Ļevidovs Mihails

Džonatans Svifts

Mihails Ļevidovs

Džonatans Svifts

SĒRIJĀ «IEVĒROJAMU CILVĒKU DZĪVE» IZNĀK ŠĀDI DARBI:

L. GROSMANS. DOSTOJEVSKIS

T. GLADKOVS, A. LUKINS. NIKOLAJS KUZNECOVS

H. PĪRSONS. DIKENSS

N. VNUKOVS. TAS, KURS SEVI SAUCA PAR O. HENRI

I. SOKOLOVA. NO TAUTAS TAUTAI

T. GLADKOVS. KOVPAKS

J. KALNIŅŠ. RAINIS

V. SKLOVSKIS. EIZENSTEINS

V. SMIRNOVA-RAKITINA. STĀSTS PAR AVICENNU

B. TARTAKOVSKIS. STASIS PAR SKOLOTĀJU SUHOMĻINSKI

V. IVBULIS. RABINDRANATS TAGORE

V. SKLOVSKIS. LEVS TOLSTOJS

A. STANKEVICS. DVĒSELES ATBALSS

A. MORUA. BAIRONS

B. VOLODINS. MENDELIS

O. SINJORELLI. ELEONORA DUZE

S. APTS. TOMASS MANNS

A. PERISO. VAN GOGA DZĪVE

S. MOROZOVS. JOHANS SEBASTIANS BAHS

R. OSTROVSKA. NIKOLAJS OSTROVSKIS

B. NOSIKS. šVEICERS

.

Prologs SVIFTS RAKSTA TESTAMENTU

VELTĪJU BELLAI

Lai nedod dievs man prātā sajūkt!

Puškins

Es lai raudu? — Nē, raudāt negribu. Gan būtu par ko raudāt, bet šī sirds tad ātrāk sadrups tūkstoš gabalos, ne raudās. Akst, es kļūstu ārprātīgs!

Šekspīrs

Nams liels un tukšs. Cilvēks vientuļš un vecs.

— Tu vēl nemirsti, vecais? Nav tev līdz kaklam šī dzīve?

Viņš smaida savu netveramo smaidu, kurā nicinājums, spīvas dusmas, sāpes. Bet nicinājuma vairāk nekā dusmu un sāpju vairāk nekā nicinājuma.

— Vai jelkad savā ilgajā un grūtajā ceļā esmu kārīgi I vēries pie dzīves?

Viņš pieceļas no ērti iesēdētā dekāna krēsla. Vienmēr viņš licies lielāks par savu vidējo augumu, bet tagad novājējis jau tik šausmīgi, ka izskatās ērmoti garš. Melnā zīda sutana ar balto žabo četrstūri — anglikāņu baznīckunga obligāto rotu — karājas plecos kā maiss; uz kaulainām kājām krunkojas melnās zeķes. Taču akurāti sasukāta un pat iesmaržota garā parūka; gludi noskūta bargā, kalsnā seja; nav krunku varenā, augstā pierē, bet vientuļās acis, tālas un skaidras kā debess dzedri zilā rīta svīdumā, joprojām dzeldina ar ledaino spožumu.

Džonatans Svilts, Dublinas sv. Petrika katedrāles dekāns, savos septiņdesmit trīs gados vēl arvien ietiepīgi nevēlas nēsāt brilles. Atkal viens vecā Svifta untums? Jā, bet kā jebkurš cits no Svifta untumiem arī šis ir sviftislci pamatots. Uz vecumu viņš kļuvis vēl tālredzīgāks, un tagad viņam grūti lasīt bez brillēm. Bet nostādīt starp sevi un pasauli slīpētus stiklus, atteikties no dabiskās redzes? Jo taisni prasmē redzēt tālāk un dziļāk par saviem laikabiedriem bijis viņa garā un grūtā mūža cildeni skumjais patoss. Mazināt savu tālredzību tagad, ceļa galā, — būtu smieklīgi un gļēvi. Un kāda tam jēga? Pievienot vēl dažus simtus lappušu jau izlasīto daudzajiem simttūksto-šiem? Pievienot vēl dažus desmitus lappušu jau uzrakstīto daudzajiem simtiem?

Un smaida nav vairs ne nicinājuma, ne dusmu, ne sāpju. Tikai klusa ironija. Daudz izlasīts, daudz uzrakstīts. Viņš nav pārliecināts par to, ka cilvēcei vajadzētu justies pateicīgai, bet ir pārliecināts, ka pateicības nebūs. Kā viņš reiz sacīja savam nu jau mirušajam draugam Džonam Arbatnotam Betona kafejnīcā — vai varbūt tas bija Viļa konditorejā un viņš runāja ar otru tāpat jau mirušu draugu Firānsisu Eterberiju — ak dievs, viņi visi jau miruši! — pirms kādām dienām, ne īsti uzjautrinādamies, ne par sevi ņirgādamies, viņš bija pavilcis rēķinam svītru: saskaitījis turpat vai trīsdesmit mirušus draugus, — viņi dzirkstīja jaunībā, dzīve mutuļoja... Jā, kā jel viņš teica?

— Cilvēks tikai retumis ņems pretī jūsu padomu, toties jūsu naudu ņems pretī vienmēr; acīmredzot nauda tīkamāka par padomu.

Šādu tādu naudu arī Svifts izdāļājis cilvēkiem, bet cik padomu! Naudas piliens padomu jūrā ...

Vai tā bija sagadīšanās, ka viņa padomus gandrīz vienmēr uztvēra kā jokus? Pirms diviem gadiem, kad viņam vēl šķietami nekas nedraudēja — kā draud tagad, asi un neapšaubāmi —, pirms diviem gadiem pusdienās ar viesiem galdā pasniedza sulīgu bifšteku. Paraudzījies uz to, dekāns lika pasaukt ķēkšu.

— Bifšteks ir pārcepts, nesiet atpakaļ uz virtuvi un gādājiet, lai būtu izcepts, kā nākas!

Ķēkšai nebija humora izjūtas.

— Bet tas nekādi nav iespējams, jūsu eminence, — viņa teica, žagodamās no izbīļa, — ja bifšteks nebūtu pietiekami cepies...

— Nu tad, mana mīļā, ja reiz jums jāpieļauj kļūda, tad pieļaujiet tādu, kas ir labojama, celiet galdā neizceptus bifštekus!

Taču pats viņš savus ēdienus cilvēces galdā cēla pārceptus, pārpiparotus, ar nesamērīgām sinepju devām: varbūt tieši tāpēc viņa padomi tika uzskatīti par jokiem? Bet, kad viņš kļūdījās, tad kļūdas vairs nebija labojamas. Savās kļūdās viņš bija maksimālists. Uņ šī viņa pašreizējās esības galvenā kļūda — ka tik sīksti turas kaulos viņa nevajadzīgā dzīvība — vai šī kļūda labojama?

— Kālab nemirsti, vecais? Vai neredzi pats, kas tevi gaida?

Dekāns piecēlās. Kā vienmēr — galva augsti pacelta. Marga, lepna stāja, kas iedveš ar bailēm jauktu godbijību: Svilts pie tā pieradis. Bet kam lai viņš tagad iedvestu ar bailēm jauktu godbijību? Ne ministriem, ne dižciltīga-jiom lordiem un dāmām, ne saviem pretiniekiem literātiem — tas viss jau pagātnē... Varbūt vienīgi savai saimniecības vadītājai misis Ennai Ridžvejai.

Viņš pameta acis uz savu portretu pie sienas — 1711. gadā to'gleznoja Džefrijs Nellers, slavenais mākslinieks: cik drūma un valdonīga seja toreiz jums bijusi, Džonatan Svilt!..,

Aiz loga pelēkas debesis, šļaugi mākoņi, duļķains lielus — blāvais Dublinas pavasaris: šodien ir 1740. gada 3. maijs.

— Vai es neredzu, kas mani gaida? Vai neesmu vīrišķīgs, neesmu tālredzīgs? Pat tik vīrišķīgs, lai pateiktu — godīgi un klusi:

«Tas ir negodīgi!»

Viņš zina, ka nolemts nežēlīgām fiziskām mokām, — <n vien biežāk viņu piemeklē drausmīga reiboņa lēkmes, arvien derdzīgāk pazemo kurluma brīži. Lai arī — viņš to izturēs. Viņš zina,'ka nolemts neizmērojamas vientulības morālām mokām, kas taps ar katru dienu smagākas. Lai oi i — tas ir tikai nodoklis par ilgu mūžu, ■— viņš izturēs arī to. Bet, kad liktenis ar neģēļa viltu piedāvā viņam lielisku izeju — dzīvot tālāk, nejūtot ne fiziskas, ne garīgas mokas un pārstājot būt ne tikai Sviltam, bet arī cilvēkam, viņš nevar nesacīt klusi un godīgi:

«Ar to nevar samierināties, to nevar izturēt, tas ir negodīgi.»

Un tomēr tam jānotiek. Kālab sevi mānīt? Jau sen, staigājot. ār kādu draugu, viņš teica, rādīdams uz varenu gobu, kuras lepnā galotne jau bija mirusi, saules izkaltēta:

— Tā, redzi, miršu arī es, sākot no galvas . . .

Bet pavisam nesen viņš sēdēja ar kādu Dublinas mācītāju apakšējā viesistabā. Un, tiklīdz viņi piecēlās, lai

ietu, nokrita smagais spogulis, kas bija karājies pār viņu krēsliem.

— Kāda laime, ka mēs paspējām piecelties! — iesaucās sabiedētais mācītājs.

— Ka jūs paspējāt piecelties, — drūmi izlaboja dekāns.

Vecā dekāna joki un ērmības? Lai domā veseli. Viņš

pats labāk zina, ka šīm ērmībām ir pamats, protams, tīri sviftisks pamats. Un viņš negrib neģēlīgo izeju, ko pūlas ieblēdīt liktenis, viņš negrib slēpties no fiziskām un garīgām ciešanām tumšajā plānprātības, ārprāta, idiotisma alā. «Es negribu mirt tajā nolādētajā alā kā noindēta žurka!» viņš pirms desmit gadiem rakstīja savam draugam Bolingbrukam. Toreiz viņš domāja Īriju. Un izrādās — šajā nolādētajā alā liktenis sagatavojis viņam vēl pazemojošāku nāvi — plānprātīgas žurkas nāvi.. .

«Bet tas taču ir netaisni!»

Un viņš staigā pa plašo istabu no vienas sienas līdz otrai, skrien augšā pa sava lielā un tukšā nama iekšējām kāpnēm, skrien atkal lejā. Viņam jākustas. Viņš vēl ir žirgts, var nostaigāt astoņas deviņas jūdzes. Bet bailes no iespējamiem galvas reiboņiem, kad zeme pazūd zem kājām, kad asās acis nespēj izurbties cauri ņirbīgajam miglas plīvuram, kas nošķir viņu no pasaules, — šīs bailes ieslēdz viņu četrās sienās. Jo dekāns — šis. varenais vīrs, kas iedvesa citiem ar bailēm jauktu godbijību, — ir kautrīgs, visu mūžu bijis piesardzīgi bikls un viņš negrib, reibonim sākoties, tverties pie garāmgājējiem, pie ielas stabiem, negrib izraisīt žēlumu pret sevi — žēluma nepazīstošo cīnītāju.

Bet staigāt viņam vajag: soļi, kustība pārmāc domas, un domas ir pārāk smagas.

Domas? Tās ir nevis domas, bet gan nagla smadzenēs.

«Cik netaisni!»

Visu mūžu cīnīties par saprāta tiesībām — un nomirt ārprātā; visu mūžu celt prāta cietokšņus — lai beigtu šo mūžu plānprātības zveņģē . ..

ījaba grāmatu, visskumjāko un viszobgalīgāko no visām cilvēces grāmatām, viņš lasa — atkal sviftisks untums — katru gadu savā dzimšanas dienā 27. novembrī. Ar skumjo zobgali, šīs grāmatas autoru, sv. Petrika katedrāles dekānam būtu par ko parunāt. Nesaprot dekāns: vai tad pietiek atņemt cilvēkam namu, vīnakalnu, sievu, bērnus un veselību — un tas ir viss? Un cilvēks jau nekaunīgi kurn, kļūst šaubīgs savā ticībā, un cilvēce jau gadu tūkstošiem daudzina, cik briesmīgi piemeklēts ījabs. Ko tad sacīs liecinieki par tāda cilvēka likteni, kas pats atteicies no visiem cilvēkam atvēlētiem priekiem, paturot vienīgo — redzēt un saprast.. . un tad nāk akls liktenis un uz pašām ilga un grūta ceļa beigām iegrūž vīrišķīgo i eļinieku tumšā bedrē.

Nē, viņš nav ījabs, viņš nepadosies.

Džonatans Svifts vēl augstāk pacēla savu stūro galvu.

Viņš nepadosies, viņš izturēs līdz galam.

Svifts vēl nezina, cik šis gals tuvu. Nezina viņš, ka ļ.ui pēc diviem mēnešiem un divdesmit trim dienām bezgalīgs izmisums diktēs viņam priekšpēdējās vēstules i indas:

«Visu nakti es neizsakāmi cietu un šodien, sāpju nomocīts, neko nedzirdu. Esmu tiktāl notrulis un zaudējis ap-ļi'gu, ka nespēju pat izskaidrot, kādas pazemojuma mokas cieš mana miesa un gars. Viss, ko varu teikt, — agonija vēl nav ķērusies pie saviem spīdzināšanas darbiem, bet gaidu to sākamies jebkuru dienu un jebkuru stundu. I līdzu, atrakstiet, kā ar veselību Jums un Jūsu ģimenei. I s gandrīz nesaprotu, ko rakstu. Esmu pārliecināts, ka manas dienas skaitītas, tām jābūt neilgām un nožēlojamām.» Paraksts — un piebilde: «Ja nemaldos, šodien ir I /10. gada 26. jūlijs, sestdiena. Ja nodzīvošu līdz pirmdienai, ceru Jūs vēl redzēt, droši vien pēdējo reizi.»

liet pēc pusgada sākās agonija: agonijas dienas bija nožēlojamas, taču ilgas — līdz 1745. gada beigām . ..

Tomēr šodien, 1740. gada trešajā maijā, nespodrā Dublinas pavasara žēlabainā dienā, Svifts nepadodas. Un to viņš pierādīs — ar mierīgu un vīrišķīgu rīcību.

Noklakst atslēga, Svifts izņem no dzelzs lādes — papīru glabātavas — rūpīgi salocītu dokumentu, apsēžas, pārskata to. Stingra, auksta kārtība uz galda, viss savā vietā. Smags sudraba paliktnis, uz tā sudraba tintnīca, kausiņš ar smiltīm un smaili uzasinātām spalvām. Blakus kaudzīte spīdīga, bieza, balta papīra ar pūkainām malām, tas ievests no Francijas — Anglijā nule tikai mācās darināt baltu papīru. Turpat bruņurupuča kaula tabakdoze, četrstūraina, ar zeltu inkrustēta. Sudraba zvaniņš. Zīmogs ar Pegaza attēlu. Smags, vienreiz dienā uzvelkams zelta pulkstenis ar atsegtu ciparnīcu: Sviltam vienmēr jāzina, cik pulkstenis, citādi viņam šķiet, ka laiks apstājies, sastindzis un vairs nekustas ne no vietas.

Viss kārtībā uz galda, ne puteklīša. «Tīrība un kārtī-gums — vispirmām kārtām šīs divas lietas es prasīšu no savas sievas,» rakstīja Svifts pirms četrdesmit gadiem (tātad 1700. gadā) meitenei, kas bija viņā iemīlējusies. Šīs divas lietas viņš prasa arī tagad, tikai no saimniecības vadītājas Ennas Ridžvejas.

Dekāns ar viņu mierā.

— Ko lai es viņai atstāju? Nē, pagaidiet vien, cienītā!

Ļoti uzmanīgi viņš lasa dokumentu. Roka pastiepjas pēc smaili uzasinātās spalvas, rūpīgi nokrata tinti — savu mūžu viņš nav cietis traipus —, kaut ko izsvītro, kaut ko pieraksta savā trauksmīgā, uzstājīgā un valdonīgā rokrakstā. Jau pirms trim gadiem sastādītā testamenta melnraksts tiek precizēts, iegūst savu galīgo formu.

Ko tad novēl pasaulei Džonatans Svifts? Ko saka savā pēdējā vārdā? Ko pretstatīs likteņa lemtajām drausmām un pazemojumam?

Bet viņš taču ir jau novēlējis, atstājis nākamajām paaudzēm lielisku mantojumu! Viņam aiz muguras gandrīz piecdesmit gadi literāra darba: no pirmajiem jaunības dzejoļiem līdz vēl nepabeigtai, spožai disertācijai «Pamācība kalpiem», pēdējam viņa ģeniālā sarkasma uzliesmojumam. Svifts nomirs, bet dzīvo un dzīvos joprojām viņa dubultnieki un maskas: Izaks Bikerstafs, eskvairs, Lemjuels Gu-livers, ķirurgs, Pētnieks, Vadmalnieks, Žurnālists, Masters Tobijs, Merbns Pareģonis, Anglikāņu Baznīckungs, Mārtiņš Skribleruss, Tobijs Zaļcepure, Tobijs Sārtcepure ... Viņus un viņu sarakstītos dzejas un prozas sējumus Džona tanam Sviftam taču vajadzētu pieminēt savā pēdējā literārajā sacerējumā — pirmajā un vienīgajā ar Džona-tana Svifta vārdu parakstītajā — savā testamentā!

It kā vajadzētu — bet viņš nepiemin. Par to testamentā nav ne vārda.

Nākamās paaudzes arī to uzskatīs par vecā dekāna untumu.

Svifts parausta plecus: kas gan var būt dabiskāk?.

Kad raksta testamentu namdaris vai galdnieks, viņš taču nerunā par saviem amata rīkiem, par kaltu, urbi un ēveli, par cirvi un zāģi. Darbam tie kalpojuši krietni, bet nu darbs galā, instrumenti guļ kaktā: lai lieto tālāk, kam vajadzībā!

lUn slava?

Svifts zina: tam, kas visu mūžu ar pēdējiem spēkiem, vienos sviedros, bailēs un cerībā cīnījies uz augšu pa sla-. as kāpnēm, ķepurojies, godkāres dzīts, līdis, skaudības plosīts, aizelsus rāpies un turējies, tam kā miesīgi bērni dārgi pat akmeņi un smilšu graudi, no kuriem būvētas slavas kāpnes.

Neba par slavu domāja Džonatans Svifts, kad ar zobiem un nagiem cirtās pasaules ļaunumā, neba tīksminājās par nāvējošo bultu, kad izšāva to uz fenaidnieku.

Svifts zina, ka viņu daudzina par lielu rakstnieku. «Laikmeta dižākais ģēnijs» — tā viņu nosauca Džozefs Edisons vel 1705. gadā. Un tikai nesen, pārlasot «Mucas pasaku», Svifts nenoturējās, naivi neizsaucies: «Debesu dievs,

kāds ģēnijs gan es biju, kad rakstīju šo gabalu!»

Bet dižoties ar to? Svifts ir par lepnu, lai dižotos. Visu mužu viņš rakstījis, nedzīdamies ne pēc slavas, ne pēc u.uidas. Pa šiem ilgajiem gadiem tikai vienu reizi viņš sa-ņemis atalgojumu par literāru darbu — divsimt mārciņu l ir «Guliveru» —, un to pašu bez Svifta ziņas izkārtoja v iņa draugs dzejnieks Aleksandrs Poups; par savu Ho-iii'ua atdzejojumu Poups saņēma sešus tūkstošus mārciņu. Svilis maigi mīl Poupu, pēdējo no draugiem, kas vēl palicis dzīvajos, Svifts atzīst viņa dzejnieka talantu, Pou-pnm jā, Poupam vajadzēja rāpties pa slavas kāpnēm, viii,un lus bija dzīvības jautājums, Svifts mīļuprāt balstīja iliuueu ceļa pa šiem ļodzīgajiem pakāpieniem; lai Poups t.uvu testamentā raksta par «Densiadu», par «Cirtas nolaupīšanu», par Homēra atdzejojumiem.

Svifta — darbavīra un karavīra mūža darbs ir galā: piom putekļainā kaktā amata rīkus, novalkātās maskas, merķi trāpījušās bultas!... Vai lai vienīgajā ar savu vardu parakstītajā dokumentā viņš pieminētu Izaku Bi-korstafu, Lemjuelu Guliveru un Masteru Tobiju? Nē, nav vajadzīgs. Viņš netaisās piešķirt patstāvīgu vērtību dar* burīkiem, kurus nejauši lietojis meistars Svifts.

Bet par sevi, pašu meistaru, par sava mūža darba jēgu un mērķi viņš pēcnākamiem pavēstīs. Nedaudzos vārdos, skopos un īsos.

Vispirms jāievada dokuments ar galīgo un izšķirīgo formulu.

«Zemāk izteiktais ir mana pēdējā griba un testaments, kas atceļ visus iepriekšējos testamentus.»

Uzrakstīts. Tagad jāsvītro iepriekšējā testamentā rīkojums, ka sv. Petrika dekāna mirstīgās atliekas pārvedamas no Īrijas uz Angliju un apbedījamas Holihedas baznīcā. Reiz viņš rakstīja Aleksandram Poupam: «Nevēlos, lai mans līķis gulētu Īrijā — šajā vergu zemē.» Testamenta rīkojums bija Svifta neganto dusmu izvirduma atbalss. Taisnīgu dusmu, Svifts nedomā tās nosodīt vai nožēlot, Svifts nebūt netaisās mirt kā aizkustinājuma asarās pilstošs kristietis, kas piedevis šīs pasaules ļaunumu, Sviftam nepiemīt garīdznieka dievbijīgā liekulība, taču, godājamais dekān, mazliet ironijas gan — kālab ļaudīm uzkraut liekas raizes par Svifta līķi, vai tad viņiem bijis maz raižu ar dzīvo Sviftu?

Nē. Svītrot šo rīkojumu. Prasīt kaut ko pieticīgāku un vienkāršāku: lai viņa miesas top apbedītas tepat katedrālē, pusnakts stundā, bez šķebīgās viltus greznības, bez liekuļoti svinīgās bēru ceremonijas. Un virs kapa — pie sienas, septiņu pēdu augstumā no zemes, — vienkārša melna marmora plāksne, un plāksnē lai iecērt uzrakstu — Svifts netaisās liekuļot un izlikties, ka neapzinās savu vērtību. Uzrakstam jābūt ar «lieliem burtiem, dziļi grieztiem un krietni apzeltītiem» — lai to viegli izlasīt, lai raksts neizdziest un gadsimtiem ilgi atgādina par Sviftu nākamajām paaudzēm. Bet uzraksts lai skanētu šādi:

TE ATDUSAS DŽONATANS SVIFTS, SĪS KATEDRĀLES DEKĀNS, UN TAISNĪGU DUSMU BARGUMS VAIRS NEPLOSA VIŅA SIRDI, EJ GARĀM, CEĻINIEK, UN RAUGI, JA TAVOS SPĒKOS, LĪDZINĀTIES TAM, KAS DEDZĪGI CĪNĪJIES PAR VĪRA VĒRTU BRĪVESTĪBU.

Daži izsvērti vārdi. Bet, ja nākamās paaudzes grib pazīt Sviftu, lai pazīst tādu, kādu viņš pats sevi apzinājies, — darbavlru un cīnītāju, lai saprot viņa mūža darba jēgu un mērķi.

Dedzīgi cīnījies par cilvēka brīvestību. Bet cīnījies Svifta garā. Tātad — ar taisnīgu dusmu bargumu un, varētu vēl piemetināt, ar niknu ironiju, svelinošu izsmieklu, negantu mistifikāciju. Agrāk — «trakais mācītājs», tagad, pēdējos gados, vairs tikai — «dekāna ērmības». Vai šis viņa dzīves valdonīgais vadmotīvs, viņa mūža garās cīņas stils atspoguļosies pēdējā dokumentā, vienīgajā, ko Svifts pagodina ar savu parakstu?

Viņa sarežģītā un neparastā dzīve — Svifts to zina — pati par sevi līdzinās mākslas darbam. Tad kur jel pēdē-jais, spilgtais otas vilciens, kur spēcīgais, pārliecinošais noslēgums? Svifta teātra personāži, Svifta alter ego, dubultnieki un maskas viņu parakstītos darbus prata noslēgt spilgti un iespaidīgi; gan jau to mācēs arī Svilts, sava galvenā sacerējuma — savas dzīves autors!

Tas notika pirms, deviņiem gadiem. 1731. gada novembrī, atšķīris sava iemīļotā autora Larošfuko grāmatu, dekāns izlasīja elegantā skeptiķa valdzinošo aforismu; «Pašu vislabāko draugu nelaimē mēs allaž atrodam kādu mums patīkamu detaļu.» Izlasīja un pasmaidīja; tas skanēja gandrīz sviftiski. Un sāka attīstīt šo tēmu. Kāda nelaime cilvēkam vislielākā? Acīmredzot nāve. Un atcerē-jās pats savu prātojumu par līdzīgu tēmu: «Vai, ārēji pārspīlējot sāpes par savu tuvinieku un draugu nāvi, mēs lulz ar to nedodam sev tiesības iekšēji tās mazināt?»

Kāpēc lai viņš nemēģinātu realizēt šo domu? Kā reaģēs viņa draugi ārēji un ko patiesībā jutīs, kad nomirs... kaut vai Džonatans Svifts?

Par atbildi šim viltīgajam jautājumam tapa uzrakstīta lieliska poēma. Un šī poēma «Nekrologs doktoram Svif-lam», uzrakstīta 1731. gada novembrī, pārauga sākotnējo ieceri ar nežēlīgo reālismu, sarkastiskā panta diženo lalco-msmu, mierīgo, bet iznīcinošo ironiju. Atmaskot liekulībā diaugus — kāds sīkums! Bet pastāstīt par savu dzīvi,

I ad,i tā bijusi, vienlaikus parādot, kādu to gribējuši redzei laikabiedri, kādu viņiem bijis izdevīgi to redzēt, — valdzinošs uzdevums.

Līdz mirstamstundai dzīvespriecīgs,

Turklāt uz labiem darbiem sliecīgs Viņš vēl, lai viņa mūža krājums Likts lietā, cejot trakomāju.

Jo citu tautustarp patiešām

Visvairāk angļiem nepieciešams

Tāds nams... Sī valsts nu parādniecēs.

Lai cita, labāka, to priecē!

Ne bīties vajag vairs, ne nīsties,

Un varat piedot viņa pīšļiem.

Nu un tad? Poēmas pēdējās rindas ir tikai ļauns joks pašas poēmas stilā, nekas vairāk ...

Taču paiet trīs gadi — un Svifts raksta projektu. Lieliski izstrādātu projektu, tādu detalizētu rakstveida ziņojumu,

papildinātu ar visiem aritmētiskiem aprēķiniem un praktiskiem apsvērumiem. Nopietns projekts, bez smaida ēnas, ne vēsts no humora. Projekts, kas paredz ierīkot Anglijā milzu hospitāli visiem nepilnīgajiem — muļķiem, meļiem, neģēļiem, dīkdieņiem, grafomāniem un tā tālāk. Ļoti loģisku secinājumu rezultātā projekta autors nonāk pie slēdziena, ka tādu nepilnīgo Anglijā ir divsimt tūkstoši — ņemot šīs slimības to galējās izpausmēs. Taču, ja skaitītu visus, kam ir tendence iekļūt kādā no minētajām kategorijām, ja ņemtu vērā, ka šis slimības ir lipīgas, tad slimo skaits sasniegtu trīsarpus miljonus — aptverot apmēram pusi Britānijas salu iedzīvotāju. Un projekta autors pierāda —• lai cik dārgi izmaksā tāda slimnieku daudzuma uzturēšana hospitālī, viņu atrašanās brīvībā izmaksā Anglijai dārgāk. Un viņš detalizēti izvērš finanšu plānu, kā mobilizēt projekta izpildīšanai- nepieciešamās naudas summas.

Mistifikācijām, jokiem un ērmībām, tik daudzām visā Svifta dzīvē, vienmēr piemita tendence lauzt literāra paņēmiena nosacītību (Svifts nepavisam nebija formālisls, nepārstāvēja «mākslu mākslai») un iemiesoties dzīves realitātēs.

Lai jau viņa «projekts» būtu tikai literatūra, taču kaut . kas tādam hospitālim līdzīgs taps: to dibinās viņš pats, Svifts, Dublinas katedrāles dekāns. Ne trīsarpus miljoniem un ne divsimt tūkstošiem. Svifts nav miljonārs. Tomēr zināmas naudas summas viņam ir: ap 1740. gadu viņa īpašumā ir gandrīz divpadsmit tūkstoši mārciņu — jo viņš ir ļoti taupīgs, pat skops savos personiskajos izdevumos.

Un šo naudu viņš neatstās mantojumā saviem tuviniekiem, radiem, draugiem, kā pieklātos godājamam sabiedrības loceklim. Šo naudu viņš nenovēlēs pilnu savu kopoto rakstu izdošanai, ķā pieklātos slavenam rakstniekam. Šo naudu viņš neatstās mantojumā dievnama izrotāšanai un savas draudzes nabagu pabalstīšanai, kā pieklātos dievbijīgam kristietim un augstai baznīcas amatpersonai. Ar šo naudu viņš izrīkosies, kā pieklājas Džonatanam Svif-tam, lielajam mistifikatoram, «bargā sašutumā» degošam vīram. Par šo naudu viņš liks uzcelt hospitāli idiotiem un prātā jukušajiem.

Jau trīs četrus gadus pirms šīs dienas — 1740. gada .'i. maija, kad viņa beidzamais testaments būs uzrakstīts,— Svifts bija cieši apņēmies atvēlēt savu naudu tikai l iiciai vajadzībai. Bet dekāna pēdējā ērmība jāformulē tā, lai tai būtu juridisks spēks. Svifts ļoti labi apzinās, ka šī kaprīze nebūt nav glaimojoša viņa sabiedrībai un videi, la pēc prasa piedošanu nevis sev, bet tikai saviem pīšļiem. Un parastajā rūpīgumā un neatlaidībā viņš nodrošinās ar Londonas draugu palīdzību, lai ietērptu savu ideju nevainojamā juridiskā formā, kas neatstātu ne mazāko iespēju apstrīdēt testamentu.

Satīriska poēma — mistificēts projekts — un lietišķs testaments!

Svifts pielēca no krēsla, pustukšo istabu piedunēja viņa soļi: no austrumu sienas līdz rietumu sienai, ko rotāja Džefrija Nellera gleznotais Svifta portrets, trīsdesmit divi i irdi — četrdesmit seši paīsi soļi. Viņš apstājās portreta I »riekšā: saraukta piere, drūms vaigs. Par šo Sviltu viņš toreiz — gandrīz pirms trīsdesmit gadiem — iesaucās: «Esmu bezpalīdzīgs kā zilonis!» Varēja, protams, šo rūgto atiesību, uzšķīlušos spēji kā zibens uzliesmojums, uzskatīt par valdzinošu joku.

Varēja uzskatīt par joku arī smieklīgo apakšvirsrakstu \ iņa pirmās grāmatas nosaukumam — «Mucas pasaka, .'..uakstīta cilvēku dzimuma visnotaļai labošanai».

Nav ko slēpt: pats viņš vienmēr pūlējies, lai viņa sirds i/iļākās un slepenākās jūtas uzskata par joku.

Atgriezās pie galda, noklinkstināja atslēgu, atvēra lā-iliii un izņēma nelielu sainīti ar skaidru uzrakstu — «Ti-I .11 sievietes māti». Pasvārstīja rokā — melnajai cirtai ar iezilu atspīdumu nav tikpat kā nekāda svara.

Tas arī būtu joks? Bet Stella neapvainotos: Svifts bija viņu mācījis saprast sviftiskos jokus. Viņu — nevis Va-uesu: Vanesa no dekāna mācījās tikai to, kas viņai bija patīkams. Kā visi viņai līdzīgie — kaut vai šie paši laikabiedri un tālāk — nākamās paaudzes — mācījās un mācīsies no Svifta vienīgi to, kas viņiem patīkams.

Viņa bālās, mazās rokas garie, kaulainie pirksti paklau-dzināja pa zaļo vadmalas galdsegu.

Vanesa, tāpat kā citi — un cik viņu daudz, šo citu, — uzskatītu to par dekāna pēdējo, ļauno ērinību. Stella un tikai Stella saprastu no satīriskas poēmas un mistificēta projekta dzimušā testamenta lepno nozīmi.»s

— Es sākšu mirt no galvas .»*

«Kāda netaisnība!»

Ko pretstatīt likteņa nekrietnajai ironijai? Tāda cilvēka vīrišķīgo ironiju, kurš nepadodas uzvarētāja žēlastībai, nekurn un nevaimanā, nepazemo sevi ar bezspēcīgām lūgšanām. Tu smejies par mani, likteni, draudot pārvērst plānprātiņā, idiotā mani, Sviftu, kura vārds ir gaiša saprāta un varenas domas simbols? Labi, likteni, Svifts pasmiesies par tevi. Runā, ka normāli cilvēki slikti rūpējoties par ārprātīgajiem; paskaties, likteni, kā par viņiem parūpēsies tie, kuri paši jūk prātā! Lai arī miršu kā idiots, taču savu apzinīgo mūžu beigšu kā stiprs, kā brīvs cilvēks, kā Džonatans Svifts ...

Un viņš noliecās pār dokumentu.

«. . . un es vēlos, lai viss mans īpašums top pārvērsts skaidrā naudā un minētā nauda top ieguldīta zemes iz-rentēšanā, un lai par rentes gada ienākumiem top nopirkts gruntsgabals Dublinas tuvumā; gruntsgabalam jābūt pietiekami plašam, lai uz tā uzceltu hospitāli, kuram savukārt jābūt pietiekami lielam, lai lajā varētu iemitināt tik daudz plānprātīgo un prātā jukušo, cik iespējams uzturēt no augšminēto zemju ienākumiem; un tālāk es vēlos, lai minētais ikgada ienākums top izmantots hospitālī ievietoto plānprātiņu un prātā jukušo apgādāšanai ar barību, zālēm, apģērbu, viņu kopšanai un laiku pa laikam nepieciešamo remontu izdarīšanai un minētā hospitāļa paplašināšanai. Un, ja plānprātīgo un prātā jukušo skaits būtu par mazu, lai hospitāli piepildītu, tad es vēlos, lai brīvās vietas aizņem ar neizdziedināmām, taču ne lipīgām slimībām sirgstošie. Un es vēlos, lai hospitālī ievietotie plānprātiņi, prātā jukušie un ar nedziedināmām slimībām sirgstošie atrastos tur pastāvīgi,, dienām un naktīm, un es vēlos, lai izdevumi ārstu, ierēdņu un visa apkalpojošā personāla algošanai nebūtu lielāki par piekto dalu no hospitāļa uzturēšanai paredzētās summas...»

Tagad viss kārtībā.

Atliek visādas juridiskas detaļas, kas nodrošinātu normālu hospitāļa funkcionēšanu uz gadu desmitiem un pat simtiem, nepieciešams precizēt, kāda loma un funkcijas būs pastāvīgi eksistējošai juridiskajai personai, kurai būs uzticēta hospitāļa pārvaldīšana šajos gadu desmitos un simtos, — testaments top garāks par divām lappusēm vissīkāko precizējumu un rīkojumu. Svifta testaments no tā laika civiltiesību viedokļa ir pirmšķirīgs juridisks dokuments, tam nevar piesieties, to nevar apstrīdēt. Mūžsenais naids pret jurisprudenci, pret tiesību institūtiem ir nācis talkā: Svifts visā pilnībā iemācījies rīkoties ar viņu pašu ieročiem ...

Tagad viss kārtībā.

Vēl tikai daži sīkumi. Mirēja liekulīgais paradums atstāt pēcnāves dāvanu katram, kas stāvējis viņam klāt pēdējās dienās, kas viņu apciemojis, kopis, pacietis viņa nejauko raksturu un dienišķās dekāna ērmības, — lai jau būtu, viņš neatkāpsies no šis ierašas: lai papriecājas visi šie vispār it lādzīgie ļautiņi... Starp citu, arī te varēs klusībā pasmieties.

Protams, viņš nesmiesies par Ennu Ridžveju, par Martu Vaitveju — šis sievietes no visas sirds rūpējās par Sviltu viņa vārgu dienās. Cilvēkiem nepateicas ar padomiem, pateicas ar naudu — viņš atstās katrai pieklājīgu naudas summu. Viens Martas dēls grib kļūt par ārstu, otrs par juristu — Svifts necieš ne ārstus, ne juristus —, bet tā ir viņu darīšana, viņš atstās katram zināmu summu apgūstamajai profesijai nepieciešamo grāmatu iegādei.-

Bet kālab gan nepasmieties par augsti godājamo Robertu Gretenu, skopulīgo Dublinas mācītāju, kas skausim skauž sava brāļa — doktora Džeimsa Gretena ienākumus?

«Es novēlu Robertam Gretenam zelta korķa viļķi, ko viņš pats man dāvinājis, un manu dzelzs lādi naudas un dārglietu glabāšanai ar nosacījumu, ka minētā lāde taps nodota ■ mūža lietošanā tikai un vienīgi viņa brālim Džeirnsam, kuram tā gan vairāk nepieciešama kā Robertam. Turklāt novēlu Robertam Gretenam savu otro pēc labuma bebrādas cepuri» (dekānam tādu cepuru ir veselas trīs).

Bet ir vēl viens Gretens — Džons, arī mācītājs, nevīžīgais tabakas zelētējs.

«Es novēlu misteram Džonam Gretenam sudraba lādīti, ko man uzdāvināja Korkas pilsētas municipalitāte līdz ar dokumentu, ka esmu ievēlēts par šīs pilsētas goda pilsoni, lai augšminētais Džons glabātu šajā lādītē par «cūkas astīti» dēvēto tabaku, ko viņš parasti zelē.»

Ja Kolkas pilsoņi ir pietiekami dumji, viņiem dots krietns iegansts apvainoties , s.

Un vēl citi cilvēki Svifta testamentā tapa nosaukti par dažādu sīku mājas priekšmetu mantiniekiem. Vienam no viņiem — mācītājam Vorelam, klusam, lēnprātīgam, padumjam un pavisam neizglītotam cilvēciņam, kas mēmi un pacietīgi visus pēdējos gadus pavadījis dekānu viņa dienišķajās rīta pastaigās, — Svifts atstāja «savu labāko bebrādas cepuri». Un tik liela bija Vorela ar bailēm jauktā godbijība pret dekānu, ka, mirdams dažus gadus pēc Svifta, šis biklais radījums daļu savas mantas uzdrīkstējās novēlēt Svifta hospitālim.

Toties lords Orerijs, truls un slavas kārs cilvēks ar pretenziju uz rakstnieka un gandrīz vai Svifta aizbildņa godu, ņēma ļaunā, un viņa aizvainojumam bija zināma loma Svifta pēcnāves liktenī. Svifts novēlēja viņam savus «emaljētos sudraba šķīvjus, lai uz tiem efektīgāk izskatītos vīna pudeles» (acīmredzot lordam patika lielīties ar savu vīna pagrabu). Septiņus gadus pēc Svifta nāves lords Orerijs publicēja viņa pirmo, sīko biogrāfiju, pēc formas — liekuļoti labvēlīgu, pēc būtības — apmelojošu. Ilgus gadus šī biogrāfija kalpoja par galveno avotu Svifta dzīves pētītājiem. Lords atriebās ...

Svifts nolika spalvu, atkal palūkojās uz savu portretu pie sienas — drūms, sāpīgs skatiens... Cik maz gan viņš, Svifts, savā mūžā priecājies — ko citu lai viņš nodomātu, pēdējo svītru pavelkot?

Lietus aiz loga bija norimis. Atkal gaišās debesis rāmas un atturīgas, it kā gaidītu kaut ko.

Bet varbūt tomēr cilvēki laiku laikos atzīs, ka Džona-tans Svifts nav dzīvojis veltīgi un ka sava apzinīgā mūža pēdējās dienās palicis sev uzticīgs līdz galam... Jo saprātam un taisnīgumam, pēc kuriem viņš — lai arī dažkārt naivi un kaprīzi — dzinies visu savu mūžu, kādreiz taču jāuzvar zemes virsū!

«Ej garām, ceļiniek, un raugi, ja tavos spēkos, līdzināties ...»

Kalsnā roka melnās zīda sutanas platajā piedurknē pastiepās pēc sudraba zvaniņa. Dzidri un vientulīgi nošķin-deja sudraba zvaniņš tukšajā un plašajā namā.

Durvīs parādījās saimniecības vadītāja.

— Enn, dārgā, paaiciniet notāru un par lieciniekiem manus draugus — Džo Vainu, Džo Rošfortu un Viljamu Denkinu ... Es parakstīšu savu testamentu.

Smaidā — ne sāpju, ne nīgruma, ne ironijas. Tikai vienkāršs, vīrestīgs miers.

Lietus aiz loga vairs nelija. Uzmirdzēja pavasara saule, zvēroti ielauzās istabā un pārplūdināja to ar nežēlīgu, nevaldāmu gaismu.

Pirmā nodaļa SVIFTS NEATRADA SĒKLU

Tu dabai parādā — nāvi!

Šekspīrs

Vēstures dižākie cilvēki ir tie, kuru personīgie, privātie mērķi satur sevī substanciālo, kas ir pasaules absolūtā gara griba.

Hēgelis

Septiņpadsmitais gadsimts izplēnēja. Zīmīgs laikmets! Baismīgu pretrunu plosīts, haotisku samezglojumu pārpilns . ..

Un šim haosam — vienota un būtiska jēga. Septiņpadsmitais sēja — astoņpadsmitais ievāca ražu.

Trīsdesmit gadu kara liesmas un asinis; Aizkrāces Sēcas negantais spars, poļu panus graujot; spāņu Filipu impērijas trūdēšanā un lēnā nāve; Holandes štatu straujā augšupeja; franču Frondas trakais juceklis; Neapoles amatnieku un zvejnieku dumpis; ešafots, uz kura krita pirmā Anglijas Kārļa galva; klajais lauks, kurā otrais Kārlis sadedzināja Kromvela pīšļus; holandiešu kuģis, no kura klāja angļu piejūras pilsētiņā Torbejā nokāpa izmanīgais Vilhelms — jaunais Anglijas karalis, ko troni cēla kopīgu valodu atradušie Londonas tirgoņi un lauku skvairi; rīta audience pie četrpadsmitā no Luijiem, kuru pielīdēji godināja par Saules karali, kaut gan viņš bija tikai un vienīgi Kolbēra manufaktūru karalis; nedrošais kuģītis, kas aiznesa kvakeru Viljamu Pannu nepārredzamos' ūdens klajos, aiz kuriem slēpās «apsolītā zeme» bez karaļiem un muižniekiem; Pilzenes pils pagalms, kur sazvērnieki nogalināja pēdējo Eiropas kondotjeru grāfu Vallenšteinu; Amsterdamas biržas plašās zāles un Roter-damas doku šaurās ejas; Ukrainas stepju klāji un Parīzes tirgus laukums — tās visas bija vienota vēstures procesa detaļas un līnijas, jo tuvu un tālu — kaujas laukos un pilsētu libirintos, baņķieru mājās un sektantu lūgšanu namos, audēju darbnīcās un piļu zālēs, zemnieku būdās un pēdējo feodāļu cietokšņos — tuvu un tālu ik vieta bija sējas lauks un zemē krita neiznīdējama sēkla.

Un kas bija sējējs? Visas šīs lielās, neaptveramās laužu masas, gadsimta darbīgie cilvēki, varenais bezvārda pūlis, kur sāns pie sāna, plecs pie pleca stāvēja Amsterdamas matrozis un Neapoles zvejnieks, Aizkrāces kazaks un Anglijas zemnieks independents, uzņēmīgais tirgonis hugenots un dzīvespriecīgais Lionas manufaktūrists, zviedru bruņinieks Gustava Ādolfa karapulkos un dēkainis Tillija armijā — aktīvas, kareivīgas dzīves cilvēki. Un turpat blakus — aktīvas, kareivīgas domas cilvēki — gadsimtam viņu daudz. Stāv viņi plecs pie pleca — gara milži: cildenais domātājs Paskāls, elegantais skeptiķis Larošfuko, jaunās zinātnes tēvs Galilejs un jaunās šķiras mākslinieks Moljērs; Dekarts, vienīgi neapstrīdamās patiesības —* šaubu bruņinieks, un Spinoza — bezbailīga prāta dzejnieks; turpat arī varenā angļu audze: par «ķecerības apustuli» dēvētais analīzes meistars Džons Loks«, dižais mehānistiskais materiālists un pesimists Tomass Hobss, aklais spēkavīrs, savos gara redzējumos jau gandrīz pravieša augstumus sasniegušais Džons Miltons, rāmais un vicdais Izaks Ņūtons.

Viss septiņpadsmitais gadsimts bija viens vienīgs grandiozs sējas lauks. Un zemē krita jaunas psiholoģijas un morāles, jaunas ideoloģijas un ētikas sēkla, kareivīgā, jaunā kapitālisma garu briedinājušā jēdzienu un ideju, likumu un paradumu kompleksa sēkla.

IJn šī jaunā jēdzienu un ideju kompleksa galvenā sastāvdaļa — gan dzīvē, gan domā — bija dumpis un sacelšanas pret visu, ko krājuši un mantojumā atstājuši ilgie un drūmie viduslaiki, pret autoritātēm un dogmām, leģendām un teikām — gan dzīvē, gan domāšanā.

Radošā prāta cilvēki apzināti spridzināja autoritātes un dogmas. Bet miljonos skaitāmais bezvārda pūlis, kas vēl nepieredzētā aktivitātē brāzmoja Eiropas laukos un pilsētās? Neapzinātajai, bet raženajai tautas jaunradei arī bija spridzekļa spēks. Vēl nepiedzīvoti asās šķiru sadursmēs, raksturīgajā dinastiju karu pārtapšanā ticības karos, ticības — nacionālos un nacionālo — pilsoņu karos, šajās viskrasākajās bezvārda masu aktivitātes formās tapa spridzināta, samalta un izvēdīta vējā ierastā, sastingusī, kūtrā, inertā sadzīve. Un līdz ar uzspridzinātās sadzīves pamatu lauskām vēstures mēslainē tapa aizmēzta eiropieša ideoloģisko priekšstatu un pierasto ticējumu vienotā sistēma, pati viņa dzīve kļuva par spridzekli, par rūgšanas fermentu gadsimta retortē. Vienu un to pašu vēstures doto uzdevumu risināja gan angļu jomens vai apaļgalvju armijas ierindnieks audējs, kas apšaubīja karaļa Kārļa dievišķo sūtību, gan franču filozofs, kas apšaubīja visu, izņemot šaubas, gan algotnis Vallenšteina karapulkos, ar uguni un zobenu pārstaigājis Eiropu un redzējis, kas ir «visu karš pret visiem», gan Tomass Hobss, «Leviatāna» autors, angļu valsts tiesību teorētiķis, šīs varenās formulas radītājs.

Spinozas papīros pēc viņa nāves atrada ar paša filozofa roku uzmestu portretu — zīmējumā bija attēlots Neapoles revolūcijas varonīgais vadonis, leģendārais zvejnieks Tomazo Anjelo. Tā nebija nejaušība, tā bija laikmeta iezīme: vienu un to pašu uzdevumu risināja analfabēts zvejnieks un augsti izglītots domātājs.

Sējas lauka attīrīšana no autoritātēm un dogmām. Bet kāda. mērķa labad? Lai radītu jaunu dzīvi zemes virsū, lai jaunais cilvēks varētu dzīvot brīvi un laimīgi. Tā domāja un ticēja ne tikai politiķi un filozofi vien, bet sava prāta gaišuma robežās arī Neapoles zvejnieks un angļu zemnieks. Taču šos slēdzienus un domas vēsture visā nežēlībā koriģēja, teikdama: tikai kapitālistiskas dzīves labad, kapitālisma cilvēkam, ne jaunam, bet jaunā veidā paverdzinātam ...

Redzēt šī diženā vēstures procesa vienu pusi tā, kā nav spējis ieraudzīt neviens no viņa laikabiedriem, redzēt, kā cilvēks sarauj visus veco dogmu pinekļus un ietērpus, palīdzēt šim procesam ar visu savu milža spēku un saprast —- nē, cilvēks nav atbrīvots, nolīst lauku jaunam sējumam un būt bez sēklas, atteikties no šīs sēklas — tik traģisks liktenis lemts dižajam humānistam — viņa piemiņu mūžīgi mūžos saglabās atbrīvotā cilvēce — Džonatanam Sviftam . . .

Anglija un Velsa — neliela nomaļus sala kaut kur pašos kontinenta rietumos. Gadsimta vidū šo salu apdzīvo tikai kādi seši miljoni — apmēram seši procenti no toreizējās Eiropas iedzīvotāju skaita. Salas klimats ir skarbs, it īpaši ziemeļos, pusmežonīgajā Skotijā, — tur nezied apelsīni, tur zeme ir skopa, drūma jūra nerimus sitas pret krīta kraujām, ar mūžzaļiem viršiem aizauguši smiltāji un tīreļi. Bet virši — laba barība aitām, un aitu Anglijā daudz. Toties angļu raksturā nav aitiskas padevības. Tā h stipra, kaislīga un savās kaislībās iespītīga tauta.

Jau gadsimta vidū šī tauta valdonīgi liek sevi manīt v isai pasaulei, padzenot karali, notiesājot viņu uz nāvi un titāniskā piepūlē mēģinot radīt brīvu un laimīgu dzīvi. Pa visu pasauli nošņakstēja cirvis, kas nocirta galvu Kārlim Stjuartam. Un blakus Kārlim zārkā gūlās savu laiku nodzīvojušais feodālais absolūtisms.

Bet izdevumus par bērēm un jaunā saimnieka ievadīšanu mantojuma tiesībās samaksāja tauta. — gan Mar-sionmūras, Nesbijas un Prestonas kauju laukos, gan iežogotajās un jauno lendlordu īpašumā pārgājušajās ganībās, .'•kraujā tempā zaudē savus mazos zemes gabaliņus tie paši brīvzemnieki friholderi, kas bija Kromvela armijas kodols; rodas lielsaimniecības, racionalizējas lauksaimniecība, visvairāk atpalikusī visā Eiropā; pieaug slavenās angļu vilnas eksports, vilnu apstrādā jau ar kapitālistiskām metodēm; Eiropas tirgos parādās angļu ogles un dzelzs.

Londonas zeltkaļi kļūst par starptautiskiem baņķieriem. 1677. gadā izdotajā grāmatā «īsas ziņas par Londonu» jau figurē virkne zeltkaļu, «kuru rīcībā ir zināmi kapitāli skaidrā naudā», un daudzas bankas, viena no tām — Lombardstrītas firma «Sienāzis un Vienradzis» pleš spār-niņus jau pār kontinentu. Laulības slēdzot, lepnie lordi, Vilhelma Iekarotāja bruņinieku pēcteči, iedibina radnieciskas attiecības ar visplebejiskākās cilmes Sitijas tirgoņiem; tās daļēji ir atbalsis no principiālās, simboliskās laulības, kas 1688. gadā Vilhelma III valdīšanas laikā tapa noslēgta starp jauno buržuāziju un atjaunoto muižniecību, no politiska darījuma, lepni pārdēvēta par «slaveno revolūciju». «Anglijas tirgonis ir jauna tipa džentlmenis,» lakoniski, bet daudznozīmīgi bilst kāds laikabiedrs. Bet smalkais un gudrais vērotājs Daniels Defo izsakās vēl noteiktāk: «Tirdznieciski rūpnieciskais darba lauks ne tikvien kā savienojams ar dižciltību, Anglijā tieši tas paceļ džentlmeņa kārtā.»

Uzvar tikumu apvērsums. Laikmeta liecinieks Bar-tons raksta: «Drīz pēc revolūcijas skotu tautas jūtu dedzīgums novērsās no kādreizējām ticības ķildām un kareivīgām slieksmēm un pārslēdzās uz tirdznieciskiem darījumiem.» Bīskaps Džordžs Bernets, apcerēdams 1699. gadu savā populārajā «Mana laika vēsturē», saka: «Gan augstas, gan zemas kārtas cilvēkus tolaik aizrāva slie-cība uz peļņas darījumiem.» Vienprātīgs ar viņiem ir arī trešais memuārists Flečers of Saltuns (1698. g.): «Ne spaidu kārtā, bet pateicoties neparedzētai un negaidītai pārmaiņai nacionālā raksturā, vairuma domas un tieksmes pievērsās veikalu lietām.»

Pārmaiņa nacionālā raksturā! Varētu gan izsacīties vēl precīzāk: feodālā viduslaiku gara nomaiņa pret kapitālisma garu.

Nav nekāds brīnums, ka «neticības un katrai autoritātei naidīgas pretestības gars bija XVII gadsimta Anglijas izcilāko prātu galvenā iezīme» (Bokls). Bet vai tikai viņu? Drīzāk jau — visu plašo bezvārda masu. Par to nešaubās arī pats Bokls, viņš citē desmitiem laikabiedru, kuri liecina, ka «neticības gars» un «pārgalvīga pretestība» varenā vilnī gāzusies pār visu zemi, aizskalojot viduslaiku baznīcas un vaists autoritātes, atbrīvojot cilvēku no cietajiem un nežēlīgajiem viduslaiku domāšanas žņaugiem. Viss veicināja šo procesu: gan cirvis, zem kura 1649. gadā krita Kārļa galva, gan 1663. gada likums, kas atcēla zelta un sudraba izvešanas aizliegumu, gan krietni «klusākais» notikums — Ņūtona «Principu» publikācija 1687. gadā.

Tieši Anglijā visspilgtāk iezīmējās cilvēka atbrīvošanās no pagājības dogmām un autoritātēm, un tieši tā laika Anglijā dzīvoja, domāja un cieta sava gadsimta brīvākais cilvēks, kas sapņoja par brīvību visiem, bet neatrada sēklu attīrītā lauka apsēšanai, — Džonatans Svifts...

Otrā nodaļa SVIFTS UZKLAUSA PRĀTNIEKU

Ciceronu neapgrūtināja ne uzskati, ne kaislības, — tas bija egoists, turklāt tuvredzīgs.

Momzens

Tu biji dievs, kā dievam klājās:

Ar bronzas pieri, māla kājām.

Balrons

1681. gadā ievērojamais angļu valstsvīrs, pieredzējušais politiķis un veiklais diplomāts, Anglijas karaļa Kārļa II un Holandes štathaltera Vilhelma personīgais draugs, ne tikai Anglijā, bet arī kontinentā plaši pazīstamais un visu cienītais sers Viljams Tempis, apakšnama — pārstāvju palātas un 'karaļa Lielās padomes loceklis, Īrijas valsts arhīva priekšnieks un turklāt — nopelniem bagātais literāts, nolēma, ka viņš ir noguris un atkāpsies no amatiem.

Neba jau nu sers Viljams bija vecs. Piecdesmit trīs gadi angļu politiķim nav nekāds vecums. Viņa laikabiedrs — «negantais Šāftsberijs» sešdesmit viena gada vecumā mēģināja sacelt Londonas nemantīgos pret karali un parlamentu. Un neba jau vētrainu mūžu dzīvojis sers Viljams. Tiesa gan, laikmets — ar 1642. gadu sākot — pavēra visplašākās iespējas cīņu pilnai dzīvei, taču šīs iespējas sers Viljams konsekventi neizmantoja un līdz tai dienai, kad aizgāja baudīt laimīgu nogurumu, dzīvoja visai mierīgu un labklājīgu dzīvi. Kaislīgs vai nesamierināms cilvēks viņš nebija, nelaimīgs cilvēks viņš nebija.

Tajos versmīgajos sīvu sadursmju gados Viljams Tempis — prominenta persona kopš jaunām dienām — prata nebojāt sev dzīvi. Pašā Kromvela revolūcijas karstumā viņam bija divdesmit gadu; būdams, protams, nevis kromvelists, bet gan rojālists pēc izcelšanās, audzināšanas, sabiedriskā stāvokļa, viņš tomēr nepiedalījās pilsoņu karā. Tostarp viņš apceļoja Eiropu, nodarbojās ar literatūru, rakstīja filozofiski ētiskas «Esejas»; tajā laikā bija modē dižā Monteņa «Esejās» aizgūtu domu un daiļrunības izmainīšana sīknaudā. .. Tempis bija samērā bagāts, ļoti elegants, laipns, mēreni skeptisks. Vainagoja ar laimīgu laulību savu romantisko mīlestību.

Pēc tam apmetās uz dzīvi Īrijā. Valdošai kastai piederēdams, nevarēja nenodarboties ar politiku. Un mēreni ar to nodarbojās: bija ietekmīga persona savā grāfistē, Īrijas parlamenta loceklis. Bet neņēma to pie sirds. Sers Viljams Tempis kategoriski neņēma neko pie sirds, viņš aiztaupīja sev jebkuru sarūgtinājumu.

Tos Īrijas posta gadus, kad Kromvels ar uguni un zobenu piemeklēja nelaimīgo «zaļo salu», kad Īrija noasiņoja, bet nepadevās, dziestošiem spēkiem aizstāvēdama savas nacionālās neatkarības, kultūras un reliģijas pēdējās paliekas, kad likās, pats salas gaiss sarecējis terora — naida — atriebības blīvestā, — šos gadus sers Viljams, die^ nasgrāmatas pārskatot, vēlāk raksturoja kā «tīkami aizvadītus». Viņš, piemēram, no sirds nodevās džentlmeniskajam vaļaspriekam — dārzkopībai, ar lielu patiku lasīja, rakstīja, mēreni nodarbojās ar politiku. Vai nu mazums tīkamu laika kavēkļu cilvēkam, kas principā aiztaupa sev sarūgtinājumus!

Taču viss būtiski tīkamais viņam vēl bija priekšā.

Nav jābrīnās, ka notikumos, kas veda pie Stjuartu restaurācijas, sera Viljama personība neatstāja nekādas pēdas. Protams, viņa džentlmeniskajai sirdij tuvas bija Kārļa II pretenzijas uz Anglijas troni. Bet atklāti kompromitēties, kad iznākums vēl nav zināms, to sers Viljamss nebija darījis pat dedzīgās jaunības gados — kāpēc lai viņš to darītu solīdā vecumā? Toties viņam pietika pacietības vēl trīs gadus pēc restaurācijas nogaidīt savā klusajā Īrijas labklājībā un tad tikai saņemties un doties uz Londonu, kur — viņš zināja — viņa vēriena cilvēku gaidīja itin laba karjera. Galvenais — nesteigties, «steigties lēnām» — spožais latīnists sers Viljams cienīja šo citātu.

Bruņots ar dižciltīgu cilmi, naudu un diezgan pazīstamu vārdu literatūrā, sers Viljams ap 1663. gada vidu parādās Londonā. Par panākumiem viņš ir drošs — līdzās visām citām labām īpašībām viņam ir vēl viena, īpaši vērtīga un reta šajos apvērsumu un satricinājumu gados — viņam nav pagātnes... viņš ne tikai nav izlējis neviena asinis, viņš nav pat nevienam uzdzinis žulti asinīs,

Toties viņam ir divas ieteikuma vēstules. No hercoga 1 nmonda, Īrijas lorda protektora, lordam Klerendonam, M slaurācijas pirmajam ministram, un lordam Erlingto-n.un, ārlietu ministram. Abi lordi — visizcilākās figūras Anglijas politiskajā dzīvē, taču katra atšķirīga pēc savas dabas. Pieredzējušā cilvēku un notikumu - vērotāja kāro uzmanību, gudra vīra tālredzību gan interesē tikai viens šis atšķirības moments: proti, Klerendons bija rietoša zvaigzne, Erlingtons — uzlecoša zvaigzne. Vai ilgi jālauza : i!va, kas no šī apstākļa itin dabiski izrietēja?

«Tempis tad arī pieslējās Erlingtonam. Viņš neskopojās nu ar karstiem uzticības zvērestiem, ne — skumji sacīt — l *iI. rupjiem, gandrīz verdziskiem glaimiem. Neilgā laikā viņš tapa par to atalgots.»

Tā raksta Tempļa biogrāfs Makolijs, kas visumā ļoti simpatizēja Templam, Un, ja jau viņam, korektam un • 11 turīgam anglim, «skumji sacīt», — ko tur vairs piebilst?

Atalgojums — izcils diplomātisks postenis vispirms Vācijā, pēc tam Beļģijā un Holandē — seram Viljamam piegulēja kā cimds rokai. Ir zināms, ka diplomāti tālab vien pastāv, lai radītu laimīgus gadījumus, taču cik nesalīdzināmi biežāk laimīgi gadījumi rada diplomātus!

Angļu vēsturnieki joprojām nav skaidrībā, kas iedvesis un izplānojis 1667. gada kraso pagriezienu Anglijas ārpolitikā: vairs neizkalpoties Luijam XIV, bet orientēties uz republikānisko Holandi, Tempļa līdzdalība šajā lietā ir neapšaubāma: viņš piesardzīgi apsvēra stāvokli un riskēja — pirmo reizi mūžā •—, riskēja saistīt savu vārdu <ir angļu—holandiešu tuvināšanās projektu. Un sāka neatlaidīgi rekomendēt šo projektu Londonā. Tad arī pienāca laimīgais gadījums — pašā Anglijā izveidojās tāda politiskā situācija, ka Tempļa draugs Erlingtons, kļuvis par pirmo ministru, arī uzskatīja par iespējamu un vajadzīgu riskēt un pilnvaroja seru Viljamu rīkoties. Tempis bija uzdevuma augstumos — novadīja visas iepriekšējās sarunas precīzi un ātri, un jau 1668. gadā tika noslēgts sensacionālais angļu—holandiešu līgums, kam drīz pievienojas arī Zviedrija.

Nākamajā rītā pēc līguma parakstīšanas Tempis pamodās kā Eiropas mēroga slavenība. Būtu Tempis cita kaluma vīrs, viņš varētu lepoties, ka viņa īstenotā «trejsavienība» bija iznīcinošs trieciens reakcijai pašā Anglijā, mēģinājums atjaunot Kromvela enerģisko ārpolitiku, parlamenta pozīciju nostiprināšana pret Kārļa restaurācijas tieksmēm, ko balstīja franču zelts. Tā vērtēja «Tempļa» līgumu Anglijā un kontinentā. Laikmeta slavenais me-muārists Semjuels Pepss raksta savā dienasgrāmatā: «Vienīgais krietnais darbs sabiedrības labā kopš karaļa atgriešanās.»

Bet ko domāja sers Viljams? Vai, rūpējoties par šā līguma noslēgšanu, viņš bija politisks darbinieks, kas realizēja principiāla rakstura politisku koncepciju, par savas zemes likteņiem norūpējies cilvēks, vai vienkārši profesionāls diplomāts, kuram palaimējies? Vai viņa veikums izrietēja no viņa politiskās līnijas, no viņa pārliecības? Un vai viņam bija jel kāda pārliecība? Un, ja bija, — vai viņš gribēja par to cīnīties?

Šo jautājumu virkni — tos uzdeva jau Tempļa laikabiedri — varētu arī turpināt. Bet kāpēc? Uz visiem jautājumiem Tempis atbildējis ar savu personību un dzīvi kā tādu. Nav jābrīnās, ka pēc trim gadiem, kad Kārlis II izmisīgā cīņā par savām prerogatīvām kā pēdējo trumpi izspēlēja savienības līguma laušanu un kopā ar savu uzpircēju Luiju pieteica, karu Holandei, sers Viljams klusi un mierīgi mazgāja rokas nevainībā, atkāpās no amata un pārcēlās uz savlaicīgi iepirkto muižu Šinas apgabalā netālu no Londonas. Jau gadu pirms tam, notikumu gaitu paredzēdams, viņš, kā episki vēsta Makolijs, «paplašināja nelielo dārzu, ko bija nopircis Sīnā, un iztērēja zināmu summu sava turienes nama labiekārtošanai». Sers Viljams konsekventi negribēja sarūgtināties.

Un ritēja rāma, bezrūpīga dzīve. Slavenais diplomāts dēstīja melones, nodarbojās ar dārzkopību un rakstīja elegantus traktātus par literārām un politiskām tēmām.

Traucās gadi. Politisku kaislību mutuļi un sprādzieni tricināja zemi. Anglijas valdošās aprindas vārījās kā netīra ūdens katls. Kā duļķaini ziepju burbuļi ik dienu uzlidoja un sašķīda kāda politiska programma. Netīras putas šļācās pār katla malām. Krāpšana — apmelojumi — politiska izvirtība — uzpirkšana — nodevībā — tādi bija laikmeta gleznas treknie triepieni. Kārlis II, niecība un izvirtulis, apveltīts gan, starp citu, ar vērā ņemamu biržas spekulanta ķērienu, rādīja spožu piemēru. Vēl 1671. gadā viņš noslēdza ar savu franču kolēģi Luiju XIV līgumu, kurā ietilpa slepeni punkti par Kārļa pāriešanu katoļticībā un Francijas kontinentālās politikas atbalsti-.

Sanu; Luijs savukārt apsolīja viņam brangu subsīdiju naudā, kas dotu Kārlim iespēju valdīt bez parlamenta, un militāru palīdzību pilsoņu kara gadījumā. Karaļa rīcība bija skaidra valsts nodevība, un valodas par to klīda

visplašākajos tautas slāņos.

Visa šī netīrā haosa smacīgajā duļķī, aizslāpušā pēc elementāra cilvēciska godīguma, Anglijā šķietami bija likai viens vienīgs godavīrs, kas turklāt vēl skaitījās izcils politiķis. Arvien biežāk tapa daudzināts sers Viljams Tempis, ne ar ko nesakompromitētais Sīnas vientuļnieks, kura baltajām drānām nebija pielipusi ne kripatiņa visu šo dubļu. Un abi laikmeta galvenie politiskie grupējumi — gan «zemnieku partija» — jaunie lendlordi, kas bija tikuši pie zemes Kromvela revolūcijas rezultātā un baidījās no Kārļa restaurācijas tendencēm (no šī grupējuma vēlāk izveidojās daļa vigu partijas), gan rojālis-liski noskaņotās aprindas (vēlākie toriji) — mīļuprāt nodrošinātos ar šādu «politisku kapitālu». Arī no karaļa sers Viljams saņēma daudznozīmīgus piedāvājumus, proti, dalīties treknajā valdības pīrāgā, uzņemoties valsts sekretāra amatu. Taču pret visiem šiem piedāvājumiem sers Viljams, angļu parunas vārdiem runājot, vērsa «kurlo ausi» — nē, viņš palikšot pie savām melonēm.

Un tikai pēc karaļa trešā aicinājuma — 1679. gadā — viņš uz diviem gadiem pameta Šīnu, nospriedis, ka viņa stunda situsi.

Pat seram Viljamam simpatizējošie biogrāfi nav noskaņoti ticēt, ka viņa laikmetam nepieredzētā vienaldzība pret varu dabiski atbilstu filozofam, cilvēkam ar neatkarīgu, kritisku prātu, kas caur nicinājuma brillēm nolūkojas apkārtējā kņadā. Nē, viss bija daudz vienkāršāk. Sers Viljams, sevī iemīlējies egoists, bija gan pašpārliecināts, gan godkārs un nebūt nenicināja karjeru un laicīgus labumus. Bet viņš bija ļoti piesardzīgs cilvēks, jebkurš ar risku saistīts solis viņam likās nesaprātīgs. Taču politikā riskants bija katrs solis. .. Un tomēr viņš nenoturējās un lišķēja.

1679. gadā tapa atlaists parlaments, ko ironiski devēja par «parlamentu pensijā»; šī parlamenta locekļu kabatās šķindēja gan angļu, gan franču, gan holandiešu, gan spāņu nauda. Lai nu būtu kā būdams ar naudu, tomēr šis godājamais «lauku džentlmeņu», Londonas juristu un bagāto Sitijas tirgoņu pulks skaidri parādīja, ka nepalīdzēs karalim palielināt karaļa varu uz parlamenta varas rēķina.

Sājā momentā uz skatuves parādās Tempis ar visai āķīgu politisku kombināciju.

Mēģinājums apvest ap stūri pašu vēsturi! Cik tas raksturīgs «dižajiem politiķiem» — cilvēki, pat vērienīgāki par Tempļu, pašaizliedzīgi ļāvušies šai ilūzijai. Krita par upuri arī viņš, tomēr demonstrēdams izcilas diplomāta, proti, konfliktu nogludinātāja spējas.

Sers Viljams lieliski redzēja, ka galvenais politiskais konflikts ir konflikts starp karali, parlamentu un ministriem, trīspusigs konflikts, kas sistemātiski vērsies plašumā kopš restaurācijas sākuma. So trīs varas orgānu juceklīgās funkcijas izpaudās sarežģītās intrigās, negantās ķildās un izsmalcinātā nodevībā. Protams, aiz visa tā slēpās vēsturiski pamatota divu nesamierināmu spēku sadursme: jauno zemes īpašnieku apvienošanās ar Sitijas naudasmaisiem, no vienas puses, un veco feodālo aristokrātiju, kas gan pieslējās karalim, gan demagoģiski meklēja plašo vidusšķiru atbalstu, no otras. Sadursme jau pēc dažiem gadiem nonāca pie dabiska atrisinājuma — 1688. gada «slavenās revolūcijas»; mēģinājums to novērst vai aizkavēt bija mēģinājums apvest ap stūri pašu vēsturi...

Sers Viljams izsprieda smalki: trīs varas centri dzīvo nepārtrauktā cīniņā — kā būtu, ja radītu ceturto? Lai šis ceturtais balstītu parlamentu pret karaļa un ministru despotiskajām tendencēm un vienlaicīgi pasargātu karali un nāciju no parlamenta despotiskās varas. Kaut kas tamlīdzīgs — Karaliskā padome — pastāvēja jau Elizabetes laikos — kāpēc lai nemēģinātu atdzemdināt šo iestādījumu? Un viņš formulēja jaunā varas orgāna projektu — tā mērķis būtu «ierobežot karaļa varu, uzņemoties daļu šīs varas, pildīt dažas parlamenta, kā arī ministru kabineta frakcijas funkcijas», būt par «grožiem» karalim un parlamentam, turklāt «tautai liktos, ka radīta pietiekama drošība pret sliktu valdīšanu» (Makolijs).

Karalis nolēma pieņemt projektu, cerēdams, protams, pārspēt viltībā pašu Tempļu. Bez tam jaunais parlaments jau bija sapulcējies un tūlīt ieņēmis draudīgu pozīciju — karalim vairs nebija ko zaudēt. Toties vinnēt varēja kaut vai ar Tempļa vārdu saistīto politisko kapitālu.

Projektu apstiprināja, tas stājās spēkā — «pilsētas un lauki uzgavilēja. Skanēja zvani, debesīs šāvās raķetes, un

mīl» sajūsma atbalsojās Holandē, kur uzskatīja, ka i  nipla gūtā ietekme ir labas cerības zīme visai Eiropai» (M.ikolijs).

1679. gada beigās Tempis bija gandrīz vai nācijas dieveklis. Bet ap 1681. gada vidu dieveklis apjauta, ka ir «noguris», un jau atkal dēstīja melones savā krāšņajā .nigļu dārzā, cieši apņēmies nekad vairs nemēģināt glābt

tēvzemi.

Kas tad bija noticis pa šo īso laiku? Nekas traģisks seram Viljamam. Viņš netapa gāzts, atstādināts, kompromitēts, nekas neapdraudēja viņa dzīvi un drošību. Viņš vienkārši uzskatīja, ka prātīgāk žigli pazust no skatuves, liklīdz «kļūst karsti».

Bet karsti kļuva pārlieku. Protams, jaunais Tempļa orgāns praksē izrādījās par miniatūru visu partiju un grupu kopiju, visu Anglijā verdošo kaislību iemiesojumu. Pro-i.ims, no šī orgāna atdalījās kāds mazāks orgāns, kurā gribot negribot vajadzēja iekļauties pašam Templam. I rotāms, pat šajā mazajā orgānā plosījās visu karš pret v šiem, un piedalīties karā bija spiests arī Tempis, tātad iesis cīnīties, riskēt, un to nu viņš nekādi nevēlējās. Viņš sāka norobežoties, atturēties, sabotēt, skaitīties, nevis būt.

Taču ar katru dienu tas bija grūtāk izdarāms. Atmosfēra ' ļuva saspīlēta. Parlaments atkal izvirzīja aso jautājumu, l .is visu laiku satrauca Angliju, — par troņa mantošanu, ona bija par karaļa brāļa (pēdējā Stjuarta Jēkaba II) slēgšanu no troņa mantošanas tiesībām. Pēc likuma troni v ajadzētu mantot viņam, taču viņš bija oficiāli pārgājis katoļticībā, un garīdzniecība, pilsētu sīkpilsoņi, korporā-rijas un vidējie lendlordi nevarēja samierināties ar katoļa nākšanu Anglijas tronī: tas nozīmētu galīgu pirmskrom-vela kārtības atgriešanos, pilnīgu pakļaušanos Francijai un tātad triecienu angļu tirdzniecībai un rūpniecībai. Tomēr spēcīgi piekritēji bija arī Jēkabam, un valsts faktiski atradās uz pilsoņu kara robežas. «Izslēgšanas partijas» līderis vecais, negantais Sāftsberijs, ko karalis bija atstādinājis no Tempļa padomes priekšsēdētāja amata, jau pulcināja armiju, lai saceltos, kā viņš deklarēja, pret «pāvesta varu un verdzību, kas nāk roku rokā»: Pārstāvju palāta — apakšnams bilu par izslēgšanu pieņēma, lordu pālāta — augšnams — noraidīja. Jauno orgānu šis jautājums sašķēla. Bet sers Viljams? Parlamenta balsošanā

rēja ļodzīgo troni, opozīcija tapa sagrauta, viens no Tem- '? pla kolēģiem devās trimdā, otrs kāpa uz ešafota, trešais“! aizgāja mūžībā caur paša roku — bet Tempis kopa savu f dārzu. Nomira Kārlis, nodevējs un izvirtulis, aizzibēja : īsais, bet zvēriskais Jēkaba valdīšanas laiks, jo viņu gāza, J tiklīdz viņš ..sadomāja īstenot «franču programmu», — bet \ Tempis kopa savu dārzu. Tronī bija aicināts vigu par- | tijā apvienojušos tirgoņu un lendlordu karalis Orānijas ] Vilhelms — bet Tempis kopa savu dārzu. 1689. gadā par- J lamentā tika pieņemts slavenais «tiesību bils», kas vai- I nagoja jaunās sabiedriskās iekārtas nostiprināšanos, — bet j Tempis kopa savu dārzu. Viņš kopa un kopa savu dārzu — gandrīz vai jādomā, ka viņš priekšlaikus zināja slaveno Kandida padomu: «11 Jaut cultiver son jardin!»

par bilu viņš nepiedalījās. «Viņš neizrādīja ne piekrišanu, ne pretestību. Viņš vienā mierā atstāja palātu.»

Tātad šis dižais vīrs, politiķis, diplomāts, gandrīz vai Anglijas glābējs, vienkārši aizbēga tobrīd, kad uz viņu skatījās visa zeme. Kāpēc? Varētu izdomāt desmitiem dziļdomīgu atbilžu, taču pilnīgi pietiek ar vienu, pašu vien-V kāršāko: viņš nobijās. Un laikabiedru memuāri to apstiprina apbrīnojamā naivumā.

«Kāpēc jūs nebijāt savā vietā?» (bila nobalsošanas brīdī) jautāja Templam, pēc memuāristu liecības, kāds no viņa kolēģiem. Tempis atbildēja galanti": «Es rīkojos pēc Zālamana padoma — neej ar stipru tiesā un nečīksties tekošu ūdeni apstādināt!» Taču Makolijs neuzskata Tempļa laikabiedrus par vientiešiem, kuri nesaprastu īsto iemeslu. «Raduši pie augstām likmēm augstā politiskā spēlē, viņi (Tempļa kolēģi) nicināja viņa spēli uz vara grašiem.» Spēle uz vara grašiem — trāpīgāk teikdams nepateiksi!

Tātad, atteicies no politiskas darbības, izlēmis, ka ir noguris, sers Viljams paniski nobēga sava dārza pavēnī, ļ

Ar lavīnas spēku brāzās notikumi. Franču zelts notu

Starp citu, tas vairs nebija vecais dārzs Šīnā, tas bija jaunais Mūrparkā, Serejas grāfistē, tālāk no Londonas. Dārzs bija lielāks un labāks, tur padevās tulpes un sparģeļi, dārzs bija iztīrīts un apcirpts — ar puķu dobēm, mauriem un celiņiem, pat kanāliem, statujām un lapenēm, ' ar lepnu kungu namu vidū un bagātu bibliotēku namā. Un neba tikai tulpes un melones stādīja sers Viljams, viņš rakstīja arī etīdes un esejas — pat par ķīniešu litera-

Imu; pie viņa pulcējās augsti viesi, dažu labu reizi at-hi.iuca arī jaunais karalis. Un sers Viljams tērzēja ar baudu, daiļrunīgi un gudri •— par politiku un literatūru, viņu uzklausīja bijīgi un uzmanīgi. Tā pagāja desmit gadi, viņš nomira, un astoņpadsmitā gadsimta biogrāfs par viņu uzrakstīja:

«Šis izcilais diplomāts un smalkais, izveicīgais politiķis, kura spožais ģēnijs aptvēra gan karaļu, gan tautas intereses, bija iespējis izmantot savu audzināšanu, lai pilnveidotu dabiskās dotības, pirms veltīt tās savas zemes labumam un lietot valsts vadības mākslā, kas atstājusi viņa vārdu tik cildenu nākamo paaudžu piemiņā.»

Patiesi, seram Viljamam veicās arī pēc nāves!

Un tā nu viņš staigā pa savu brīnišķo dārzu. Lēni iet sers Viljams Tempis, viņa tērps ir nevainojams, zīda zeķes baltas kā sniegs, spīd viņa kurpju sarkanie, stūrainie papēži, rokā zelta spieķītis, gaita cēla. Runa tekoša, gludena, klasiskiem citātiem rotāta, spridzīgās asprātībās dzirkstoša, brīvi plūst vārdu straume no angļu Cicerona lūpām. Kā izšķērdētājs zelta monētas, tā viņš bārsta savus zelta vārdus — viņš zina, ka tos uzlasīs un saglabās nākamajam paaudzēm kāds jauns cilvēks, kas godbijīgi pavada viņu rīta pastaigās, drūms puisis, nabadzīgi un askētiski ģērbies, pēc ieņemamā amata nerunīgs, drusciņ pat nesaprotams — un droši vien dažu reizi seram Viljamam krita uz nerviem arī šī jaunekļa neaptēstās manieres ...

Būtu viņš zinājis! Būtu zinājis sers Viljams — šī pompozā, plātīgā, uzpūstā niecība, šis slinkais un šļauganais vīrelis, patērētājs, dīkdienis un parazīts, gļēvais, sīkais epikūrietis, kam nepatika sarūgtinājumi, šis radījums ar zivs asinīm dzīslās, nodzīvojis tik ilgu, šķietami raženu, patiesībā niecīgu un tukšu mūžu,— būtu viņš zinājis, ka JViljama Tempļa vārds tikai tāpēc paliks vēsturē, ka rīta sastaigās viņu pavadīja skarbs un drūms jauneklis ar skadru ledaini zilo acu skatienu — viņa sekretārs Džo-īuitans Svifts!

Trešā nodaļa SVIFTS APVED AP STūRI BIOGRĀFUS

Cilvēks cilvēkam nav līdzīgs, vienu mēru nemēro!

Rus/aveli

Ursa galvenā nodarbe bija ienīst cilvēku dzimumu.

Igo

1678. vai 1679. gadā, varbūt pavasarī, bet tikpat labi vasarā vai rudenī, varbūt no rīta, bet, iespējams, arī die-nasvidū vai pievakarē — precīzāk nav pasakāms, un kam gan vajadzīga šī precizitāte? — gadus vienpadsmit vai divpadsmit vecs zēns, nebūt ne nīkulīgs pēc skata, sēdēja upes krastā un makšķerēja. Zivis nekodās, un Džona-tans jau grasījās satīt makšķeri, kad pēkšņi — ai, kāda laime! — aukla nodrebēja un saspringa. Džonatans aizturēja elpu, piesardzīgi vilka — cik skaista, liela zivs parādījās virs ūdens! Un tad — vai, kāda nelaime! — zivs norāvās, pasita asti un projām bija. Nav ko teikt, bēdīgs incidents.

Tik bēdīgs, ka vairāk nekā pēc trīsdesmit gadiem slavenais satīriķis, pamfletists un politiķis, jau paspējis nobaudīt gan slavas saldumu, panākumu triumfu un skur-binošo varu pār cilvēkiem, gan iepazinis vilšanās indi un katastrofu traģikomiku, autobiogrāfiskās piezimēs raksta par šo bērnības negadījumu:

«Dusmas mani kremt līdz šai baltai dienai, un es ticu, ka tā bija zīme, kas vēstīja visas manas nākamās vilšanās.»

Un, kā jebkuru Svifta rindu, arī šīs rindas izlasīja viņa daudzie biogrāfi, viņa daiļrunīgie komentētāji. Izlasīja ar svinīgu iedziļināšanos, bet arī ar slepenu, klusu prieku. Jo — cik tas ir autoritatīvs un spožs pierādījums slavenajai tēzei, tēzei, kas tik tuvu pie sirds vairumam Svifta biogrāfu un viņa daiļrades pētnieku. Sī krāšņā tēze dzīvo jau kādus divsimt gadus un joprojām neuzrāda ne ma-•/ l.iis nlkuma zīmes. Gadsimtu putekļiem klāta, šī tēze kļuvusi godājama, solīda, neapstrīdama, gandrīz vai svēta;

l.i apaugusi ar tradīcijas cildenumu, slienas autoritatīva un dižena, slienas kā apsūnojusi klints, aizšķērsojot ceļu ir/. Džonatana Svifta — cilvēka — mākslinieka — domā-t>11a — cīnītāja personības un mūža izpēti. Un vienlaikus bezgala pliekana ir šī tēze, elementāra līdz vulgaritātei, un vienlaikus — no kartona, no vates šī klints.

Vai atrodams kāds — ja ne vairāk, tad pa ausu galam dzirdējis kaut ko par Sviftu un viņa darbiem —, kurš

m.'zinātu, ka viņam kopš dzimšanas bijis pagalam nejauks i.iksturs? Un kurš gan nav apgalvojis, ka šis drūmais < ilVēknīdējs bijis pats nelaimīgākais starp cilvēkiem?

Ir trīs slavenas un ļoti populāras kritiski biogrāfiskas cLīdes par Sviftu; vienas autors — lieliskais literatūrzinātnieks, smalkais domātājs, spožais angļu literatūras lietpratējs Ipolits Tēns; otru uzrakstījis izcili talantīgais angļu rakstnieks, viens no klasiķiem — Viljams Tekerijs; pirmšķirīgais franču stilists, izsmalcinātais estēts Pols Sen-viktors — trešās autors. Protams, ar šīm etīdēm nekādi nav izsmeļama milzu literatūra par Sviftu, bet tieši tās ir zīmīgas, jo apkopo milzum daudzos un speciālos biogrā-lislcos pētījumus, atspoguļo un izsaka nostabilizējušos deviņpadsmitā gadsimta Eiropas inteliģences un literatūrzinātnes viedokli. Spoži uzrakstītas visas trīs etīdes. «Domāt par viņu (par Sviftu) nozīmē domāt par dižas impērijas drupām,» secina savas analīzes noslēgumā Tekerijs. «Dižena celtne, skaista pat ugunsgrēkā!» izsaucas Tēns. «Starp angļu ģēnija pārstāvjiem nav negantāka un atbaidošāka par Džonatanu Sviftu,» spriež Pols Senvik-lors.

Visas trīs etīdes uzrakstītas spoži.

Bet, ja paraugās uz šīm etīdēm ar sviftisku aci, ja norauj stilistiskos* pušķojumus, aizmēž vārdu zvārguļus, — kāds izšķirīgs secinājums paliek pāri? Šis pats pārliecinošais apgalvojums, ka Sviftam bijis briesmīgi slikts, velnišķīgi slikts raksturs.

Aleksejs Veselovskis, paužot šo tradicionālo viedokli, arī raksta:

«Kad viens no labākajiem Svifta izskaidrotājiem, ar pūlēm meklēdams īsto raksturojumu, nosauc viņu par dēmonisku būtni un viņa Jaunpriecīgajā attieksmē pret cilvēci saskata kaut ko velnišķīgu, šis secinājums it kā liek mums atgriezties pie vecumvecā estētiskā žargona, tomēr tuvina mūs atbildei uz neskaidro jautājumu» (par Svifta raksturu).

Labi. Veselovskis, Veinbergs, Cuiko ir uzmanīgi lasījuši Tēnu, Senviktoru, Tekeriju. Ko savukārt lasījuši viņi?

Lasīdami daudzos un dažādos pētniekus un biogrāfus, viņi, bez šaubām, ir lasījuši paša lieliskā lorda Orerija ievērības cienīgo opusu! Un kas jel bija lords Orerijs? Labldājīgs angļu augstmanis, sīka literāta — Svifta laikabiedra dēls, kas, nevēlēdamies atpalikt no tēva, arī uzgribēja kļūt par literātu un sarakstīja — pirmo pēc Svifta nāves, 1753. gadā — biogrāfisku eseju par Sviltu līdz ar Svifta darbu komentāriem. Krietnais Orerijs nenoliedz, ka Svifts bijis talantīgs rakstnieks, viņš tikai kategoriski neatzīst Sviltā Sviftu. «Šī nodaļa (7. nodaļa, «Ceļojums uz Brobdingnegu») pilna tik neizmērojama, indīga izsmiekla par cilvēku sabiedrību, ka jebkuram kļūst pilnīgi skaidra Svifta tiekšanās nepalaist garām nevienu gadījumu, kas dotu viņam iespēju pazemot cilvēka dabu un izņirgāties par to.» Tādam lai nebūtu slikts raksturs? Vēl daiļrunīgāks piemērs: «Ar skumjām esmu spiests atzīmēt, ka līdzīgi apraksti, bagātīgi izbārstīti visos Svifta darbos, ne ar kādiem motīviem neattaisnodamies, izriet vienīgi no Svifta humora neapvaldītā rakstura un viņa gara drūmās iedabas.» Lords Orerijs skuma par Sviftu, skuma, ka dzīvojis pasaulē cilvēks ar tik sliktu un ļaunprātīgu raksturu.

Cik svaigi un neskarti visā savā veselumā nonākusi līdz pat mūsu dienām šī «oreriskā» koncepcija! Vai patiesi tik ģeniāls bija šis aizmirstais lords? Un vai patiesi Tēns būtu nolaidies līdz Orerija plaģiēšanai? Nē, protams. Vienkārši dižciltīgais lords pirmais apjauta, ka nokļuvis pašaizsardzības pozīcijā pret «sātanu» Sviftu, un aizsargājās visai elementāri un vientiesīgi — kā prazdams. Un tā pati pašaizsardzība galu galā uzjundīja arī Tēna un pārējo patosu. Jo Svifts arī pēc savas nāves uzbruka un karoja, gribot negribot vajadzēja aizstāvēties!

Tātad slikts raksturs — Svifta cilvēknīdīgās daiļrades pamats. Diezgan trūcīga formula, un neērti uz tās balstīties tādai figūrai kā Tēns. Ja šo subjektīvo momentu vēl varētu ar kaut ko papildināt, ar kādu objektīvu iemeslu, ļ.i, teiksim, Svifts būtu klibs — kurls — akls — kuprains!

I • l, kā par spīti, Svifts līdz pat pēdējai slimībai arī

II iskā ziņā bija lielisks cilvēku sugas eksemplārs — skaists, Ila, stalta auguma, spēcīgs. Ko piemest klāt no dzimša-nas sliktam raksturam?

Atradās, ko piemest, — pirmais par to ieminējās atkal i. pats Orerijs. Apstākļi, kādos vajadzēja dzīvot Svif-i un, — īpaši jau viņa bērnu dienās, pusaudža gados, jau-niiia. Nelaimīga bērnība, skarbi pusaudža gadi, moku pilna jaunība un visas turpmākās dzīves neveiksmes — I < ■ tad vēl vairāk? Kopā ar iedzimti slikto raksturu tas \ īss radīja lielāko cilvēknīdēju pasaules literatūrā. Tā rodas tēze, tā dzimst koncepcija, tālāk sākas piepušķošana, izkrāsošana, tērpšana greznās drānās, un galu galā rodas visa šī melīgā,. siekalaini sentimentālā beletristika, pret kuru nav noturējies neviens no Svifta biogrāfiem.

Vai patiesi Svifta bērnība bija skumja, drausma, traģiska? Bija — tikpat lielā mērā cik jebkura nabadzīgas ģimenes bērna septiņpadsmitā gadsimta otrajā pusē. Tik-p.il, bet nekādi ne lielākā mērā, pareizāk būtu teikt, ka mazākā mērā.

Bez šaubām, Dublinas nams Hoeskorta ielā septiņi, kur 1i>(>7. gada 30. novembrī piedzima Džonatans Svifts, nebija nekāds gaišais un priecīgais nams. Un istabele, kurā milmājās viņa māte, uz Dublinu, Īrijas galvaspilsētu, la-b.ik.is dzīves meklējumos ar saviem brāļiem no Anglijas «>il >1 <iukuša sīka ierēdņa atraitne, bija nožēlojams, bēdīgs li.irenis. Bez šaubām, ja Džonatanam pašus pirmos bērnības gadus vajadzētu aizvadīt Dublinas pagalmu nabadzībā un netīrumos, tie būtu bijuši ļoti bēdīgi gadi. Taču tā vis nenotika. Mazulītim Sviftam bija zīdītāja angliete. Un līdz šim nenoskaidrotu apstākļu dēļ — un nav jau šie apstākļi tik svarīgi — zīdītāja paņēma bērnu līdzi uz savu dzimto Anglijas pilsētiņu Pīsheivenu — tulkojumā «Miera ostu», aizveda divgadīgu, un tur viņš nodzīvoja līdz sešu gadu vecumam. Acīmredzot tur, klusajā pilsētiņā, Sviftam nemaz neklājās slikti: zīdītāja rūpējās par viņu tik sirsnīgi, ka pat ielauzīja viņu ābecē; 1673. gadā atgriezies Dublinā, viņš jau brīvi lasīja — tajos laikos to varēja tikai retais bērns. Tajā pašā gadā viņu pie visa gatava iekārtoja slavenajā Kilkenijas skolā, kas deva pamata un vidējo izglītību, — mazās īru pilsētiņas Kilkenijas skola bija pati iecienītākā visā Īrijā, tur mācījās labāko ģimeņu bērni, citustarp, arī vēlāk slavenie Svifta laikabiedri Kongrīvs un Bērklijs. Svifta māte drīz pēc tam aizbrauca uz savu dzimto Angliju, un materiālās rūpes par Džonatanu uzņēmās viņa tēvocis Godvins. Līdz ar to ģimenes siltums zēnam bija atņemts. Tas, protams, neveicina priecīgas bērnu dienas, bet vai dod pietiekamu pamatu deklamācijām par Jaunu, nelaimīgu likteni? Tomēr deklamē. «Ir cilvēki, kas no agras bērnības saucami par aizlauztiem raksturiem, neveiksminiekiem ... Kaut kāds rūgtums, apslāpēts ļaunums, tieksme atriebties cejā stāvošiem izpaužas viņiem gandrīz jau vai pusaugā . . . Reizēm pietiek ar nemanāmu, primitīvu iemeslu, lai cilvēks mestos atklātā karā ar dzīvi. Tādi iemesli, kurus cilvēks pats var noturēt par ļauna likteņa iejaukšanos, agri parādījās Svifta dzīvē.» Tā deklamē augsti godājamais Ve-selovskis svešā, protams, balsī, pakļaudamies tai pašai visuvarenajai tradīcijai, kas spiešus spiež deklamēt par cilvēknīdējā izauguša bārenīša nelaimīgo bērnību.

Par šo bērnību vispār maz kas zināms. Pats Svifts pastāstījis vienu anekdoti — par zivi. Zināma no Svifta vārdiem arī otra. Jauka anekdote. Svifts kaut kur nopircis nodzītu, vairs tikai kautuvei derīgu zirgu un svinīgi atvedis uz skolu. Vai viņam bija žēl zirga, vai viņš gribēja palielīties biedriem ar neparasto pirkumu — nav zināms. Fakts, ka zirgu viņam atņēma un aizveda pie dīriķa.

Šo anekdoti mierīgi varētu vispār nepieminēt, ja tai nesekotu cita — jau patiesi ievērības cienīga anekdote. «Šis gadījums spilgti raksturo viņa drosmīgo lepnumu un godkārību. To viņš varētu uzlūkot par zīmi, kas vēstīja viņa mūža cildeno katastrofu.»

Tā raksta bezkaislīga, nopietna raksta autors tik autoritatīvā izdevumā kā Britu enciklopēdija. No niecīga gadījuma, kas liecina vienīgi to, ka skolniekam Sviftam bijusi bagāta fantāzija un turējusies nauda (kā nekā zirgs!), izdarīt tik dziļdomīgu secinājumu — vai tā nav ļoti raksturīga anekdote! Bet ne par Sviftu, par Svifta biogrāfiem ...

Piecpadsmit gadu vecumā Svifts beidz Kilkenijas skolu. Vairumam viņa skolasbiedru mācības ar to pašu beigušās, sākas bargā dzīves realitāte. Bet ne Sviftam. Joprojām tēvoča apgādāts, viņš kopā ar brālēnu Tomasu iestājas Dublinas universitātē. Pēc Oksfordas un Kembridžas tā bija slavenākā universitāte ar labi nostādītu apmācību lll'T.itiirā, senajas valodas un galvenokārt teoloģiskajās . m.ilnēs: vairums studentu tapa gatavoti garīdznieku karjerai.

Svifts tur macas sešus gadus, dzīvodams sv. Trīsvienība ; koledžas kopmītnē. Ko teikt par šiem sešiem gadiem? •l.i atmet bagātīgo anekdošu klāstu, tikai daļēji par Džo-M,ilanu, toties jo biežāk par Tomasu (daždažādās drūmās lil irs, kas piemeklēja Tomasu, vēlāk ar vieglu roku tapa pierakstītas viņa brālēnam), nieks vien paliek pāri. Tomēr 1 < >1 > uzskatīts, ka Džonatans skolā juties dziļi nelaimīgs. Viņu uzturēja tēvocis, kam acīmredzot patika uzsvērt i.uvu labdarību. Nav grūti iedomāties, ka tas aizskāra l.mnekļa patmīlību, taču ļoti grūti iedomāties, ka aizvaino-jums bijis tik dziļš un pastāvīgs, ka sagandējis un aptumšojis visus šos gadus. Toties zināms, ka universitātē jauneklis daudz lasīja, triepa papīru un jau pirmie viņa mēģinā-jumi klīda no rokas rokā, viņš bieži uzdzīvoja, par ko saņēma neskaitāmus sodus no priekšniecības, daudz flirtēja... Biedri pret viņu izturējās varbūt bez sevišķas mīlestības, taču ar cieņu, pat ar zināmu bijību: imponēja viņa runas spēks un sarkasms, neatlaidīgais raksturs, spriedumu asums. Tie visi ir normāli fakti, taču nedod pamata ne ar pušplēstu vārdu iepīkstēties par «traģisma zīmogu», uzspiestu Svifta jaunībai.

Acīmredzot tieši tāpēc fakti tiek atbīdīti malā, tie apsūbē, nobāl un pazūd kāda cita gadījuma žilbinošajā gaismā. Izrādās, taisni šis gadījums ne tikai izpletis savus drūmos spārnus pār Svifta jaunību, bet noteicis un ievirzījis viņa tālāko likteni. Izrādās, šis gadījums bijis pro-videnciāls-un tik būtisks, ka to nav apgājis neviens no Svifta biogrāfiem. Kāds bija šis gadījums? Lai pastāsta spožais literāts, daiļrunīgais psihologs Tēns.

«1685. gadā Dublinas universitātes lielajā zālē profesori, mākslas bakalaura grāda piešķīrēji, kļuva par lieciniekiem dīvainam skatam: nabadzīgs students, ērmots, neveikls, zilām, bargām acīm, bārenis, kas pārtiek no sava tēvoča atmestiem bada grašiem, bez neviena drauga, jau vairākkārtīgi cietis neveiksmi loģikas nezināšanas dēļ, atkal parādījās eksaminētāju priekšā, nebūt nepagodinājis ar savu uzmanību mācību grāmatas, velti viņam piedāvāja Smigleziusa un Burgersdiciusa godājamos foliantus — viņš pašķirstīja tos un tūdaļ aizvēra. Jau ar argumentāciju viņš netika galā, profesoriem vajadzēja formulēt argumentus viņa vietā. Viņam jautāja, kā viņš spēs spriest, nezinādams loģikas likumus. Viņš atbildēja, ka spēšot spriest bez kādiem likumiem. Tāds muļķības bezmērs izraisīja skandālu. Bakalaura grādu viņš tomēr saņēma, bet līdz ar nagiem, pēc «īpašas nolaides», kā atzīmēts eksāmenu lapā. Un profesori, protams, izklīda ar līdzjūtīgiem Smaidiem, nožēlodami Džonatana Svifta niecīgās gara spējas. Tādi bija viņa pirmie pazemojumi un pirmais iemesls sašutumam pret cilvēku dzimumu. Šim mirklim bija līdzīga visa viņa tālākā dzīve, ciešanu un naida pārpilna un vienlaikus — iztukšota.»

Tāds ir šis drūmais stāsts. Tēns raksta daiļrunīgi, bet, ja atmet žēlos vārdus par pazemojumiem, bārenību un trūkumu, kas paliek pāri no viņa vēstījuma? Un kas patiešām notika tajā zīmīgajā 1685. gada 18. februārī universitātes lielajā zālē?

Notika vienīgi tas, ka septiņpadsmitgadīgs students izkrita eksāmenā, pie kam izkrita pēc paša gribas, nevēlēdamies iedziļināties mācību grāmatās, kas viņam nepatika. Kāpēc šim gadījumam vajadzēja piepīt gan trūkumu, gan bārenību, gan vientulību un deklamēt par pazemojuma momentu, iemeslu sašutumam, kas teju, teju noteicis visu Svilta dzīvi, — tas ir daiļrunīgā psihologa noslēpums. Bet kas nu par noslēpumu? Vienkārši vajadzēja pārmest tiltiņu no jaunības uz cilvēknīšanu, ārprātu un citiem «sātanismiem»! Lai par šo tiltiņu top izgāšanās loģikas eksāmenā.

Bet, ja nu tiešām gribas psiholoģizēt, nav grūti pamanīt: taisni šis gadījums liecina, ka jau septiņpadsimt astoņpadsmit gadu vecumā Svifts zināja savu vērtību un pasvītroja savas domāšanas un rakstura neatkarību. Smig-leziusa un Burgersdiciusa viduslaiku sholastiskie traktāti kaitināja viņu, sava laikmeta ģeniālo loģiķi reālistu, viņš nevēlējās tērēt laiku bezjēdzīgai zubrīšanai. Par vienu viņa mācību gadu saglabājušās atzīmes liecina to pašu: viņš interesējās par valodām, saņēma augstākos novērtējumus latīņu un grieķu valodā; pamatdisciplīna teoloģija viņu valdzināja maz, eksāmenu lapā atzīmēts «nevērīgi»; matemātiku viņš necieta no sākta gala un attiecīgi saņēma atzīmi «slikti». Svifts mācījās tikai to, ko gribēja mācīties, — tas kaut kā nepiederas traģikomiskajai figūrai, ko zīmējis Tēns ...

Kur tad Tēns ņēmis un izvilcis gaismā melodramatisko

I' ■. ikUi par studenta Svifta gara trulumu, gandrīz vai i'ii. n ;mu? Tēns to ņēmis no Orerija, bet šis? Šis . .. no i'.r.i Svifta. Vēl vecumdienās Sviftam patika pārcilāt

......... par izgāšanos eksāmenā un neatlaidīgi iestāstīt

........ i biedram, ka viņš, Svifts, patiesi bijis gandrīz vai

i"i idiots. Sarunu biedrs bieži nemaz nenojauta, ka kritis i ii upuri Svifta iecienītajam paņēmienam, ko viņš lie-

I. M gan literatūrā, gan — vēl jo biežāk — savā mutvārdu

II. 1111 adē, — mistifikācijas, ķircināšanas paņēmieniem. Viņš vīlis bija nepārspējams mistificētājs, ģeniāls autors, re-i 'is un aktieris «teātrī sev pašam» — īpaši jau savos

III. .i iskajos stāstījumos. Un, ja sarunu biedri dažu labu |. i noprata, ka šis dīvainais cilvēks uzjautrinās, viņus

• i/ēdams, kāpēc lai to nenoprastu ja ne Orerijs, tad vismaz lēns? Noprast bija neizdevīgi: kas tādā gadījumā paliktu i'.iri no slavenās koncepcijas par agrā jaunībā ievainoto un saindēto dvēseli? Tāda ērta koncepcija: visa Svifta daiļrade ir atriebība, drausmīga atriebība cilvēcei par pā-

K.stibam, ko viņš cietis bērna — zēna — jaunekļa un l.il.ik vīra gados; no bērna dzimšanas slikts raksturs plus nīglās pārestības, tai skaitā no āķa norāvusies zivs, pie (liriķa aizvestais zirgs un izkrišana eksāmenā, summējas naidā pret cilvēku dzimumu, un no šī naida dzimst «Mu-(as pasaka», «Gulivers». Ir jau taisnība, ka Svifts ar i .ivu sarunu biedru starpniecību apmānīja nākamos pētniekus un biogrāfus, deva pamataizsargkrāsas koncepci-jns radīšanai, bet vai tad grūti saprast, cik karsti vēlējās l>ut apmānīti šie pētnieki un biogrāfi!

Nākamā desmitgade Svifta dzīvē — «drausmīgā desmitgade» — cieši saistīta ar sera Viljama vārdu; pieņemts, ka šajos desmit gados Svifts visā pilnībā kļuvis par Sviftu, proti, pašu negantāko cilvēku dzimuma apmelotāju no visiem, ko zeme nēsājusi.

Jā, šie desmit gadi bija izšķirīgi. Viņš arī kļuva — taču nevis par apmelotāju, nevis par literātu sadistu, nevis par astoņpadsmitā gadsimta Luiju Selīnu, kam sagādāja baudu cilvēku dzimuma degradācijas un deģenerācijas apziņa. Tāds Svifts būtu vajadzīgs nevis mums, bet gan fašismam — fašisms izvēlējās Selīnu. Bet «Gulivera ceļojumi» nebūt nav «Ceļojums uz nakts melnumu».

• Svifts arī kļuva — par mūsu Sviftu. Par dižo humānistu, sava laika visbrīvāko, visskaidrāk un reālistiskāk domājošo cilvēkui ļ

1689. gadā sakarā ar politiskiem notikumiem Īrijā Svifts bija spiests aiziet no Dublinas universitātes, nepabeidzis to, proti, nesaņēmis mākslu maģistra grādu — obligāto priekšnoteikumu garīdznieka amatam. No Dublinas Svifts brauc uz Angliju pie savas mātes, kas dzīvo mazā Lesteras grāfistes pilsētiņā. Daži mēneši, ko viņš pavadīja pie mātes, bija nogaidīšanas un pārdomu mēneši. Jaunajam Sviftam nebija ne naudas, ne zemes īpašuma, ne sakaru, ne dzīves praktiķa dotību un pat ne maģistra grāda. Ko darīt tālāk, kādu dzīves ceļu izvēlēties? Nogaidīšana droši vien bija mokoša, pārdomas — smagas. Bet tas viņu netraucēja diezgan bezrūpīgi pavadīt laiku, aplidot vietējas daiļavas, turklāt vienu no tām viņš grasījās precēt. Viņš bija pavisam normāls puisis, šis jaunais Svifts.

Tālāko likteni izlemj laimīgs gadījums. Svifta māte febigeila atceras, ka viņa ir no vienas puses ar augstas kārtas dāmu — savā Šīnas muižā dzīvojošā sera Viljama Tempļa sievu. Vai nevarētu izmantot protekciju, lai iekārtotu dēlu? Izrādījās, ka var. 1689. gada beigās Džonatans jau dzīvo pie sera Viljama, saņem pilnu uzturu un algu — divdesmit mārciņu gadā. Viņa pienākumi? Diezgan nenoteikti — kaut kas starp sekretāru un priekšā lasītāju.

Bet jau 1690. gada maijā Svifts pamet savu posteni un atgriežas Dublinā — acīmredzot meklēt kādu citu nodarbošanos. Neraugoties uz sera Viljama ieteikšanas vēstuli Īrijas lordam protektoram, Svifta meklējumi ir veltīgi, un jau pēc gada un dažiem mēnešiem — 1691. gada augustā — viņš atkal ir pie sera Viljama, šoreiz jau Mūrparkā. Vēl pēc gada — 1692. gada jūlijā — viņš ir Oksfordā, kur aizstāv nepieciešamo disertāciju un saņem no universitātes kāroto maģistra grādu. Tad atkal Mūrparka — līdz 1694. gada maijam, tad mācītāja vietas meklēšana Īrijā. Nakama gada janvārī viņš kļūst par anglikāņu baznīcas mācītāju, dabū prebendārija amatu Kilrutas apriņķī. Pavada tur gandrīz pusotra gada un no 1696. gada jūnija — jau trešo reizi pie sera Viljama Mūrparkā un, nekur vairs neizbraukdams, nodzīvo tur līdz pat sera Viljama nāvei 1699. gada janvārī.

Tāds ir šo deviņu gadu summējums: apmērām seši gadi ar seru Viljamu, apmēram trīs gadi Īrijā. Dažas reizes viņš pa šo laiku apciemojis savu māti Lesterā.

Kādi vēl fakti ir zināmi par šiem gadiem?

Zināms, ka sers Viljams iepazīstinājis savu sekretāru ar ti'-m izcilajiem politiķiem, spožajiem literātiem un slavenajiem dzejniekiem, kas tik mīļu prātu ciemojās pie viesmīlīgā augstmaņa. Zināms, ka Tempļa sekretārs tapis stā-<lils priekšā karalim Vilhelmam, vairākkārtīgam Mūrpar-i is viesim, ka vienā gadījumā Svifts bija pilnvarots ii' īdot karalim Tempļa referātu par svarīgu politisku jautājumu. Zināms — lai arī karalis vēsi pieņēma šo refe-i'ilu, tomēr izrādīja īpašu labvēlību Sviftam, piedāvā-il.mis viņam kapteiņa pakāpi dragūnu pulkā. Svifts noraidīja šo piedāvājumu. Zināms, ka 1694. gadā sers Viljams Inedāvāja Sviftam ierēdņa posteni Īrijas arhīvu pārvaldē /

ķers Viljams bija arhīva priekšnieks). Svifts noraidīja arī ■' i priekšlikumu, izvēlēdamies garīdznieka darbu. Zināms, l.a seru Viljamu ļoti iepriecināja Svifta atgriešanās pie viņa 1696. gadā. Zināms, ka Svifts pa šiem gadiem izlasījis milzum daudz grāmatu no Mūrparkas bibliotēkas. Zināms, ka 1692. gadā viņš sāka rakstīt — galvenokārt svinīgas odas, sekojot tā laika modei, pierakstīja veselus papīra blāķus, kurus pa lielākai daļai pats arī nodeva iznīcībai. Tālāk zināms, ka Mūrparkā viņš uzrakstīja savus pirmos divus ievērojamos darbus — «Grāmatu kauja» un «Mucas pasaka» (1697), pie kam «Mucas pasaka» līdz ar «Gulivera ceļojumiem» ir ģeniālākais Svifta sacerējums. Visbeidzot, zināms, ka mirdams sers Viljams uzticēja Sviftam savu literāro darbu rediģēšanu un izdošanu un novēlēja viņam arī nelielu naudas summu.

Tādi ir mums zināmie fakti. Maz?

Toties jo vairāk par šo Svifta dzīves periodu zināms «psiholoģijas jomā». Zināms — tiem pašiem pētniekiem un ^biogrāfiem;. acīmredzot tie bija personīgi minējumi.

Jo minējumi literatūrā par Sviftu tiek vērtēti augstāk nekā fakti. Un, summējot šos minējumus, Britu enciklopēdijas raksta autors — ne jau Tēna etīdes puķainā stilā, bet nopietnā darbā, kur no svara ik vārds, kur koncentrētas visas divu gadsimtu krātās zināšanas par Sviftu, ■— svinīgi pasludina:

«Mums, kuriem zināms, ka patrona (Tempļa) vietā viņa padotais būtu nācijas vadonis, nav jābrīnās, ka pat pēc divdesmit gadiem verdzības zīmogs vēl sūrstēja viņa augstprātīgajā dvēselē.»

Tātad kļūst skaidrs, ka Svifts Mūrparkā bijis vergs. Un vēl daudz kas kļūst skaidrs, kaut vai pateicoties Tēnam:

«Divdesmit viena gada vecumā, Tempļa sekretārs būdams, viņš saņēma gadā divdesmit mārciņu algas, ēda pie viena galda ar kalpiem, par godu savam saimniekam sacerēja odas Pindara garā, desmit gadus krāja verdzības un sulainisko iztapoņu familiaritātes pazemojumu, spiests glaimot galma podagriķim un izlutušam augstmanim... pēc veltīga mēģinājuma kļūt neatkarīgam spiests atkal ' apvilkt livreju, kas viņu smacēja nost...» Un tālāk Tēns citē dokumentu, kas ieraudzīja dienasgaismu divdesmit gadus vēlāk un ko pieminējis Britu enciklopēdijas raksta autors.

Daudz ko dara skaidru arī Tekerijs:

«Mūrparkā ar divdesmit mārciņu algas gadā, pie viena galda ar kalpiem ēzdams, vientuļais un dižais Svifts pavadīja desmit mācekļa gadus, nēsāja sulaiņa livrejai tik līdzīgo garīdznieka tērpu, lepns kā Lucifers, locīja ceļus, milēdijas žēlību izlūgdamies vai lorda uzdevumus pildīdams .., Svifts cieta, dumpojās, pameta dienestu, pieredzēja tikai pazemojumus uņ atkal atgriezās, norija niknumu, apslāpēta naida sūrumā pakļaudamies liktenim.»

Izrādās, ir iespējams būt daiļrunīgākam par pašu Tēnu, uz Svifta rēķina, protams.

Pols Senviktors skalda jau ar cirvi:

«Viss viņa mūžs pagāja ļaunas tirānijas jūgā,.. Sī tirānija sākās ar verdzību. Divdesmit gados sekretārs, būtībā tikai maskēts sulainis, Svifts līdz mielēm izbaudīja visus apvainojumus un pazemojumus. Viņš izbaudīja, cik rūgta ir sulaiņa maize.»

Redzat nu, ko mēs tik negaidīti uzzinājām! Izrādās, Svifta dzīve Mūrparkā bija viena vienīga verdzība un pazemojums!

Bet vai to_ apstiprina minētie fakti? Lieks jautājums — kālab sausi fakti, ja daiļvārdīgie minējumi tik spilgti apstiprina krāšņo koncepciju par cilvēknīdēju, kas atriebjas par izciestajām pārestībām? Un nevar teikt, ka nopietnie Svifta dzīves pētītāji, kā Valters Skots, Forsters, Kreiks, Leslijs Stīvens un citi, būtu diez cik strikti atturējušies no šīm fantāzijām. Taču ar rūgtumu jāatzīmē, ka šo minējumu atbalsis dzirdamas arī padomju autoru darbos par Sviftu. «Svifta stāvoklis vecā aristokrāta namā bija neapskaužams. Viņš tur pēc būtības bija kaut kas vecākam kambarsulainim līdzīgs,» sacīts populārā aprakstā. Kambarsulainim? Pavisam skaidri izklausās pēc Tēna un pā-

i > • i iem. Bet vēl nopietnākā darbā lasām: «Bērna dienām i n jaunībai seko Mūrparkas gadi pensionēta augstmaņa l .ilpībā — ne īsti kā sulainim, ne īsti kā algotam skriben-< >im, kuram pazemīgi jānolasa no acīm untumaina veča i> gribas, pastāvīgi jāglaimo sibarītiskas dzīves izlutinā-1-1111 augstmanim.» Tekerijs, protams, ir daiļrunīgāks — lx l. vai tāpēc mazāka līdzība ar Tekeriju?

Kā tomēr radās šī leģenda, vai patiesi tikai tāpēc, ka i-i bija vēlama, tikai no brīvas fantāzijas vien? Vai tie-• -mi tās pamatā nav ne sīkākā faktiņa?

Ir viens paša Svifta izteikums un viens viņa literārs (Kubs. Šos šķietamos pierādījumus tad ari triumfēdami ceļ mums priekšā visi leģendas izplatītāji.

Izteikums diezgan lakonisks. 1711. gadā «Dienasgrāmatā Slcilai» Svifts raksta:

«Vai tad jūs neatceraties, kā man sāpēja, kad sers Viljams Tempis likās auksts, sliktā garastāvoklī veselas Iris vai pat četras dienas, un es mocījos ar visādiem minējumiem? Kopš tā laika gan esmu atspirdzis, bet, goda vārds, viņš maitāja krietnu džentlmeni.»

Un tas ir viss. Šī ne gluži skaidrā («viņš» — acīmredzot sers Viljams, «džentlmenis» — laikam taču pats Svifts), bet nepārprotami nevērīgā, intīmā, puspajokam izmestā piezīme, it kā starp citu uzrakstījusies frāze ar zemtekstu — cik zaļš un dumjš gan es toreiz biju! — k.dpo par faktisko materiālu smalkiem psihologiem un spožiem literatūrpētniekiem drūmas leģendas radīšanai.

Bet kā lai nepabrīnās, salīdzinot leģendu ar faktiem? Tātad «pa pusei sulaini», «kalpu», «kambarsulaini» dižciltīgais augstmanis sūta ar referātu pie karaļa?

Tātad jauneklis «ar verdzības zīmogu, kas sūrstēja viņa augstprātīgajā dvēselē», tomēr labāk paliek verdzībā, lai gan var no tās izrauties, pieņemdams karaļa Vilhelma glaimojošo, goda pilno priekšlikumu?

Tātad šis «Lucifers», proti, Svifts, jau dabūjis mācītāja vietu ar pieklājīgu atalgojumu, materiāli nodrošināts un neatkarīgs, pamet šo vietu un atgriežas Mūrparkā, lai «nestu verdzības važas»?

Tātad šis cilvēks ar ģeniālo prātu, ar sava spēka un vērtības kareivīgo apziņu «smagi pārdzīvoja», ka bauda dienišķo barību nevis kopā ar nama kungu un kundzi, bet gan ar mājas ārstu, pārvaldnieku un kapelānu? Viņš, jau toreiz uzrakstījis «Mucas pasaku», — «kāds ģēnijs es

biju, kad rakstīju šo gabalu!» sacīs Svifts vecumdienās — viņš tātad cieta, ka lēdija Tempļa nepievērš viņam pietiekami daudz uzmanības?

Tik tiešām leģendārs murgs!

Un, ja tā visa nav bijis, kas tad bija?

Pilnīgi skaidrs, ka Svifts dzīvoja Mūrparkā, trīsreiz tur atgriezdamies, nebūt ne tāpēc, lai palīdzētu biogrāfiem radīt koncepciju: no dzimšanas slikts raksturs plus pazemojumi izveidojuši cilvēknīdēju. Un arī nebūt ne tāpēc, ka viņam nebija kur palikt: karaļa priekšlikums, Tempļa piedāvātais ierēdņa darbs, draudze Kilrutā. Atliek tikai viens pieņēmums: tāpēc ka Mūrparkā viņam bija ērtāk un patīkamāk dzīvot un rakstīt. Vienkāršs pieņēmums — bet vai vienkāršība izslēdz tā patiesīgumu?

Kāpēc savukārt bija ērti un patīkami?

Nevaldāmā domas enerģija Sviftā sadzīvoja ar pasivitāti un neizdarību sadzīves jautājumos. «Cīnīties par dzīvi» viņš nemīlēja un neprata. Toties kā mīlēja un prata cīnīties par savu dzīves uzskatu! Un, lai šo uzskatu veidotu, viņam kā gaiss, kā dienišķā maize bija nepieciešama iespēja vērot un lasīt. Un šo iespēju visā pilnībā deva dzīve pie Tempļa: lieliska bibliotēka, milzums apmeklētāju — tā laika angļu inteliģences krējums, nebeidzamas pārrunas par politiku, literatūru, morāli, kurās viņš piedalījās kā līdzīgs starp līdzīgiem, — un beidzot ļoti pamācošā sera Viljama sabiedrība, Sviftam visnotaļ derīgie sera Viljama stāsti par savu dzīvi, lielīgie, pašapmierinātie, uzpūtīgie stāsti par šo kūtro, niecīgo dzīvi — cik derīgi, cik pamācoši tie bija Sviftam!

Viņi sēž Mūrparkas lieliskajā bibliotēkā.

Klasiska telpa. Grieķu un romiešu krūšutēli uz zemām konsolēm. Augsti grāmatu skapji. No zemiem, platiem logiem paveras skats uz kopta dārza gludajiem celiņiem. Sers Viljams ērtā krēslā — šodien viņam viegla podagras lēkme un labā kāja paslieta uz samta pufa. Kā vienmēr, viņš ir švītīgi tērpts, parūka sacirtota un iesmaržināta, balss vēl daiļskanīgāka un samtaināka nekā parasti. Viņš lasa priekšā savu slaveno eseju par dārzkopību.

Svifts klausās, atslējies pret kamīnu ne pārāk godbijīgā pozā. Viņa bālā seja biezo, melno matu ielokā šķiet pat skarbaka nekā parasti, gaiši zilās acis iestingušas dzidrā,

malkā ledū, uz kamīna fona viņš izskatās ļoti garš. Bā-i .1,1 pierē ievilkusies viegla krunciņa — Svifts klausās, i 1 uisās gandrīz vai ar baudu: cik perfekti izveidota un pilnīga šī sevī iemīlējusies niecība! .

Skanīgi un gardi plūst frāzes, lētas banalitātes no vie-i 's vietas kā trifeļi pastētē. Graša vērtas erudīcijas veiklā i iiigoņa, krāšņu vārdu, parāde, greznu citātu vītenes — i ukūrs un Diogens Laertietis, Jūlijs Cēzars un Semira-i ida, hesperīdu dārzi, Asīrijas valdnieki. Un viss — i li! Tukši, laiski, savā niecīgumā baismīgi meli!

«Epikūrieši atrada laimīgi izpaustu ideju, kad viņi at-I ! ja cilvēka laimes atkarību no viņa dvēseles miera un miesas bezkaislības; tā kā cilvēks sastāv no dvēseles nu miesas, dvēsele un miesa ņem dalību mūsu labklājībā uu mūsu nelaimēs... Tāpēc Epikūrs vadīja savas dienas Guzā, tur viņš mācījās, vingrinājās, sludināja savu filozo-liju. Un patiešām — nekāda cita uzturēšanās vieta tik ļoti neveicina dvēseles mieru un miesas bezkaislību, kas bija viņa galvenais mērķis. Tīrais gaiss, tīkamais aromāts, dārza zaļums, klusās pastaigas un — pāri visam — atbrīvošanās no jebkādām rūpēm remdināja un atviegloja dvē- __ sēli un miesu.»

Cik džentlmenisks stils, cik dziļa atklāsme — cik tukša

muca!

Atkal murd labestīgais strautiņš:

«Man šķiet visnotaļ saprātīgi, ka viens no maniem draugiem, kāds Stefordšīras džentlmenis, nolēmis savā dārzā aprobežoties ar plūmju audzēšanu; tajā viņš guvis lielus panākumus, kas nenotiktu, ja viņš mēģinātu audzēt firziķus un vīnogas; krietna plūme neapšaubāmi ir labāka par sliktu firziķi.»

Ak tu gļetnais, iztrusējušais firziķi!

Dzīve Mūrparkā padarīja Sviftu par ģeniālu nīdēju. Nīst jāmācās, un Svifts mācījās, ar visu savu neatlaidīgo, nežēlīgo, nevaldāmo kaislību mācījās pie šim nolūkam ļoti piemērota objekta. Protams, seram Viljamam ne prātā nenāca, ka šis objekts ir viņš, — un kā lai viņam tas nāktu prātā? Ne jau personiski viņu mācījās ienīst Svifts, ne Tempļu, bet templisko, šo apaļīgo, izsmalcināto šķietamību, zem kuras slēpās sīkas domas un sīkas kaislībi-ņas — kā politikā, tā dzīvē.

Jo nekas taču nebija tādā pretrunā ar sviftisko kā tem-pliskais. Neizsmeļamā morālā enerģijā verdošais cīnītājs un gļetnais oportūnists; nežēlīgais reālists un seklais estēts; nepielūdzamais kritiķis un vienaldzīgais, skeptiskais visēdājs; bargas, skaudras domas bruņinieks un tīkamu domiņu zīžļātājs; neganta, bet pāri zemes lietām stāvoša lepnuma iemiesojums un pašapmierinātā uzpūtībā pompoza figūriņa; visu un jebkuru masku norāvējs un cilvēks, kam visas viņa esības saturs bija svarīguma maska; varonis un gļēvulis, nesavtīgais un egoists, darba kaislības apsēsts vērtību radītājs un noēdies dīkdienis patērētājs ...

Tādi bija nesamierināmie pretspēki Mūrparkā, auglīgā barotne konfliktam starp Sviftu un Tempļu — tikai tā, nevis Svifta aizvainošanās uz kalpiem.

Un vēl šis konflikts bija Svifta radošā laime, bagātā skola, varenā universitāte, šajā konfliktā viņš guva nicināšanas talantu, sarkasma negantību, ironijas spēku, naida ģenialitāti. Un viņu šis konflikts padarīja par «Mucas pasakas» un vēlāk — par «Gulivera» autoru. Šo sīkumu nepamanīja pieviltie — pēc savas brīvas gribas — biogrāfi: viņiem nebija laika pamanīt sīkumu, viņi bija pārāk aizņemti, skaitot «pazemojumus», ko Mūrparkā cietis Svifts..,

Ceturtā nodaļa SVIFTS PIELIEK PUNKTU

Jebkura sabiedriska dzīve savā būtībā ir praktiska. Visas mistērijas, kas noved teoriju misticismā, atrod savu racionālo atrisinājumu cilvēku praktiskā darbībā un šīs praktiskās darbības izprašanā.

Markss

.. . nelaipnigs vaigā tas vīrs, un sirds viņam nebija mīksta.

Homērs

Pabeigta «Mucas pasaka», neliels manuskripts ļoti skaidrā un ļoti mierīgā rokrakstā; vai Svifts ar to apmierināts?

Viņam jau nāk divdesmit deviņi — tie nav vairs jaunekļa gadi. Tajā gadsimtā cilvēki agri sāka dzīvot: divdesmit deviņi gadi — piepildījumu laiks. Kur viņa piepildījumi?

To nav. Kopš tā brīža, kad viņš pirms kādiem deviņiem gadiem sāka patstāvīgu dzīvi, laiks ritējis mierīgi, gandrīz pat laiski. Gadi raisījušies bezrūpīgi un viegli kā mdens lapas no koka. Bijušas, protams, grūtības un nepatikšanas, gadījies pa sarežģījumam, taču neatstājot nekādas īpašas pēdas un noteikti jau neuzstādot liktenīgo jautājumu: «Vai pareizs mans. ceļš, vai uz īsto mērķi ved mana dzīve? ...»

Vispār šis jautājums nepavisam nenodarbināja Svilta prātu. Centieni un meklējumi, panākumi un veikumi — to visu viņš apzinājās, bet īpašā plāksnē, savā personīgā izpratnē. Ne dzīves realitātēs, bet pieejā dzīvei. Pieejā dzīvei, domai, cilvēkam un cilvēcei, visām cilvēces mantotajām gara bagātībāpi. Pieeja dzīvei aizstāja Sviftam šajos gados pašu dzīvi ar visām tās nejaušajām, reizēm arī nepatīkamajām detaļām un konkrētumu. Savas pieejas izveidošana prasa gadus, un Mūrparkas gadus Svifts tai bija veltījis. Un veidošanās procesā — to zina tikai viņš viens — rod visu, kas vajadzīgs cilvēkam, jūtu un kaislības pārbagātam cilvēkam; tur viņš meklē un atrod savu pilnskanīgo laimi; tur līksmo vētrainā riska romantika,

verd un apliecina sevi jaunības uzdrīkstēšanās, karo un uzvarā triumfē gribasspēks... Mierīgi, laiski, pasīvi gadi.. . Bet šie paši gadi — pārdzīvojumu vētra, nevaldāmas kaislības lavīna; tieši tajos tapusi viņa varenā pašapliecinājuma grāmata. Vai visus šos gadus Svifts rakstīja savu grāmatu? Varbūt tikai mēnešus, ne gadus, grāmatas apjoms taču neliels; bet katra diena šajos gados bija pakāpiens nevēsta lielās kāpnēs, pa kurām viņš soli pēc soļa, neatlaidīgi kāpa galvu reibinošā augstumā. Uzkāpa, pārlaida skaudru skatienu pasaulei tur lejā, un skatiens kļuva par summējumu. Divdesmit deviņus gadus vecs, drūms, stalts un spriegs, bargas viņa ledaini zilās acis, vientuļš viņš ir un lepns uz savu vientulību, liels un nerunīgs — vai Džonatans Svifts zināja patieso cenu šim savu pārdomu summējumam? Vai saprata, cik niecīga šī summējuma priekšā jebkura visspožākā dzīves karjera, visaizraujošākās dzīves peripetijas?

«Debesu dievs, kāds ģēnijs- gan es biju, kad rakstīju šo gabalu!» — tā mūža nogalē sprieda vecais Svifts par jauno Sviftu, kas savā grāmatā bija tiesājis cilvēku un cilvēcisko...

Vai Svifta summējums būtu — tikai grāmata, literārs sacerējums? Mums tagad — jā, bet ne Sviftam — toreiz. «Mucas pasaka» viņam nenozīmē literatūru. Literatūra bija viņa ļoti viduvējās odas un citi dzejoļi, rakstīti vienlaikus ar «Pasaku». «Grāmatu kauja» — sacerējums, kas pilnīgi iekļaujas «pieklājīgās literatūras» žanra robežās, šis angļu termins atbilst franču «galantajai literatūrai»; sers Viljams ar savām etīdēm par dārzkopību un galējību kaitīgumu bija, protams, «pieklājīgās literatūras» rota. Tikai ne «Mucas pasaka» — tā nav ne pieklājīga, ne literatūra ... Mērķtiecīgā dokumentā, teiksim, rūpīgi argumentētā tiesas spriedumā, nav ko meklēt pieklājību un literatūru. ..

Dabiski jautāt: kāds tad bija mērķtiecīgā dokumenta mērķis?

Svifts it kā paredz jautājumu un atbild uz to jau ar pašu pirmo dokumenta rindu — «Mucas pasaka, sarakstīta cilvēku dzimuma visnotaļai labošanai».

Taču — vai tā maz būtu viņa nopietnība? Svifts ir lielais mistifikators, tas zināms visiem. Acīmredzot taču

.......visparastākā mistifikācija, ne pārāk smalka ironija,

i| . i i |<i padomā, ko nozīmē pats nosaukums «Mucas pa-f.il.i". Kādu pasaku var izstāstīt muca? Pirmais šo tei-

...... lietoja Tomass Mors, un kopš tā laika ikvienam

vin , i ka «mucas pasaka» nozīmē bezjēdzīgas pļāpas!

1 ! .ii«Ira mistifikācija: bezjēdzīgas pļāpas, sarakstītas . ilvrku dzimuma labošanai.

.1.1, mistifikācija, bet ne gluži parasta, teiksim, dubulta it11sl i 1 ikācija; jā, ironija, taču ne par sevi pašu, kā no pumā acu uzmetiena varētu likties; ironija un mistifikā-m ļii Svifta garā — vienlaikus gan atkailināta, gan maskēta.

«. .. sarakstīta cilvēku dzimuma’ labošanai,» — tas ir pavisam un līdz galam nopietni. Un tūdaļ Svifts savu sapni šifrē un paslēpj zem ņirdzīga nosaukuma «Mucas pasaka». Pateikta patiesība, kas skan pēc izsmiekla. Tāds ir Svifts — no «Pasakas» līdz «Guliveram». Jo no sākta gala viņš gribējis tikai vienu — labot cilvēku dzimumu. (Itibējis tik ļoti — ar to ģeniālo pārliecību par savu taisnību un to dabisko vienkāršību, ar kādu bērns grib nodoties savām bērna rotaļām, ar tikpat kaislīgu enerģiju un nevaldāmi stihisku dziņu, ar kādu tiecas dzejnieks uz tēlu, mantrausis — uz zeltu, zvērs — uz ēsmu, mīlētājs — uz mīļoto.

Nopietna tiekšanās labot cilvēku dzimumu. Svifts zina, ka šī pati tiekšanās, vienlaikus ar cilvēku dzimumu pasaulē nākusi, lika tapt senajām, brīnišķīgajām grāmatām — Ijaba, Jeremijas, Ezaijas grāmatām . . . Bet viņš if jaunu laiku cilvēks, viņš nebūt nav pravietis, tikai atpūtā aizgājuša augstmaņa sekretārs., , Svifts zina, ka ši pati tiekšānās diktējusi Dantes ugunīgās terclnas, Miltona apgarotās rindas, bet šiem abiem vadmotīvu aizplīvuroja mākslas tēlu simfonija, dzejiskas izdomas saaudumi. . . Viņš, Svifts, neapzinās sevi par mākslinieku, dzejnieku — šādā nozīmē. Un, ja viņš neaizplīvurotu savu sapni, vai lasītājs nesamanītu tajā smieklīgumu? Dzejnieks atradis tēlu, mantrauša roka pieskarsies zeltam, zvērs pieklups ēsmai, mīlētājs sastaps mīļoto — io tāds ir dzīves likums. Bet viņam, divdesmit deviņus gadus vecam sekretāram, lai būtu lemts ar mazu grāmatiņu izlabot cilvēku dzimumu? Cik vienkārši un viegli apsmiet vāro sapni! Nav jābūt «lepnības Luciferam», lai no tā bītos. Tātad šifžēt savu sapni. Bet kā? Un te Svifts kļūst par Sviftu, ģeniālo

mistifikatoru. Šis sapnis jāizkliedz tik vienkārši un skaļi, pilnā kaklā, ka to noturēs par joku, par mistifikāciju. Jā, mistifikācija, bet dubulta. Mistifikācija — un droša paš-aizsargāšanās.. Tā un tikai tā vajag rakstīt šo savādo, šo vienīgo iespējamo grāmatu. Un, ja laikabiedri lasītāji zobgalīgi vaicās: «Kas tev, niecīgajam skribentam, zemas kārtas sekretāram, devis tiesības labot cilvēku dzimumu? Kas tu tāds esi ar savu neganto niknumu, baismo ņir-dzību, drūmo sarkasmu, augstprātīgo pašapziņu? Tu taču esi vienkārši smieklīgs!» — tad viņš atbildēs: «Par ko jūs smejaties? Paši par sevi! Es jūs Izjokoju ar savām «bez-jēgas pļāpām».»

Bet laikabiedri uztvēra «Mucas pasaku» ļoti nopietni, tik nopietni, ka tā jau pavisam tieši ietekmēja Svifta tālāko likteni. Un nebūt nepasmējās. Toties biogrāfi un komentētāji, ne drusciņu nešaubīdamies par Svifta tieksmi labot cilvēku dzimumu, apšaubīja viņa tiesības to darīt. Un viņa tiesības — dižā humānista tiesības — diskreditēja ar psiholoģiskiem pētījumiem. Pētījumu būtība ir zināma: no dabas slikts raksturs plus Mūrparkā ciestie pazemojumi likuši rasties vienai no ģeniālākām un drūmākām grāmatām cilvēces vēsturē. Šis metodes pārstāvjiem literatūras zinātnē lieliski zināms ari, ka Šekspīrs uzrakstījis «Hamletu» laulātās draudzenes neuzticības dēļ, bet Dante uzrakstījis «Dievišķo komēdiju» tāpēc, ka no viņa aizbēgusi mīļākā. Kāpēc gan neuzcelt pa piemineklim šīm krietnajām dāmām un pie viena seram Viljamam Tem-plam?

No tā gadsimta literārās prakses viedokļa «Mucas pasaka» pieskaitāma esejas žanram. Tas ir laikmeta pa-matžanrs līdzās dzejai un drāmai. Un, it īpaši Anglijā, atrodas gan lasītāju, gan rakstītāju interešu degpunktā. Šis žanrs ir ļoti tilpīgs, ļauj autoram brīvi rīkoties gan ar citos žanros neiederīgiem zinātnes, filozofijas un politiskas publicistikas un moralizējoša pamfleta elementiem, gan ar mākslinieciskiem tēliem. Esejas žanrs bija savā ziņā sintētisks un atbilda septiņpadsmitā gadsimta gara kultūras normām, jo šis gadsimts tiecās sintezēt visu, ko bija atkarojis cīņā ar viduslaikiem un feodālo kultūru. Pirmais angļu esejists Bēkons pretendē uz savas domas universālismu un pasvītroti nosauc savu eseju par «Jauno

i ' monu»: veco Aristoteļa «Organonu» bija diskreditē-ļii' i l>,izrūcas sholastiķa, vajadzēja radīt jaunu — tikpat

i ii .iptverošu pēc sava rakstura un mērķa.

. nira tīrības ziņā «Mucas pasaka», virspusīgi skato-

ii , nav īpašs sasniegums. Nerunājot nemaz par meista-m in, pat sers Viljams rakstīja daudz harmoniskāk, ar Ih I.iIcu meistarību kompozīcijā. Svifta eseja veidota ar .1' iiu redzamu neveiklību, itin kā tīšu, izaicinošu un kaiti-ii" iii. No vienpadsmit daļām vai iedaļām tikai piecas at-11■ ■< as uz pamatsižetu, pārējās sešas Svifts pats nosaucis I .ii «Atkāpēm». Neveikls un smags ir šis sacerējums ar i .iviem pieciem priekšvārdiem un sešām atkāpēm.

liet autors arī negrasās uzsliet elegantu rotaļnamiņu, Kura izsmalcinātie samēri priecinātu literāra estēta un Kaprīza snoba skatienu. Svifta stils jau pirmajā spalvas Mēģinājumā ir Svifta stils visā pilnībā. Divas stilistiskas ■ I mvas bija zīmīgas Svifta laikmetam: smalkais, vieglais "pieklājīgās literatūras» stils un smagais, pseidozinātnis-kais, pedantiskais zinātnieku un morālistu esejas stils, nosacīti — viens bija paštīksmīga aristokrāta, otrs — pamā-i īga profesora stils. Bet, ja gadījās nonākt līdz polemikai, līdz cīniņam, it īpaši politiskos pamfletos, cik viegli tad profesori un aristokrāti atteicās gan no akadēmisma, gan no grācijas un bruņojās ar smagām vālēm! Neiedomājama literāras polemikas rupjība bija kopīga visām laikmeta stilistiskām skolām un literāriem virzieniem.

«Mucas pasakas» autors savai debijai neizvēlējās profesora lomu un, protams, aristokrāta lomu jau nu nekādi ne. Tas ir plebeja un demokrāta stils: nežēlīgs, spriegs un muskuļots, bez jebkādiem pušķojumiem un deklamatoris-kiem vārdu zvārguļiem, stils, kas bieži ignorē pat gramatikas likumus un sintakses kanonus savā tieksmē pēc galējas skaidrības un maksimālas saprotamības; stils —• darbarīks, stils — līdzeklis, nevis pašmērķis. Bet cik lokans un atjautīgs kļūst instruments, kad meistars gatavo sava sarežģītā zīmējuma parodiski mistificējošās detaļas! Un tieši detaļas ir ļoti svarīgas; viens no Svifta pamfleta pakārtotajiem blakusmērķiem ir neslēpta parodija par tā-laika angļu eseju ar visu tās sarežģīto ornamentiku: priekšvārdiem, veltījumiem, atkāpēm, iestarpinājumiem, formālistiskiem kompozīcijas izlokiem; tāpēc arī radusies pamfleta tīši veidotā ļodzīgā kompozīcija un smagnējība. Bet ar to arī pietiek, mistificējoši parodiskos mērķus pie

malas, Svifts atvēzējas tiešam cirtienam pa ienaidnieku, nu viņa stils ir asi trīts zobens un zaraina vāle vienlaicīgi — neapjēgsi, vāle vai zobens viņam rokā! Ar vāli viņš pauko kā ar zobenu, ar zobenu bliež no visa sava negantā spēka — tāda polemika nav tik rupja, cik nāvējoša . . .

Komentētāji un kritiķi, strādādami pie Svifta pamfleta atšifrēšanas divus gadsimtus, nonākuši pie izraudzītā mērķa, atšķetinājuši sarežģīto mājienu, parabolu, alegoriju tīklu, atšķīruši parodisko no būtiskā, principiālo no personiskiem uzbrukumiem, ģeniālo sarkasmu no sīka nīg-ruma, satīras pātagu no aizvainojuma dzēliena — jo tas viss taču Svifta darbā bija.

Gala rezultātā izveidojās kopīgs viedoklis par «Mucas pasaku». Tas skaitās tik neapstrīdams, ka iekļauts visās angļu literatūras mācību grāmatās; nav nekāds brīnums, ka to atrodam arī Svifta pamfleta padomju izdevuma priekšvārdā.

Kurš gan nezina, ka «Mucas pasaka» ir antireliģisks pamflets! Izmantojot populāro folkloras motīvu par trim brāļiem, kas saņēmuši no tēva mantojumu, Svifts viegli uzminamā alegorijā kritizēja trīs galvenos viņa laikmeta kristīgās ticības grupējumus: katolicismu, kalvinismu ar visiem tā atzarojumiem un protestantismu (anglikāņu baznīcu). Katra dēla dzīves stāsts ir stāsts par vienu no trim kristīgās ticības nozarojumiem. Bet tikai par diviem dēliem — Pēteri (katolicisms) un Džeku (kalvinisms) — Svifts runā pilnā balsī, Mārtiņa (luterānisms) dzīves stāsts iezīmēts aptuveni un miglaini, tā noslēguma daļa palikusi uzmetumā, pie kam pastāv šaubas, vai to vispār rakstījis Svifts. Izskaidrojums, pēc visu komentētāju vienprātīgām domām, ir ļoti vienkāršs: anglikāņu baznīcas mācītājs Svifts bijis spiests — vai nu aiz cieņas pret savu reliģisko piederību, vai_ aiz elementāras piesardzības — demonstrēt vismaz šajā pamfleta daļā savu lojalitāti. Tiktāl komentētāji ir vienprātīgi, viņu domas dalās galvenajā: vai Svifts bijis ateists. Vieni to noliedz, uzskatīdami, ka Svifta atmaskojumu negantais niknums vērsts tikai pret kristīgas ticības izkropļojumiem, par kādiem Svifts, anglikāņu baznīcas pārstāvis, uzskatīja katolicismu un kalvinismu. Šo koncepciju komentētājiem pateicis priekšā pats

' \ Mis. «Mucas pasakas» 1710. gada jaunā izdevuma pm kšvārdā viņš diezgan skaidri paziņo, ka viņa nodomus bijusi tikai ciņa pret reliģijas aizspriedumiem, nevis l ■ m■( reliģiju pašu — «autors gatavs izpirkt savu vainu .11 dzīvību, ja viņa grāmatā kāds pēc labākās sirdsapziņas atradīs jel vienu atziņu, kas būtu pretrunā ar reli-i’i ju vai tikumību».

Otra komentētāju grupa nq,v noskaņota ņemt par pilnu ' villa komentāru, uzskatīdama, ka tas ir tikai dūmu aizsegs un ka savā pamfletā viņš apzināti devis triecienu Kiistietībai visos trīs tās atzarojumos. Ir zināma Voltēra i.iksturīgā frāze: «Svifta rīkstes ir tik garas, ka ķer ne vien dēlus, bet arī pašu tēvu (kristietību).»

Vai Svifts bijis konsekvents ateists vai tikai reliģijas kropļojumu atmaskotājs — šis jautājums pavisam tieši saistīts ar otru: vai pietiek nosaukt «Mucas pasaku» par .mtireliģisku pamfletu, lai priekšstats par šo darbu būtu pilnīgs?

No Svifta grāmatas vienpadsmit nodaļām trīs brāļu dzīves stāstam atvēlētas tikai piecas. Kas tad ir pārējās sešās «Atkāpēs»? Vai tās vieno kaut kas sižetam līdzīgs, kāda pamattēma? Pamfleta priekšvārdi ir neslēptas parodijas — Svifts ņirgājas par verdziskos glaimos izplūstošiem autoriem, kas veltī savus netalantīgos sacerējumus augstām personām, — bet kā lai tiek galā lasītājs ar sešu «Atkāpju» pārsteidzošo jūkli un haosu?

Grāmata arī sākas ar atkāpi, tā ir pirmā nodaļa, pieticīgi nodēvēta par «Ievadu».

Kur mēs esam ievadīti? Kā apjēgt šo neapvaldīto, gandrīz murgaino haosu, visu šo jucekli? Gandrīz fiziski dzirdams, kā negantās domu bultas izšaujas un cērtas mērķī. Bet mērķis? Izsmiekla bultas šaujas uz objektiem, it kā tīšām izvēlētiem pēc galīgas nejaušības un neatbilstības principa. Tur ir Anglijas Karaliskā biedrība (kaut kas līdzīgs Zinātņu akadēmijai); tur ir aktieru vides tikumi; tur ir sīku pamfletistu sacerējumi; ir alķīmijas eksperimenti; ir publisko nāvessodu norise; tur ir sholastiski gudrības formulējumi. Un tas viss uz neapvaldītas, niknas mistifikācijas fona: sabīdās notikumi, personas, laikmeti, pazīstams otrā gadsimta ebreju teologs, izrādās, ir slavena angļu folkloras sacerējuma autors; pats pamfleta autors uzdodas par sirmgalvi, dara zināmu, ka savā ilgajā mūžā uzrakstījis deviņdesmit vienu brošūru trīsdesmit

sešu politisku grupējumu labā, laipni pavēstī, ka viņa miesu novārdzinājušas slikti ārstētas venēriskas slimības . . .

Tāda ir uvertīra — jauna autora pirmās grāmatas pirmā nodala; protams, neviens visā pasaules literatūrā nav tā sācis savu pirmo grāmatu. Garāmejot izmesta piezīme: «Grāmatas — smadzeņu bērni.» Cik kaprīzas smadzenes dzemdinājušas šo pirmās grāmatas pirmo nodaļu! Bet vai tas ir smadzeņu bērns? Jau pašas pirmās rindas pirmās grāmatas pirmajā nodaļā ir emociju sprādziens, briedis un gruzdējis dziļi zem pelniem, līdz beidzot izlauzies...

«Ko apsēdusi godkārība piespiest pūli sevi uzklausīt, lai cik vien spēdams žmiedz, spaida, grūsta un ķepurojas, kamēr uzkļūst zināmā augstumā ...,» Četri emocionāli darbības vārdi vienā frāzē; uz ko tie attiecas — vai uz pašu autoru, «godkārības apsēstu», kas tagad žmiegs, spaidīs, grūstīs lasītāja domas un jūtas, lai uzkļūtu galvu reibinošā augstumā pa mistificējošu paradoksu kāpieniem? Jautājums it kā uzprasās pats, taču ir un paliek retorisks, jo Svifts jau nav tik vienkārši izdibināms.

Uvertīra izskanējusi. Kas gan nezina, ka uvertīrā meklējama atslēga visam sacerējumam, dominante, darba vadmotīvs? ... Tomēr nesteigsimies ar meklēšanu.

-'Tālāk nāk pašas pasakas pirmā nodaļa un tad grāmatas trešā nodaļa, otrā atkāpe. Nu jau var uzelpot. Parādījies kaut kāds sižets, kā redzams no virsraksta «Atkāpe par kritiku».

Virsraksts neviļ. No pirmās līdz pēdējai rindai šī mazā nodaļa ir versmīgs, negants uzbrukums kritikai un tās pārstāvjiem. Trieciens tiek gatavots pamazām, paslepeni, trieciens it kā zagšus piezogas nedzirdamiem soļiem. Zinātnisko stilu parodējot, izvērstas pārdomas par kritikas institūta svaidīto cilmi, top imitēta bībeles stilistika, ar neatdarināmu nopietnību vītnēm vijas klasiķu citāti, dažkārt īsti, dažkārt izdomāti, top demonstrēta Svilta māka ikvienu citātu dialektiski iztulkot tā, ka tas kļūst par argumentu ... Svifts jau piezadzies pavisam klāt... Vēl tikai mazs, nemanāms solis — un visi citāti, siloģismi, secinājumi un argumenti negaidot savilkušies nežēlīgā dzelzs dūrē. Akurāti, precīzi un drūmi — visus vārdā saucot — dūre vālē pa tālaika kritikas, pareizāk, esejas žanra, pārstāvju galvām. To darīdams, Svifts ar izsmalcinātu pieklājību paskaidro; «Sen taču pamanīts, ka patiess kritiķis kā senos,

la arī jaunos laikos līdzīgi prostitūtai nekad nemaina ne savu amatu, ne savu dabu,» — vissirsnīgākā laipnībā viņš sniedz «zinātnisku» izziņu, pielīdzinot kritiku «kaņepei, kas, pēc dabaspētnieku apgalvojuma, derīga nožņaugšanai, vēl tikai sēklā būdama». Cirsts ar tādu aprēķinu, lai nogalinātu. Ir speciāls termins angļu kriminālkodeksā — «šāviens ar nolūku nogalināt» atšķirībā no nejauša šāviena pārpratuma vai likumīgas pašaizsardzības dēļ. Svifts neatsaucas uz nejaušību, pārpratumu vai likumīgu pašaizsardzību. Viņš patiesi šauj, lai nogalinātu. Taču kāpēc? Cik skaidrs viss būtu, ja šīs rindas piederētu apmelotam, izmocītam, zem apvainojumu, nesaprašanas, nekaunīgu melu nastas ļimstošam rakstniekam . . . Bet tās rakstījis cilvēks, kas vēl ne rindu nav publicējis, kas vēl nav paspējis kļūt par aizvainotu literātu. Kāda tur pašaizsardzība! Jāsastingst neizpratnē, redzot šī trieciena auksto negantību. Vai patiesi neizdosies atrast tam iekšēju attaisnojumu?

Svifts šauj, lai nogalinātu. Svifts ienāk literatūrā ar pirmo grāmatu, lai nogalinātu — garām ejot, pie viena — sava laika literatūru; to lasītājs uzzina grāmatas piektajā nodaļā «Atkāpe mūsdienu garā»; iepriekšējā — ceturtā bijusi turpinājums pasakai par trim brāļiem.

«Mēs, kuriem ir tas gods saukties par mūsdienu rakstniekiem, nekad neuzdrīkstētos lolot saldo sapni par nemirstību un nevīstošu slavu, ja nebūtu pārliecināti, ka mūsu pūliņu augļi nesīs labumu visai cilvēcei,» rāmā zobgalībā sākas piektā nodaļa. Un nākamajās četrās piecās lappusēs izšaujas žilbinošas mistifikāciju, izsmiekla, parodiju bengāliskās ugunis. Svifta sarkasmam ir precīza adrese — Viljams Votons, kura vārds pieminēts arī trešajā nodaļā. Votons, maztalantīgs publicists un pedantisks filologs, jau sen aizmirsta figūra, bija diezgan populārs Svifta laikos; viņa popularitātei gan bija īpašs raksturs: visa literārā Anglija zināja, ka viņš bijis brīnumbērns un jau trīspadsmit gadu vecumā ieguvis mākslas bakalaura grādu. Spožās cerības Votons neattaisnoja. «Pasakas» uzrakstīšanas laikā viņš bija kļuvis par tipisku niecību zinātnes laukā, pašapmierinātu, biezgalvainu pedantu — Svifts nikni nīda tādus cilvēkus. Bet Votons bija tikai viņa tuvākais mērķis.

1694. gadā Votons publicēja savas pazīstamās «Pārdomas par izglītību senos laikos un mūsdienās», izraisīdams

karstu diskusiju, kas gadsimta beigās aptvēra visu kulturālo Angliju. Diskusijas tēma — kurš ieguldījis vairāk cilvēces vēsturē — antīkie vai mūsdienu autori — bija naivi diletantiska, pat komiska, bet aiz ārējās tēmas slēpās raksturīgs un nozīmīgs saturs. Gadsimta beigu kultūra, kareivīgā un pašpārliecinātā viduslaiku dogmas (atmetušo cilvēku kultūra, vienlaikus izvirtusī un egoistiskā kultūra, augusi uz gadsimta vidus revolucionāro ideju pelniem, pēcrevolucionārā un zināmā mērā kontrrevolucio-nārā kultūra apliecināja sevi šajā diskusijā. Un ļoti bieži sevis apliecinājums izvērtās uzpūtīgā zinātnes un domas sīkmaņu pašapmierinātībā. Svifts iejaucās diskusijā — nav grūti uzminēt, kurā pusē: gadsimta gudrība viņam šķiet banāli virspusēja, morāliski izkurtējusi. Un vienlaicīgi ar «Mucas pasaku» viņš uzrakstīja nelielu, asprātīgu pamfletu «Grāmatu kauja». Šī darba jautrais un spožais humors laikam gan ir vienīgā tā vērtība; pārāk nosacīts sižets, turklāt aizgūts no franču pamfleta ar tādu pašu nosaukumu: bibliotēkā notiek kauja starp antīko un mūsdienu autoru grāmatām un pēdējo kauna pilnā sakāve. Par mūsdienu armijas karavadoņiem Svifts iecēlis misteru Votonu un otru filologu Bentliju.

«Grāmatu kaujā» Votons top apšaudīts tikai ar vieglām Svifta draiskulīgā humora bultām, turpretim «Mucas pasakas» piektajā nodaļā pār viņa galvu svelpj neganta niknuma pletnes. Svifts sit, lai nogalinātu, Votonam tēmētās rindās, ka viņš, «Mucas pasakas» autors, uzrakstījis «jaunu rokasgrāmatu nejēgām, pamācību, kā kļūt dziļi mācītam caur seklu lasīšanu».

Personīga izrēķināšanās ar Votonu tomēr bija tikai šaurs, garāmejot izvēlēts mērķis «Atkāpei mūsdienu garā».

* Aiz šī mazā mērķa Svifts redzēja otru un galveno — viņa laika garīgās kultūras rakstņru. Atklāti ņirgādamies, viņš arī sevi ieskaita tās pārstāvjos.

«Atļaujiet man izmantot goda privilēģiju uznākt literatūras laukā pēdējam; es prasu absolūtu autoritāti ar pilnām tiesībām kā pats pēdējais no saviem laikabiedriem, jo tas dod man despotisku varu pār visiem autoriem, kuri uzstājušies pirms manis.» Un uz šīs «despotiskās varas» pamata viņš protestē pret sava laika autoru paradumu apaudzēt savus sacerējumus ar daudziem jo daudziem priekšvārdiem un atkāpēm, gaidīdams, protams, ka naivais lasītājs iesauksies: un tu pats? («Pasakai» ir pieci priekš-

v.ndi un sešas atkāpes.) Bet tas jau ari Sviftam vajadzīgs, i.H varētu beigt nodaļu ar nepārprotamu izsmieklu: «Tā-i!<• I.īdi, nomaksājis mūsdienu autoru svētajiem paradumiem goda un atzinības nodevu ar šo nelūgto un garo • ik.ipi, ne ar ko nepamatoto vispārējo nozaimošanu un ar liclfim grūtībām un ne mazāku izveicību cēlis gaismā |MŠa personas augsti teicamās īpašības un citu trūkumus, iz rādījis pilnīgu taisnīgumu pret sevi un godbijību pret miem, — es laimīgi atgriežos pie savas tēmas.» Seko I ’asakas» sestā nodaļa.

Tātad, izrādās, ne jau Votons viņam svarīgs, ne jau ■■mūsdienu autoru paradumi», bet kaut kas daudz nopietnāks. Cauri parodijai, izsmieklam, mistifikācijai skaidri dzirdams dobjais, apspiestais «jaunā mūsdienu Mitora» dvēseles kliedziens: «Dārgie laikabiedri, es nepiederu jūsu kultūrai, es neesmu ar jums, neesmu, neesmu lusējais!»

Šajā kliedzienā, visas sava laika kultūras noliegumā — uvertīras vadmotīvs, centrālā tēma, zemteksts juceklīgajām atkāpēm, spīvajam, it kā neattaisnojamam niknumam, šķietami bezmērķīgajai mistifikācijai, it kā bez-iemesla sitieniem, lai nogalinātu.

Bet nākamajā atkāpē aiz sestās nodaļas, atkāpē, kas izaicinoši nosaukta «Atkāpe par godu atkāpēm» (Svifts te izmanto jau, kā sacītu šodien, «atkailinātu paņēmienu»), centrālā tēma vairs nepaliek zemtekstā. Svifts metas tiešā, frontālā uzbrukumā sava laika kultūras tipiskajām izpausmēm, atmestas mistifikācijas un alegorijas, lietas top sauktas īstajos vārdos. Literatūra, īpaši gadsimta beigu dramaturģija (Vičerlijs un citi), izceļas ar izlaidīgu cinismu, un Svifts raksta: «Es te runāju par mūsdienu gaišāko prātu slaveno talantu smelties pārsteidzošus, tīkamus un veiksmīgus salīdzinājumus un mājienus.no abēja dzimuma personu kaunumdaļu sfēras.» Seko apsūdzības laiskumā un domas verdziskumā, tukšā pļāpāšanā, kaislībā uz bezjēdzīgu autoritāšu piesaukšanu, trulā burta kalpībā. Tas viss vairs neattiecas tikai uz literatūru vien, bet arī uz zinātni; neskan vairs atsevišķi šāvieni, sprakst ložmetēja kārtas, apsūdzības birst aizgūtnēm, cita pār citu —• autoram nav laika!

Un patiešām. Tālāk nāk astotā nodaļa — turpinās «Pasakās» sižets, un beidzot devītā nodaļa — slavenā «Atkāpe par vājprātu», grāmatas centrālais moments,

vienpadsmit nelielas lappuses, vienā līmenī ar labāko, ko jebkad rakstījis Svifts, vienā līmenī ar pašām visdrausmīgākajām, visvīrišķīgākajām un visrūgtākajām lappusēm pasaules literatūrā.

Bet šī atkāpe jau tieši saistīta ar «Pasakas» sižetu un ir tā noslēgums.

Svifts nebūt nepretendēja uz oriģinalitāti līdzības par trim brāļiem sižetiskajā uzbūvē: cīnītājs, nevis estēts, domas mākslinieks, nevis formālists, viņš nekad nav dzinies pēc ārišķīgas izdomas lētajiem lauriem. Alegorijas caurspīdīgums «Mucas pasakas» sižetā novests līdz pilnīgai acīmredzamībai. Tāpēc arī vecākajam brālim dots Pētera vārds (apustulis Pēteris), vidējam — Mārtiņš (Mārtiņš Luters) un jaunākajam — Džeks (Džons Kal-vins). Pētera piedzīvojumi grāmatas otrajā un ceturtajā nodaļā izklāstīti noteikti, skopi un skaidri, lai katrs redzētu un saprastu, par ko autors runā. Mistifikācija, mājiens, paradoksi, groteska pieder atkāpēm, turpretim šīs «Pasakas» nodaļas gleznotas ar skopiem, enerģiskiem varenas un bargas otas vilcieniem. Un tas ir saprotams: katolicisms Anglijā jau pirms Svifta bija pietiekami sakompromitējies un iemantojis visplašāko tautas slāņu naidu; pamfleta autoram vairs nevajadzēja to atmaskot vai izsmiet, atlika vienīgi uzspiest tam kauna zīmi, izpildīt sabiedriskās tiesas spriedumu. Dažos vilcienos pamfletists uzmet katolicisma vēsturi un praksi, lietodams apbrīnojamu metodi, kas vēlāk kļūst par varenu ieroci kritiskā prāta cīņā ar savu laiku nodzīvojušām fikcijām.

Cauri «Mucas pasakas» sižetam vijas apģērba motīvs (un visa, kas ar apģērbu saistīts). Trejus svārkus tēvs atstājis mantojumā trim brāļiem, šo svārku liktenis — pašu brāļu liktenis. Katolicisma vēsture ir greznošanās Yēsture, stāsts par svārku sarežģīšanos un apaugšanu ar rotājumiem. Vulgaritātes, ārišķības un miesaskārības dzīts, vecākais brālis un viņa pēdās abi pārējie sāka greznot savus svārkus. Bet kas tad ir apģērbs? Visa pamats, atbild Svifts. Skroderis ir dižais demiurgs, visums — milzu tērps, kurā satilpst viss, zemeslode — elegants uzvalks un cilvēks — tikai tērpa forma — «mikrosvārks». Seko lakoniskas, savā aforistiskajā tiešumā traģiskas rindas: «Vai tad reliģija nav apmetnis, godīgums — dubļos no-

inm.'li zābaki, patmīlība — svārks, godkāre — krekls un ■■iidsapziņa — bikšu pāris, kas gan piesedz kārību un i . nesēju, bet tik viegli top novilkts, lai pakalpotu kā v MTiar, tā otram?» — «Tā ir satīra par fanātiķiem,» pie-l. I.ijīgi izskaidro šo rindkopu viens no agrajiem Svifta Ko montētājiem, sašaurinādams Svifta domas ģeniālo vēlu nu. Nē, šajās skopajās rindās — tās noderēja par pamatu Kārlaila apjomīgajam un daudzvārdīgajam traktā-i• un «Sartor Rezartus» — Svifts nerunā par fanātiķiem: va-m na vētra, klintis gāzdama, aizmēž arī smiltis, taču ne |.iu smiltis ir galvenais.

Citētās rindas ir šifra atslēga Svifta metodei, metodei — tā ir arī «Gulivera» pamatā —, ar kādu viņš veda vientuļa humānista cīņu pret tā laika kultūru un morāli, un leliģiju kā garīgās kultūras sastāvdaļu. Kultūras, morāles un attiecīgi arī reliģijas vēsture un prakse Svifta traktējumā ir kultūras, morāles un reliģijas vēsturiskā un prak-I iskā ietērpšana dažādās drānās. Un viņš, Svifts, norauj šīs drānas, burtiski, izģērbj līdz pēdējam diedziņam, nošķir <irējo no patiesā, šķietamību no būtības un parāda, ka zem drānām ir neģēlība, puveši, meli! Apsegu noplēsējs, masku norāvējs — tādu viņš apzinās sevi savā laikā, tāda apziņa izlaužas naida kliedzienā: es neesmu ar jums, neesmu jūsējais!

Tā dzimst viņa mākslinieciskā metode — pārvērst bezjēdzībā to, kam ar vārdos neizteiktu, nosacītu vienošanos piešķirta fiktīva nozīme. Svifts rīkojas ļoti vienkārši: nevēlēdamies piedalīties šajā spēlē, viņš pārkāpj tās noteikumus.

«Pasakas» ceturtajā nodaļā, kas pabeidz katolicisma kritiku, centrālā vieta pieder katoļu galvenajam ritam — svētā vakarēdiena mistērijai. Svifts to apraksta tā, kā ritu aprakstītu cilvēks, kas redz to pirmo reizi un zina tikai to, ko nule ieraudzījis. Šāda apraksta rezultāts ķer lasītāju kā zibens spēriens: rita fiktīvā nozīme izlobās, paliek tikai čaula, ar savu acīm redzamo bezjēdzību pārsteidzoša sēnala.

Kas vajadzīgs, lai lietotu šādu paņēmienu, — un tas sastopams gan «Guliverā», gan Svifta politiskajos pamfletos — īpaši ģeniāla izdoma? Nē, paņēmiens ir ļoti vienkāršs, to mēģinājuši izmantot daudzi pirms un pēc Svifta. Bet jāsaka — ne katram ļauts to lietot: šis ierocis ir

grūts un bīstams, cilājams tikai noteiktos politiskos laikmetos un pa plecam tikai īpaša rakstura cilvēkam, kas turklāt ieņem īpašu stāvokli savā vidē. Lai lauztu nosacīto fikciju loku un šķietami nesatricināmos spēles noteikumus, vajag ne tik daudz saprast, cik uzdrīkstēties. Un tikai tam dota šī ģeniālā drosme, kas apzinās savas tiesības būt tiesātājam — vienpatnim, atmaskotājam —, bet pēc saviem likumiem, tiesātājam, kas noliedz viņu radījušās vides un sabiedrības kultūru tālā ideāla vārdā.

Šis paņēmiens vai metode visbiežāk sastopama mākslinieciskās domāšanas jomā, tāpēc arī pastāv literatūrzinātnes formālistiem raksturīgā tendence uztvert to tikai un vienīgi kā literāru paņēmienu, atraujot to no paša cilvēka un viņa laikmeta. Taču šis paņēmiens nav iegūstams pēc abonementa literāro paņēmienu bibliotēkā, nav vajadzības brīdī patapināms — tas ir pasaules uzskata un — jo vairāk — mākslinieka pasaules izjūtas pamatmoments. Un, kad gadsimtu gaitā saskatāmi divi mākslinieki, atšķirīgi visā, tikai ne šīs metodes lietošanā, — viņu gara radniecība ir neapšaubāma un nesatricināma. Tā noskaidrojas radniecība starp Sviftu un Tolstoju; vai maz iespējams, lasot Svifta aprakstīto Kristus miesas un asiņu pārvēršanās ritu, neatcerēties Tolstoja «Augšāmcelšanos», svētā vakarēdiena aprakstu? Brīžiem pat burtiska sakrišana! Patapinājums? Blēņas! Pasaules izjūtu, jaunrades asinis un nervus nepatapina, tā ir gara radniecība. Kāds tur brīnums — vai tad Tolstojs savā laikmetā un vidē nebija «visu un visādu masku norāvējs»? Pāri gadsimtiem un zemēm viņi ir radniecīgi viens otram, vientuļi dumpinieki, kas lauzās laukā no savas sabiedrības un laika rāmjiem, vienlīdz negribēdami saskatīt tagadnē nākotnes asnus.

Tematiski sestā nodaļa turpina «Mucas pasakas» sižeta attīstību, vēstījot par trešā brāļa Džeka piedzīvojumiem. Džeks — nepārprotams pseidonīms visu sugu kalvinistiem, puritāņiem, sektantiem, kas sešpadsmitā un septiņpadsmitā gadsimta gaitā bija atšķēlušies no oficiālās anglikāņu baznīcas ar trīsdesmit deviņiem tās katķisma punktiem un izpelnījušies kopīgu nosaukumu «nonkon-formisti» (nepiekritēji). Svifta alegorija tikpat tīši skaidra, stils un metode tie paši, kas ceturtajā nodaļā. Skopiem vilcieniem uzmetot īsu reformācijas vēsturi (abu jaunāko brāļu dumpi pret Pēteri), autors ar milzīgu satīrisku spēku atkailina piecpadsmitā un sešpadsmitā gadsimta reliģisko

. mīl psiholoģisko jēgu, noraujot tai pieņemtās izpratnes piivīnus. Protams, Sviftam palika neaizsniedzama šo An-v : un Eiropas protestantisma galēji kreisā spārna sektu

i ..mās sociāli ekonomisko iemeslu analīze; vēl mazāk > m , spēja saprast likumsakarību, kas sakautās Krom-i revolūcijas cīnītājiem pēc veltīgā mēģinājuma radīt ■ Iksu valstību zemes virsū lika pasludināt, ka «debesu v i Islība ir cilvēkā pašā», un mesties reliģiska misticisma i li'pī. Bet šī misticisma idejiski psiholoģisko patosu viņš

i prata lieliski. Saprata — un sacēlās pret to kā domātājs nmlists, kā mākslinieks reālists, kā cilvēks, apveltīts ar I. liliska prāta varenību. Biogrāfi un komentētāji līksmi i iāda, ka Svifta relatīvā lēnprātība uzbrukumos Mārti-i i rri izskaidrojama ar vienkāršiem apsvērumiem, ka viņš, i 'laik jau anglikāņu baznīcas mācītājs, nevarēja taču cirst . - ru, uz kura pats sēž, savukārt nevaldāmā naidā verdošie i /b rukumi protestantu sektām viņu ne mazākā mērā ne-l.uinpromitēja. Nav nekādas vajadzības apstrīdēt šos acīm i 'dzamos secinājumus, var pat tos pieņemt un iet vēl tā-' ik un dziļāk — tas vienmēr būs tikai ieteicami, pētījot Sviftu.

Jau Ignācijs Loijola ienesa katolicisma mistikā sausu i icionālumu un automātiskumu. Septiņpadsmitā gadsimta gās mistika jau bija izgaisusi pavisam, pāri bija palicis līkai rituālu greznums, skanīgi zvārgulīši un spoži vizuļi uz «Pētera svārka», teatrāli efektīgs uzvedums. Katoliskais misticisms pārstāja valdzināt pat naivus prātus, ar to varēja tikt galā, atņemot jēgu rituālam. Taču arī luterānismā un jo vairāk tā Anglijas atzarā — anglikānismā mistikas kodols bija minimāls jau no pašas rašanās: sauss racionālisms, konkrēta prakticisma gars bija šīs no paša sākuma par valsts institūtu tapušās baznīcas saturs. Toties jo plašāk — sev labvēlīgā sociālā situācijā — mistiku ekspluatēja puritāniskās sektas, nonkonformisti. Tāpēc tik negants ir Svifta niknums pret simbolisko «Džeku», pret «Pasakā» minētajām vēsturiskajām personām Jēkabu * Bērnu, Džonu Noksu, Kalvinu, Leidenas Jāni — šiem spilgtajiem mistiskās histērijas un reliģiskās ekstāzes pārstāvjiem. Ar savu gara acu ārkārtējo asumu cauri visiem piesegiem un plīvuriem Svifts redzēja: te slēpjas cilvēka brīvības un saprāta galvenais ienaidnieks.

Kā tad grauj Svifts mistisko jeb, tā laikmeta valodā runājot, «dievišķīgo» vai «garīgo» cilvēkā?

Sadumpojies pret Pēteri un saķildojies ar Mārtiņu («Pasakas» sestā nodaļa vēsti par nonkontormistu aiziešanu no anglikāņu baznīcas), Džeks dibina «eolistu sektu» —• «visslavenāko un visepidēmiskāko sektu». «Epidēmiskāko» — cik raksturīgs termins! «Eolisms» izplatās kā gara slimība, psihiska slimība. Bet kas ir «eolisms»?

Paša Svifta piezīmē astotās nodaļas sākumā, kas stāsta par «eolistiem», lasām: «eolisti, proti, uz iedvesmu un atklāsmi pretendējošie». Ne mistifikācija, ne alegorija —• konkrēts, tiešs formulējums: protestantisko sektu galvenais dogmats bija ticība pēkšņai atklāsmei, kas nāk pār cilvēku. «Pār viņu nācis dieva gars,» — tā bija dienišķā protestantiskās mistikas formula. Šis «dieva gars» tad arī ir «eols» (grieķiski — vējš). Tātad «dievišķā» apsēstība ir gara slimība, psihiska novirze. Ar satriecošu reālismu «Pasakas» astotajā nodaļā Svifts apraksta eolisma slimības izpausmes un pazīmes, smeļoties ilustratīvo materiālu no puritāņu sprediķotāju prakses, — tie noveda sevi un savus klausītājus līdz «garīgas ekstāzes» stāvoklim. Izdzīt saprātu, aizstājot to ar ekstāzi, — tāds pēc Svifta secinājuma ir šo sprediķu mērķis. Un, kaut arī aprakstā ieskanas mistificējošas notis, tas sauc visas lietas īstajos vārdos un ir pietiekami reālistisks, lai būtu saprotams ikvienam lasītājam.

Mistiskais, tas ir, «dievišķīgais» cilvēkā, viņu paverdzina, laupa viņam brīvību un saprātu — pie tāda secinājuma negrozāmi noved nicīga sašutuma diktētā reliģisko jūtu analīze Džeka piedzīvojumos. Bet -Sviftam ar to nepietiek, viņš atmasko Džeku arī citā plāksnē, norādīdams, ka «eolisti» ar «ekstāzes» palīdzību lieliski pratuši kārtot arī zemes lietas: atklāts mājiens uz Sitijas tirgoņiem, kuri pa lielākai daļai bija sektanti.

Savā pirmajā grāmatā Svifts jau parādās kā «naudīgo cilvēku» nīdējs — šis naids viņu neatstās visu garo mūžu. Un savā Džekā un «eolistos» viņš iemieso ne tikai reliģisko mistiku, bet arī laikmeta kapitālistisko garu, ar versmīgu daiļrunību pierādīdams, kā mistiskā teorija pārtop komerciālā, proti, kapitālistiskā praksē. Tā bagātinās un padziļinās Svifta tālaika kultūras humānistiskā kritika.

Vai, ticis galā ar Džeku, Svifts bija izsmēlis savu naidu pret visu, kas paverdzina un aptumšo cilvēka prātu, savu

(h . l/.igo norobežošanos no kultūras, kas balstās uz cilvēka piala paverdzināšanu un aptumšošanu, savu tieksmi «la-I><>1 cilvēku dzimumu»?

No. Viņš gāja tālāk, uzrakstīja «Pasakas» devīto no-<l.i ļu. Pilns tās nosaukums — «Atkāpe par vājprāta izcelšanos, lietderību un panākumiem cilvēku sabiedrībā».

Tā ir smaga nodaļa. Cirvja asmens iešķēlies dziļi jo dziļi cīņā ar vissenākajām, sikstākajām, mezglotākajām saknēm. Kas tas ir par koku, ko grib nogāzt mežacirtējs? Reliģija šim kokam — plats, varens, tomēr tikai zars, literatūra, zinātne — tikai zari. «Mucas pasaka» — antireli-ģisks pamflets? Bet šī devītā nodaļa! Kāpēc gan jaukt zaru ar koku? Jaunais autors, iesācējs, dižciltīga augstmaņa neuzkrītošais sekretārs vis negribēja uzrakstīt tikai antireliģisku pamfletu vien. Viņš atvēzēja cirvi nevis pret zaru, bet gan pret pašu koku, kaut arī, dabiski, reliģija — norobežošanās, cīņas, šķebīgā naida un rūgtas ironijas objekts — ieņēma kvantitatīvi lielāko vietu viņa darbā. Taču gāzt viņš grasījās koku, kaut gan iepriekš apcirta zarus. «Atkāpe par vājprātu» — vai tad reliģija nav spilgtākā šī vājprāta izpausme? Tātad — nocirst šo zaru vispirmām kārtām.

Bet vai ar reliģiju izsmelts vājprāts?

— Nebūt nē, dārgo lasītāj, izlasi taču devīto nodaļu, izlasi labi vērīgi, un, ja izlasījis tomēr gribēsi nosaukt manu darbu par «anticilvēcisku» pamfletu, es neiebildīšu ... Es izdomāju — vienīgi kā stilistisku paņēmienu pavisam viegli uzminamas mistifikācijas labad — «eolistu» sektu, un «godam pelnītā krietnās sektas reputācija (tā sākas devītā nodaļa) nebūt netop zemāka tāpēc, ka par savu izcelšanos un statūtiem tai jāpateicas tādam dibinātājam kā manis aprakstītais Džeks, kam prāts noklīdis aizprātā un smadzenes samežģījušās, kādu stāvokli mēs uzskatām par slimību un saucam to par vājprātu vai prātā jukšanu» (Svifta kursīvs). Bet šai krietnajai sektai, dārgo lasītāj, es pieskaitu visus, kas no tava viedokļa iespaidojuši cilvēces likteņus un padarījuši cilvēkus tādus, kādi viņi tagad ir un kādus es, Svifts, viņus nepieņemu. Nu tad kiau-pies:

| «Tik tiešām, ja mēs atskatīsimies uz visdiženākajiem liarbiem, ko vēstures gaitā veikušas atsevišķas personī-|bas, kā, piemēram, jaunu valstu dibināšana ar ieroču

spēku, jaunu filozofijas sistēmu attīstīšana, jaunu reliģiju radīšana un izplatīšana, tad ieraudzīsim, ka to visu paveikuši cilvēki, kuru dabiskais saprāts pārcietis daudzējādas pārvērtības, pateicoties viņu barībai, audzināšanai un kaut kādas noslieces pārsvaram savā raksturā, vienlīdz ar īpašu gaisa un klimata iespaidu.»

— Tu sapratīsi, dārgo lasītāj, ka pēdējās rindas rakstītas tās pašas mistifikācijas labad; ja tomēr mana formulējuma galvenās daļas rūgto nopietnību tev arī labpatiksies uztvert kā joku, es dodu tev šīs tiesības.

Es jokoju un mistificēju, protams, kad piedāvāju tavai laipnajai uzmanībai savu «tvaiku teoriju» kā vājprāta avotu un pirmcēloni, bet, kad es pieskaros tēmai — vājprāts kā politikas svira, tad zinu: arī tad tu uzskatīsi, ka to ērtāk un drošāk uzskatīt par joku. Lai būtu! Bet klausies tālāk.

«Citu piemēru (vājprātam politikā) es atradu ļoti sena autora rakstos. Kāds visuvarens valdnieks vairāk nekā trīsdesmit gadus uzjautrinājās, ieņemdams un zaudēdams pilsētas; viņš sakāva ienaidnieku armijas un tapa sakauts pats; padzina citus valdniekus no viņu zemēm; biedēja bērnus tā, ka viņiem sviestmaizes krita no rokām; dedzināja, postīja, laupīja, slepkavoja padotos un svešzemniekus, draugus un ienaidniekus, vīriešus un sievietes. Runā, ka visu zemju filozofi ilgi lauzījuši galvu, ar kādiem fiziskiem, morāliskiem vai politiskiem iemesliem izskaidrot tik dīvaina fenomena rašanos.»

— Tu nosmejies līks, kad es šo fenomenu tālāk izskaidroju kā «tvaiku fenomenu» un ciniskā naturālismā izstāstu — tev tas nevar nepatikt —, kā šie tvaiki rodas ķermeņa dibendaļā. Bet vai tu saproti, ka šo savas asprātības grasīti — jo tas pieder pie mana pasaules uzskata niecīgākajiem sīknaudas gabaliņiem — es pasviežu tev kā ēsmu, kā tārpiņu uz āķa; saķersi tārpiņu un gribot negribot norīsi arī āķi; jo pat tu nevari nesaprast, ka mana piemēra varonis ir dižais un varenais karalis, mūsu laikabiedrs, visukristīgais monarhs Tuijs XIV, un ka par viņa valdīšanu es te esmu tik negodbijīgi izteicies. Un, ja viņš manās acīs ir nožēlojams vājprātis, tad vari gan saprast, kā es vērtēju mūsu pašmājas politiķus un visu sabiedrisko sistēmu, kas dibināta uz neprāta un ļaunuma. Starp citu — es precizēju:

«Esmu pārliecināts, ka lasītājs būs vienis prātis ar sekojošu manu apgalvojumu: ja mūsdienu domātāji par vājprātu uzskata smadzeņu satricinājumu vai aptumšošanos zināmu no lejgala kāpjošu tvaiku iespaidā, tad tādā gadījumā šis vājprāts izraisījis visus lielos apvērsumus, kas notikuši valsts pārvaldē, filozofijā, reliģijā.»

— Un, ja tev šis siloģisms šķiet apšaubāms, es nepastāvu uz to: pirmā daļa tāpat domāta tikai tevis uzjautrināšanai, man pašam svarīgi vienīgi pēdējie vārdi...

Vai uzminēji, manu vērīgo lasītāj, cik nežēlīga patiesība slēpjas manās trakajās mistifikācijās? Uzminēt nebija grūti. Taču, ja esi sevišķi biezādains, ļauj dalīties ar tevi vēl vienā projektā. Iespējams, ka pat tu samanīsi manu apslēpto naidu un sāpes — un tev būs jau grūti uztvert to kā asprātīgu joku.

«Es ierosinu izmantot tos tev līdzīgos, kurus tu nezin kāpēc esi nolēmis uzskatīt par vājprātīgiem un ieslodzījis Bedlamā — trako mājā. Es, redzi, piedāvāju «izpētīt visu šīs iestādes iemītnieku tikumus un talantus» . . . Šādā veidā pēc attiecīgas viņu spēju izdibināšanas un mērķtiecīgas likšanas lietā var atrast lieliskas kandidatūras valsts, baznīcas, civiliestāžu un armijas amatiem, lietojot metodi, ko es te pazemīgi piedāvāju. Un es ceru, ka labvēlīgais lasītājs būs atsaucīgs maniem sirsnīgajiem pūliņiem tik svarīgas lietas labad, ņemot vērā manu nemainīgo cieņu pret godājamo sabiedrību, kuras necienīgam loceklim man kādu laiku laimējies būt.»

— Es sniedzu tev palīdzīgu roku, laipno lasītāj, likdams manīt, ka arī es, šo rindu autors, biju Bedlamas iemītnieks, un dodu tev iespēju uzgavilēt: tikai trakākais no trakajiem uzdrīkstēsies mūs visus nosaukt par trakiem!

Un manas tālākās rindas, kurās es ar neizsmeļamu uzskatāmību, baismu konkrētību un negantu loģiku parādu, kā Bedlamas iemītnieki, paliekot joprojām tikpat vājprātīgi, kļūst par tavas, lasītāj, sabiedrības derīgiem un godājamiem pilsoņiem, — vari uzskatīt, ka šīs rindas rakstījis vājprātīgs cilvēks. Kāpēc lai es tev liegtu šo prieku? Un nezūdies, ja man būs palaimējies tevi apmānīt. Starp citu, vai vērts zūdīties? Tu taču tiecies pēc laimes — un kas gan ir tava laime, tā cilvēka laime, par kuru es stāstu savā nelielajā grāmatiņā?

«Ja mēs papētīsim, ko parasti no prāta vai jūtu viedokļa uzskata par laimi, tad atklāsim, ka visas laimes īpašības un pazīmes satilpst pavisam īsā definīcijā: būt laimīgam nozīmē pastāvīgi atrasties veikli apmānīta cilvēka stāvoklī.»

— Un tagad — par jo lielāku prieku tev — es pasmie-šos pat par savu vērīgo prātu, kas tiecas ielūkoties lietu būtībā. «Par cik lētticības apmāts gars ir labāks nekā zinātkārais, par tik gudrība, kas apmierinās ar lietu virspusi, labāka nekā tā šķietamā filozofija, kas iegremdējas pašos dziļumos un cienīgi atgriežas, lai pasludinātu savu atklājumu, ka tur iekšā tā nekam nav vajadzīga.»

— Atceries, lasītāj, manu parabolu par skoderi de-miurgu? Tad padomā pats — ja reiz viņš ir pasaules saimnieks, visa šķietamā, visu apsegu un masku, tātad galu galā «ārējās čaulas» radītājs, pret ko tad vērsta mana atmaskojošā filozofija? Pret pasaules pamatiem? Nomierinies, es jokoju -— es taču pats dēvēju savu filozofiju par «šķietamu». Toties tava filozofija ir reāla — un cik izdevīga! Redzi, kādus labumus dod tava nešķietamā filozofija: «. . . cilvēks, kas spējīgs apmierināt savu vērību ar virsmām un attēliem, ko viņa jutekļiem piedāvā lietu āriene, kā īstens prātnieks nosmeļ dabas doto krējumu un atstāj filozofijai un prātam skābās sūkalas. Un tā ir izsmalcinātas svētlaimes augstākā pakāpe, proti, veikli apmānītā cilvēka stāvoklis, muļķa labestīgais miers, starp blēžiem dzīvojot.»

Seko vienpadsmitā nodaļa, Džeka tālākie piedzīvojumi līdz pat Svifta laikiem — visnepārprotamākās alegorijas spogulī atainota nonkonformistu intrigu un sazvērestību vēsture gadsimta beigu posmā: līdz pēdējai iespējai atklāts, līdz trīsām Svifta bargajā balsī naidīgs politisks pamflets, gan rupji naturālistisks, gan neganti mistificējošs... .

Un noslēgums, kam Svifts dod raksturojumu vienpadsmitās nodaļas pēdējās rindās:

«Es, kā klājas labi audzinātam rakstniekam, ķeros pie zināmā pieklājības akta izpildīšanas, ko mazāk par visu pasaulē drīkst nonievāt cilvēks, vienā solī ar savu laiku iedams.» :;AēB aib

Paņēmiens atklāts, pat atkailināts: pavisam skajflļjrjfsKStģ dzams, ka autors ir noguris, viņa spēki galā, pēdējās rindas — tīra formalitāte. Un tomēr — ar kādu noti beidz zem sava spēka un sāpju smaguma ļimstošais cilvēks:

«Te es apstājos, līdz kamēr, publikas un savu pulsu izklausījis, visu mūsu kopīgā labuma dēļ dzirdēšu, ka man pavisam neatliekami atkal jāķeras pie spalvas.» Un Svifts pieliek punktu.

Grāmata uzrakstīta. Ko šajā grāmatā pastāstījis tās autors? Kas viņš ir?

Es neesmu jūsējais, dārgie laikabiedri, neesmu ar jums!

Ar ko tad?

«Es noliedzu visu jūsu kultūru un reliģiju kā tās svarīgāko elementu, noliedzu šo kultūru kā mistikas, apsēstības, gara verdzības formu, es noliedzu kultūru, kurā laime — būt muļķim starp blēžiem.»

Un ko tad atzīst «Pasakas» autors?

«Es izstājos no jūsu spēles, pārkāpju tās noteikumus ironizēdams, ņirgādamies. Pārkāpju tāpēc, ka bērni rotaļādamies apzinās — spēles noteikumi ir nosacīti — un jebkurā mirkli apgāž šos noteikumus, atgriežoties īstenībā. Taču jūs esat muļķīgāki par bērniem, savā netīrajā un zemiskajā spēlē jūs fetišizējat noteikumus tā, ka realitāte jums pārstāj eksistēt.»

Kāda realitāte eksistē Sviftam?

Cilvēknīšanas, aizvainojuma realitāte?

Par to daiļrunīgi un spēcīgi pavēstīja šī grāmata, vajadzēja tikai prast to izlasīt.

Nē, viņš nav cilvēknīdējs. Vientuļnieks, izstumtais — un hroniskā aizvainojuma stāvokli. Taču tas nav aizvainojums uz cilvēku, tas ir aizvainojums par cilvēku. Šī mazā vārdu starpība izšķir visu. Aizvainojums par to, ka cilvēks ir muļķis — bet varētu būt gudrs; nelaimīgs — bet varētu būt laimīgs; vārgs — bet varētu būt stiprs.

Bet pret ko aizvainojums — kas pie tā vainīgs? Viegli pateikt: Sviftam vajadzēja apvainoties uz sociālo iekārtu un cīnīties par tās mainīšanu. Bet, audzis restaurācijas sadedzināto revolucionāro ideju pelnos un krāsmatās, pēcrevolūcijas neticības — vilšanās — bankrota nekrietno tvanu saelpojies, kur, kādos apcirkņos viņš lai būtu radis sēklu jaunam sējumam? Cilvēks, organiski svešs reliģiozitātei, turklāt par vēlu piedzimis, nevarēja izlādēt savu aizvainojumu lielo reliģijas reformatoru revolucionāru Husa, Viklifa, Džona Lilberna patosā ... Kareivīga temperamenta un konkrētas domāšanas cilvēks būdams,

viņš nevarēja nostāties uz bezkaislīgā prātnieka vērotāja Spinozas ceļa ... Nebūdams dzejnieks, tēlu mākslinieks, viņš nevarēja izlādēt aizvainojumu par cilvēku, par pasauli, izlejot to daiļrades stihijā, kas savu mērķi rod sevī pašā.

Bet izlādēt aizvainojumu viņš gribēja — tāpēc pastāstīja par to. Pastāstīja — tas ir galvenais Sviftā — ne tikai ar nolūku izskaidrot pasauli, bet ar nolūku to mainīt, «labojot cilvēku dzimumu». Taču stāstīja, divdomīgi maskēdams savu mērķi ar ironiju, mistifikāciju, pareģojumiem. Ja patīk — uztveriet kā nopietnību, ja patīk — kā joku!

Laiks beidzot noraut izņīdrējušās aizsargdrānas, atšifrēt mistifikāciju, paskatīties nopietni. Un teikt: Svifts nemaz nav uzrakstījis ne antireliģisku pamfletu, ne cilvēk-nīstošu pamfletu, vispār ne pamfletu. Viņš uzrakstījis atzīšanos, grēksūdzi. «Mucas pasaka» ir sava laikmeta vienīgā, īstā humānista varenā un rūgtā atzīšanās, kurā izteikta visa valdonīgā patiesības, brīvības, saprāta mīlestība, viss rūgtais naids pret meliem, verdzību, trulumu, visa biklā, bet viņam bezgala dārgā cerība, doma, pārdzīvojums: «Es paskaidroju — ja jūs sapratāt — jūs taču gribēsiet to mainīt?» Un ar šo cerību — domu — pārdzīvojumu viņš pieliek punktu «Mucas pasakai».

Ko gan tu darīsi tālāk, Džonatan Svift, kad ieraudzīsi, ka tevi ne saprast negrib?

Piektā nodaļa SVIFTS BRUŅOJAS AR SLOTU

Viņš lasa daudz.

Prot novērot un redzēt,

Ko ļaudis slēpj zem ārišķīgām rosmēm.

Rets viņa smaids, bet, ja viņš smaida,

Tad it kā īgņādamies pats uz sevi,

Ka savā vaigā smaidu pieļāvis,

Šekspīrs

Nespēdami panākt, lai taisnībai būtu spēks, cilvēki izlikās, ka spēkam taisnība.

Paskāls

Filozofēt par dzivi? Tas nav grūti, bet pamēģini vien par dzīvi cīnīties! Neproti? Pats vainīgs, kurni uz sevi!

Un, ja misters Bēšs, veikls un apsviedīgs jauneklis, būtu vedis dienasgrāmatu, tad 1699. gada beigās viņa dienasgrāmatā parādītos uzvaras gaviļu pilns ieraksts, apmēram šāda satura: -

«Pieveicu gan šo nepanesamo lepnības pūsli Džonatanu Sviftu — sekretāra postenis tika man, esmu uzvarējis!»

Un misters Bēšs nebūtu melojis: šajā ārkārtīgi dramatiskajā divcīņā starp laikmeta gaišāko prātu un blāvo niecību, vārdā Bēšs, neapšaubāmi uzvarēja misters Bēšs. Jo «Mucas pasakas» autors patiešām prata vienīgi filozofei par dzīvi, nevis par dzīvi cīnīties.

1699. gada janvāra beigās Džonatanam Sviftam — sava mūža trīsdesmit otrajā gadā — vajadzēja nopietni padomāt. Un ne jau par tādu problēmu kā vājprāta loma cilvēku sabiedrībā, bet par kaut ko daudz vienkāršāku — bet varbūt personīgi viņam daudz sarežģītāku? — jautājumu: ko īsti viņam tagad iesākt? Nevarētu teikt, ka viņa dzīvē noticis kaut kas ārkārtējs vai traģiski negaidīts: nebija taču grūti uzminēt, ka jau pavisam vecajam seram Viljamam galu galā jānomirst. Viņš arī nomira. Un no ta vajadzēja izdarīt vissteidzīgākos un noteiktākos secinājumus, jo dižciltīgā dāma, sera Viljama laulātā draudzene, nebūt nepastāv uz Svilta turpmāku palikšanu Mūrparkā.

Tiesa, gan, Sviftam ir profesija: viņš ir anglikāņu baznīcas mācītājs. Bet, lai dzīvotu, pārtiktu un vispār būtu

normāls mācītājs, nepietiek ar mācītāja amatu, vajadzīgi ari ienākumi no šī amata, tātad jāieņem noteikta vieta šajā anglikāņu baznīcas institūtā. Mācītāju vietas ir dažādas, vispieticīgākā — maza lauku draudze; tās ganam jādzīvo kaut kādā ūķī bez sabiedrības, bez grāmatām, bez daudzmaz pieklājīgiem ienākumiem un bez sevišķām izredzēm uz karjeru, uz augstākiem pakāpieniem baznīcas hierarhijas kāpnēs. Svifts to labi zina — viņam jau bija draudze Kilrutā, no kuras viņš, atklāti sakot, aizbēga uz Mūrparku. Un to var saprast: Džonatans Svifts nav varonis pseidoromantiskā stilā, nav askēts un, protams, nav ari kristīgās ticības fanātiķis. Sabiedrība un grāmatas viņam nepieciešamas kā gaiss, viņam tīk labs vīns, smalka auduma sutana, glīti sukāta parūka, viņam galu galā jāpalīdz savai mātei, kas dzīvo Lesterā, — katru vasaru viņš pavada dažas dienas pie mātes. Un bez tam — anglikāņu baznīcai ir apmēram desmit tūkstoši lauku mācītāju. Būt vienam no viņiem, sīkam ierindniekam? Vai tas nebūtu zem Svifta goda?

Visu savu mūžu Svifts jutās nepiespiesti, dabiski un brīvi tautas vidū, milzīgajā bezvārda ļaužu masā. Ja viņš tajos gados pa vasarām kājām staigāja uz Lesteru un pat Londonu, tad ne tikai taupības labad, ne tikai rūpēdamies par savu veselību. Viņam patika nesteidzīgi iet pa lielceļu, satikties ar cilvēkiem — «vienkāršiem ļaudīm», jo augsti situētajiem ir citi pārvietošanās līdzekļi; risināt ar ceļabiedriem garas sarunas, nakšņot iebraucamās vietās ar izkārtnēm: naktsguļa par peniju; tiesa, Svifts labāk piemaksā par atsevišķu istabu — viņam patīk gulēt tīros palagos. Toties lietainā vakarā sēdēt pie uguns iebraucamās vietas lietajā istabā, vairāk klausīties nekā runāt, klausīties, ko ļaudis runā par vienkāršām dzīves rūpēm, par maziem priekiem, rūgtām pārestībām, vērot un pētīt šo radījumu, sauktu par cilvēku, — reizēm ar rūgtu ironiju vai klusām skumjām — tas Sviftam patīk. Gadījās rūgtajai ironijai uzliesmot negantā niknumā, klusajām skumjām — koncentrētā naidā, taču nevis te, iebraucamās vietas istabā, bet Mūrparkas zālēs: spožā aristokrātu sabiedrība deva nesalīdzināmi auglīgāku barību Svifta naidam un niknumam nekā plebejiskais pūlis, deva vairāk materiāla viņam, kas cauri mirdzošajai čaulai tik skaidri redzēja sīkas kaislības un agresīvu muļķību. Lauku mācītāja vieta viņu nevilināja, taču ne tāpēc, ka viņš tiektos ap-

grozīties aristokrātu viesistabās, bet tikai tāpēc, ka šī vieta — kā viņš pavisam pamatoti baidījās — kļūtu par nepārvaramu šķērsli viņa vēl diezgan neskaidrajiem plāniem, par savu nākotni domājot.

Bet plāni bija. Acīmredzot saistīti ar «Mucas pasaku» un «Grāmatu kauju». Taču abi šie sacerējumi vēl gulēja Svifta atvilktnē, kur tie ari paliks līdz pat 1704. gadam, liet viegli saprast, ka ceļš uz literatūru viņam plaši pavērtos tikai tajā gadījumā, ja dzīves apstākļi neiedzitu viņu kādā nomales kaktā. Draudzes gans — nav nekāda spožā perspektīva, toties mācītājs vienā no Londonas draudzēm — pavisam cita lieta.

Vēl sera Viljama dzīves laikā par tādu iespēju tapa runāts. Pat vairāk — likās, ka jautājums jau izšķirts. Ar sera Viljama starpniecību bija saņemts kādas ļoti svarīgas personas solījums izgādāt Sviftam prebendu Londonas labākajā draudzē — Vestminsteras draudzē; prebendas ieguvējs — prebendārijs — top ieskaitīts baznīcas štatā, pilda noteiktas baznīcas dienesta funkcijas un saņem speciāli atvēlētu daļu no baznīcas kopīgajiem ienākumiem. Vestminsteras draudzes prebendārijs — tas ir lielisks postenis. Un kas gan bija svarīgā persona? Pats karalis Vilhelms! Kas tur par brīnumu — sers Viljams bija karaļa draugs. Svifts jau izpelnījās to godu, ka viņu stādīja karalim priekšā, reiz viņš pat saņēma no karaļa glaimojošu piedāvājumu, ko, starp citu, noraidīja. Nav ne mazāko šaubu, karalis savu solījumu izpildīs ... ja tikai nav to aizmirsis.

Svifts dodas uz Londonu — atgādināt.

Personīgu audienci pie karaļa panākt grūti. Bet var taču izmantot sakarus ar šiem augstdzimušajiem džentlmeņiem, kas tik vēlīgi tērzēja ar Sviltu Mūrparkā. Viens no viņiem, lords Romnijs, laipni apņemas nodot karalim lūgumu un aizbilst kādu vārdiņu par Sviftu.

Lūgumraksts iesniegts. Viens. Otrs. Trešais.

Atbildes nav.

Bet Svifts aplinku uzzina, ka lords Romnijs samelojies, ne aci nepamirkšķinot: kāpēc gan lai viņš gādātu par miruša augstmaņa izbijušo sekretāru?

Meli! «Mucas pasakas» autors lai nezinātu, kāda loma meliem cilvēku attiecībās? Jā, viena lieta, kad par šo parādību raksti filozofisku pamfletu, bet pavisam cita, kad ar parastiem vulgāriem meliem saduries praksē, pie tam

šī prakse attiecas vistiešākā veidā uz tevi! Tad šķiet, ka līdz šim brīdim meli nekad nav pasaulē pastāvējuši, ka tu esi pirmais apkrāptais cilvēks visā cilvēces vēsturē... Dižas ir Svifta dusmas un mazliet komiskas: izrādās, ne tikai viņš «visnotaļ labo cilvēku dzimumu», bet visvulgārākais šī dzimuma pārstāvis var Sviftam kaut ko iemācīt.

Svifts nepadodas. Viņš izcīnīs kāroto vietu! Un viņš rīkosies kā īsts praktiķis, reālists. Kā lai viņš, tik smalks visu cilvēka rīcības mehānismu zinātājs, neuzvar!

Bez meliem pasaulē ir vēl glaimi. Visi mirstīgie mīl glaimus. Karalis ir kaut kas vairāk par vienkāršu mirstīgo. Dabiski, arī vairāk par citiem mirstīgiem mīl glaimus. Tad rīkosimies šī vienkāršā siloģisma garā: tas ir pārāk elementārs, lai atrastu vietu «Mucas pasakas» lappusēs, bet ikdienišķai dzīvei visādi noderīgs. Tātad glaimosim.

Atstādams Sviftam mantojumā nelielu naudas summu, sers Viljams Tempis bez tam vēl parādīja viņam godu, ieceldams viņu par testamenta izpildītāju attiecībā uz saviem literāriem darbiem, par savu kopoto rakstu redaktoru.

Atrazdamies Londonā, 1699. gadā Svifts izpilda testamentā noteikto redaktora darbu un drīz vien izdod sera Tempļa sacerējumus. Un, izmantodams redaktora tiesības, daiļrunīgā uzrunā veltī tos karalim Vilhelmam.

Tāda bija šī rūpīgi pārdomātā pieglaimošanās, kas pašam Sviftam šķita smalka un mērķtiecīga. Bet bija — neveikla, bērnišķīga, naiva un bezpalīdzīga lišķība; protams, karalis tai nepievērsa ne mazāko uzmanību, ne sers Viljams, ne viņa raksti karalim vairs neeksistēja, un velti bija glaimots.

Pie kā vainojams Svifts: pie tā, ka glaimoja, vai pie tā, ka glaimoja velti?

Iespējams, ka Svifts varēja cīnīties arī tālāk. Mūrpar-kas sakari taču bija saglabājušies. Bet viņam nepietiek rakstura, tas ir pārāk pretīgi un aizvainojoši — vai tiešām viņš tik bezpalīdzīgs vientiesīgajā un elementārajā spēlē, ko sauc par dzīves cīņu? ..,

Un viņš pamet Londonu 1699. gada vidū, izmantodams pirmo pagadījušos piedāvājumu.

Starp citu, piedāvājums ir glaimojošs un ļoti izdevīgs. Lords Bērklijs, saņēmis augstu valdibas posteni Īrijā, pie-

dāvā viņam sava privātsekretāra un kapelāna vietu. Kopā ar lordu Svifts brauc uz Dublinu. Viņš var būt apmierināts — visumā tas nemaz nav tik slikti.

Izrādījās — tomēr slikti! Jo uz skatuves melodramatiska ļaundara lomā parādās augšminētais misters Bēšs.

Visas detaļas šajā ārkārtīgi dramatiskajā cīņā starp Sviftu un Bēšu nebūt nav pārāk svarīgas. Svarīgs tikai rezultāts: Bēšs atņēma Sviftam sekretāra vietu pie lorda Bērklija. Vēl vairāk: par kompensāciju dižciltīgais lords apsolīja Sviftam kanoniķa vietu Derijas apgabalā — atkal nebūtu slikti, bet arī tur nekas neiznāca. Kad solījumu vajadzēja realizēt, atkal tas pats misters Bēšs, tagad jau lorda Bērklija sekretārs, paziņoja izbrīnītajam Sviftam: vietu jau varētu dabūt, bet tā ir ļoti izdevīga, ļoti ienesīga un — maksā naudu. Ja godātajam misteram Sviftam atrastos tūkstotis mārciņu, viss laimīgi nokārtotos. Ja ne — ko lai dara? . . . Tiesa gan, tā nav nieka nauda, bet citi kandidāti pret to neiebilst; un, protams, misters Svifts kā cilvēks no labākās sabiedrības — viņš pat, liekas, ir literāts un uzrakstījis kaut kādu spožu sacerējumu — visnotaļ zinās, ka anglikāņu baznīcā par ienesīgām vietām jā-maksā, liesa gan, neoficiāli, bet tas taču pats par sevi saprotams .. . Jā, jā, lords Bērklijs to visu zina, — te Bešā balss pazeminās līdz čukstam, — augsti godājamā lorda ienākumi nav nemaz tik lieli, bet viņa izcilais postenis prasa lielus izdevumus reprezentācijai, ak dievs, tas taču galu galā ir tik normāli!

— Abi jūs esat nelieši, lai dievs jūs tiesā! — iesaucās sašutušais Svifts un uz karstām pēdām atstāja lorda Bērklija rezidenci.

Bet jau nākamā dienā pa visu Dublinu klīda nikni satīrisks dzejolis, veltīts lordam Bērklijam un viņa sekretāram; tam pēc dažām dienām sekoja otrs — vēl niknāks. Uzminēt autoru nenācās grūti: draudzīgi humoristiskie dzejoļi, ko Svifts rakstīja īsajā pie lorda Bērklija pavadītajā laika sprīdī, bija parādījuši, cik labi Svifts pārvalda atskaņas. Starp citu, Svifts nemaz neslēpa savu autorlbu, pareizāk, savu atriebību.

Un tā deva negaidītus rezultātus. Gan lords Bērklijs, gan viņa sekretārs saprata, ka viņi sadūrušies ar īpaša rakstura cilvēku, kas prot rīkoties ar viņiem nezināmu ieroci. Svifts spēja iedzīt cilvēkiem bailes, lordam Bērklijam nācās to izbaudīt uz savas ādas pirmajam. Un pēc īsa

laika Svifts saņēma norīkojumu, tiesa gan, ne jau spīdošu: mācītāja vietu Larakoras un Retbeganas draudzēs un prebendu Dublinas katedrālē. Kopā tas deva viņam relatīvu neatkarību un apmēram divsimt piecdesmit mārciņu gadā.

1700. gada februārī Svifts izbrauc no Dublinas uz Lara-koru. Viņa pirmā kauja ar dzīvi beigusies — to vajag iegaumēt — ar Īriju, ar atkāpšanos, tā sacīt, Īrijas ierakumos . ..

Svift, Džonatan Svift, kā to saprast? Jūs, ģeniālas grāmatas autors, nesamierināmais domātājs, ironijas meistars, masku norāvējs, pēkšņi parādāties vulgāra, alkatīga ienesīgas vietas meklētāja, caurkrituša lišķa, neaptēsta liekuļa lomā! Kāpēc gan jūs neizvairījāties no šiem sīkmanīgajiem pazemojumiem, kas jums tik ļoti nepiederas, un neuzskatījāt par labāku pārtikt no maizes un ūdens kaut kur Londonas bēniņos, nedomājot par karjeru, toties paliekot uzticīgs sev? Nav taču ticams, ka jūs vilinātu garīdznieka darbs pats par sevi, nekādi rņav iespējams iztēloties jūs «kristīgās priecas mācības» sludinātāja lomā kā svētbijīgu lauku draudzes ganu — kur tad paliktu jūsu nesātīgais dumpīgums, jūsu kritiskais prāts? ... Vai tiešām jūs pašā sākumā esat paļāvies dzīves inercei, tiem pašiem «spēles noteikumiem», pār kuriem jūs izgāzāt savas satīras versmi? Tātad «Mucas pasaka» tomēr ir tikai literatūra, vēl viena grāmata, pievienota tiem grāmatu tūkstošiem, ko jūs esat izlasījis?

Daiļrunīgi un dramatiski atbildēja uz šiem jautājumiem Svifts — atbildēja ar visu savu grūto mūžu. Bet sev viņš atbildēja jau tajā periodā: ja ne uz šiem, tad līdzīgiem jautājumiem, ja ne tieši, tad netieši, ar mazu nieciņu, sīku darbiņu, nosauktu ■—

Pārdomas par slotaskātu.

«Re, vientuļš slotaskāts — nevērīgi pamests nomaļā kaktā, bet es to pazinu, kad tas ziedēja mežā, dzīvības sulu pilns, ar lapām un zariem rotāts. Tagad nu cilvēka aušīgā izdoma veltīgi nopūlas sacensties ar dabu, piesienot noziedējušu atvasīšu vīkšķi pie bezsulu rumpja; tā ir tikai ņirgāšanās par reiz bijušo — paskatieties vien uz šo koku, apgrieztu ar lapām pret zemi un ar saknēm pret debesi!

Un nevīžīgas kalpones rokās tas notiesāts uz garlaicīgi netīru darbu — mēzt visādas drazas, pašam pēc likteņa k.iprīzās rotaļas paliekot putekļos; bet pēc tam, kalpoņu puliņos nodeldētu, to vai nu izsviež laukā, vai nolemj pēdējam pazemojumam — kalpot par krāsns kruķi. To redzēdams, es nopūtos un teicu: tik tiešām, cilvēks — tas ir slotaskāts! Stipru un alkainu laida viņu pasaulē daba, viņš ziedēja un greznojās krāšņu cirtu vainagā. Bet pārmērību ( ir vis apcērt zaļās atvases, atstājot vien kalstošu stum-I in, tad viņš metas pēc glābiņa pie savām mākām un uzliek parūku, uzsizdams sev cenu ar šo pretdabisko pūderēto matu bagātību, kas nekad nav augusi uz viņa galvas. Ai, ja šis slotaskāts, lepodamies ar ne jau paša, bet sveša bērza pazarēm, viss vienos daiļas dāmas istabā saslaucītos putekļos, nostātos mūsu priekšā, kā mēs smietos, kā nicinātu šo tukšo plātību! ... Kā neobjektīvi tiesneši mēs spriežam par saviem tikumiem un savu tuvāko trūkumiem! Jūs teiksiet, vai tad slotaskāts nav uz galvas stāvoša koka simbols; un es savukārt teikšu: kas tad ir cilvēks, ja ne ar galvu uz leju apgriezts radījums, kura dzīvnieciskā iedaba cīņā ņem pārsvaru pār prāta dotumiem, kura galva, nevis kājas beržas zemes pīšļos! Un tomēr — paskatieties vien, kā, aizmirsis savu maldīgumu, dzenas viņš kļūt par diženu reformatoru, rauga iznīdēt visu ļaunumu, darīt galu visām pārestībām, izmēzt visus netīrumus, kas uzkrājušies dabā, izvilkt dienas gaismā apslēptus netikumus, sacelt putekļu mākoņus tur, kur agrāk to ne miņā nav bijis. Bet cik dziļi iezīdušies viņā pašā tie netīrumi, ko viņš cenšas izmēzt! Un savas pēdējās dienas viņš pavada sieviešu — jo bieži pašu to visnecienīgāko — verdzībā, kamēr, nodeldēts līdz pēdējam, top izsviests līdzīgi savam brālim — slotas saišķim vai kalpo par bikstītāju ugunij, kas silda citus...»

Joks? Parodija? Daļēji jā.

1703. gadā Svifts, tostarp Londonā būdams, bieži apmeklēja lēdiju Bērkliju, ar viņas vīru paspējis jau salīgt mieru. Ar milēdiju viņš bija vislabākajās attiecībās un labprāt lasīja viņai priekšā — Sviltam patika lasīt balsī, starp citu, arī‘Roberta Boila galanto sprediķu krājumu «Dievbijīgas pārdomas». Un reiz, atnesis līdzi Boila grāmatu, viņš paziņoja, ka nolasīšot nule uzietās «Pārdomas par slotaskātu». Milēdija nedaudz izbrīnījās par tik dīvainu nosaukumu, bet bija gatava klausīties. Un kad viņš beidza lasīt:

1— Nu, vai zināt, doktor Svift, tas gan izklausās pēc Eoila, gan nekādi neizklausās... Manuprāt, tie ir ļoti bēdīgi un ļoti bezdievīgi prātojumi!

Svifts pasmaidīja. Jā, tas izklausās un vienlīdz neizklausās pēc šīs augstās sabiedrības liekulīgā sprediķotāja pliekanajiem, staipīgajiem un banālajiem spriedelējumiem. Bet, kad viņš aizgāja, it kā netīšām atstājis uz galda atvērto grāmatu, un milēdija ieskatījās grāmatā, viņa redzēja ielīmētu lapu Svilta pazīstamajā rokrakstā. Tās bija «Pārdomas par slotaskātu».

Formāli — mistifikācija, parodija, joks. Bet būtībā? Jau «Mucas pasaka» pierādīja, ka Svifta mistifikācijām vienmēr ir divējāda nozīme. Tā arī šeit. Formāli pārdomas bija rakstītas, lai izjokotu augstdzimušo lēdiju un pie viena izsmietu triviālo Boilu. Bet vai tikai Boilu?

Par ko vēl smejas «Mucas pasakas» — šī universālā sava laika cilvēces garīgās pasaules tīrīšanas mēģinājuma autors, runājot «Pārdomās» par traģikomiskajiem «reformatoriem», «ļaunuma iznīdētājiem», «visu dabā uzkrājušos netīrumu izmēzējiem»? Vai tas būtu vienkārši veiksmīgs stilistisks tēls, kas ienācis Sviftam prātā?

Ja labpatīk, stilistisks tēls. Bet tikai tādā nozīmē, kādā par nevainīgu stilistisku vingrinājumu, literāru pablēņo-šanos var nosaukt «Pasakas» apakšvirsrakstu — «sarakstīta cilvēku dzimuma visnotaļai labošanai» — vai tās vietas «Pasakā», kur viņš runā par savas grāmatas mērķiem. Bet tā jau ir šī savādnieka, zobgaļa un mistifika-tora īpatnība: jo nevainīgāki viņa literārie joki, jo nopietnāks to zemteksts, jo svarīgāka to iekšējā nozīme.

Tad kā lai neredz — pret pašu Sviftu vēršas šo jokaino rindu graujošais izsmiekls; ar indīgas ironijas dinamītu viņš uzspēris gaisā «Pasakas» lepno celtni. Un netieši atbildējis uz jautājumiem, ko viņam varbūt neuzdeva citi, bet ko sev varēja uzdot viņš pats.

«Mucas pasaka» — rokraksts vēl guļ Svifta atvilktnē — iemieso un nobeidz jaunības vētru un dziņu periodu. Svifts iziet dzīvē.

Bet ne kā «cilvēku dzimuma labotājs», «ļaunuma iznīdē-tājs», «visu netīrumu izmēzējs». Tie varbūt ir cildeni, var-

būt arī komiski sapņi. Tagad viņa priekšā — sakrītot ar ārējām pārmaiņām, sera Viljama nāvi — konkrēta dzīves vide, kurā viņam jāieņem konkrēta vieta. Tātad sīkie personiskās eksistences nokārtošanas jautājumi prasa tūli-lēju un noteiktu atrisinājumu. Tātad šajā jomā vajag dzīvot un rīkoties tā, kā cilvēki parasti rīkojas un dzīvo, nevis pēc Svifta, bet ļautiņu mēra. Un izdarīsim no tā visus neizbēgamos secinājumus — līdz pat veltījumam karulim un ķildai ar lordu Bērkliju.

Vai tas nozīmē pilnīgu samierināšanos ar sabiedrību, .dzīšanu, ka viss ir normāli, ka dzīves mērķis ir atrast normālu vietu zem saules un mēreni sildīties?

Protams, nē. Pieteiktais karš nav pārtraukts, samierināšanās nav. Tikai pašos pamatos mainīta cīņas taktika: no frontāla uzbrukuma uz partizānisku darbību. Ir mēma I»iekrišana — bet tikai vienā punktā, proti — kamēr cilvēku dzimums nav visnotaļ labojies, cilvēks neizbēgami spiests cīnīties ar daļēju ļaunumu un netaisnību. Atpakaļ makstīs smago, griezīgo «Mucas pasakas» zobenu, bruņosimies kaut vai ar slotu! Ķersimies pie konkrētu cilvēku konkrētām izdarībām konkrētā politiskā situācijā. Ne vairumā, bet mazumā, ne kopā ņemot, bet pa gabaliņam — luda no šīs dienas ir Svifta piecpadsmit gadu ilgā dzīves posma devīze, kas noved — kā gan citādi? — pie traģiska kraha. Bet «Mucas pasakas» piemiņu godināsim ar ironisku epitāfiju: Svifts nezina, cik spoži tā augšāmcelsies pēc vairāk hekā divdesmit gadiem, jaunā un vēl varenākā spēkā . ..

Taču tas vēl ir nākotnē. Pagaidām bijušais Mūrparkas vientuļnieks un tagadējais Larakoras mācītājs pūlas kļūt pa r sava laika reālpolitiķi. «Mucas pasakas» autors paliek ēnā, uz skatuves — politiska pamfleta «Domstarpības» autors.

Tikko paspējis iekārtoties Larakorā un nodzīvojis tur dažus mēnešus, Svifts atkal ir Dublinā, Bez īpašām pūlēm viņš dabū no Dublinas universitātes teoloģijas doktora grādu, kas paver ceļu uz jebkuru no augstajiem baznīcas amatiem. 1701. gada sākumā viņš parādās Londonā. Un drīz jau Londonas ielās pārdod pamfletu ar garu, tālaika modei atbilstošu nosaukumu — «Domstarpības un sadursmes starp aristokrātiju un kopienām Atēnās un Romā, un kāds posts to rezultātā piemeklēja abas valstis». Šo pamfletu bija rakstījis Svifts, taču publicējis anonīmi.

«Domstarpības» uzskata par Sviftam neraksturīgu sacerējumu. Pēc ārējām pazīmēm tā varētu likties, bet tikai pēc ārējām.

Mierīgi, akadēmiski prātojumi, ne miņas no paradoksālās fantāzijas kaislīgā sprieguma, nav dzirdama drūmās ironijas balss, it kā apdzisis negantais mistifikāciju talants, nešaujas vairs pret tumsu ugunīgās izdomas raķetes. Tagad tas viss no lieka, vajag tikai, lai pamfletu izlasa — un uz karstām pēdām: tas skar visaktuālākos notikumus.

Domu skaidrība, argumentācijas konkrētība un spēks, valodas vienkāršība un izteiksmīgums, pat dažu pamfleta siloģismu drosme un dziļums — visas šīs īpašības varēja piemist arī citiem tā laika publicistiem: Somerzam, Tren-čardam, Defo ...

Pamfleta sižetiskā līnija — antīkās vēstures modernizācija, īsā, tendenciozi vēsturiskā Atēnu un Romas politisko konfliktu aprakstā atspoguļojot sava laika Anglijas konfliktus un likteņus, — it bieži tapa izmantota gadsimta sākuma politiskajā publicistikā.

Un arī pats gala slēdziens, pamfleta morāle: nācijas labklājība panākama tikai ar spēku līdzsvaru starp valsts galvenajiem politiskajiem centriem — karali, aristokrātiju un apakšnamu — bija tālaika vispār zināmā politiskā morāle. Grūti tur atrast kaut ko tikai Sviftam raksturīgu, īpaši ja atceras «Mucas pasakas» devīto nodaļu.

Taču šī pamfleta zemteksts — humānisma jūtas, naids pret visu, kas pazemo cilvēka cieņu, politiskās morāles svēršana humānistiskās ētikas svaros, antihobsiskā, anti-makiaveliskā nostādne, kas dominē «Domstarpību» lappusēs, — tā pieder jau Sviftam vien. Velti to meklēt So-merza un Berneta, Defo un Trenčarda rakstos.

Svifta laikabiedriem, tikai pamfleta asās aktualitātes aizrautiem, grūti nāktos to pamanīt.

Bet to nevedās pamanīt arī daudzajiem biogrāfiem un komentētājiem, pareizāk, tiem, kuriem iepriekš pieņemta koncepcija ļāva saskatīt pamfletā tikai to, ko viņi no sākta gala gribēja tur ieraudzīt.

Tomēr zināma neizpratne rodas.

Svifts aizstāv lordu Somerzu, vēlāko baronu Somerzu of Evelhemu, pašreizējo lordu zīmoga glabātāju un lordu kancleru, valsts galveno amatpersonu, ko 1700. gadā apakšnams apsūdzējis valstij kaitnieciskos nodarīju^ mos, — kas tam kopīgs ar humānismu? Svifts aizstāv Čārlzu Montagjū lordu Helifeksu, valsts kases kancleru, apsūdzētu kopā ar Somerzu līdzīgos nodarījumos, — kas tam kopīgs ar humānismu? Svifts aizstāv Edvardu Raselu < »ksfordas hercogu, apsūdzētu vienlaicīgi ar abiem ii'priekšējiem, — kāds tur humānisms? Un vai patiesi Svifts spējīgs visā nopietnībā un no tīras sirds salīdzināt Somerzu ar Aristīdu, Montagjū — ar Perilclu, Raselu —• ar Temistoklu? Un vai nav taisnība tiem, kuri jau pamīlēta parādīšanās brīdī nosprieda, ka anonīmais autors grib taisīt politisku karjeru, aizstāvēdams varenās vigu partijas vadoņus; vai nav taisnība tiem Svifta biogrāfiem, kuri, lietpratīgi visus apstākļus vērā ņemot, formulēja vilinošu apgalvojumu (Tekerijs), ka ar šo brošūru Svifts vienkārši piedāvājis savu spalvu partijas vajadzībām, gluži kā, Tekerija vārdiem runājot, viduslaiku bravi? Te-kerija mākslinieciskās iztēles acis tik skaidri redzēja šo nevienam nezināmo, versmīgas godkāres plosito mācītāju, kas ar drudžainu nepacietību savā Larakoras ūķī gaida brīdi, kad viņš — nabagais, vientuļais, alkatīgais, bezprin-cipiālais — mctisies kautiņā par varu — bagātību — slavu, kautiņā, kurā iegūt viņš var visu, zaudēt. — neko!

Aizstāvēt šo hipotēzi ir pārāk viegli, tik viegli, ka to nevajag pat aizstāvēt: ārēji tik pārliecinoša un acīm redzama tā izskatās. .. Bet kā to apstrīdēt? Vienā vienīgā veidā: uzmanīgi lasīt «Domstarpības», ņemot vērā laikmeta politisko situāciju.

Ko zināja Svifts par politisko situāciju tobrīd, kad viņš parādījās uz skatuves? Ko viņš redzēja aiz tās ārējām aprisēm?

Naivi būtu pierakstīt viņam mūsu viedokli par 1688. gada apvērsumu, kas noslēdza gadsimta vidus vētrainās šķiru sadursmes ar lielo zemesipašnieku un kapitālistu slāņa nākšanu pie varas.

Bet vai teoloģijas doktors, Larakoras mācītājs, izcilais politiskais domātājs Džonatans Svifts, kas asāk par visiem saviem laikabiedriem prata saskatīt galveno un būtisko cauri ārējā un nejaušā čaulai, spēja intuitīvi nojaust sava laikmeta notikumu morālo jēgu? Prata nojaust un arī nojauta — tam ir tieši pierādījumi —, ka šie divpadsmit gadi (1688—1700) ir laupījuma dalīšanas gadi pie varas nākušo grupējumu starpā. Laupījums bija bagāts: beidzot iznīdētās Stjuartu dinastijas piekritēju konfiscētās zemes Īrijā un Skotijā; ievērojami pieaugušās ārējās tirdzniecības augļi: Rizvikas miers, kas tik pamatīgi

ei

nostiprināja Anglijas starptautisko stāvokli, pavēra plašu ceju uz kontinentu angļu manufaktūrai; kara vajadzībām strādājošo rūpnīcu ienākumi; peļņa no kredītiem, ko valstij jo dāsni atvēlēja Sitijas baņķieri, — tas viss ietilpst laupījumā.

Un viņš varēja saprast un ieraudzīt — tur pat nebija vajadzīga Svifta varenā redzesspēja —, ka laupījuma dalīšana notiek niknā cīņā, vētrainās sadursmēs, nežēlīgu kautiņu troksnī.

Un viņš varēja redzēt un saprast, ka no kauju laukiem šis jaunais, niknais karš pārcēlies zem Londonas biržas portāliem, tepat netālu no sv. Pāvila katedrāles; uz necili būvēto drūmo Anglijas banku, kas dibināta 1694. gadā ar Sitijas jaunbagātnieku naudu un kas tūlīt arī ieņēma arbitra stāvokli politikā; šis slavenais četrstūris, kura trīs malas veidoja garā, šaurā Biržas aleja un ceturto —- Lom-bardstrīta, bija iemīļota «melnās biržas» pulcēšanās vieta, Londonas — Anglijas — kontinenta spekulāciju drudža centrs; tur zēla. gan Haraveja kafejnīca, gan Biržas taverna, gan Kroņa alus pagrabs, gan banku nami «Vienradzis» un «Sienāzis», kas gadsimta sākumā apvienojās firmā «Stons un Mārtiņš» un, savu darbību izvēršot, pieķēra klāt kaimiņīpašumu, vēl feodālajos laikos lepni nosauktu «Trīs krustoti dunči»; šajās līkumotajās, šaurajās, netīrajās Londonas šķērsieliņās duelējās — ne jau krustojot dunčus, bet šķindīgas ginejas — akciju baroni un vekseļu lordi; tur jaunā Austrumindijas kompānija, Mon-tagjū un vigu lolojums, grāba aiz rīkles un žņaudza nost veco kompāniju, kas nule vēl bija likusies nepieveicama; vienos dienā, 1698. gada 14. jūlijā, Čīpsaidas Merserholā sākās grandioza kauja — Londonas tirgoņu un Londonas aristokrātijas parakstīšanās uz jaunās kompānijas pamatkapitālu; traukdamies apsteigt cits citu, somas, naudas zuteņus un makus rokās iežņauguši, grūstījās, spiedās un lauzās pa šaurajām durvīm Londonas un visas Anglijas diženie, gluži tāpat kā viņu naudas zutņos, kareivīgi šķindot, blīvējās zelta ginejas, dubioni, dukāti, luidori, ce-hīni — sešsimt tūkstoš mārciņu dažu stundu laikā iegrāmatoja kompānijas klerki, akciju izsniedzēji, — un vai Merserholas kaujas dalībnieku degsme un niknums bija mazāks nekā tiem karavīriem, kuri dedzīgi un nikni kāvās pie Marstonmūras un Boinas? Varēja piedalīties šajā kaujā arī Svifts, atnācis kājām no Mūrparkas uz Cīpsaidu, v.īrēja izlasīt kaujas aprakstu «Londonas Avīzē»... Un |.m pavisam noteikti varēja saprast tās jēgu un nozīmi.

Un, protams, viņš varēja saprast, ka zelta kauju uz-v.iras un zaudējumi top summēti un savu politisko precizējumu gūst vecā, necilā Vestminsteras rajona namā zem Kingsgeitas — «Karaļa vārtiņu» arkas, kur izgleznotās, šaurās un garās zālēs savas apspriedes notur lordu palāta un pārstāvju palāta, kur pats lords kanclers sēž uz «vilnas maisa» — vilna ir Anglijas bagātības simbols.

Augstāko politiku taisa tur! Un kas gan cits, ja ne Svifts ar viņa. cilvēku, sabiedrības un laikmeta analīzes ārkārtējo spēju, ar humānistiskās morāles svariem rokās, lai redzētu un izsvērtu ieročus, ko laida darbā karotāji šajā ne uz vienu vienīgu dienu vai pat stundu nepierim-stošā laupījuma dalīšanā! Drūmas ķildas, zvērīga plūkšanās, izsmalcinātas intrigas, neganti meli, rupja dema-gogija — tādi ieroči bija stājušies ložu, šķēpu un zobenu vietā...

Ap 1700. gadu politiskās konjunktūras ārējie fakti bija ļoti vienkārši: apakšnama vairākums, toriji, kas uzskatīja, ka viņu partija apieta laupījuma dalīšanā, sadumpojās pret karaļa ministriem vigiem — Somerzu, Mon-tagjū, Raseiu ...

Bet vai aiz šī kailā fakta Svifts neredzēja — kā laikmeta simbolu — Džeka Hava ņirdzīgo deju pār Ričarda Rembolda cildeno līķi?

Džeks Havs, sīks vīriņš ar smailu degunteli un pliku pauri, — satīriskajā 1699. gada dzejolī Svifts nosauca viņu par kārava kalpiņu — sīks cilvēciņš ar čūskas mēli, pārspēja pats sevi tajā pelēkajā, miglainajā novembra dienā, kad nomanīja īsto brīdi iznīcinošam triecienam. Viņš locīt locījās tribīnē, žņaudzīja un purināja sīkās dū-rītes, spīdināja siekalu mutes kaktiņā, un viņa vārdi kā čūskas šņācot lodāja pa apakšnama drūmo zāli:

«Kas notiks ar nāciju, ko aplaupa uz zemes un jūrās? Mūsu valdoņi sen jau sagrābuši savās alkatīgajās rokās mūsu zemes, mūsu mežus, mūsu raktuves, mūsu naudu! Mēs sūtām savas preces uz vistālākajām pasaules malām— un kāds ir iznākums?! Šīs preces krīt laupītāju bandas nagos, bet aiz bandas — kā mēs labi zinām — stāv vareni, ļoti vareni cilvēki! Vai patiešām mēs, ko-moneri, lielā un slavenā angļu apakšnama locekļi, nobīsimies šo ļoti vareno cilvēku priekšā? Vai tiešām mums nepietiks drosmes atmaskot mantrausību un laupīšanu, lai tā nāktu no cik augstām vietām nākdama, lai cik vareni būtu noziedznieki?»

Pret ko tad karoja Džeks Havs? Kā intereses viņš aizstāvēja?

Sajūsmā sēkuļodami, viņu uzklausīja komoneri, apakšnama locekļi, skvairi ar sarkanām sejām un vēršu sprandiem, «lauku džentlmeņi», «lapsu mednieki», salasījušies Vestminsterā no visiem nomales kaktiem un panīkušiem miestiem, savus mandātus apakšnamā ar pirkšanu iepirkuši, savas balsis pārdevuši, tumsonīgi, gandrīz analfabēti, ļaunumā skurbstoši, skaudībā dreboši, uz laupījuma dalīšanu nepaspējuši, ^apieti. Kromvela laikos pret lielajiem lendlordiem, galma kliķi, satrunējušo monarhiju karojošie jomeni, amatnieki, austuvju strādnieki bija izcīnījuši viņu vectēviem un tēviem politisku stāvokli, kas atbilda viņu sociālajam nozīmīgumam. Un labākie no šīs vectēvu un tēvu paaudzes — tie, kuri spēja pacelties pāri sava šķiriskā grupējuma savtīgajām interesēm, — gribēja iet vēl tālāk, uz taisnīgu republiku. Kromvels uzcēla dambi pret revolūcijas trakojošo straumi, dambi no šī skvairu sociālā slāņa, kas dzinās pēc savu tuvāko mērķu īstenošanas. Taču labākie starp viņiem — vectēviem un tēviem — spēja izvirzīt no sava vidus tādus vīrus kā dižais Džons Lilberns, kā aizmirstais Ričards Rembolds, Kromvela armijas virsnieks, pēdējais levelers, notiesāts uz nāvi 1685. gadā par «sazvērestību pret baznīcu un valsti». Rembolds savā procesā teica diženus vārdus: «Es nedomāju, ka dievs radījis cilvēces lielāko daļu ar segliem mugurā un laužņiem mutē, bet saujiņu ar piešotiem zābakiem, lai viņi jātu uz citu mugurām.»

Rembolda prāva bija kādreiz tik varenā revolūcijas viļņa pēdējais uzbangojums. Par bezzemniekiem padarītie jomeni, verdzībā sadzītie strādnieki, gadsimta vidus revolucionārā inteliģence bija izpildījuši savu vēsturisko misiju, velkot kastaņus no uguns «lauku džentlmeņiem», lai paši taptu izkliedēti, nospiesti, iznīcināti un vairs nepastāvētu kā aktīvs sociāls spēks. Draudzīgais, ; par 1688. gada «slaveno revolūciju» nosauktais darījums: izvirzīja jaunu sociālu spēku ar jauniem mērķiem. Gadsimta sākuma «lauku džentlmeņi», prasīdami līdztiesību valstī, ar r,n prasību saprata līdztiesību laupījuma dalīšanā. Pastāvat uz taisnīgu laupījuma daļu, viņi karikatūriski paro-<lc|d revolucionāro stilu. Džeks Havs ņirdzīgi dejoja pār l'i mbolda cildeno līķi, apzaga mirušos, pūlēdamies runāt viņu valodā.

Sis apakšnama sīko plēsoņu bars ar piesmakušiem sāļi ismas rēcieniem uzklausīja sava barveža badīguma tīrības apliecinājumu. «Cilvēks cilvēkam vilks» — nelasot llobsu, viņi elpoja kā gaisu laikmeta nežēlīgo filozofiju, un viņus vienoja skaudīgs sašutums pret lielo vilku, kas draudēja padzīt mazos vilkus no laupījuma.

Apakšnams savā 1699.—1700. gada sesijā cēla dumpi pret karaļa ministriem Somerzu, Montagjū, Raselu. Un kas bija dumpja karogā? Tas, ka viņi ir vigu partijas vadoņi, bet šī partija sagrābusi pārāk treknu laupījuma gabalu, ko viņiem bija nodrošinājis ar vigu partijas spēkiem tronī celtais karalis Vilhelms. Apvainojot Somerzu, ka viņš atbalsta pirātus, kas tālajos Amerikas ūdeņos aplaupa angļu kuģus, Džeks Havs, nekaunīgi izlikdamies par revolūcijas oratoru, aizstāvēja savas tiesības piederēt pie cilvēkiem piešotos zābakos.

Pret Džonu Somerzu izvirzīja apsūdzību, ka līdz ar citiem vigu vadoņiem viņš ieguldījis naudu, lai sarīkotu braucienam kuģi, kam vajadzēja vest cīņu ar pirātiem. Bet šis kuģis, tālos ūdeņos nokļuvis, pats uzvilka mastā melno pirātu karogu ar galvaskausu un sakrustotiem kauliem; kuģis saucās «Avantūriste», un tā kapteinis bija slavenais Viljams Kids, daudzu jūras romānu varonis, kas bija pratis apvest ap stūri Londonas komersantus un amatpersonas. Taču Londonas kafejnīcās un tavernās tērgāja, ka Somerzs un citi zinājuši Ķida plānus, ka pats So-merzs — par savām tūkstoš mārciņām — saņēmis vismaz desmit tūkstošus kā paju no pirātu ienākumiem.

Apsūdzēja Džonu Somerzu, lordu zīmoga glabātāju, labāko laikmeta juristu, kura slavenā «tiesību deklarācija» nodrošināja vietu zem saules Džekam Havam un viņa līdzgaitniekiem. Neviens visā Anglijā nešaubījās, ka apsūdzība ir nekaunīgs un nejēdzīgs apmelojums; tieši Somerzs — rets izņēmums starp viņa laikmeta darboņiem — bija personiski godīgs cilvēks.

Džeks Havs un pārējie prasīja ne tikai Somerza atstādināšanu no amata, viņi prasīja Somerza galvu. Un vēl vienu galvu — Montagjū, valsts kases kanclera, spožā finansista, kas bija radījis Anglijas banku, savedis kārtībā valsts budžetu, nodibinājis Jauno Austrumindijas kompāniju, kuras paju dalīšanā «lauku džentlmeņi» jutās apieti. ..

Prasīja arī Rasela galvu, Rasela — admiralitātes galvenā lorda, tā, kura vadībā Anglijas flote izcīnīja spožu uzvaru pie Laogas, — ar šo uzvaru beidzās Francijas draudi un sākās Anglijas pārsvars Vidusjūras ūdeņos ...

Palātas torijiskā vairākuma uzbrukums visiem trim pārkāpa parastās toriju un vigu naidošanās robežas. Pēc viņa pamfleta koncepcijas spriežot, Sviltam likās —■ un viņa psiholoģiskais minējums bija trāpīgs —, ka So-merzs, Montagjū un Rasels nonākuši sarkanģīmīgo skvairu ienaida degpunkta kā liela vēriena cilvēki, spilgtas individualitātes; pārāk lieli vilki ir bīstami — tāds bija apsūdzības runu zemteksts.

Uzbrukuma lozungi bija «demokrātijas», «brīvības», «tautas» aizstāvēšana pret «aristokrātiju», kaut gan So-merzs un Montagjū nāca no sīkburžuāzijas aprindām . .. Kā Džeks Havs un viņam līdzīgie, kuru labklājības vārdā pirms piecpadsmit gadiem tapa notiesāts uz nāvi Ričards Rembolas, tagad rotājas mironim nozagtās drānās! Džeks Havs aizstāv tautu!

Svilts nojauš derdzīgu divkosību — nē atsevišķa cilvēka, bet visa laikmetā divkosību. Svifts redz netīru divkosību apakšnamā, bez kāda principa salasīta «lauku džentlmeņu» bara balss tiek uzdota par tautas balsi: labi ja pusotra tūkstoša cilvēku visā Anglijā piedalījās parlamenta vēlēšanās.

Tālab dzimst Svifta pirmā pamfleta humānistiskais patoss. Pamfleta pirmajā daļā autors skopās, spēcīgās līnijās spilgti portretē Aristīdu, Temistoklu un Periklu, kurus netaisni apsūdzēja «tauta», tas ir, demagogi, veikli izmantojot tautas lētticību. Autors stilizē vēsturi tā, lai ar pašreizējo politiku pazīstamais lasītājs ieraudzītu savus laikabiedrus zem caurspīdīgām vēstures maskām. Protams, Svifts zina, ka Montagjū un Rasels nekādi nav salīdzināmi ar Temistoklu un Periklu, bet zina arī, ka pret viņiem cīnās ne jau Rembolds, bet Džeks Havs. Un vispār pamfleta pirmā daļa ir tikai aktuāla ilustrācija otrās un trešās daļas morāliski politiskajiem apsvērumiem.

Otrā daļa, kompakts, enerģisks Romas sociālo konfliktu apraksts — no cēzariem līdz Augustam — intere-■ i' i • pats par sevi. Lieliski pazīdams antīko vēsturnieku <l alnis, Svifts izvērtē tos kritiski, ar meistara roku atlasī-tl-niis savai koncepcijai nepieciešamo. Aizmirsti nevaldā-in lantāzijas trakie paradoksi, kas bija tik raksturīgi "Mucas pasakas» vēsturiskajām atkāpēm. Tagad Svifta nniķis ir nevis nikni, taču arī... bezatbildīgi ironizēt, bet gan populāri izskaidrot savu tautas tiesību aizstāvē-■•aims vēstures filozofijas koncepciju. Un viņš raksta:

«Tādā kārtā senāts, pareizāk sakot, senāta primārā d.i|,i — aristokrāti ar Pompeju priekšgalā un Cēzaram pakļautie komoneri nonāca pie ilgo nesaskaņu fināla. Un es uzskatu, ka ne jau atsevišķu personu godkāre noveda pie šī kara. Ir taisnība, ka pilsoņu naids vienmēr uzku-lina atsevišķu cilvēku godkāri... un viņiem krīt laupī-pims. Bet kurš gan iedomātos, ka pār gaidāmās kaujas lauku riņķojošie maitas putni atbildīgi par kaujā izlietajām asinīm, — kaut arī līķi tiks viņiem? Un, kamēr nav satricināts spēku līdzsvars, atsevišķu personu godkāre nav bīstama un nevar kļūt par viņu zemes paverdzināšanas ieroci; toties, kad līdzsvars satricināts, konfliktējošās partijas galu galā abas top paverdzinātas. Romas brīvība un konstitūcija gāja bojā tāpēc, ka nebija vairs līdzsvara starp patriciešiem un plebejiem, — atsevišķo personu godkāre bija tikai sekas un rezultāts. Un, kad pēc Cēzara nāves senāta veselīgi domājošā daļa pūlējās atjaunot savas agrākās tiesības un brīvības, visa senāta autoritāte bija jau tik smagi iedragāta, ka šo patriciešu vienīgais glābiņš bija bēgšana, un tautas masa pati savas vainas dēļ krita visdespotiskākajā verdzībā. Jo kā gan citādi izvirtīgais Antonijs vai astoņpadsmitgadīgais puika Oktaviāns jel sapņos iedomātos kļūt par diktatoriem tādai valstij un tādai tautai? Taču Oktaviānam Augustam palaimējās, un viņš nodibināja tādu tirāniju, ar kādu debesis savās dusmās vēl nekad nebija piemeklējušas šo izvirtušo un sagandēto tautu... Tā izgaisa pat sīkākās brīvības paliekas Romā. Un ilgā cīņā par varu starp aristokrātiem un komoneriem nāca par labu Neronam un Ka-ligulam, Tibērijam un Domiciānam, kuri noēda Romas brīvību.»

Šis spriedums, ar ko noslēdzas pamfleta otrā daļa, daudzējādā ziņā ir ievērības cienīgs. Pirmkārt, jau ar savu anticēzarisko ievirzi. Vajadzēja ārkārtēju domāšanas spēku un drosmi, lai Cēzara lomā redzētu nevis cēloni, bet tikai simptomu, Romas republikas nāvīgās slimības rezultātu; tas liecina par tajā laikā maksimāli iespējamo reālismu Svifta pieejā vēsturei, tāpat kā Cēzara drosmīgā pielīdzināšana maitu ērglim, kas barojas, plosīdams nokautās brīvības līķi. Nav Svifta vaina, bet drīzāk nelaime, ka, sava laika ierobežots, viņš nespēj iedomāties tādu plebeju uzvaru, kas kļūtu par galīgo, nepaverot ceļu tirānijai un despotismam. Viņa spēku līdzsvara koncepcija — šodien smieklīgā un antivēsturiska. Bet vai no iepriekš minētajām rindām neizriet, ka Svifts raizējas un uztraucas nevis par aristokrātiem, bet gan par tautas zemākajiem slāņiem? Svifts atgādina viņiem, cik bēdīgs liktenis piemeklēja Romas brīvību. Un, neraugoties uz formālu pretrunu starp vēsturiski politisko koncepciju Svifta «Domstarpībās» un politiskajām pasāžām «Pasakā», psiholoģiskas pretrunas tomēr nav. Gan «Pasakā», gan «Domstarpībās» karo nesamierināma humānisma patoss, sirdsdedze un aizvainojums par cilvēka un tautas likteni, par garīgu un politisku brīvību.

Bet pamfleta trešajā daļā, atmetis vēsturiskās analoģijas, Svifts pilnā balsī brīdina angļu tautu no viltus vadoņiem, no tiem, kas savtīgu mērķu labad uzurpē tautas balsi un tautas gribu.

Kritikas ierocis vērsts pret konkrētiem ļaunuma nesējiem, apakšnama vairākumu, kas, ar nepatiesām apsūdzībām demagoģiski uzrīdot masas noteiktām personām, nolīdzina ceļu tirānijai un despotismam. Svifts uzbrūk sava laika parlamentārā režīma viltus demokrātismam. Ar humānistiskas morāles svariem rokās viņš saceļas pret nejauši salasīto ļaužu baru, kas vadās tikai no egoistiskām kaislībām un savtīgiem mērķiem. Pārstāvju sapulcē, viņš saka, «mēs bieži redzam tik daudz nežēlības un atriebšanās, viltus un godkāres, akluma, stūrgalvības un nepastāvības, haotiska naida un ļaunuma, sofistikas un blēdības, cik atsevišķā cilvēkā reti iespējams atrast».

Viņš cīnās ar formālās demokrātijas fetišu:

«Izteiciens vox populi — vox dei attiecas uz visas tautas balsi un spriedumu, nevis uz dažu tās pārstāvju nejaušo vairākumu, kas tik bieži panākts ar speciāliem trikiem, neatlaidīgi un cītīgi piekoptiem, pie tam neatlaidība un cītība biežāk gan piemīt tiem, kuri dzenas pēc saviem viltus un atriebes mērķiem, nekā tiem, kuri pret viņiem cīnās.»

Svilis nemaz nebija tik tālu no formālās demokrātijas t.kinskā rakstura atmaskojuma un jau pavisam noteikti, m visu savu būtību juta tās morālo trupi un briesmas, to la allaž nes tautas masām. Juta — un izteica. Tāpēc ai pamfletā, kas rakstīts it kā tāpēc, lai aizstāvētu trīs ai sevišķus vigu partijas politiķus, mūs uzrunā humāni.Is, kurš cīnās par cilvēka tiesībām un tautas labumu.

Anonīmajam pamfletam, ko pierakstīja dažādām personām, bija panākumi. Ne pārāk skaļi, tomēr tādi, ka ātri |<i uz Larakoru — Dublinā — Svifts ar saprotamu lepnumu atklāja vietējām politiskajām aprindām savu au-lonbu. Tas tapa zināms ari Londonā.

«Pamats ielikts,» savā Larakoras vientulībā domā Svifts.

Pirmais slotas vēziens — labs vēziens.»

Un paiet gads vai divi mierīgas, klusas dzīves.. .

Larakoras mācītājam ir savs namiņš, savs dārziņš^ Ļoti i upigi viņš apstrādā dārzu, iekopj puķu dobes, pat kanālus rok: kā gan citādi, vai tad viņš nebija redaktors un klausītājs slavenajām «Pārdomām par dārzkopību»?

Bet trešdienās un piektdienās viņš sprediķo Larakoras baznīcā, kuras rotāšanai tērē pat skopos personiskos ienākumus. Šiem īpatnējiem sprediķiem ir maz klausītāju — viens tapa nolasīts par tēmu, cik nepieklājīgi gulēt baznīca dievkalpojuma laikā... Visā apvidū ir tikai kādi divdesmit anglikāņu baznīcas locekļi; viss pusbadā dzīvojošo, izvārdzināto īru zemnieku vairākums ir fanātiski katoļi, un anglikāņi viņu starpā — vispēdīgie pāriji. Tāpēc it bieži Larakoras mācītāja sprediķus klausās divi trīs cilvēki, reiz pat tikai viens vienīgs — baznīcas ķesteris, jautrais un labsirdīgais Rodžers Kokss. Bet tas spre-diķotāju nemulsina — viņa balss ir tikpat skanīgi ironiska, viņš runā tā, it kā draudze drūzmēties drūzmētos baznīcā. Jo «teātris sev pašam» var iztikt arī ar vienu skatītāju.

Taču ne tikai baznīcai un dārzam vien nododas Larakoras mācītājs. Ik pārdienas, ja ne katru dienu, bruņojies ar garu siena dakšu kātu, viņš kājām aizstaigā uz netālo Trimas pilsētiņu. Tur mazā kotedžā savrupi dzīvo divas sievietes: jaunā mis Hestere Džonsone — viņai lemta pasaules slava, Svifta nemirstīgās slavas atblāzma — ar ekso: tisku iesauku Stella — un vecumvecā viņas kompanjone mis Dinglija, Jau ļoti sen Svifts pazīst mis Džonsoni; meitenītei bija seši vai septiņi gadi, kad Svifts ar viņu iepazinās 1689. gadā — sera Viljama muižā, un tikai astoņpadsmit gadu 1701. gadā, kad Svifts viņu pārliecinoši pierunāja apmesties Trimas pilsētiņā, kaimiņos Larako-rai, lai, protams, dotu Sviftam iespēju apmeklēt viņu pietiekami bieži, ja ne katru dienu.

Pilsētiņa guļ. Kotedžā klusums. Mis Dinglija, uzlikusi brilles, ada. Hestere Džonsone sēž pie kamīna savā parastajā pozā — gaidošā, mazliet it kā izbiedētā, piesardzīgā, koncentrēti uzmanīgā. Larakoras mācītājs, stalts, spraigs, elegants savā labi pašūtajā sutanā, stāv durvīs — viņš jau iet projām —, ar maigu zobgalību savās nekad nesmejošās, tikai retumis pasmaidošās acīs skatās uz jauno meiteni. Par ko viņi šodien runāja? Kādus savas sarežģītās un grūtās dzīves noslēpumus uzticēja viņai Svifts šajās stundās? Kam noskatās viņa pakaļ, durvīm aizveroties, — vīram, mīļākam, draugam?

Lai pagaidām paliek aizvērtas šīs Svifta mūža noslēpumainās nodaļas lappuses — līdz brīdim, kad tajās paradīsies vēl viena jauna sieviete ar eksotisku iesauku Vanesa . . .

Sestā nodaļa SVIFTS IZSTAIGĀ BEDLAMU

Kas labāk — mocīties, starp muļķiem

dzīvojot,

Vai vienīgajam būt, kam saprāts dots?

Mol Jērs

Pat mirušiem nav miega —

Gulēt man?

Žņaudz zemi varmākas —

Es piekāpšos?

Jau druva pilnā briedā — nepļaušu?

Ik dienu ausīs kaujas taure skan

Un sirds tai līdzi...

Bairons

Ceļojums no Larakoras līdz Londonai astoņpadsmitā gadsimta sākumā nav nieka lieta, tas prasa vismaz desmit dienu; ja ceļotājs nav bagāts un viņam nav pašam savu zirgu, tad vēl vairāk. Bet tas neliedz Sviftam laika posmā no 1702. gada aprīļa līdz 1704. gada novembrim četras reizes doties uz Londonu un pavadīt tur ik reizi vairākus mēnešus. Viņa pēdējais šī perioda Londonas apmeklējums bija pat ilgāks par pusotru gadu — no 1707. gada novembra līdz 1709. gada jūlijam. Acīmredzot Larakoras mācītājam Londonā bija svarīgas darīšanas.

Bija dažas darīšanas. 1704. gadā viņš uzturējās Londonā sakarā ar «Mucas pasakas» publicēšanu; 1705. gadā Īrijas anglikāņi sūtīja viņu kārtot baznīcas lietas. Nekas pārlieku svarīgs, vismaz ne būtiski svarīgs.

Izņemot kādu pavisam ārkārtēju vajadzību. Londona pievilka Sviftu.

Nav pamata apgalvot, ka Svifts savā dzīvē būtu meklējis asus pārdzīvojumus, taču nevar nepamanīt, ka šie pārdzīvojumi paši it kā meklēt meklējuši Sviftu. Un vai asākais starp tiem nebija kontrasts, kas aizpildīja visu Svifta dzīvi un daiļradi, kontrasts starp to, kāds cilvēks ir un kādam viņam jābūt?

Šo kontrastu varēja redzēt un izjust arī Larakorā. Bet cik nesalīdzināmi asāks tas bija Londonā, fantasmagoris-kajā kontrastu blīvā!

Nežēlīga, smaga, grūta un paradoksāla pilsēta — kā radīta Svifta raksturam ...

Pētīt un prātot: Sviftam Mūrparkā viegla dzīve. Pastiept roku pie kāda no bibliotēkas skapjiem, izvilkt kārtējo sējumiņu, kāri un nevērīgi pāršķirstīt, ar rūgtas vilšanās vīpsnu nolikt atpakaļ, pasniegties pēc cita.. . Visa pasaule ietverta šajos rokai tīkamos cūkādas vākos, blīvā, ne pārāk rūpīgi apgrieztā, pret gaismu dzeltenīgā papīrā, sīkā vai lielā šriftā ... So pasauli viegli uzņemt sevī, pārsijāt, nokāst, izspiest un tad dot nepielūdzamu vērtējumu tam mazumiņam, kas palicis pāri.., Viegla dzīve Sviftam Mūrparkā.

Grūtāka dzīve Sviftam Londonā. Atkal bibliotēka — nesalīdzināmi bagātāka, plašāka un nopietnāka kā Mūrparkā, bet neba tik vienkārši tai piekļūt. Sējumiņi nerin-dojas skapja plauktos, nepietiek pastiept roku, lai apgūtu grandiozo bibliotēku. Šī bibliotēka ir visa varenā pilsēta — Anglijas, zināmā mērā arī kontinenta, pat visas pasaules sirds un smadzenes; tikai akurātu sējumu rindu vietā haotisks simttūkstoš dzīvju, samezglotu likteņu, vētrainu sadursmju, drūmu kaislību mudžeklis. Un šai bibliotēkai ir daudz autoru, tikpat, cik iedzīvotāju milzu pilsētā, un nav viegli uztaustīt un atvērt šīs grāmatas: tās rodas un izzūd ik dienu un stundu, jo kaprīzi šajā pilsētā ir cilvēku likteņi, nenoturīgi tikumi, nelīdzeni ceļi; un laikmeta vējš šķirsta un nes lappuses pa gaisu drudžaini straujā tempā. Grūti izstudēt šo bibliotēku; un vai vispār iedomājams to apgūt?

Svifts staigā pa Londonu. Sviftam patīk iet kājām — tāli un ilgi. Ieskatoties garām pazibošās sejās, ieklausoties sarunu aprautās frāzēs, reizēm izdodas pāršķirstīt nejauši sastaptu likteņu cilvēciskās lappuses. Tādai pār-šķirstīšanai ir īpaša burvība, kas valdzina necilo lauku mācītāju, aizgrimušu raizīgās domās par cilvēku darbiem un likteņiem.

Svifts staigā kājām pa Londonu. Jājamzirga viņam nav, nav arī savas karietes. Noīrēt pastāvīgu karieti — tādu Londonā tolaik bija ap astoņiem simtiem — nav rocības: īrētājam vajadzēja maksāt ne tikai par pašu karieti, bet arī piecdesmit mārciņu nodokļa gadā. To Svifts būtu varējis uzzināt no sava nākamā drauga Viljama Kongrīva, pazīstamā dramaturga, kas ieņēma valdības aģenta posteni īres kariešu pārvaldē un saņēma par to trīssimt mārciņu gada algas. Padārgi izmaksātu arī ormaņu kebi — ne mazāk kā divi šiliņi par nieka pusotrām jūdzēm.

Un galu galā kājām staigāt ir ne tikai veselīgāk, bet mi ērtāk. Var ilgi kavēties pie šīs celtnes, kas tik valdonīgi saista viņa uzmanību, tik bieži ielaužas viņa radošajā dzīvē.

«Vecā Betlēme», tautas, mutē pārdēvēta par Bedlamu,

■ Icivenais trakonams, uzcelts samērā nesen — 1675. gadā. Tā ir krāšņa, iespaidīga ēka, pati labākā dzīvajā Mūr-lildas rajonā, vai nu nejauši, vai ar nolūku celta pēc Luija XIV krāšņās rezidences — Tiljeriju pils parauga, l aikmeta memuāristi vēstī, ka Saules karalis tik ļoti apvainojies par šo gribēto vai negribēto izsmieklu, ka licis uzcelt savai pilij speciālu piebūvi — atejām — Londonas Sentdžeimsa pils stilā. Bet kas gan labāk par Sviftu spētu izbaudīt Tiljeriju pils un Bedlamas stila kopību? Vai tad viņš nebija «Pasakas» devītajā nodaļā nosaucis Tiljeriju pils iemītnieku par trakojošu ārprāti? ...

Svifts stāv iepretim impozantajai celtnei ar diviem spārniem, kupoliem un plašu frontonu; tā redzama iztālēm, caur ēnainu, akmens mūra ieskautu dārzu. Tālāk plaša terase un divas ieejas — divas dzelzs režģu durvis, pie vienām klusa, pie otrām trakojoša ārprātīgā statu ja kalpo it kā par šī nama vizītkarti. Un viena pār otru visas milzu ēkas piecsimt četrdesmit pēdu garumā divas slēgtas galerijas. Viņš varēja ieiet galerijās, uzkāpt augšējās galerijas centra grezni iekārtotajā salonā, kur nolika satikšanos Londonas švīti un modesdāmas; Bedlama vienmēr bija atvērta apskatei — te drūzmējās ziņkārīgu provinciāļu bari, te ēda un dzēra, gandrīz vai dejoja. Un no šejienes viņš varēja iekļūt restotajos būros, kur salmos uz klona gulēja ārprātīgie — daudzi vēl arī pieķēdēti pie sienas. Kas tad ir ārprātīgāks — tie, kuri uzcēla šo ēku, tik patīkamu no ārpuses un drausmīgu iekšā, vai tie, kuri te mitinās? — vaicāja anonīms tālaika zobgalis. Protams, ne jau Sviftam, kas savā «Pasakā» ieteicis Bedlamas iemītniekus valsts augstākajos amatos, būtu jābrīnās par tādu jautājumu.

No pilsētas austrumu gala dažus kvartālus tālāk uz rietumu pusi, drūmus, pārapdzīvotus, nabadzības netīrumu un cilvēku sviedru smakas piezīdušos kvartālus. — uņ.S^ifļs ir nonācis jau pie citas ēkas. Tā nav tik dižena un tik plaša kā Bedlama — bet vai tās apmeklētāju negantība nav briesmīgāka par vistrakāko Bedlamas ārprāšu negantību? Svifts noskatās, kā ik dienu no diviem līdz četriem laužas Londonas karaliskajā biržā cilvēki ar aizžņaugti pukstošām sirdīm, drudžainiem skatieniem, saindētām dvēselēm .. . Noskatās, kā piebrauc pie biržas ģerboņiem rotātas karietes uz augstām atsperēm, kā izkāpj naudas baroni un vekseļu lordi, kā ap viņiem līp alkatības sērgas sistie, izslāpuši kaut pēc vienas lāsītes no tā zelta lietus, kas reizēm līst pār Londonu. Un tagad, kad plosās karš Flandrijas laukos, karš, ko apmaksā Sitijas finansisti, — tagad tik bieži līst svētīgais lietus: karaliene Anna ar Londonas biržas starpniecību saņēmusi no Sitijas kara vešanai trīsdesmit piecus miljonus mārciņu.

«Ērmota spēle,» domā Svifts, «cilvēki dod naudu, lai atvieglotu sev līdzīgu radījumu nokaušanu, un, jo vairāk būs nokauto, jo lielākus augļus viņi ievāks no savas naudas .. . īsti cienīga spēle tiem, kas mīt Bedlamas buros, un cik īss ir ceļš no vienas ēkas līdz otrai...»

Daudz garāks tas nav arī līdz trešajai. Stundas ceturksni mierīgā pastaigas solī pa Čīpsaidu — un Svifts ir pie pilsētas drūmo važu trešā locekļa — slavenā Ņūgeitas cietuma, kas apsargā ieeju pilsētas rietumdaļā.

Viņš ielūkojas masīvā, it kā no viena klints bluķa izcirstā celtnē ar tās smago pamatni, tumšiem, šauriem bez-stiklu logiem aiz dubultām restēm, milzīgu dzelzs vārtu apsargātu drūmu portiku un fasādes lielo pulksteni ar skopi ironisku ciparnīcas uzrakstu — Venio, sicut tur!

Ņūgeitas cietuma tikumi ... Par tiem Svifts gana dzirdējis un zina, ka birža rosās arī pašā cietumā, ka augst-cienīgais misters Pits, cietuma gubernators, — par šo posteni viņš iemaksājis valstij piecus tūkstošus mārciņu — par pieklājīgu maksu pārdod ieslodzītajiem labākās istabas savā viesnīcā; no divdesmit piecām līdz piecdesmit mārciņām cietumnieki par savām kamerām iemaksā uzreiz, un tad nāk jau tālākās iemaksas reizi nedēļā. Tie ir ieslodzītie, kas cietuma slieksni pārkāpuši savas naudas aizsardzībā; starp viņiem ir gan zagļi, gan slepkavas, gan maksāt nespējīgie parādnieki, gan valsts noziedznieki. Bet, kā zināms Sviftam, Ņūgeitā ir arī tādas kameras, par kurām maksu ņem tikai miesā, kaulos, asinīs . . . Drūms, nezināms humorists vienu no šīm kamerām nosaucis par vīna spiedi: te ieslodzītie, no kuriem grib izspiest atzīšanos, saņem «bargu un cietu mācību» — tā sauc šo procedūru, lai nelietotu vārdu «spīdzināšana», jo oficiāli spīdzināšana Anglijā netop lietota. Uz kailiem, vi-mr noguldītiem augumiem bloki nolaiž smagu ozola .!' Ii, uz dēļa met dzelzs plāksnes, un vai nu ozola dēlis iz-:.piež atzīšanos, vai cilvēks nomirst...

Ir ari citas kameras — pazemes telpa, tā saucamais «akmens maiss» — vai tad Svifts žurnālā «Londonas Spiegs» nebūtu lasījis tam veltīto joku: «Grūti pateikt, kādos pla-tuina grādos atrodas akmens maiss — laikam taču vēl deviņdesmit grādus aiz ziemeļpola, jo ziemeļpolā nakts ilgst tikai pusgadu, te — visu gadu no vietas.» Ko met akmens maisā? Tos pašus zagļus, slepkavas, parādniekus, valsts nodevējus; no saviem kolēģiem augšējās kamerās viņi atšķiras ar vienu vienīgu detaļu — viņi nevar ik nedēļu maksāt cietuma saimniekam par viesmīlību. Vai Sviftam ar to pietiek? Nē, viņam jāatceras vēl kāda telpa šajā ērmotajā Londonas viesnīcā . . . Telpu sauc par Džeka Keča virtuvi, un virtuve tā patiešām ir, ar visu pavardu un milzu katlu, kur eļļā, piķī un darvā vārās gabalos saraustīto valsts nodevēju miesas klunči, pirms tos par biedinājumu un rotu uzsprauž pīķu galos pie Londonas tilta vārtiem.

Svifts pie masīvās celtnes pavada patīkamu un derīgu stundu. Lai papētītu, cik nežēlīgām izpriecām nododas cilvēku dzimums, labāku vietu nevar atrast.

Bet vai tikai te pētījami šie jaukie laika kavēkļi? Var pagriezties uz dienvidrietumiem, uz Temzas pusi, un viņš ir Templas kvartālā. Te, netālu no upes, sēž «makšķernieki» — tā viņus dēvē tauta — un ik dienu izmakšķerē no Londonas ļaužu jūras simtiem un tūkstošiem upuru, lai slaižu roku iemestu tos tilpīgajā Ņūgeitas grozā.

Juceklīgas šķērsieliņu cilpas, drūmas pārjumtas ejas, bezsaules sētas šajā nopietnajā Londonas rajonā, kur svinīgi spriež un nepielūdzami strādā Anglijas jurisprudence — «likuma dzelzs rokas», — tā pavisam oficiāli dēvē tiesnešus un juristus, tos, kuri notiesā uz plaukstas nociršanu katru, kas lai cik vienkāršā kautiņā uzdrīkstējies iesist lordam; tos, kuri piespriež trīs gadus cietuma nabagam par lorda parkā nocirstu koku; tos, kuri uz Taibernas karātavām sūta pa divdesmit pusaudžiem reizē — kāds no viņiem nozadzis klaipu maizes, kāds jardu vadmalas ... Neko Svifts nenīst tik dziļi kā tiesnešus un juristus. Viņš atceras: šis naids bija kā dienišķā maize un gaiss Kromvela revolūcijas plebejiem, kas

sapņoja izskaust visu angļu jurisprudenci un aizstāt to ar Mozus, ar bībeles likumdošanu . . .

Svifts pasmīn. Mozus likumi! Vai tie mazāk nežēlīgi pret nabagiem, pret nemantīgajiem? Jehova — dievs privātīpašnieks — noteikti būtu mierā ar Sviftam pazīstamiem angļu likuma pantiem par palīdzību nabagiem. Anglija ir bagāta un augstsirdīga valsts, kas uztur savus nabagus, — bet viņi gadsimta sākumā bija vismaz ceturtā daļa no visiem zemes pieaugušajiem iedzīvotājiem.

Visugudrais Jozaija Čailds, Austrumindijas kompānijas saimnieks, biržas karalis un mācīts ekonomists, ļoti norūpējies par šo «būtisko Anglijas problēmu», par nabagiem. Visulabais Jozaija domā, ka vajadzētu radīt īpašas komitejas, kas sauktos «tēvi nabaga ļaudīm», un šīm komitejām, uzskata visutaisnīgais Jozaija, kā atlīdzinājums par palīdzību nabagiem būtu dota pār viņiem tikpat despotiska vara, kāda ir tēvam pār saviem bērniem.

Taču cik nesaprātīgi ir bērni, cik bieži viņi nolād savus tēvus!

«Labāk cietumā, labāk katorgā, labāk uz karātavām nekā darba namā nabagiem!» — tā runāja valsts aprūpētie vēl simt gadu pēc Svilta; ko tad viņi runāja Svifta laikos?

Svifts atceras neseno Londonas audēju dumpi: no sešiem savas dienas algas pensiem viņi nevarēja atlicināt kaut vai tik daudz, lai nopirktu pašu rokām austu līķautu pēdējam ceļam. «Kauns Anglijai, bagātai zemei, ka tā jāmokās viņas uzticīgajiem dēliem!» — tā izsaucās viņi parlamentam iesniegtajā petīcijā. Jā, Anglija ir bagāta zeme. Svifts vēl Mūrparkā lasīja ekonomistu, arī tā paša Jozaijas Čailda — biržas karaļa darbus. Akurātais Jozaija bija izskaitļojis, ka ap gadsimta beigām Londonas biržas locekļu starpā bijis vairāk cilvēku ar desmittūkstoš mārciņu lielu gada ienākumu nekā gadsimta vidū cilvēku ar tūkstoš mārciņu ienākumu. Desmit tūkstošu gadā? Nav grūti sarēķināt: tātad seši tūkstoši deviņsimt sešdesmit pensu dienā — drusciņ vairāk nekā seši pensi dienā. Ko darīt, nabadzība un bagātība piederas pie dieva un cilvēku radītas kārtības. Bija neprāši — pirms gadiem piecdesmit —, kuri mēģināja sagraut dieva un cilvēku radīto kārtību, — un kas no tā iznāca? Izrādās, ka viņi dzīvojuši, cietuši, domājuši, saukuši cīņā, karojuši un miruši tikai tāpēc, lai visuvarenais Jozaija saskaitītu desmitkārtīgi pieaugušos Londonas biržas spekulantu

li n.ikumus, lai sava gadsimta cienīgais filozofs, pašapmierinātais Džons Loks — viņu Svifts neganti nīst — meklētu savos prātojumos visdažādākos veidus, kā nabagi padarāmi nekaitīgi, pašu nabadzību vienlaikus uzskatot par cilvēku dzīves dabisko likumu!

Cik velnišķa spēle gan ir šī cilvēku dzimuma vēsture! Tikai viena paaudze paspējusi nostaigāt savu dzīves ceļu kopš dienām, kad visu zemi tricināja revolūcijas pērkoni. Un negraiza vairs melno debesi zibeņu bargums, nav dzirdami drausmie negaisa dārdi. Mierīgi un pierasti rušinās cilvēce savās alās un ūķos, uzjautrinādamās ar pierastām, netīrām, cūcīgām un dažkārt arī asiņainām spēlēm. Viena tāda patlaban tiek spēlēta Flandrijas laukos — karš! Nenopriecāties — uzvara pie Blenheimas, uzvara pie Ramiļjī! Un Anglija — diža militāra lielvalsts. «Mums ir pusotra simta karakuģu, mums ir sešdesmit pieci tūkstoši karavīru Eiropā vien!» plātās pa traktieriem žūpas... Un sapņo gan skaidrie, gan piedzērušie, lai par angļiem dēvētie muļķi nogalinātu pēc iespējas vairāk par frančiem dēvētu muļķu.

Svifts 1704. gada 7. septembrī redzēja Londonas ielās lielisku skatu! Pilsētā bija svētki — svinīgs gājiens par godu Blenheimas uzvarai.. . Karaliene, galms, lordmērs, dižciltīgi džentlmeņi, Sitijas tirgoņi, oldermaņi, šerifi, bīskapi — visi ieplūda nebeidzamajā procesijā. Astoņiem zirgiem bija aizjūgta kariete, kurā sēdēja un grauza vēdekļa galu ar dārgakmeņiem apkārta garlaicīga, skāba sieviete — karaliene Anna, sešiem zirgiem jūgtas pārējās karietes. Rudens saules zeltainajos staros laistījās galminieku sarkanie tērpi, līgoja maigajā vējā standarti un karogi, sēca un dārdēja taures, sprakstīja bungu dārdi, un dzidro gaisu tricināja jau no paša rīta piedzērušā pūļa jūsmīgā rēkoņa, bet starp pūli un procesiju stāvēja vienaldzīgu kareivju špalera sarkanos mundieros, zilās biksēs, melnās getrās un cepurēs ar uzlocītām malām.

Pār Londonas ielām nolaidās krēsla. Bieza, valkana, gandrīz ar roku sataustāma. Sīka lietus pelēkajā tīklā žēli mirkšķina eļļas laternas, bezpalīdzīgi lipinās vientuļu lāpu kuslās uguntiņas. Slapjā migla alkatīgi uzsūc gājēju ēnas. Piesmakuši iesaucieņi, skumīgi kunksti, spalgi sieviešu spiedzieni, lietus plīkšķoņas pieslāpēti dzērāju smiekli. Cilvēcisko skaņu jūklis šķiet atdalījies no drēgnās miglas uzsūktajiem ļaudīm, skaņu jūklis liekas dzīvojam pats

97

4 — 1729

savu, neatkarīgu dzīvi. Tā ir Koventgārdena, sieviešu miesas tirgus, Londonas pakrēšļa izpriecu centrs. Tagad, karalienes Annas laikos, izvirtība kļuvusi paslepena, atjautības vietas ir retas. Viena no tām ir Koventgārdena. Džons Evelains, bargs puritānis, Kārļa II un Jēkaba II laikabiedrs, savos memuāros raksta: «Izvirtība, zaimošana, dieva metināšana. Svētdienas vakarā es redzēju karali ar viņa palaistuvēm Portsmutu, Klīvlendu un Mazarini spēļu galerijā; viņi visi bija gandrīz kaili.» Nu vairs gluži tā nav, nu liekulība čukst ausī netikumam: esi kaunīgāks, turies maliņā!

Un gadsimta sākumā no baznīcas, muižniecības un galma pārstāvjiem tiek organizēta «Biedrība tikumu labošanai», un karaliene Anna, muļķe un liekule, publicē dekrētus, kas aizliedz sievietēm parādīties publiskās vietās, uz ielām un parkos; jaunajiem lordiem liegta ciemošanās aiz teātra kulisēm; un arī pats teātris nerod žēlastību; un nerāda vairs teātros jautrās Vičerlija un Kongrīva lugas, kuru neķītrā asprātība liktu nosarkt gan dievam tam kungam, gan pašam Fransuā Rablē; ar nodokļiem apliktas kārtis un spēļu kauliņi; un piecdesmit jaunas baznīcas ceļ Londonā karalienes Annas laikos.

Bet izvirtība? Tā prātīgi pieņēmusi liekulības sirsnīgo padomu, pakāpusies maliņā un noslēpusies tai atvēlētu ieliņu iežogos ■— Koventgārdena ir viena no tām —, bet kļuvusi vēl plosīgāka un nežēlīgāka. Koventgārdenas meičas ir niknākas par tiesas pristaviem un ciniskākas par valstsvīriem; Koventgārdenas meičas ir slavenas visā Eiropā. Vai lai Svifts nepatērzē ar kādu no šīm meičām par viņas amatu? Pie viena viņš varētu iepīt sarunā citātu no «Mucas pasakas», ka kritika un prostitūcija ir divas vecākās un pastāvīgākās profesijas cilvēku sabiedrībā, taču jābaidās, ka Koventgārdenas dāmas noturēs viņu par lišķi.

Caur miglas plēnēm izlauzies gaismas kūlis gandrīz apžilbina Sviftu. Viņš nonācis pie Londonas traktiera «Vecais Džonatans» ar slaveno izkārtni: «Te var piedzerties kā lūks par diviem pensiem un līdz nesamaņai — par četriem!»

Smacīgu izgarojumu pievildzis siltais, miklais septembra vakars; ar svētlaimīgu seju uz pagraba kāpnītēm sēž piedzērusi sieviete saplēstā kleitā; viņas ķērkstīgā dziedāšana jaucas ar viņas bērna izmisīgajiem brēcieniem, bērns

• ir (^Ivu uz leju karājas kāpnīšu margās; epileptiskā dejā |odzās skeletam līdzīgs jauneklis ar aizvērtām acīm bālā sejā. Un blakus ir citas dzertuves, un katrai pie durvīm karājas mučele, kauss, krūze vai karafe — vienkāršs, bet dižens simbols; pretējā pusē pa augsta nama logu izbāzts garš dzelzs kāsis un smirdoņas pievilgušajā, silteni miklajā gaisā ņirdzīgi šūpojas trīs vara bumbas: te ir aiz-<levu kase, atvērta dienu un nakti, te var pēdējo uz miesas vēl palikušo lupatu iemainīt pret dažām vara monē-lam — un būs ar ko samaksāt par glāzi džina.

1685. gadā izgudrots slavenais, par džinu nosauktais dzēriens. «Izdzersi pirmo glāzi — it kā naglu būtu norijis, izdzersi otro — kā rozes ziedlapiņu,-izdzersi trešo... nekad neesmu varējis atcerēties, kas bijis pēc trešās,» — l i raksta par džinu dzejiski noskaņotais laikabiedrs.

Bet augstas kārtas džentlmeņi nedzer džinu, viņi labāk bauda dižciltīgo tokajieti —- septiņi šiliņi pudelē. Tokajieša reibums modina fantāziju, bet fantāzija viņiem vajadzīga, fantāzija noder viņu izpriecām.

Simt septiņdesmit divi Anglijas pēri saņem gadā mil-I< >nu divsimt septiņdesmit divus tūkstošus mārciņu — tā ii vienpadsmitā daļa no visas zemes iedzīvotāju kopīgā ienākuma. Katram lordam ir sava bļodlaižu svīta — ko gan citādi iesāktu lords ar saviem ienākumiem? .. . Tūkstošiem bezrūpīgu jaunu cilvēku dzer dižciltīgo tokajieti.. Bet viņiem vajag izklaidēties — kas gan to nesaprot! Un viņi izklaidējas. Visu Londonu, pareizāk, šos dažus tūkstošus aristokrātu, pārņēmis klubu drudzis. Ir nevainīgi klubi, kur rāmām izpriecām nododas aristokrātiski pērtiķi, kas dēvējas par cilvēkiem. Bifšteku klubs — te pulcējas rīmas; Oktobra klubs — te spaiņiem tempj skurbo oktobra vīnu; Klusētāju klubs; Izdzimteņu klubs; īgņu klubs; Ginejas klubs — te spēlē kārtis, likme — piecdesmit gineju, spēlē maskās, lai noslēptu aristokrātiem nepiedienīgu uztraukumu; Elles uguņu klubs — te sacenšas dieva zaimošanā... Nevainīgu izpriecu klubi pērtiķiem, kas dēvējas par ļaudīm.

Bet bija arī klubi ļauniem pērtiķiem. Lēkātāju klubs, Cieto pauru klubs, Jautro joku klubs, Mohoku klubs.

Bezrūpīgie jaunekļi izklaidējas. Lēkātāju klubā ierauj no ielas sievieti — vēlams jaunu — un, ar pletnēm kapājot, liek viņai lēkāt četrrāpus.

Cieto pauru klubs par pieņemamu cenu nolīgst stipru

4*

99

viru: jaunie ļaudis izklaidējas, triekdamies viņam virsū ar galvu, — kurš nogāzis.

Bet Jautro joku un Mohoku klubi, paši smalkākie un aristokrātiskākie, savas izpriecas piekopj Londonas ielās. Par viņiem laikabiedrs raksta: «Viņu biedrības mērķis — nodarīt pēc iespējas daudz bezjēdzīga ļaunuma, uz tāda statūta dibināti viņu klubi. Lai šo mērķi realizētu visā pilnībā un kopumā, viņi piedzeras līdz galīgai cilvēcības zaudēšanai, salasās pulkā un dodas gājienā pa Londonas ielām. Vai tam, kas gadās viņu ceļā! Vienu notriec no kājām, otru piekauj, trešo saņem gūstā. Uz nelaimīgo gūstekņu. ādas šie mizantropi tad demonstrē savus talantus. Vienu meistarstiķis ir cilvēka pārvēršana par aklu lauvu: upura degunu sašķiež plakanu, acis izplēš ar pirkstiem. Otri dēvējas par deju skolotājiem; ar zobeniem savu skolnieku kājas bakstīdami, viņi liek tiem taisīt visfantastiskākos lēcienus — šī jaunā mode acīmredzot ievesta no Francijas. Trešie ir kumēdiņu rādītāji; viņi nostāda sievietes ar kājām gaisā un taisa ar viņu kailajām miesām nepieklājīgus jokus, par kuriem sīkāk stāstīt liedz tikumības jūtas ...»

Mīļi jociņi! Izvirtušā, par cilvēku dēvētā pērtiķa cienīgi jociņi!

Kur tad galu galā ir Bedlama? Tur, Mūrfīldā? Tur ir tikai Bedlamas centrālā stacija, bet tās atzari, filiāles, kameras un būcenīši ir visa šī milzīgā, kroplā, nežēlīgā septiņsimt tūkstošu pilsēta ar žūpību, ubadzību, izvirtību, ļaunumu — ļaunums slīgst pār pilsētu kā blīvas miglas plēne; astoņdesmit seši sinonīmi tālaika angļu valodā bija darbības vārdam «sist»; pilsētai ar tās nejēdzīgajiem un alkatīgajiem netikumiem, prostitūtām un džentlmeņiem valstsvīriem, «kuru vārds — nodevība», ar nelaimīgo, novārdzināto pūli, kas pēc restaurācijas un baltā terora spējīgs tikai uz zvērīga, bet bezmērķīga dumpja uzliesmojumiem; ar saviem lipīgajiem dubļiem — mājās, ielās, uz sejām un tērpiem, valodā, morālē, ierašās — stigriem, trekniem, sviedrainiem dubļiem... Var aizvērt acis, var neredzēt, var izlikties, ka neredz. Bet Svifta acis ir plati vaļā. Mierīgi un nosvērti ir viņa soļi, soļu cietais ritms kļūst straujāks tikai tad, kad jātiek līdzi rūgto domu arvien ātrākajam ritumam ...

Kur tad ir Bedlama? Un no kuras kameras lai sāk to slaucīt?

I’.i visu Londonu dun «Lielais Bens» — pulkstenis Vest-minstoras abatijas tornī, Svifts saskaitīja desmit sitienus.

Kurp nu? Uz kādu no Londonas kafejnīcām?

Gļēvais izvirtulis Kārlis II jau mēģināja slēgt Londonas kafejnīcas, viņam nepatika, ka pārāk daudz un pārāk . "bgalīgi runā kafejnīcās par poiitiku. Bet drīz kafejnīcas lika atvērtas atkal un vēl kuplākā skaitā nekā pirms tam.

Astoņpadsmitā gadsimta pirmajā desmitgadē Londonā Lija apmēram seši simti kafejnīcu. Daudzas no tām iegūlušas vēsturē. «Sentdžema» kafejnīca, kur pulcējas franti, .11 istokrāti, vigu partijas izcilākie politiķi, — iekšā laiž tikai labi ģērbtus cilvēkus, vēlams zīda zeķēs; «Kokos-lieksts» — toriju kafejnīca; Čendža alejas kafejnīca, kūms īpašnieks Haravejs pirmais ieviesa Londonā dzērienu, ko sauc par tēju, — tagad tur plosās biržas mākleri; Strenda «Grieķu» kafejnīca — pati vecākā Londonā, to pirms gadiem piecdesmit bija dibinājis kāds grieķis, un tagad tur pulcējas universitātes ļaudis; «Gilds» pie sv. Pāvila katedrāles — tik pieklājīga, ka to var apmeklēt pat bīskapi; «Karaliskā» — pie biržas; «Loids» — Lombardstrītā, «Smirna» Pelmelā — skaļu tenkotāju klusais patvērums; un vel divas slavenas literātu kafejnīcas — «Vilis» Bovstrītā un «Betons» Koventgārdenā, kur savas apspriedes notur angļu žurnālistikas vēsturē tik slavenais Džozefa Edisona «mazais senāts» ...

Ļaužu kafejnīcā ka biezs. Ne tikai kafiju vai tēju — dzer ari skābo, par klaretu dēvēto Īrijas vīnu un biezo, stipro spāņu vīnu, un portvīnu no mucām. Šņauc tabaku, smēķē garas, neveiklas pīpes, lasa žurnālus. Nedziest uguns kamīna, akurāti nobārstīta grīda ar baltām smiltīm, mājīgs iekārtojums un tīkamas tenkas — par galmu, politiku, literatūru, biržu ...

... Un visiem jau zināms, ka sarkandegunainā ķēmekle Ebigeila Mešema izstūmusi no karalienes sirds burvīgo Zāru, Māriboro hercoga laulāto draudzeni, un kļuvusi par jauno favorīti: to uzskata par toriju veiksmi.

... Un pusbalsī pavēstī, cik nopelnījis Zāras vīrs, dižais karotājs, slavenais Māriboro hercogs, par savām uzvarām Flandrijā.

... Un ar prieku pastāsta, ka nu reiz pagalam izputējis Līdsas hercogs, kas savu kalpotāju livrejām vien gadā tērēja piecus tūkstošus gineju.

... Un ar cieņu atceras, ka visubagātākais Jozaija Čailds taupījis pat uz savām parūkām.

.. . Un ar ska]iem smiekliem papauž tālāk pēdējo joku — lēdija Čalmlija, modes dāma un slavenā trumpmane, laidusi pasaulē ar ercu piecnieku iezīmētu bērnu. «Ja dievs gribēja iezīmēt,» teikusi dižciltīgā dāma, «tad kāpēc ne ar dūzi?»

... Un līdzjūtīgi nopūšas, uzzinot, ka izlaidis garu slavenais «Kaušļu Džeks» — sera Džefrija sacīkšu gailis; uz «Džeku» derēdams, sers Džefrijs vinnējis piecsimt mārciņu, zaudējis divus tūkstošus, tomēr sarīkojis Džekam svinīgas bēres.

... Un liekuļotās skumjās spriedelē, ka Anglijas panākumiem Spānijā nav gaidāms ilgs mūžs, — spāņi kaujas kā velni. Angļiem vajadzēs vien aizvākties.

Sabiezēja gaiss. Kļuva karsti. Zvēroja kamīns. Sarkani tvīka sejas. Garš, stalts cilvēks ienāca kafejnīcā. Apsēdās kaktā, nomaļus. Paņēma tasi kafijas — neliels tēriņš, tikai četri pensi. Kafejnīcas sveču nedzīvajā gaismā viņa melnīgsnējā seja ar augsto, skaisto pieri likās draudīgi tumša — gluži tāda pati kā pār acīm slīgstošās, biezās, melnās uzacis. Sēdēja un klusēja. Ieklausīdamies.

Taču, kad pierasto azēlību, modes kalambūru, negantu tenku, ļaunprātīgu anekdošu, sīkas mēlnesības un savtīgu atmaskojumu jautrais strautiņš izsilta, šis vīrs, it kā neviļus pats ar sevi runādams, meta klusumā:

— Mums pietiek reliģijas, kas skubina uz savstarpēju naidu, bet pietrūkst reliģijas, kas skubinātu uz savstarpēju mīlestību ...

— Kā lai cer, ka cilvēce klausīs padomu, ja tā pat brīdinājumu nespēj saprast?

— Dusmoties nozīmē atriebties sev pašam par citu kļūdām.

— Cilvēks, vienreiz samelojies, neapjēdz, kādu nastu sev uzkrāvis: nu viņam vajadzēs melot vēl desmitiem reižu, lai uzturētu spēkā pirmos melus.

— Cilvēki ar šaurām dvēselēm ir kā pudeles ar šauriem kakliem: jo mazāk tajās satura, jo lielāks troksnis to izlejot.

•— Izklaidēšanās ir domāt nespējīgo laime.

— Neesmu sastapis nevienu cilvēku, kas ar īstena .kristieša pacietību nespētu panest sava tuvākā nelaimi ?;

Un atkal klusums kafejnīcā, nu tas vairs nebija omu-bus, bet saspringts, piesardzīgs. Viens nedroši iesmējās, < i neizpratnē paraustīja plecus, trešais pasteidzās pie-

i.īkstīt dzirdēto.

Cilvēks melnajā garīdznieka sutanā,-uz kuras spodri baltoja četrstūru žabo, piecēlās, samaksāja par kafiju, vija projām. Bija pamanīts, ka viņš nekad nesmejas par '-Ivieni jokiem, — bet tie taču bija tikai joki, vai ne? i 'i iz tie kļuva zināmi visiem kafejnīcas pastāvīgajiem apmeklētājiem, tos atkārtoja. Un pēc tam kļuva zināms, ka sis dīvainais asprātis ir kādas provinciālas Iru draudzes mācītājs, kas kaut kur kaut ko sarakstījis ...

Bet neviens nezināja, ka īso aforismu asajos zibeņos ''vifts summē savus vērojumus, krātus garajās pastaigās I i grandiozās Bedlamas skumjo kameru bezgalīgajām nndām; mirklīgās plaiksnās izlādējās samilzušās, žņaudzo-■ is sāpes un aizvainojums par cilvēku — grandiozās Bed-tunas iemītnieku ...

Saris Dartinefs, arī slavens asprātis, nekādi nevarēja iii imierināties.

— Kas tad galu galā ir šis ērmīgais mācītājs? — viņš g r iezās pie kaimiņa.

— A, tas . .. mēs viņu saucam par «trako mācītāju».

Un patiešām: kā lai Bedlamas atmaskotājs nebūtu traks?

Septitā nodaļa SVIFTS IEPAZĪSTAS AR LAIMES LUTEKLI

Kā jūs drīkstat par dzejnieku saukties, Sīkā paipalas balstiņā trillināt Šodien, kad dzejai —kastetē maukties Un pasaules pauri zilināt!

Maļakovskls

... Lielam zvēram viņš nav bīstams, Labi, ja vēl sīko veiks, —

Viņa izslīpētās vārsmas Sirdij neko neizteiks.

Rustaveli

1704. gadā tika publicēta un īsā laikā piedzīvoja trīs atkārtotus izdevumus «Mucas pasaka», ko anonīmi kopā ar «Grāmatu kauju» iespieda modē nākušais izdevējs Džons Nets. Grāmatas iespaids bija spēcīgs, pat sensacionāls. Autorību pierakstīja daudziem. Bez šaubām, glaimojoši būtu dēvēties par šī, maigi izsakoties, diezgan neparastā darba autoru. Bet vienlaikus — bīstami, vai ne? Frānsiss Eterberijs, spoža personība sava laikmeta politikā un literatūrā, rakstnieks, garīdznieks, jurists, vēlāk tuvs Svifta draugs, drīz pēc «Pasakas» iznākšanas piezīmēja: «Autors dara pareizi, slēpdams savu vārdu: grāmatā pietiekami daudz vietu, kas kaitēs viņa reputācijai un karjerai vairāk, nekā palīdzēs visspožākā asprātība.» Tā domāja daudzi — tikai ne Svifts. Un, kad Eterberija pareģojums piepildījās, Svifts aizkustinošā, bet jocīgā naivumā brīnījās: kas tad tik briesmīgs «Mucas pasakā»? Patlaban viņam nekas nebija pretī, lai literārās aprindas uzzinātu, ka autors ir viņš. Tā arī notika. Un tapa izdarīti visi attiecīgie secinājumi, arī tas, ka angļu literatūrā ienācis jauns autors — ārkārtīgi talantīgs, neparasti spēcīgs. «Džonatanam Sviftam, vispatīkamākajam kompanjonam, visuzticamākajam draugam un gadsimta lielākajam ģēnijam, šo sacerējumu dāvā viņa padevīgais kalps autors.» Ar tādu ierakstu Džozefs Edisons 1705. gadā uzdāvināja Sviftam savu grāmatu «Piezīmes par dažādām Itālijas malām».

To rakstīja pats Džozefs Edisons!

T.I laika literārā inteliģence bija aktīva un spēcīga, bet i i ■. <i esībā reflektīva, jo dzīvoja tiešā atkarībā, morāla un iiuleriālā, no politiskām partijām, galma aprindām, baz-np ii pārstāvjiem un pat privātām personām ■— mecenātiem.

I kpat atkarīgi bija ari visi pārējie, kas skaitīja sevi I i literātiem. Vispazemojošākā un vissmagākā stāvoklī n i n ās anonīmie autori — «Grebstrītas algotie skribenti». Mazā Mūrfildas rajona ieliņa netālu no Bedlamas bija n inantojusi plašu, bet bēdīgu slavu — «Grebstrītas skribents» nozīmēja to pašu, ko «spalvas bandīts». Tur, i kobstrītā, viņi dzīvoja, šie jaunie cilvēki, kas sapņoja Izsisties uz augšu, taisīt karjeru un kapitālu ar spalvas

11.1 līdzību, un turpat skumjā aizmirstībā un rūgtā nabadzībā vilka mūža pēdējās dienas tie miesā un garā sabrukušie veči, kam pagātnē bija kāds nieciņš sīku panākumu nu daudzas jo daudzas vilšanās. Alku pilnā jaunība te sadevās rokās ar pagurušu vecumu un plecu pie pleca metās uzbrukumos izdevējiem, tipogrāfiju un papīra īpašniekiem Tonsonam un Edmundam Kerlam, Džonam Netam un Bendžaminam Tukam, Barberam un Hartam. . . Piedāvāja viņiem par smiekla naudu savu vēl nenobriedušo vai jau izsmelto fantāziju, savu vēl svaigo vai jau novazāto nlgrumu, savas spirgtās cerības vai gurdo pieredzi... Līga sacerēt niknus politiska vai reliģiska rakstura pamfletus, apmelojošas paskvilas, netīras denunciācijas, meiī-gus atmaskojumus, satīriskas dzejas, pornogrāfiskas ainiņas — visu, ko prasīja tirgus. Piedāvājums bija plašs, taču liels arī pieprasījums.

Tālā pagājībā bija palikuši laiki, kad pirmais oficiālo laikrakstu izdevējs Rodžers Lestrenžs savā programmā rakstīja: «Visi laikraksti ir ļaunums, tāpēc ka iepazīstina publiku ar dižciltīgu un pie varas esošu cilvēku spriedumiem un rīcību.» Naivais Lestrenžs neapjēdza sava izteikuma ironiju, bet lasītājam viņa norādītais «ļaunums» bija pa prātam. Gadsimta beigās Londonā iznāca deviņi nedēļas laikraksti, turpretim jaunā gadsimta sākumā tapa pārdoti Londonas ielās jau piecdesmit pieci uz divām vai četrām lappusēm un nemaksāja dārgāk par krūzi džina •— puspensa vai pensu. Bez tam vēl, lai arī neregulāri, iznāca dienas avīzes, no kurām par «visticamāko un piesardzīgāko» skaitījās valdības izdotā «Londonas Avīze».

Astoņpadsmitā gadsimta pirmajos piecpadsmit gados — politisko grupējumu nikni plēsonīgas cīņas periodā — gadījās dienas, kad Londonas ielās izmeta pamfletus tūkstoš, trīstūkstoš un pat piectūkstoš eksemplāru metienos. Iespiedmašīnas kāri prasīja barību, ko nerimus vārīja Grebstrīta ķēķos. Tur lika uz uguns vissensacionālākos politiskās virtuves ēdienus, piemetot katlā pa šķipsniņai noķengājuma, pa porcijai melu, pa saujai niknuma, lai pasniegtu to visu treknā dubļu mērcē ...

Bet Villa, Betona un citās literārās kafejnīcās vis ne-pulcējās Grebstrītas skribenti, tur pulcējās literatūras aristokrātija, profesijas krējums.

Taču vai tik ļoti atšķīrās aristokrāti no padibenēm?

Ar talantu atšķīrās, nevis ar talanta izmantošanas metodēm.

Jo nedrīkst aizmirst: ar dažiem retiem izņēmumiem visa laikmeta literatūra bija atklāti un pasvītroti politiska — neatkarīgi no tās žanriem un formām. Politiskas bija gan esejas, gan poēmas, gan pamfleti, gan paskvilas, gan lugas; visas darbojās noteiktu politisku grupējumu labā pēc netieša, bet daudzkārt arī pēc tieša pasūtījuma. Arī literatūras aristokrātu spalvas bija algotas, tikai atšķirībā no Grebstrītas skribentiem viņi savas spalvas pārdeva nevis mazumā, bet gan vairumā, nevis par sīkiem izdevēja grašiem, bet būdami pastāvīgā kontaktā ar atsevišķu mecenātu vai kādu politisku grupējumu. Daži pat mācēja likt lietā savu talantu izdevīgas sinekūras iegūšanai, un sine-kūra bija īsākais ceļš uz to pašu politisko, dienesta, baznīcas vai pat finanšu karjeru.

Viljams Kongrīvs, slavenais dramaturgs, «angļu Mol-jērs», izmantojot sava drauga — ievērojamā politiķa Čārlza Montagjū vēlību, izmanījās tikt pie trim amatiem uzreiz: viņš bija valsts kases ierēdnis, muitas pārvaldnieks un īres kariešu galvenais komisionārs. Un neba. jau nieka summu ienesa viņa trīs sinekūras: tūkstoš divsimt mārciņu gadā! Tiesa, visi trīs amati gāja zudībā, kad vigu vietā pie varas nāca toriji, bet tas bija profesijas risks.

Viljams Kongrīvs bija cieņā un slavā — viena no spožākajām zvaigznēm, astoņpadsmitā gadsimta, pirmajos piecpadsmit gados; bet pēc tam, kad pašā jaunā gadsimta sākumā drūmais mācītājs Džeremijs Koljers nāca klajā ar nešpetnu pamfletu pret «netikumīgo drafnaturģifu», un īpaši pēc tam, kad izgāzās Kongrīva pēdējā un labakņ luga «Tā dzīvē notiek» — lugu uzveda 1700. gadā —, aiz-'

vniiHil.iirt dramaturgs nozvērējās nerakstīt vairs ne rinda Un lūrēja vārdu, kaut gan nodzīvoja vēl divdesmit o’ i• >i >'is gadus. Dzīvoja, lai arī mocīdamies ar podagru un ■ ii kaili, it brangi; viņam bija nauda, bija slavas iii« i« «« viņš skaitījās klasiķis, vēl dzīvajos būdams. Un inļ.i vīnam — visu mūžu — veca dvēsele. Svilts to saprata, i «’i t g.ulcā Svilts par Kongrīvu teica: «Viņš izskatās

1 <11111f:, spirgts un līksms kā allaž. Viņš ir, liekas, trīs gailu:. |,nrnāks par mani, bet es esmu divdesmit gadus jaunu ī s par viņu.»

K.iiigrīvām veca dvēsele — tāda bija šī it kā bezjēdzīgā p.iiridoksa jēga. Auksta, vārga dvēsele. Cik skaidri tas lūdzams viņa izmeklēti elegantajās, žilbinoši asprātīga-|as lugās, kuru «netikumība» galu galā ir tikai dvēseles li likums, kails, sāpīgs un biedējošs. Dārgakmens nevarētu IhiI aukstāks, bezdvēselīgāks un spožāks par Viljamu Kon-giivu, dramaturģiski dzirkstoša dialoga augstāko meis-i.iru, kurš bija vēl nākamo paaudžu dramaturgu — Ri-■ .iida Šeridana un Oskara Vailda laiku paraugs, taču

.....irkļiem neizdevās pārspēt meistaru ne spožumā, ne

!»"/.(Iveselībā. Un nav brīnums, ka Kongrīvs vecumā ienīda g.-m savu slavu, gan visu savu dzīvi. Jauns francūzis, vēl kautrīgs uzvedībā, bet jau noreibis negantajā traucienā per rakstnieka slavas, — tas bija Voltērs — neilgi pirms «angļu Moljēra» nāves apciemoja viņu elegantajā Se-rejstrītas namā Strenda rajonā. Protams, Voltērs, kas glaimoja citiem, gaidīdams dienu, kad glaimos viņam, izplūda sajūsmā par «metru». Kongrīvs saviebās. «Es neesmu rakstnieks,» viņš teica, «manas lugas-ir tikai aiz gara laika uzkricelēti nieciņi; es vēlētos, lai pret mani izturas vienīgi kā pret angļu džentlmeni!» Un sekoja viena no cildenākajām atbildēm Voltēra mūžā, tiesa gan, tā zināma no viņa paša vārdiem; «Ja jūs būtu tikai džentlmenis, mister Kongrīv, es neuzskatītu par vajadzīgu jūs uzmeklēt!»

Viljams Kongrīvs ne varēja, ne arī gribēja šajā angļu literatūras zelta laikmetā -—■ astoņpadsmitā gadsimta pirmajos piecpadsmit gados — pretendēt uz literatūras vadoņa nosaukumu, uz centrālās figūras godu. Un, protams, tādas pretenzijas nevarēja būt arī viņa kolēģiem dramaturgiem Venbru, Fārkvaram.

Aleksandrs Poups? Vai viņš tādā gadījumā nebūtu redzamākais kandidāts Literātam ar lielo burtu?

... Gudrais, ciniskais, slavenais dzejnieks Aleksandrs Poups, kumpais gardegunis, skaudīgi nīgrais, slimīgi godkārīgais, visu savu mūžu uz pirkstgaliem stiepies sīka auguma vīriņš, kā jau visi no tālaika literatūras zvaigznāja, bija saņēmis lielisku universitātes izglītību, dzimis turīga linu fabrikanta ģimenē, nodarbojies ar dzeju kā pamatprofesiju bez kādas vajadzības pēc mecenātiem. Aukstais lapidārās dzejas meistars, «dievišķīgais Poups», «atskaņu karalis» bez mazākām kauna jūtām pat savos labākajos darbos nikni kārtoja personiskus rēķinus ar konkurentiem un nevairījās arī izmantot politisko situāciju un savus sakarus ar mecenātiem, lai «gremdētu bīstamus sāncenšus».

Džons Gejs. Labi noaudzis, eleganti tērpts, ar burvīgi sarkastisku smaidu, bezrūpīgi godkārs, naivi slavaskārs, ģeniāls zobgalis, ar savu eleganto humoru bija pratis atsegt sabiedrības visapkaunojošākās brūces nemirstīgajā «Ubagu operā», kas iedvesmoja divdesmitā gadsimta rakstnieku un komponistu, arī nebūt nepretendēja uz cīnītāja morālista godu, viņa smiekli nebija smiekli caur asarām. Visu mūžu viņš dzīvoja no mecenātu žēlastības un bija galu galā tikai «piemīlīgais parazīts».

Ričards Stīls, slavenais dramaturgs, esejists un žurnālists, Edisona draugs un līdzgaitnieks, savā vētrainajā mūžā bijis viss, kas vien iespējams: karavīrs, politiķis, teātra direktors, parlamenta loceklis, patentu kancelejas ierēdnis, kroņa muižu pārvaldnieks, žurnālu redaktors, diedelnieks, kas pa grasim parādā visai Londonai, bagātnieks, kas lūdzis uz dzīrēm visu Londonu; vienmēr un visur dzīvespriecīgs humorists, taču nekad un nekur nebija sabiedrības sirdsapziņas balss, idejas aizstāvis, kaut gan politiskās publicistikas jomā pūlējās konkurēt ar pašu Sviftu ...

Bet par idejas cīnītāju nav nosaucams arī Metjū Prai-ers, smalkais, liriskais dzejnieks un diplomāts amatieris, kas veiksmīgi sniedzis politiskus pakalpojumus jebkurai pie vārās esošai partijai; par tādiem nav dēvējami arī bālākie no šī zvaigznāja — Nikolass Rovs, Šekspīra izdevējs, KingS, Deipers, Pārnels.

Tiesa gan, Nikolass Rovs, dzejnieks un dramaturgs, pūlējās pretstatīt savas nemākslinieciskās, bet augsti morāliskās lugas Vičerlija—Kongrīva spoži ciniskajam un atklāti nihilistiskajam teātrim; atbilstoši laika garam Rovs sapņoja izvirzīt savu kandidatūru morāles karognesēja un tikumu cenzora neoficiālajam postenim.

Un tomēr Nikolass Rovs bija otršķirīgs literāts.

Izņemot nosauktos dzejniekus un dramaturgus, izņemot politiķus, kas darbojās literatūrā kā diletanti, — Henriju Somerzņ, Henriju Sentdžonu, vēlāko vikontu Bolingbruku, Frānsisu Eterberiju, bīskapu Bernetu un visizcilāko no diletantiem Džonu Arbatnotu, karaļa ārstu un tuvu Svifta draugu, — izņemot šos dižciltīgos, godājamos, bet nejaušos viesus literatūras dzīrēs, varētu pieminēt vēl divus vārdus, no kuriem viens sevišķi interesants. Entonijs Kešlijs, vēlākais grāfs Šāftsberijs, kura negantais un vīrišķīgais vectēvs pacēla dumpja karogu Kārļa II laikos, no sava vectēva bija mantojis brīvības mīlestību un ateistiskas noskaņas. Bet savos morālfilozofiskajos pamfletos, šīs piecpadsmitgades tik iecienītā lasāmvielā, brīvības principus viņš traktēja abstrakti, metafiziski, viņa ateismam pietrūka cīņas spara un asuma, tas izplūda reliģijas pielīdzināšanā morālei un tikumam. Viņa eseju stils bija dzidrs un izsmalcināts, bet nedzīvs, bez temperamenta, bez cīņas azarta. Viņš bija, protams, epigonis, vēt-tainu laikmetu pagurušais pēctecis, un taisnīga bija Bernarda Mendevila ironiskā piezīme, ka Sāftsberija labestīgā filozofija ir pāri dzīves maziskajām realitātēm stāvoša «džentlmeņa filozofija».

Ārkārtēji interesantais pamfletists Bernards Mendevils, ārsts, francūzis pēc tautības, holandietis pēc dzimšanas vietas uh anglis pēc valodas un kultūras, 1706. gadā publicēja savu slaveno sociālfilozofisko satīru pantos «Trokšņainais bišu strops vai blēža labošanās»; otrais, papildinātais 1714. gada izdevums saucās «Fabula par bitēm vai personīgu netikumu sabiedriskais derīgums». Mendevils savu rūgto sarkasmu vērsa ne tikai pret Sāftsberija labestīgo ideālismu vien, ar spožu asprātību apgalvodams, ka netikums ir nepieciešama civilizācijas pazīme, dabiska cilvēku īpašība un progresa galvenais virzītājs. Mendevils ar savu izaicinoši oriģinālo pamfletu rakās, pats to varbūt nemaz neapzinādamies, zem buržuāziskās morāles pamatiem.

Kuru tad atstāt par kandidātu vakantajai vietai — Literāts ar lielo burtu? Pieminētie vārdi taču ir gandrīz visa astoņpadsmitā gadsimta pirmo piecpadsimt gadu literārā Anglija un, burtiski, visa literārā aristokrātija.

Divi paliek. Viens no viņiem — Daniels Defo — tajā laikā, pirms «Robinsona» un «Mollijas Flendersas», bija diezgan nenozīmīga figūra, kodīgs vigu partijas pamfletists, talantīgs, bet ar plašāku redzesloku neapveltīts publicists, cilvēks, kura garīgā seja nekādi nespēja imponēt.

Kur tad ir tas vienīgais Literāts, kas pretendē būt par nācijas garīgo vadoni, tas rakstnieks, kam literatūra ir ne tikai ērta profesija, pakāpiens karjerai, patīkama izklaidēšanās, auksti formālo daiļrades momentu izbaude, bet ierocis cīņā par pasaules uzskatu, spēka zāles savas tautas un sava laikmeta ārstēšanai?

Tāds bija — gan savu laikabiedru acīs, gan nākamo paaudžu vērtējumā.

Viņu sauca Džozefs Edisons ..,

«Raksturs un apstākļi spieda viņu cīnīties par principiem, kuriem viņš nejuta līdzi, rakstīt, neaizraujoties ar mākslu, domāt un neaizdomāties līdz kādam dogmatam: viņš bija kondotjers attieksmē pret politiskajām partijām, mizantrops attieksmē pret cilvēku, skeptiķis attieksmē pret patieso un daiļo.»

Par ko šīs ļoti bargās un .. . ļoti greznīgās rindas? Par Edisonu? Nē, protams, tās ir par Sviftu, un rakstījis šīs rindas pats Ipolits Tēns.

Tātad kā kondotjers ienāk literatūrā Svifts.

Taču cik neveiksmīgi gan sāk šis kondotjers savu uz karjeru, slavu uņ bagātību vērsto darbību! Momentā, kad daži politiski darbinieki ir sevišķi nepopulāri, viņš publicē pamfletu, aizstāvēdams šos darbiniekus. Momentā, kad par «revolūcijas iekarojumu» uzskata apakšnama sķara nostiprināšanos, viņš savā pamfletā uzbrūk pašam «nejaušā vairākuma principam», atsegdams parlamentārā režīma demagoģiju un melus. Momentā, kad jebkuram daudzmaz saprātīgam politiskam rakstniekam ir vienkārši nepieciešami pieslieties kādam politiskam grupējumam, kondotjers savā pamfletā vispār uzdrīkstas nostāties pret abiem galvenajiem grupējumiem. Cik taču .. . nemākulīgs kondotjers ir šis Svifts!

Un ko dara tālāk kondotjers? Ieguvis zināmu popularitāti, iekļuvis jau lielās politikas priekšnamā, sapazinies ar salkstošiem un slāpstošiem kandidātiem, aspirantiepr uz «liela vīra» svaru, sācis apgrozīties dižo politiķu So-mrrza un Montagjū viesistabās, izpelnījies šīs zemes va-M'iiajo draudzību, stāvēdams uz karjeras un slavas sliekšņa, — ko dara kondotjers?

Publicē «Mucas pasaku» —- no tā laika vidusmēra la-• l ija viedokļa nepamatoti niknu, negantībā verdošu uz-I h ukumu baznīcas vīriem, politikas vīriem, literatūras vīli em un zinātņu vīriem. Uzbrukums visiem un visam.

Kam tādā gadījumā cer pārdot zobenu šis kondotjers?

Pārlieku nesaprātīgs, neizveicīgs, nelaimīgs kondotjers! I! īpaši salīdzinājumā ar laimīgo —- nekondotjeru — ar laimīgo ideālistu, literatūras un politikas bruņinieku Džo-zcfu Edisonu!

Izprotot Edisonu, daudz vieglāk izprast Sviftu. Ne tāpēc, ka viņi būtu līdzīgi savā garā. Nē, tāpēc ka grūti iedomāties vēl principiālāku nelīdzību, vēl asāku kontrastu, it kā liela meistara tīši radītu starp šiem diviem laikabied-iiem, literāriem kolēģiem, «kompanjoniem» un — var pat sacīt — draugiem. Dižais literārā portreta meistars — atkal tas pats Tēns — mobilizēja visu savas efektīgās spalvas izveicību, lai radītu visefektīgākā kontrasta zīmējumu.

«Viens baudīja laimi, bija labsirdīgs un mīlēts, otrs nīda pats, modināja naidu citos un savā dzīvē bija visnelaimīgākais cilvēks. Viens — brīvības un pašu viscēlsirdīgāko cilvēka centienu partizānis, otrs — reakcionāras partijas aizstāvis un ļaunprātīgs cilvēka dabas apmelotājs. Viens ik solī ievēroja piesardzību un smalkjūtību un tapa uzskatīts par angļu labāko tikumu paraugu, otrs iemiesoja visnežēlīgākos angļu instinktus, kas nepazīst ne mēra, ne apvalda.»

Šis raksturojums ir tik formālistisks un tendenciozs, ka tur velti meklēt ne tikai vēsturisku taisnīgumu, bet arī elementāru atbilstību vispār zināmiem Svifta dzīves faktiem. Vai tad Tēns nezināja, ka pasaules literatūrā grūti atrast vēl otru cilvēku, kas spētu modināt pret sevi jau pielūgsmei tuvu mīlestību gan laikmeta gaišākajos prātos, gan «cilvēkos no ielas» tā, kā to spēja Svifts?

Bet ne jau tas svarīgi. Ar visu savu sīkmanību šis raksturojums tomēr ir zīmīgs un būtisks. Un daudz ko izskaidro. Kaut vai to, ka Ipolits Tēns, šis tuvais — cauri laikam un telpai — Edisona radinieks, visai veiksmīga Edisona kopija, spilgts «edisoniskā» iemiesojums, nevaļu.

rēja šajā raksturojumā neizteikt savu un eclisonisko svešumu Sviftam; vairāk nekā svešumu — naidīgumu. Naidīgumu pret Sviftu kā «nodevēju» — tēniski edisoniskās sabiedrības, vides, šķiras nodevēju. Lai arī šis naids ir neapzināts, saknes tam dziļas.

Tēna loģika ir nožēlojama. Bet viņa jūtas saprotamas. Patiešām, kontrasts starp Edisonu un Sviftu bija ārkārtīgi spilgts, taču gluži citā plāksnē. Tāpēc par šo kontrastu vērts padomāt.

Kas tad bija Edisons?

Laimes luteklis. Ai, kāda dzīve! Nepārtraukts sasniegumu, slavas, godinājumu, veiksmju virpulis — asfaltēts panākumu ceļš.

Godājama dekāna dēls, jau piecpadsmit gadu vecumā Oksfordas students, jau universitātē slavens ar latīņu pantiern, paturēts pie universitātes kā antīkās literatūras speciālists, Vergilija un Horācija māceklis. Tad viņš ķeras pie angļu dzejas, uzraksta odu, veltītu Draidenam; vispār atzītais literatūras vadonis un ievērojamais sava laika politiķis Draidens jūtas glaimots, viņš iepazīstina jauno Edisonu ar vigu partijas līderiem Somerzu un Mon-tagjū (1699. gads); šie, zinātnieka, dzejnieka, labāko aprindu jaunekļa apburti, savukārt nolemj padarīt viņu par savas partijas pēru; Edisons ir ar mieru, atsakās no viņam — divdesmit trīs gadu vecumā — piedāvāta augsta baznīcas amata, kļūst par vigu, slavina savā dzejā Mon-tagjū un Somerzu, saņemu valdības pensiju — trīssimt mārciņu gadā, top sūtīts ārzemju komandējumā — iespaidīgie draugi grib iztaisīt no viņa diplomātu; vairāk nekā trīs gadus viņš pavada ārzemēs, apgrozās labākajās aprindās, visu lutināts, visu mīlēts; uzraksta «Veltījumu» seram Montagjū; taisās ieņemt izcilu diplomātisku posteni; un pēkšņi — Vilhelma nāve, tronī nāk Anna, vigi nežēlastībā, pensiju Edisonam vairs nemaksā, par diplomātisko karjeru nav ne runas, viņš nokļūst pat materiālās grūtībās, viņš stājas darbā par augstdzimuša jaunekļa mājskolotāju, 1703. gadā atgriežas Londonā, dzīvo Heimaiketas mansardā; un pēkšņi kādā jaukā rītā sagaida savā trūcīgajā mansardā valsts kases kancleru Boilu, kas ieradies kā premjerministra Godolfina pārstāvis. Izskaidrojums šim brīnumam ir pavisam vienkāršs: angļu armija izcīnījusi spožu uzvaru pie Blenheimas, to vajadzēja pienācīgi apdziedāt, meklēja kandidātu. «Es tādu cilvēku pazīstu,» • " i|.i. Godolfinam Somerzs, «viņš gan ir vigs, bet viņa ta-I.imIs slāv pāri partijām.» Trīs dienās Edisons uzrakstīja i mu «Karagājiens», Godolfins bija sajūsmā, Edisons pie-i m • 1111:; galmā, dabūjis pieklājīgu posteni ar pagaidām ne-In lu atalgojumu, toties jo spožām perspektīvām.

Vai nebūtu laiks atvilkt elpu un paraudzīties uz Edi-

i i literāro darbību tajos gados? Kaut vai ar Makolija

ml. Gluži tāpat kā Tēns, Makolijs uzskata, ka Edisonā H 11 ■ icsojies viss labākais, kas vien angļu raksturā iespē-i.ii11s, pie tam arī Makolijs bija dedzīgs vigs. Bet līdz ar in viņš bija labs literatūras pazinējs, spēja godīgi domāt im rakstīt.

Un runā Makolijs.

Par Edisona antīkajām tēmām veltītajiem sacerējumiem: ' Diemžēl Edisons rakstīja par lietām, par kurām viņam nebija nekāda priekšstata.»

Par viņa dzejām latīņu valodā: «Tas sacerējumu veids, kurā Edisons pārspēja laikabiedrus, bija mācību priekš-inets visos Anglijas izglītības centros... Katrs, kas gājis publiskā skolā, rakstījis arī latīņu dzejas... stila tīrība un dzejas nepiespiestais plūdums kopīgs visiem Edisona latīņu dzejojumiem.»

Par angļu valodā rakstīto dzeju: «Viņš pārtulkoja un izdeva vienu ceturtās «Georgikas» daļu; «Vārsmas karalim Vilhelmam» un citi dzejojumi ir vienādas vērtības, tas ir, bez kādas vērtības.»

Par «Veltījumu Montagjū»: «Šis kādreiz tik plaši pazīstamais veltījums tagad zināms vairs tikai retajiem, un diezin vai šie retie uzskata, ka tas būtu kaut cik vairojis Edisona slavu literatūrā.»

Par slaveno poēmu «Karagājiens»: «Kopumā poēma mums patīk mazāk par «Veltījumu Montagjū».»

Par prozas darbu «Piezīmes par dažādām Itālijas malām»; «Arī tagad šo grāmatu lasām ar baudu... tomēr šis saistošais sacerējums... taisnīgi pelts par daudzām autora pieļautajām kļūdām.»

Kas no tā izriet? Makolijs godīgi atzīst: «Līdz šim viņa slava balstījusies tikai uz darbiem, kas, palikdami viņa vienīgie, tagad būtu jau ,gandrīz aizmirsti, — uz dažiem lieliskiem latīņu dzejoļiem, uz dažiem angļu dzejas darbiem, no kuriem tikai retais paceļas pāri viduvējībai, uz ceļojuma apraksta, kas uzrakstīts gan saistoši, bet dziļu domu neuzrāda.»

Par šo Edisona literārā mantojuma daļu runājot, Mako-lija un Tēna spriedumi nedalās.

Ja tādu raksturojumu devis apoloģēts — kā tad vispār var stādīt blakus Edisona un Svifta vārdus?

1705. gads. Jau mīļots, cienīts, lutināts Edisons. Jau sēž viņš Betona kafejnīcā glaimotāju un bļodlaižu lokā, jau bariem līp ap viņu apnicīgie, taču tik patīkamie knišļi.

Un plešas platumā laimes ceļš, gluds, nolīdzināts, un ripo viņš — gluda jo gluda bumbiņa.

1705. gadā pie varas atkal vigi — un Edisons jau ir svarīgajā valsts sekretāra palīga postenī. 1708. gadā viņš ir apakšnama loceklis, tad Īrijas lietu galvenais sekretārs pie lorda protektora Vortona, pārceļas uz Dublinu un saņem jau divtūkstoš mārciņu gadā. Edisons — vigs, vigu partijas labākais dzejnieks un žurnālists. Tomēr viņa popularitāte Anglijā ir jau tik liela, ka 1710. gada beigās, vigiem krītot, viņš zaudē tikai posteni, top izvēlēts arī par toriju parlamenta locekli, plaukst un zeļ Londonā, nododamies literāri publicistiskai darbībai. Drīz panāk savas vājās, bet augsti morālās lugas «Katons» uzvedumu, baudīdams gan toriju, gan vigu aplausus. Bet tad angļu politikas svārsts atkal asi nošūpojas: 1715. gadā toriji top sakauti un vigi svin uzvaru. Edisons atgriežas savā Īrijas postenī. Tālāk — ienesīgi un goda pilni amati, tālāk — ienesīgas komerciālas operācijas, tālāk — ienesīga un goda pilna laulība ar bagātu un augstdzimušu lēdiju, tālāk — slimības dēļ — aiziešana no aktīvas politiskas darbības, taču ar pensiju pusotra tūkstoša mārciņu apmērā, tālāk — dzīve netālu no Londonas lieliskajā Holandhauzā, kur vēl šodien pie sienas viņa portrets: «vaibsti tīkami, sejas krāsa izcili spirgta, bet sejas izteiksmē drīzāk gan redzam lēnprātīgu raksturu nekā gara spēku un asumu» (Mako-lijs), tālāk — literāras ieceres: traģēdija par Sokrātā nāvi, psalmu tulkojums un traktāts par kristietību — no pēdējā saglabājies tikai fragments, bez kura mēs it labi varētu iztikt; un klusa, kristieša cienīga nāve 1719. gadā četrdesmit septiņu gadu vecumā, svinīgas bēres, Edisona pīšļu guldīšana Vestminsteras abatijā; pēc tam top izsludināta parakstīšanās uz krāšņu pēcnāves izdevumu — un uz to parakstījušies spāņu grandi, itāļu prelāti, Francijas maršali, Zviedrijas karaliene, Savojas princis Eižens, Toskānas lielhercogs, Pannas un Modenas hercogi, Dže-ii'>v.is dodžs, kardināls Dibuā, Orleānas princis reģents! —• I -. 111 i augstmaņi, kādi vārdi.. . Un pilnīga aizmirstība ,mū-

i -i mūžos no lasītāju puses un neatlaidīga, uzbāzīga, i ndencioza gaišā, līksmā laimes lutekļa un cilvēkmīlē-l-ii<i Edisona pretstatīšana drūmajam, ļaunajam, nelaimī-■ un cilvēknīdējam Sviftam!

Kā tomēr šī gludā jo gludā bumbiņa varēja pārvērsties ļ/ur cēlu^1 ttft bezbailīgu patiesības bruņinieku?

Neapšaubāmi, Edisonam ir tiesības uz pēcnāves slavu. Ne kā dzejniekam, dramaturgam., domātājam vai politiķim, bet kā talantīgam humoristam aprakstniekam,

1709.—1713. gadā iznākušo un vēsturē iegājušo «tikumīgi satīrisko» žurnālu «Tattler», «Spectator» un «Guardian» («Pļāpa», «Skatītājs», «Sargs») redaktoram un vienam no y, i ivenajiem līdzstrādniekiem.

Vieglajās, asprātīgajās skicēs, spožajās, no dzīves I vērtajās žanra ainiņās, humoristiskos aprakstos, speciāli i atavotajās vēstulēs redakcijai, mistiskā «Tattler» .redaktora Bikerstafa monologos, «’Spectatoi» varoņa sera Ro-džera Koverlija spriedumos un pārpratumos — visā šajā

m.ilariālā, interesantā, izklaidējošā un viegli lasāmā un vienmēr asprātīgā, kas aizpildīja šo trīs gan ar vienu, gan ar otru nosaukumu, gan ik dienu, gan trīs reizes nedēļā, uz neliela formāta sīkā vienlaidu šifrā no abām pusēm apdrukātām lapām, divu, trīs, reizēm desmit un pat divdesmit tūkstoš eksemplāru metienā ar pārtraukumiem iznākošo žurnālu 1081 numuru, — bija vienota sociāla programma. To vienoja kopīga pamatideja, ko žurnāli pauda pārdomāti un neatlaidīgi.

Pilsoņkara laiku un restaurācijas izvēdīto, satricināto un pagrimušo tikumu ārstēšana — tāda bija ideja un programma. Ārstēt., ar satīras, humora, izsmiekla pletni šaustot. Izmēzt visus jaunā sociālā režīma celtnes kaktus.

Tad, re, kam slota, rokā! Edisonam, nevis Sviftam? Jā, Edisonam. Tikai ne plebejiska, rupja žagaru slota, drīzāk gan samta slotiņa aristokrātiskā, smalkādas cimda apkļautā rokā.

Joprojām tas pats Tēns raksta par Edisona—Stila žurnālu programmu, raksta ar tīši pasvītrotām .simpātijām, taču arī neslēptā ironijā:

«Tie izcēlās ar stingri tikumisku ievirzi, izteica pārmetumus vieglprātīgām sievietēm, deva padomus ģimenēm, zīmēja godīgu cilvēku portretus, ieteica līdzekļus pret kaislībām, klāstīja pārdomas par dievu, reliģiju, aiz-kapa dzīvi. Nezinu, kā Francijā skatītos uz tādu sprediķojošu avīzi, taču Anglijā tai bija milzu piekrišana.» — ««Spectator»^Tattler», Guardian» ir augstākās sabiedrības dvēseļu gana sprediķi.» — ««Spectator» — tā ir rokasgrāmata godīgam cilvēkam, kaut kas ideālam notāram līdzīgs.» — «Edisons prot pārliecināt lasītāju, jo savu pārliecību no šīs pašas publikas vien aizguvis.» — «Viņa spēks ir viegli uztveramu, derīgu un vispār pieejamu patiesību paušanā, jo viņa pasaules uzskats ir aprobežots.» — «Nekā augsta, nekā nepiepildāma Edisona mērķī nav, taisni otrādi, tas ir gluži praktisks, tātad buržuāzisks un prātīgs, dod iespēju viegli dzīvot uz zemes un būt laimīgam debesīs.»

Makolijs secina jau bez jelkādas ironijas: «... lielais satīriķis, kas visu prata nostādīt smieklīgā gaismā, neizmantoja ļauni savu talantu; satīriķis, kas, neiecirzdams nevienu brūci, panāca nozīmīgu sabiedrisku reformu un samierināja prātu un tikumu pēc ilgas un nožēlojamas šķelšanās, laikā, kad izvirtība novilināja no taisnā ceļa prātu, bet fanātisms — tikumu.»

Patiesi, režīmam «satīriskais notārs» bija ļoti derīgs. Jo Edisons bija ideāls buržuja liberāļa tipa pārstāvis. Un uzdevums, ko viņš tik spoži pildīja, bija savam laikam pozitīvs uzdevums! Vajadzēja taču nostiprināt jauno sabiedrisko režīmu, kas bija dzimis uz plēsīga egoisma pamatiem asiņu smakas un varmācību piežulgušā atmosfērā, vecās morāles sabrukumā, izpostītas, visos vējos izklies-tas sadzīves apstākļos Edisons cīnījās par samta cimdu jaunā kapitālisma kaulainajai rokai. Nevis samierināt tikumu ar prātu, bet panākt, lai prāts nebūtu pārāk zinātkārs, pārāk drosmīgs, turēt to vispār pieejamas, skolas loģikas saitē; pūlēties, lai tikums nekļūtu pašaizliedzīgs, pārkāpjot šķiru morāles robežas, un tāpēc turēt to ikdienišķa, veselīga prakticisma saitē; mērīt prātu un tikumu ar personisko, tas ir, ar šķiras, labumu un patiesi apvienot tos vienā veselā vērtībā, tik konkrētā un šauri reālā, ka tie varētu kotēties līdzīgi biržas papīriem, bet no biržas jau tikai daži soļi līdz Betona kafejnīcai, kur virs Edisona pastāvīgā galdiņa karājās pastkastīte lauvas galvas formā: tur iemeta materiālus viņa žurnālu pastāvīgie un nejaušie līdzstrādnieki.

Tāds bija uzdevums. Un pa spēkam, protams, ne Svif-i.im, .bet Edisonam. Jo viņš bija viena miesa un viena ilvi'sole ar jauno kapitālismu un tā radīto iekārtu. Abu partiju vadoņi saprata, ka Edisona tieksme izslaucīt vecās drazas, radīt jaunus buržuāziskās morāles pamatus būs noderīga katrai no abām partijām, kas pamīšus nāca pie varas.

Arī pats Edisons, savu sūtību apzinādamies, 1709.—1713. gada žurnālos prātīgi ieņēma no politiskām sadursmēm ,iItāļu pozīciju, izslēdza šauri politiskus jautājumus no savas programmas un visādi bremzēja savu koredaktoru, dedzīgo vigu Ričardu Stīlu. Vai tad nejauši visedisonis-kakā no visiem žurnāliem «Spectator» pozitīvie, redakcijas vārdā runājošie varoņi bija sers Rodžers Koverlijs, ze-mesīpašnieks torijs un sers Endrū Frīports, tirgotājs un biržas spekulants vigs?

Tā Edisons izmanījās radīt sev reputāciju kā Literāts, kas stāv pāri partijām un kam rūp «visas Anglijas» labums. Tā radās viņa milzīgā popularitāte, viņa neoficiālais goda tituls — «tikumu cenzors».

Un bez tam viņš bija cilvēks, kas prata un vēlējās patikt, apburošs sarunu biedrs, omulīgs pudeles brālis, sirsnīgs draugs.

Kā gan lai šim cilvēkam — laimes luteklim, ar sudraba karoti mutē dzimušam — tiktu līdzi ar cirvi rokā dzimušais «neveiksmīgais kondotjers» Džonatans Svifts?

Protams, Ipolits Tēns, šis buržuāziskās dekadences trūdu saldeno dvaku krietni ieodušais buržujs, savā pompozi spožajā esejā par Edisonu nevarēja noslēpt vieglu, koķetu nicinājumu pret «tikumu cenzoru», šo morāles Robinsonu, kas neatlaidīgi sēja savā saliņā jaunās buržuāziskās ētikas sēklu. Bet tas bija izsmalcināta literāta nicinājums, kas labi sadzīvoja ar godbijības jūtām. Robin-soni ir gan garlaicīgi, tomēr ļoti noderīgi. īpaši ja iedomājas nevaldāmā mežoņa Džonatana Svifta kājas, kas draud izbradāt kuslās sēkliņas, no kurām izauga buržuāziskās kultūras un morāles kuplais dārzs. Kur gan citur — lai arī skeptiski smīnēdams — pastaigātos Tēns, ja ne šī dārza ēnainajās alejās?

Tagad kļūst skaidra efektīgi beletristiskā tirāde par kontrastu.

Kontrasts ir. Bet nevis starp «labestības ģēniju» un «ļaunuma iemiesojumu», nevis starp cilvēces draugu un cilvēknīdēju,.. Bet starp liberālu buržuju un revolucionāru humānistu, starp «savējo» šajā iekārtā un līdz pēdējam svešo, kurš kategoriski noliedz un nolād feodālās verdzības vietā nākušo kapitālistiskās verdzības režīmu; uz šī paša pamata tikpat vulgārie, cik aklie sociologi, iedami Tēna pavadā, ieskaitīja Sviftu «reakcionāros», bet Edisonu, protams, progresistos.

Bija kontrasts. Starp saldu sprediķi un versmīgu traģēdiju, samta slotiņu un tērauda cirvi, starp viena lozungu; es jūtos labi, un lai tā jūtas visi, kas ap mani, — un otra sāpi: cilvēkiem klājas slikti, kā gan lai slikti nebūtu man! Bija kontrasts. Betona kafejnīcā sadūrās labestīgs patmīlis un bargs humānists.

Un viņam būtu vajadzējis, taisīt karjeru, līdzīgu Edi-sona karjerai, pār viņu vajadzēja izlieties Somerza un Montagjū labvēlībai, jo viņa izdarītais pakalpojums bija daudz lielāks par to, ko ar saviem pantiņiem iespēja Edisons. . . Un vēl augstākā pakāpē tas atkārtojās pēc dažiem gadiem Svifta attiecībās ar toriju līderiem. ..

Sviftam par šķērsli bija «garīdznieka sutana», — spriež Makolijs. Blēņas, protams. It kā garīdznieki nebūtu taisījuši karjeru.

«Slikts raksturs», «nesaticība», «cilvēknīšana», — runā citi.

Lai jau būtu visas šīs īpašības. Bet tās liecināja par kaut ko daudz būtiskāku. Tās liecināja par Svifta bezgalīgo vientulību šajā sabiedrībā un vidē.

Tas nu patiešām bija šķērslis. Sviftu neizjuta kā «savējo», pareizāk, izjuta, pat visā pilnībā šīs jūtas neapzinoties, kā principiāli nepieņemamo, galīgi svešo. Arī tad, kad viņš, tā sacīt, darīja «pozitīvu» darbu, arī tad,

1710.—1714. gadā, viņu augstu vērtēja, bet neuzticējās, viņu izmantoja, bet neizvirzīja.

Un pats Svifts?

Viņam šajā piecpadsmitgadē šķita, ka viņš stingri saņēmis rokā slotu un slauka visiem par prieku.

Naiva, traģikomiska maldīšanās! Ja Svifts zinātu, ka uz šīs maldīšanās pamata nākamo gadsimtu edisoni nodēvēs viņu par «kondotjeru» un «uzpirktu bravi»!

Starp citu, viņš lepni pasmaidītu. Jā, viņš nekļūs par savējo arī nākamajos gadsimtos: kapitālistiskā dārza kopēju acīs^ viņš neizbēgami būs «cilvēknīdējs, kas apmelojis cilvēku dzimumu».

Astotā nodaļa SVIFTS CEĻ NAMU UZ KRASMATAM

... ja zaudēta kauja,

Vai zaudēts ir viss? Nav salauzta griba, Nav salauzts mans naids. Man atriebe

pieder

Un drosme vēl dzīva. Es neliecu galvu. Kurš sacīs, ka uzvarēts es?

Milto ns

Un, ja kāds ir pārāks par mums, lai viņš iet projām un ir pārāks paļātiem.

Helvēcljs

Roka ķērās pie slotas. Kaut jel vienā no Bedlamas '.ķērsieliņām saslaucīt putekļus, izmēzt gružus! Bet tā nav šķērsieliņa — tā ir lielās valsts politikas platā iela.

, Fa šo ceļu iet Svifta 1705.—1709. gada un it īpaši slavenās piecgades — 1710.—1714. gada publicistiskā darbība. Dīvains un traģikomisks skats: Svifts mēģina iet kopsolī ar savu laiku, saplūst ar pozitīvā darba straumi.. .

Splvā liesma, kas šāvās debesis kā augstumos traucošās gotisko katedrāļu smailes, 1648. gada revolūcijas vareno, bargo ideju liesma bija apdzisuši, noslīkusi restaurācijas asinis un dubļos.

Aizmirsti septiņpadsmitā gadsimta vidus cilvēki un idejas. Brēciens pēc sociāla taisnīguma, sapņi par vienlīdzību, nemantīgo un viņiem pieslējušās inteliģences komunistiskās cerības — cik tālā pagātnē tas viss palicis, cik biezu pelnu kārtu pārklājies! Grandēja dziesma gadsimta vidū, digeru komunistiskā dziesma:

«Ilgi nabagie cieta briesmīgas pārestības no bagātajiem, no viņu dienderiem baznīckungu sutanās, tā bija ņirgāšanās un negods, un saindētas bija mūsu dzīves akas. Bet raugi — nāk vienlīdzība visiem, nāk kopība un Ildzina kalnus un ielejas. Un tuvu tas laiks, kad nebūs vairs tumsas cilvēku sirdīs un galvās, tad sadosies visi kopīgā darbā, kas paliks uz laiku laikiem; mīlestībā vienosies augstie un zemie, cilvēks vairs nezemosies cilvēka priekšā...»

Izskanējusi dziesma, apklusušas balsis ...

«Jautājumi visiem cilvēkiem, uzdoti no tā, kas vēlas līdzēt sabiedrības labumam, vai mana artava, mesta kopīgas mantas krātuvē» — ar šo naivi svinīgo nosaukumu iznāca pamflets 1649. gada decembrī, kad karstas bija cerības un gaiši sapņi un vispārēja labuma sasniegšana likās tik dabiska un tuva: vajag tikai pareizi atbildēt uz šiem jautājumiem. Lūk, viens no tiem:

«Vai gan privātīpašums vispārēja komunisma vietā nav iedibināts ar varmācību un laupīšanām un vai tādā pašā kārtā netop uzturēts? Vai šajā nežēlīgajā darbā visupirmie nebija plēsoņas — lendlordi, advokāti, garīdzniecība, un vai viņi neslēpa savu nekaunīgo rīcību zem dogmatu, reliģisku formulu un kultu vīģes lapiņām?» Un vēl jautājums: «Vai nepavērs algādži un bezdarbnieki ceļu brīvībai, ja patvaļīgi ieņems un sāks apstrādāt kopienu zemes?»

Jau sen kopienu zemes pārgājušas jauno lendlordu rokās; uz kritušo jautātāju kauliem likti privātīpašuma pamati, un neviens 1649. gada pamfleta eksemplārs vairs nebija atrodams ne Grebstrītas antikvāru bodītēs, ne pie modē nākušā grāmatu tirgotāja Tonsona. Jādomā, ka nebija atrodams arī leveleru avīzes «Moderate» 1649. gada 5. septembra 61. numurs, kura nodzeltējušās lappusēs astoņpadsmitā gadsimta (kad Anglija izcīnīja karu par Spānijas mantojumu, tā pildīdama bagātnieku makus) lasītājs varētu izlasīt sašutuma pilnas rindas par karu: «Kari visos laikos maskējušies ar viscildenākajiem ieganstiem, kā, teiksim, reliģijas reformas, valsts likumu un pilsoņu brīvības aizstāvēšana, bet to rezultāti sagrauj cēlos mērķus un pazudina jebkuru nāciju, jo kari par jebkādas varas pamatu padara nevis tautu, bet gan zobenu, laupa cilvēkiem viņu iedzimtās tiesības un nodod nedaudzo rokās īpašumu — šo pamatu partiju cīņām un galveno iemeslu lielum lielajai daļai apgrēcību pret debesu dievību.»

Vai Sviftam bija pazīstamas šīs rindas? To atbalss dzirdama gan «Mucas pasakā», gan «Sabiedroto rīcībā», gan it īpaši «Guliverā».

Mūrparkas grāmatu skapjos viņam būtu vajadzējis atrast lielisko, 1652. gadā publicēto Džerarda Vinstenlija grāmatu «Brīvības likums», milzu vēriena sociālu utopiju; šī grāmata bija nikns protests pret sociālo nevienlīdzību, valdonīgs aicinājums iznīdēt cilvēces postu, i.idut sociālās taisnības republiku. «Mucas pasaka» vēstī p.ir trim brāļiem, Vinstenlija pamfletā risinās divu brāļu < 11.) logs. Svifts stāsta par «eoiistiem», Vinstenlijs cīnās pret iMi'īdznieku «pārjuteklisko» mācību, kas apstulbina vienkāršo ļaužu prātus, pārvēršot viņus maniakos. Vai šī sa-k i itība nejauša?

Kā nesaklausīt Svifta pamfletos atbalsi no Heringtona «Oceanas», šī spožā revolucionāri utopiskā pamfleta, kas polemizē ar Hobsa nežēlīgo un drūmo «Leviatānu»?

Cik ērmots un vientuļš ir Svifta humānistiskais patoss . sLoņpadsmītā gadsimta sākumā, tik, izrādās, iederīgs tas būtu septiņpadsmitā gadsimta vidū!

Un atziedējušas lielās idejas, bieza pelnu kārta pārklājusi pagājušā gadsimta gaišāko prātu drosmīgās domas un cildenos centienus.

Krāsmatas! Bet mānīgos uguņos spulgojošas krāsmatas ... Angļu literatūras zelta laikmets — māca skolu grāmatas.

Kādi vārdi, kādi cilvēki! Gan Edisons ar Stilu, gan aukstais stilists, dzejas meistars Aleksandrs Poups, gan Džons Gejs, nihilistiskās asprātības raķete, gan Džons Aibatnots, karaļa ārsts, traktāta «Politisko melu māksla» autors — vērtīgs ieguldījums krāsmatu ideoloģijā, un vēl otrs ārsts Bernards Mendevils, aukstais un nežēlīgais prāts, netikuma advokāts, un līdzās viņam — ģeniālais sofists garīdznieka sutanā Džoržs Bērklijs, kas ticēja dievam, bet neticēja pasaules realitātei — un šī nepieklājība nebūt nebija nejauša .. .

Tie — premjeri, bet cik ap viņiem bija literātu un dzejnieku, zobgaļu un pamfletistu, kas ar aforismiem paukoja tikpat eleganti un trāpīgi, cik ar zobeniem viduslaiku bruņinieki, Elizabetes laikmeta džentlmeņi konkistadori!

Dzirkstošā talantu un prātu plejāde dzīvoja, darbojās un spīdēja ļoti īsā laika posmā — gadsimta pirmajos divdesmit gados un īstenībā arī ļoti šaurā vidē — kafejnīcās, klubos, augstāko aprindu viesistabās, ministriju audienču zālēs; visi viņi pazina cits citu, satikās gandrīz katru dienu, elpoja vienu gaisu un krustoja zobenus nepārtrauktos asprātības un talanta dueļos ...

Kā lai neiesaucas: taisni apbrīnojams, savā spožumā neatkārtojams laikmets!

Literatūrā — auksta formālisma, bezdvēselīgas meistarības, garīgi tukšas paņirgāšanās laikmets; sabiedriskā

domā —- diskreditētu lozungu, aizmirstu ideju, sadrumstalotu ideālu, pārdegušu emociju laikmets. Laikmets, kurā valdīja skepse, laikmets, kam vārdā nihilisms, analīze, laikmets, kam vārdā nāve. Tā iemiesojums ir visulab-klājīgais bīskaps Džordžs Bērklijs, visegoistiskākās un bezcerīgākās no jelkad izvirzītām morāli filozofiskām teorijām — solipsisma ēkas celtnieks. Tikai dižu ideju krāsmatās, tikai bezmērķīgas skepses un bezperspektīvas analīzes atmosfērā varēja tapt tāda celtne.

Bet šajās krāsmatās mēģina būvēties arī Džonatans Svifts.

Iet kopsolī ar laikmetu nozīmē atklāt labāko, kas laikmetā atrodams, vai ne? Labākais savukārt nozīmē mazāko ļaunumu, to Svifts saprot. Bet kur un kā atrast šajā laikmetā to spēku, ko vismazāk būtu saindējusi vispārējās trūdēšanas atmosfēra?

Svifta skatiens vēršas uz sava laika politiskajām partijām.

Vigu partijas morālās vērtības un dižās idejas izteica lozungs: raust bagātibu! — tāda ir 1688. gada darījuma ideja. Un Sviftam un viņa laikabiedriem skaidrāk par skaidru redzams: tā ir galvenokārt «naudas maisu» partija, tieši vai netieši saistīta ar Anglijas banku, ar Aus-trumindijas kompāniju, ar karu par Spānijas mantojumu, karu, kas nodrošināja Eiropas tirgus angļu manufaktūrai. Šai partijai bija vērtības, bet ne morālas: valsts parāda obligācijas, sadalītas galvenokārt Sitijas komersantu, proti, vigu, starpā. Šai partijai bija arī idejas, bet ne lielas: karaļa prerogatīvu maksimālas sašaurināšanas idejas, šauri egoistiskas, savtīgas kreditoru saujiņas idejas, kā sagrābt maksimālu noteikšanu pār savu parādnieku — valsti. i

Sviftam derdzās tādas vērtības un idejas, viņš tām klupa virsū ar visu sava sarkasma negantību. Bet Svifts redz, ka vigiem ir 1688. gada «tautas revolūcijas» oreols, nācijas interešu aizstāvju reputācija, — viņi taču bija cīnījušies pret Stjuartu dinastiju, kas pārdevusies Francijai un vēlāk gāzta.

Bet kādas idejas un vērtības ir torijiem? Nevis idejas, bet instinkti, «lauku džentlmeņu» nejaušā grupējuma, trulo, aprobežoto, ar sīkmuižniecisku idiotisma sērgu sirgstošo «lapsu mednieku» instinkti, kurus urda apziņa, ka arvien gr ūtāk piekļūt pie valsts pīrāga dalīšanas, un sapņi ti.ii i »<i -īga nominālā saimnieka — karaļa nona — varas I i .11| rināšanu, bailes un naids pret naudas aristokrā-ii|u - šo jauno spēku valsti, neapmierinātas alkatības Mī liukti, aizvainotas psihes balsis; tā dzimst viņu bez-••I >■ ‘tiffi avantūristiskā politika — toriju cerības uz ' t j 11 artu atgriešanos.

Kūda varēja būt Svifta attieksme pret šo partiju? Ni-• ies zēlums: tas redzams jau pamfletā «Domstarpības».

Ii,i tomēr toriji savā vairākumā ir provinciālās Angli-|.is vidējie zemes īpašnieki; Sviftam šķiet, ka viņi pār-•■iuv tās «zemes intereses», kas pretstatā «naudas intere-:.Min» ir nācijas morālās veselības un stabilitātes ķīla.

Ai, ja varētu radīt trešo partiju, kas savā programmā un praksē apvienotu toriju un vigu «labākās īpašības»!

Dīvaini sapņi šim klusajam lauku mācītājam, pārdrošus fantāzijas... Tomēr sapnis par «trešo partiju» neliek Kviftam miera ne šajos, ne vēlākajos gados: «.. . es kavēju laiku ar partiju apvienošanas projektiem — sastādu tos pa naktīm un sadedzinu no rītiem» (vēstule, rakstīta 1709. gada 12. janvārī).

Svifts, protams, zina, ka ir pastāvējusi trešā, patiesā lautas partija — pusgadsimtu pirms viņa pirmā pamfleta parādīšanās. Tās vadoņi un ideologi bija Džons Lilberns, Vinstenlijs, Viljams Everards, Kosters, Pālmers, Prenss, Volvins — tagad jau aizmirsti vārdi, bet tās kadri bija pilsētu un lauku proletārieši, bezzemnieki un sīkzemnieki, audēji, amatnieki... Tai bija augsti mērķi, lielas idejas, patiesi morālas vērtības. Bet tagad šīs partijas nav, jo nav lautas kā aktīva politiskā spēka. Tauta ir izkliedēta, vīlusies, tauta klusē ,,

Un tomēr, iekām Svifts nav radījis trešo partiju, ar ko viņam pa ceļam? Uz kā viņam, vienpatim, balstīties savā tieksmē iet kopsolī ar laiku, kurš no spēkiem mazāk vispārējās trūdēšanas skarts, kuru var uzskatīt par mazāko ļaunumu?

So spēku Svifts atrada — vai vismaz spēja sev iestāstīt, ka atradis, — anglikāņu baznīcas institūtā.

Kas gan būtu dabiskāk? Larakoras draudzes mācītājs, teoloģijas doktors aizstāv tā institūta intereses, kuram pats piederīgs ... Bet, ja mācītāju sauc Džonatans Svifts, ja teoloģijas doktors ir «Mucas pasakas» autors, ko tad? Noticis apvērsums viņa uzskatos, — domā vieni... Viņš nekad nav bijis ateists, un «Mucas pasaka» vērsta tikai

pret atsevišķām nebūšanām, — spriež otri. .. Svifts gluži Vienkārši ir vulgārs un cinisks divkosis, baznīca viņam ir tikai tramplīns karjerai, kā piederas «cilvēknldē-jam», — apgalvo trešie.

Cik vienkārši, izrādās, atminama «Svifta mikla»!

Šis anglikāņu mācītājs bija konsekvents ateists, cilvēks, kam reliģija nav vajadzīga. Taču viņš nebija pret to vienaldzīgs kā viņa laikabiedri Bolingbruks, Gejs, Poups — viņš to aktīvi ienīda kā cilvēka cieņai un brīvībai. naidīgu spēku, kas viņu pazemo un apmuļķo. Un šajā ziņā viņš ir ne tikai Voltēra, bet arī Didro un Hol-baha priekštecis: taisna līnija ved no Larakoras mācītāja uz franču apgaismotājiem gadsimta beigās.

Bet viņi taču nesēdēja katoļu baznīcas amatos!

Vajag saprast, kas Sviftam bija anglikāņu baznīca.

Tā bija vairāk politiski sabiedriska nekā reliģiska rakstura iestādījums. Tā bija radīta kā karaļa varas tarans feodālisma cietokšņu mūru dragāšanai, bet Svifta laikos jau nostiprinājusies kā patstāvīgs spēks valstī, paš-pārvaldnieciska politiska vienība ar savu jurisdikciju, savu nodokļu sistēmu un pat pārstāvniecības orgāniem.

Baznīcas pārziņā atradās visas universitātes, vairums vidusskolu un pamatskolu; augstākie garīdznieki bija inteliģenti, literāti, politiķi, un šī institūta raksturīgākā īpašība bija laicīgums. Bet atšķirībā no katolicisma anglikāņu baznīca bija pasvītroti nacionāla baznīca — vienīgā nacionālā baznīca tālaika Eiropā. Tās nacionālais gars, dedzīgā ieinteresētība sabiedriskās, laicīgās lietās vistiešākā veidā noveda pie daudzo sektantisko elementu atšķelšanās un apvienošanās ar kopīgiem «disidentu» vai «nonkonformistu» nosaukumiem — Svifta «brālis Džeks». Tie bija tipiski reliģiski mistiskas domāšanas pārstāvji, ar savām reliģiskas «atklāsmes» un «debesu valstība katrā no cilvēkiem» formulām, ar pretsabiedrisku psihi, sektantisku individuālismu, visiem obligāto morāles normu anarhistisku noliegumu. Viņi pūlējās sagraut anglikāņu baznīcu no iekšpuses, mezdami to pār vienu kārti ar katolicismu; baznīcas pretsolis bija slavenais 1673. gada «testa akts», kas prasīja no personām — tiklab no garīgām, kā arī no laicīgām, kuras ieņēma valsts amatus, — atzīt trīsdesmit deviņus anglikāņu baznīcas dogmatus.

Svifts uzskatīja šo institūtu par vienīgo, kas stāv ārpus sociāliem grupējumiem, ārpus partiju intrigām, nav.

.iil urgs no «naudas maisiem», nepakļaujas pagaidu val-< 11! ч и un galma favorītu ietekmēm; viņš gribēja saskatīt .mglikāņu baznīcā aktīvo spēku, vareno ieroci cīņā par v.tlsls un tautas attīrīšanu no morālās trupes.

Viņam eksistēja baznīca, nevis reliģija; viņš bija baz-И и . is kalps, bet antireliģisks, ateistisks baznīcas kalps. Visā pilnībā pieņemdams dogmatus un rituālu, taču nevis kā mistiskus simbolus, bet gan kā vienkāršu forma-lil.ili, zināmus noteikumus, nepieciešamu institūta atribū-ii! и, Svifts naidīgā atklātībā nicināja psihes reliģiozitāti, n liģijas būtību un tālab arī visu sugu sektantus. Un, ,iizstāvēdams baznīcas institūta intereses, viņš cīnījās ne-v is par reliģiju, bet par elementāru cilvēcisku godīgumu, par cerību uz morālu progresu.

Un vēl kas: anglikāņu baznīca bija — katrā ziņā cie-cik nekā politiskās partijas — saistīta ar tautas zemākajiem slāņiem sava skaitliski lielā un morāli visnoturīgākā slāņa — lauku garīdzniecības personā. Šī baznīcas lunkcija viņam, plebejam, bija visbūtiskākā.

No tā viņam vajag vadīties savas rīcības programmā.

Aizstāvēt baznīcas intereses abu partiju cīņas politis-I n ja situācijā, vienlaikus sapņojot par trešās partijas radīšanu ...

Praktiska programma? Bet kam? Pieticīgam Larakoras draudzes ganam? Tādiem sapņiem taču nav ne mazākā pamata!

Neteiksim vis, ka ne mazākā. Jāņem vērā, ka šis Larakoras mācītājs ir jau ļoti pazīstams un iecienīts literāts, bez tam cilvēks, kam daudz pateicības parādā vigu partijas līderi — partija no 1705. gada atkal ir tuvu varai.

1705. gada aprīlī Svifts ierodas no Larakoras Londonā ar oficiālu misiju. Īrijas garīdzniecība pilnvarojusi viņu panākt, lai valdība atceļ dažus nodokļus, kas baznīcai jāiemaksā karaļa kasē, jo viss šo nodokļu smagums gūlās galvenokārt uz nemantīgo lauku mācītāju pleciem. Anglijas garīdzniecību karaliene Anna bija atbrīvojusi no šiem nodokļiem jau 1702. gadā; būtu taisnīgi, ja tos pašus atvieglojumus saņemtu arī nabadzīgā Īrijas garīdzniecība.

Kāpēc šīs misijas veikšanai izraudzīja Sviftu?

Protams, tāpēc, ka viņš spilgti izcēlās starp nabadzī-

gajiem Īrijas dvēseļu ganiem. Un arī tāpēc, ka bija zināmi viņa personīgie sakari ar vigu partijas vadoņiem. Vai, mīļuprāt uzņemdamies šo misiju, Svifts cerēja, ka, to pildot, radīsies iespēja arī pašam pakāpties augstāk pa karjeras kāpnēm? ' \

Uz to viņš cerēja un to gribēja.

Kā gan citādi?

Jo augstāku stāvokli viņš ieņems baznīcā, jo derīgāk tas būs baznīcai: būdams līdz galam godīgs pret sevi, viņš nevarēja izvairīties no šī dabiskā sprieduma.

Tā spriež nevis vulgārs karjerists, nevis «kondotjers», nevis «uzpirkts bravi», bet tikai cilvēks, kam dārgs viņa darbs.

Svilta cerības bija diezgan reālas.

«-. . . Lordi Somerzs un Helifekss (Montagjū) gribēja iepazīties ar mani un izrādīja man visas cieņas un simpātiju zīmes . . . Viņi ļoti nožēloja, ka nav spējuši neko izdarīt manā labā, bet neskopojās ar visdedzīgākajiem solījumiem, ka es tapšot virzīts tik augsti, cik vien es varētu cerēt, ja tas būs atkarīgs no viņiem.»

Tā raksta Svifts publicēšanai neparedzētā dokumentā, kas ieraudzīja dienas gaismu tikai deviņpadsmitā gadsimta sākumā. Un šis izteikums atbilda faktiskajam stā- 3 voldim: Svifts, tik vienaldzīgs pret pēcnāves slavu, ne- : pūlējās piepušķot sevi nākamo paaudžu acīs. Dabiski, ka augstdzimušie lordi apbēra laipnībām jauno talantu un sasolīja viņam zelta kalnus — tas notika 1702. gadā, un viņi vēl ne tuvu nebija pie varas. Viņi vēl nebija pie varas arī 1705. gadā, bet apakšnamā jau veidojās solīds vigu vairākums, Somerzs un Helifekss atkal bija pietiekami ietekmīgas personas.

Un tomēr savā 1705. gada braucienā Svifts neko nepanāca — ne Īrijas mācītāju, ne savā labā.

Bez tam viņš sāka saprast, ka ne jau no vigiem anglikāņu baznīca var gaidīt savu nostiprinājumu. Savā drošajā gaitā uz varas pilnību šī spēcīgā partija, bagāta ar cilvēkiem un naudu, pēc pašas iniciatīvas izraisītā karā gūto uzvaru spārnota, ar galma intrigām un finansiālu spiedienu karalienes Annas piecos valdīšanas gados pakļāvusi šo aušīgo, histērisko, aprobežoto dāmu, — vigu partija nekādi nebija ieinteresēta anglikāņu baznīcas privilēģiju paplašināšanā. Taisni otrādi, baznīcas pārlieku neatkarīgais stāvoklis kaitināja vigus.

i l.ii dara, pagaidīsim — varbūt situācija mainī-

!'/. •. ada beigās Svifts atkal ierodas Londonā ar to i i uzdevumu. Nu viņš nešaubās par labvēlīgu iznā-i ui, jo tagad (1708. gadā) valdības galva ir pats lords I. i /s! Sviftam pašam jau ir pavisam spožas izredzes, ļ.i iv. 1.idīsies, ka viņa spalva noderīga vigiem.

IJ11 kāpēc gan lai Svifta spalva nebūtu noderīga? Viņš Un 11 pacēla savu balsi un aizstāvēja augstdzirnušos lordus l■ 111 iz, kad viņi tapa vajāti un pazemoti; privātas saru-n 13 ar Somerzu 1703. un 1705. gadā Svifts uzsvēra, ka vīnam tuva tā vigu programmas daļa, kas paredz aizstāvei, nācijas pilsoniskās brīvības. Tātad?

Tiesa gan, nepatīkamais jautājums par baznīcas lomu valstī paliek atklāts.

Tajās pašās sarunās Svifts žēlojās Somerzam par vigu nicīgo attieksmi pret baznīcas institūtu, par viņu koķetē-.. 1 nu ar nonkonformistiem. Bet neba šī varenā partija mainīs savu taktiku, lai izpatiktu provinces mācītājam. Doktoram Sviftam — spožam un asredzlgam politiķim — pisaprot, ka vigiem jāpaplašina sava bāze valsti. Sājā .stāvoklī pilnīgi dabiski ir atvieglojumi nonkonformis-t iem — viņu valstī ne mazums un viņiem liels iespaids —, kaut vai atceļot novecojušo «testa aktu». Tas ir trie-(iens anglikāņu baznīcai? Bez šaubām, bet politika paliek politika. Un, atklāti runājot, vai tad viņam, Sviftam, tas tik svarīgi? Neraugoties uz vigu antianglikānisko politiku, ļoti daudzas no augstākajām baznīcas amatpersonām —- kanoniķi, dekāni, bislcapi — ir oficiāli vigi; mēs taču galu galā neapdraudam baznīcas augsto amatpersonu, pie kurām tas gods piederēt doktoram Sviftam, labklājību vai stāvokli... Varētu pat aplaimot šos tum-sonīgos Īrijas mācītājus, apmierinot viņu lūgumu par nodokļa atcelšanu, bet — kā doktoram šķiet — ja šo atvieglojumu apvienotu ar «testa akta» atcelšanu no sākuma, eksperimenta pēc, vienā pašā Īrijā?

— Un vispār mūsu godātajam doktoram Sviftam nenāktu par ļaunu, — bilst Larakoras mācītājam lords So-merzs vai lords Helifekss kādā no daudzajām pārrunām 1708. gadā, — nenāktu par ļaunu ieņemt skaidru politisku nostāju, kā to, piemēram, darījis kaut vai misters Edisons.

— Redzat, mums te uz galda nule iznākušais pamflets «Angļu garīdznieka pārdomas» — vai godājamais dok-

tors to jau lasījis? Jā, neapšaubāmi: talantīgi uzrakstīts, asi, temperamentīgi, kristāltīrā un skaidrā stilā — au- ļ tors acīmredzot vēršas pie visplašākā lasītāju loka Šim autoram spēcīga spalva, tā, starp citu, atgādina mums : pamfletu «Domstarpības» ...

«. . . Tur, kur varu sagrābj viena persona vai personu grupa, kas nepārstāv visu zemi, sākas ļaunprātīga varas izmantošana. Tāpēc es noliedzu jebkuru uzspiestu varu, neraugoties uz Hobsa gluži pretējiem apgalvojumiem, es to uzskatu par vēl lielāku ļaunumu nekā anarhija: mežonis ir laimīgāks par vergu.» — «To, kas sludina abso- | iūtu vienas personas rokās nodotu varu, visās brīvās ze- ; mēs vajadzētu uzskatīt par cilvēces ienaidnieku.»

— Spēcīga spalva, jāsaka, pat pārāk spēcīga. Domas ļ pareizas,, bet paasas. Taču ne jau par to jābrīnās. Pamfleta autors it kā stāv pāri partijām, viņš spriež kā augstākais tiesnesis, kā cilvēks no malas! Piemēram, šīs rindas jau nu nekādi nav savienojamas ar nopietna politiķa nostāju:

«Angļu garīdzniekam vienas partijas principi var likties pieņemamāki par otras partijas principiem, ja viņš uzskata tos par valsts un baznīcas interesēm derīgākiem; bet nekad kaislība vai pašlabums nepiespiedīs viņu aizstāvēt kādu viedokli tikai tāpēc vien, ka tas ir viņam simpātiskās partijas viedoklis, — tādā rīcībā viņš saskata visu mūsu nebūšanu sakni. . . Ņemot vērā abu partiju labās un sliktās puses, ar visām nolaidēm uz partejisku neohjektivitāti, es uzskatu, ka tam, kas vēlas saglabāt baznīcas un valsts konstitūciju negrozītu, jā vairās no vigu galējībām — pirmās labad un no toriju galējībām •— otrās labad. . . Nu esmu pateicis visu, ko uzskatīju par nepieciešamu sacīt šajā svarīgajā jautājumā, un man gribētos, lai abas partijas atzītu, ka man taisnība. Ja f uz to nevar Cerēt, es savukārt gribētu, lai abas partijas | atzīst, ka es maldos; man tas tikai glaimotu, kā arī dotu j pietiekamu pamatu uzskatīt, ka es spriežu objektīvi un acīmredzot — taisnīgi.»

— Atjautīgi, bezgala atjautīgi! Bet vai mūsu godājamam doktoram neliekas — visai augstprātīgi?

Taču pamfleta autors ir neizmērojami naivs cilvēks. Ar tādām koncepcijām viņš domā ņemt dalību politiskā dzīvē, spēlēt izcilu lomu! Ak vai, gan toriji, gan vigi pārāk Viegli sapratīs, ka šis cilvēks, kas sapņo par sevišķu lepna

nil.ili.i stāvokli, viņiem nekādi neder. Starp citu, pam-li'-l.i autoru tas it kā nebaida? Viņš taču raksta jau pir-m,i ļas rindās: «Es brīvi izsaku savas domas sarunās ar alni partiju ietekmīgākajiem pārstāvjiem... Mani izteikumi nav saistīti ne ar kādām karjeras perspektīvām. Un beidzot — es rūpīgi slēpju savu vārdu, kas visā pilnībā <ilbrīvo mani no jelkādām cerībām vai bailēm, savas domas izsakot.»

Iespējams, ka Svifts koķetēja, šīs rindas rakstīdams. Viņš jau nu varēja saprast, ka par 1708. gadā publicētā pamfleta «Angļu garīdznieka pārdomas» autoru nenoturēs ne Edisonu, ne kādu citu no šī laika redzamākajiem rakstniekiem. Bet cik gan viņš ir naivs, šis ar slotu bruņotais politiķis, šis sapņainais celtnieks!

Pamfleta idejiskais kodols, ir — apvienot naidīgās partijas vienā, kas valdītu valsts un tautas labā. Kā uz to varētu ielaisties grupējumi, kas pārstāv nesamierināmi naidīgas intereses, jo vienā pusē karo finanšu dūži, otrā •— feodālās aristokrātijas un sīko zemes īpašnieku atliekas? Vai šo interešu sadursmi varēja likvidēt viņa pamfleta kaislīgā loģika?

Svifts to saprot. Bet kas viņam atliek? Viņš labāk grib būt naivs. Viņš tagad pūlas «labot cilvēku dzimumu» ne uzreiz, bet pa mazumiņam.

Svifts zina arī, ka augstprātīgais pamflets viņa karjerai par labu nenāks. Agrāk tika domāts par viņa iecelšanu Voterfordas bīskapa amatā, turpretim tagad, kad Somerzs un citi sapratuši, ka no Svilta īpaša labuma nebūs, viņam piedāvā — arī tikai nosacīti — diplomāta posteni Vīnē vai pat bīskapa vietu Amerikas kolonijās, tālajā Virdžī-nijā .. . Somerzs nebūt neatsakās pildīt savus 1703. gada solījumus, bet Sviltu, šo nemierīgo, augstprātīgo un dīvaini naivo cilvēku, vajag aizdabūt tālāk no acīm...

Taču drīz vaiis nerunāja ari par to —- Svifts bija asi saķildojies ar jauno Īrijas protektoru lordu Tomasu Vor-tonu, no kura faktiski bija atkarīga nodokļa atlaišana Īrijas garīdzniekiem.

Lords Vortons, Svilta nežēlīgā 1711. gada pamfleta varonis, bija zīmīga sava laikmeta figūra.

1739. gadā, trīsdesmit gadus pēc Svifta pirmās sastapšanās ar Vortonu, iznāca Džona Mekija (pseidonīms) in-

teresantā grāmata — karalienes Annas un Džordža I laiku galma tenku krājums. Grāmatai bija pievienots laikmeta galveno darboņu saraksts ar īsiem viņu raksturojumiem. Grāmatas eksemplārs nonāca arī pie Svifta, viņš pazina visu šo publiku un, pārlapodams grāmatu, ar vecīgu roku — viņam tad bija jau' septiņdesmit divi gadi — lappušu malās uzmeta savas piezīmes pie Mekija raksturojumiem. Viņš bija pārdzīvojis visus, pārdzīvojis pats sevi — ilgas pēc nāves bija viņa atlikušo mūža dienu saturs, dziļi zem gadu pelniem gulēja tā laikmeta notikumi un ļaudis; grūti iedomāties, ka lepnais, vientuļais sirmgalvis būtu gribējis atriebties miroņiem ...

Ar šķebīgu smaidu viņš pārskata raksturojumus: Mekijs bija līdējs, turklāt netalantīgs līdējs, un cerēja, ka apmēram tajā laikā rakstītā grāmata nonāks ieinteresēto personu rokās. Re, arī lorda Vortona vārds. Svifts lasa:

«Viens no visnevainojamākiem Anglijas džentlmeņiem; ļoti gaišs un atjautīgs prāts. Vīrišķīga stāja, dzīvo ļoti plaši, vidēja auguma, gaišmatis,»

Barga kļūst sirmgalvja seja, acis iezvērojas sašutumā, smaids sastingst riebuma grimasē. Viņš iemērc spalvu tintnīcā, akurāti nopurina un stingrā, cietā rokrakstā, kurā ik vilciens ir nepārsūdzams kā tiesas spriedums, uzraksta dažus īsus vārdus:

«Vispēdīgākais nelietis, kādu jelkad esmu pazinis.»

Var iebilst Sviftam: tajā laikmetā bija diezgan arī citu, kas izvirtībā varēja mēroties ar Vortonu — «goda vīru Tomu», kā viņu zobgalīgi dēvēja viņa paša kolēģi. Bet nav apstrīdams, ka starp laikabiedriem viņš izcēlās ar atklātu kukuļņemšanu, aukstā cinisma bezkaunību un smago, nicīgo vienaldzību pret jebkādām personīgas vai sabiedriskas morāles normām. Šīs pasugas «pārcilvēki» vienmēr spēja iedzīt Sviltu ārprāta niknumā. Turklāt Vor-tons plātījās ar savu aristokrātiskumu un atklāti nicināja literatūru un literātus.

Bet viņiem vajadzēja satikties, lai apspriestu nodokļa atcelšanu Īrijas garīdzniecībai, un viegli iedomāties, ka mierīgā šī saruna vis nebija.

Taču vēl vairāk Sviftu satrauca baumas, ka valdība patiešām nolēmusi nodokļa atcelšanu saistīt ar «testa akta» atcelšanu.

Kā! Tātad nemantīgajai, nospiestajai Īrijas garīdznie-

i 111.1 i tas, uz ko viņai ir pilnas tiesības, jāsaņem par moi.ilas pļaukas cenu!

Un viņš, Svifts, būs mākleris, vidutājs šajā apkaunojo-:..i jā darījumā . . . Viņš juta, ka pļauka deg uz viņa vaiga, ,i|)vainots viņa lepnums, pazemotas viņa taisnīguma jūtas: nē, tam jātop atriebtam!

Atriebība nāca, ne mirkli nekavēdamās.

< .andrīz vienlaicīgi tajā pašā 1708. gadā parādījās divi pamfleti, atkal anonīmi, tomēr neviens nešaubījās, ka to iii tors ir Svifts.

Abi pamfleti liecināja — katrs savā veidā — par Svifta v areno spēku! Pirmais no tiem — «Vēstule par svēto zvē-icstu» —- skar aktuālus jautājumus, to uzrakstījis reālpo-lilīķis; tas ir neprātīgs uzbrukums vigu partijai par tās nostāju pret baznīcu; pamflets rakstīts jau stilistiski izveidotā Svifta valodā — asā, plebejiskā, vīrišķīgā; ik vārds — vesera sitiens pa naglu, argumentācija kļūst gandrīz vai par fizisku ietekmēšanu . ..

Toties nesalīdzināmi briesmīgāks ir otrais pamflets, kā Ins apdraud valdošā grupējuma mieru, kā grauj topošā režīma pamatus un balstus i To nav rakstījis «cilvēks ar slotu», kas cīnās ar atsevišķām nebūšanām, reālpolitiķis, nē — ir atgriezies «Mucas pasakas» autors, domātājs, kas nepazīst kompromisu un bez žēlastības nosvītro visus «spēles noteikumus», dižais analītiķis, kura skalpelis at-šķērž sabiedriskās liekulības visdziļākos slāņus. Pamflets vērsts pret laikmeta satvaru un būtību. Pirmajam tagad ir tikai vēsturiska nozīme, turpretim paliek un uz laiku laikiem paliks nemirstīgs otrais, kas griež krūti pret savu gadsimtu.

«Mēģinājums pierādīt, ka kristietības iznīdēšana Anglijā tās pašreizējos apstākļos var radīt dažas neērtības un, iespējams, nenovest pie tiem labumiem, kas gudru prātu iecerēti.»

Acīmredzot joks, mistifikācija — vai tad kāds būtu ieteicis iznīdēt kristietību?

Bet Svifts nebūt nejoko. Pamfletā nav ne smaida ēnas. Tā ir nopietnība, tik pamatīgi smaga nopietnība, ka šķiet pat garlaicīga. Jau no pašām pirmajām rindām nav ne mazāko šaubu, ka parlamentam patiesi iesniegts bils par kristietības iznīdēšanu un izpelnījies vienprātīgu piekrišanu un ka šīs rindas — bezcerīgs mēģinājums cīnīties par acīm redzami zaudētu lietai. Mistifikācija te notiek tik

reālā plāksnē, ka liekas — citas realitātes vispār nav: «Gulivera» autors būtu varējis neuzrakstīt «Mēģinājumu», bet «Mēģinājuma» autoram katrā ziņā vajadzēja uzrakstīt «Guliveru».

Kristietība Anglijā tiek atcelta — lūdzam par to nešaubīties.

Kristietības atcelšanas aizstāvju rīcībā ir ļoti nopietni argumenti — bikli un pazemīgi autors atļaujas dažus no tiem apšaubīt: viņš nezobojas, neskaišas, viņš prāto pusbalsī.

Un tūlīt pasteidzas piebilst: viņš nebūt netaisās aizstāvēt īsteno kristietību, kas, pēc seniem nostāstiem, esot kaut kad pastāvējusi. Tagad tādas nav — tā nebūtu savienojama ar varas un bagātības pašreizējiem principiem; autors turpmāk runās tikai par nominālo kristietību. Sabiedrība protestē arī pret to, sacīdama, ka arī nominālā kristietība pārāk kaitinot brīvdomātājus un zobgaļus. Autors neiebilst, bet atļaujas piezīmēt: 'ja kristietību atceltu, kur gan zobgaļi ņemtu citu tik ērtu objektu izsmieklam? Vai tad viņu izsmiekla dzelonis nevērstos pret valdību, ministriem un vēl vairāk apdraudētu sabiedrības labumu?

Vēl autors spriež, ka ar desmittūkstoš lauku mācītāju uzturēšanai nepieciešamo summu daudz derīgāk būtu uzlabot dzīves apstākļus divsimt jaunekļiem, izputējušu aristokrātu dzimtu spožajām atvasēm, bet no atlaistajiem mācītājiem iznāktu it pieņemami matroži un kareivji. Tas ir spēcīgs arguments! Tomēr autors atļaujas godbijīgi aizrādīt, ka tādējādi atbrīvojušos līdzekļu tik un tā nepietiktu šo jauno cilvēku uzturēšanai atbilstoši viņu augstajam rangam. Un bez tam — kā lauku apvidos iztikt bez jel viena lasīt un rakstīt pratēja? Ja novāks mācītāju, nebūs neviena. Jāpadomā arī par nācijas nākotni: autors uzskata, ka desmit tūkstoši lauku mācītāju, pusbadā dzīvodami un savas vīrestības spēku saviesīgās baudās neizšķērdēdami, ir «teicami vaislinieki».

Vēl autors norāda, ka baznīcas derētu pārvērst spēļu namos, tirgos, biržās, naktspatversmēs... Lai piedod autoram asu vārdu, bet tā jau ir kazuistika! It kā baznīcas derīgums nebūtu acīm redzams: kur tad vēl ērtāk norunāt satikšanos, izrādīt jaunākās tualetes un patērzēt, kur vēl tik saldi var nosnausties kā svētdienas dievkalpojuma laikā!

Tālāk autors spriež, ka līdz ar kristietības iznīdēšanu i/nīks arī visas sektas, kas sašķeļ tautu. Ai, ja patiesi v,īrētu cerēt uz tik labvēlīgu iznākumu, autoram nekas nebūtu pretī! Bet sakiet, lūdzu, — ja ar parlamenta de-l i etu no angļu valodas un visām vārdnīcām izsvītrotu \ .irdus: maucību dzīt, melot, zagt, blēdīties, žūpot, vai nirā rītā mēs pamostos šķīsti un tīri patiesības, goda un likuma pravieši? Ja no vārdnīcām izsvītros vārdus: bāls. is, reimatisms, podagra, vai ārsti paliks bez darba? Vai Ik: iemesli, kas liek cilvēkiem dalīties naidīgās partijās un sektās, izzudīs, ja likvidēsim to nosaukumus? Vai mūsu valoda ir tik nabadzīga, ka skaudība, lielība, skopums, alkatība un godkāre neatradīs sev jaunas iesaukas? Un viss paliks, kā bijis ..,

Un vēl autors par nejēdzīgu atzīst paradumu, kas reiz pa septiņām dienām atsevišķu cilvēku grupai savos spre-ilikos ļauj uzbrukt visiem bagātības, slavas un baudu iegūšanas paņēmieniem, ko pārējie tik cītīgi piekopj atlikušajās sešās nedēļas dienās. Bet vai tad šiem uzbrukumiem kāds piegriež jel mazāko vērību? Bez tam — ir taču daudz patīkamāk darīt to, kas aizliegts.

Tālāk autors pierāda, ka līdz ar kristietības un vispār reliģijas atcelšanu izzudīs arī audzināšanas aizspriedumi, kas ar nosaukumiem — tikums, sirdsapziņa, taisnīgums traucē mūsu mieru. Iebildīsim tomēr, ka ar šiem aizspriedumiem vesta tik enerģiska cīņa, ka tie iznīdēti ar visām saknēm.

Autors turklāt vēl šaubās, vai reliģijas iznīdēšana zemākajām šķirām liksies tik pievilcīga, kā top uzskatīts; ir jau tiesa, ka reliģija tika radīta, lai turētu bailēs tautas zemos slāņus, taču pašlaik reliģija zemākajās šķirās ir tikpat nepopulāra, cik augstākajās, un daži tās elementi noderīgi joprojām — apvaldīt bērnus, kad viņi niķojas, un ar kaut ko izkliedēt ilgo' ziemas vakaru garlaicību.

Vēl daži argumenti un pretargumenti tā paša naidīgā sarkasma garā — un noslēguma rindas:

«Es patiesi baidos, ka pusgadu pēc kristietības iznīci-itāšāiiaš Austrumindijas kompānijas bankas akcijas kritīsies vismaz par vienu procentu. Un, tā kā šī summa ir piecdesmit reižu lielāka par to, ar ko mūsu gadsimta gudrība atļautos riskēt kristietības saglabāšanas labad, nav

pamata riskēt ar tik grandioziem zaudējumiem, lai izbaudītu sīko labpatikšanu, to iznīdējot.»

Miers. Drūms, dvēseli stindzinošs miers. Neviena asa vārda, nevienas izsaukuma zīmes. Pieklājīgs tonis kā nebūtiskā sarunā par mazsvarīgām, nenozīmīgām lietām.

Un zem šis maskas — jo negantāka ironija, jo nežēlīgāks naids. Pasvitroti pedantiskā argumentu uzskaitīšana — cik ģeniāls izsmiekls! Pamfletists nīst ģeniāli' un ģeniāli apvaino nīstamos. Svifts raksta šis ledusdzedrās rindas sakostiem zobiem, lēni velk burta pēc burta, raksta vārdu pēc vārda: auksta ienaida svaros sver katru domas pavērsienu, ar nepielūdzama nicinājuma sietu atsijā katru argumentu. Un vārds top visuspēcīgs un mērķtiecīgs.

Cilvēks, kas prot tik augstprātīgi un pilnestīgi ienīst, — cik stipram gan viņam jābūt un cik vientuļam! Vientuļš ir pravietis savā tēvzemē... un ja turklāt viņš ir vēl ironisks pravietis?

īgnums un bailes — tāda bija galvenā reakcija uz Svifta pamfletu. Anglikāņu baznīcai — caurcaurēm opor-tūnistiskai organizācijai — tikai svešs un draudīgs varēja likties Svifta maksimālisms, viņa nevaldāmā tieksme izteikt līdz galam visu rūgto patiesību par reliģijas stāvokli Anglijā, viņa nicīgā nevēlēšanās noklusēt nepatīkamas patiesības. Jo tāda reliģijas aizstāvēšana bija negants baznīcas hierarhijas augsti stāvošo personu apvainojums, nesamierināms viņu reālpolitikas atmaskojums: saglabāt šķietamību, atsakoties no būtības. Baznīcas val-doņiem tāds sabiedrotais nepavisam nebija vajadzīgs.

Savukārt politiskie darboņi — gan vigi, gan toriji — Svifta sarkasmā saklausīja personisku uzbrukumu. Bija pārāk skaidrs, ka ne jau reliģiju pret viņiem aizsargā autors, bet gan sociālās un personīgās morāles pamatprincipus, tos pašus tikumības, godīguma, pienākuma principus, kurus viņš nosauc par savu laiku nodzīvojušiem aizspriedumiem un kuriem vairs nebija vietas ne viņu dzīves praksē, ne pasaules uzskatā.

Arī uz labestīgo buržuāzijas morālistu, teiksim, Edi-sonu, Svifta pamflets droši vien atstāja visdrūmāko iespaidu. Edisons, cilvēks ar labu literāru gaumi, jutās spiests pienācīgi novērtēt sava kolēģa grandiozo talantu.

Bet kā lai nekaitinātu un nebiedētu lojālo morālistu apsēstā mācītāja naivums — visa šī negantā un netaktiskā brēkšana par to, kas ikvienam saprātīgi domājošam cilvēkam sen zināms! Arī viņš, Edisons, aizstāvēs morāli un tikumus savos didaktiski satīriskajos žurnālos, liet darīs to pēc principa «katrā atsevišķā gadījumā», ik reizi ar konkrētu iemeslu un konkrētu adresi saviem atmaskojumiem .. , Turpretim Svifta adresāts — visa Anglija! Viņa zeme, viņa tauta, viņa gadsimts! Nē, Edisonam <ir Sviftu nav pa ceļam — un ne jau tāpēc, ka Edisons ir vigs un Svifts ķildojas ar vigiem, bet tāpēc, ka Svifts ķildojas ar visu laikmetu, ka viņš nepārprotami nav «savējais» ..,

Ar ko tad Sviftam bija pa ceļam, kam viņš bija Savējais?

Viņa politiskie pamfleti politiski atstūma viņu no valdošās partijas, turpretim «Mēģinājums» atstūma viņu ne likai no vigiem, bet vispār no visiem «veselā saprāta cilvēkiem».

Vairāk nekā pusotru gadu —- no 1707. gada novembra līdz 1709. gada jūnijam — Svifts pavadīja Londonā. Atbrauca — sapņotājs, aizbrauca — bankrotējis cilvēks.

Neveiksmes — krahs — bankrots pa.visām līnijām.

Kā gan Svifts, vispārinājuma ģēnijs, lai nepapūlētos apkopot savu neveiksmju cēloņus, nepadomātu par pašu galveno jautājumu: vai savā tieksmē iet kopsolī ar laiku, darīt pozitīvu darbu šī laika sabiedrības iespēju robežās viņš nav pieļāvis kādu būtisku kļūdu? ...

Šis jautājums šķiet acīm redzams, tomēr nav pierādījumu, ka Svifts tajā periodā būtu tam pievērsies. Vēl nebija pienācis laiks. Un, pat ja būtu, ja kaut vai zemapziņā Svifts apņemtos «nokratīt pīšļus no kājām», šī apņemšanās nobālētu viņa dzīves nākamās nodaļas žilbinošajā gaismā!

Apbrīnojama nodaļa!

Vēstures ironija diktējusi šo nodaļu, godības un krišanas traģikomisko epopeju ...

Taču vidū iespraucas intermēdija — caurcaurēm teatrāla rakstura. Intermēdija, kas liecina, ka grūtas dzīves varonis Džonatans Svifts būtu gaii spējis to pārvērst vieglu izpriecu sērijā.

Devītā nodaļa SVIFTS VIENKĀRŠI UZJAUTRINĀS

Velts zemes, debesu un elles pūliņš būs Pa visām kopā radīt tādu dēmonu kā jūs.

Moljērs

Kad dzen jokus vai aizņemas naudu — jāuzklūp negaidīti.

Heine

Dižo cilvēku mazie joki. ..

Cik bieži tie ir tikai materiāls parindes piezīmēm, pieklājīgs biogrāfa mājiens vieglas lasāmvielas cienītājiem. Bet vai tad cilvēka dzīvi — lai arī cik nozīmīgs būtu bijis šis cilvēks — iespējams mehāniski dalīt: t.e, skatieties, ir dzīves teksts, bet te piezīmes tekstam!

Svifts savukārt itin kā tīšām veidoja savu dzīvi tā, lai jauktu galvas nākamajiem biogrāfiem, provocējot viņus svarīgākā teksta lappuses atbīdīt piezīmju galā. Šie mazie, vieglie jociņi, kurus parasti ieraksta «Svifta ērmību» ailē, cieši savīti ar viņa dzīves dramatisko skanējumu un nekādi nav atdalāmi no vadmotīva, Svifta jokos tāpat deg Svifta doma, deg Svifta kaislība.

Šie mazie joki, ērmības un mistifikācijas nekādi nav jāuztver kā viņa lielo darbu atēna vai atbalss. Kopumā tie radīja savdabīgu teātri, kura vienīgais autors, režisors un aktieris bija viņš pats. Un teātra galvenais paņēmiens, protams, bija mistifikācija.

Mistifikācija — Svifta mīļotais ierocis, raksturīgs viņa stilistikas paņēmiens: mistifikācija likta pamatā ievērojamai daļai «Mucas pasakas» un traģiski nopietnajam-pamfletam par kristietības iznīdēšanu. Mazs mistifikācijas plāksnē iecerēts joks deva stimulu «Pārdomām par slo-taskātu», bet cik svarīgs ir šis «estrādes nieciņš» Svifta daiļrades ceļa izpratnei!

Kā neviens cits pasaules literatūrā viņš prata ienīst itin kā uzjautrinādamies vai uzjautrināties itin kā ienīzdams. Bet naids un joks kaut kā nesaderas — tāpēc rodas

K«ii diuājums novilkt robežu starp Svifta nopietnību un Svilta jokiem. Taču šo kārdinājumu vajag pārvarēt, citādi nav saskatāms Svifts visā viņa vienotajā veselumā. Un i<ipēc nevis piezīmēs, bet gan Svifta dzīves tekstā ietilpināms viņa teātra krāšņais uzvedums, viņa «realizētais joks», kas pasaules literatūras vēsturē iegājis ar nosaukumu «mistera Izaka Bikerstafa pamfleti».

Kas tas ir — «realizētais joks»?

Zīmīgais angļu izteiciens «practical joke» nemaz tik viegli nav pārtulkojams. Tas liecina, ka izteiciens ir dziļi anglisks, definē kādu specifisku angļu nacionālā rakstura

īpašību.

Un prātā nāk raksturīgs angļu vārds — tikpat grūti tulkojams, bet jau ieguvis pilsoņtiesības krievu valodā. Vieglāk būs saprast, kas slēpjas aiz «realizētā joka» vai «konkretizēta joka» — tā apmēram tulkojams «practical joke» —, ja atcerēsimies slaveno angļu splīnu. Splīns un realizētais joks sasaucas: varbūt tieši cīņā ar splīnu radies realizētais joks.

Aristofans savās komēdijās, īpaši «Mākoņos» un «Putnos», cītīgi lietoja metaforas realizēšanas paņēmienu, bet lo realizēja komēdijas personāžs, tā radot komisku efektu.

Bet ja pārceļ metaforu, asprātību, joku no konvenciālās esamības reālā dzīves ikdienībā, tas ir, pielīdzinās Aris-tofana komēdiju personāžam? Tad arī radīsies realizētais joks. Un tas acīmredzot būs ļauns, drūms, traģisks joks.

Un ja nu ietu vēl tālāk un par realizētā joka upuri izraudzītu nevis literāru personāžu, bet gan īstu, dzīvu cilvēku? Ja izmantotu konkrētu cilvēku kā literāru personāžu un šo literāro personāžu «apspēlētu», lietojot savu literārās jaunrades metodi ikdienas dzīvē?

Konkrētā persona diezin vai būs pateicīga autoram un literāro darbu, par kura varoni negribot kļūs, uzskatīs par visu — tikai ne par literāru sacerējumu. Un tas nozīmē, ka ne vien literatūra kļuvusi par kādu darbu bagātāka, bet arī spoži izdevies realizētais joks.

Sviftam izdevās padarīt dzīvu cilvēku par literāra sacerējuma varoni un nostādīt viņu maksimāli traģikomiskā situācijā. Sviftam bija pamats lepoties ar realizēto joku.

Džons Pertridžs (1644—1715) bija savā ziņā spilgta personība. Jaunības gados, par zelli kurpniekdarbnīcā strādādams, viņš neatlaidīgi mācījās un lieliski apguva latīņu valodu, zināmā mērā arī grieķu un ebreju valodu, tāpat medicīnas pamatus, visā pilnibā iepazina viduslaiku astroloģijas un «melnās maģijas» literatūru* Viņš tīkoja pēc bagātības un slavas un gribēja kļūt par izcilu un atzītu astrologu, pelnīt naudu, sastādot horoskopus — cilvēka nākotnes pareģojumus, kas pamatoti uz zvaigžņu stāvokli cilvēka dzimšanas brīdi. Astrologa sensenā pro-lesija tolaik plauka un zēla, bija godāta un ienesiga un, kaut gan baznīcas oficiāli neatzīta, tomēr ne ar kādiem sodiem neapdraudēta.

Pertridžs enerģiski strādāja un panāca daudz. Sākot ar 1680. gadu, viņš regulāri izdeva savus almanahus ar pareģojumiem nākamajam gadam. Viņš, protams, bija veikls šarlatāns, taču ar nenoliedzamām literāta dotībām. Savus pareģojumus par Anglijas un kontinenta ievērojamāko sabiedrisko darbinieku likteņiem nākamajā gadā viņš rediģēja pietiekami divdomīgi un pat daudznozīmīgi: atstāja sev gan izredzes, ka pareģojums piepildīsies, gan izmanīgus atkāpšanās ceļus neveiksmes gadījumā. Almanahi bija atjautīgi sastādīti un rada it plašu noietu. Ap gadsimta sākumu Pertridžs bija turīgs vīrs, godājams grāmatizdevēju cunftes loceklis un vispār diezgan ievērojama figūra Londonas sabiedrībā.

1708. gada sākumā viņš, kā parasti, izlaida savu almanahu. Protams, nekāds tirgus monopols viņam nepiederēja, līdzīgus almanahus izdeva arī citi autori. Bet Per-tridžu varēja uzskatīt par vispopulārāko savā profesijā, viņš nebaidījās konkurentu un izrēķinājās ar viņiem neviltotā polemiķa dedzībā, apvainodams viņus negodīgumā, tumsonībā, haltūrā.

Un Džonam Pertridžam nebija pamata uztraukties, kad 1708. gada februāra vidū, pa Grebstritu iedams, viņš no ielas tirgotāja, nopirka četrpensu brošūriņu ar visai garu nosaukumu:

«Pareģojumi 1708. gadam, kuros nosaka mēnesi un attiecīgo datumu, nosauc personas, kā arī vēštī par nākamā gada svarīgākajiem faktiem un notikumiem. Rakstīts, lai pasargātu angļu tautu no vulgāro almanahu sastādītāju tālākam blēdībām.»

Un rindu zemāk — autora vārds:

Izaks Bikerstafs, skvairs.

Bikerstafs? Pertridžs nekad nav dzirdējis šo diezgan neparasto vārdu. Acīmredzot jaunpienācējs pareģoņu pro-

1,-sijā. Vai arī veca konkurenta pseidonīms? Nekā bīstama.

Pertridžs lapo brošūriņu. Ir nu gan nekauņa šis Biker-■l.ifs! Jau ar pirmajām rindām viņš ņirgājas par cēlo astroloģijas zinātni, nikni kritizē pareģojumu sastādīšanas metodes. Ja tas ir parasts konkurents, ko tad viņš grauj savas cunftes pamatus?

Re, arī Pertridža vārds otrajā lappusē:

«Man, godīgi sakot, atliek tikai pabrīnīties, kad es redzu, kā «lauku džentlmeņi» ķeras pie Pertridža almanaha, lai ieskatītos nakamā gada notikumos, un kā viņi neuzdrīkstas pat sarunāt medības, neparaudzījušies Pertridža almanahā, kāds laiks gaidāms . . .»

Patiesi pretīgs tips! Tālāk viņš pat, uzdrīkstas apvainot Pertridžu un citus astrologus tumsonībā, angļu valodas nezināšanā un — kas jau krietni ļaunāk — pilnīgā viņu pareģojumu tukšībā. Bet kas tad ir viņš pats? Arī astrologs? Atmaskotājs vai konkurents?

Izrādās — gan viens, gan otrs. Jau ceturtajā lappusē viņš lielās ar agrāko pareģojumu veiksmēm un raksta:

«Kas attiecas uz konkrētajiem pareģojumiem, ko es piedāvāju sabiedrībai, es tos nemēdzu publicēt, pirms neesmu iepazinies ar visiem citiem nākamā gada almanahiem. Minētie almanahi sastādīti savā parastajā manierē, un es lūdzu, lai lasītājs salīdzina to metodi ar manējo. Un te nu es uzdrīkstos pasludināt kaut visai pasaulei, ka manas mākslas novērtējums atkarīgs no manu pareģojumu piepildīšanās, un lai Pertridžs un pārējie no viņa bandas nosauc mani par blēdi un krāpnieku, ja nepiepildīsies jel viens no maniem pareģojumiem! («Neuztraucieties, mister. Bikerstaf, nosauksim!» domā Pertridžs.) Es ceru, ka ikviens pēc šo rindu izlasīšanas uzskatīs mani par vismaz tikpat zinošu un godīgu cilvēku kā parastos almanahu autorus. Es neslēpjos tumsā un neesmu gluži nepazīstama persona, un nosaucu savu vārdu tieši tāpēc, lai tas kļūtu par kauna traipu cilvēcei, ja cilvēce pārliecināsies, ka esmu krāpnieks!»

Pertridžs ir apmulsis, viņš, savā amatā nosirmojušais vecais Džons Pertridžs, ne domus nebija domājis, ka almanahu autori māk tā rakstīt. Kas tad viņš ir?

Vēl puslappuses par astroloģiju, kas liecina, ka Bikerstaf s lieliski pārvalda šī amata tehniku un terminoloģiju, un beidzot arī pirmais pareģojums .

Bet kas tad tas? Ko tas nozīmē?

Nabaga vecais Džons — viņam jau sešdesmit pieci gadi, viņu jau moka visas vecuma kaites — lasa otrreiz un trešoreiz:

«Mans pirmais pareģojums ir tīrais sīkums, es to publicēju vienīgi tāpēc, lai pierādītu, cik tumsonīgi ir šie astroloģijas zinātņu kandidāti paši savos darbos; mans pareģojums attiecas uz Pertridžu, almanahu autoru. Es sastādīju viņa horoskopu pēc savas personīgās metodes un izdibināju, ka viņam katrā ziņā jāmirst no asas drudža lēkmes šī gada 29. martā, ap vienpadsmitiem vakarā. Iesaku viņam par to padomāt un laicīgi nokārtot savas zemes lietas.»

Seko vēl četras lappuses parodisku pareģojumu un spožs mlstifikātorisks prātojums par Izaka Bikerstafa, astrologa, tālākajiem plāniem. Šīs lappuses nabaga Džons droši vien nemaz neizlasīja, viņam pietika ār jau izlasīto.

Tāds bija sākums, tāds bija Džonatans Svifta izrādes pirmais cēliens. Šis pirmais cēliens tūlīt izpelnījās jūsmīgu atzinību.

Jau desmitajā dienā pēc «Pareģojumu» parādīšanās Londonas ielās pārdeva anonīmu brošūru «Atbilde Bikersta-fam». Tā sākas ar vārdiem:

«Gadiem ilgi neesmu piedzīvojis, ka jel kāda brošūra būtu sacēlusi tik lielu troksni un taptu pirkta dedzīgāk nekā šie «Pareģojumi»; par tiem brīnās vienkāršais lasītājs, uzjautrinās augstākās šķiras lasītāji, bet gaišākie prāti uzskata tos par lielisku joku.»

«Atbildes» autors jūsmīgi analizē «Pareģojumus», zobojas par Pertridžu, kas nokļuvis tik nejēdzīgā stāvoklī, skaidri liek manīt, kas slēpjas zem Bikerstafa vārda; nobeiguma rindas savukārt iieciņa, ar kādu bijību un bažām Londonas literārās aprindas izturas pret Svifta personību. Svifta «Mucas pasakai» bija pievienots mistifi-katorisks «Pasakas» autora darbu saraksts, kuriem it kā vajadzētu tapt publicētiem vistuvākajā laikā; starp citiem darbiem figurē arī kāds sacerējums «Vispārējā ausu vēsture». «Atbildes Bikerstafam» autors (viņš palicis nezināms — brošūra izdota «augstdzimušas personas» vārdā) izmanto šo nosaukumu nepārprotamam mājienam.

«Bikerstafs sola arī nākamajā gadā izdot pareģojumus, taču pārējiem astrologiem nevajag no tā baidīties: manuprāt, tie iznāks vienlaicīgi ar «Vispārējo ausu vēsturi».

M.m liekas, Izaks Bikerstafs nomira tajā brīdī, kad die-

n.is gaismu ieraudzīja viņa «Pareģojumi». Pirms desmit < ļimām viņš it kā nokrita no zila gaisa un pēc dažām stundām tur atkal izgaisa. Otrreiz viņš nolaidīsies pie mums tikai tad, kad varēs mums piedāvāt jaunu, tikpat asprātīgu joku. Es domāju, ka tas viņam izdosies katru nazi, kad vien viņam iegribēsies, tas ir, katru reizi, kad viņam labpatiksies izrādīt savu nicinājumu pret visu apkārtējo pasauli un it īpaši pret savu laikabiedru gara spējām, katru reizi, kad viņam atkal ienāks prātā pasmieties par miljoniem cilvēku uzreiz ...»

Grūti būtu pateikt vēl lielāku komplimentu Sviltam, taču vai šajās rindās — vienlīdz ar milzīgu cieņu — ne-ieskanas arī aizvainojums? «Atbildes» autors lieliski saprot, cik tālu lido Bikerstafa bultas, nabaga Pertridžu tās caururbušas tikai pa ceļam uz lielāku mērķi.

Bet vienā viņš maldījies: Bikerstafs uzskatīja, ka vēl par agru pazust — priekšā vēl bija otrais un trešais cēliens. Un drīz tika nospēlēts otrais cēliens. Jau 30. martā l ondonas puikas pieauroja visas ielas, pārdodami skrejlapu «Pertridža nāve»; pilns tās nosaukums — «Bikerstafa pirmā pareģojuma piepildīšanās vai ziņojums par almanahu autora mistera Pertridža nāvi, kas iestājusies šī mēneša 29. datumā».

Ar lielisku režisora izdomu Svifts izmanto «Atbildi». «Pareģojuma piepildīšanos» rakstījusi fiktīva persona, ko «Atbildes» augstdzimušais autors it kā sūtījis pie Pertridža, lai pārbaudītu Bikerstafa pareģojumu. Un tā ir lakoniska, ar protokola precizitāti sastādīta atskaite par to, kas noticis Pertridža namā šajā liktenīgajā 29. martā. «Augstdzimušās personas» sūtnis vēstī, ka Pertridžs saslimis 26. martā un 29. martā viņam bijis jau pavisam slikti. Pieaicinātais ārsts Džons Keije — viens no slavenākajiem Londonā — atzinis viņu par mirēju. Visu dienu vājnieks svaidījies drudža murgos, bet, kad sūtnis ieradies, Pertridžs bijis pie samaņas un varējis parunāties. Tā bijusi zīmīga saruna, jo Pertridžs nožēlojis grēkus!

«Esmu nemācīts cilvēks, taču man pietiek veselīga saprāta, lai apzinātos, ka jebkura pretenzija pareģot nākotni ar astroloģijas palīdzību ir blēdība. .. tikai tumsonī-gais pūlis var noticēt maniem un man līdzīgo nožēlojamo muļķu pareģojumiem, jo mēs galu galā esam cilvēki, kas ar dievu uz pusēm māk lasīt un rakstīt,» — tā sacījis

Pertridžs «augstdzimušās personas» sūtnim. Pertridžs vēl piebildis, ka viņš nožēlo savus nedarbus, un pastāstījis par blēdīgajiem trikiem, kādus viņš lietojis, sastādot savus horoskopus, — šis stāsts visā pilnībā sakrīt ar Bikerstafa atmaskojumiem pirmajā pamfletā. Tādējādi atvieglojis savu dvēseli, Pertridžs nomira.

Bet Bikerstafs tomēr kļūdījies, un tas ir spožākais otrā cēliena moments, Svifta zobgalības kalngals: Pertridžs nomiris nevis vienpadsmitos, kā pareģots, bet septiņos un piecās minūtēs — Bikerstafs kļūdījies par četrām stundām. «Toties visu pārējo Bikerstafs uzminēja mats matā. Un, kaut arī viņš paredzēja nabaga Pertridža nāvi, droši var apstrīdēt, ka viņš bijis tai par iemeslu. Bet šī sagadīšanās tomēr ir diezgan dīvaina,» secina ziņotājs.

Agrāk, pirmajam pamfletam parādoties, Londona smējās, tagad visa pilsēta rēkšus rēca. Agrāk nabaga Pertridžs neizpratnē īgņājās, tagad plosījās niknumā. Svifts bija realizējis savu joku tik spoži, ka — nesaprotami, kā tas varēja notikt, taču notika, — grāmatizdevēju cunfte izsvītroja Pertridžu no saviem sarakstiem! Bet Portugāles inkvizīcija tālajā Lisabonā — arī tas ir vēsturisks fakts — lika sadedzināt brošūriņu «Bikerstafa pareģojumi» tieši tāpēc, ka pareģojumi piepildījušies, tātad to autors pārdevis dvēseli velnam; uz tādu sava joka realizāciju pat Svifts nebija cerējis.

Bet vēl viņam nelikās, ka izrāde būtu galē.

Sekoja nākamā intermēdija. Svifts atgādājās, ka viņš ir satīriskās dzejas meistars, un uzrakstīja «Elēģiju par Pertridža nāvi»; tūkstoš eksemplāru izpārdeva dažu stundu laikā; šīs «Elēģijas» ņirdzīgais humors patiesi būtu varējis novest, nabaga Pertridžu līdz pašnāvībai. Sviltam par laimi, Pertridžs bija pietiekami dumjš, lai ķertu un kaustītu puišeļus, kas pārdeva ielās «Elēģiju» un «Ziņojumu», tādējādi kļūdams par jo lielāku apsmieklu visai Londonai. Turklāt viņam nepietika ar konkrētu savas nāves ziņas atsaukumu, viņš vēl uzskatīja par nepieciešamu nākamajā— 1709. gada almanahā veltīt veselu nodaļu «blēdim un krāpniekam» Izakam Bikerstafam, izgāzt pār Biker-stafa galvu visu savu lamu vārdu krājumu un svinīgi pa-sludināt, ka «viņš, Pertridžs, ne tikai ir dzīvs, bet bijis dzīvs arī minētajā 29. martā».

Sviftam patiesi veicās — tā veicas tērauda cirvim, saduroties ar iztrunējušu koku . .. Sev par postu, Pertridžs

I>11.l sadomājis paspīdēt ar asprātību šajā «atsaukuma» ii.i/c. Tā deva Sviftam lielisku materiālu trešajam — nodeguma cēlienam.

I /09. gada sākumā trešais cēliens tapa nospēlēts brošūrā, kas saucās «Izaka Bikerstafa attaisnojums».

Nav nepieciešams citēt visus piecus «argumentus», ar kuriem Svifts «pierāda», ka, neraugoties uz savu atsaukumu, Pertridžs ir miris un nekādi nevar būt dzīvs. Bet ir vērts minēt vienu, kas balstās uz Pertridža nožēlojamā mēģinājuma paspīdēt ar asprātību. Ja Pertridžs — spriež Svifts — apgalvo, ka viņš ne tikai tagad ir dzīvs, bet bijis dzīvs arī 29. martā, tad ar to viņš acīmredzot «grib teikt, ka dzīvs var būt cilvēks, kas nav bijis dzīvs dažus mēnešus pirms tam, Un šis pierādījums ir jau tīra so-fistika. Viņš neuzdrīkstas apgalvot, ka bijis dzīvs pēc 29. marta, bet pavēstī vienīgi, ka ir dzīvs tagad un bijis dzīvs tajā dienā. Šo pēdējo apgalvojumu es pat netaisos apstrīdēt, jo viņš nomira tikai 29. marta vakarā, kā to liecina nāves ziņa; iespējams, ka viņš ir augšāmcēlies, par to lai spriež citi. Es to varu nosaukt vienīgi par netīru mahināciju, pie kuras kauns pakavēties.»

Un tad noslēgums, replika, aizkaram krītot:

«Gada beigās, kad bija piepildījušies visi mani pareģojumi, pēkšņi parādījās mistera Pertridža almanahs, kas apstrīdēja manu pareģojumu par augšminētā Pertridža nāvi. Tādējādi es pārvēršos leģendārā ģenerālī, kam vajadzēja pa diviem lāgiem nogalināt savus ienaidniekus, jo pēc pirmās reizes burvis atgrieza viņus pie dzīvības. Ja misters Pertridžs izdarījis šo eksperimentu pats ar sevi, lai dzīvo vesels, tas man neko nekait, jo esmu neapgāžami pierādījis, ka viņš ir miris.»

Tāds bija Svifta realizētais joks, viņa nežēlīgais «teātris pašam par prieku». Šermuļi pārskrien no šīs asprātības ledainā niknuma, no nepielūdzamās konsekvences, ar kādu viņš noved līdz galam literāro sacerējumu, kura «varonis» ir dzīvs cilvēks. Un nevar nejautāt: kam un kāpēc tas viss bija vajadzīgs?

Lai arī šajā praclical joke ir daudz kas no angliskā splīna un tā laika tikumiem, taču vēl vairāk individuāli sviftiskā. Nežēlīgs nicinājums pret tumsonību, stulbumu, morālu netīrīgumu —• jā, skaidrs, bet vai patiesi te ne-pavīd naivi neatlaidīga tiekšanās «labot cilvēku dzimumu», kaut vai pa sīkai daļiņai?

Vai te drusku smieklīgs nekļūst arī pats Svifts?

Jā, zem Bikerstafa maskas viņš «uzvarēja» nelaimīgo astrologu — almanahu izdevēju Pertridžu. Bet — ak vai! — jau pēc gada un līdz pat savai klusajai nāvei 1715. gadā Pertridžs vienā mierā izdeva savus almanahus, tā arī nesapratis, ko no viņa gribēja šis Bikerstafs. Taču nemirstīgs kļuva arī Bikerstafs pats; šo ievērību guvušo vārdu izmantoja Stīis un Edisons, izlaižot 1709. gadā slavenā žurnāla «Tattler» pirmo numuru; par žurnāla redaktoru tapa izsludināts misters Izaks Bikerstafs, skvairs, viņa vārdā risinās redakcijas prātojumi, tālākajos numuros top publicēta viņa autobiogrāfija un radu raksti — citiem vārdiem, ar Svifta vieglu roku nāk pasaulē angļu Kozma Prutkovs.

Kas no tā galu galā tika pašam Sviftam? Vai šī spožā izrāde deva viņam morālu gandarījumu? Viņš pierādīja saviem laikabiedriem, ka prot — viņš un neviens cits — uzjautrināties nīstot un nīst uzjautrinoties, pašiem vērīgākajiem varbūt pierādīja arī, ka starp pirmo un otro nav īpašas atšķirības, ka viņam tas ir nedalāms process.

Bet ko viņš pierādīja pats sev? Ko^ nozīmēja šī inter-mēdija viņa dzīves ceļā — un vai vispār kaut ko pierādīja?

1709. gada jūlijs. Londona palikusi aiz muguras. Svifts atkāpjas savās «īru pozīcijās», viņš ir ceļā uz Larakoru, kurp atgriežas jau ceturto reizi dažu gadu laikā.

«Neko darīt, arī tas kaut kas ir ... Tiesa,- kā politisks rakstnieks nekā neesmu panācis; kā anglikāņu baznīcas mācītājs arī nekā nespēju izdarīt — ne sev, ne saviem ticības brāļiem par labu. Toties spoži izdevās mans joks ar Džonu Pertridžu .., Jokus es taisu, taisu nepārspējamus jokus — bet vai atrastos uz zemes jel viens mirstīgais, kuram no šiem jokiem būtu tik skumji un smagi ap sirdi kā man? ... Man ir jau četrdesmit divi gadi, mūža labākie gadi jau pagājuši — un tālāk? Padoties, atzīt, ka mana negantā dziņa padarīt pasauli labāku, cilvēku — gudrāku, krietnāku, laimīgāku arī bijusi tikai ieildzis joks?»

Džonatanam Sviftam vajadzēs pagaidīt vēl kādus piecus gadus, pirms viņam radīsies iespēja bez ilūzijām un paš-apmana atbildēt uz šo jautājumu.

Desmitā nodaļa SVIFTS KRĪT kārdinājumā

Nekas nevar iznīdēt saprātu: tas radīts, lai valdītu!

Bairons

— Šis ir priekšnieks? Cik bargs viņš izskatās — es nekādi neiadrīk-stēšos viņu uzrunāt!

Metjurins

Ap astoņpadsmitā gadsimta sākumu Kensingtona vēl ne-b tilpa pašas Londonas robežās un skaitījās — kaut gan m istokrātiska — tomēr tikai priekšpilsēta.

Tikko bija ierīkots ceļš karietēm starp Kensingtonas un Nontdžema pilīm, trīssimt lukturu apgaismoja šo ceļu, lomēr par gluži drošu to uzskatīt nevarēja. Bet Kensing-tonas dārzos jau apgrozījās daudz ļaužu. Serpentaina sidrabotā lenta vijās starp ITaidparku — iecienīto vizinā-: mās vietu, kur Londonas augstmaņi braukāja savās eki-i ažās, — un Kensingtonas dārziem, dārzi pletās līdz pali Kensingtonas pilij, neizskatīgai, smagnējai, pazemai sarkanu ķieģeļu ēkai. Pils bija celta karaļu Džordžu laikā, Annās valdīšanas gados to varēja saukt vienīgi par til-pigu dzīvojamo māju. Taču karaliene Anna izvēlējās nevis Sentdžema vai Vindzoras, bet gan tieši Kensingtonas pili; šī aprobežotā, melīgā un histēriskā dāļjia bija svētule pēc aicinājuma — pils neizskatīgā āriene imponēja viņas pieklājības jūtām.

Starp citu, pils lielā pieņemšanu zāle turpat blakus karalienes personiskajiem apartamentiem bija gluži pieklājīga, pat impozanta, ar milzīgiem divrindu logiem, kas vērās uz krāšņo dārzu, un kupolveidīgiem pārkaru griestiem, ko rotāja mākslinieka Kenta gleznotās freskas.

Zāle pilna. Drīz tai cauri ies karaliene uz vakara dievkalpojumu mājas baznīcā. Zāle dūc. Daži desmiti cilvēku sačukstas, tērzē, smejas, pašapmierinātās pozās vaļīgi stāv pie kamīna, klusiem soļiem staigā pa raibo, gaiši pelēkām un dzeltenām svītrām austo paklāju, tiekas, saduras, šķiras... Vairums šo cilvēku — no tiem dažiem simtiem, kuru vārdi un figūras pasaulei personificē Angliju, stipru, bagātu un viltīgu zemi, kas nule beigusi apnicīgi ilgo karu par Spānijas mantojumu un tagad uzspiež savu gribu kontinentam —■ pasaulei ..,

Zāle dūc nerimtīgi un apslāpēti. Šo dienu, nevar uzskatīt par lielu dienu. Šodien karaliene oficiāli nepieņem, tāpēc zālē nav augstdzimušo dāmu; bet vienmēr svētīgi šajā zālē pabūt, lai citi to ievērotu, pamāt ar galvu, nevērīgi izmest kādu frāzi, uzsmaidīt, apmainīties rokas spiedieniem, palaist tālāk, pakuplinot un izpušķojot savas fantāzijas robežās tikko dzirdētu galma tenku, parādīt, citiem un pie viena pārliecināt sevi, ka esi te kā mājās . Un, ja pienāks laimīgais gadījums, — kur gan to meklēt, ja ne šeit?

Drūmas 1712. gada oktobra pēcpusdienas ceturtā stunda, drīz iedegsies sienas kandelabru virtenes.

Zāle pieklusa spriegā, trauksmīgā klusumā. Durvīs, kas veda uz plašajām, greznajām kāpnēm, parādījās cilvēks. Viņš ienāca vieglā un straujā solī. Un negaidot apstājās, ielūkojās zālē — pāri visu galvām — ar uzmanīgu, gandrīz drūmu skatienu. Viņš likās garāks par savu vidējo augumu, jo stalti turēja lepni atmesto galvu; kaprīzi iezīmētās, mazliet pietūkušās lūpas bija cieši sakniebtas; izteiktais, gludi skūtais zods viegli kustējās, it kā valdīdams slepenus smieklus; mazā, smalkā roka zem platās mežģīņu aproces cieši aptvērusi stūrainu zelta tabakdozi; melnas kurpes ar spožām sprādzēm glīti apkļāva mazās kājas; ne krunciņas nemanīja melno zīda zeķu gludumā; matēti melnie parūkas viļņi krita pār labi pašūto garīdznieka tērpu, zem kura bija redzama augsta — līdz pat kaklam veste un melnbalta žabo garenais četrstūris. Viņš apstājās, mazliet paliecies uz priekšu, visā viņa stājā un pozā nedaudz pasvītrota pašcieņa: ass pretsitiens gaida katru, kas uzdrīkstētos — ar vārdu vai žestu — šo cieņu aizskart.

Lords Eberkorns, apaļš, vel itin jauneklīgs, ar gaļīgu seju, kurā nemierīgi šaudījās melnas, šauras acis, smagi dvašodams, pietecēja ar savām īsajām kājelēm pie Svifta. Saldenā smaidā atiezis negaidīti lielus, tumšus, ietrunē-jušus zobus, bikli pieskārās mazajai rokai mežģīņu aprocē. j

— Godājamais doktor.£i

ļ

Klausos, milord .. .

i'/.onalana Svifta balss bija skaudra, skanīga un it kā ! i |mispīlēti skaidra, balss, kas neatstāja nekādas šaubas ■ iii nepieļāva ilūzijas.

I s klausos, milord, — atkārtoja Svifts, kad viņi bija ļi.ie.ijušī nostāk, pie sienas, un apsēdušies uz īsa, zema iln .miņa. Zāle jau atkal vienmērīgi dūca.

11111is Eberkorns saminstinājās, viņam gribējās, lai .‘.vīlis pats ierunājas par vajadzīgo tēmu: vai patiesi šis

n. tumīgais mācītājs nesaprot, cik neērti viņam, lordam

N.. ikornam, jau kuro reizi būt lūdzēja lomā?

Jūs, protams, zināt, godājamais doktor, ka lords Sel-I uks izvirzījis dīvainas pretenzijas, par kurām man atliek līkai un vienīgi izbrīnīties.

— Vārdu sakot, milord, jūs baidāties, ka lords Selkirks .uzsteidzies jums priekšā?

— Diezgan riskants apgalvojums, doktor Svift, bet es saprotu, ka jūsu spožā asprātība . ..

—■ Lai nu paliek mana spožā asprātība, lord Eber-I- orn, — Svifta balss kļuva vēl sausāka un bezcerīgāka.

- Es par šo situāciju runāju bez aplinkiem: lords Selkirks uzskata, ka viņam uz titulu ir lielākas tiesības!

Lorda šaurajās ačelēs nozibēja nikna dzirkstelīte.

— No angļu muižniekiem es vienīgais varu pretendēt uz Šetlro hercoga titulu. Viņa augstība karalis Luijs parādīja man žēlastību, izteikdamies taisni šādā nozīmē. Senžermenas galmā gaida tikai oficiālu lorda mantziņa memorandu . ..

— Jums tik labi zināms, kas notiek Senžermenas galmā? Miers taču vēl nav noslēgts ... — Svifta acis, cieši vērdamās sarunu biedrā, auksti smaidīja.

— Nav svarīgi, — nomurmināja Eberkorns, — jūs pats atzināt manu pretenziju taisnīgumu — un pēkšņi tas Selkirks! Protams, Selkirks ir Hamiltonas hercoga radinieks, bet visiem zināms, ka jūs esat hercoga draugs . . .

Bet Svilts it kā draudzīgi pieskārās viņa ceļgalam, un Eberkorns, lūpu piekodis, apklusa. Svifts pazemināja balsi, viņa vārdi krita lēni un smagi, kurpes papēdis ik ar vārdu dziļāk urbās mīkstajā paklājā.

— Jūs, protams, negribējāt sacīt, milord, ka manas domas jebkura jautājumā grozītos atkarībā no draudzības ar vienu vai otru augstdzimušu personu. Pie tam jums gan vajadzētu zināt, ka es izvēlos savus draugus, nevis

viņi izvēlas mani. Es patiešām biju tik laipns, ka izklāstīju jūsu pretenzijas lordam mantzinim, norādīdams, ka uzskatu tās par pamatotām. Lords Selkirks arī izvirzīja savas pretenzijas uz Šetlro hercoga titulu. Kurai prasībai vairāk pamata, izlems lords mantzinis, mana loma šajā lietā beigusies. Ja jums nav ko piebilst, milord, piedodiet — esmu ļoti aizņemts ...

Un, atbildi negaidot, viņš piecēlās un gāja uz zāles vidu. Eberkorns palika ar pavērtu muti.

Svifts steidzīgi piegāja pie gara, vientuļi stāvoša mācītāja apvalkātās drānās. Mācītājs sarāvās, viņa ūdeņainajās, zaļi pelēkajās acīs pavīdēja izbiedēts jautājums. Svifts skatījās uz viņu ļoti nopietni.

— Es parunāju par jūsu lietu, vikār Torold. Galvenā mācītāja postenis mūsu Roterdamas sūtniecības baznīcā jums nodrošināts. Tas ir svarīgs postenis ar diplomātisku nozīmi, kaut gan apmaksa nav augsta — tikai divsimt mārciņu. Lūdzu, bez pateicībām un . . . jums vairāk nav ko darīt šajā Bābeles zaņķī, brauciet uz mājām, tuvākajās dienās jūs saņemsiet norīkojumu . ..

Torolds, gan sarkdams, gan bālēdams, steigšus, it kā Svifts viņu dzītu no muguras, gāja uz izeju. Pie pašām durvīm viņš sadūrās ar mazu, kārnu cilvēciņu, kas gandrīz vai ieskrēja zālē, nesdams tālu atstieptā rokā milzīgu, dzeltenu, bāztin piebāztu portfeli. Svifts apstādināja vīreli, kad viņš jau bija zāles vidū.

— Pie karalienes ar papīriem, mister Gvin? Ejiet, ejiet., tikai neaizmirstiet pēc tam pienākt pie manis — lords mantzinis lika man kaut ko jums pavēstīt. . .

Cilvēciņš steidzīgi uzsmaidīja, pamāja ar galvu un skrēja tālāk.

— Jūs dzirdējāt? — pačukstēja kaimiņam smagnējais un drūmais Notingemas hercogs. — Izrādās, Gvins ir ne tikai karalienes, bet arī šī bezdievīgā mācītāja referents!

Kaimiņš pasmīnēja.

— Ja sers Viljams ved pie viņa apsveicināties Spānijas sūtni...

Un patiešām — Viljams Vaindhems, valdības loceklis, kara lietu sekretārs, viens no toriju līderiem, «Brāļu» biedrības loceklis, kā politiķis vēl tīrais iesācējs, tomēr jau spīdēja parlamentā ar savu efektīgo daiļrunību, pieveda pie Svifta pagalam vecu spāņu grandu ar izvārgušu, bālu seju.

Godātais doktor Svift, — bilda Vaindheins, it kā

tīksminādamies par savu izteiksmīgo, labi nostādīto balsi, mans draugs marķīzs vēlas izteikt, cik patīkami viņam

pīs redzēt,..

blakus stāvošie atvirzījās, tomēr ne tā, lai nedzirdētu v .lindhema tālākos vārdus, — bija skaidrs, ka šie vārdi ii.iv domāti tikai Sviftam vien. Sūtnis nolieca galvu. Ar galvas noliecienu atbildēja arī Svifts, viņa seja bija nopietna, gandrīz barga.

Vaindhems turpināja, eleganti pasvītrodams vajadzīgos

vārdus:

— Mans draugs vēlas dalīties ar jums savā karstajā pārliecībā, ka viņa valdnieks, Spānijas karalis Filips Piek-l.ūs, kā arī Francijas karalis un visu mūsu mīļotā karaliene Anna parādā jums, godājamais doktor, personisku pateicību par to lomu, kāda jums bija, lai visas ieinteresētās puses ar godu varētu izbeigt šo drausmīgo karu!

Zāle nodūcās. Vai tas nu nav pāri mēram? Bet sers Viljams ir gana pieredzējis galminieks, lai zinātu, ko dara ...

Spānis uzsmaidīja un pastiepa Sviltam ļenganu bezasiņu ioku. Mazā, karstā roka pieskārās gurdajai bezasiņu rokai. Svifts domā: «Pēc spēles noteikumiem man tagad vajadzētu atbildēt: «Jūsu gaišība, es tikai pildīju kristieša un pazemīga dieva kalpa pienākumu,» — būs vien viņam jāiztiek bez atbildes . ..»

Spānis pagāja nost. Svifts paņēma Vaindhemu zem rokas, veda uz mazo dīvānu zāles malā.

— Paklausieties, Vaindhem, tā ilgāk nevar iet!

Piere un uzacis sarauktas, bet acīs aizturētu smieklu zibšņi.

— Es laikam jūs īsti nesaprotu, godājamais doktor?

— Re kā? Ļoti labi sapratīsiet, kad jums vajadzēs ierasties «Brāļu» nākamajās pusdienās, — nu, protams, rīt ir ceturtdiena, rīt cita vieta: taverna «Zvaigzne un Cimds» Bedžrovā ... Es jau sarunāju ar saimnieku.

— Bet kā uz to skatīsies pārējie?

— Būs spiesti samierināties! Paklausieties, tas Sent-dzfe’mķ'trītaš laupītājs pagājušo reizi noplēsa mums divdesmit vienu mārciņu astoņus šiliņus sešus pensus par pieticīgām pusdienām bez vīna vienpadsmit cilvēkiem. Velns lai parauj! Es nevaru izsviest tādu naudu par izpriecām, neesmu augstdzimis lords, ne Sitijas naudasmaiss, tikai nabadzīgs Larakoras mācītājs! Es runāju pavisam nopietni, Vaindhern!

•— Bet es taču neiebilstu, mljo doktor, un pārējiem «Brāļiem» patiesi vajadzēs samierināties... galu galā mūsu iknedēļas pusdienu jaukums nav atkarīgs no traukiem, kuros pasniedz ēdienu.

Un tomēr viņš neizprata, sers Viljams Vaindhems, jaunais karjerists, tik pārliecināts, ka viņš labi pazīst cilvēka dabu un ka šī daba neko lielu nav vērta; tomēr viņš neizprata: «Protams.. , visi tuvākie paziņas zina, ka šis Svifts patiešām ir tas, ko sauc par «godīgu cilvēku», taču ne tādā pakāpē! Novest godīgumu līdz tādam absurdam, ka cilvēkam ar viņa stāvokli trūkst naudas elementāriem izdevumiem?»

Sers Viljams Vaindhems reti brīnījās, viņam netika brīnīties. Bet viņš būtu gan spiests brīnīties, ja izlasītu kādā dokumentā, ko Svifts nebūt nebija domājis nākamajām paaudzēm, pirms dažām dienām rakstītas rindas:

«Es dzīvoju Kensingtonā jau gandrīz divas nedēļas daļēji svaiga gaisa un režīma dēļ, daļēji tāpēc, lai būtu tuvāk galmam. Parasti uz pilsētu es braucu ar karieti un atgriežos kājām, Sestdien es pusdienoju pie Ormondas hercogienes viņas ārpilsētas namā un gribēju atgriezties pa Temzu. Aizgāju pa krastu līdz Kjū — laivas nebija, aizgāju līdz Mortleikai — atkal laivas nav. Beidzot pienāca laivele, pilna ar diezgan netīru kompāniju. Tajā es nobraucu līdz Hammersmitai, vēl divas jūdzes nogāju kājām un tikai ap vienpadsmitiem nokļuvu mājās . . , Man gandrīz vai patīk šie triviālie dzīves sīkumi, kad tie jau aiz muguras, bet es tos arī ienīstu, jo tie atgadās tikai tāpēc, ka nepelnu ne tūkstoš mārciņu gadā .. .»

— Skatieties, viņš atkal kaut ko izdomājis, — nīgri pačukstēja Notingemas hercogs Eberkornam.

Svifts stāvēja pie kamīna zāles dziļumā, uzlicis kāju uz režģa. Apkārt viņam, ievērojot zināmu atstatumu, salasījusies ievērojama daļa klātesošo. Viņa balss skanēja valdonīgi, ar vieglu ironiju.

— Es vēlos, džentlmeņi, lai jūsu dāsnums bagātina angļu literatūru. Jūs nešaubāties, protams, ka mans jaunais draugs misters Poups ir labākais dzejnieks Anglijā. Viņš tagad ķēries pie cildena darba — Homēra dziedājumu atdzejošanas. Taču būtu netaisni, ja, nododot savu darbu grāmatiespiedējam, mana drauga rīcībā nebūtu kaut vai |.i, ii.-igas summas kādu tūkstoš gineju apmērā. Jums, ii < iillmeņi, es dodu iespēju būt pirmajiem ziedojumu sa-i.iksla; ņemiet vērā, ka jums tas ir liels gods, milordi, — i< Murrā Sitijas kafejnīcā šo niecīgo summu savāktu pus-’,i nndas laikā. Bet esmu ar mieru dot priekšroku mūsu .111Mokrātijas pārstāvjiem. Es gaidu, džentlmeņi...

I'.mze nebija pārāk ilga. Lords Eberkorns pasteidzās pienākt pirmais.

Lūdzu ziedoju w.i sarakstu sākt ar manu vārdu, godājamais doktor, bni .ai par pusotra simta ginejām..,.

Sv ilts atbildēja ar smaidu, viņa tālākie vārdi bija klusi, gandrīz pieglaudīgi.

Jūs esat pilnīgi pārliecināts, dārgais lord, ka tikai i upes par angļu literatūras uzplaukumu mudina jūs uz šo laipno piedāvājumu?

— Es atsakos jūs saprast, doktor Svift!

- Kā vēlaties, lord Eberkorn!

Replikas noskanēja gandrīz vienlaicīgi.

— Starp citu, cēlais lord, atstāju jums iespēju mainīt savas rīcības stimulu. Jūs atklājat sarakstu, lord Eberkorn. Liekas, jūs sacījāt — divsimt gineju?

Eberkorns pagāja nost, apjukumā mirkšķinādams acis. Muļķīgi bija cerēt, ka trakais mācītājs uzvedīsies tā, kā nāktos labi audzinātam cilvēkam... Kāda daļa Eberkor-nam gar kaut kādiem pantiņiem? Katram skaidrs, ka, gaidīdams pakalpojumu no Svifta, viņš gatavs jau laikus par to samaksāt, — kas gan varētu būt dabiskāk? Bet trakajam mācītājam sagādā neizdibināmu prieku ņirgāšanās par visnormālākajām cilvēka jūtām un rīcību! Vai viņš apbūris Robertu Harliju un Sentdžonu? Skaties un brīnies — pietiek viena Svifta vārda Harlijam vai Sentdžo-nam — un kas paliks pāri no Eberkorna cerībām uz hercoga titulu? Izsviest divsimt gineju un pat nezināt, vai tas palielinājis viņa izredzes?

Vārdu saraksts Svifta piezīmju grāmatiņā tostarp stiepās garumā. Parakstījās gan lords Erans, kas ilgojās iekļūt «Brāļu» biedrībā, gan jaunais Devenants, kam tuvākajās dienās vajadzēja doties uz Holandi diplomātiskā uzdevumā un kam bija nepieciešami daži Svifta padomi, gan lords Rivers — viņš nemīlēja dzeju, bet mīlēja Sviftu, gan bīskaps Džordžs Ešijs, kas nemīlēja ne dzeju, ne Sviftu, gan pats Ormondas hercogs — līdz pilnam tūkstotim nieks vien palicis.

Svifts izvilka pulksteni un pārsteigts iesaucās:

— Kā? Jau pāri četriem, bet sers Roberts vēl nav iznācis?

— Jūsu pulkstenis steidzas, patlaban ir bez ceturkšņa četri, — teica jaunais Devenants.

Svifts iesmējās skaļi, gandrīz vai zēniski:

— Nu jā, lišķi paši vienmēr steidzas, tāpēc arī pulksteni man uzdāvināja tādu, kas vienmēr steidzas.

Zāles dūkoņa uzvilnīja skaļāk. Pa durvīm, kas veda uz karalienes apartamentiem, iznāca sers ‘Roberts Harlijs, pašreizējais grāfs Oksfords, lords kanclers, proti, pirmais ministrs, piecdesmit gadu vecs, izburbis un laisks, iznāca šļauganā solī kā jau cilvēks, kam nekur nav jāsteidzas, jo viņš ir noguris un viņam viss vienalga .., Viņa uzblīdusī seja ar sarkanu alkoholiķa dzīslojumu — cik negaidītas tādā sejā likās viņa puspievērtās, gudrās un rūgtās acis! •— sašķiebās stomīgā grimasē, kas nozīmēja smaidu: viņš bija ieraudzījis Sviftu,

Izgājis cauri zālei un pārmijis dažas gausas, negribīgas replikas ar galminiekiem, Oksfords pamāja Sviftam. Ar Sviftu zem rokas viņš kāpa lejā pa parādes kāpnēm.

■— Esmu velnišķīgi noguris, Džonatan, — šie vārdi bija teikti augstā, gandrīz pīkstīgā balsī, — un būt vienā aizjūgā ar tik trakulīgu zirgu kā Henrijs Sentdžons... nezinu, kur mūsu divjūgs var aizraut valsts ratus...

— Toties es gan zinu, ka jūsu divjūgs tos ratus iegāzīs grāvī, ja zirgi rausies katrs uz savu pusi...

— Joprojām jūs paliekat savā draudīgās Kasandras vai gādīgā aizbildņa lomā, — blāvi pasmaidīja Svifta sarunu biedrs.

-— Sakiet labāk — ķildīgas, vecas aukles, ser Robert. Bet tā nav mana vaina. Un es patiesi nezinu, kam man vajadzīga šī garlaicīgā noņemšanās! — Svifts runāja īgni un klusi, it kā pats ar sevi.

— Kā? Bet godkārība, mīļo Džonatan? Vai tad jums nav nācis ausīs, ka Angliju valda nevis viņas karaliskā augstība, nevis parlaments, pat nevis es ar Sentdžonu, bet gan kāds Svifts, Īrijas garīdznieks?

— Mana godkārība, ser Robert! — Viņš aprāvās, frāzes nobeigums — «ko jūs varat zināt, par manu godkārību?» — palika nepateikts. Tā vietā viņš piebilda: — Vai vērts runāt par godkārību cilvēkam, kurš saka nevis Sentdžons un es, bet gan es ar Sentdžonu?

Tīs pat nepamanīju, ka esmu tā teicis, — no sirds i i.imijās Roberts Harlijs. — Ko lai dara: paradums, ne \. 111 <īk. Mana godkārība diemžēl ir nogurusi...

Jo bīstamāks kļūst jūsu paradums, — izmeta Svifts.

11 n atkal smaida vietā tikai nenoteikta grimase sašķo-I>■ |.i Roberta Harlija lūpas. Viņš labi saprata, ka vēl asāk im kn jauna un agresīva godkārība spēj cirst un līdz asinīm ievainot pagurusi godkāre, kas dzīvo vairs tikai aiz Inerces; bet vienīgi iecirst brūces, nekad tās nedziedinot. T.iču — vai patiešām arī to saprot Svifts? Vai patiešām visu uz pasaules saprot šis dīvainais cilvēks? Un vai pali' šām viņš pats nebūt nav godkārīgs?

Viņi jau stāvēja pie karietes.

— Paēdīsiet ar mani pusdienas, dārgo doktor?

— Pateicos, ser Robert, bet es jau apsolījos ēst pusdienas Sitijā ar savu izdevēju Benu Tuku.

— Tad atļaujiet jūs uz turieni aizvest, jūs diezin vai dabūsiet karieti...

— Ja arī varētu dabūt, tāpat lūgtu, lai jūs mani aizvedat, neesmu tik bagāts, lai tērētu mārciņu dienā, valsts darīšanās braukājot...

Atkal šī izaicinošā vaļsirdība! Roberts Harlijs organiski necieta tiešus, noteiktus formulējumus un nekad necentās padomāt līdz galam: kāds pamats šai vaļsirdībai, kur slēpjas Svifta godkārība un kāpēc viņš — noguris, vienaldzīgs un laiski cinisks politiķis — tik ļoti pieķēries šim dīvainajam cilvēkam, ka brīžiem pat neērti no bargo, zilo acu ciešā skatiena? ...

Kariete sāka ripot.

Anna jau bija izgājusi cauri zālei uz baznīcu. Zāle kļuva tukša. Pēdējie to atstāja Notingemas hercogs un lords Eberlcorns; viņi nekādi nespēja novirzīties no temata, kas saucās — doktors Svifts.

Ar grūtībām vilka sapampušās, podagriskās kājas resnais hercogs, mēļi maisiņi bilda zem viņa vecišķi duļķainajām, bet vēl arvien ļaunajām acīm; krekstēdams un atspļaudīdamies viņš naidīgi sēca:

-r Ka es jums saku, Eberkorn, šis garīdznieks ir lielākais bezdievis visā karalistē, visā kristīgajā pasaulē; viņš ir nobūris to žūpu un zaķpastalu Harliju, viņš rīko velnišķīgus sabatus ar to izvirtuli Sentdžonu, viņš ņirgājas par mums visiem, asins aristokrātiem.. .■

Eberkorns piekrizdams māja ar galvu. Žēl bija to divsimt gineju, tomēr neviļus uzmācās doma: ne velti šķendējas šis vecais grausts Notingems — visas Londonas mutē neganti satīriskais dzejolis, ko par viņu sarakstījis Svifts...

Svifts svin dzīres! Tie ir viņa mūža svētki, dzīves varenais un krāšņais ziedu laiks. Jautri ir dzīrot — bet vai aiz durvīm jau neaug garumā rēķins, rēķins, kas rūgtas realitātes vārdā taps pasniegts ziedošai ilūzijai?

1709. gada beigās Anglijas, Holandes un Austrijas karš ar Franciju — vēstures mācību grāmatās ierakstīts ar nosaukumu «karš par Spānijas mantojumu» —, kas bija ildzis astoņus gadus sabiedroto labā, sastrēga, sāka mīņāties uz vietas. Blenheima, Ramiļjī, Udenarde! Trīs briesmīgi triecieni bija krituši pār franču armijām, nobālis, aizmiglojies Francijas ieroču oreols — un visa Eiropa jūsmīgā apbrīnā daudzināja trīskārtējā uzvarētāja, visu sabiedroto armiju virspavēlnieka, angļu karavadoņa Džona Čērčila—Mārlboro hercoga vārdu; franču nacionālais ģēnijs savdabīgi atriebās uzvarētājam, pārvērzdams viņu par Malbruku slavenajā dziesmiņā, kas pārdzīvoja gadsimtus.

Bet tad, jau franču teritorijā, notika asiņainā kauja pie Malplakas. Apmēram trīsdesmit tūkstoši no abām pusēm palika asiņainajā kaujas laukā — franču armija neuzskatīja sevi par sakautu, angļu armijas uzvaras gājiens bija apturēts. Bet šī asiņainā kauja nevienam vairs nebija vajadzīga. Jau pirms kaujas Luija XIV diplomātija meklēja vienošanās iespēju, visā pilnībā pielāgojoties Anglijas prasībām un interesēm.

Jau gadsimta sākumā Sitijas finanšu vīri, rūpnieki, tirgoņi, baņķieri un, galvenokārt, Anglijas ekonomiskās varenības pamata — slavenās angļu vilnas ražotāji un pārdevēji saprata, ka Francija sākusi plaši sazarotu intrigu un viņi ir smagi apdraudēti. Draudi radās tajā brīdī, kad Luija mazdēls Filips Burbons slepenas diplomātiskas spēles rezultātā ieņēma brīvo Spānijas troni. «Nav vairs Pi-ren.eju!»— šis lielīgais Luija izsauciens pārlidoja Lamanšu un radīja paniku Sitijas šķērsieliņās . .. «Nav vairs Pire-' neju» — tas nozīmēja faktisku Francijas kundzību Pire-neju pussalā un Anglijas preču — pirmkārt, jau vil-

ii.is — izspiešanu no aizokeāna tirgiem. «Francija, bū-• l.una Spānijas pavēlniece, sagrābs savās rokās Rietum-milijas tirdzniecību un dārgumus. . .» konstatēja kāds no i 11.lika pamfletiem. Bet tas taču nozīmēja, ka simbolis-> , is «vilnas maiss», uz kura parlamentā sēdēja un līdz šai baltai dienai sēž Anglijas augšnama lords kanclers, pārvērtīsies netīru lupatu maisā!

liet tas vēl nebija viss: pēc Vilhelma nāves Luijs XIV,

Ilupinādams savu mūžseno politiku, atsacījās atzīt Annu Ii.u Anglijas likumīgo karalieni, paziņodams, ka visiem spēkiem atbalstīs padzītā Jēkaba II Stjuarta dēla prasību I ic Anglijas troņa; šis dēls bija katolis un, par «pretendentu» dēvēts, grozījās Francijas galmā. Anglijas parlaments par atbildi izsludināja «pretendentu» ārpus likuma, nostiprinādams Annas troņa mantojuma tiesībās protes-l.mtisko un antifrancisko Hanoveras dinastiju. Šie notikumi 1702. gadā noveda pie «kara par Spānijas mantojumu», kaut gan daudz patiesāk būtu sacīt, ka tas ir karš par «vigu mantojumu»; vigu partija šajā karā cīnījās par labumiem, ko bija saņēmusi mantojumā no Stjuartiem.

Kara politiski ekonomiskie mērķi jau bija sasniegti. Jau dots izšķirīgais trieciens Francijas militārajai hegemonijai kontinentā, jau apdraudēta Holandes neatkarība, jau Luijs pasludina, ka viņš svinīgi atzīst Annu par Anglijas likumīgo karalieni un atsakās no turpmākas «pretendenta» atbalstīšanas, ka Francija ir ar mieru no- *" rakt Dinkerkas nocietinājumus — uz Anglijas sirdi pie-tēmēto pistoli, bet paredzētā Maljorkas un Gibraltāra cietokšņa atdošana Anglijai iezīmē jaunu ēru Eiropas politikā, ļaujot Anglijai dominēt Vidusjūrā.

Un, ja atkarots tik daudz, zaudē savu nozīmi jautājums, kam sēdēt Spānijas tronī — Filipam Burbonam vai Kārlim Habsburgam.

Un tomēr karš turpinājās. Kas tad īsti bija ieinteresēts karā? Eiropā kara turpinājumu prasīja Habsburgu šauri dinastiskās intereses. Nu, bet Anglijā? Šajos gados pirmoreiz vēsturē Anglija finansēja karu ar kapitālistiskām metodēm — to darīja varena finanšu organizācija, Anglijas banka, ar biržas palīdzību. Dažos kara gados Anglijas valsts parāds izauga no četrpadsmit līdz piecdesmit miljoniem mārciņu; nelielas Sitijas «finanšu vīru» grupas rokās koncentrējās parāda obligācijas, kas ienesa solīdu,

drošu peļņu. Pie tam vēl zināma spekulantu un baņķieru saujiņa fantastiski un nekaunīgi iedzīvojās no kara piegādēm. Un šīs saujiņas priekšgalā stāvēja pats Džons Čērčils, Mārlboro hercogs.

Viņš bija ļoti talantīgs un ļoti atklāts vīrs; pazīstams viņa aforisms: «Es uzskatu, ka daudz patīkamāk izraisīt skaudību nekā žēlumu!» Kara beigās viņš kļuva par visbagātāko cilvēku Eiropā — viņš pelnīja no katras karavīru zābaka zoles, no katra gaļas gabala lauka virtuves katlos, no katras uz ienaidnieku izšautās lodes. Kopā ar portugāļu baņķieri Solomonu Medinu augstdzimušais hercogs pamanījās izveidot grandiozu «kara nodokļu» sistēmu: no katras kara vajadzībām iztērētas mārciņas zināms procents atkrita hercogam un baņķierim. Turklāt vēl «pateicīgā tauta» par Flandrijas uzvarām apbalvoja viņu ar krāšņu Londonas pili, sauktu par Blenhehn-hauzu.

Kā tad Mārlboro hercogs lai piekristu miera slēgšanai?

Hercoga popularitāte bija ļoti liela, vigu partijas finanšu vīru ietekme ļoti spēcīga. Un tomēr 1710. gada vidū, kad karš jau vairākus mēnešus bija bezpalīdzīgi mīņājies uz vietas, Anglijas sabiedriskajā domā notika lūzums. Nepanesami kļuva ik jo dienas lielākie nodokļi. Nodoklis par sāli bija cēlies no trim līdz desmit pensiem galonā, ar smagiem nodokļiem bija aplikta tēja, tabaka, pipari, alus, ziepes, sveces, papīrs, tinte, katūni, zīds; parlaments jau grasījās uzlikt nodokli logiem — tā bija atgriešanās pie ienīstā «dūmu nodokļa», jau izsenis pasludināta par «verdzības pazīmi». Augstu sakāpis bija arī zemes nodoklis; kāds no lielākajiem lendlordiem, nomaksājis četrus tūkstošus gada nodokļu, izmisuma patosā kliedza: «Ak dievs, kāpēc esmu kristietis, nevis musulmanis, kāpēc es dzīvoju Anglijā, nevis Turcijā!» .

Zeme kurnēja. Vigu valdība sāka grīļoties.

Eļļu ugunī ielēja neveiksmīgais vigu ministru tiesas process pret mācītāju Sečverelu, vulgāru demagogu un plenci, kas bija uzstājies ar histērisku runu, aizstāvēdams anglikāņu baznīcu, kuras tiesības it kā apdraudot vigu ministri. Trīs procesa dienas Londona mutuļot mutuļoja,,, visi nevaldāmās milzu pilsētas dumpīgie elementi stāvēja un krita par ticības mocekli Sečverelu; pūlis draudīgām straumēm pārpludināja pilsētas ielas; Sečverela tiesnešu dzīvības bija apdraudētas.

Sučverela process beidzās bez rezultāta, bet vigu ministrijas — un ari vigu partijas kā tādas — prestižam bija (Ints pamatīgs trieciens. Vigiem bija stabils vairākums g.in pārstāvju palātā, gan lordu palātā, viņu partijas pārstāvji ieņēma visus galvenos posteņus administrācijā mi valsts pārvaldē. Bet karaliene Anna, pareizi aptvērusi politisko momentu, nolēma izmantot Sečverela procesu un sabiedriskās domas nosvēršanos pret vigu partiju m lielam valsts apvērsumam. Viņa atlaida parlamentu un izdarīja pārmaiņas valdībā, galvenajos valsts posteņos ieceļot toriju līderus — Robertu Harliju un Henriju Sent-džonu.

Annai, pašai par sevi maznozīmīgai figūrai, bija savi apsvērumi tādas nomaiņas labā. Šai kronētajai dāmai piemita visu mazo cilvēku lielie trūkumi. Savus sīkpilso-niskos netikumus — gribas vājumu, gļēvumu un svētulību — viņa kompensēja ar īsti karalisku tikumu — viņa bija truli un ļauni ietiepīga un galvenokārt jau naidā pret vigu partiju. Karalienes naidam iemeslu bija daudz: gan tas, ka šīs partijas vēsturiskie priekšteči nocirta galvu viņas vectētiņam; gan tas, ka tagadējo vigu tēvi padzina no troņa viņas tēvu; gan tas, ka pašreizējie vigi viņas uztverē bija «republikāņi» un draudēja izdevīgā reizē padzīt no troņa arī viņu pašu; gan tas, ka vigi atņēma mantošanas tiesības viņas brālim «pretendentam» un piešķīra tās Hanoveras Džordžam, «Vāczemes lācim»; gan viņai iedvestā pārliecība, ka vigi apdraud anglikāņu baznīcas tiesības, bet karaliene ir valsts baznīcas galva; taču visvairāk Anna nīda vigus par to, ka viņas ilggadējā draudzene un agrāk tik karsti mīļotā favorīte Zāra Dže-ningsa, laulībā hercogiene Mārlboro, sieviete ar izcilu prātu, velnišķu enerģiju un nevaldāmām kaislībām, tagad, kā likās Annai, «piekopjot vigu politiku», bet patiesībā, vienkārši aizstāvot sava vīra intereses, bija kļuvusi par galveno spēku aizkulišu spēlē, par tirānu vai pat Annas cietumsardzi.

Ilgus gadus Anna bija pacietusi Zāras nesavaldīgo raksturu, taču beidzot nolēma sadumpoties. Uz dumpi Annu kūdīja kāda resna un sarkandegunaina dāma Ebi-geila Mešema, dzimusi Hila, galma kambarkundze, attāla radiniece Zārai, kas viņu šajā siltajā vietiņā pašrocīgi iekārtoja.

Sarkandegunainā dāma nebija pārāk dumja, un viņai

iekārojās kļūt. par jauno favorīti; viņa ātri iedzīvojās galmā un ieraka dziļu mīnu pret Zāru. «Tagad jau karaliene ir nevis Anna, bet Zāra,» čukstēja Ebigeila karaliskajā ausī un ne bez pamata. «Jātiek vaļā no Zāras un pie viena arī no vigu ministrijas.»

Zāra, uzzinājusi par intrigu, ielika kontrmīnu; sekoja nežēlīga pazemes cīņa; asinis netika lietas, toties dubļu šķīda vairāk nekā Malplakas kaujas lauka. Rezultātā radās viltusgudra kambarkundzes, karalienes un politiķa (Roberta Harlija, kurš, starp citu, bija Ebigeilas radinieks) sazvērestība pret visvareno Zāru un vigu ministriju.

Un sazvērestība beidzās ar Roberta Harlija un Henrija Sentdžona nākšanu pie varas; pirmais kļuva par lordu kancleru, otrais — par valsts sekretāru ārlietās. Tas notika 1710. gada augustā.

Bet septembrī no Dublinas Londonā ieradās Džonatans Svifts.

Jaunās valdības stāvoklis bija diezgan grūts. Tiesa gan, jaunās vēlēšanas apakšnamā deva torijiem zināmu pārsvaru, bet augšnamā — lordu palātā joprojām sēdēja skaidrs to pašu vigu vairākums. Šīs partijas pārstāvji palika arī ministrijā, otršķirīgos valdības un administrācijas posteņos — tikt no viņiem vaļā uzreiz nebija nemaz tik vienkārši. Vigu rokās bija Anglijas banka — šī varenā "Tinanšu organizācija, kas rīkojas ar valsts kredītu; vigiem piederēja slavenā Austrumindijas kompānija. Un, visupēc, vigi ar pašu Mārlboro priekšgalā palika armijas komand-posteņos, vairums anglikāņu baznīcas augstāko amatpersonu — bīskapi un arhibīskapi arī bija vigi. Harliju un Sentdžonu faktiski no visām pusēm ielenca ienaidnieki — atbīdīti, pieslēpušies, taču nesakauti.

Stāvokli nedarīja vieglāku arī tas, ka toriju līderiem nebija kaut cik pārdomātas noteiktas programmas. Partijas galējais spārns — «lauku džentlmeņi» — apakšnama locekļi, bija apvienojušies «Oktobra kluba» grupējumā un sapņoja par Stjuartu restaurāciju un troņa nodošanu «pretendentam», lieliski saprazdami, ka pie Hanoveras dinastijas, cieši saistītas ar Austrumindijas kompāniju, naudas aristokrātiju un Anglijas banku, viņiem lemts joprojām palikt malā tukšām rokām. Bet par šiem sap^1 ņiem pie stiprā oktobra alus kausa viņi nedrīkstēja nē iepīkstēties — šie sapņi sadurtos ar visplašāko tautas masu negantu pretestību. Un, lai arī kāda būtu Harlija un Sentdžona attieksme pret Stjuartu restaurācijas ideju, viņi saprata, ka runāt par to atklāti nozīmē pazudināt sevi.

Bet arī «baznīcas aizstāvības» lozungs, ar kuru notika I»ēdējās apakšnama vēlēšanas, derēja tikai elementārai Tmagoģijai. Anglikāņu baznīcas kā institūta tiesības vigi nebūt neapdraudēja, savukārt toriju valdība nebūt nedomāja par baznīcas zemāko amatpersonu — lauku mācī-

i.1 ju stāvokļa uzlabošanu. Bez tam, atspoguļojot muižniecības un pilsētu sīkburžuāzijas aprindu neapmierinātību ar nemitīgi augošo finanšu aristokrātijas virskundzību, jaunā valdība — vismaz Roberta Harrija personā — neuzdrīkstējās sākt nopietnu cīņu pret Sitijas dūžiem.

Jaunās valdības darbības smagumā centrs dabiski nosvērās uz negatīvu programmu — par pamatu kļuva kara izbeigšanas jautājums.

Un kara izbeigšanas procesā par būtiski nepieciešamu momentu kļuva vigu partijas — galvenokārt šīs partijas ārpolitikas diskreditācija.

Pretvigu aģitācijas un propagandas plaša izvēršana — svarīga problēma, ar ko sadūrās jaunie ministri no pašām pirmajām dienām.

Prese, gan periodisko izdevumu — dienas un nedēļas laikrakstu formā, gan aktuālu pamfletu formā, cenzūrai nepakļauta, cenas ziņā vispār pieejama, ne autoru honorāru, ne spe'ciālu nodokļu neapgrūtināta, jau tajos gados bija svarīgs faktors sabiedriskās domas ietekmēšanā.

Bet arī šajā nozarē stāvoklis nebūt nebija spožs. Vairums Anglijas labāko literātu gan personiski, gan politiski bija saistīti ar vigu partiju.

Divi laikmeta izcilākie žurnālisti — Edisons un Stils bija aktīvi vigu politiķi. Tiesa gan, iecienītie žurnāli «Tattler» un «Spectator» vairījās no politisku problēmu iztirzāšanas, kopš valdības priekšgalā nostājās Harlijs un Sentdžons, bet rēķināties ar tiem kā ar valdības līnijas paudējiem, protams, nevarēja.

Tāpēc nav jābrīnās, ka abi ministri karsti ieinteresējās par Svifta parādīšanos Londonā: šiem pieredzējušajiem politiķiem gan vajadzēja zināt, ka Sviftam gadījusies daža laba nesaprašanās ar valdošajiem vigiem.

Galvaspilsētā viņš ieradās kā vienkāršs lūdzējs sakarā ar to pašu nelaimīgo nodokļa atcelšanu Īrijas garīdzniekiem; šoreiz viņš vispār bija tikai sakarnieks un atveda

Īrijas bīskapu vēstuli diviem Londonas bīskapiem, kuriem tad vajadzēja panākt no jaunās valdības šo atvieglojumu. Vēstules adresātus Svifts Londonā nesatika — vēstuli neizdevās nodot. Bet šo to personiski sev interesantu Svifts Londonā ieraudzīja. Ieraudzīja, pabrīnījās un sāka apdomāt.

Te patiesi bija ko redzēt, par ko brīnīties un ko pārdomāt.

Bija redzama vigu vadības pasvītrotā uzmanība pret Sviftu. Varēja pabrīnīties, cik neatlaidīgi viņi centās sadraudzēties ar Sviftu. Un bija vērts apdomāt, kā pret viņu laipnībām izturēties.

«Visi vigi izmisīgi meklēja tikšanos ar mani, ķērās pie manis kā slīcējs pie salmiņa; visi lielie vīri uzplijās man ar neveiklu atvainošanos. Smiekli nāk skatoties, cik žēlabaini viņi atvainojas par savu slikto izturēšanos pret mani agrāk.»

Tā rakstīja Svifts zināmā «autobiogrāfiskajā dokumentā» uz karstām notikumu pēdām.

Tā arī bija. Somerzs, Helifekss (Montagjū), pat Tomass Vortons — tas pats Vortons patiesi mēģināja ķerties pie Svifta, taču ne kā pie salmiņa: viņi gan zināja, ko vērta Svifta spalva, — iegūt -šo spalvu cīņai pret toriju valdību nozīmēja apbruņoties nevis ar salmiņu, bet ar cirvi.

Un vai tad tas nebija viņu cirvis? 1689. gada konstitūcijas atbalstīšana, Stjuartu restaurācijas nepieņemšana, tautas tiesību aizstāvēšana pret karaļvaras absolūtismu — principi, par kuriem Svifts cīnījās savos pamfletos, taču bija un palika vigu principi!

Secinājums likās nevainojams, tomēr vigi nebija ņēmuši vērā kādu nepatīkamu detaļu. Sviltam neeksistēja politika ārpus cilvēkiem, ārpus šo cilvēku ikdienas darbības. Šķirt principus no cilvēkiem viņš neprata un negribēja, dzīves un prāta jomā viņš bija nevis doktrinārs, nevis teorētiķis, bet gan psihologs, negants un nesamierināms psihologs atmaskotājs. Un pār vigu praktisko darbību, par viņiem kā cilvēkiem, pilsoņiem un tātad kā politiķiem viņš izgāza savu versmīgo sašutumu — gan agrak, gan tagad.

Kāpēc tieši pār viņiem?

Tāpēc, ka viņi jau bija pie varas un uzskatāmi parādīja, kada prakse pārvēršas viņu teorētiskie principi: i i.iksē tā bija korupcija, blēdības, intrigas, truls sektan-lisms, oportimistiska neprincipialitāte.

Kā dižajam mistifikatoram Sviftam patika ietērpt saprātu ārprāta drānās, bet kā dižais atmaskotājs viņš ori-boja noraut savtīgumam cildenības drānas... Vigi viņa ■ iris bija psiholoģiski sakompromitējušies.

Bija vēl kāds ne mazāk svarīgs moments.

Karš! Jau «Mucas pasakā» Svifta humānais antimilitā-risms lika viņam uzstādīt jautājumu: kā labā top vesti kari? Savos pamfletos viņš vienmēr atgriezās pie šīs tēmas un pamfletā «Domstarpības» parādīja tautu paverdzināšanu kam rezultātā. Vai tagad viņš varēja neredzēt visu ieilgušā kara bezjēdzību; vai varēja nepamanīt, cik ciniskā vaļsirdībā uz kara turpināšanu pastāv tie, kuri no kara iedzīvojas, — proti, Sitijas finanšu vīri? Tieši viņi bija vigu partijas balsti, un tieši viņus visu mūžu ienīda Svifts.

Šo detaļu vigi atkal nebija ņēmuši vērā.

Diženais augstmanis, mecenāts, literatūras cienītājs, Edi-sona un Kongrīva labvēlis Čārlzs Montagjū lords Heli-fekss ielūdz Sviftu uz banketu, ko sarīko gandrīz vai par godu Sviftam, savā ārpilsētas namā Hemptonkortā, karaļu vasaras rezidencē.

Puspa jokam, pusnopietni daiļrunīgais lords uzsauc tostu par vigu atdzimšanu un uzvaru.

Vai Svifts pacels savu pokālu?

Nē, pat roku nepasniedz uz pokāla pusi.

— Jūs neuzdzersiet šim tostam, doktor Svift?

— Es tam uzdzertu, ja jūs teiktu: par vigu grēku nožēlu un labošanos! — noskan laipna un daudznozīmīga atbilde.

Sabiedrība apjūk, bet Svifts neapjūk un piebilst vēl jo laipnāk:

— Jūs taču zināt, lord Helifeks, ka Anglijā jūs esat vienīgais vigs, kuru es cienu!

Visus secinājumus no tā nu vajadzēja' izdarīt pašam dižciltīgajam lordam un viņa draugiem.

Bet Svifts, kādus secinājumus izdara viņš?

Atbraucis uz Londonu savā speciālajā uzdevumā, viņš varēja cerēt, ka šoreiz, kad situācija mainījusies, viņam beidzot paveiksies. Varēja ari cerēt, ka piepildīsies viņa sapnis — dabūt kārtīgu draudzi Anglijā un izrauties no Larakoras ūķa. Bet ne vairāk.

«Esmu jau neguris no šīs pilsētas un gribētu nejaukties visās šajās lietās,» atzīmēts «dokumentā» viņa pirmo Londonas dienu sākumā.

Un tajās pašās dienās «dokuments» pavēstī, ka Svifts savā personā pēkšņi ieraudzījis gandrīz vai politiskās Londonas centrālo figūru; viņa pieticīgajā Beristrītas divistabu dzīvoklītī par astoņiem šiliņiem nedēļā — viņš uzskata, ka tas ir dārgi, — ik dienu drūzmējas cilvēki —• literāti, politiķi, galminieki; gandrīz vai katru dienu viņu ielūdz pusdienās visievērojamākie galvaspilsētas ļaudis — lordi, bīskapi, aristokrātiskas dāmas, Sitijas dižvīri ...

Kā tas varēja notikt?

Pēc vairāk nekā desmit gadiem, aprakstot, cik pēkšņi Gulivers kļuvis par modes personu liliputu galvaspilsētā, Svifts sapratīs iemeslu. Bet pašlaik — pašlaik viņš neatlaidīgi domā.

Tātad vigi tiektin tiecas pēc viņa labvēlības, taču nekas viņiem neiznāks. Bet ko dara toriji?

«Toriji atklāti runā, ka varu kļūt par bagātu cilvēku, ja vien vēlos. Es viņus nesaprotu vai, pareizāk, es viņus saprotu,» vēstī «dokuments».

«Jūs bijāt vienīgais cilvēks visā Eiropā, no kura mēs baidījāmies,» pēc dažiem mēnešiem viņam pateiks Roberts Harlijs.

Ceturtajā oktobrī bija norunāta pirmā tikšanās. Bet tās pašas dienas rītā Helifeksa sulainis atnes uz Beristrītu laipnu ielūgumu šodien pat ierasties Hemptonkortā: tur sapulcēsies izcilākie vigi, paredzamas svarīgas pārrunas ...

Divi izcilākie Anglijas politiķi vienlaikus vēlas ar viņu tikties ...

Kas noteiks viņa izvēli?

Taču kāda te var būt izvēle! Ar vigiem viņam nav ko iesākt — kamēr vigi nebūs nožēlojuši savus grēkus un labojušies. Bet ar Harliju viņam jākārto lieta, kuras dēļ viņš ieradies Londonā, un «vai nu tā lieta ies cauri, vai? neies, es drīz atgriezīšos» — saka «dokuments».

Pirmā tikšanās šķiet izlūkgājiens: Harlijs lūdz Sviftu atnākt pie viņa vēlreiz septītajā datumā — ieturēt pusdienas un kon*krēti apspriest jautājumu, ka;s viņu interesē.

Roberts Harlijs, pēc būtības diletants bez pasaules uzskata un programmas, kuram politika nozīmēja prasmi izmantot savā labā cilvēcisko kaislību spēles, vilcinātājs un sliņķis, kluss un iesīkstējis alkoholiķis ar vienu vienīgu patiesu kaislību — retu manuskriptu kolekcionēšanu, bija smalks psihologs kombinators, veikls dvēseļu zvejnieks. Jau pirmajā tikšanās reizē viņš gribēja savaldzināt šo dīvaino Īrijas lauku mācītāju, par kuru bija tik daudz dzirdējis ņo visām pusēm un kura darbus lasījis ar dziļu izbrīnu: ;t§jos mutuļoja kaislīgs naids, nesamierināms sašutums ,-rrj-j [jūtas, ko Harlijs organiski nesaprot, varbūt pat baidās no tām ...

«Viņš uzņēma mani ar vislielāko cieņu un laipnību,..», ilgi žņaudzīja tuklā, gļēvā plaukstā kalsno, karsto roku. «Paskatīsimies, paskatīsimies: es redzu, ka manā priekšā ir liels cilvēks, bet, ja nemaldos, arī naivs cilvēks.»

Bet sestdien, septītajā oktobri, notika otrā tikšanās — svarīgā.

Harlijs iznāk sagaidīt Sviftu vestibilā, lūdz nākt viesistabā — tur ir viņa dēls, znots, daži draugi. Nepiespiesta patērzēšana, labs vīns, joki, asprātības — visa aristokrātiskā Annas laiku Londona gluži vai traka uz asprātībām — Sviltam ir kur izvērsties; un, kaut arī viņa asprātībai nav viesistabas raksturs — tā pārāk asi sit un dzeļ —, klausītāji saskatās sajūsmā, bet saimnieks it kā pārbauda, cik ass ir duncis, ko viņš taisās pirkt.

Pēc tam divu stundu ilga saruna ar Harliju zem četrām acīm. Svilts izklāsta savu lietu — jautājums top izlemts stundas ceturksnī: Harlijs nekavējoties ziņos karalienei par Īrijas garīdznieku lūgumu — nav ne mazāko šaubu, ka lūgums taps uzklausīts. Svilts apmierināts: acīmredzot šis ministrs patiešām ir gudrs un taisnīgs cilvēks. ..

Saruna pievēršas politiskām tēmām. Ko misters Svifts domā par politisko situāciju? Vai misteram Sviftam neliekas — starp citu, kāpēc tik oficiāli? — vai misters Svifts neatļautu saukt sevi draudzīgāk — par Džonatanu?

«. . . Izrādās, viņš ļoti labi zināja manu vārdu.»

Un, rezumējot šo tikšanos, «dokuments» vēstī:

«Viņš pateica visu, ko vien varēju vēlēties... bija tik daudz komplimentu un cieņas apliecinājumu, ka es gandrīz sāku ticēt savu draugu apgalvojumiem, ka viņš darīs visu, lai mani iekarotu. Viņš uzgribēja pusdienot ar mani — cik jocīga pārteikšanās! — grasījos teikt, ka viņš vēlējās, lai es ēdu pusdienas ar viņu otrdien, un, kad es biju pavadījis ar viņu četras stundas, viņš aizveda mani īrētā karietē uz Sentdžeimas kafejnīcu... Cik tas viss ir dīvaini un smieklīgi, ja padomā, kas esmu es un kas ir viņš!...»

To Svifts ierakstījis septītā datuma vienpadsmitos vakarā, trīs stundas pēc satikšanās ar Harliju.

Jā, patiešām smieklīgi un savādi, Sviftam tikai tagad rodas nojausma, ka viņu grib iekarot par katru cenu, un viņš jūtas pagodināts, ka pusdieno ar Harliju! Harlijam taisnība — Svifts patiesi ir naivs cilvēks. Un Svifts neredz sevi ar Harlija gudrā saimnieka acīm, saimnieks uzreiz ir apķēris, kā grieztos viņa dzirnavas, ja palaistu uz tām visu Svifta skaidrās un varenās domas neizsmeļamo straumi!

Atkal tikšanās un vēlreiz tikšanās. Ne oficiālās pieņemšanās, bet mājās — divatā vai tuvākajiem draugiem klātesot. Svifta konkrētais uzdevums izpildīts ātri un veiksmīgi, gausais Harlijs šoreiz nebija vilcinājies, jau pēc desmit dienām saņemta karalienes principiāla piekrišana — vigu laikos Svifts nevarēja to panākt vairāku gadu laikā. Tiesa gan, atlikušas visādas formalitātes, bez tam Sviftam radušās jaunas darīšanas: gan londonieši, gan dublinieši bombardē viņu ar vēstulēm, katra prasa protekciju vai palīdzību, bet visumā — «pēc pāris mēnešiem man te nebūs ko darīt».

Zīmīgi: Svifts ļoti labprāt sniedz protekciju un palīdzību visupirms_ tieši saviem literārajiem draugiem no vigu aprindām. Ārišķīgais prieks būt «labdara» lomā? Bez šaubām. Bet kā gan Svifts lai nesaprastu, ka te jau sākas neuzticība saviem principiem, — vai tad Svifta nešpetnās ironijas bultas nebija triekušās protekciju sistēmā? No tās tikai viens solis līdz korupcijai.

Joprojām Svifts bieži satiekas ar Harliju. Un Svifts iepazīstas arī ar Henriju Sentdžonu, vēlāko vikontu Bo-lingbruku.

Seja — maska: lepna, bezkaislīga; aukstas, līdz caurspīdīgumam bālas, it kā emaljētas acis; ne asiņu lāsītes šauro lūpu švīkā; lēnas, precīzas kustības.

Ne cilvēks — manekens.

Nē, nevis manekens, bet cilvēks: cilvēks ar visām kaislībām — pāri plūstošām, negantām, vētrainām kā pati Anglija. Līksms savu plosīgo kaislību fanātiķis. :

Kāpēc nebūt vienlaikus ostas krāvējam, kas, skuķa dēļ saķildojies, ar vienu dūres sitienu nogalina sāncensi, un v alstsvīram, kas ietriec pretinieka krūtīs slepkavīgas daiļ-i nnības stiletu?

Smalkam domātājam, kas bezkaislīgi risina abstraktu problēmu, un-apsēstam trumpmanim, kas liek uz kārts pat savu dzīvību?

Kuģa kapteinim, vētras niknuma pārvarētājam, un varenam oratoram, kas saceļ sajūsmas vētru ar sava vārda

spēku? '■ >

Dzīvrttv Vairākas dzīves uzreiz, kā to prata Itālijas renesanses leģendārie cilvēki vai Elizabetes laiku konkista-

dori!

Ak vai, Henrijs Sentdžons bija piedzimis par vēlu.

Bet visu, ko vien var paspēt dzīves šaurajās robežās, viņš, savu kaislību pātagots, pūlēsies izdarīt, un pati galvenā, kareivīgākā, urdīgakā no viņa kaislībām ir — godkāre.

Godkāre padarīja viņu par izcilu oratoru, kas joprojām palicis angļu politiskās daiļrunības vēstures spilgtā piemiņā; godkāre urdīja viņu pretendēt uz Londonas visiz-virtīgākā cilvēka titulu; godkāre dzina viņu uz visbīsta-mākām politiskām avantūrām, liekot riskēt ar savu galvu; godkāre gavilēja, kad «visa Londona» daudzināja, ka Sentdžons pirmais uzdrīkstējies parādīties karalienes pieņemšanā bez parūkas. Godkāre diktēja viņa rīcību gan lielās, gan mazās dzīves sfērās, padarīja viņu, organisku ateistu, par līderi toriju partijai, kas apsūdzēja bezdievībā vigus, noveda viņu pie politiskās realitātes apjautas zaudēšanas un katastrofas; un šīs kaislības jaunais, ugunīgais uzlidojums pārvērta viņu, bankrotējošu politiķi, talantīgā politiskā domātājā; viņa skolnieks bija Voltērs, kas lepojās ar šī Anglijas Alkibiada draudzību.

Un, lai arī viņš negrieza astes klaiņojošiem Londonas suņiem, viņa kaislīgo raksturu līdz galam remdināt nespēja arī dzīšanās pēc slavas un varas; viņš bija ne tikai Londonas viesistabu, bet arī Londonas krogu un netiklības zaņķu varonis; viņš varēja uzspļaut svarīgai politiskai apspriedei, aizrāvies ar kādu bīstamu dēku Londonas dokos, un ticību savai personībai, savai «zvaigznei» turēja tik augstu, ka neņēma vērā politisko realitāti, uzskatīdams to par mālu savās rokās. Visbīstamākā tādiem cilvēkiem ir viņu pašu aktivitāte; viņu dzīves panākumu ķīla ir vienaldzīgs dreifs pēc notikumu gribas, bet posts dreifējošam kuģim, ja viņi paši stāv pie stūres — viņi ņems palīgā savam neprātīgajam skrējienam pretim katastrofai viļņus un vēju, sēkļus un klintis.

Tāds bija Henrijs Sentdžons, Svifta vārdiem — Anglijas Alkibiāds, un viņš bija vienīgais no Svifta laikabiedriem, kas patiešām imponēja pieticīgajam Larakoras mācītājam tik ļoti, ka vairāk nekā desmit gadus pēc viņu pirmās tikšanās, stāstīdams pasaulei par sevi, Svifts domāja, ka viņš stāsta par vikontu Bolingbruku.

Drīz pēc šīs tikšanās Roberts Harlijs un Henrijs Sentdžons griezās pie Svifta ar interesantu un svarīgu priekšlikumu.

Abās Beristrītas istabās nekārtība. Kalps Petriks, lempīgs, slinks un labsirdīgs īru puisis, ko Svifts paņēmis līdzi no Larakoras, uzskata par lieku greznību uzkopt istabas saimnieka atbūtnē un baidās tās uzkopt saimnieka klātbūtnē. Uz galda, uz krēsliem mētājas brošūras un grāmatas, pa grīdu izbārstīta tabaka — Sviftam, no rīta ģērbjoties, izkritusi tabakdoze. Visur tintes traipi, nav novākts pat šķīvis ar auzu biezputras — Svifta brokastu paliekām. Bet Sviftam nav laika izgāzt pār Petrika galvu dusmu viesuļus, kas Petrika godīgajām un vientiesīgajām acīm liek birdināt lielas asaras; Svifts nupat — bet ir jau desmit! — atgriezies no vēlām pusdienām ar Edisonu un Hartu Templbāras kafejnīcā «Sātans». Darba viņam pāri par ausīm, tikai vakar viņš pabeidzis žurnālam «Tattler» balādi par «Londonas lietu»; cik dedzīgi Edisons bija par to šodien jūsmojis! Bet Svifts taču nav braucis uz Londonu tāpēc, lai rakstītu balādes un esejas Edisona žurnālos!

Bet kādēļ tad viņš atbraucis?

Beidzot jāizšķiras — Harlijs gaida atbildi.

Vai pēdējo gadu sapnis — par jaunas politiskas partijas, tautas partijas radīšanu — tuvojas savam piepildījumam?

Tautas partija!

Cik ļoti tā nepieciešama Anglijai...

Sī partija darīs galu karam — asiņainajam netīras iedzīvošanās laukam, neļaus finanšu vīriem sagrābt virskundzību valstī, aizsargās vienīgo veselīgo nācijas elementu, kas saglabājis sabiedriskās un personiskās morāles pamatus — proti, sīkos zemes īpašniekus, Kromvela jomenu pēctečus, darīs galu apkaunojošai koķetēšanai ar katoļiem un nonkonformistiem.

13c-t; šie pret viņu tik vēlīgie cilvēki — Harlijs un Sent-cI/.cims, kuriem vajadzīga viņa palīdzība, viņi taču ir ne-\ is vēl neeksistējošās tautas partijas, bet gan toriju līderi?

Tā tas ir, bet ar šiem cilvēkiem Sviftam tomēr it kā vairāk pa ceļam nekā ar jebkuru citu. Viņi liekas godīgi, šķiet rūpējamies par sabiedrības labumu, un kaut kādus Kopīgus «minimālās programmas» punktus Svifts ar viņiem td&ādā ziņā varēs nospraust it viegli.

Jā, toriju partijas līderi. Bet, atbalstot viņus, Svifts neuzņemas atbalstīt toriju partijas politiku kā tādu. Viņš cīnās par savai sirdij dārgajiem principiem neatkarīgi no torijiem un vigiem, par to viņš rakstījis jau pamfletā «Domstarpības».

Svilts zina, ka torijiem piedēvē sliecību atjaunot Stjuartu dinastiju — katolicismu — pāvesta varu. Bet, kur pāvesta vara, tur ari verdzība, tirānija. Ar to Svifts nesamierināsies nekad.

Taču tās briesmas vēl tālu, citas tuvāk, jau uz sliekšņa: draud atgriezties vigu vara ar bezkaunīgās korupcijas sistēmu, ar nekrietnā kara turpināšanas lozungu, ar izvirtības metodēm politikā.

Tātad vajag atmaskot, diskreditēt līdz galam vigu agrāko valdību. Tur Svifts atradīs kopīgu valodu ar Har-liju un Sentdžonu, cīņā pret vigu atgriešanās briesmām viņi var stāties plecu pie pleca.

Pašlaik ministri viņam piedāvā goda pilnu misiju — kļūt par valdības nedēļas laikraksta «Examiner» vienīgo redaktoru un autoru.

Iznākuši jau trīspadsmit laikraksta numuri; tos sastādījuši Sentdžons, Eterberijs, Praiers, toriju labākie literāti; bet Sviftam nav vajadzīgi kompanjoni, viņš rakstīs viens, tā, kā uzskatīs par vajadzīgu. Jā, viņš izpētīs, noraus visas maskas, atsegs visas saknes, pieliks vigus pie kauna staba negodam un apsmieklam.

Šaudīgi, dzeltenblāvi mirgojošu sveci rokā turēdams, viņš iet uz virtuvi pēc savas piena glāzes cauri kambarītim, kurā svētlaimīgi, ar vaļēju muti guļ Petriks. Lops tāds, ne slaucījis šodien nav, kakti putekļos, kur vien skaties, visur netīrība — ar ko viņš pats sāks savu Hērakla darbu Augi ja staļļos, ko dēvē par Apvienoto Karalisti? Slota rokā! Beidzot rokā īsta slota, un viņš mēzīs tā, ka

visas žurkas pa galvu pa kaklu spruks laukā no saviem

iesildītajiem midzeņiem! . ..

Un tad, jau attīrītā atmosfērā, Svifts varēs netraucēti padomāt par savu tautas partiju ...

Taču žurkas vajag iztramdīt, un saniknotas žurkas kož. Jau tagad viņas trin zobus. Svifts jau dzird mājienus, čukstiņus, smiekliņus: Svifts pārbēdzis pie torijiem! Tas lai viņu apstādinātu? Vai viņš vigiem ko parādā? Vai viņš vainīgs, ka vigi -diskreditējuši savus principus? Vigi domā,, ka Svifts speciāli atbraucis uz Londonu, lai ar viņiem izrēķinātos. Nav tiesa! Visi zina, kā viņš atrunājās no šī brauciena: taisnība gan, tagad viņš to vairs nenožēlo. Toties nožēlo vigi — savu apiešanos ar viņu.

Un nevaldāma niknuma uzplūdā, pusapģērbts, nakts-mici galvā, Svifts blāvi dzeltenās sveces gaismā papildina «dokumentu» ar drūmiem vārdiem:

«Tie nepateicīgie suņi nožēlos, kā apgājušies ar mani, pirms vēl būšu atstājis šo pilsētu.»

Izlasot šos vārdus — un kurš gan no Svifta biogrāfiem nav tos lasījis! — cik viegli pierakstīt Svilta lēmumu atriebības kārei pret politiķiem, kas viņam nodarījuši pāri, cik vienkārši visus sapņus par pavērto ceļu uzskatīt par kamuflāžu vulgāri savtīgai karjeras dziņai!

Jā, pār Sviftu šajā izšķirīgajā momentā nāca kārdinājums, un viņš tam padevās, kārdinājums izgāzt savu naidu pār cilvēku dzimuma neģēlību, gļēvumu, stulbību, saistīt šīs īpašības ar dzīviem cilvēkiem, uzrādīt viņu adreses, ieraudzīt viņus reālos dzīves apstākļos un atvēzēties pār viņu galvām labi aprēķinātā, iznīcinošā sitienā.

Sitiens, nemitīgu sitienu sērija, bija žurnāls «Examiner».

Trīsdesmit trīs žurnāla numuri, no četrpadsmitā 1710. gada 2. novembrī līdz četrdesmit sestajam 1711. gada 14. jūnijā. Tas nav parasts žurnāls; drīzāk jau nedēļas pamfleti skrejlapas uz trim četrām lappusēm, kas iznāca ceturtdienās un ko avīžu zēni pārdeva uz ielām par pusotru pensu gabalā. Uz skrejlapām — virsraksts, numurs, datums, apakšā iespiedēja uzvārds un adrese, paši pamfleti anonīmi.

Stils — tīrs un skaidrs kā avota ūdens, stils — kā gluda stikla plāksne, ik priekšmeta forma un krāsa zem rāmās stikla plāksnes redzama absolūtā skaidrībā. Valoda — tikai pieticīga domas pavēļu izpildītāja — ar nelokāmu patiesīgumu ataino tās vissmalkākos izlokus, sarežģītākās

ni.n ijas. Iedarboties uz lasītāju ar domas būtību, nevis

' l.is ietērpu, pārvērst saturu formā, formu — saturā, ■ dv sl. lasītājam, ka to, ko nule izlasījis, viņš pats vien-11 h i domājis.

I ’< i r ko tad pārliecināja «Examiner»?

Ko teica lasītājam trīsdesmit trīs pamfleti?

IK viens no tiem — bulta, izšauta uz noteiktu mērķi. V'.' biežāk mērķis — konkrēts cilvēks.

.1 morauj lauru vainags no dižā karavadoņa, pūļa mīluļa Mārlboro hercoga galvas. Visai Anglijai zināma her-i'oga nekaunīgā, maniakālā mantkāre — sist pa mant-l.ari!

Svifts to dara bez jebkāda sašutuma pazīmēm. Neatdarināmā nopietnībā viņš iebilst pret apvainojumiem, ka Anglija nebūtu pietiekami pateicīga hercogam; visiem zināms, saka viņš, ka romieši pratuši vērtēt savus karavadoņus, rīkodami viņiem triumfu. Cik tad Romas valsts Kasei izmaksājis tāds triumfs? Lauru vainags divu pansu vērtībā, statuja vēl dzīves laikā — simt mārciņu, tūkstotis vara medaļu ar viņa attēlu — sešdesmit divas mārciņas viens šiliņš astoņi pensi, upura vērsis — astoņas mārciņas, triumfa arka — piecsimt mārciņu, kvēpināmā vīraka podi — četras mārciņas desmit šiliņu, pārējie izdevumi — trīssimt mārciņu, kopā — deviņsimt četrdesmit četras mārciņas vienpadsmit šiliņu.

Un cik izmaksājis Anglijai Mārlboro?

Svifts uzskaita visai Anglijai zināmos tēriņus, minot precīzus skaitļus, — hercogam dāvinātās muižas un viņam uzceltās pils cenu, speciālās naudas balvas, dāvanas, algu; tas viss — blakuspeļņu, hercoga privātos ienākumus neskaitot, — kopsummā ir piecsimt četrdesmit tūkstoš mārciņu.

«Kā tur lai apgalvo, ka Anglija nav pateicīga saviem varoņiem?» jautā pamfletists lietišķi, mierīgi, bez smaida ēnas, bez jebkāda sašutuma ...

Bet jau nākamajā numurā bulta lido uz veco paziņu Vortonu. Vortons vigu valdīšanas laikā bija Īrijas lords protektors. Svifts atceras slaveno Cicerona runu pret Ve-resu, Sicīlijas vietvaldi, plaši pazīstamu ar savu pērka-mību, laupīšanām, izvirtību. Pamfletists it kā tulko Cicerona runu, pielāgojot tai yisus zināmos faktus par Vortona nelikumīgajām izrīcībām Īrijā.

Pamfleti runā ne tikai par cilvēkiem, bet arī par principiem, politisko situāciju, sasāpējušiem jautājumiem.

Ar izcilu dialektisku meistarību pamfletists atspēko visvairāk izplatītos apvainojumus pret pašreizējiem ministriem un pavērš tos pret vigu partiju; ar vīrišķīgu nopietnību izvirza jautājumu par regulāro armiju, pierādīdams, ka pašreizējā situācijā šī institūta pastāvēšana ir pretrunā ar tautas interesēm un kalpo tikai par tramplīnu ģenerāļu godkārei; uzskatāmi un skaidri parāda, cik melīgi ir vigu apgalvojumi, ka viņi it kā pārstāvot tautas patiesās intereses; ar iznīcinošu humoru tēlo, ko tagad darītu vigi, ja atkal tiktu pie varas ...

Pamfletista paņēmieni ir neizsmeļami, katram pamfletam savs: antīkās vēstures stilizācija mūsdienu griezumā, polemika ar iedomātu pretinieku, viga monologa imitācija, apokrifa vēstule redakcijai, mierīgs prātojums par abstraktu tēmu ar dažām atšifrējuma rindām noslēgumā, pārvēršot to par kaislīgu uzbrukumu pretiniekam.

Taču nekāda, lai cik nepieredzēta paņēmienu bagātība, nekāda apbrīnojama tehnisko līdzekļu dažādība neliek pamfletistam aizmirst galveno — būtībā vienīgo tēmu. Ar dzelžainu neatlaidību visos trīsdesmit trīs pamfletos viņš izvērš mērķtiecīgu kampaņu, pirmo kampaņu pasaules publicistikas vēsturē, parādot tajā sevi kā ģeniālu politiskās polemikas meistaru, karavadoni, kuram nav līdzinieka, nenogurdināmas, vienmēr kustībā esošas, neuzvaramas argumentu armijas pavēlnieku.

Kas ir ienaidnieks?

Vigisms kā pasaules uzskats, vigi kā partija, vigu pagātne, tagadne un nākotne. Arī pirms Svifta. Anglija bija pieredzējusi kaislīgas partiju pplemikas, bet tik koncentrētu naidu, nocietināšanos, negantību un apsūdzības sparu, tādu apvainošanas ģēniju un naida fantāziju politiskā polemika Anglijā — un arī Eiropā — nebija piedzīvojusi ne pirms, ne pēc Svifta.

Šī politiskā polemika Sviftam bija vienlaikus un galvenokārt pasaules uzskata, filozofijas un morāles polemika, un termins — vigisms, vigi tikai nosacīti apzīmējumi, simboliski visa pasaules ļaunuma jēdzieni. Lai Svifts rakstītu par ko rakstīdams, viņš-allaž rakstīja par vienu un to pašu, un «Examiner» vigi ir jau no «Mucas pasakas» pa^ zīstamie Pēteris, Džeks un Mārtiņš.

I >1 nu rodas kāds jauns apstāklis — vai tiešām Svifts i«' neredz? Džekam un Pēterim «Pasakas» autors neko nevīla preti, bet vigiem viņš neatlaidīgi pretstata toriju par-

11j ii.

Tā būtu ... nopietnība? Autors te nejūt griezīgu disonansi, neciešamu divkosību? Lai arī visu laiku prātā paturama atruna, ka toriji ir mazākais ļaunums un vigi — lielākais drauds, — vai tas atbrīvo no apziņas — tās nevarēja nebūt Sviftam —, ka toriji kā morāli ētiska kategorija no vigiem neatšķiras vairāk kā vēlāk «Guliverā» n (šķirsies «resngaļi» no «tievgaļiem».

Šo apziņu vajag slēpt, pārāk redzīgās acis vajag piemiegt, citādi nekas neiznāks. Pieņēmis savu lēmumu 1710. gada oktobrī, Svifts ļāvies kārdinājumam «labot cilvēku dzimumu» kā politisks darbonis — par to attiecīgi jā-maksā!

Maksu prasa jau iepriekš, kaut vai šajā mākslotajā^ caurcaurēm neīstajā vigu «ļaunuma» pretstatīšanā toriju «labestīgumam», šajā nežēlas nepieciešamībā mērcēt spalvu sīrupā ik reizes, kad viņš pamfletos skar pašreizējo ministriju, kad aizstāv savus politiskos «draugus» . ..

Vai Sviftam nemaksā pārāk dārgi prieks nodarboties ar politiku?

Šo jautājumu Svifts uzstādīs vēlāk un dos uz to nepārprotamu atbildi, likdams Guliveram nodarboties ar «reāl-politiku» liliputu zemē, kur politiķi dalās vienos, kas sit olu no resnā gala, un otros, kam to tīk labprāt darīt no tiev.ā...

Bet patlaban — Svifts dzīro.

Viņa radošā enerģija nesatilpst trīs četrās iknedēļas lappusēs. Viņš raksta pamfletus arī ārpus «Examiner». Viens no tiem veltīts tam pašam lordam Vortonam.

«Tas, kurš zinātnes labad apraksta čūskas, vilka, krokodila un lapsas iedabu, dara to bez kādas personiskas mīlestības vai naida pret aprakstāmo dzīvnieku. Gluži tāpat es neloloju ne mīlestību, ne naidu pret viņa gaišību. Es satiekos ar viņu galmā, dažkārt viņa mājās, dažkārt savas, jo viņš pagodina mani ar vizītēm; un, kad šīs rindas ieraudzīs dienas gaismu, viņš ļaunākajā gadījumā sacīs man: «Ellīgi gan jūs mani aprējāt,» — un tad apvaicāsies, kāds ārā laiks. Proti, šim krietnajam lordam tāpat nav kauna vai goda jūtu, kā dažiem cilvēkiem nav ožas, un neaptraipīts vārds viņam nenozīmē vairāk kā smalks aromāts cilvēkam bez ožas. Tāpēc es ķeros pie šī darba ar mierīgu sirdi, jo esmu pārliecināts, ka nesadusmošu viņu, nekaitēšu viņa reputācijai — viņa gaišība ir sasniedzis tādu pašapziņas un pašapmierinātības pakāpi, kādu pirms viņa nav baudījis neviens filozofs.»

Un tālāk nāk rūpīgi atlasīts, precīzi pamatots apvainojumu un apsūdzību komplekss par Vortona darbību Īrijā, izklāstīts akadēmiskā monotona protokola stila, taču naida straumes mutuļo zem plānās ledus kārtiņas. Grūti iedomāties, ka to raksta pamfletists par savu laikabiedru; reti kādam māksliniekam, tēlojot nīstamu personāžu, lemts izliet aprakstā tik daudz niknuma un indes.

Vortons bija īsta delikatese Svifta dzīrēs.

Bet ar to Sviltam nepietiek. Kur viņam likt savu joka, uzjautrināšanās, mistifikācijas talantu? Politiskā pamfleta iežogi viņam par šauru.

Un viņš raksta — aizgūtnēm, bez vilcināšanās atsaukdamies uz aktuāliem notikumiem, — dzejoļus, skrejlapas, balādes, odas, mistificējošas, parodiskas, satīriskas, simtiem dzejas rindu ar negaidītām, vienmēr asprātīgām atskaņām, dzēlīgu noslēgumu, spilgtu sižetu. Te viņš parādās kā pirmais un nepārspējamais politiskās dzejas meistars, viņa dzejoļi dzirkstī kā šampanietis, viņš bārsta tos ar dāsnu roku, viņa dzejoļus mācās no galvas, dzied uz ielām...

Bet ar to vēl nepietiek. Vienlaikus viņš vāc materiālu šī laikposma galvenajam darbam — slavenajam traktātam «Sabiedroto rīcība», vērtīgākajam ieguldījumam Anglijas politiskajā vēsturē.

Bet ar to vēl par maz. Lai cik plašs viņa radošais darbs pie rakstāmgalda, Svifta alkatīgā dzīve, viņa gara enerģija nesatiļpst šā darba ietvaros.

Dzīves krāšņai ziedēšanai nepieciešama arī mutiska jaunrade.

Un jau pirmajā Londonas dzīves gadā viņš ir vispopulārākais cilvēks galvaspilsētā. Sviftu raušus rauj uz dižciltīgu dāmu saloniem, uz lordu ārpilsētas villām, viņš ir uzmanības centrā, viņu izmet kā ēsmu, viesus lūdzot. Godbijīgs. gaidu pilns klusums saspringst telpā, viņam ietiā-kot; viņa asprātības uztver jau pusvārdā, viņa domas uzklausa kā tiesas spriedumu.

Un Svifts joko («Šarls Dartinefs ir asprātīgākais vīrs I>11 i Icī, neskaitot, protams, mani,» vēstī «dokuments»).

Viņš imponē ar runas lakonisko spēku, domas trāpī-

......... nežēlīgās asprātības enerģiju, pat ar skatienu,

i i h Iru, caururbjošu, ar stāju un lepni pacelto, vareno imIvu. Bija dzimis tas Svifts, kas ikvienam laikabiedram n dvesa ar bailēm jauktu godbijību.

Tāds viņš ir arī Roberta Harlija ēdamzālē, kur ne retāk I n reizi nedēļā pie pusdienu galda salasījās valsts ietekmīgākie vīri — pats saimnieks, Sentdžons, lords Riverss, lords Harkurs un Svifts.

Rit intīmas, politiskas sarunas, top apspriesta valdības l.iktika, gatavotas atbildīgas uzstāšanās... Un kā dižcil-ligie lordi ieklausās Svilta vārdos!

«Jūs esat ne tikai mūsu mīlulis, bet arī mūsu aizbildnis,» teica viņam lords Harkurs.

«Aizbildnis»? Kas viņu iecēlis par aizbildni? Kur viņa tiesības un pilnvaras tādam darbam? Kas pamatā tādai viņa autoritātei? Vai tad nav acīm redzams, ka pietiktu mazas kaut viena «aizbildināmā» neapmierinātības, par Sentdžonu un Harliju nemaz nerunājot, un dīvaini krāšņais sapnis beigtos, un Svifts pamostos kā tas pats La-rakoras mācītājs atvaļinājumā? Viņam taču nav nekāda i liciāla amata, titula, posteņa vai sabiedriska stāvokļa, nav arī naudas, muižu, komerciālu sakaru, viņam piesūta īru draudzes gana pieticīgo aldziņu — kādas divsimt piecdesmit mārciņas gadā, un ir vien jāiztiek, viņš ir neaizsargāts pret jebkuru sitienu, no kuras puses skaties...

Svifts to redz.

Un izdara liela cilvēka cienīgu, secinājumu.

Ievainojams ir tas, kas dreb par savu pasākumu, funkcijām, stāvokli. Neievainojams ir visā un līdz galam neatkarīgais. Tāds Svifts bijis vienmēr, jo vairāk tagad. Un savu neatkarību vajag parādīt tā, lai par to čiepstētu visi zvirbuļi Londonas pažobelēs. Vispirms jau personiskā, materiālā plāksnē. Varbūt jūs domājat, ka Larakoras mācītājs dzenas pēc karjeras, pēc naudas? Esiet tik laipni atzīt savu smago maldīšanos.

Rakstnieka honorārs tajos laikos vēl nebija ieviests, bet literāti un publicisti, kas pūlējās kādas partijas labā, nepalika bez atalgojuma, reizēm pat itin branga. Izdevīgas sinekūras, valdības pensijas, ierēdņu algas vai ievērojamas naudas summas — to visu saņēma Edisons, Stils, Kongrīvs, Praiers un citi.

Tikai ne Svifts. Jau pašā sākumā viņš strikti un naidīgi atsakās no goda pilnas sinekūras — kapelāna (mājas garīdznieka) vietas Harlija namā.

Iecirtīgi viņš noraida jebkuru mēģinājumu sniegt viņam naudas pabalstus.

Harlijs vienkārši nesaprot tik dīvainu nesavtību — «jo Svifts taču strādā mūsu labā kā vērsis» — uiņmelaimīgā mirklī sadomā pasniegt Sviftam mazu dāvanu, konfidenciāli, gandrīz vai slepeni viņš sūta pie Svifta savu pilnvaroto sekretāru Lūisu, starp citu, Svifta draugu, kas viņam šo dāvanu — piecdesmit mārciņu — pasniedz. Tas bija 1711. gada februāra sākumā.

Svifts kļuva zili melns no dusmām.

— Pasakiet savam saimniekam, ka neesmu pērkams skribents! — viņš iekliedzās un nometa banknoti uz galda.

Bet «dokumentā» parādījās ieraksts: «Es ar viņu nesatikšos, iekams viņš man neatvainosies.»

Un vēl viens ieraksts:

«Es gaidu tālāku gandarījumu. Ja šīs zemes varenajiem ļaus izlaisties, viņi vairs nebūs valdāmi. Viņš sola mani visādi gandarīt, ja būšu ar mieru tikties, bet es nepiekrītu, es prasu rakstisku atvainošanos vai arī pārtraukšu ar viņu attiecības.»

Atvainošanās vēstule pienāca drīz, un ieraksts pēc dažām dienām lakoniski vēstī: «Es atkal izturos labi pret misteru Harliju.»

Bet Svifts tikām cieta no pastāvīga naudas trūkuma un jutās gluži nelaimīgs, kad viņām reiz vajadzēja samaksāt trīs ginejas par jaunu parūku. Pats viņš tostarp bija ļoti apmierināts, ka izkaulējis no ministriem piecdesmit mārciņu jaunam autoram Herisonam.

Taču Herisonam, bet nekādi ne Sviftam.

Tā Svifts dara zināmu visiem un katram, ka šajā vispārējas korupcijas, kukuļņemšanas un valsts pīrāga kumosu alkatīgās medīšanas laikmetā ir cilvēks, kurš, ja Vien gribētu, peldētos zeltā, taču negrib.

Bet Sviftam ar to nepietiek.

* Šie lordi viņu uzskata par savu «aizbildni»?

. Lieliski, viņš izmantos katru gadījumu, lai parādītu, l?a viņš ir kaprīzs, tirānisks aizbildnis.

' 1.11 jmns neizpalika; Sviftam šķita, ka sarunā ar viņu 11' mi|s Sentdžons izturējies nevērīgi. Sekoja vētraina iz-

i. mlrošanās.

No no viena cilvēka pasaulē es necietīšu tādu iz-imii hUios; ja jums ir kaut kas pret mani, pasakiet skaidri un gaiši, bet aiztaupiet man savas vēsi aristokrātiskās i" r.l — ārdījās Svilts, Sentdžonam cieši acīs lūkodamies. blJVi

K.iprīzais «aizbildnis»! Un vispār smaga rakstura cilvēks, kas turklāt pūlas visādi demonstrēt šo īpašību. Tāpēc tīšais un pasvītrotais dzēlīgums — cilvēks it kā vis-i .mi vienās asās šķautnēs, tāpēc biedējošais strupums attiecībās, tāpēc izaicinošā augstprātība — taču ne tad, kad vi i,iš pieņem savus Dublinas draugus, kas lūdz aizbilst I..hIu vārdiņu par viņiem, ne t«d, kad pusdieno Sitijas tavernā — puskronas uz ēdēja — ar izdevēju Benu Tuku, I-.lietņu un vienkāršu puisi, ne tad, kad lūdz Petriku beidzot izslaucīt istabas Beristrītā ...

Bet tad, kad viņš, apzeltītā krēslā atzvēlies, sēž Or-mondas hercogienes salonā; kad ar iznīcinošu nievīgumu aprauj modīgu skaistuli: «Milēdij, jums neklātos spriedelēt par politiku»; kad atsakās iepazīties ar Bekingemas hercogu, kura pilns tituls ir Džons Šefīlds grāfs Melgrovs marķīzs Normenbijs Bekingemas hercogs, — tieši tāpēc, ka viņam tik garš tituls un ka viņš pazīstams kā visuzpūtīgākais cilvēks Anglijā.

Vai to visu vajadzētu uztvert kā organizētu uzvedības sistēmu?

Protams, nē.

Svifta gara izpausmes ir pārāk sarežģītas, lai tās iekļautos jelkādā sistēmā, pie tam vēl paša izstrādātā; pārāk aktīvi un tieši viņš uztvēra dzīvi, lai norobežotos no tās ar iepriekš pieņemtām uzvedības normām.

Bet neapšaubāmi viņa agresivitāte bija tikai instinktīva pašaizsardzības forma, to izraisīja ne mirkli nerimstošā sajūta, ka vajag tikai viņam, Sviftam, parādīt jel mazāko vājību, kaut uz brīdi noņemt neatkarības, neizdibināmī-bas, neievainojamības bruņas — un viņš paliks kails un neaizsargāts viņam dziļi svešās pasaules priekšā!

Bet pagaidām — viņš ir dzīru reibonī.

Un pats skurbākais dzīru kauss — tas, no kura viņš dzer kāri, aizgūtnēm, — apzināšanās, ka viņam ir vara pār cilvēku dvēselēm.

Dažam labam laikabiedram bija tieksme uzskatīt šīs dzīres par tiepīga muļķa uzdzīvi. Viens no viņiem ļauni un ne bez asprātības tēlo tādu «uzdzīvi», stāstīdams par Svifta «rīta pieņemšanām»:

«Bija dots rīkojums, lai visi, kas ieradušies pieņemšanā ar lūgumrakstiem, pasniegtu tos, nometušies uz viena ceļgala; pats viņš sēdēja diženas nekārtības vidū. Apkārt viņam mētājās pēc Petrika untuma izsvaidīti apģērba gabali, krekli, naktsmices, dvieļi, pusizdegušas sveces, saspraustas pudelēs, tabaka peldēja šķidras biezputras šķīvī, grīda un krēsli piebārstīti ar visās ielās dzirdamo balāžu melnrakstiem, pierakstītām runām, kuras nāktos sacīt no troņa augstumiem. Un, ja istabā ienāca lords, tad saimnieks pats savus uzvedības likumus noteicis, lai parādītu, ka atšķiras no citiem un ir pārāks par citiem, — saimnieks nevērīgi uzbilda lordu: «Ja vēlaties sēdēt, varat noņemt no tā tur krēsla manu sasodīto rožukroni un apsēsties,» — bet, ja parādījās vienkāršs mirstīgais, tad, viņam pretī iedams, pats atbrīvoja krēslu, sūtot Petriku pie visiem velniem...»

Tālaika memuārists nesaprot, ka šajā pareizi pamanītajā detaļā — pasvītrotajā nevērībā pret lordu, pasvītrotajā uzmanībā pret vienkāršu mirstīgo — izpaužas Svifta instinktīvā pašaizsardzība.

Svifts dzīro stihiski, vēl nejauzdams, kā par viņu pa-smiesies nežēlīgā realitāte.

Vienpadsmitā nodaļa SVIFTS — AIZBILDNIS UN LABDARIS

Un tad uz ļaudīm paraudzījos es — Visapkārt zemiskums un uzpūtība gluma. Un viltus draugu melnās dvēseles.

Un stulbums — allaž blakus noziegumam.

Puškins

Es katru rītu pateicos dievam, ka man nav jārūpējas par Romas impēriju.

Gēte

1711. gada ceturtajā martā Džonatans Svilts atgriezās no pusdienām pie Henrija Sentdžona skumjš un noraizējies.

Vai patiesi šie cilvēki, kuriem viņš tik ļoti uzticas, nesaprot visu stāvokļa smagumu? Anglija taču ir izpostīta! Ja kāda privāta persona, kāds Sitijas komersants būtu līdzīgā stāvoklī, viņš jau sen būtu izsludināts par bankrotējušu . .. Miers nepieciešams par katru cenu, bet neviens neuzdrīkstas pat ieminēties par mieru ...

Gluži tā nav, pareizāk sakot, pavisam nav. Pats Svilts savā «Examiner» izvērš kampaņu par mieru kopš 1710. gada novembra, bet aizkulisēs jau sen risinās slepenas diplomātiskas sarunas ar Francijas valdību. Slepenas — kaut gan pēc sabiedroto (Anglijas, Austrijas, Holandes) 1709. gada līguma neviens no sabiedrotajiem nedrīkst uzsākt separātas sarunas ar Franciju. Bet valodas par sarunām jau paklīdušas publikā, un visu 1711. gadu rit vētraina polemika par miera slēgšanu.

«Tur (Francijā) cīnīdamies, mēs proiamies karavīra godu un pazīstam žēlastību. Te, Anglijā, mēs kaujamies kā paši velni, kā lūrijas, vai dvēseli no miesām izraut gribēdami, mūsu cīniņos plosās personīga skaudība, atriebība, pekles niknums, nežēlīgs viltus. Mēs laižam darbā indi, vārdus, asākus par dunča asmeni, skauģa negantību, nāvīgus apmelojumus, nepanesamas apsūdzības, neatkārtojamus apvainojumus, viltus pilna ļaunuma žulti...»

Tā runā laikabiedrs, zinātājs, rūdīts publicistikas cīņu dalībnieks Daniels Defo. Un, protams, 1711. gada rudeni

šis rindas rakstīdams, *viņš domāja par «Examiner» pamfletu autoru.

Jā. Svifts tā cīnījās, bet viņš prata cīnīties arī citādi —• to vajadzēja atzīt Danieiam Defo, kad viņš lasīja 27. novembrī Londonas ielās izpārdoto traktātu «Sabiedroto un bijušās ministrijas rīcība pašreizējā kara jautājumos».

Traktāts bija anonīms — bet vai gan pieredzējušais literāts Defo varēja nezināt, ka tikai viens autors Anglijā spējīgs tā rakstīt?

Cildenais tonis, nopietnā argumentācija, dziļā politiskā analīze — jau šīs īpašības paceļ Svifta pamfletu neaizsniedzamos augstumos pāri tālaika politiskajai publicistikai. Bet daudz svarīgāks ir cits apstāklis.

Pirmoreiz Anglijā — un arī Eiropā — atskan barga un taisnīga balss, kas, apejot valdības, ministrus, oficiālus politiķus, vēršas tieši pie zemes, pie tautas, pie «cilvēka no ielas» un argumentē vienīgi tautas interesēs, noraujot «oficiālā noslēpuma» plīvurus diplomātijai un politikai. Tāpēc argumentācija galēji skaidra; cēlajā morāliskajā sašutumā — pamfleta diženais patoss, kas jūtams pat mūsu dienās, pamfletu pārlasot: tā runā cilvēks no tautas ar tautu, tautas interešu vārdā.

Svifta mērķis — morāliski attaisnot miera nepieciešamību Anglijai, izstāstīt un parādīt., ka visa kara gaita, jo vairāk tās turpinājums pašlaik, Anglijā izdevīgs tikai šaurai Sitijas komersantu kliķei, dažiem ģenerāļiem un personiski Mārlboro hercogam; ka nekādi kara ieguvumi neatsvērs upurētās simttūkstoš cilvēku dzīvības un piecdesmit miljonus mārciņu valsts parāda, kura smagums gulstas uz tautas pleciem; ka «dīkdieņu patriotiskā pļāpāšana» pie kafejnīcu galdiņiem nav turama pār tautas balsi; ka tauta visus šos desmit gadus sistemātiski maldināta par kara mērķiem, jo karš vests pretēji «sabiedrības interesēm» «privātu interešu» vārdā: «... mēs karojām, lai veicinātu vienas ģimenes (hercogs Mārlboro) karjeru un bagātību, lai ļautu iedzīvoties augļotājiem un biržas mākleriem, lai atbalstītu kāda politiska grupējuma bīstamos plānus .. .» Un, ja vēl Anglijā ir vientieši, kas runā par angļu ieroču slavu, par kaujas laukā sagrābtiem kara karogiem, — «... mūsu mazdēliem mantojumā paliks apšaubāmais priekīT ielīksmot savas acis ar dažām Vestminster-hollā izkārtām lupatām, kas izmaksājušas simtiem miljonu, kuru procentus viņiem nāksies maksāt, pa nabagu vi/ri platoties, cik bagāti un diženi bijuši viņu vectēvi ...».

Pie tādām runām angļu tauta nebija radusi. Netīrajā N.ivtīgu grupējumu intrigu un niknas apkarošanās atmosfērā ielauzās svaigs vējš. It kā Romas leģendāro laiku liibūns būtu parādījies forumā — un atskanēja vīrestīga

balss.

Tiek nomēzti un sadragāti politiskās publicistikas nosa-cilie rāmji,, pamflets kļūst par manifestu, politiķis — par

prokuroru^6ūn soģi.

Līdz ar to autors nepiezemē, nevienkāršo tēmu. Lara-koras mācītājs te runā vienlaikus gan kā politiķis, gan kā diplomāts, gan kā valsts tiesību zinātnieks, viņa darbs balstās uz diplomātisko dokumentu analīzes, uz viņa laika Eiropas ekonomiskā un politiskā stāvokļa izpētes — tas vēl joprojām ir augstākā mērā vērtīgs materiāls Svifta laikmeta vēstures apcerētājiem.

Cik tas ir vienkārši: sacīt īstos vārdus īstā vietā!

Pēc Svifta domām, tā pati jau ir visa stila māksla, un šo mākslu viņš noved līdz maksimālai pilnībai pamfletā «Sabiedroto rīcība». Nekad viņš nav bijis retors un pļāpa; retorika, vārdiski pušķojumi — tie ir it kā stila «sānsoļi», kas noved domu no taisnā un īsākā ceļa. Un «īstie» vārdi kļūst par izšķirīgajiem vārdiem.

Ministrija par Svifta misiju uzskatīja savu speciālo mērķu atbalstīšanu, proti, vigu diskreditāciju kā pagātnē, tā nākotnē; pats Svifts redzēja citu misiju — atvērt tautai acis. Harlijs un Sentdžons bija pietiekami gudri vīri, lai saprastu: sadarbība ar tāda rakstura cilvēku var kļūt viņiem bīstama. Ne vienu reizi vien viņi viebās, lasīdami pamfletu, rakstītu ar viņu pašu ziņu un pēc pašu dotiem slepeniem materiāliem, sevišķi tās vietas, kur tautas krāpēju atmaskošanas patoss sniedzās tālāk par vigu politisko grupējumu, izgāžoties pār visu mantīgo šķiru, bet, ko lai dara, —- vajadzēja vien ņemt Sviftu tādu, kāds viņš bija.

Panlfletam patiešām bija grandiozi panākumi.

Pēc četrām dienām — pirmajā decembrī — nāca klajā otrais izdevums — vispār to Īrija septiņi, kopā vienpadsmit tūkstoši eksemplāru — nedzirdēts metiens politiskai brošūrai, kas prasa no lasītāja zināmu prāta piepūli un par ko vēl turklāt vajag samaksāt veselu šiliņu.

«Pamflets kļūst slavens — no visām pusēm prasa, vai esmu to lasījis, iesaka izlasīt, runā, tas esot kaut kas gluži neparasts,» — tāds ir 28. novembra ieraksts «dokumentā». Un pēc divām dienām: «Pamflets sacēlis varenu troksni un paveiks daudz laba .,.»

Un patiešām — visa politiskā Anglija aizgūtnēm atkārtoja pamfleta argumentus, to citēja abās palātās, to lasīja cits citam priekšā visās kafejnīcās, neviens no vigu literātiem neuzdrīkstējās uzstāties pret to presē, sabiedrībā bija radīts noskaņojums par miera slēgšanu, apjukuma un panikas vilnis sagrāba vigus — vajadzēja kaut ko darīt un uz karstām pēdām!

Tostarp kara darbība piestājās — miera sarunām vajadzēja sākties 1712. gada janvārī Holandes pilsētiņā Ut-rehtā. Saskaņā ar konstitūciju abām palātām, atklājot sesiju septītajā decembrī, vajadzēja izteikt savas domas par miera noteikumiem atbildes adresē uz karalienes troņa runu.

Kāds tad bija palātu noskaņojums?

Pārstāvju palātā — apakšnamā ministrijai bija stabils vairākums, mazliet cits stāvoklis lordu palātā — augš-namā.

Anglijas pēri — hercogi, marķīzi, grāfi, baroni, vikonti un garīgie lordi — bīskapi, kas lordu palātas sēdēs piedalījās ar titula tiesībām, — neizcēlās ar uzskatu noteiktību, viņu piederība vigiem vai torijiem bija aptuvena un nosacīta. Bet ministrija vienmēr varēja rēķināties, ka, prasmīgi ietekmējot lordus, tā panāks labvēlīgu balsošanas rezultātu.

Likās — nav ko uztraukties.

Taču notika pavisam citādi.

Ar nenozīmīgu balsu vairākumu lordu palāta nosprieda pievienot atbildes adresei paragrāfu, kas prasītu neslēgt mieru, kamēr Spānijas tronī paliek Filips Burbons.

Sensacionāla balsošana! Tā sagrauj valdības politiku; tiklīdz balsošana stāsies spēkā, no tā izrietēs valdības maiņa, parlamenta atlaišana, kara turpinājums.

Kas tad bija noticis? Karaliene savā runā noteikti izsacījās par miera slēgšanu; šis paragrāfs atbildes adresē toties vienlīdzīgs valdības politikas noraidījumam; kāpēc tā balsojusi daļa palātas — pārliecinātie vigi —, bijņ skaidrs — bet kāpēc vigu pusē pēkšņi pārsviedies svārstīgais «purvs», tie, kuri faktiski dzīvo no galma žēlastības?

i^111 kāpēc — atkal sensācija! — karaliene pēc sēdes I > i■ ;n i('■:iza roku Samersetas hercogam, lai tas viņu pa-

v, ii l.i uz karieti?

s.nucrsets! Glodenais, drebulīgais dldeklis, siekalās iiļtrūkstošais večuks, ne īsti vigs, ne īsti torijs, iepriekšē-i - vigu ministrijas loceklis, kas praties saglabāt savu i >::icni arī tagadējā toriju ministrijā, slīpētais galminieks, ii"pelniepļbagātais intrigants! Un taisni viņš visniknāk ' mijās, Tai adresē ieraksta paragrāfu, kas it kā vērsts pret karalienes runu! Un karaliene izrāda visuaugsto žēlas-libu, pasniedzot viņam roku!

Kas te galu galā notiek?

Sājā sakarībā nāk prātā apstāklis, ka diezgan bieži, pālāk bieži pēdējā laikā karalienes Kensingtonas pils apar-lamentos parādās hercoga laulātā draudzene hercogiene lilizabete, rupja dāma zvēroti rudiem matiem, draudīga: klīda baumas, ka viņa palīdzējusi savam pirmajam vīram mirt pēkšņā nāvē, būdama ieinteresēta otrajā. Tagad savukārt klīst baumas, ka Samersetas hercogiene sākusi atbīdīt karalienes atzīto favorīti sarkandegunaino Ebi-geilu...

Tad kas galu galā notiek?

Astotā decembra pavakarē, tā ap sešiem, dienu pēc lordu palātas sēdes, misis Ebigeilas Mešemas Kensingtonas pils apartamentos sapulcējusies neliela sabiedrība.

Ebigeila nule atgriezusies no karalienes apartamentiem — viņas pienākumos ietilpst Annas apkalpošana pie pusdienu galda. Uztraukta, gandrīz izbiedēta, viņa lempīgi atšļukusi krēslā un tramīgi skatās uz abiem vīriešiem, kas atnākuši pie viņas. Istabā karsts, kamīns kvēlo, prāva pile karājas Ebigeilas sarkanā deguna, galā.

Viens no abiem — Džons Arbatnots, karalienes galma ārsts, literāts diletants, vieglas, dzirkstīgas asprātības meistars, — stāv smalks un stalts savā parastajā, eleganti nevērīgajā pozā pie kamīna, piemirsis apdzēst vieglo smaidu daiļi izliektajās lūpās. Te nebūtu par ko smaidīt, bet Arbatnotam — mierīgajam dzīves vērotājam, gardēdim, cilvēku zemiskuma un muļķības kolekcionētājam —■ viņa kolekcionāra darba iznākumā radās slavenā «Džona Bulla dzīves stāsts» — smaids allaž labi piestāv.

Toties Svifts nesmaida. Viņa smagais spieķis ieurbies paklājā, pirksti virpina tabakdozij krēslā atzvilis, viņš

ĪSI

nenolaiž ciešo un bargo skatienu no namakundzes, viņa vārdi ir smagi un it kā ar biezu, melnu līniju pasvītroti.

— Vakarējā balsošana karalienei nebija pārsteigums — jūs to saprotat, misis Mešema? Viens no diviem: vai nu tā nebija pārsteigums arī jums un seram Robertam un jūs tātad zinājāt, ka top gatavots trieciens miera partijai un visai Anglijai, vai ari viņas augstība apmānīja jūs un seru Robertu un nolēma grozīt visu valsts politiku aiz sava pirmā ministra un favorītes muguras. Pēdējā variantā jūs esat vainojama paviršībā, muļķībā, nevīžībā, ja ne, tad esat vainojama nodevībā. Man taisnība, mister Arbatnot? Man taisnība, mister Mešem?

Misters Mešems, Ebigeilas laulātais draugs, nenozīmīgs cilvēciņš, kaktā ierāvies, kaut ko noīdēja.

Arbatnots domīgi, it kā dziedošā balsī bilda:

— No nevīžības līdz nodevībai ceļš nav pārāk garš. Tāpat no paviršības līdz nodevībai. ..

Svifts neklausījās Arbatnotā.

— Es prasu atbildi, misis Mešema! Kas no diviem, kas no diviem?

Dobjš papēža piesitiens pret paklāju uzsvēra atkārtoto jautājumu.

Ebigeila, traukdamās atbildēt, aplaizīja mazās, apaļās lūpiņas — negaidīti mazas, pat komiskas lielajā, rupjajā sejā —, parādīja sīkus, asus zobus.

— Es jums galvoju, godājamais doktor, es jums galvoju, — viņa neapzinīgi imitēja Svifta atkārtojumu, — ka mēs ar seru Robertu neko nezinājām. Esmu pārliecināta, — viņa pazemināja balsi un saknieba lūpas, — tā rudā kaķe Samerseta savērpusi visu intrigu, viņa un vecais prauls Notingems.

— Notingemu uzpircis Mārlboro hercogs!

— Protams, — Ebigeila ielīksmojās par Svifta repliku, — bez hercoga, bez tās kuņas meitas Zāras tur neiztika. Bet viņas majestāte ... — Ebigeila nu jau runāja čukstus, — viņas garastāvoklis mainās, viņai labpatīk darīt pāri saviem padevīgajiem kalpiem, pēkšņi atraujot viņiem savu žēlastību ... — Viena pakaļ otrai noritēja divas asaras, atstājot miklas taciņas uz ķieģeļsarkanajiem, izburbušajiem vaigiem. — Es negribu pelt valdnieci — bet kā gan jūs, doktor Svift, varat iedomāties, ka mēs ar seru Robertu būtu kaut ko zinājuši? ,..

Džons Arbatnots pieklājīgi ieklepojās.

Atjaujiet jūs pārtraukt, dārgā Ebigeila... Džona-I• i ri! Nav grūti saprast, kas noticis. Mārlboro, Samersetas "u Notingema intriga. Palaida baumas, ka mūsu karaliene I. litusi ministrijas un kāda īru mācītāja gūstā, — viegla I'"klanīšanās uz Svilta pusi, — ka viņa būs apmierināta, I" viņas uzticamie kalpi, Anglijas pēri, balsos pret ministriju, un ka viņiem tādā gadījumā garantēta karalienes pateicība... Viltīgas baumas! Vai tās palaistas ar karalienes ziņ>u, pēc viņas mājiena vai ar viņas mēmu piekrišanu — tā ir tikai detaļa. Sieviete uz troņa, dārgo Džona-tan, ir kā ļauns, istabā ieslēgts bērns: aiz gara laika plēš mantiņas un vaikstās spoguļa priekšā... Protams, seram Robertam vajadzēja visu to zināt un atsist baumas ar kontrbaumām. Ar cik balsu pārsvaru tika cauri Notingema labojums?

— Ar piecu balsu pārsvaru, — atbildēja Svifts. — Sers Roberts uzskatīja, ka viņa pastāvīgais vairākums palātā ir desmit cilvēku, un bija mierīgs. Bet es taču viņu brīdināju, ka vairākuma nebūs, tiklīdz kāds uzpirks vai apmānīs tikai pusi no desmita, un pasaulē vispār nav desmit cilvēku, no kuriem pusi zināmos apstākļos nevarētu apmuļķot vai apvest ap stūri...

_ — Un jums bija taisnība, Džonatan, — pastrupi izmeta Arbatnots; viņš no sirds mīlēja Sviltu, tomēr it bieži viņu urdīja netīkama skaudība: Svilta alorismi dzima jau izslīpēti un nobeigti. — Protams, mūsu dārgajam draugam grālam Okslordam kaut vai šoreiz būtu vajadzējis upurēt savu laisko optimismu; vispār esmu ievērojis, ka laisks optimisms politikā._..

Bet aforisms — Arbatnots juta, ka šis būs izdevies, — palika nepabeigts: istabā ienāca Roberts Harlijs grāls Oks-lords. Ienāca viņam gluži neparastā, straujā solī.

— Jūs arī te, Džonatan? Cik labi! Sveiks, dārgo Arbat-not! Kā klājas, mīļā Ebigeila? ES skatos — jūs esat noraizējušies? Vai tiešām tāpēc, ka mūsu draugi no lordu palātas izrādījušies uzņēmīgāki, nekā viņiem pienāktos?

Uzspēlēti možā balsī izmestais joks nekādu atsaucību neguva.

—- Es te grasījos izskaidrot šo uzņēmību, ser Robert, bel^ varbūt jūs spēsiet to izskaidrot labāk?

Arbutnota nevērīgais tonis bija atklāts izaicinājums, bet Roberts Harlijs izaicinājumu nepieņēma. Viņš gurdā neizpratnē paraustīja plecus.

— Vai es vainīgs, ka cilvēki izrādījušies meļi un nodevēji?

— Vāja atbilde no pieredzējuša valsts darbinieka mutes! — sausi piezīmēja Svifts,

Harlijs mazliet atdzīvojās.

— Varu piebilst tikai vienu: karaļu un it īpaši karalieņu ceļi ir neizdibināmi!

Viņa nevarīgais smaids Sviftu neaizkustināja.

*— Šis jaunums, ser Robert, mums zināms jau no bī-beles, un sliktāku jaunumu jūs mums nevarējāt pavēstīt. Vai vērts jokot? Jūsu ministrija ir apdraudēta, Anglijas liktenis ir apdraudēts, gaišība. Vai tā būtu pārdrošība, ja es jautātu, ko jūs taisāties darīt?

Harlijs nesteidzās atbildēt, pienāca Sviftam klāt, pavīpsnāja, papurināja viņu aiz pleca. Svifts pacēlās krēslā.

— Nevajag uztraukties, godājamo doktor, nevajag uztraukties, viss nokārtosies . . . Bet, starp citu, — viņš it kā pa jokam ieminējās, — ko jūs darītu manā vietā?

— Baltais zizlis jums ir klāt, jūsu gaišība?

Harlijs izbrīnījās:

— Jā, es nule kā no karalienes.

Un, atsitis kamzoļa malu, viņš izvilka no ādas maksts, kas līdzīgi mazam zobenam bija piestiprināta pie bikšu sprādzes, balto zizli, lorda mantziņa amata zīmi, un tikai kādu collu garu, apaļu kaula nūjiņu, apvilktu ar diezgan netīru drānu, resnākiem galiem, tievāku vidu.

Smaidīdams un Harlijam tieši acīs skatīdamies, Svifts nolika tabalcdozi uz blakus stāvošā galdiņa un pastiepa roku pēc zižļa. Gandrīz automātiski Harlijs viņam, to atdeva. Misis Mešema plati iepleta duļķainās ačeles, viņai aizrāvās elpa, laulātais draugs kaut ko nomekšķināja, Ar-batnots iesvilpās.

Ar zizli pa tabakdozi pieklaudzinādams, Svifts bez smaida, acis no Harlija nenolaižot, cieti noskaldīja:

— Ja šis zizlis būtu manās rokās, es nedēļas laikā atceltu no virspavēlnieka posteņa Mārlboro hercogu, atstādinātu no ministru posteņiem slēptos un atklātos vigus —- Notingemu, Galmliju un citus, nelaistu galmam tuvumā zināmas dāmas — Mārlboro hercogieni ar meitām, Samersetas hercogieni, iztīrītu valdības aparātu no augšas līdz apakšai, un es nevilcinātos to darīt, ser "Robert, notikumu grožus es ņemtu savās rokās, ser Robert.

Un, viegli paklanījies, atdeva Harlijam zizli.

[ lisls Mešema jau atvēzēja aplausiem savas īsās, tuklās i ' i ' tad puspavērtu muti atjēdzās un salika kopā pa-111■ do roku pirkstgalus ...

\ i/rukšķējās viņas laulātais draugs — nenozīmīgais ■ ii < < iņš savā kaktā; strupi iesmējās Arbatnots.

Man gribētos kādu glāzi vīna — vai jums neatrastos i"l ijietis, dārgā Ebigeila?

- Protams, ser Robert, cik muļķīgi no martas puses, i it nemaz neiedomājos, ka jūs varbūt esat izsalcis!

- Nē, pateicos, Ebigeila, es tagād neko neēdīšu, jo tūlīt eju vakariņās. Ceru, jūs man piebiedrosieties, Džona-Imi? Kas attiecas uz jūsu padomu... Ak, doktor, dzīve Ir nežēlīga, un tikai cilvēki ar nocietinātām sirdīm var

k. iut ko panākt.. . bet esmu pārliecināts, ka viss beigsies

l. lbi...

— Protams, ka labi, ja runa ir par mani.;

Harlijs izbrīnījies paskatījās uz Sviftu.

— Padomājiet pats: jums vigu uzvaras gadījumā nocir-i is galvu, man, zema dzimuma cilvēkam, draud tikai palo iršana, un manu līķi guldīs kapā nesakropļotu!

Harlijs iesmējās sīku bērna smiekliņu.

— Tas ir lieliski, goda vārds! Dodiet man vēl vienu glāzi vīna, Ebigeila!

Nākamajās trīs nedēļās stāvoklis šķita diezgan nopietns. Anna līksmoja par smalki savērpto intrigu, viņai |oti patika biedēt un šantažēt savus ministrus. Toriji uz-I raucās, Sentdžons lādēja Harlija gausumu un neuzņēmību, bet vigi staigāja kā uzvarētāji. Lords Vortons — priecīgs cilvēks, kādam no toriju ministriem lordu palātā parādoties, ar dabisku žestu pārvilka delnas malu pār rīkli — pārlieku daiļrunīgs mājiens. Valsts augstākais tiesnesis Pārķers — vigs izsauca pie sevis izdevēju Džonu Morfjū, kas bija publicējis «Sabiedroto rīcību» un, pamfletu nikni vicinādams, prasīta atklāt autora vārdu.

Svifts atzīmēja «dokumentā»: «Uzskatu, ka Spēle zaudēta.» Ja ne gluži par dzīvību, tad par brīvību viņam bija pamats bažīties. Vigi šī gada garumā bija mācījušies viņu ienīst par morālajām pļaukām, kas kvēloja vaigos vēl joprojām viņiem visiem, arī tādam bezkaunības bruņiniekam kā lordam Vortonam. Galma apvērsuma gadījumā Svifts būtu lemts bojāejai.

Bija par ko padomāt drūmajās, trauksmes piespriegtajās decembra dienās.

Tātad viss šo mēnešu saspringtais darbs, viņa brīnumainā, radošā enerģija, lepnā, kareivīgā doma var būt velti šķiesta, ies zudībā tikai tāpēc, ka sīkmanīgā un Jaunai niecība, savā tronī sēdēdama, kritusi «rudās kaķes» valgos...

Bet Harlijs izgudrem vilcinājās.

Svifts, protams, ticēja, ka visa nelaime Hani ja raksturā, viņš nespēja, vismaz tagad vēl ne, iedomāties, ka Harlijs , ved divkosīgu spēli, sargājas, neuzdrīkstēdamies sade-' dzināt visus tiltus starp sevi un vigiem, — kā tas patie-; sibā arī bija. *,

Bija par ko padomāt drūmajās, draudu piespriegtajās decembra dienās.

Svifts sper šādus tādus soļus, naivus, starp citu, lai nodrošinātu sev glābiņu ministrijas kraha gadījumā; Henrijs Sentdžons sola viņu pēdējā brīdī aizsūtīt komandējumā uz ārzemēm, lai viņš varētu patverties viņpus robežas. Bet, kamēr vēl ir kaut niecīgākā cerība, Svifts neatstāj kaujas pozīcijas, nepārtrauc mutisko un rakstisko miera propagandu, nepārstāj cīnīties pret vigiem un viņu pagrīdes intrigām. 23. decembrī viņš raksta savu neganti satīrisko dzejoli «Vindzoras pareģojums». Tas vērsts preU Samersetas hercogieni, un sitiens ir nežēlīgs: Svifts nav pakautrējies izmantot dzejoli baumas, ka hercogiene noindējusi savu pirmo vīru. Satīra bija tik nepieredzēti asa, ka Svifta draugi izbijās un ieteica to nepublicēt; taču pirms Svifts paspēja sazināties ar izdevēju, daži simti «Vindzoras pareģojuma» eksemplāru jau bija izpārdoti reizē ar otru Svifta satīru — pret Notingemu. Apmēram pēc pusotra gada Sviftam nāksies to pieminēt.

Bet pašreizējā momentā pasliktināt viņa stāvokli tas nevarēja, uz kārts tāpat bija likts jau viss.

Un negaiss pagāja garām.

Roberts Harlijs kārtējo reizi pierādīja, uz kādām lieliskām pagrīdes kombinācijām spējīgs. Viņš izmanījās pārliecināt tronī sēdošo dāmu, ka viņas tronis var sagrīļoties, varai pārejot vigu rokās un karam turpinoties. Pašās gada beigās tapa publicēts sensacionālais dekrēts par Mārlboro atcelšanu no visiem ieņemamiem amatiem, par Samerseta un Notingema atstādināšanu, un Anna bija spiesta uz kādu laiku upurēt pat «rudo kaķeni». Lai sa-

i iii7lu opozīciju lordu palātā, Harlijs izdabūja Annas pa-i 11- .1 ii zem dekrēta par divpadsmit jaunu pēru iecelšanu: i i lii palāta nebija vēlēts iestādījums, un katram, kam I >n'šķirts pēra tituls, līdz ar to piešķirtas tiesības uz mūžu mm lordu palātas loceklim^ ar šo vienkāršo kombināciju ll.niijs nodrošināja sev vairākumu lordu palātā, jo visi |.iunieceltie pēri, dabiski, bija viņa cilvēki. Starp tiem bija ni misis Mešemas laulātais draugs, nenozīmīgais, savā I iktiņā krekstošais radījums, — viņš dabūja barona titulu.

Svifta «programma» bija izpildīta ar uzviju.

Anglijas sabiedriskā doma pilnā mierā uzņēma tik I riktu soli kā Mārlboro atstādināšana.

Tātad pašā saknē iedragāta viņa autoritāte, kas šķita nesatricināma, tātad Svifta spalva ar rakstiem «Examiner» un «Sabiedroto rīcības» loģiku radījusi sabiedriskajā domā pilnīgu apvērsumu.

Krāšņa uzvara! Sviftam bija ar ko lepoties. Un ne velti Mārlboro pēc atstādināšanas atzinās, ka vairāk par visu viņš tiecies pielabināt Sviftu. Pielabināt Sviftu! Bet «dokuments» tajās dienās par Mārlboro atstādināšanu bilst: «Ja ministrija nav pārliecināta, ka mieru noslēgs, es šo soli neattaisnoju. Karaliene un lords mantzinis līdz nāvei ienīst Mārlboro, drīzāk ar šo naidu nekā ar visiem Mārlboro trūkumiem izskaidrojama viņa krišana ... man nepatīk, ka personiski apsvērumi spēlē lomu sabiedriskās lietās.»

Bet Svifts taču pats cīnījās par Mārlboro atstādināšanu! Raksturīga un naiva pretruna! Viņam gribējās, lai cilvēki, kuriem viņš tic — Harlijs un Sentdžons —, savā rīcībā vadītos nevis no personiskiem apsvērumiem, bet gan no sabiedrības labuma; šī ticība ir pamatakmens viņa politikas celtnei.

Par miera sarunu likteni Sviftam nebija ko uztraukties. Tās sākās 1712. gada janvārī ar vikonta Bolingbruka Henrija Sentdžona tiešu līdzdalību un pēc gada un dažiem mēnešiem beidzās ar Utrehtas mieru, noslēgtu pēc principiem, kurus Svifts izklāstīja «Sabiedroto rīcībā» un citos pamfletos.

Tas bija «Svifta miers». Vigu partijai piederīgie Anglijas vēsturnieki bargi nosodīja Sviftu, vainoja viņu par «separāto» un «pāragro» mieru, kas, viņuprāt, nenodrošināja

Anglijai pārsvaru kontinentā. Laikabiedriem Svifta loma Utrehtas miera noslēgšanā nebija noslēpums.

Ko par visu to vajadzēja domāt pašam Sviftam? Vai viņam bija sveša lepnā apziņa, ka viņš ir tas cilvēks, kas spējis izlemt nācijas likteni — ar sava saprāta, temperamenta un taisnīguma spēku?

Ja tāda apziņa bija — tā palikusi dziļi apslēpta; nekur Svifta izteikumos — ne tagad, ne vēlāk — np tās nav ne pēdu.

Vispār iespējams, ka patiešām nebija. Pašreizējā momentā nebija tāpēc, ka, pārāk tuvu saskaroties ar notiekošo, vērojot notikumu aizkulišu mehāniku, iedarbinot tās daždažādās sviras, viņš zaudēja perspektīvas izjūtu. Galvenais noslīka sīkumos, politiskās cīņas vulgārā ikdiena aizsedza vēsturisko nozīmi tā cilyēka acīm, kas ņēmis, dalību katrā šīs ikdienas stundā, katrā minūtē.

Bet vēlāk, kad viss būs palicis pagātnē, vēlāk Sviftam tas šķitīs citādāks: visi liliputu darbi Gulivera acīs varēja likties pārāk sīki un nožēlojami!

Viss 1712. gads un 1713. gada pirmā puse — šī gada jūnijā, tiesa gan, uz neilgu laiku, Svifts atstāja Londonu — pilni tikpat saspringtu, karstu dienu kā agrāk. Taču šīm dienām ir jau mazliet cits saturs.

Turpinās Svifta literārā darbība, bet tā nav tik raksturīga.

Valdības programmas galvenais mērķis — kara izbeigšana jau drīz būs panākts; kur ir citi Roberta Kārli ja grāfa Oksforda un Henrija Sentdžona vikonta Bolingbruka programmas mērķi? Būtin jau ir, bet Svifts tos nezina, sev par laimi, nezina. Un tāpēc Svifta 1712.—1713. gada pamfletu tematika ir tā pati vecā: vigu diskreditācija, ministrijas miera sarunu pozīcijas aizstāvēšana, dedzīgs protests pret toriju līderiem izvirzīto apvainojumu, ka viņi vedot slepenas sarunas ar «pretendentu». Tāpat kā agrāk, Svifts šajā tematikā ievelk arī pats savas līnijas: sapņus par «trešo partiju», iestāšanos par anglikāņu baznīcu un sīkajiem zemes īpašniekiem kā vienīgo vēl veselīgo nācijas daļu, kaislīgo «naudas interešu» šaustīšanu, svelotu sarkasmu pret Anglijas bankas un Austrumindijas kompānijas pīlāriem, kuri iedomājušies, ka tieši viņi pārstāv nāciju. Pamfletista talants nebija kļuvis mazāks, tikai viņa

Iii' i«irās darbības nozīmīgums pabālējis. Un tas ir sapro-i m ii, kaut gan to nevarēja saprast Svifts un viņa laika -

1.. . .Iii — notikumu dalībnieki: toriju ministrijas vēsturiskā i'.ma — kara izbeigšana — bija jau galā, tās tālākai ekur.lencei vairs nebija jēgas, tā turpinājās tikai pēc inerces.

1.. liesi tam vajadzēja atspoguļoties arī Svifta literārajā darbībā.

Toties jo plašāku vērienu viņš uzrāda kā aizkulišu po-liiiķis. Te viņa loma ir divējāda. Svitts kļūst, pirmkārt, p ii «labdari», otrkārt, par «aizbildni».

Niecīgas Iru draudzes mācītājs, kas pavada ilgstošu atvaļinājumu Londonā, «valsts lietas» kārtodams, — tāds ir Nvifta sabiedriskais stāvoklis šajos gados. Un 1712.—1713. gadā, tāpat kā agrāk — 1711. gadā, viņam nav nekāda < .1 iciāla posteņa, amata, vietas, sinekūras; būdams mācī-lajs, viņš nevar kļūt par pārstāvju palātas locekli; būdams nevis bīskaps, bet gan tikai draudzes mācītājs, viņš ik'var iekļūt lordu palātā; viņš ir tikai Svifts, «ministrs liez portfeļa», «labdaris», «aizbildnis».

īpaši Sviftu spārno un aizrauj «labdara» loma — savas personības apliecināšanai te paveras iespējas, kas paliek ■ irpus parasta ierindas politiķa redzes loka.

Viņa draugs Dublinas arhibīskaps Kings vēstulē pārmet, ka Svifts maz rūpējoties par savu karjeru un ka viņam vajagot rakstīt teoloģiskus traktātus. Svifts atbild:

«Kas attiecas uz karjeru, nav manos spēkos panākt, lai cilvēki noticētu, ka man tā vienaldzīga. Reizēm es atļaujos prieku taisīt karjeru citiem, bet baidos, ka šis prieks sagādā man pārāk lielu baudu, lai to varētu ieskaitīt manos tikumos.»

Tikai un vienīgi tā! Ne no labas sirds, ne savas cilvēkmīlestības demonstrēšanai un, protams, nekādi ne savtīgu mērķu dzīts, Svifts uzņemas «labdara», karjeru dalītāja, laimes pārdevēja lomu ...

«Cilvēkam jāpaceļas augstu pāri iespējai izvirzīt sevi, pirms viņš kļūst tik pārdrošs, ka izvirza otru,» raksta Svifts citā vēstulē. Tas ir, izvirzīdams citus, Svifts^1 līdz ar to visaugstāk «izvirzīja» sevi, taču vienīgi paša acīs.

Kam tad viņš iestājās par labdari?

Vienalga kam.: dižas cilts lordiem, vecām dāmām, provinces īpatņiem, Dublinas draugiem, nejaušiem Londonas paziņām, bet galvenokārt literātiem, iesācējiem un

beidzējiem, slaveniem un nezināmiem, vispār cilvēkiem, kuriem ir jel kāds sakars ar iespiestu vārdu.

Neatlaidīgi pasvītrodams, ka viņš nav literāts, izgāzis pār šo profesiju lāstus un izsmieklu jau «Mucas pasakā», Svifts mīlēja to ar «dīvainu mīlestību» — acīmredzot kā pretstatu lorda vai Sitijas baņķiera profesijai.

Un ar kādu baudu viņš dara labu literātiem vigiem, kas pie toriju valdības nokļuvuši smagā stāvoklī! Visi viņi figurē Svifta piezīmju grāmatiņā — Ķdngrīvs, Stils, Embrozs Filipss, Nikolass Rovs, Džordžs Bērklijs un arī pats Edisons, kas, starp citu, nepavisam vairs nenodarbojās ar politisko publicistiku; uzzinājis, ka «Examiner» ir Svifts, Edisons kā jau ļoti gudrs cilvēks uzreiz saprata, ka tādu pretinieku viņš neveiks . ..

Un visiem Svifts izgādā amatus, sinekūras, audiences pie ministriem vai pat vienkārši valdības subsīdijas. It īpaši bieži un ar īpašu baudu viņš izpalīdz Ričardam Stilam: vai ne tāpēc, ka Stilu uzskata par vigu žurnālistikas' zvaigzni?. .,

Svifts — savā priekšstatā — sodīja un apžēloja kā augstākais tiesnesis. ,

Attiecībās ar nevienam nezināmiem literatūras gaitu sācējiem — Pārnelu, Herisonu, Daijaperu viņu tik sarežģītas jūtas nevadīja. Tur viss bija vienkāršāk.

«Goda un sirdsapziņas pienākums liek man izmantot; savu ietekmi, lai izvirzītu cilvēkus, kas ir tā vērti,» sakaļ «dokuments».

Un kā gan turpat pie viena nepasūkstīties: -1

«Es varu palīdzēt, kam gribu, tikai ne sev.»

«Sevis labā es nespēju izdarīt neko — nospļauties, lai jau labāk ministri un visi tie pārējie paliek man pateicību parādā,» liecina «dokuments».

Bet vai «labdara» misijā neietilpst arī joka, spēles, galu galā pat paņirgāšanās elements? Izgādājis kādam Kingam izdevīgu sinekūru — labi apmaksātu oficiālo publikāciju izdevēja posteni, Svifts organizē lordu un ministru procesiju, iet procesijas priekšgalā uz Kinga māju un svinīgi pasniedz viņam izdevēja kabineta atslēgu.

Par ko šis dziļi slēptais smiekliņš — par sevi, par labdarības aplaimoto vai par tiem, kuri nespēja atteikt, ja Svifts ko lūdz? abu-

Prātu un talantu labdara misijai Svifts pūlas radīt stabili organizētu bāzi. Viņš dibina «Brāļu» biedrību, kurā

i h 11 i.sl Harlijs, Sentdžons, Harkurs, Ormonds un citi re-.1 im.ikie politiķi, literāti — Arbatnots, Praiers, Poups —

K.'ļi.i kādi divpadsmit, piecpadsmit cilvēki. Biedrības mēr-l i •. - «veicināt draudzīgas sarunas un palīdzēt ievērības

i Iciūgiem cilvēkiem ar mūsu iespējām un rekomendāci-|.un». Reizi nedēja biedri tikās kopīgās pusdienās, pie valda pārrunāja politiku un literatūru, un šajās pusdienās Svilts gan ar jokiem, gan ar asprātībām, gan ar niknām i niiam lika lordiem un aristokrātiem saprast, ka nevis viņi, bet gan cilvēki ar prātu un talantu ir zemes sāls.

Tāds ir Svifts «labdaris».

Savā loģiskajā attīstībā «labdara» misija pārgāja «aizbildņa» misijā.

«Viņš nav tikai mūsu mīlulis vien, viņš ir mūsu aizbildnis,» sacīja par Sviftu trešais ietekmīgais valdības loceklis lords Harkurs. Bet Roberts Harlijs jokoja, ka tās die-11,is, kad viņš runā ar Sviftu par politiku, viņam ir «pē-liona dienas».

Svifts — savā izpratnē — gādāja un rūpējās par ministru labumu, bija tā aukle, kas šķendēdamās uzraudzīja viņus katrā solī. Ak vai, aukle bija naiva un sentimentāla.

Vēl pašā Londonas perioda sākumā, kādā no pirmajām intīmajām pusdienām pie Harlija, Sentdžona un Harkura klātbūtnē Svifts teica gandrīz vai svinīgu runu. Tā saglabājusies Svifta pierakstā:

«Es droši paredzu, ka šī ministrija dzīvos ilgu mūžu, jo par to stāv gan tauta, gan tronis, gan baznīca; ministru personīgās intereses sakrīt ar sabiedrības interesēm, un tāda laime reti lemta cilvēkiem, kas atrodas pie varas. 1

Esmu pārliecināts, ka viņi no sirds mīl viens otru, ka viņu draudzību nevar iedragāt konkurence, jo katram no viņiem ir savs darbības lauks.»

Kā gan iespējams tik naivi un netalantīgi maldīties?

Starp citu, nez vai Svifts maldījās?

Vai viņš nepiespieda sevi noticēt maz ticamajam?

Viņš piespieda sevi ticēt gan Harlija un Sentdžona personiskajai nesavtībai, gan tam, ka nevienam no viņiem nav slepenu nolūku un tieksmju, gan tam, ka viņi «no sirds mīl viens otru».

Bija patiešām grūti nepamanīt, cik sirsnīgi Harlijs un Sentdžons viens otru ienīst.

Harlijs baidījās no sava kompanjona, baidījās, ka tas viņu ievilks nelabojamā avantūrā, un viņam bija pamats baidīties; Sentdžons nicināja savu kompanjonu, juzdams., ka tas gatavs nodot viņu jebkurā brīdī, — un viņam bija pamats to nojaust. Katrs dzīvoja savu, no kompanjona slēptu dzīvi: Harlijs — meklēdams atbalstu pie vigiem, Sentdžons — atbalstam lolodams avantūristisko plānu ar «pretendentu».

Svifts varēja to visu pamanīt, bet nepamanīja; Sviftam vajadzēja to visu zināt, bet viņš nezināja. Viņa aklums bija apbrīnojams — vai ne tāpēc, ka savā ziņā vēlams?

Viņa acu priekšā no pašām pirmajām dienām uzvirda lJ ministru vētrainie konflikti. Un, tā kā abi — katrs savā veidā — izturējās pret Sviftu ar milzīgu cieņu, viņam vajadzēja kļūt par vidutāju, aizbildni, divu «nepaklausīgu bērnu» aukli.

Pirmajā posmā, kad kara^1 izbeigšanas rūpes atbīdīja^ visu pārējo, aizbildņa darbs kaut cik padevās, toties jc grūtāks un nepateicīgāks kļuva pēc tam. Izteiksmīgi šc darbu raksturo «dokuments». 1711. gada sākumā Svifts raksta:

«Tāds ir likteņa zobens, kas karājas pār viņu galvām.»*

Un pēc dažām dienām:

«Mēs ar Lūisu dzīvojam vienās raizēs, kā glābt ministriju.»

Un pēc trim mēnešiem.:

«Es lieku lietā visu savu ietekmi, lai izkliedētu nesaprašanos starp ministriem, un, ja viņu ceļi nešķirsies, tas būs mans nopelns. Velnišķīgi grūts uzdevums.»

Un vēl pēc diviem mēnešiem, kad Sentdžons sāka žēloties, ka Svifts ar Harliju ir atklātāks nekā ar viņu;

«Es atbildēju, ka pietiekami bieži kalpoju viņiem par vidutāju un katram saku vienu un to pašu. Es piebildu — cik sen esmu sapratis, ka tāda mana rīcība ir vistaisnākais ceļš, pa kuru mani nosūtīs atpakaļ pie Īrijas vītoliem, bet ka es neliekos par to ne zinis, ja vien spēju izdarīt valstij pakalpojumu, cīnīdamies par tās vienotību. Es atgādināju, cik bieži esmu teicis viņam, Harlijam, Harku-ram, visiem kopā, ka viss atkarīgs no viņu vienprātības, un cik ļoti es gribu, lai viņi mīlētu cits citu, un katram no viņiem aprādu, ka tie nav nejauši vārdi, un es droši t zinu, ka spēšu atrisināt šo jautājumu. Es pildu godīgu mi-

iilļti, opzinādamies, ka tā man nenesīs ne slavu, ne labumu.»

Godīgu misiju. Ar kādu aklumu jābūt sistam, lai neredzētu: naiva misija, līdz ... muļķībai naiva!

1712. gada beigās Svifts vairs nav tik daiļrunīgs, nav

tik naivs.

«Atkal un atkal es lūkoju samierināt šos kungus — dievs vien zina, cik ilgi tas var turpināties.» — «Man nepatīk gaita, kādu ņēmušas valsts lietas, un, ja man te vajadzētu palikt ilgāk, nekā esmu iecerējis, es pazudinātu sevi, mēģinādams to visu labot. Nav iespējams glābt cilvēkus pret viņu gribu, es tāpat jau esmu atdevis pietiekami daudz spēka, samierinādams, labodams, likdams ielāpus.»

Skumji ap sirdi skroderim aizbildnim!

Bet vai viņa skumjām nevajadzēja pāraugt sašutumā, kad pagāja kādas divas nedēļas pēc šī ieraksta un Sviftam bija jādzird Henrija Sentdžona vikonta Bolingbruka jautrā, atbruņojoši vaļsirdīgā, garāmejot izmestā frāze:

— Jums melo, doktor Svift, — vai tad jūs nesaprotat, ka mēs visi jums melojam!?

Bet tajā brīdī, 1712. gada pašās beigās, Sviftam nav laika ļauties sašutumam. Jo tajā brīdī tik asi kā vēl nekad savā mūžā Svifts pēkšņi jūt, ka viņš, dižais labdaris, varenais aizbildnis, ir tikai ļoti bezpalīdzīgs cilvēks...

Bet, ja šis bezpalīdzīgais cilvēks ir ļoti liels cilvēks, vai viņam labāk nepiederētos kāds spēcīgāks apzīmējums?

Svifts atrada šo apzīmējumu.

Divpadsmitā nodaļa SVIFTS BEZPALĪDZĪGS KĀ ZILONIS

Sulaiņa acis neviens nav varonis.

Gēte

Protams, ka sulaiņa acīs neviens nav varonis, taču ne tāpēc, ka varonis nav varonis, bet tāpēc, ka sulainis ir sulainis.

Hēgelis

Možs, priecīgs satraukums pārņēmis mazo namu nomaļā Dublinas ieliņā iepretim sv. Marijas baznīcai, kur savrupi dzīvo divas sievietes — mis Hestere Džonsone, trīsdesmitgadīga, bet pēc skata vēl tik jauniņa, ar smalko, meitenīgo stāvu, lielām, melnām, skumjām acīm un krāšņiem, kupliem matiem, un apaļīgā, jautrā večiņa, viņas kompanjonņ mis Dinglija. Rokā mis Dinglijai liela, blīva pakete ar pasta zīmogiem, nule pienākusi no Londonas.

— Tūlīt lasīsim, mīļo Hester?

— Nē, nē, Dinglij, lasīsim, kā vienmēr, vakarā, kad neviens nevar iztraucēt. ..

Vēls vakars. Maigs, mierīgs klusums. Nekustīgi savos kupolos stāv sveču liesmas. Uguns, mīlīgi ņurdēdama, laiza ogles kamīnā. Hestere naktssvārkā, vaļējiem matiem, ar visām kājām dziļi ieritinājusies lielajā krēslā, apcerīgi lūkojas ugunī. Mis Dinglija, akurāta, korsetē savilkta, viņpus galda tādā pašā krēslā. Uz galda pakete un atgriežamais nazītis.

— Nu, sākam, — klusi nopūtās Hestere.

Mis Dinglija paņēma nazīti, saudzīgi, gandrīz vai svēt-bijigi atgrieza paketi. Uz galda izkrita kādas astoņas vai desmit lapiņas laba, blīva papīra ar šķieznotām malām, katra no abām pusēm stingrā, valdonīgā rokrakstā aprakstīta. Lapiņas bija numurētas. Dinglija, brilles uzlikusi, pasniedzās pēc lapiņas un pacēla to tuvāk acīm, Hestere paslējās krēslā, saspringa, lūpas viņai mazliet pavērās. Vecīgā, bet vēl joprojām skaidrā balsī mis Dinglija lasīja:

"Londona, 1711. gada 4. janvāris. Šodien biju Sitijā, turpat arī ieturēju pusdienas un pats ar savu daiļo ro-i ii,iu nodevu divpadsmito vēstuli pasta kantori, ap deviņiem mājās atgriežoties. Pusdienas ēdu ar cilvēkiem, par I iīriem Jūs neko neesat dzirdējusi, un Jums ari nebūtu vērts par viņiem kaut ko dzirdēt, —- ar kādu literāti dāmu un tipogrāfu. Veselības labad izstaigājos un ap vienpadsmitiem gāju gulēt; un visu laiku, kamēr ģērbos nost, pļāpāju zilā gaisā visādas mīļas blēņas, it kā M. D. britu tepat blakus, un atjēdzos tikai tad, kad biju nolicies gultā.»

Bija jau pāri diviem naktī, sveces pie beigām, kamīna uguns smaka zem biezas pelnu kārtas, kad mis Dinglija nogurušā, bet skaidrā balsī nolasīja pēdējās — trīspadsmitās vēstules noslēguma lapiņas pēdējo teikumu. Vispār laika posmā no 1710. gada oktobra līdz 1713. gada jūnijam mazais nams savrupā Dublinas ieliņā iepretim sv. Marijas baznīcai saņēmis sešdesmit piecas vēstules.

Bet vienā no tām, trīsdesmit ceturtajā, kas iesākta 1711. gada 3. novembrī un pabeigta 17, novembrī, Hestere Džon-sone vispirms ar acīm vien, tad otru un trešo reizi aizlūstošā balsī atkārtoti izlasīja īsu, dīvainu teikumu:

«Esmu bezpalīdzīgs kā zilonis ...»

Hestere sasita rokas. Viņas maigi tumsnējā āda pietvīka, acis izbrīnīti iepletās ..,

. . . Protams, Hestere zina, ka doktors Svifts, Džona-tans, viņas skolotājs, viņas mīļotais, ir varens, ir liels, viņš vienīgais — kā zilonis. To viņa zina sen, jau ilgus gadus, bet cik dīvaini — viņai nekad tas nebūtu ienācis prātā — zilonis, izrādās, ir bezpalīdzīgs!

Piecpadsmit lielu un mazu pamfletu, starp kuriem ari tik apjomīgs darbs kā «Utrehtas miera vēsture», ko Svifts rakstījis gandrīz divus gadus; trīsdesmit trīs «Examiner» numuri; raksti citos žurnālos; milzums satīrisku dzejoļu; citu žurnālistu pamfletu un rakstu rediģēšana — tāda ir Svifta literārā darbība.

Dalība pils pieņemšanās, ik dienu lietišķas apspriedes ar ministriem un politiķiem, politiskas pusdienas, garas pārrunas ar izdevējiem — tāda ir Svifta sabiedriskā darbība.

«Brāļu» biedrības sanāksmes; patērzēšanas vakari kafejnīcās ar draugiem literātiem — Edisonu un Stilu, tad vel ar Poupu, Geju, Praieru; vizītes pie Londonas buki-nistiem; viesošanās augstākās sabiedrības salonos — asprātīgām sarunām, kāršu spēlei (Sviftam patīk spēlēt uz mazam likmēm un ļoti nepatīk paspēlēt); pastaigas pa Londonu un tās apkaimi, gan vienatnē, kājām, gan karietē, dižciltīgu dāmu sabiedrībā — tādi ir Svifta laika kavēkļi, izpriecas.

Diena piepildīta līdz malām.

Bet vai tas ir viss? Vai šis uzskaitījums aptver Svifta aizņemtības un pavaļas brīžus?

Gandrīz tūkstoti dienu — no 1710. gada 9. septembra līdz 1713. gada 16. maijam — reti kādu aizlaižot no rītiem, bet īpaši vakaros, vēl gultā vai jau gultā, desmit minūtes, pusstundu, stundu un dažkārt divas Svifts aizņemts vēl ar kādu darbu — vai varbūt izklaidi? — stingri slepenu, gandrīz noslēpumainu, dziļi personisku un laikam gan viņam svarīgāku par visu pārējo.

Šajās rīta un vakara stundās pie blāvas sveču gaismas, pie kamīna liesmas atspulga naktssvārkā, ar naktsmici galvā, smaidīdams, pieri raukdams, žestikulēdams, priecādamies un skumdams, niknodamies un smiedamies, žēlodamies un jokodams, Svifts tērzēja un stāstīja īgni, maigi, pikti un ar mīlestību. Un šīs viņa tūkstošos skaitāmo rīta un vakara stundu sarunas un stāsti izveidoja vienreizēju, oriģinālu, dziļi saviļņojošu grāmatu, kas pasaules literatūras vēsturē ienākusi ar pieticīgu, nosacītu virsrakstu «Dienasgrāmatā Stellai».

Dienasgrāmatas, vēstules, memuāri. ..

Bagāts un ilgs mūžs bijis šī žanra sacerējumiem, kas uzrakstīti bez literāriem mērķiem, tomēr kļuvuši par literatūras guvumu. 2anram ir sava poētika un tehnoloģija un savi strikti norobežoti paveidi.

Kā no šī žanra viedokļa vērtējama «Dienasgrāmata Stellai»?

It kā vēstules, kas regulāri divreiz mēnesī sūtītas no Londonas uz Dublinu Hesterei Džonsonei un mis Dingli-jai, —skaitā sešdesmit piecas.

Bet tā ir arī dienasgrāmata, jo gandrīz katra vēstule apkopo katras atsevišķas dienas pierakstus, kas izdarīti divpadsmit, piecpadsmit dienas pēc kārtas.

Taču pēc sava rakstura tie ir memuāri — vienlaidu

\rsUjums par sabiedriskas un politiskas dabas notikumiem. *

tomēr trūkst galvenā, specifiskā memuāru elementa — ,iutors neraksta nākamajām paaudzēm.

Vienlaikus nav dienasgrāmatas ievirzes — autora piebiksti nav domāti sev pašam.

Un kas tās par vēstulēm, ja nav epistulārā žanra galve-ii.is pazīmes — katras vēstules iekšējās nobeigtības, pat-sl dvīgā sižeta?

Tātad — gan vēstules, gan memuāri, gan dienasgrāmata, un tajā pašā laikā — ne vēstules, ne memuāri, ne dienasgrāmata.

Varbūt tāpēc daži literatūras pētnieki uzskata, ka tas i i vienkārši... romāns, pirmais un visoriģinālākais romāns angļu literatūrā. Savu secinājumu viņi pamato ar |oti asprātīgiem apsvērumiem, tomēr nevar neatzīt, ka autoram nekad, nevienu sava mūža brīdi, nav nācis prātā, ka' viņa rakstītās rindas lasīs jel kāda dzīva dvēsele, izņemot adresātu.

Un «Dienasgrāmata Stellai» mulsina psihologus vēl vairāk nekā literatūras pētniekus. Ir taisnība tiem, kuri apgalvo, ka «Dienasgrāmata Stellai» atklāj tādas Svifta rakstura šķautnes, kas paliktu nezināmas, ja šī grāmata neieraudzītu dienas gaismu. Bet taisni šīs šķautnes jauc visas koncepcijas, bez tām būtu daudz vieglāk! Katrs Svifta biogrāfs ķeras pie dienasgrāmatas kā neizsmeļamas argumentu krātuves savas koncepcijas pamatošanai — un nevienam krātuve neliedz visbagātīgākos pierādījumus; bet vai līdz ar to krātuves vērtība nekrīt cenā? Varbūt, kalpodama visiem, tā faktiski nekalpo nevienam?

Tā patiešām ir, ja aplūkojams trīs gadu garumā izvērsts «iekšējais monologs», vienīgais pasaules literatūras vēsturē, — salīdzinājumā ar šo monologu Ruso «Grēksūdze» ir bālasinīga, akurāta disertācija prēmijas saņemšanai. Tātad «Dienasgrāmata Stellai» vērtējama kā iekšējs monologs, kaprīzs un kaislīgs; ieejot šajā grandiozajā pretrunu labirintā, jāatzīmē stūri un pagriezieni, necenšoties samierināt un nogludināt pretrunas par godu iepriekš pieņemtai koncepcijai.

Vai maz iespējams vēl cits ceļš, lai saskatītu un apjēgtu visas Svifta garīgās sejas?

Garīgo seju Sviftam daudz ari bez «Dienasgrāmatā» redzamām.

Gandrīz vai leģendāra personība, ministrs bez portfeļa, vara aiz kulisēm — tāds viņš ir plašo Londonas un Anglijas politisko aprindu priekšstatā.

Nesabiedrisks un nepatīkams cilvēks, atbaidošs ar savu skarbumu, skaudro skatienu, drūmo nopietnību, viss vienās šķautnēs, vienos dzeloņos — tāds viņš liekas nejaušiem paziņām.

Šarmants salonu lauva, auksti pašpārliecināts niknu asprātību šķīlējs — tāds viņš ir augstākās sabiedrības paziņām.

Cilvēks ar stingru morāli un dzelzs principiem — kā politikā, tā dzīvē, nerimtīgs naidā, valdonīgs līdz despotismam, vienlaikus spējīgs uz aizkustinošu maigumu, vīres-tīgu un uzticīgu draudzību, izsmalcinātu uzmanību, apburošu patērzēšanu pie gaida — tāds ir Svifta aprūpēto politisko draugu un literāro cīņasbiedru priekšstats par viņu.

Liekas, nu jau diezgan seju?

Bet ir vēl «Dienasgrāmata Stellai». Un, ja kādam no viņiem — šo aprindu cilvēkiem — gadītos izlasīt dažu labu ierakstu «Dienasgrāmatā», viņu izbrīns robežotos ar satricinājumu.

Vai tas nozīmē, ka tad viņu acīm atklātos īstais, patiesais Svifts, cilvēks bez maskas, un tas, kuru viņi pazīst, būtu imitators, blēdis, aktieris? Nē, tas tikai nozīmē, ka bez šī, arī īstā Svifta, bija vēl cits, no «Dienasgrāmatas». Metafizisks būtu jautājums — kurš no viņiem «īstais»?

Viņa iekšējā monologā diezgan bieži ieskanas Svifta aprindām pazīstamās intonācijas un emocijas. Bet vēl biežāk, reljefāk, izteiksmīgāk' dzirdami viņa laikabiedriem nezināmi motīvi.

Jo Svifts bija kaprīzs savādnieks, režisors un autors «teātrī sev pašam par prieku», piesardzīgs, pedantisks, reizēm sīkumains buržujs, slimīgi jūtelīgs neirastēniķis un beidzot vienkārši bezpalīdzīgs, dažkārt pat nožēlojams cilvēks.

Vai šis jaunais, nepazīstamais «Svifts naktsmicē» diskreditē otro?

Nē, tikai pasvītro to greznajā parūkā, rada viņam bagāta, apbrīnojami sarežģīta zīmējuma fonu, un tad figūra kļūst īsti apjomīga, iegūst trīs dimensijas. «Iekšējā mono-

I mm» Svifts nekādi nepadara mazaku pamfletu un «Guli-\ ( ra» Sviftu.

«PDFR būs šodien ļoti aizņemts ... nē, nevis PDFR, bet

otrais es ...»

«Otrais es» — ar to pateikts viss!

«Dienasgrāmata Stellai» radās negaidīti arī pašam Svif-tam. Savā trešajā vēstulē (pirmā bija rakstīta ceļā, otrā īsi ziņoja par ierašanos Londonā) Svifts aizsāka un patu-iēja šo savdabīgo formu: vēstule ir katras dienas pie-i āksti no 9, līdz 21. septembrim ieskaitot.

Izveidojās īpaša sistēma: izdarījis pēdējo pierakstu 21. septembra rītā un aizzīmogojis trešo vēstuli, tā paša 21. septembra vakarā viņš sāk ceturtās vēstules pirmo pierakstu. Sistēmas spēle aizrauj Sviftu un turpinās bez pārtraukumiem līdz četrdesmit piektajai vēstulei, tas ir, līdz 1712. gada 8. aprīlim, — gadu un septiņus mēnešus.

Visa šī perioda gaitā pieraksti top izdarīti katru dienu, dažkārt divreiz dienā, bet obligāti divreiz tajās dienās, kad vēstules nosūta, — pēdējais pieraksts nosūtāmajā vēstulē un pirmais pieraksts iesākamajā vēstulē. Ar laiku spēle sarežģījas: autors akurāti numurē savas vēstules, strikti pieprasa, lai adresāts akurāti dara zināmu, kad saņemts tāds un tāds numurs, — vēstules no Londonas uz Dublinu iet divpadsmit, piecpadsmit dienu — un iedibina tādu kārtību, lai adresātam, teiksim, sesto numuru saņemot, septītais būtu ceļā, bet astotais taptu.

Un, lai padarītu spēli vēl nopietnāku, saņēmis atbildes vēstuli, viņš bieži nēsā to kabatā neatplēstu, nelasītu — dienu, divas, trīs, kamēr pabeigta kārtējā; tas acīmredzot top darīts, lai nesajauktu sistēmu, pēc kuras ceturtajam numuram no Dublinas atbildēs septītais — un nekādā gadījumā sestais — no Londonas.

Tālāk: autors uzskata kārtējo vēstuli par pabeigtu, kad tajā pierakstīts noteikts dienu skaits, no divpadsmit līdz piecpadsmit dienām; arī tas ir viens no sistēmas elementiem — šo dienu pieraksti aizpilda vidēji astoņas lielas, no abām pusēm aprakstītas lapas, un katrā vēstulē ietilpst zināms daudzums materiāla —- apmēram puse iespiedloksnes. Un, lai nekļūdītos, autors bieži saskaita, cik lappusē rindu, un punktīgi dara to zināmu adresātam (tas ir, daļēji pats sev); tā, piemēram, no 10. oktobra pieraksta piektajā vēstulē — taisni tolaik notika viņa vissvarīgākās.

apspriedes ar ministriem — zināms, ka attiecīgajā lappusē bijušas septiņdesmit trīs rindas.

Spēle sajūk un sistēma brūk vēstulēs no № 45 līdz № 57, tas ir, no 1712. gada 27. aprīļa līdz 13. decembrim. Tās ir parastas vēstules, rakstītas vienā piesēdieaā un —-ar ilgām jo ilgām atstarpēm — tajā pašā dienā arī nosūtītas. Svifts tolaik slimoja, bija sliktā omā, bet galvenais •— pa vidu iejaucās daži dzīvās dzīves apstākļi (par tiem, kad pienāks kārta), kas atbīdija spēli otrā plāksnē.

Bet pēc tam spēle top atjaunota un konsekventi turpinās līdz viņa aizbraukšanai no Londonas 1713. gada maijā.

Taču pedantiski akurātās sistēmas apspēlē vēl neizsmeļ visus šīs savdabīgās spēles elementus Svifta monologā.

«Sākot ar šodienu, es katru dienu kaut ko rakstīšu MD, visu laiku runāšos ar MD, bet MD ar PDFR.»

Tā ir frāze no otrās vēstules.

Kā jau teikts, vēstules bija adresētas Hesterei Džonso-nei un Dinglijai, bet ne šajā, ne tālākajās sešdesmit četrās vēstulēs nav minēts Hesteres vārds un tikai retumis pazib vārds «Stella» — kā Svifts parasti dēvē mis Hesteri. Vēstulēs viņa ir MD un reizēm — īpaši maigās rindkopās — PPT. Vēstules parakstītas ar četriem burtiem PDFR, tie sastopami arī tekstā, kad Svifts runā par sevi trešajā personā, — un taisni šīs vietas vēstulēs intonatīvi visizteiksmīgākās.

Nav grūti uzminēt, ka šīs burtu kopas ir intīmo un mī-lināmo vārdu abreviatūras, bet tās ir tikai daļa no Svifta radītās «mūsu mazās valodas», kā viņš pats to apzīmējis.

Un šajā grūti atšifrējamā «mazajā valodā» rakstīta virkne vēstuļu teikumu un rindkopu, taču, runājot šajā valodā, jāsaliek lūpas īpašā, veidā. «Kad es rakstu mūsu valodā, es salieku lūpas tā, it kā runātu tajā,» vēstī kāds no pierakstiem.

Un turpat, rindu zemāk, rakstīts par svarīgu notikumu politikā.

Tālāk jau atkal spēle.

Monologs ik pa brīdim teatralizējas, pārvēršas tiešā dialogā starp PDFR un PPT:

«Astoņos no rīta. Man liekas, jaunā sieviete, esmu daudz ko paveicis pa četrām dienām, kamēr nonācu pie šīs lappuses beigām, bet kārtējās vēstules no MD vēl nav. Izrādās, es rakstu MD par valsts darīšanām. Kā tas viņai

ir.ilik? Apžēliņ, karsti ilgota ir katra rinda, kas pienāk no l’DFR! Bet, ja man būtu ļauts izvēlēties, tad, godīgi sakot, < gan labāk gribētu, lai viņš neraksta tik noslēpumaini. Un i.igad, PDFR, man jums jāpavēstī, ka jūs kļūstat par vientiesi, — saka Stella. Nu nē, cienītā kundze, tādās domās 11is esat vienīgā. Šodien no. rīta es apsolījos aiziet pie Sontdžona, bet man slinkums, un es neiešu ...»

Tas nebūt nav vienīgais nepiespiesta, it kā no malas noklausīta un pierakstīta dialoga paraugs.

«Divpadsmitos no rīta. Neesmu vēl pajautājis Petrikam, kāds šodien laiks. Abas pēdējās dienas lija. Lietains laiks slikti ietekmē manas plaušas un manu maku. Petriks pavēstī, ka esot liels vējš un mākoņi, — posts maniem šiliņiem! Tātad es ceļos un eju pie kamīna — Petriks saka, esot iekūris —, bet šorīt nemaz nav auksts un nav arī skūšanās diena — velta izšķērdība. Stella patlaban paceļ savu balto kāju un uzvelk kurpīti. .. Nododiet viņai manus sveicienus un sakiet, ka šorīt ēdīšu pusdienas pie dekāna, lai viņa arī atnāk, vai arī uzrakstiet viņai zīmīti, Dinglij ... Tas ir Stellas rīta dialogs, piedodiet, es gribēju teikt — rīta monologs. Labrīt, cienītā kundze, ļaujiet man beidzot piecelties! Bet es jums saku, viņa nevar vis pusdienot pie dekāna, viņai, Volsai tādai, jābūt pie misis Probijas, iešot abas uz veikalu ņopirkt jardu muslīna un mežģīņu apakšsvārkiem. Saku vēlreiz — labrīt, cienītā kundze!»

Pēc tā visa nav jābrīnās par tādu rindu:

«Nu, pietiek, rausieties laukā no gultas un ļaujiet man piecelties!» autors uzrunā adresātu kādā rīta pierakstā, pēc tam kad rūgti nosūkstījies, ka Roberts Harlijs vēl joprojām nav stādījis viņu priekšā karalienei.

Visā monologa garumā Svifta Londonas dzīves perioda sarežģītais audums pievīts ar tīšiem spēles un joka elementiem.

Laiku pa laikam monologa prozā ielaužas atskaņotas rindas, ko Svifts mistifikācijas labad uzdod par tautas sakāmvārdiem, svešiem dzejoļiem utt.; turpat blakus bērnu mīklas, jociņi, muļķošanās — te viņš raksta dažas rindas ar aizvērtām acīm, lai pierādītu sava rokraksta noturīgumu, te pēkšņi imitē Stellas rokrakstu, te dusmojas par tintes traipu, liekot noprast, ka uzmetis to ar nolūku, vai izgudro tīši lētu joku un bezgalīgi par to sajūsminās ...

Nevajag domāt, ka ar visām šim spēlēm «teātrī sev pašam par prieku», kas tagad, pēc divsimt divdesmit pieciem gadiem vienaldzīgam pētniekam var likties salkanas, šķebīgi sentimentālas, naivi pamuļķīgas, Svifts noņēmās tikai «Dienasgrāmatā Stellai»; tās viņš uzveda — atcerēsimies kaut vai procesiju pie Kinga un vēl agrāk Izaka Bikerstafa inscenējumu *— arī uz plašas, sabiedriskas skatuves. Bet, protams, tikai iekšējā monologā viņš ļāva sev pilnu vaļu, neturot nekādos grožos vētrainās fantāzijas pārmēru.

Jokus dzīdams, Svifts atpūtās.

Atpūtās ne tikai «labdaris» un «aizbildnis», bet vēl viens Svifts, par kuru vēstī monologs: metodiskais, akurātais, lietišķais buržujs gluži kā Sitijas tirgonis, krietns, apdomīgs, pat paskops, nekādā ziņā bargs karotājs...

Atgadījās, ka labsirdīgais sliņķis Petriks, kura nevīžība mocīja Sviftu, nopirka par saviem grašiem kaņepju putniņu ar visu būri.

«6. janvāris. Rīts. Vakar vakarā, kad Petriks vēl gulēja, es izgāju, lai paņemtu vēl mazliet ogļu kamīnam, un ieraudzīju viņa istabelē būri ar kaņepju putniņu, ko viņš nopircis, lai vestu uz Dublinu. Viņš samaksājis par to sešus pensus. Esmu pārliecināts, ka pēc nedēļas putniņš nomirs aiz garlaicības. Petriks prasīja man padomu pirms pirkšanas ... Es godīgi viņam aprādīju lieko tērēšanos un tāda pasākuma vieglprātību, paskaidrodams, ka dzīvu viņš to putniņu tāpat pāri jūrai nepārvedīs, taču viņš negribēja uzklausīt manu padomu un dabūs to nožēlot ...»

Tas sacīts ļoti nopietni. Nopietnība nebūt nav lielāka, kad Svifts stāsta šajā un citās vēstulēs, ka Harlijs un Sent-džons neuzklausa viņa padomus un rūgti to nožēlos.

Ar radošu iejūsmu Svifts kultivē sevī krietna buržuja, solīda mietpilsoņa tikumus. Ar aizkustinošu precizitāti viņš katru dienu pavēstī, kur ēdis pusdienas, un, ja ne viesos, tad cik par pusdienām samaksājis; sīki un smalki aprāda, cik dārgi izmaksā ogles kamīnam; kādā slepenā vietiņā viņš pa naktīm noglabā savu naudas maku; kādas summas nospēlējis uz kārtīm augstākās sabiedrības salonos — divdesmit trīs šiliņus pa 1712. gadu vien! — cik samaksājis par jauno parūku («Trīs ginejas, un, dieva vārds, esmu izputināts!»); kā pārcēlies no pilsētas uz vasarnīcu — par to viņam jāmaksā seši šiliņi nedēļā; un kā viņš reizēm savas veselības labad iet no pilsētas uz va-

.īrnīcu kājām, un pat soļus saskaitījis — pieci tūkstoši : "ptiņsimt četrdesmit astoņi; un kā viņš no rītiem ēd piena putru: «Man negaršo, ciest nevaru, bet, velns pa-uivis, tā ir lēta un veselīga!»; un kā viņš dodas izjādēs —

kamlota svārkos ar sarkana samta atlokiem un sudraba pogām»; un kā viņš tagad mainījis dzīvokli un mīt Les-iprfīldas rajonā, maksādams desmit šiliņus nedēļā, — «ilgi es tā nenoturēšos, goda vārds!»; un kā divas augst-d/imušas dāmas, katra atsevišķi, solījušās dāvināt viņam šalli — viltīgi pamirkšķinādams, viņš nosaka; «Protams, es paskatīšos, kura labāka, un to tad arī ņemšu.. .»

Un liekas — viņš pamirkšķina pats sev: «Re, cik es praktisks un saimniecisks!»

Tik ļoti praktisks un saprātīgs, ka vairākas reizes svinīgi nosolās pārvarēt savu liktenīgo kaislību ... grāmatu pirkšanu, kas viņu pagalam izputinot. Apžēliņ! Te viņš samaksājis četrdesmit astoņus šiliņus par Lukiāna franču izdevuma trim sējumiem, tur nopircis Plūtarhu un atkal izšķiedis divdesmit piecus šiliņus par Strabonu un Aristoteli, pie kam vēl divus šiliņus vajadzējis maksāt ormanim; un turklāt Londonas tālaika bukinisti praktizēja viltīgu triku — lamatas «praktiskiem» pircējiem, viņi rīkoja kaut ko līdzīgu loterijām — te varēja manīt izložu māniju, kas tajos gados bija apsēdusi visu Londonu. Svifts tādā loterijā reiz paspēlēja vērā ņemamu summu — četras mārciņas un septiņus šiliņus, vinnējot pusduci mazvērtīgu grāmatu.

Daudz sarūgtinājumu lietišķajam buržujam! Kaut vai nekrietnais paradums dot ziemsvētku, jaungada un lieldienu dzeramnaudas ministru sulaiņiem un šveicariem; turklāt sasodītie lordi Zemāk par puskronu nenolaižas ... Un pastāvīgā tērēšanās ormaņiem riebīgā Londonas klimata dēļ (kaut gan Sviftam vajadzētu bilst tikai pušplēstu vārdu — un viņa rīcībā ik dienu būtu bezmaksas ekipāža) ... Tad atkal tam pašam Bolingbrukam ienāk prātā atsūtīt viņam kasti dārga spāņu vīna — nācās samaksāt kalpiem par dāvanas piegādāšanu septiņus šiliņus un sešus pensus un vēl bažīties, ka vīns ieskātus, — Svifts nomēģināja vienu pudeli, pašķērma piegarša — «un man par savu nelaimi vēl vajadzēs sacīt paldies Sentdžo-nam ...». Un kārtējā diena, kad pēc svarīgas apspriedes ar Harliju «atkal vajadzēja samaksāt ormanim divus šiliņus, goda vārds, es putu laukā!». Petrikam jāšuj jauna

livreja par veselu mārciņu, slinkajam un neģēlīgajam Pet-rikam; livreja pašūta, bet Petriks to vēl vis nedabūs, jāpadomā, vai labāk neiztikt pavisam bez Petrika, — un tad būtu neērti ņemt livreju atpakaļ. Vārdu sakot, visi šie piņķerīgie apstākļi dzen izmisumā lietišķo, praktisko buržuju, ēstin ēd viņa mūžu. Un kāda nozīme mazajai detaļai, ka šis dzīves sīkumu sagrauztais cilvēks, starp citu, lemj valsts likteņus, ka no viņa atkarīgas hercogu un grāfu karjeras, ka vajadzētu viņam tikai pirkstu pakustināt, lai viņa ienākumi būtu lieli jo lieli. ..

Toties —

«mēs ar Erazmu Lūisu ilgi lauzījām galvu, kā nopelnīt kādas trīssimt četrsimt mārciņas, bet nospriedām, ka nekas neiznāks».

Bet praktiskais cilvēks tomēr pūlas tikt pie bagātības.

Londonā viņš satika savu veco skolasbiedru Stretfordu (Stretfords kļuvis par bagātu Sitijas komersantu un piedalās lielās biržas operācijās). Un viņš piedāvā Sviftam savus draudzīgos pakalpojumus. Svifts svārstās, apdomā un beidzot nolemj ielaisties šādā dziļdomīgā un sarežģītā finanšu operācijā ar Anglijas bankas akcijām.

«Mans projekts bija tāds: Īrijā man ir trīssimt mārciņu, un es aizrakstīju Stretfordam, lai viņš nopērk man par trīssimt mārciņām akcijas un patur tās pie sevis, bet es par akcijām samaksāšu un riskēšu — vai to kurss celsies vai kritīs, es pagaidām maksāšu viņam procentus par aizdoto summu ,.. Stretfords, visaugstsirdīgākais no cilvēkiem, to izdarīja: procenti man maksāja trīsdesmit šiliņus, tas tika izdarīts pirms nedēļas, un es jau esmu nopelnījis piecas mārciņas.»

Svifts ļoti lepojas ar šo operāciju, bet vai praktiskais cilvēks apjauš, ka tik dziļdomīgam projektam ij Petrikam pietiktu prāta un ka Stretfords, apgrozīdams milzu summas, — trīsdesmit šiliņus procentiem viņš tomēr paņēma — galvu vien nošūpoja par ērmotā drauga finanšu ģēniju!

Un vai Svifts apjauš, ka «visaugstsirdīgākais» Stretfords atalgoja savus pūliņus ne tikai ar procentiem vien: Svifts taču darīja viņam zināmu, ka, spriežot pēc politiskās situācijas, bankas akciju kursam jāceļas, — par tādu vēsti Stretfords labprāt būtu samaksājis viņam kaut piecsimt mārciņu, bet, sava praktiskā drauga raksturu pazīdams, neiedrošinājās par to ne domāt.

Citā reizē līdzīgā operācijā lietišķais buržujs nopelnīja Ievērojami lielāku summu — divpadsmit mārciņu.

Bet tad sākas pavisam grandioza operācija. Svifts, saņēmis no Īrijas naudu, izsniedz Stretfordām ap četrsimt mārciņu, lai tas viņam nopērk tolaik ar spekulācijām slavenās «Dienvidjūru kompānijas» akcijas: tur iespējams nopelnīt simt mārciņu. Bet taisni tad bankrotē viens no Slretforda parādniekiem, Stretfords cieš smagus zaudē-jumus, viņam pašam draud bankrots, un šī katastrofa apdraud arī Svifta četrsimt ipārciņas. Un Svifts ieraksta «Dienasgrāmatā»;

«Es atgriezos mājās diezgan domīgs, piesaucu palīgos visu savu filozofiju un reliģiju — un varu teikt, ka aizmigu tikai par stundas ceturksni vēlāk nekā parasti.»

Svifts varēja gulēt mierīgi — otrā dienā viņš uzzināja, ka viņa nauda palikusi sveika un vesela.

Un viņš sentenciozi piezīmē:

«Stella ļoti par mani smietos, ja būtu apkrāpts tik piesardzīgs un aizdomīgs cilvēks kā es.»

Svifts bija no sirds pārliecināts, ka viņš ir ļoti piesardzīgs, aizdomīgs un vispār praktisks cilvēks. Bet. viņam ne prātā neienāca, ka jebkurš, pat nepraktisks cilvēks izsistu krietnu kapitālu no savas «labdarības» vien, — Svifta laikos tā bija vispār pieņemta lieta.

Vēl vairāk — mūsu praktiskais cilvēks noniecināja pat godīgus literārus ienākumus, viņš kategoriski atteicās no draugu piedāvājuma izdot atsevišķā krājumā «Examiner» pamfletus, kas viņam garantētu piecsimt mārciņu peļņas. To darīja Stīls un Edisons ar saviem žurnālu pamfletiem; Svifts to uzskatīja par dabisku rīcību viņiem, nevis sev.

Un vienlaikus, dzīvodams no saviem Larakoras ienākumiem — ap divsimt piecdesmit mārciņu gadā, viņš patiesi bija taupīgs, pat skops un no sirds zūdījās par katru ormanim un dzeramnaudām iztērētu šiliņu. Bet vai maz iespējams nepamanīt, ka krietnā un lietišķā buržuja taupīgums ir krietna buržuja aizrautīga tēlošana, spēles elements?

Un bija vēl kaut kas.

Savu solīda, visu dzīves grūtību pārvaroša cilvēka īpašību neatlaidīgajā pasvītrošanā un, protams, «labdara» un «aizbildņa» aktīvajā rosībā varbūt slēpās tieksme aizbēgt no savas paradoksālās bezpalīdzības apziņas.

Bet šo bezpalīdzību neviens nav formulējis izteiksmīgāk un labāk par pašu Sviftu «Dienasgrāmatas» izsaucienā: «Esmu bezpalīdzīgs kā zilonis!»

Protams, viņš bija nīgrs tajā 1711. gada 8. novembra vakarā, it kā bez iemesla nīgrs; viņa monologs ir sa-1 austīts.

«Gribēju šovakar pastaigāt pa pilsētu, tāpat vien, lai izklaidētos, — un nekas neiznāca; tā man iet vienmēr; un man neizdevās šodien satikt lordu Dortmutu, bet vajadzēja nokārtot kādu lietu. Tā arī neizdevās ne viens, ne otrs. Jūs katrā laikā varat aiziet pie mūsu dekāna — un, ja ne pie viņa, tad pie Stoitas, Volsas vai Meilijas spēlēt kārtis un dzert klaretu. Bet es ēdu kaut kur pusdienas ar draugu — siļķe, cālis un puspudele slikta vīna. No rītiem auksts, un es kurinu kamīnu. Petriks saka, manas naktsmices esot jau izdilušas. Nezinu, kā tikt pie jaunām. Esmu bezpalīdzīgs kā zilonis.»

Kā radās šis dīvainais atzinums?

Negaidīta zibens plaiksna pēkšņi pašķīla gaismu līdz pašiem Svifta dvēseles dziļumiem. Tikai pēc desmit gadiem Sviftam kļuva skaidrs, ko nozīmē «bezpalīdzīgs kā zilonis», — un vai maz iespējams nesaskatīt šajā spilgtajā formulā iedīgli domai par Guliveru starp liliputiem? Bet pašlaik viņš izmet šo formulu — it kā starp citu, nīgri, izbrīnīti, ļaujoties nepieciešamībai izteikties tieši tā un tikai tā.

Vai ilgi nāktos meklēt ilustrāciju «ziloņa bezpalīdzībai»?

Komiskā plāksnē šādu ilustrāciju dod Svifta attiecības ar viņa kalpu Petriku.

Viņš bija ļoti mīļš radījums, šis garais, zilacainais, slinkais īru lempis, bet kā viņš mocīja Sviftu! Gandrīz katrā vēstulē Svifts atgriežas pie Petrika tēmas. Istabas viņš neslauka, kamīnu aizmirst iekurināt, pēkšņā kārtības lēkmē aizvāc tinti taisni tad, kad Sviftam jāraksta, jauc visus uzdevumus; nekad neatsakās no glāzītes un reiz, aizgājis ar visām atslēgām un laikā nepārnācis, piespiež Sviftu meklēt naktsmājas zem sveša jumta. Un cik bezpalīdzīgu niknumu izgāž pār Petrika galvu Svifts savā monologā, brīžiem negantāku niknumu kā pret Vortonu un Mārl-boro . ,. Ak vai, galu galā Petriku vajadzēja atlaist.

Taču bija arī cita ilustrācija «ziloņa bezpalīdzībai» —

daudz nopietnāka, pret Sviftu jau traģiskā plāksnē pavērsusies. Bija «Svifta karjerista» nedienas, kas aizpildīja iekšējā monologa vissmagākās lappuses un atklāja dziļi slēpto Sviftu, bezpalīdzīgo ziloni peļu valstība.

Visus šos gadus Sviftu neatvairāmi nodarbina gluži vienkāršs jautājums: kas galu galā būs ar pašu Sviftu, Larakoras mācītāju? Svifts par to domā ar bažām un nemieru.

Ko Svifts šajā laika posmā gribēja — praktiskā plāksnē, sev pašam, ja neminam sapņus par «trešo partiju», — savas morāli politiskās programmas īstenošanu?

Gribēja to pašu, ko agrāk — 1704.—1709. gadā, — pamest Īriju, saņemot prominentu garīdznieka posteni An-glij ā.

Teoloģijas doktors būdams, viņš varēja pretendēt ne tikai uz kanoniķa vai prebendārija vietu vien, bet arī uz bīskapa amatu; viņam bija uz to pat morālas tiesības, jo ilgus gadus viņš savos rakstos bija cīnījies anglikāņu baznīcas labā; viņš zināja, ka ar godu pildīs šo amatu un būs tam noderīgs.

Kā lai viņam ienāktu prātā, ka viņa vēlēšanās nav piepildāma pat tagad, kad viņš uzlidojis tik fantastiskos augstumos un kļuvis par visietekmīgāko ministru bez portfeļa?

Iecelšana bīskapa kārtā juridiski bija atkarīga no karalienes, kas nomināli vadīja anglikāņu baznīcu, bet faktiski — no ministrijas. Jo labāk. Pats Svifts nekad un ne vārda nebildīs par savu vēlēšanos, bet šie gudrie un krietnie cilvēki — Harlijs un Sentdžons, kas viņu tik augsti ciena un tik ļoti mīl, — gan paši sapratīs, kas viņiem jādara.

Klaji daiļrunīgi ir izteikumi ap 1711. gada beigām un visu 1712. gadu.

«Es domāju, Harlijs man pakalpotu, ja es paliktu te.»

«Atgriezīšos (Īrijā), tiklīdz vien varēšu, bet, taisnību sakot, esmu ministrijai nepieciešams. Iespējams gan, ka viņi nebūs pateicīgāki par citiem.»

«Esmu daudz darījis viņu labā un domāju, ka viņi ir godīgāki par saviem priekštečiem, esmu pārliecināts, ka man nebūs jāviļas.»

«Mani jaunie draugi ir ļoti laipni, un solījumus esmu dzirdējis gana, bet uz tiem nepaļaujos. Visādā ziņā paskatīsimies, kas taps darīts, un, ja nekas, — es nebūšu pārsteigts.»

Piepildīt Svifta sapni izdevību bija, cik uziet. Un tomēr viņam neizdevās aizbraukt.

«Goda vārds, ja es varētu visu atstāt un atgriezties, es to izdarītu — un uz visiem laikiem atmestu ar roku politikai un godkārīgajiem plāniem.»

«Simtiem cilvēku labprāt aizdotu man naudu.»

«Mani te aiztur likteņa kaprīzā rotaļāšanās, bet gods un pieklājība neļauj man spītēt liktenim. Atgriezties bez mazākā pierādījuma, ka man kaut ko izdevies panākt, — tas izskatītos pavisam nožēlojami. Un turklāt es vēlētos būt mazlietiņ bagātāks, nekā esmu.»

«Ja ar mani izrīkosies nekrietni un izrādīs nepateicību, kā tas bijis agrāk, esmu gatavs to paciest un nebūt nebrīnīšos. Un tomēr visi mani apskauž, un katru dienu visievērojamākie cilvēki lūdz, lai es aizbilstu par viņiem kādu vārdu.»

«Es te neko neceru iegūt, un, ja viņi mani laistu, es atgrieztos bez kavēšanās.»

«Harlijs un Sentdžons sacīja, ka viņi par mani runājuši ar karalieni, bet viņa nekad neesot dzirdējusi par mani.»

«Baidos, ka ministri paliks man parādā līdz pat manai

nāvei.»

«Man ar ministriem vēl nokārtojama tikai viena lieta, kad tā būs galā, es no viņiem atvadīšos. Ne reizi neesmu saņēmis no viņiem ne pliku peniju un arī neceru saņemt. Man apnikušas pilis un ministri, un es gribētu būt jau Larakorā.»

Ap šī pieraksta laiku (1712. gada augusts) Svifta stāvoklis patiešām bija dīvains, pat neērts.

«Es par to (iecelšanu bīskapa amatā) neko neesmu dzirdējis, man tā šķiet tālāka nekā jebkad, kaut gan visa pilsēta par to runā.»

Un pēc mēneša un vēl kādām dienām — moku vaids:

«Gaidu nedēļu pēc nedēļas, ka manā lietā kaut kas pavirzīsies, bet nekas nenotiek, un es nezinu, vai vispār notiks; cilvēki ir tik nesteidzīgi, kad jāparāda žēlsirdība...»

Un atkal pēc mēneša un dažām dienām — mēģinājums apmānīt pašam sevi:

«Viņi visi man apnikuši, un, tiklīdz varēšu, — pazu-dišu no Londonas. Mani nebūt nebiedē atgriešanās savā agrākajā stāvoklī.»

Un, beidzot, pēc sešām dienām — 1712, gada 28. oktobrī:

«Ilgi vairs Londonā nekavēšos. Ap ziemsvētkiem būšu pabeidzis savu darbu, un tad mani te nekas vairs neaizturēs.»

Darbs («Utrehtas miera vēsture») patiešām tika pabeigts, tomēr Svifs atstāja Londonu tikai pēc pieciem mēnešiem —- 1713. gada maijā.

Žēlabaina epopeja, bezpalīdzīgi skumja balss! Un cits, pavisam cits Svifts!

Taisnību sakot — ne sevišķi pievilcīgs ... Kas palicis pāri no lepnā labdara, no valdonīgā aizbildņa?

Viņam jau pasprucis vārds «žēlsirdība» — un kā gan noslēpt no sevis, ka viņa stāvoklis ir pazemojošs un radījis šo stāvokli viņš un tikai viņš pats? Un tas ir Svifts, cilvēks, kura gribas un prāta spēku apjūsmo visa Anglija . ..

Svifts sava priekša vainīgs tikai ar to, ka, baidīdamies pats savās acīs būt «karjerists», jau no sākuma nav pateicis Harlijam un Sentdžonam, ko viņš grib.

Kas gan būtu vienkāršāk pasakāms kā: «Es strādāju ar jums, cienītie kungi, ne pašlabuma vai karjeras dēļ, mēs esam idejiski sabiedrotie, taču dabiskāk būtu, ja mans sabiedriskais stāvoklis atbilstu tai lomai, kura man faktiski jāspēlē!»

Jo vienkāršāk tāpēc, ka ne jau pēc kādiem nedzirdētiem sasniegumiem (jocīgs paradokss — tieši tos viņš guvis), bet tikai pēc bīskapa vai dekāna posteņa . ..

Bet šo vienkāršo soli viņš nespēra: te, protams, izpaudās galvenā pretruna, kas plosīja Svifta psihi visā šai laika posmā, pretruna, ko sauc — Svifts «politiķa» lomā. No tās izrietēja viss pārējais.

Bet vēlāk, ap 1712. gada beigām, Sviftu kavēja kāds tīri objektīvs apstāklis.

Pienāk 1713. gads. Paiet janvāris, februāris, marts. Svifts joprojām gaida. Viņa pēdējais darbs pabeigts, pirms situācijas noskaidrošanas viņš nevēlas uzņemties jaunus, viņš it kā pieteicis streiku. Beidzot aprīļa sākumā viņš uzzina, ka atbrīvojušās trīs dekānu vietas Londonā un Anglijā — dekāns, lielas katedrāles pārzinis, ir pēdējais

pakāpiens uz bīskapa amatu —, bet par viņa iecelšanu kādā no brīvajām vietām nekas nav dzirdams!

Cik negantām dusmām nu vajadzēja pārņemt Sviftu! Negantām un bezpalīdzīgām ...

Taču viņš apspieda tās ar drausmīgu gribas piepūli: ļaujoties dusmām, viņš sevi pazemotu vēl vairāk...

«Šorīt atnāca mans draugs Lūiss un parādīja man rīkojumu par trīs jaunu dekānu iecelšanu — es neesmu viens no tiem. Es jau visu laiku to paredzēju un uzņēmu šo ziņu mierīgāk, nekā gaidīju. Es lūdzu Lūisu paziņot lordam mantzinim, ka neturu uz viņu ļaunu prātu, mani aizskar vienīgi tas, ka viņš man to savlaicīgi nedarīja zināmu; viņš solījās to izdarīt, ja karaliene būtu pret mani.»

Tīrā sīkuma veikšanai ceļā bija stājies cits sīkums — Annas ļaunprātīgā ietiepība. Viņa necieta Sviftu, turklāt bija noskaņojusies pret viņu kā pret «bezdievi». «Mucas pasaku» viņa, protams nebija lasījusi, toties 1710. gadā atkārtoti izdoto pamfletu bija lasījuši citi, to skaitā ietekmīga persona anglikāņu baznīcā — Jorkas arhibīskaps Sarps, vigs un intrigants, karalienei tuvs cilvēks. Viņa ietekmēta, karaliene visu to laiku neļāva stādīt sev priekšā Sviftu; Svifta draugi rūpīgi no viņa to slēpa.

Bez tam aktīva loma slepenajā kampaņā pret Sviftu bija Notingemas hercogam. Pārāk sāpīgi viņu bija ķērusi Svifta satīriskā dzejoļa pletne, un viņš pat riskēja lordu palātā atmaskot «kādu mācītāju, kas rīkojas pa ministrijas aizkulisēm un tīko pēc bīskapa amata, kaut arī ir visīstākais bezdievis». Ar analogu runu apakšnamā uzstājās jaunais vigu partijas līderis Roberts Volpols.

Taču visniknākā Svifta ienaidniece bija Samersetas hercogiene, «rudā kaķe»: viņai bija par ko ienīst satī-riķi — «Vindzoras pareģojuma» cirstā brūce nedzija.

Reiz 1713. gada sākumā Annas guļamistabā salasījās visa godājamā trijotne: Šarps, Samerseta un Notingems. «Rudā kaķe» krita pie karalienes kājām un lūgtin lūdza nepieļaut, lai Sviftu ieceļ par bīskapu; hercogs un arhibīskaps pievienoja savus argumentus. Starp citu, karalieni nevajadzēja ilgi pārliecināt.

Svifta lieta bija pilnīgi zaudēta. Bet vai Roberts Har-lijs varēja neiejaukties tieši tagad, tik izšķirīgā momentā? Jo, nerunājot par visu citu, pat par pateicības jūtām pret Sviftu, viņš saprata, ka, pieļaujot, lai Svifts paliek tukšā, viņš būtu parakstījies savā bezspēcībā, atzinis vigus par

uzvarētājiem. Un, nodrošinājis sev stipru sabiedroto Ebi-j’.rilu Mešemu, tagad jau baronesi, viņš metās cīņā.

Faktiski tā bija divkauja starp divām dāmām — sar-kandegunaino Ebigeilu un «rudo kaķi». Uzvarēja pirmā, bet pilnīga uzvara tā nebija. Harlijs gribēja izgādāt Svif-l.im bīskapa krēslu Anglijā — Svifts lordu palātā būtu viņam ļoti noderīgs. Izdevās dabūt nevis bīskapa, bet tikai dekāna vietu, un nevis Anglijā, bet Īrijā.

23. aprīlī tika parakstīts dekrēts, ar kuru Svifts tika iecelts par sv. Petrika katedrāles dekānu Dublinā. Bet .; rī to panākt bija grūti.

Tiesa, piešķirtais postenis bija augsti godājams. Dublinas sv. Petrika katedrāle bija pati lielākā un bagātākā Īrijā, tikai nedaudzas Anglijas baznīcas bija par to pārākas. Svētā Petrika dekānam bija nodrošināts spožs materiālais stāvoklis — postenis ienesa vairāk par septiņsimt mārciņām gadā.

Bet cik mokoši ilgi tas vilkās! Jau šai apziņai vien vajadzēja sagandēt katru prieku.

Vēl nopietnāks bija apsvērums, ka nu pavilkta likvidācijas svītra zem visām Svifta slepenajām iecerēm, zem viņa miglainajiem plāniem un tieksmēm.

Kur tagad ir šī «trešā partija»? Jo sv. Petrika dekāns nav politiska figūra, Īrija būtībā ir trimda!

Atkal Īrija . . . 1700, gadā pirmais mēģinājums ieņemt savu vietu dzīvē beidzās ar Īriju; visas spožās 1709.^ada izredzes noveda tikai Īrijā; un tagad, 1713. gadā pēc «Examiner» un «Sabiedroto rīcības», pēc skurbinošajiem panākumiem, darbojoties par «ministru bez portfeļa», «aizbildni», «labdari», — atkal tā pati Īrija!

Gluži kā ķēde ap katordznieka kāju, un šī ķēde allaž viņu ievelk atpakaļ nīstamajā ūķī.

«Bezpalīdzīgs kā zilonis!» Un traģikomiski bezpalīdzīgs zilonis peļu valstībā, kad no šīm pelēm, no peļu stiviņiem un ķīviņiem atkarīgas ziloņa gaitas uz zemes.

_ Bet vai tad iekšējais monologs nestāsta, kā zilonis pūlējies izrauties no peļu rosīšanās, kā Svifts gribējis tikt projām no Londonas, no galma, no ministriem?

Stāsta gan.

Un nav pamata neticēt stāsta nežēlīgajam patiesīgumam.

Un tomēr viņam izlaužas nopūta, pat vaids — 18. aprīlī, kad iecelšana jau bija garantēta.

«Es nespēju priecāties par apziņu, ka savu mūžu man nāksies nodzīvot Īrijā; un atzīstos — es domāju, ka ministri nebūs ar mieru mani zaudēt, bet acīmredzot viņi neko nevar izdarīt.»

Bija vajadzīgs vēl viens pārbaudījums, lai tiktu galā ar ziloņa bezpalīdzību, lai «Mucas pasakas» autors kļūtu par «Gulivera» autoru: Svifta dzīrēm vajadzēja beigties ar rēķina saņemšanu.

Toties Dublinas namiņā — līksms gaidu drudzis. Pēdējā — sešdesmit piektajā vēstulē, kas rakstīta jau pa ceļam no Česteras, — tikai dažas īsas rindas. Viņš būs klāt pēc nedēļas, Hestere beidzot ieraudzīs viņu pēc vairāk nekā trim gadiem. Un visu šo nedēļu — dienu pēc dienas, stundu pēc stundas Hestere Džonsone, Stella, MD, pārlasa sešdesmit piecas vēstules, kurās tik daudz sāpju, naida, bikluma, kaprīžu, sarkasma un maiguma, un mīlestības uz viņu, tikai uz viņu! Jo viņš Hesteri mīl, šis vienīgais, visuspēcīgais, bezpalīdzīgais cilvēks!

Trīspadsmitā nodaļa SVIFTS SAŅEM RĒĶINU

Dzīves peļu rosīšanās ...

Puškins

— Tu to gribēji, 2orž Dandēn!

Mol jērs

1713. gada jūnija sākumā Svilts atstāj Londonu un dodas uz Dublinu, lai stātos jaunajā amatā. Tikai divas nedēļas viņš paliek Dublinā, tad aizbrauc uz Larakoru, lai pabūtu viens.

Sviftam neļāva ilgi būt vienam ar savām domām, kaut gan sv. Petrika katedrāles dekānam tiešām bija par ko padomāt pēc šķiršanās no galma, no ministrijas un no fantastiskajiem sapņiem.

Taču nē! Izrādās, Sviftam vēl par agru atvadīties no stāvokļa un sapņiem. Svifts vajadzīgs Londonai.

9. jūlijā Erazms Lūiss, Roberta Harlija sekretārs, satraukti raksta Sviftam:

«... Mēs te visi pa galvu pa kaklu drāžamies pretī katastrofai ... No visas sirds mums gribētos, lai JūS būtu te, Jūs mums labi noderētu, papūloties samierināt viņus . . . (runa, protams, ir par Robertu Harliju grāfu Oksfordu un Henriju Sentdžonu vikontu Bolingbruku).

Vēl pēc trim nedēļām.

«Lords mantzinis lūdz Jūs ierasties, cik ātri vien spējat, jo Jūs mums esat ārkārtīgi nepieciešams!» raksta Sviftam tas pats Lūiss 30. jūlijā. Un Svifts, kurš aizbraukdams nedomāja atgriezties Londonā, steidzīgi dodas ceļa, pamet savu jauno posteni. Līdz ar septembra sākumu viņš atkal ir Londonā.

Bet atgriezties tagad un atjaunot politisko darbību — tas vairāk nekā jebkad pa visu šo laiku nozīmēja būt toriju ministrijas aizstāvim — no ārpuses, aizbildnim,

samierinātājam, vidutājam starp Oksfordu un Boling-bruku — no iekšpuses.

Stāvoklis bija vienkāršs, bet diezgan bezcerīgs. Līdz ar Utrehtas miera noslēgšanu toriju ministrijas vēsturisko uzdevumu varēja skaitīt par izpildītu. Oksfordam un Bo-lingbrukam neatvairāmi izvirzījās draudīgais jautājums: kas būs tālāk?

Neiespēja izvairīties no šā jautājuma saasināja viņu konfliktu.

«Nevarēja atrast divus vēl atšķirīgākus cilvēkus pēc darbības metodēm un pēc izpriecu rakstura, pēc draugu izvēles, pēc runas manieres, pēc dienišķiem paradumiem,» rakstīja par viņiem Svifts drīz pēc notikušās katastrofas.

Bet cik daudz viņš vēl nezināja, pareizāk, negribēja, baidījās zināt...

Katastrofa tuvojās neatvairāmi.

1713. gada otrajā pusē Annas veselība strauji pasliktinājās, viņas nāvi gaidīja kuru katru brīdi. Un troņa mantošanas jautājums kļuva par galveno.

Tiesa gan, teorētiski šis jautājums sen bija atrisināts, pieņemtais likums par troņa mantošanas tiesībām nodeva Anglijas troni protestantiskajai Hanoveras dinastijai. Bet vigi apgalvoja un plašas sabiedriski politiskas aprindas bija noskaņotas viņiem ticēt, ka toriji iecerējuši mazu apvērsumu, lai pēc Annas nāves nodotu troni «pretendentam», pie kam — ne bez Francijas atbalsta. Un, kaut gan viens no Utrehtas miera līguma punktiem noteica, ka Francija atsakās no jebkādas palīdzības «pretendentam» un pat izraida viņu no savas zemes, klīda baumas, ka Bolingbruks, viens no līguma autoriem, ievedis līgumā slepenus paragrāfus, kas šo punktu anulē.

Kāda tad patiesībā bija Oksforda un Bolingbruka pozīcija gan šajā jautājumā, gan visu pašreizējās politikas jautājumu kompleksā?

Diemžēl noteiktas pozīcijas un politiskas programmas ne attiecībā uz pašreizējo momentu, ne — jo ļaunāk — attiecībā uz nākotni nebija vienam no viņiem -— grāfam Oksfordam.

Tikai noturēties — tas bija viss Roberta ITarlija grāfa Oksforda politiskās darbības patoss. Protams, viņš neticēja savas partijas nākotnei un tāpēc visu laiku pūlējās nodrošināties, meta makšķeres vigu nometnē un visiem spēkiem kavēja valdības un administratīvā aparāta attīrī-

sanu no vigiem, lai cik dedzīgi uz to pastāvēja viņa kolēģi un it īpaši Bolingbruks. Harlijs mīļuprāt atklāti pārietu pie vigiem, ja vien tas būtu iespējams. Bet, juzdams, ka las diezin vai būs* iespējams, Oksfords meta acis arī uz ('pretendenta» nometni un vienlaikus uzturēja sakarus ar Hanaveras dinastiju. Visa viņa taktika bija tikai sarežģīta savas ādas glābšanas sistēma.

Toties gan pozīcija, gan programma bija Henrijam Sentdžonam vikontam Bolingbrukam. Tiesa, haotiska, utopiska, bet drosmīga un tālejoša.

Vai šajā programmā nav saskatāma Svifta varenā ietekme?

Jā, Bolingbruks nicināja torijus kā tumsonīgu lauku skvairu partiju, niknā zobgalībā viņš, vistīrākais ateists, novērtēja toriju kā «baznīcas aizstāvju» lomu, taču vienlaikus uzskatīja šo partiju par veseri savās rokās, lai dragātu vigus. Bet vigus viņš ienīda kā naudas interešu pārstāvjus, kā Anglijas bankas, Austrumindijas kompānijas, «vilnas maisa» — lordu palātas lorda kanclera sēdekļa partiju . . . Izstrādādams līdztekus Utrehtas miera līguma projektam angļu—franču tirdzniecības līguma projektu, viņš gribēja dot vigiem pamatīgu triecienu. Tas bija lielisks projekts, tiem laikiem ļoti drosmīgs, jo balstījās uz atvērtu durvju un brīvas tirdzniecības principa galvenokārt attiecībā uz neapstrādātas vilnas izvešanu: šī projekta īstenošana satricinātu Austrumindijas kompāniju un Anglijas vadmalas eksportētāju — savā vairumā vigu monopolu. Siti ja uzreiz nostājās pret šo projektu, to izgāza vēl pirms apspriešanas, un tikai vēlāk, pēc dažiem gadu desmitiem, jau gluži citā politiski ekonomiskā situācijā Viljams Pīts iedvesa jaunu dzīvību vecajam Bolingbruka projektam un cieši sasaistīja vigu ideoloģiju ar brīvās tirdzniecības principiem.

Un gluži tāpat Bolingbruks aizsteidzās priekšā savam laikam un pašam Voltēram, acīmredzot ne bez Svifta ietekmes, plānodams «apgaismotā absolūtisma» sistēmu kā labāko valsts iekārtu; šo sistēmu Bolingbruks vēlāk izklāstīja savos politiskajos traktātos. Protams, viņš apzinājās, ka jā-nāk jauniem cilvēkiem, kas spētu realizēt tādu sistēmu, un tāpēc gribēja radīt «trešo partiju» — būtībā paša Bolingbruka personisko partiju. Hanoveras dinastijas ciešās saites ar vigiem izslēdza iespēju, ka tā varētu īstenot Bolingbruka politisko koncepciju, — tāpēc reāla bija tikai viena

politiska iecere: troņa nodošana «pretendentam» ar

Bolingbruku kā pirmo ministru un Anglijas likteņu faktisko lēmēju. Un, kaut arī nopietni vēsturnieki neapstiprina baumas par Utrehtas līguma slepenajiem paragrāfiem, grūti apšaubāms, ka Bolingbruks visu to laiku uzturējis slepenus sakarus ar «pretendentu».

Tā bija avantūristiska un utopiska programma, kas draudēja Bolingbrukam ar politisku bojāeju pat tādā gadījumā, ja viņš būtu spējis vienoties ar Oksfordu un padarīt viņu par ieroci savās rokās. Bolingbruks tomēr nebija liela mēroga politiķis, neprata turēt pirkstus uz savas zemes pulsa un nespēja saprast, ka otrā Stjuartu restaurācija būtu objektīvā pretrunā ar valsts vēsturiskās attīstības gaitu, ka toriju valdīšana ir tikai nejauša epizode un nākotne pieder vigiem, jo tieši vigi stāv valdošo grupējumu interešu centrālajā līnijā.

Un vigi sacīja tīru taisnību, atklāti apgalvodami, ka Oksforda—Bolingbruka valdība nespēj un arī negrib nodrošināt nesāpīgu troņa nodošanu Hanoveras Džor-džam pēc Annas nāves.

Pret šo vigu galveno argumentu tad arī Sviftam kā valdības pamfletistam vajadzēja cīnīties pēc viņa atgriešanās Londonā.

Svifts cīnījās. Viņš izgāza pār šo vigu apsūdzību dažos jauņajos pamfletos aklu, nešpetnu naidu, no aizsardzības pāriedams uzbrukumā, iecirtīgi pierādīdams, ka šis apvainojums ir visīstākā provokācija, kas vajadzīga vigiem tikai tādēļ, lai maskētu savas pašu aizkulišu intrigas ar «pretendentu».

Vai maz iespējams tik rupji kļūdīties, tik nežēlīgi kropļot loģiku un veselo saprātu?

Svifts kļūdījās rupji, bet no tīras sirds.

Šis cilvēks, apveltits ar varenu prātu un spožas loģiskas domāšanas talantu, visu mūžu, bet šo laika posmu īpaši, pakļāva savu prātu un loģiku kaislīgu emociju uzplūdiem, meklēja prātā un loģikā atbalstu stihiskām jūtām. Viņa sākotnējais pasaules uzskats bija vienlaik viņa personības būtība, kas nosacīja un vadīja viņa pasaules izziņu, ar to viņš principiāli atšķīrās no politiskajiem domātājiem — Loka, Hobsa vai filozofiskajiem domātājiem — Spinozas, Dekarta. Viņš nemeklēja patiesību, izjuzdams to kā dabiski savu; viņš to tikai pierādīja, pareizāk, uztiepa — ar kaislīgu dialektiku, temperamenta varenību. Tāpēc viņa

I>.11 iesība bija katrā attiecīgā brīdī dominējoša emocija. : <i jā laika posmā — naids pret vigiem; jau minēts, ka viņos Svifts gribēja saskatīt visu melīgo, demoralizēto un 11 udošo morālē un politikā.

Un, tā kā politiskā cīņa Sviftam bija tikai atbalsta punkts morāles reformatora, «Bedlamas izmēzēja» dar-I .un, viņš ar naidīgu nicinājumu ignorēja politiskā momenta realitātes.

Pazīstamā koncepcija — «jo ļaunāk faktiem»? Nē, Svifts ar visu kaislīgās aktivitātes spēku tikai vēl neatlaidīgāk traucas realizēt pats savu patiesību, proti, savas jūtas, viņš ne vien ignorē faktus, kas ir pretrunā ar šīm jūtām, bet it kā rada faktus, šo jūtu iedvestus.

Bez tam Svifts vienkārši nespēja — tīri ikdienišķi un cilvēciski — iedomāties, ka viņš ir muļķīša lomā, ka Oksfords un Bolingbruks vazā viņu aiz deguna.

Lai būtu kā būdams, Sviltam šis Londonas brauciens sagādāja maz prieka.

Labi, tikpat labi, ja ne vēl labāki bija viņa tālaika politiskie pamfleti. Tik kareivīgu spriegumu kā pamfletos pret Ričardu Stilu — 1713. gadā Stils, galu neapdomādams, bija meties politiskajā cīņā — Svifts nav sasniedzis ne pirms tam, ne vēlāk; šie pamfleti ir gandrīz fizisks akts, Svifts traucas nevis pārliecināt, bet uzvarēt, pat ne uzvarēt, bet iznīcināt savu pretinieku, sabradāt viņu ar savu ziloņa pēdu. Stils viņam pat ir nevis pretinieks, bet gan kaut kas traucējošs, nedzīvs, ko vajag novākt no ceļa, aizspert ar kāju šķebīgi un nevērīgi; tāpēc pamfletu tonis ir apvainoši nevērīgs, Svifts it kā negribēdams caur zobiem izgrūž savas dusmas, viņa naids ir drūma šķebī-guma pilns ...

Pamfleti atstāja iespaidu. Spēcīgu.

Un tomēr nesalīdzināmi mazāku kā «Examiner» pamfleti vai «Sabiedroto rīcība»: Anglijas sabiedriskā doma jau bija iegājusi citā fāzē.

Otrais no šiem pamfletiem — «Vigu sabiedriskais gars» negaidīti sagādāja Sviftam personiskas dabas nepatikšanas.

Vienā pamfleta daļā viņš — gluži starp citu — izgāza savu niknumu pār Skotijas lordu korporāciju, kas kopš Anglijas un Skotijas apvienošanas (1707. gadā) bija pārstāvēta lordu palātā, apvainodams viņus visus korupcijā, politiskā šantāžā un citos grēkos. Sešpadsmit lordu

svinīgā procesijā gāja pie Annas un iesniedza oficiālu sūdzību pret anonīmo pamfletistu — visi zināja, ka tas ir Svifts, bet faktisku pierādījumu nebija. Anna pavēlēja apcietināt iespiedēju un pamfleta izdevēju — viņas nepatika pret Sviftu nebūt nebija kjuvusi mazāka no tā, ka viņu piespieda iecelt Sviftu par sv. Petrika dekānu, —• bez tam lika, lai ministrija publicē ziņojumu par pamfleta autora meklēšanu un atalgojumu tam, kas atklās viņa vārdu. Tiesa gan, Oksfords darīja visu, lai lietu izbeigtu, bet Svifts varēja lieku reizi pārliecināties, cik nedrošs ir viņa stāvoklis.

Arēji viss bija gandrīz tāpat kā agrāk.

Atsākās viņa «labdara» rūpes, bet tās Sviftam deva jau mazāk gandarījuma.

Bija tas pats dižciltīgo paziņu loks, tas pats saviesīgais spožums, bet jau kā pagājušā atkārtojums — vai saasināti jūtīgajam un aizdomīgajam Sviftam tas nelikās neīsti, samocīti? ...

Bet «aizbildņa» darbs prasīja ik ar dienu jo vairāk nervu enerģijas, ik ar dienu jo skaidrāk rādot, cik tas pazemojoši bezmērķīgs: ap 1714. gada sākumu attiecības starp Oksfordu un Bolingbruku bija nonākušas līdz gandrīz atklātai sakaru pārtraukšanai.

Arī «Brāļu» biedrība beidza pastāvēt. Tā saira it kā pati no sevis, un līdzi tai nebūtībā aizgāja Svifta varbūt līdz galam neapzinātais sapnis ar šīs savdabīgās organizācijas palīdzību kļūt par Anglijas sabiedriskās domas diktatoru.

Tiesa, tolaik intensīvi zēla un plauka cits Svifta organizēts un vadīts pulciņš. Tas bija «Mārtiņa Skriblerusa klubs» (par Mārtiņu, draudzīgi pajokodams, Sviftu iesauca grāfs Oksfords).

Sis tīri literārais pulciņš, kurā piedalījās Svifts, Arbat-nots, Poups, Gejs un acīmredzot kā pastāvīgi viesi Oksfords un Bolingbruks, bija spraudis sev īsti sviftiskas dabas mērķi: uzrakstīt disertāciju par viltuszinātnes un cilvēciskās muļķības vēsturi. «Mucas pasakas» autora iespaids te manāms pietiekami skaidri, jo vairāk tāpēc, ka 1710. gada «Mucas pasakas» izdevumam pievienots mistificējošs gaidāmo grāmatu saraksts, kas min līdzīga satura traktātu.

Pulciņš nepaspēja paveikt iecerēto.

Tika uzrakstīta vienīgi «Mārtiņa Skriblerusa memuāru» pirmā daļa, būtībā nekas vairāk par liela satīriska pamīlēta scenāriju vai melnraksta uzmetumu. Bet Mārtiņa skriblerusa, tāpat kā agrāk Izaka Bikerstafa vārds atstāja pēdas angļu literatūras vēsturē; ar šo pseidonīmu vēlāk savus pamfletus izlaida Aleksandrs Poups. Pulciņa satiksmēs tapa arī lasīts, apspriests, papildināts un slīpēts slavenais, galvenokārt Džona Arbatnota rakstītais «Džona Dulla dzīves stāsts», graujoša satīra, kas spēka ziņā vietumis var nostāties blakus «Mucas pasakai» un «Gulive-ram»; ne velti līdz šai baltai dienai Džons Bulls visā pasaulē ir tipiska angļa apzīmējums, vispār atzīta iesauka.

«Mārtiņa Skriblerusa klubs» — tās bija draudzīgas vakarēšanas kafejnīcās, kur spožais četrinieks pie vīna pudeles zobojās par visu pasauli un visu cilvēku dzimumu: Ožonatans Svifts — ar savu rūgto gudrību, Aleksandrs Poups — ar izsmalcināto estēta koķetēriju, zem kuras slēpās kuprīša slimīgā patmīlība, Džons Arbatnots — ar auksto un loģisko ārsta un cilvēces morālo un fizisko kaišu vērotāja cinismu un Džons Gejs — ar savu bezrūpīgā mēlgaļa jautro, graciozo asprātību.

Pie viņiem nāca vakarēt arī grāfs Oksfords, slepus cerēdams spriegi jautrās valodās un vīna pudelē noslīcināt rūgto, neatvairāmo tuvas katastrofas apjausmu; nāca vikonts Bolingbruks, grezns, augstprātīgs, izaicinoši jautrs, skurbdams no sajūsmas par savu personu un visu-žēlīgi atļaudams jūsmot par to citiem; vairāk nekā jebkad viņš ticēja savai zvaigznei un augstsirdīgi ļāva to novietot šī četrinieka zvaigznāja centrā.

Gadījās arī, ka vēlā nakts stundā uz kafejnīcu, kur sēdēja tie četri, aizelsies atskrēja grāfa Oksforda sulainis: viņa gaišība sūta zīmīti. Zīmīti atlocīja: grāfs Oksfords nekādi nevar atnākt, tomēr uz brītiņu atrāvies no smagajām valsts rūpēm, lai uzrakstītu mazu dzejolīti, humoristisku balādi, asu parodiju, zobgalīgu odu, — un steidz to nodot savu dārgo draugu spriedumam.

Dzejoli lasīja balsī: «atskaņu karalis» Aleksandrs Poups nicīgā augstprātībā norādīja uz tehnikas kļūmēm; Džons Gejs naivi brīnījās, kā jel liels valstsvīrs var nodarboties ar tik netalantīgiem niekiem; Džons Arbatnots svinīgā nopietnībā atzīmēja izdevušos rindu; bet Svifts?

Svifts vienīgais no viņiem patiešām saprata Oksforda žēlabainās ērmošanās patosu — vecs, noguris cilvēks,

nemitīgās peļu rosīšanās izvārdzināts, grib kaut kā atpūsties, izklaidēties; bezpalīdzīgais zilonis saprata kaktā iedzītas peles bezpalīdzību ...

Lai cik dīvaini, Svifts mīlēja Robertu Harliju grāfu Oksfordu ar nīgru, varbūt kaunīgu mīlestību. Jocīgs paradokss: ar apbrīnojamu pašapmāna spēku viņš vēlējās saskatīt Oksfordā dziļas pārliecības vadītu, morāli tīru politiķi. Nodot savas jūtas Svifts organiski nespēja, bet jebkura Svifta pārliecība nebija nekas cits kā vien loģi-zētas jūtas.

Visā 1713.—1714. gada ziemas garumā stāvoklis pasliktinājās ar katru dienu. Oksfords pūlējās ne tik daudz tikt vaļā no Bolingbruka, kā padarīt viņu nekaitīgu, turpretim Bolingbruks, kas dziļi nicināja lordu mantzini par gļēvo gausumu un bija uzminējis viņa divkosīgo ādas glābšanas spēli ar vigiem, uzsāka jau pavisam atklātu kampaņu pret Oksfordu, pārvilcis savā pusē ietekmīgus ministrijas locekļus — Harkuru un Ormondu.

Ko darīt «aizbildnim»? Protams, viņš nevarēja ne domāt par nostāšanos vienā no abām pusēm: vai tad viņš nebija teicis sev un citiem, ka ministrijas vienīgais glābiņš ir viņu abu vienotībā?

Tātad atkal ķerties pie samierināšanas?

Sviftam ir ne tikai smagi, viņam ir kauns tajā

1714. gada maija vakarā.

Ebigeila Mešema, nu jau baronese (bet joprojām viņa sēž uz grīdas karalienes guļamistabā un klāj viņai gultu), izbrīvējusi šai apspriedei savus apartamentus.

Viņi ir trijatā: Svifts, Oksfords, Bolingbruks.

Oksfords blāvi smaida, Bolingbruks nikns un sadrūvē-jies.

Bet Sviftam sāpīgi, ka mēdz but pieaugušam cilvēkam, kas jūt, ka netiek vairs galā ar dumjiem un ļaunprātīgiem bērniem. Sāpīgi un mazliet arī kauns ...

Un viņa vārdi skan pieslāpēti, gandrīz naidīgi.

Viņš vairs neredz iespēju kaut ko darīt, viņš nevar ilgāk noskatīties, kas notiek starp ministriem, un nolēmis atstāt Londonu. Un tagad, jau pašās pēdējās minūtēs, viņš tomēr grib vēlreiz jautāt: vai viņa sarunu biedri neuzskata, ka visas viņu nesaprašanās varētu nokārtot divās minūtēs, «“vai viņi nesaprot, ka pretējā gadījumā ministrija nenoturēsies ne divus mēnešus?

Ar tepiķiem izklātajā, lētiem nieciņiem izrotātajā, ne-

v.i j.idzīgiem galdiņiem, etažerēm un kozetēm pieblīvē-t.i j<i istabā bija šauri un smacīgi.

Oksfords noslaucīja sviedrus no pieres un joprojām smaidīja blāvu, nevajadzīgu smaidu.

Bolingbruks pielēca no krēsla, šīs sienas viņu smacēja; .11 niknu dūres triecienu viņam gribējās apgāzt ceļā stāvošo etažeri, piekrautu ar modē nākušajām Ķīnas porcelānā statuetēm tā, ka tievās, zeltītās kājiņas ļodzījās. Bet viņš apvaldījās, atbildēja sirsnīgā, gandrīz maigā balsī:

— Doktoram Sviltam pilnīga taisnība. Ja mēs ar savu < ienījamo draugu grāfu Oksfordu neatradīsim kopēju valodu, ministrijai jāsabrūk. Un mēs ar savu dārgo draugu nesaprotamies tikai vienā punktā, proti, tajā, ka grāfs Oksfords neuzdrīkstas nostāties uz vienīgā ceļa, kas ved pie uzvaras un slavas, ka grāfam Oksfordam politika nozīmē, — viņš apstājās, cieši raudzīdamies uz etažeri,

-pārstatīt figūriņas uz šīs etažeres, kad to vienkārši vajag notriekt gar zemi!

Bolingbruks apklusa. Sabāzis rokas šauro bikšu kabatās, viņš uztaustīja caur plāno zīdu īsā zobena spalu un sažņaudza to tik nikni, ka zobens paslējās, atsitot blāvi zilā kamzoļa malu; viņa melnie, uz celiņa pāršķirtie mati krita viļņainās, spožās šķipsnās, seja, kā parasti, atgādināja bālu masku, toties spilgti sārtojās mazo, maigo ausu galiņi.

— Mēs gaidām, ser Robert, — klusi un uzstājīgi sacīja Svifts.

Oksfords izgrūda vārgu, smalku, it kā izbrīnītu smiekliņu.

— Bet manu dārgo vikont, manu dārgo Džonatan, vai tas viss ir tik traģiski? Esmu pilnīgi pārliecināts, ka viss būs labi, viss būs labi...

Tad negaidīti atskanēja bailīgs:

_■— Varbūt jūs rīt atnāksiet pie manis uz pusdienām, dārgo Džonatan?

Lēnā, smagā, vecīgā kustībā Svifts piecēlās no krēsla un, galvu noliecis, gāja uz durvīm.

Pie sliekšņa viņš apstājās.

— Grāf Oksford, vikont Bolingbruk, džentlmeņi, jau rīt es atstāju Londonu. Par jums gaidāmās katastrofas liecinieku būt es nevaru un arī negribu.

Plaši atgrūzdams durvis, viņš gandrīz notrieca no kājām Ebigeilu, kas tur noklausījās, ko viņi runā.

Tās bija beigas. 1714. gada maijā pēc astoņiem pilsētā pavadītiem mēnešiem viņš atstāja Londonu, bēga no Londonas.

Ne jau aiz bailēm, kaut gan Svifts nebija fiziski drošsirdīgs cilvēks, bet tāpēc, ka šis dvēseļu iekarotājs bija kautrs, jūtīgs, pārāk viegli ievainojams cilvēks; pārāk sāpīgi viņam būtu nolūkoties šķērmajās paģirās pēc tām dzīrēm, kurām viņš sevi uzskatīja gandrīz par saimnieku!

Bet saimniekam jāmaksā rēķins; nē, ne jau tādā nozīmē, ka viņam personiski kaut kas draudētu — šīm bažām stunda vēl nav situsi —, bet tādā nozīmē, ka laiks beidzot atvērt acis un izprast savu lomu pagājušo gadu vēsturē.

Taču to labāk saprast vientulībā.

Ne Dublinā, jaunajā amatā, rodama vientulība; patverties Īrijā nozīmētu pavilkt svītru zem šīs savas dzīves lappuses. Bet vai lappuse jau aizpildīta un iznākums skaidrs, un vai nav palikusi sajūta, ka vēl kaut kā trūkst?

Un viņš aizbrauc pie sava drauga mācītāja Girija uz viņa draudzi Augšletkombā, Berkširas grāfistē, dažus desmitus jūdžu no Londonas.

Dalībnieks kļūst par skatītāju, tomēr neapņēmīgais skatītājs vēl nepamet teātra zāli un čukst norādījumus aktieriem no tumšā dziļuma.

Pilnā vientulībā Svifts aizvada Letkombā jūniju un jūliju, lasa, pastaigājas, atceras un pamazām, negribīgi, aplinkiem izdara secinājumus.

Pagaidām vēl pašaizsardzīgus secinājumus, kaut ko līdzīgu skumīgai formulai: man tomēr bija taisnība!

Šeit viņš raksta savu pēdējo tā dzīves posma pamfletu — «Dažas brīvas domas par pašreizējo stāvokli». Ievērības cienīgs pamflets!-

Politiskā plāksnē tas ir Bolingbruka galējās programmas izvērsums. Svifts prasa vigu pilnīgu padzīšanu no visas valsts aparāta sistēmas, enerģisku cīņu ar «naudas interesēm», striktu rīcību attiecībā uz armiju — šis jautājums bija viens no punktiem Oksforda un Bolingbruka konfliktā: armijas augstākais komandsastāvs piederēja vigu nometnei, un Oksfords neuzdrīkstējās pret to nostāties; turpretim Svifts ar viņam raksturīgo antimili-tārismu vispār bija pret armiju kā pastāvīgu organismu. Un, dabiski, Svifts arī šajā pamfletā pieprasīja, lai taptu nodrošinātas anglikāņu baznīcas tiesības.

Tipiska, visumā bolingbrukiska programma, taču bez i.is galvenā ķēdes locekļa, bez visas Bolingbruka celtnes I >.imatakmens — Hanoveras dinastijas atbīdīšanas. Taisni • It adi: no visas sirds tiekdamies radīt pats savu, iluzoru dzīves īstenību, Svifts pamfleta daiļrunīgākās rindas veltī pierādījumiem, ka ministrija stāv un krīt par Hanoveras dinastiju, jo ar šīs dinastijas valdīšanu saistīti attīstāmās programmas panākumi.

Izmisuma neatlaidībā Svifts pūlas uzzīmēt četrstūrainu <ipli vai apaļu kvadrātu. Bet tas ir līdz nāvei noguruša ( ilvēka zīmējums. Bezspēka melanholija no bezpalīdzības apzināšanās — tāds ir pamfleta zemteksts. Un aiz rimti loģiskajiem spriedumiem nav dzirdama Svifta nelokāmās kaislības balss, neizlaužas triumfējoša sarkasma izsau-eiens, paguris bargais sašutums, neieskanas cīņas prieks. Katastrofa ir neizbēgama, bet Svifts paliek sev uzticīgs, redz tēs iemeslus nevis objektīvos apstākļos, bet gan cilvēku raksturos, joprojām Oksfordā un Bolingbrukā, kuriem diemžēl nav iespējams iestāstīt, lai viņi aizmirst savas domstarpības pēdējā — divpadsmitajā stundā . ..

Katastrofa pienāca, taču pēc dziļi ironiskas intermēdi-jss.

Bolingbruks svin uzvaru! Un steidzīgi sūta kurjeru pie Svifta.

1714. gada 27. jūlijā karaliene atņēma Oksfordam «balto zizli», kliegdama, ka viņš ir «žūpa un slaists». Bolingbruks — stāvokļa noteicējs, pirmais vīrs valstī.

Uz karstām pēdām viņš formē jaunu ministriju no radikāliem torijiem, atklātiem «pretendenta» piekritējiem. Tūlīt pat Sviftam nosūtītajā vēstulē viņš pieprasa, lai Svifts nekavējoties brauc uz Londonu; pašlaik vairāk nekā jebkad vajadzīgs šis varenais sabiedrotais, domā Bolingbruks, un tagad, kad Anglija nostādīta jau gandrīz notikuša fakta priekšā, viņš varēs atklāt sabiedrotajam savas šo gadu slepenās ieceres, noraut pārsegu no pamatakmens, atklāt Sviftam grandiozo Bolingbruka plānu. Protams, Svifts būs ar mieru! Bolingbruks taču jau burtiski pirmajā savas varas stundā paspēja izplēst no karalienes orderi, pēc kura Svifts saņems tūkstoš mārciņu no valsts kases (par to viņš ziņoja jau vēstulē) .. .

Bet nākotnē — vai tad Svifts nesapratīs, cik spožas perspektīvas viņam paveras! Ja par karali kļuvušajam «pretendentam» Bolingbruks būs «angļu Rišeljē», tad kas

gan cits, ja ne Svifts, lai būtu «pelēkais kardināls» aiz angļu Rišeljē muguras .. (

Tik ļoti nesaprast Sviftu (tūkstoš mārciņu!) varēja, protams, vienīgi Bolingbruks.

Bet Sviftam nav laika apvainoties par Bolingbruka mārciņām vai domāt par viņa kārdinošajiem priekšlikumiem (vēstulē Bolingbruks piesola Sviftam arī bīskapa vietu Anglijā), jo tajā pašā 28. jūlijā viņš saņem vēl vienu vēstuli — no atstādinātā ministra Oksforda, kas devies . labprātīgā trimdā uz savu muižu Herefordšīrā, un lūdz Sviftu dalīties ar viņu šajā piespiedu vientulībā.

Ko izvēlēsies Svifts?

Par šo savu nakti no 28. uz 29. jūliju Svifts nekādas liecības nav atstājis, bet 29. jūlijā viņš raksta vēstuli — nakts pārdomu un pašpārbaudes rezultātu.

Ne uz Londonu, ne Bolingbrukam un ne Oksfordam; vēstule top rakstīta uz Dublinu arhibīskapam Kingam; Svifts lūdz, lai viņam pagarina atvaļinājumu, jo pirms atgriešanās pie dienesta pienākumiem Dublinā viņš vēlētos kādu laiku pabūt pie Oksforda Herefordšīrā.

Tāda bija Svifta izvēle.

Vienā mirklī viņš bija sapratis, ka Bolingbruka uzvara nav viņa uzvara. Un vai, to sapratis, viņš vienlaikus nesaprata, cik nožēlojamās ilūzijās aizvadījis šos četrus gadus? Nevarēja nesaprast, jo Bolingbruka katastrofa bija arī Svifta katastrofa.

Jā, Bolingbruka katastrofa! Te jau tā ir — dažās Bolingbruka otrās vēstules rindās, Svifts to saņēma trešajā augustā:

«Grāfs Oksfords atstāja savu posteni otrdien, bet svētdien karaliene nomira . .. Kas tā par pasauli, un cik briesmīgi par mums ņirgājas liktenis!»

Atrisinājums patiesi bija gan dramatisks, gan ironisks.

30. jūlijā Annai sākās viņas nāvīgās slimības pēdējā lēkme, 1. augustā viņa nomira. Ar šīm divām dienām pietika, lai par situācijas noteicējiem kļūtu vigi, kas radīja savu pagaidu valdību, sagrāba visus valsts valdošos posteņus un saskaņā ar troņa mantošanas likumu pasludināja Džordžu I no Hanoveras par Anglijas karali. Jebkurš pretestības mēģinājums būtu bezcerīgs, un neviens arī neko nemēģināja — visi Anglijas vitālie spēki stāvēja par vigiem. Toriju partija bija satriekta.

Bet pēc dažiem mēnešiem Oksfords un Bolingbruks tika apsūdzēti valsts nodevībā.

Apsūdzību pret Tauerā ieslodzīto Oksfordu pierādīt neizdevās, turpretim Bolingbruks to mēmi atzina, bēgdams uz Franciju, kur «pretendents», kas vēl nebija atteicies no cerībām, viņu iecēla par savu «ārlietu ministru».

Te nu bija šis Sviftam piesūtītais rēķins!

Ja tik vien būtu nelaimes, ka liktenis lēmis viņam un viņa draugiem ciest sakāvi politiskās dzīves pagriezienos!

Nelaime bija pavisam cita.

Oksfords, bet it īpaši Bolingbruks bija rupji un ciniski maldinājis Sviftu vissvarīgākajā jautājumā par slepenajiem sakariem ar «pretendentu», visus šos gadus Svifts bija nožēlojams ierocis viņu rokās, šķendīga aukle, kuru nelaida tālāk par priekšnamu, — tā nu tas bija.

«Aizbildnis»?

«Bezpalīdzīgs kā zilonis ...».

Un, ja bezpalīdzīgo ziloni turklāt apvedušas ap stūri peles, tad ļoti smieklīgs zilonis!

«Es redzēju dekāna Svifta vēstuli,» raksta Arbatnots Poupam. «Viņa cildenais gars nav salauzts; arī uzvarēts būdams, viņš nezaudē savu bargo savaldību un gatavo triecienu saviem pretiniekiem.» Tāda bija Svifta pirmā reakcija uz notikušo un pavisam dabiska — uzvarētam, nevis apkrāptam cilvēkam.

Tomēr «trieciens» netika dots, jo kļuva skaidrs, ka viņš ir ne tikai uzvarēts, bet arī apkrāpts, ka apsmieta viņa visdziļākā, intīmākā tiekšanās — ne četrus, bet vairāk nekā desmit gadus lolota — tiekšanās ņemt rokā slotu un izmēzt Bedlamu!

Cik grūti, cik bezgala sāpīgi atzīt, ka viņš patiešām tā apsmiets, pazemots, apgānīts ...

Tik grūti, ka Sviftam nav spēka to atzīt, vismaz savos publiskajos izteikumos ne.

Pēc trim gadiem — 1717. gadā, kad vairs nebija nekādu šaubu, ka pret Oksfordu un Bolingbruku izvirzītās apsūdzības, vismaz Bolingbruka gadījumā, ir dibinātas, Svifts raksta:

«Es varu pārliecināt tikai tos, kuri gatavi man ticēt uz vārda: būdams gandrīz četrus gadus vistuvākajās un pastāvīgākajās attiecībās ar šiem varasvīriem gan

darījumos, gan personiskajā dzīvē, es ne reizi netiku dzirdējis, ka viņi jel ar vienu vārdu būtu aizstāvējuši «pretendenta» intereses, kaut gan visu to laiku šis jautājums mani īpaši nodarbināja. Un, ja kaut kas šajā ziņā tapa darīts, tad laikam taču man bijis pārāk maz veselā saprāta vai arī īpaši neveicies, ja neradās ne visuniecīgākās aizdomas. Iespējams noslēpt savus plānus, bet diezin vai, pastāvot tādai tuvībai, jel vienam cilvēkam izdotos noslēpt savus uzskatus. Es nekādi nespēju ticēt, ka viņi (Oksfords un Bo-lingbruks) maskējušies katru kopā ar mani pavadītu brīdi... Un, kaut gan visam, ko es saku, ir vienīgi tik daudz nozīmes, cik personiskas uzticības maniem vārdiem, es pastāvu uz savām domām šajā jautājumā un nekad tās negrozīšu.»

«Pārāk grūti atzīt!» — tāds zemteksts ir šajā nāvīgi ievainota lepnuma kliedzienā, strupceļā iedzīta cilvēka rūgtajās žēlabās.

Svifts patiešām mūža nākamajos divdesmit piecos gados neatzina, ka «grozījis savas domas». Bet jau tagad — 1714. gada rudenī, pa ceļam uz Dublinu, uz Īriju, to Īriju, kurā viņš jau vairākkārtīgi atgriezies sakauts, bet pirmo reizi atgriežas dzīves mērķī un jēgā apsmiets un pievilts, — jau tagad viņš zina: viņam pasniegts bargs rēķins.

Bet pasniedzis rēķinu ir tikai un vienīgi viņš pats — reizē kreditors un parādnieks.

Un, ja viņš nesamaksās rēķinu simtkārtīgi, tad — ak vai — šis Džonatans Svifts, kas iedomājies «labot cilvēku dzimumu», ir nožēlojams bankrotieris.

Draudīgais rēķins tapa samaksāts simtkārtīgi; Sviftam bija vajadzīgi kādi desmit gadi, lai to izdarītu.

Četrpadsmitā nodaļa SVIFTS PIESAKA STARPBRĪDI

Kas ir sitieni — zināms katram, bet, kas ir mīlestība, — to vēl neviens nav varējis pateikt.

Heine

Ja viņa sirds pieder citai, kaps būs mana kāzu gulta!

Šekspīrs

Draugi! Ai, Svifta draugi — viņa dzīves laikā un it īpaši pēc viņa nāves! Kā viņi Sviftu mīlēja un kā acīm-ledzot šī iemesla dēļ pūlējās padarīt Svifta dzīvi «interesantāku», nekā tā viņiem likās.

Bet ar ko tiek noteikts cilvēka dzīves «interesantums»?

Izsenis zināms visiem «draugiem», kuri tik mīļu prātu pārvēršas tenkotājos, it īpaši, ja viņi ir diža cilvēka draugi, ka šo interesi nosaka «noslēpuma» moments viņa dzīvē, — un noslēpuma pievilcība un valdzinājums ir jo lielāks, jo lielāka loma tajā cilvēka dzimumdzīvei un visam, kas ar to saistīts ...

Svifta mistifikācijas viņa sabiedriskajā, publiskajā dzīvē — pateicīgs materiāls noslēpumu tīkotājiem. Bet kas gan salīdzināms ar priecīgās ziņkāres tirpām, kad viņi ielaužas Svifta privātajā, slēptajā dzīvē! ... Cik daudz mīklu viņš uzdevis ziņkārajai cilvēcei, bet par pašu visnoslēpumaināko un aizraujošāko kā gan lai neuzskata to, kas saistīta ar trim noslēpumainiem vārdiem: Varina — Stella — Vanesa!

Top risināta satraucoša mīkla. Romantiskos pētījumos un dokumentālos romānos, vidējas ģenialitātes minējumos un dziļi izjustos izdomājumos; to risina ar svelotu aizrautību, it kā lasot detektīvromānu bez beigām; apspriež, vulgāri ķiķinot, kā ķiķina sulaiņi, pa atslēgas caurumu sava saimnieka guļamistabā glūnēdami; iztirzā ar zinātnes pedantu svinīgo pseidozinātniskumu.

Ak vai! Veltas pūles! Mokošais noslēpums nav izdibināts līdz šai baltai dienai.

Cik skumji un nikni smietos Svifts, ja iepazītos kaut jel ar vienu šai mīklai veltītu sacerējumu, cik izbrīnīti nodomātu:

«Dīvaini gan... Tieši tur nekādas mīklas nebija, viss vienkāršāks par vienkāršu ...»

Nebija mīklas! Bet trīs slavenās scēnas, trīs pamatakmeņi, uz kuriem tā būvēta?

1716. gads. Dublina. Bibliotēka Dublinas arhibīskapa Kinga namā. Tolaik Kings bija viens no tuvākajiem Svifta draugiem. Nepieteikts bibliotēkā ienāk otrs Svifta draugs — doktors Dilenijs. Doktors satrūkstas: garām, it kā viņu neredzēdams, nežēlīga satraukuma plosīts, aiz-brāž Svifts, viņa seja traģiski sāpīga; neatskatīdamies, ne vārda nebilzdams, viņš skriešus izskrien no istabas.

— Kas te noticis? — satraukumā un neizpratnē vaicā Dilenijs.

Arhibīskaps Kings noliec uz krūtīm vecīgo galvu, karstas asaras līst pār viņa vaigiem . ..

— Ser, jūs nupat redzējāt nelaimīgāko cilvēku pasaulē, — atbild Kings, — bet zvērinu jūs — nekad un nevienam nebilstiet ne vārda par to, ko esat redzējis, un netaujājiet nevienam pēc viņa nelaimes iemesliem!

Taču Dilenijs bilda. Jo tieši Dilenijs pavēstīja nākamajām paaudzēm šo dziļi traģisko scēnu. Var viņam ticēt, bet var arī neticēt.

Amatierdetektīvi, kuru vaļas prieks ir Svifta ģimenes noslēpumu minēšana, uzskata par labāku ticēt.

Uzskata tāpēc, ka ar šo scēnu saistīts vesels minējumu komplekss un pats galvenais minējums, ka scēna notikusi tūlīt pēc slepenām laulībām, kas noslēgtas starp Sviftu un mis Hesteri Džonsoni — Stellu; saskaņā ar šo minējumu laulājis viņus tas pats Kings, bet laulājis slepeni — laulības liecinieki nav atrasti, nekādi dokumenti nav saglabājušies.

Taču, ja šī laulība vispār pastāvējusi, kāda tai īpaša nozīme?

Izrādās, laulība vajadzīga, lai savu psiholoģisko skanējumu gūtu otra pamatscēna mīklu kompleksā.

1723. gads. Aprīlis. Muiža «Marlijas abatija» Selbri-džas apvidū netālu no Dublinas. Plašs dārzs. Vecs, drūms nams ar viduslaiku klostera strēļu logiem. Vientuļi un

skumji šajā namā dzīvo trīsdesmit četrus gadus veca sieviete Estere Vanomrija — Vanesa.

Gaidās saspringusi, viņa sēž ar noliektu galvu. Paceļ g.ilvu, ieklausās, iet pie loga. Viņa nav pārklausījusies, viņa dzird pakavus klaudzam. Un tad jau dārzā dun slrauji, nikni soļi. Viņa metas pie durvīm... Jā, tas ir viņš — sv. Petrika katedrāles dekāns, viņas mūža liktenīgais cilvēks, Svifts ...

Naidīgu soli viņš iebrāž istabā... Ai, kas viņam par skatu! «Kad viņa sejas iedzimto bargumu darīja vēl bargāku niknuma lēkme, nebija cilvēka, kas spētu izturēt viņa zvērojošo skatienu, saraukto pieri, sakniebtās lūpas ...» Rokā viņam prāva aploksne. Viņš nāk, ne vārda neteikdams. Viņa paraujas atpakaļ. Pamirušā balsī nomurmina:

— Tas esat jūs! Kāds prieks, lūdzu, sēstieties ...

Svifts klusē un nenolaiž no viņas nepielūdzamo, nežēlīgo skatienu. Asinis atplūst no viņas sejas, rokas trīc. Atvēzeniski viņš nomet aploksni uz galda, lēni ver sakniebtās lūpas, drūmi izmet tikai dažus vārdus, nežēlīgus kā cirvja klaudzieni, — vārdus, ka Vanesa viņu vairs nekad neredzēs. Viņa nokrīt krēslā. Neatskatījies viņš pagriežas un aiziet. Aizskan un pazūd tālumā pakavu dunoņa. Aploksne uz galda. Aploksnē — vēstule. Vēstule rakstīta ar Esteres Vanomrijas — Vanesas roku un sūtīta uz Dublinu Hesterei Džonsonei — Stellai. Pēc dažām nedēļām Estere Vanomrija nomirst, nāves iemesls nezināms.

Efektīga scēna. Par nelaimi nav noskaidrojams, vai tā maz patiesībā notikusi. Un, ja arī notikusi, tad bez lieciniekiem, pēcnākamiem to pavēstījis atkal tas pats Di-lenijs.

Bet vairums noslēpuma minētāju vienprātīgi pieņem, ka notikusi, turklāt — tas ļoti ērti iekļaujas saskanīgajā koncepcijā — pieņem, ka liktenīgajā vēstulē Vanesa jautā Stellai, vai viņa, Stella, ir laulāta ar Sviftu. Aizvainotā Stella, turpina veiklie minētāji, žēlojusies Sviltam — tālākais skaidrs.

Un seko trešā scēna. Ne tik efektīga, toties skumja.

1728. gada janvāris. Svifts pie mirējas gultas, domājams, ka Stella mirst ar tuberkulozi. Viņš noliecās pār Stellu un kaut ko čukstus jautāja. Viņa atbildēja —■

skaidri un izteiksmīgi — acīmredzot speciāli tā, lai atbilde būtu dzirdama blakus istabā:

— Pārāk vēlu . ..

Svifts izgāja no istabas. Bet pēc dažām dienām Stella nomira.

Par šo scēnu nākamajām paaudzēm pavēstījusi kāda Sviftam draudzīga dāma — Marta Vaitveja, kas pēdējos viņa mūža gados bija uzņēmusies rūpes par slimo sirmgalvi; Marta Vaitveja, pēc viņas pašas vārdiem, bijusi blakusistabā. Un Stellas dramatiskais izsauciens, vēstī krietnā Marta, bijusi atbilde (tā ir jau klaja izdoma) uz Svifta piedāvājumu publiski atzīt viņu jau 1716. gadā noslēgtās slepenās laulības.

Diemžēl ģimenes noslēpumu pētītājiem nācās uzzināt, ka tieši tajās 1728. gada janvāra beigu dienās Marta Vaitveja nav bijusi Dublinā. Bet otrs Svifta draugs mācītājs Šeridans autoritatīvi paziņo, ka viņš gan bijis klāt pie vienas no pēdējām Svifta sarunām ar Stellu un ka viss bijis tieši otrādi: Stella lūgšus lūgusi Sviftu publiski pasludināt viņu laulību, bet Svifts kategoriski atteicies to darīt.

Tātad var ticēt vai neticēt augsti godājamai Martai, var ticēt vai neticēt ne mazāk godājamam Šeridanam. Tā ir gaumes vai, pareizāk, vajadzības lieta: kas kuram vajadzīgs vilinošā noslēpuma atminēšanai, tam viņš tic.

Svifta draugi — Dilenijs, Šeridans, Orerijs strādājuši godam, viņi sarūpējuši bagātīgu materiālu brīvprātīgajiem detektīviem, kas vingrina asprātību, atšifrēdami noslēpumus, kurus, viņuprāt, Svifts novēlējis nākamām paaudzēm. Jo bez šīm un līdzīgām scēnām viņi klāsta pat efektīgākus minējumus, kuri radušies vēl Svifta dzīves laikā par to pašu kārdinošo tēmu — par viņa intīmajām attiecībām ar divām sievietēm.

Klāsta, protams, piesardzīgi, ar smīniņu, ar līdzjūtīgu galvas pašūpošanu, ar to svēta sašutuma pilno noliegšanu, aiz kuras slēpjas: ak, protams, izklausās jau gluži neticami, tomēr nav dūmu bez uguns ...

Vissīkstākais no pieņēmumiem — kam noskaņoti ticēt arī visnopietnākie pētnieki, jo tas ļoti ērti izskaidro «Gu-livera» rašanos, Svifta mizantropiju kā tādu un viņa personisko dzīvi it īpaši, —• ir tas, ka Svifts, kā pieklājīgi izsakās kaunīgie biogrāfi, «cietis no organiska defekta, kas bijis par nepārvaramu šķērsli normālai dzimumdzīvei»

vni, jau nepieklājīgāk izsakoties, bijis impotents. Bagāta hipotēze, protams. Nav tikai skaidrs, kāpēc tādā gadījumā lie paši biogrāfi dara viņu morāli atbildīgu par vienas sievietes pāragro nāvi un otras mokpilno dzīvi...

Ir arī citas hipotēzes. Ne tik bagātas, bet vienlīdz aizskarošas. Piemēram, hipotēze, ka Svifts vispār bijis izvirtulis, jau kopš jaunības slims ar venērisku kaiti. Ļoti patīkami bija izsacīt šādu hipotēzi par joti nepatīkamu cilvēku, lai, protams, tūlīt ar sašutumu to apgāztu.

Ne tik aizskaroša, toties cik interesanta ir hipotēze, ka Svifts bijis sera Viljama Tempļa ārlaulības dēls, pie kam šī paša Tempļa ārlaulības meita bijusi Stella! Un sagadījies, ka to Svifts uzzinājis tūlīt pēc slepenās salaulāšanās ar Stellu... Nu, kā gan lai tādā gadījumā viņš nebūtu «visnelaimīgākais cilvēks pasaulē .. .» un kā gan, to uzzinot, lai viņš neatriebtos visam cilvēku dzimumam, uzrakstīdams «Guliveru»!

Arvien tālāk plešas netīri lipīgais psiholoģisku pieņēmumu un fantastisku minējumu tīkls, visdažādākajās kombinācijās savijas trīs sieviešu vārdi — vārds Varina pievienojas Stellas un Vanesas vārdiem... Svifta draugi, it sevišķi viņa mūža pēdējos gados, kāri čukstas pa kaktiem, bet pēc viņa nāves atmiņās un biogrāfijās ceļ šo brūvējumu galdā, liekulīgā nožēlā galvu šūpodami.

Un atkal rodas tradīcija. Nu jau Svifts nav vairs tikai «cilvēknīdējs», tikai «karjerists» vien, nu jau parādās vēl kāds cits Svifts — psiholoģiskas, bet varbūt arī fiziskas perversitātes monstrs, Svifts — nevainīgu sieviešu «spīdzinātājs».

«Jebkuram lasītājam pazīstamas divas sievietes, kuras Svifts mīlējis un kurām nodarījis ļaunu, pazīstamas tik labi, it kā būtu paša acīm redzētas. Kas gan nenes savā sirdī Stellas tēlu? Kas spēj palikt vienaldzīgs pret viņu? Maigā un burvīgā būtne, tīrā un uzticīgā sirds! Kas jums par to, ka nu jūs jau simt divdesmit gadu atdusaties blakus cilvēkam, kura akmens sirds lika jūsu sirdij izsāpēt mīlestībā un bēdās, kas jums par to, ka tagad visa pasaule jūs apbrīno un sēro par jums! Klusā sieviete, tik burvīga, tik mīloša, tik nelaimīga! Nav skaita jūsu aizstāvjiem, no paaudzes un paaudzi klīst leģenda par jūsu daiļumu un likteni, mēs kavējamies pārdomās, soli pa solim izsekojam jūsu traģēdiju, jūsu skaisto mīlestību, jūsu šķīstību, uzticību, sāpes, jūsu biklo moceklību! Jūsu

likteni mēs zinām no galvas! Jūs esat viena no Anglijas vēstures svētajām.»

Nav iespējams pēc būtības strīdēties ar šo rindu autoru — godājamo romānistu Viljamu Tekeriju. Un pat ne tāpēc, ka talantīgais mākslinieks te aizrunājies līdz sī-rupainām banalitātēm. Raksturīgi, ka Tekerijs un pēc viņa desmitiem citu, pieturēdamies pie Dilenija, Šeridana un Orerija tradīcijas, ar cildenu un patiesu sašutumu šausta «nežēlīgo mocītāju» Sviftu, pārvēršot viņu tādā kā «Džekā — siržu ķidotājā».

Taču daudz zīmīgāka un interesantāka nekā Tekerija lamentācijas par tēmu «Svifts un sievietes» ir tautas leģenda par to pašu tēmu, radusies Dublinas zemākajos slāņos drīz pēc Svifta nāves.

«Dekāns Svifts bija liels vīrs, varen asu mēli un briesmīgi traks uz meitiešiem .. . Reiz kādu nakti dekāns lika Džekam atvest sievieti, un notika tā, ka Džeks atveda viņam uz viesnīcu melnu sievu, un neredzēja viņu dekāns līdz rītam, bet, kad no rīta ieraudzīja, tad noturēja par pašu velnu. Un padzina Džeku. «Par ko tevi padzina?» prasīja Džekam māte. «Viņš mani sūtīja pēc jaunas vistiņas, bet es viņam atvedu vecu kluksti,» atbildēja Džeks. Dekānam Sviftam bija dēls, arī dikti nadzīgs uz meitām, un bija dekānam otrs dēls, iesaukts par Ugunīgo. . .»

Tekerijs neaizsniedz šīs «biogrāfiskās noveles» mākslinieciskā lakonisma un asās fantāzijas augstumus. Kas attiecas uz tās atbilstību faktiem, tad kāda daļa Svifta biogrāfiem gar šiem sīkumiem: daudzi no viņiem aizkustinošā nopietnībā atstāstījuši tenkas par Svifta noslēpumainajiem ārlaulības bērniem .. .

Nav dūmu bez uguns! Un visi šie biezie, smacīgie, dažkārt smirdošie dūmi no cītīgas biogrāfiju cepšanas blīvi aizsedz viselementārāko psiholoģisko patiesību par Svifta personisko dzīvi, tie ir sacēlušies un piekūpinājuši gadsimtus tikai tāpēc, ka Svifta laikabiedri un it īpaši draugi nekādi nespēja samierināties ar to, ka Svifts, kas mīlēja Stellu un nodzīvoja ar viņu gandrīz trīsdesmit gadu, negribēja šo tuvību atklāti nostiprināt ar likumīgas, normālas, kristīgas laulības saitēm! No tā izriet gan apslēptais ļaunums un neslēptie apmelojumi, fantastiskās baumas, liekulīgā nožēla, psihopatoloģiskie pētījumi, efektīgās leģendas, detektīvie minējumi. . .

Viss bija vienkāršāk, daudz vienkāršāk. Un šajā savas

dzīves jomā Svifts nevarēja un negribēja ielaisties uz varmācīgu kompromisu ar savu ētisko koncepciju.

No 1715. gada līdz 1723. gadam Svifta literāri sabiedriskā darbība — ar vienu vienīgu izņēmumu — bija it Icā aprāvusies. Dzīve ritēja gludi, banāli, ārēji pavisam mierīgi, Svifts pildīja katedrāles dekāna dienišķās funkcijas. Tad vēl Stella, neliels Dublinas paziņu loks, humoristisku dzejoļu sacerēšana, sarakstīšanās ar Londonas draugiem — un viss.

Liekas — Svifts sevi izsmēlis. Bet patiesībā liesmainā aktivitāte tikai aizgājusi dziļumos, kvēlot zem pelniem un gaidīt eksplozijas brīdi. Šie atelpas gadi ļauj iepazīt pavisam vienkāršās un psiholoģiski gluži skaidrās Svilta attiecības ar Stellu un Vanesu.

Bet, stāstu sākot, jāpiemin mis Dzenas Voringas vārds — tās, kuru savās vēstulēs Svifts uzrunā par Varinu.

Ar šo sava universitātes biedra māsu Svifts iepazinās vēl Kilrutā, mazā īru miestā, kad 1695. gadā viņš bija tikai draudzes mācītājs, ieskatījās pasaulē un sāka vai grasījās sākt savu «Mucas pasaku».

Notika iepazīšanās, sākās viegla iemīlēšanās. Sirdslietās Svifts nemaz nebija zaļš iesācējs. Vēl Dublinas studiju gados viņš aizrāvās ar naktsgaitām — daudzējādi un bargi bija sodi, ko Sviftam un viņa brālēnam Tomasam par sliktu uzvešanos uzlika universitātes priekšniecība. Bet pēc universitātes beigšanas dažos mēnešos, ko viņš pavadīja pie savas mātes Lesterā, Svifts tik ļoti aizrāvās ar kādu jaunavu Betiju Džonsu, ka sāka jau runāt par kāzām . . . Klīda baumas vēl par kādu meiteni — zināms tikai, ka viņu sauca Elīze, —- iespējams, to pašu Betiju, jo abi vārdi ir īsinājumi no Elizabetas ...

Pavisam normāls jauneklis, ja nu vienīgi pārlieku straujš un ļoti naivs. Vieglā iemīlēšanās kļūst par ilgstošu aizraušanos, rodas stūrgalvīga, kaprīza iegriba apprecēties ar mis Voringu.

Bet viņa?

Protams, mis Dženai Voringai nav nekas pretī, ka jaunais mācītājs viņu aplido, — Svifts ir skaists un interesants, jau tolaik viņš runā aizraujoši un valdonīgi. Bet viss, kas zināms par mis Voringu, liecina, ka viņa bijusi praktiska meiča ar izmanīgu mietpilsones prātu. Viņš vēl ir ļoti nabags, šis Svifts, ar miglainām karjeras izredzēm ... Viņu gan nevajag laist vaļā, viņš izgudrēm

jātur saitītē, jākoķetē, jāvilina, bet par laulībām vēl pāragri domāt, nāks laiks, nāks padoms ... Nekur viņš nepaliks! Runā gan, ka viņš esot ļoti mācīts, šis svarīgā augstmaņa sekretārs, mis Džena patiešām nesaprot ne desmito daļu no viņa dedzīgajām runām, bet — mis Džena viltīgi smaida — ar skolotu vīrieti gudrai meitenei visvieglāk tikt galā ... »

Bet Svifts ir nepacietīgs un straujš. Viņš negrib un nevar gaidīt. Viņa pretojas. Svifts runā, pūlas viņu iekarot ar savu vienīgo ieroci — vienalga, vai iekarojama visa pasaule vai tikai viena sieviete šajā pasaulē, — ar saprātu, loģiku.

Divas Svifta vēstules mis Voringai — viena 1696. gadā, otra 1697. gadā — vēstī, ka Svifts cīnījies par savu Va-rinu.

«Nepacietība raksturīga mīlētājiem ... Ikviens tiecas pēc tā, ko uzskata par savu laimi, karsta vēlēšanās ir kā slimība, un saprotams, ka cilvēki, gluži tāpat kā pūlas tikt vaļā no slimības, meklē līdzekļus, kā savu vēlēšanos piepildīt. Es smagi ciešu no šīs slimības .. . bet jūtu, ka manu ilgu objekts slīd no manis projām . .. Kāpēc Jūs nenoniecinājāt mani no paša sākuma? Jūsu līdzjūtība padarījusi mani vēl nelaimīgāku.»

Mazliet skolnieciska loģika, daiļrunība it kā pārlieku grāmatnieciska ... Bet vispār — mīlētājs kā daždien mīlētājs, naivs, pat padumjš.

Kā gan mis Dženai lasot nepasmaidīt: nekur viņš nepaliks, piesiets stingrā saitītē!

«Protams, Varina, Jums pārāk nievīga attieksme pret priekiem, kas pavada īstu, godīgu un bezgalīgu mīlestību; bet vai nu daba un senči mūs rupji maldina, vai arī viss zem šīs saules ir tīrais sīkums salīdzinājumā ar mīlestību. Pretoties no paša sākuma mūsu tieksmju spēkam — tā ir tik milzīga pašatteikšanās, ka varētu dēvēties pat par tikumu .. . bet mīlestībai raksturīgi būt sevišķi valdzinošai savās galējībās.»

Sauss, zinātnisks traktāts . . . Mis Džena, protams, nespēja pamanīt, ka jaunais domātājs tiecas vispārināt savu pieredzi, radīt ētisku normu.

Bet nu mis Dženai ieplešas acis, viņa lasa mazliet negaidītas, it kā citā rokrakstā rakstītas rindas:

«Dievs man liecinieks, Varina, Jūs esat daudz lielāka aprēķinātāja un Jums ir krietni mazāk jaunavīgas šķīstī-

lins nekā man... Jūs lieliski pazīstat intrigas un kaislī-l’.is — to skaidri liecina Jūsu izturēšanās. Mīlēt un vienlaikus indēt mīlestību ar pārmērīgu prātīgumu ir daudz ļaunāk kā nemīlēt nemaz. Un iegaumējiet — ja arī turpmāk Jūs atteiksieties kļūt mana, Jūs drīz un uz visiem laikiem pazaudēsiet to, kurš nolēmis mirt, — tāpat kā dzīvojis — Jūs mīlēdams.»

Pagaidām ļoti parasts un primitīvs mīlas stāsts. Ja neskaita kādu Svifta kaprīzi. Tiesa gan, mīlot cilvēki vienmēr dod iesaukas saviem iemīļotajiem, šādus vai tādus pamazināmus, mīlināmus vārdiņus. Ja Džena, tad Dže-nija, Dženete, Džī — bet kāpēc Varina? Vienīgais neparastais vaibsts šajā parastībā.

"Paiet vairāk nekā divi gadi. Džonatans Svifts dabūjis vietu. Viņam tā ir gandrīz sakāve, bet, no malas skato-lies, Larakoras draudze nemaz nav slikta: gandrīz trīssimt mārciņu ienākuma, zināmas nākotnes izredzes, viņš, starp citu, ir jau teoloģijas doktors. Bet viņa pa šiem gadiem jaunāka nav kļuvusi — vai nebūtu laiks paraut aukliņu?

Viņa parāva. Uzrakstīja Sviftam vēstuli 1700. gadā — tā nav saglabājusies, palikusi tikai atbilde uz šo vēstuli.

Dīvaini, dīvaini, ka mietpilsoniskā rēķinātāja nav saplēsusi atbildi drisku driskās.

Neuzdrīkstējās?

«Kā Jums ar veselību? Vai uzlabojusies kopš» tā laika, kad ārsti Jums neieteica stāties laulībā? Tagad Jūs uz to skatāties citādāk? Bet vai Jūs protat tikt galā ar saimniecību, ja ienākumi mazāki par trīssimt mārciņām gadā? Vai Jums ir tāda sliecība uz manu personu, ka Jūs spētu pielāgoties manām iegribām un dzīves veidam, turklāt būdama laimīga pati? Vai esat gatava pakļauties tām Jūsu gara un prāta attīstīšanas metodēm, kuras es lietošu, lai mēs būtu interesanti viens otram un negarlaikotos tajos brīžos, kad neejam viesos vai nepieņemam viesus? Vai Jūs spēsiet izturēties pret apkārtējiem ar to interesi, mīlestību vai vienaldzībif ar kādu izturēšos es? Vai man būs tāda vara pār Jūsu sirdi vai arī Jūs tik labi valdīsiet pār savām jūtām, lai vienmēr saglabātu labu garastāvokli manā klātbūtnē? Vai esat tik laba, lai prastu maigiem vārdiem izkliedēt drūmu noskaņojumu, kas varētu rasties dzīves sikumu dēļ? Vai tas nomales kakts, kurā liktenim labpatiksies iedzīt Jūsu vīru, būs Jums mīļāks par lielām pilsētām

bez viņa? Tādi ir jautājumi, ko no sākta gala esmu nolēmis uzstādīt tai, ar kuru taisīšos savienot savu dzīvi; un, ja Jūs varat no tīras sirds atbildēt uz tiem pozitīvi, ar prieku vēršu Jums savus apskāvienus, netaujājot, vai esat skaista vai bagāta. Tīrīgums, pirmkārt, saimniecis-kums, otrkārt, — tas ir viss, ko es prasu.»

Ja nezinātu, ka šīs rindas rakstījis Svifts, kā lai neteiktu, ka rakstījis truls mietpilsonis, filistrs, pedants, patmīlīgs, aprobežots cilvēks!

Taču vai zem vēstules mietpilsoniski lietišķā un egocentriskā sausuma neslēpjas ļaunais, mistificējošais Svifta izsmiekls? Jo tādā pašā manierē pēc dažiem gadiem rakstīts «Projekts par kristietības iznīdēšanu» ...

Un ne tikai izsmiekls.

Svifts, protams, zina, ka pozitīvas atbildes uz šo anketu neko nenozīmētu. Cik neērtā stāvoklī nokļūtu Svifts, ja mis Voringa atbildētu: jā, ar mieru, jā!

Bet viņš ne ar ko neriskēja. Bija pārliecināts, ka pozitīvu atbilžu nebūs, vispār nebūs nekādu atbilžu, — ka šī vēstule pielikusi punktu Dženai Voringai. Bet viņš bija arī pārliecināts — un šajā Svifta pārliecībā slēpjas dīvainās vēstules jēga, daudz dziļāka un svarīgāka par mistificējošo izsmieklu —, ka blakus viņam ir sieviete, kas uz šīs anketas jautājumiem atbildējusi vēl pirms to uzstādīšanas — atbildējusi ar visu savu būtību, saulainu prieku uA tīru mīlestību; viņai vienkārši nevajadzēja šos jautājumus uzdot, viss bija skaidrs pats no sevis ...

Jo, adresējot šīs rindas Varinai, mis Dženai Voringai, Svifts lietišķās un sausās formulās stāsta par sevi un par mis Hesteres Džonsones — Stellas attieksmi pret viņu ...

Ne Hetija vai Hesa, kā parasti, bet Stella.

Sīkums. Tikai sīkums. Taču raksturīgs cilvēkam, kuram mīlēt sievieti nozīmē radīt viņu visu, neparasto vārdu ieskaitot, no jauna un — kaut vai sapņos — pēc sava vaiga un līdzības. Attiecībā uz Varinu viss aprobežojās ar vārdu vien, nevis attiecībā uz Stellu.

Hestere Džonsone dzimusi 1681. gadā — Svifts ir četrpadsmit gadu vecāks par viņu. Viņas māte — sera Viljama Tempļa māsas lēdijas Džifardas vecākā istabene, tēvs nezināms. Bet ir pietiekams pamats uzskatīt, ka mazā Ilestere bija sera Viljama ārlaulības meita. Te zīmīgs arī

(.īlcts, ka visus savus bērna un pusaudzes gadus viņa bija privileģētā stāvoklī un ka savā testamentā sers Viljams novēlējis viņai diezgan prāvu summu, ne ar vārdu nepieminot viņas māti. Tas, starp citu, nav tik būtiski un nedod iemeslu apgalvot, ka tieši tāpēc Svifta uzmanība Šinā un vēlāk Mūrparkā pievērsās daiļajai melnacītei, kas skraidīja pa dārzu.

Viņš pats vēl bija ļoti jauns, viegli ievainojams, jūtīgs, savrups un turklāt ļoti vientuļš. Pavadīt laiku ar tik spē-I īgu, jauku un saprātīgu bērnu, vērot tā augšanu, attīstīt bērna prātu, izmeklēt piemērotas grāmatas, ievadīt lo sarežģītajā angļu ortogrāfijas mākslā (viņam nekādi neizdevās iemācīt Stellai pareizrakstību) — tas viss Sviltam ir ne tikai interesanti, bet arī patīkami ... Tāda izklaidēšanās var kļūt par paradumu, tādu izklaidēšanos var iemīlēt...

Bet izklaidēšanās objekts — apķērīgā meitenīte, protams, pierada skatīties uz savu it kā skolotāju, it kā draugu ar maigām, bērnišķīgas iemīlēšanās piestarotām acīm.

Laiks gāja. Astoņgadīgā kļuva septiņpadsmitgadīga, bet viņam — ne īsti skolotājam, ne īsti draugam — bija trīsdesmit viens gads.

Tikpat dabiski, cik nemanāmi viņu attiecības gūst jaunu raksturu.

«Mucas pasaka» rakstīta, lai «labotu cilvēku dzimumu», bet kā gan neredzēt, ka šim «cilvēku dzimumam» vēl jātiek klāt, toties viens cilvēks turpat viņa priekšā ... Un šo cilvēku viņš patiešām veidojis, audzinājis, pūlējies un pūlas pilnveidot, mācīt, ietekmēt, pārvērst viņu savā — Svifta cilvēkā.

Sis cilvēks ir jauna, daiļa meitene? Jo labāk.-Mīlestība? Bez šaubām. Svifts — jauns, vesels vīrietis. Viņam principiāli dārga tieši tāda mīlestība — gudra, apzināta, Svifta prāta attaisnota, ar Sviftam tik svarīgo cilvēkā dvēseles iegūšanas elementu — vai to var salīdzināt ar tīri fizisko un tāpēc Svifta acīs pazemojošo tieksmi pēc Varinas? ...

Bet Hestere?

Kā gan astoņpadsmitgadīgai meitenei neiemīlēties tik stiprā, spilgtā, vīrišķīgā cilvēkā, it īpaši ja meitene visus pusaudzes gadus dzīvojusi valdonīgā viņa morāles un prāta ietekmē?

Sers Viljams nomira. Hestere Džonsone — jau pilngadīga, pateicoties viņa testamentam, kļūst materiāli

neatkarīga. Viņas dzīve pie sera Viljama atraitnes un viņas māsas lēdijas Džifardas, kurai joprojām kalpo Heste-res māte, nevar būt patīkama.

Un, kad Svifts 1700. gadā apmetas Larakorā, Hestere Džonsone saista ar viņu savu likteni, sekodama viņam uz Īriju un apmezdamās turpat netālu Trimas pilsētiņā.

Tas ir moments — vai nu mazliet agrāk, vai vēlāk —, kurā viņš raksta savu zīmīgo vēstuli Varinai.

Kaut arī tā ārēji ir sausa, gandrīz vai ar grāmatveža prātojumiem, tā ir uzvaras gaviļu vēstule.

«Jūs, Varlna, nožēlojamā sīkrēķinātāja, uzdrīkstējāties domāt par mūsu kopdzīvi. .. Bet jābūt pavisam citam, «manam» cilvēkam, lai iegūtu tādas tiesības, kurpretim Jūs bijāt tikai nejaušība, Vanna ... ir cits cilvēks, gandrīz manis radīts, ne jau tikai vārda dēļ vien. Un šim cilvēkam tas, kas Jums un citiem izskatītos pēc sausas, egoistiskas anketas, ir viss dzīves saturs. Paejiet nost no ceļa, Varina, pazūdiet, dodiet vietu Stellai!»

«Un,» tā vairs nav uzruna Varinai, bet sev pašam, «jo vairāk es varu lepoties ar Stellu tāpēc, ka viņa, kas ar tik aizrautīgu prieku, vienā elpas vilcienā atbildētu «jā» uz visiem anketas jautājumiem, zina, ka netaisos vest viņu pie altāra.»

Tā rodas slavenais Svilta «noslēpums», kura minēšanai divu gadsimtu garumā bija mobilizēti psihologi un psiho-patologi, neirologi un psihiatri, pētnieki, literatūrzinātnieki, romānu rakstnieki, dramaturgi.

«Kāpēc Svifts neapprecēja Hesteri Džonsoni? Tā taču ir pretdabiska nejēdzība!»

Pilnīgi pareizi, nejēdzība. Daudz dabiskāk būtu, ja La-rakoras mācītājs ar jau noteiktu sabiedrisko stāvokli, stabiliem un ģimenes dzīvei pilnīgi pietiekamiem ienākumiem it normāli salaulātos ar sievieti, kuru mīl un par kuras mīlestību ir drošs, nekā dotu vielu baumām, ciezdams sadzīviskas un citādas neērtības, dzīvojot katram atsēvišķi. Dzīvot ar sievieti bez «baznīcas svētības» šīs pašas baznīcas mācītājam, pie kam bez jelkādiem redzamiem iemesliem, — kā lai tā nebūtu nejēdzība!

Tāpēc arī tiek meklēti visādi slēpti iemesli — līdz pat «impotencei» un «asinsradniecībai».

Bot iemesli guļ kā uz delnas un diezgan skaidri redzami katram, kas vien vēlas tos redzēt.

Vai tad Svifts savos darbos ne vienu reizi vien un ļoti kategoriski nav izteicies, ka viņš vispār ir pret laulību? ...

Nu jā, bet sacerējumi paliek sacerējumi, toties dzīve ir

dzīve!

Taču Svifta daiļrade un dzīve nekādi nav dalāmas, nav .ķirami viņa dzīves un literatūras ceļi. Nav rakstnieka Svifta ārpus cilvēka Svifta vai otrādi: Svifts ir monolīta personība. Vienoti ir virzītājspēki, kas nosaka viņa intīmi personisko dzīvi un sabiedriski literāro darbību. Svifts visur un vienmēr ir Svifts, viņam nav dubultgrāmatvedī-bas, dalītu rēķinu. Rīkoties tā, kā viņš uzskata par pareizu, — vienotais morāles likums, no kā viņš vadās visās dzīves izpausmēs, gan sīkumos, gan svarīgās lietās; viņa valdonīgais mērķis ir — izvairīties no kompromisa pašam ar sevi.

Viņa daiļrade — tā ir rīcība. «Mucas pasaka», «Pārdomas par slotaskātu», «Examiner» pamfleti, tad vēl Īrijas pamfleti un «Gulivers» ir rīcība — psiholoģiski tikpat li- / kumsakarīga kā viņa rīcība dzīves situācijās jau šaurākā šī vārda nozīmē. Un, ja Svifts savos sacerējumos atkārtoti pasvītro, ka viņš vispār ir pret laulību kā sabiedriskas dzīves formu, tad viņš laulībā nestājas.

No mietpilsoņa viedokļa šai nejēdzībai nevajadzētu būt nejēdzīgākai par viņa uzvedību un attieksmi pret vigiem 1704.—1709. gadā vai viņa «aizbildnību» 1710.—1714. gadā. Un tāpēc nav pamata īpaši izcelt taisni šo nejēdzību un iztēloties to mīklaināku par visām pārējām Svifta dzīves «mīklām» ...

Personības nedalāmība gan lielās, gan sīkās lietās vienmēr šķiet noslēpumaina, mīklaina, galu galā pat nejēdzīga tiem, kuri kompromisu un nodevību pret sevi — apzināti vai instinktīvi — uzskata par dzīves pamatlikumu .. 5

Prieks apzināties, ka Sviftam nevajadzēja vilties Stellā: viņa personības un pasaules uzskata uzvara šajā gadījumā bija pilnīga un neapēnota.

Protams, Hestere Džonsone, jauna, pievilcīga, gudra meitene, it viegli būtu varējusi stāties normālā laulībā;

ja Svifta vietā būtu cits — vai viņa nepastāvētu uz tādam gadījumam normālu soli?

Bet viņu audzinājis Svifts. Spējis pārliecināt, ka viņš, Svifts, ir cilvēks ar saviem uzskatiem, savu morāli. Spējis iedvest cieņu pret saviem uzskatiem un morāli. Bet veselīgs saprāts, noteikts un stiprs, viņai piemita. Arī psiholoģiskas realitātes izjūta. Viņa izdarīja situācijai atbilstošus secinājumus: var jau aiziet no Svifta, bet, ja dzīves saturs patiešām ir jūtas pret viņu, tad nav jādomā un jādzenas pēc tā, lai viss būtu «kā cilvēkiem». Lēmums tika pieņemts drosmīgi un apzināti. Kāda te «traģēdija», kāda «moceklība»?

Un savu lēmumu Stella nenožēloja. Jo viņai reiz radās viegla iespēja no šī lēmuma atteikties, izvēlēties citu likteni, taču viņa ne tikai noraidīja šo iespēju, bet it kā vēlreiz sacīja Sviftam un sev: «Jā!»

Jauns Trimas pilsētiņas mācītājs Viljams Tisdels, ko Svifts 1704. gadā ieveda Hesteres Džonsones mājā, nosprieda, ka šī pievilcīgā dāma būtu viņam laba sieva. Par Svifta un Stellas attiecībām viņš neko nezināja un godprātīgi domāja, ka Svifts ir tikai vecs draugs, gandrīz vai divdesmitčetrgadīgās meitenes aizbildnis. Tisdels lika Stellai noprast savus nolūkus, mājiens acīmredzot bija uzņemts izvairīgi. Tad viņš nolēma izmantot Svifta starpniecību — Svifts tolaik bija Londonā. Tisdela vēstules raksturs noprotams no Svifta atbildes. Svifts atbildēja ļoti izsmeļoši, saprazdams, ka Tisdelam būs pilnīgs pamats parādīt vēstuli Stellai, iespējams, tieši to viņš gribēja un tieši tāpēc rakstīja.

Auksta, dzēlīga mistifikācija dveš no šīs vēstules.

Velti Tisdels uzskata viņu, Sviftu, kaut kādā ziņā par sāncensi. Viņš, Svifts, dziļi ciena minēto dāmu. Tik ļoti ciena, ka, gribējis viņš precēties, ne iedomāties nespētu par sievu kādu citu, nevis mis Džonsoni — «jo neesmu sastapis otru cilvēku, kura domas un sarunu gaita būtu man tik dārgas kā viņas spriedumi... te jāpiezīmē, ka man nācies biežāk nekā mūsu profesijas pārstāvjiem parasts satikties ar augstas kārtas dāmām, taču nevienai no šīm dāmām nav bijis tik daudz humora, veselīga saprāta un pareizu spriedumu par ļaudīm un notikumiem kā viņai». Bet, tā kā viņš, Svifts, pats netaisās stāties laulībā, tad — «mana nožēla par tāda drauga zaudējumu nestāvēs viņai ceļā, un es nebūt nevēlos kavēt viņas iekārtošanos dzīvē,

I" laulība top uzskatīta par nepieciešamu un svarīgu cil-vlca mūžā, kurpretim jaunavības oreols ar gadiem nobāl i bkura acīs, izņemot vienīgi manējās». Turpinot mistifikāciju, viņš raksta, ka runājis ar mis Džonsones māti par ms laulības vēlamību un rakstījis par to viņai pašai. «Es alsaucos uz savām vēstulēm, kas liecina, ka šajā lietā esmu izturējies kā Jūsu draugs, kaut arī aprobežojos ar 11ri pasīvu lomu.» Vēstules, par kurām runā Svifts, nav saglabājušās. Bet šī viņa vēstule Tisdelam — tā taču nelieši adresēta Stellai. Attiecībā uz Tisdelu tā ir nežēlīga mistifikācija (Svifts neprot būt greizsirdīgs, tomēr viņa i i ndas pilnas ļauna izsmiekla), turpretim Stellai viņš ar šo vēstuli zināmā mērā met nežēlīgu izaicinājumu. Viņš atkal apstiprina, ka savus plānus un dzīves veidu nemainīs, un brīdina — vēl nav par vēlu! — viņa var mainīt savu lēmumu un kļūt par ikdienišķu sievieti, izvēlēdamās katrai sievietei normālu dzīves ceļu. Svifts tiecas pēc pilnīgas attiecību noskaidrošanas, un vēstule Tisdelam rakstīta tādā pašā tonalitātē kā vēstule Varinai.

Un, ja Stella būtu Tisdela bildinājumu pieņēmusi, grozījusi savu lēmumu, — neko darīt, Svifts atkāptos: tātad viņš kļūdījies un mis Hestere Džonsone nav pilnīgi kļuvusi par Stellu.

Tisdels nevarēja novērtēt vēstuli citādi kā argumentu savā labā, ja to parādītu Stellai; savukārt Stella — ja viņa nebūtu izgājusi Svifta skolu — apvainotos līdz nāvei, šo vēstuli lasot. Bet tieši tagad viņa atsaka Tisdelam pavisam noteikti. Ar to pašu incidents izsmelts, ja neskaita humoristiski dzēlīgos dzejoļus, kuros Svifts velk uz zoba Tisdelu un ar sevišķu baudu lasa priekšā Stellai.

Tātad Svifts vēlreiz uzvarējis, pareizāk, apliecinājis savu agrāko uzvaru.,. Mis Hestere Džonsone līdz mūža beigām palika Stella.

Tas arī ir viņas mūža lepnums un prieks! Īstenībā parasta, ikdienišķa sieviete, viņa tomēr saprot, ka būt Svifta draudzenei ir grūti un brīnišķi. Briesmīga un grūta izveidojusies viņu ikdiena: viņš Larakorā, viņa ar kompanjoni Trimā; tikai tad, kad viņš aizbraucis, Hestere pārceļas uz Larakoru, lai atkal atgrieztos Trimā, Sviftam pārbraucot; viņi reti tiekas divatā; kad klāt ir Svifta draugi, kas bieži apciemo namiņu Trimā, viņi nav nekas vairāk par labiem paziņām; tomēr mazās pilsētiņas baumas viņu nesaudzē. Bet kāda gan tam nozīme, ja viņa ir vienīgā

dzīvā radība pasaulē, ar kuru līdz pašiem dvēseles dziļumiem tuvs šis neparastais, savā valdonībā valdzinošais un savā pievilcībā arvien citādākais cilvēks! Viņš ir sarkastisks un ļauns arī pret Stellu, bet neizmērojami bagāts viņa maigums, viņa runas ir nežēlīgas, bet katrs vārds aiziet līdz sirdij, saviļņo, skan, viņa zilo acu spīvums reizēm ir neizturams, taču kāda laime, kad atkūst un glāsmaini smejas šīs acis ...

Pēc dažiem gadiem Svifts pakļāva savas personības valdzinājumam visu Londonas sabiedrību, šajos Larakoras gados viņa valdzinājuma stari lija tikai pār vienu sievieti. Izjust sevi par šī starojuma centru — vai iespējama lielāka laime! \

Stella bija laimīga tajos gados ...

Bet viņš ar Stellu atklāts kā ne ar vienu citu. Visa Svifta dzīves jēga bija sludināt pasaulei savu ne ar ko neatšķaidītu spriedumu par pasauli. Bet tikai sarunās ar Stellu viņš varēja atļauties greznību domāt balsī par sevi šajā pasaulē. Tā arī dzima viņa iekšējais monologs — «Dienasgrāmata Stellai».

Daiļrunīgs un nozīmīgs ir v-iss, kas tieši attiecas uz Stellu šajā «Dienasgrāmatā». Bet vēl biežāk ar jo gavi-ļaināku lepnumu uņ jo asāku prieku Stella iedziļinās un pārlasa Svifta sarunas ar Sviftu pašu, kurās viņš lūdz Stellu ieklausīties.

Jau daudzus gadus viņa pavadījusi ar Sviftu, kad saņem «Dienasgrāmatas» pirmās vēstules: kā gan Stellai nesaprast un nepazīt viņa saasināto jutīgumu visā, kas attiecas uz ikdienas dzīves sīkumiem, instinktīvo cenšanos slēpt pat no sevis skumjo apziņu, ka arī viņam, Sviftam, piemīt sīkas, vulgāras, cilvēciskas vājības; tuvībā ar Stellu līdz «Dienasgrāmatai» Sviftam droši vien izdevās tās noslēpt, ja ne no sevis, tad vismaz no viņas, — te varbūt meklējams viens no iemesliem viņa neiecietībai pret laulību — un tagad Svifts viņas priekšā kā uz delnas, no «Dienasgrāmatas» lappusēm Stella dzird viņa visintīmākos čukstus, visslepenākos dvēseles kliedzienus... Protams, nekad agrāk Svifts nav bijis tik neapvaldīti, nepiesardzīgi tuvs ar viņu kā tagad, kad viņš ir Londonā un viņa Dublinā, un tagad viņa vārdus, ne ar kādām atrunām neaiz-slēptus, Stella dzird tik skaidri...

Un Stella neuzgavilē ļaunā priekā — viņš ir tikpat mazs kā mēs visi! Jo starp «Dienasgrāmatas» rindām la-

vēlēšanās uzticēt Stellai sevi visu atalgo viņu par kādreiz pieņemto lēmumu, ja mīlestībai vajadzīgs atalgojums.

Un, kad viņa lasa: «Esmu bezpalīdzīgs kā zilonis,» — izbrīnā un sajūsmā sasit plaukstas — te izskaidrojis sevi līdz galam viņas mūža līdzgaitnieks un valdonis un ne likai izskaidrojis, bet arī attaisnojis, ja Stella bikli un paslepus viņu pie kaut kā vainotu ...

Un viņa mīlestība pret Stellu — vai agrāk par to runāts tik atklāti un pašaizliedzīgi, ar tik aizkustinošu, naivu maigumu kā tagad šajās vēstulēs, kad viņa personiskajam tuvumam vairs nav tik parastās atturības? Kā apšaubīt Svifta vārdus, ka par visu vairāk dārga viņam Stellas laime? Cik dārgi viņai šie it kā kurnot un īgņājoties izteiktie apgalvojumi: Svifts kautrējas un pēc inerces pūlas maskēt'savas jūtas arī te, un tomēr nevar nepamanīt, cik šīs jūtas dziļas; nevar nepamanīt retās, bet ar savu atklāto, pat parupjo erotiku ļoti uzkrītošās rindas, kas rakstītas nosacītā «mazajā valodā» . .. Stellai bija dārga arī Svifta parastā, dažkārt pat aizvainojošā maniere pazoboties par viņu —- gan par to, ka veltīgi runāt ar viņu par politiku, no kuras viņa neko nesajēdz, gan par to, ka viņas vēstulēs pārāk daudz pareizrakstības kļūdu, — Svilts tās akurāti saskaitījis un kādai vēstulei pat pievienojis veselu sarakstu — un cik dārgs viņai bija nākamās vēstules bažīgais satraukums, vai Stella nav no tiesas apvainojusies, viņš jau tikai pajokojis!

Bet tas taču ir līdz banalitātei ikdienišķi!

Būtu gan, ja Svifts turklāt savas vēstules adresētu nevis Hesterei Džonsonei, bet gan Hesterei Sviltai, jo tad visa tā saucamā «sviftoloģija» zaudētu pašu sensacionālāko tēmu.

Bet kā tad Vanesa?

Stāsts par Svifta attiecībām ar Vanesu varbūt ir bēdīgs, bet diemžēl savā būtībā arī ļoti ikdienišķs, un nekādu noslēpumu tajā nav.

Misis Vanomrijai, bagāta holandiešu negocianta atraitnei, bija- viesmīlīgs nams Londonā, Beristrītā, turpat kaimiņos Svifta pirmajam Londonas dzīvoklim. Viņas dēli Anglijā nedzīvoja, toties abas meitas — 1690. gadā dzimusī Estere un pastarīte Molli ja bija palikušas pie viņas.

Misis Vanomrija nepiederēja pie aristokrātijas — viņas nams bija tikai holandiešu negocianta sievas nams, toties ļoti viesmīlīgs un laikam patīkams; galdā vienmēr vīns un uzkodas, viesistabā drūzmējas apmeklētāji — dižciltīgi lordi, aristokrātiski jaunekļi, augsti ierēdņi, dzejnieki, bīskapi, kanoniķi, karavīri, Sitijas baņķieri... Apgrozīties pie misis Vanomrijas, jautras un vieglprātīgas dāmas, varbūt nav cienīgi, toties patīkami un dažkārt arī noderīgi.

Sviftu šajā namā ieveda viņa draugs Erazms Lūiss jau 1709. gadā. Kad Svifts atbrauca uz Londonu 1710. gadā un nejaušības pēc apmetās kaimiņos misis Vanomrijai, viņu pazīšanās atjaunojās un nostiprinājās, Svifts kļuva par pastāvīgu viesi. Un «Dienasgrāmatā» viņš no sākuma akurāti ziņo par ciemošanos pie «kaimiņienēm» un par to, ka diezgan bieži, vismaz divas reizes nedēļā, tur pusdieno. Gluži dabiski — ja pilsētā īpašu darīšanu nav un laiks pagadījies lietains, kāpēc neieturēt pusdienas pie laipnām kaimiņienēm? Jo vairāk tamdēļ, ka tas samazina viņa izdevumus, ar ko Svifts «Dienasgrāmatā» pat lepojas.

Bet Stella kaut kā uzreiz ieinteresējās par šīm viņa paziņām: Svifta dzīve .Londonā pievilka visas Dublinas sabiedrības uzmanību, un ne jau Svifts vien rakstīja no Londonas uz Dublinu. Un savā vēstulē № 8 Svifts ar acīm redzamu īgnumu atbild uz kādu zobgalīgu Stellas mājienu vienā no viņas vēstulēm: «Ko nozīmē Jūsu mājieni par dāmu kaimiņos, pie kuras es bieži pusdienojot? Kādas muļķības! Jūs labāk par mani zināt, ar ko es ik dienu pusdienoju visā pēdējā laikā ...»

Lai būtu kā būdams, vienīgi vēstulē N° 14 — 1711. gada 14. februāra pierakstā garāmejot pieminēta misis Vanomrijas meita un pēc pusgada — 14. augustā tikpat īsi un nevērīgi Vēlreiz. Un tas ir viss.

Stellai it kā nebūtu ko uztraukties. Vai tad viņš kādā no saviem agrākajiem pierakstiem — vēl 1710. gada 10. novembrī nav teicis: «Sievietes man vairs tik ļoti nepatīk kā agrāk (MD, kā Jums zināms, nav sieviete!) . . .» Sviftam droši vien neienāca prātā, ka Stella varētu apvainoties par iekavās likto frāzi, jo viņam tā nozīmēja komplimentu, bet viņai toreiz vēl nebija pamata neticēt, ka Svifts saka patiesību.

Taču, ja par šo tēmu ierunātos kaut vai 1711. gada vidū, Estere Vanomrija, savu pikanto deguntiņu uzraudama, varētu zīmīgi pasmaidīt.

Mundra, piemīlīga un nebūt ne dumja meitene. Raksta lmatiņus, prot valodas, ir pat lasījusi Monteņu oriģinālā. Māk mīļi tērzēt par politiku un literatūru, gana saklausījusies par vienu un otru no saviem viesiem; viņa visu uztver ātri ar paseklo, neoriģinālo, bet ļoti možo prātu;

■ u kārtīgi godkāra, kaprīza, koķeta, apslēpti histēriska, un, protams, viņai ir liela piekrišana sabiedrībā, un viņa domā tikai par vienu — lai piekrišana būtu vēl lielāka ...

Doktors Svifts viņu mājā ir pastāvīgs viesis. Viņš, uz l’ctriku nepaļaudamies, pat glabā tur savu vīnu; kad vasarā viņš dzīvo ārpus pilsētas un Londonā dzīvokli neīrē, viņu mājā glabājas doktora goda drānas un parūka.

Un viņš nebūt nav tas drūmais, nepatīkamais mācītājs, ar kuru jaunā dāma iepazinās 1709. gadā. Nu viņš ir vispopulārākais cilvēks Londonā... Viņa zina, cik lepnas ir tās augstdzimušās dāmas, kurām izdodas ievilināt Sviftu savos salonos; viņa ir dzirdējusi un pat redzējusi, cik īpatnēji viņš apietas ar augstdzimušajām dāmām, kaut vai ar viņas draudzeni Ennu Longu, Kit-Ket kluba karalieni, — tā Sviftam gandrīz vai mutē skatās; viņa, protams, zina, kāda loma ir Sviftam valsts politikā; pieri raukdama, viņa lasa gan «Examiner», gan viņa pamfletus, gan dzejoļus un pat māk īstā brīdī tos citēt...

Neapšaubāmi, viņš ir ļoti interesants, viņš ir visinteresantākais cilvēks no visiem viņas paziņām. Un pat ārēji interesants: lepni pacelta galva, zils auksto acu mirdzums, sarkastisks smaids, nosvērta, valdonīga runa ...

Viņa zina, ka no Svifta baidās. Visi, tikai ne viņa. Uz Svifta joku viņai vienmēr ir savs, ar ko atbildēt, Svifta dzēlīgo bargumu viņa atsit ar koķetu jautrību. Aktīvi flirtē un koķetē ar viņu, un redz — tur sieviete nevar kļūdīties —, ka viņam tas patīk!

Tā patiešām bija.

Protams, Svifts apzinās, ka šī meitene viņam bez visa cita patīk arī tāpēc, ka māk ļoti piemīlīgi, ļoti smalki viņam paglaimot.

Cik uzmanīgi un vērīgi viņa uzklausa Svifta politiskos apsvērumus, kā prot tos novērtēt ar smaidu, ar veiklu piebildi! Lieliska skolniece!

Skolniece? Viņam viena jau bija ... Lai, būs otra, paātrinātam apmācības kursam. Estere kļūs par Vanesu.

Sājos Londonas gados Svifts jūtas kā uzvarētājs. Kāpēc gan viņam atteikties vēl, no vienas uzvaras, no šī jau otr-

reiz^ dzīves piedāvātā baudījuma — veidot jaunu dvēseli, atkārtot eksperimentu ar Stellu?

Nē, ne jau visu eksperimentu, ne līdz galam. Tieši to Svifts negrib.

Bet vai tad skolnieces un skolotāja savstarpēja iemīlēšanās nav nepieciešama tādam eksperimentam?

1713. gadā, atgriezies no Londonas Īrijā, viņš uzrakstīja savdabīgu poēmu. Tā saucas «Kadenuss un Vanesa». Gara poēma bez īpašas dzejas vērtības, ko atsver neapšaubāmais autobiogrāfiskums, jo poēma vēstī par Svilta un Esteres Vanomrijas attiecībām: Kadenuss ir latīņu «Deca-nus» (dekāns) anagramma.

Ļauna poēma — ar savu vaļsirdību un nežēlīgo objektivitāti. Nežēlīga gan pret Vanesu, gan pret sevi pašu.

Svifts stāsta, kā bijis. Protams, viņš nav domājis iemīlēties jaunajā meitenē. «Viņš varēja paslavēt, atzīt, cienīt, bet nesaprata, ko nozīmē mīlestība» (poēma runā par viņiem abiem trešajā personā). Bet Vanesa Kadenusam saka: «Jūsu pamācības ķēra neaizsargātu mērķi — tās bija tēmētas uz prātu, bet trāpīja sirdī.» Kadenuss sapņoja par intelektuālu draudzību starp skolotāju un skolnieci, bet Vanesa — netaktiskā atklātībā vēstī poēma: «Vanesa, kurai nesen apritējuši divdesmit gadi, tvīkst pēc četrdesmit četrus gadus veca mācītāja, saskata izdomātu mirdzumu viņa acīs, pusaklās no grāmatu lasīšanas, Kadenuss viņai neliekas vecs un slims, viņa redz to jaunu un tā balsī dzird mūziku .. .»

Kadenuss iebilst, ka vienmēr skatījies uz viņu kā uz bērnu, lepojies ar viņu kā skolotājs ar apdāvinātu skolnieci, bet velti: Vanesa pastāv uz savām jūtām.

Un Vanesa dedzīgi apstrīd Kadenusu, lietodama to pašu daiļrunību un loģiku, ko no viņa iemācījusies. Un —

«Sev par kaunu un postu Kadenuss nespēja pretoties Vanesas ugunij, viņam nepietika spēka noraidīt viņas melīgos argumentus... un ierunājās viņa lepnība: viņš ir tas izredzētais no jaunu, skaistu vīru desmitiem. .. jau skolā māca, ka glaimi ir muļķu barība, bet reizēm arī gudri cilvēki nespēj noturēties, nenorijuši kumosiņu šīs ēsmas».

Viņa pretestība kļūst vājāka, turpina poēma, toties Vanesa top arvien uzstājīgāka un pasludina, ka «stāvoklis mainījies, tagad viņa būs skolotāja, bet viņš — skolnieks». Ar ko tas beidzās? Poēma par to neatstāj ne mazāko šaubu. «Vai tā bija Vanesas uzvara, paliks noslē-

I turas, un cilvēcei nekad nevajadzētu uzzināt, vai nimfa, pulēdamās izpatikt ganiņam, turpināja romantisko spēlīti, vui galu galā viņš nolaidās līdz zemes lietām tuvākiem mērķiem un tādējādi lika mīlestībai un grāmatu gudrī-Umi saplūst vienkop.» Kāpēc rakstīta tam līdzīga, pareizu k, nekam nelīdzīga poēma? Tā bija uzrakstīta vienam i il vākam — Vanesai ar ļoti konkrētu un skaidru noļuku — nebūt literāram darbam, bet tikai noteiktai rīcī-I ai, kā, piemēram, viņa vēstule Varināi un vēstule Tisdelam. Un Svifts nekādi nav vainīgs, ka poēmas vienīgā lasītāja uztvēra to tikai kā literāru darbu.

Arī pārējiem viņu attiecības vairs nebija noslēpums: runāja par gaidāmām Svifta un Vanesas kāzām, un viņa darīja visu iespējamo, lai «pasaule» noteikti zinātu, ka viņa ir Svifta «izredzētā»; tas glaimoja viņas patmīlai un bija arī viens no līdzekļiem, lai panāktu laulības... Noslēpums, ko poēmā «garantēja» Svifts, viņai nebūt nebija vajadzīgs. Bet Svifts šo laulību negribēja. Un ne tikai •Stellas dēļ. Un ne tāpēc, ka vispār noliedza laulību. Bet arī tāpēc, ka viņš Vanesu nemīlēja.

1713. gada vidū Svifts atstāj Londonu. Vanesa protestē, taču brauciens nepieciešams, bet viņš jau atkal atgriezīsies un tad...

Prasot atgriešanos, Sviftu bombardē ar vēstulēm ne tikai Lūiss un viņa draugi, bet arī Vanesa.

Viņš atgriežas. Un raksta savu poēmu. Lasa to Vanesai. Svifts domā, ka poēmai rīcībai vajadzētu izbeigt šo incidentu, darīt galu viņa attiecībām ar Vanesu. Viņš taču ir visu paskaidrojis; vai patiesi objektīvs notikušā izklāsts nepārliecinās poēmas varoni, ka jāliek punkts? Svifts paliek uzticīgs sev, citādi rīkoties viņš nevarēja — vai tad savas attiecības ar pasauli un visu savu darbību — kā šķiet viņam — viņš nebūvē uz saprāta pamatiem? Kāpēc šajā gadījumā lai būtu citādāk? Ar pamfletu «Sabiedroto rīcība» viņš spēja pārliecināt visu Angliju par miera līguma nepieciešamību — kā gan ar pamfletu «Kadenuss un Vanesa» viņš nepārliecinās vienu vienīgu sievieti daudz nebūtiskākā jautājumā? Vai tad Vanesa nav viņa skolniece, vai viņš nav lepojies ar viņas intelektu? — par to poēmā runāts pietiekami.

Ar fantastisku naivumu Svifts tic, ka tagad, kad viņš visu tik lieliski un vaļsirdīgi paskaidrojis, Vanesa sapratīs, pasmaidīs, atteiksies no savām ilūzijām un plāniem

un viņi šķirsies kā labi draugi: no Vanesas «intelektuālās» draudzības viņš atteikties nedomā ...

Visu ņēmis vērā Svifts, četrdesmit sešus gadus vecais domātājs, kura pārliecības spēka, gaišā saprāta un domas skaidrības priekšā liecas visa Anglija, izņemot vienu vienīgu sīkumu: Vanesa iemīlējusies viņā tā, kā spēj iemīlēties kaprīza, patvaļīga, izlutināta meitene.

Nu Svifts sāk saprast, ka tas nav tik vienkārši.

Bet viņš ir Londonā tikai uz kādu laiku, tik un tā viņš atgriezīsies Dublinā, un šīs nesaprotami un nepatīkami ieilgušās attiecības izbeigsies pašas no sevis ...

Taču nomirst Vanesas māte — nu Vanesa ir pilngadīga, vientuļa, ja neskaita jaunāko māsu, un, starp citu, mantojusi Īrijā muižu, kas prasa pieskatlšanu. Kāpēc gan viņai neapmesties uz pastāvīgu dzīvi Īrijā?

Svifts aizbrauc uz Letkombu. Vanesa parādās arī tur, traucējot viņa savrupību. Notiek diezgan nepatīkama saruna: ar visu savas loģikas spēku Svifts pierāda, ka braukt uz Īriju viņai nav nekādas jēgas. Iespējams, viņš apsola, ka atgriezīsies Anglijā.

Pierunāšana nelīdz. Kaprīze, aizvainota patmīlība, ietiepība — lai kā to sauktu — pārvērtusies histēriskā kaislībā, kas dedzināt dedzina Vanesu. Trīs mēnešus pēc tam, kad Svifts atgriezies Dublinā un savā amatā, uz Dublinu atbrauc arī Vanesa.

Skumjš, daudzējādi nepatīkams un vispār banāls stāsts. Nav nepieciešamības un arī vajadzības noliegt: Svifta dzīvi tas nepušķo. Un tomēr — vai arī šajā gadījumā viņš nepalika uzticīgs sev, nevēlēdamies rēķināties ar to, kas, pēc viņa domām, ir dzīves ārējā čaula; rīkodamies, spriezdams un domādams tā, it kā viņam vajadzētu risināt nevis cilvē-/ ciskas attiecības, bet gan tīri teorētisku, abstraktu jautā

jumu? . ..

Skumji banāls stāsts. Un ļoti lēni, līdz pazemojumam apnicīgi tas velkas pretim neizbēgamam galam.

Ne jau kā uzvarētājs Svifts atgriežas Dublinā 1714. gada rudenī. Atgriežas uzvarētas, satriektas, valsts nodevībā apsūdzētas partijas morālais vadonis. Un dabiski, ka šejienes angļu sabiedrība — politiskās, klerikālās un administratīvās aprindas, kas sastāv tikai no vigiem, — sagaida viņu ne vien ar ļaunu prieku un izsmieklu, bet arī ar naidīgām demonstrācijām; pašā labākajā gadījumā viņu sagaida ar žēlumu, un tas aizvaino vēl briesmīgāk ...

Vanesas atbraukšana bija ironisks papildu triepiens m pievilcīgajā gleznā.

Vai iespējams noslēpt tik skandalozu faktu? Jau to-n iz — 1700. gadā Stellas ierašanās Īrijā deva vielu ten-l .im. Bet tad Svifts vēl bija maz pazīstams provinces mā-i ilājs, tagad viņš ir cilvēks, ko pazīst visa Anglija, viņš ieņem augstu amatu anglikāņu baznīcā — kādi plašumi paveras ļaunprātīgām, netīrām tenkām!

Turklāt Stella! Ko teiks Stella?

Svifts varēja augsti turēt galvu, kad ar savas personības un pārliecības spēku spēja iedvest Stellai, ka Svifta cieņas un mīlestības dēļ var un vajag atteikties no parastam sadzīves normām. Bet tas bija iespējams tikai tāpēc, ka Stella ar visu miesu un dvēseli noticēja Svifta vienreizībai, atšķirībai no citiem cilvēkiem.

Bet tagad? Kā lai Stella neredzētu, ka viņas varonis nebūt nestāv pāri citiem.. . Un te jāsabrūk visai viņu attiecību sistēmai, kas pastāvējusi tik ilgus gadus ...

Svifts nevar no tā nebaidīties. Tam jāuztrauc viņš vairāk par visu.

Ir gluži cilvēciski un dabiski, ka viņa pirmā reakcija uz Vanesas ierašanos — asa, rupja vēstule. Viņš zvērināt zvērina Vanesu atstāt Īriju un nežēlīgā vaļsirdībā paziņo, ka netaisās ar viņu tikties.

Vanesa tomēr panāca tikšanos. Svifts atkārtoja mutiski to pašu, ko bija rakstījis vēstulē. Bet viņš tomēr nebija noturējies līdz galam, Vanesa izspieda no viņa daļējus solījumus. Un viņa rakstā:

«Jūs lūdzāt mani nomierināties, teicāt, ka tiksieties ar mani, cik bieži iespējams. Jums gan būtu vajadzējis sacīt — cik bieži spēsiet pārvarēt savu nepatiku, cik bieži atcerēsieties, ka esmu pasaulē. Bet, ja arī turpmāk Jūs tā pret mani izturēsieties, Jums nevajadzēs ilgi raizēties. Es nevaru aprakstīt savas jūtas kopš brīža, kad ieraudzīju Jūs, esmu pārliecināta, ka jebkuru spīdzināšanu es panestu vieglāk nekā šos slepkavīgos, slepkavīgos vārdus. Es biju apņēmusies mirt, nekad vairs Jūs neredzējusi, bet manai apņēmībai, Jums par postu, nebija ilgs mūžs.»

Izlasot šīs pazemīgās un pazemojošās rindas, Sviftam vajadzēja sastingt smagā neizpratnē par cilvēku psihes neizdibināmību, kas liek lepnam un gudram cilvēkam tā rakstīt, tā just, pārvērsties tik nožēlojamā radījumā, pareizāk, nožēlojamā, niķīgā bērnā, kam atņemta rotaļ-

lietiņa. Tā taču ir apsēstība! Un mīlas apsēstība pēc visām savām pazīmēm ir tas pats, kas mistiskas ekstāzes apsēstība, — sen, jau pirms septiņpadsmit gadiem, Svifts ar naidu un nicinājumu šaustījis to «Mucas pasakā».

Ko tas nozīmē? Tikai to, ka viņš kļūdījies. Vanesa nav bijusi «Vanesa». Tāpat kā Bolingbruks nav bijis tas, par ko viņu uzskatījis Svifts, — un viņš pats pēc četriem Londonas gadiem palicis apmānīta muļķa lomā.

Ko nu darīt? Atzīt, ka dzīves pasniegtais rēķins, kas viņam maksājams, kļuvis vēl lielāks .. .

Skumji banālā stāsta beigu posms ievilkās. Bet pagaidām vēl nekas ļauns nenotika.

Palīdzēja Stellas ļoti saprātīgā attieksme.

Kā viņai nepiestāv uztieptā «mocekles» loma! Gudrs, ar gribas spēku, veselīgu saprātu un īpatu humora sajūtu bagātīgi apveltīts cilvēks, daudz ko mācījies no Svifta, — tāda ir Stella. Un viņa saprot Sviftu kā neviens cits. Jo tikai viņa lasīja «Dienasgrāmatu Stellai». Agrāk viņa skatījās uz Sviftu no lejas, turpretim tagad, kad viņai atklājusies «ziloņa bezpalīdzība», viņa prot skatīties arī citādi: ar to pašu mīlestību un cieņu, bet jau ar zināmu aizbildniecību, ar mātišķu iecietību un, varētu sacīt, pat ar maigu ironiju. Protams, viņa ir greizsirdīga, bet māk par to pajokot. Jo viņa saprot — ne tikai ar prātu, bet it kā ar sesto maņu —, ka briesmīgāk par visu Svifts necieš morālas atkarības sajūtu, gūsta apziņu, lai kas būtu gūstītājs. Viņai Vanesa nav bīstama, jo Vanesa, tīkodama pēc Svifta, apdraudēja^ viņa neatkarību.

To apzinādamās, Stella slēpj greizsirdību un necenšas saasināt attiecības. Pēc dažiem gadiem, kad sāncense arī fiziski bija pazudusi no skatuves, kāds Stellas un, protams, arī Svifta klātbūtnē teica, acīmredzot pieminēdams Svifta poēmu:

— Cik brīnišķīgi dekāns aprakstījis šo dāmu!

— Dekāns prot brīnišķīgi aprakstīt visu, ko vēlaties, pat slotaskātu, — atbildēja Stella.

Stella lieliski saprata Sviftu: ja viņš par Stellas sāncensi rakstījis, tā vairs nevarēja būt bīstama.

Tātad uz kādu laiku viss bija nokārtojies. 1715.— 1719, gadā Svifts acīmredzot tikai retumis tikās ar Va-nesu, un viņa, liekas, bija samierinājusies ar šo stāvokli.

Svifta un Stellas attiecības viņu dzīves jomā ir mierīgas un normālas. Kā agrāk viņi dzīvo atsevišķi: viņš savā dekāna namā pie katedrāles, viņa joprojām ar to pašu mis Dingliju atsevišķā dzīvoklī. Satiekas bieži, bet galvenokārt citu klātbūtnē. Vasaras mēnešos viņi pavada dažas nedēļas ārpus pilsētas pie draugiem. Vēl vairāk laika Svifts veltī saviem vasaras ceļojumiem pa Īriju, ceļo viņš viens. Gandrīz katru gadu Svifts raksta Stellai dzimšanas dienas dzejoli. Dzejas vērtības tajos velti meklēt, bet arī nemeklējot nevar neredzēt apstiprinājumu tam, ka Stella bijusi un ir Svilta vienīgā draudzene... «Kaut arī mēs vairs nevaram kā agrāk kalt plānus ilgam mūžam, laika steidzīgajā ritumā varam ar prieku atskatīties uz noietu ceļu.» Citā līdzīgā dzejolī Svifts, acīmredzot domādams sagādāt Stellai sevišķu prieku, konfidenciāli paziņo, ka viņas gadi un kompleksija gan divkāršojusies, viņa gan zaudējusi jaunības svaigumu, toties cik nesalīdzināmi gudrāka kļuvusi! Stellai atlika vienīgi pasmaidīt par šo Svifta izpratnē grandiozo komplimentu ...

Pasmaidīt, nodomājot, cik naivs gan joprojām ir šis cilvēks, par kuru gudrāku viņa nav redzējusi un pat iedomāties nevar; varbūt arī mazliet noskumt, domājot, ka šis neparasti gudrais cilvēks tomēr nespēj līdz galam izprast viņu — tik parastu sievieti...

Bet traģiski pārdzīvot, ka viņa vēl arvien nevar dēvēties par Svifta likumīgo sievu?

Ļoti daudziem Svifta pētniekiem šī hipotētiskā laulība nepieciešama vienkārši tāpēc, lai jo dramatiskāk izskanētu Svifta — Stellas — Vanesas attiecību fināls, lai jo dziļdomīgāks pamats būtu efektīgajai scēnai Dilenija atstāstā ...

Bet vai šī scēna maz notikusi?

Sākot ar 1719. gadu, Svifta un Vanesas attiecības nedaudz atdzīvojās. Šajā gadā Vanesa no Dublinas pārcēlās uz «Marlijas abatiju» Selbridžas apvidū; spriežot pēc viņu saglabājušās sarakstes no 1719. gada līdz 1722. gadam, Svifts dažu labu reizi apciemojis Vanesu un Vanesa viņu kronējusi ar sava dārza lauriem. Vanesas vēstules neko daudz neatšķiras no 1714. gada histēriskā kliedziena, tās pašas žēlabas un pārmetumi, tie paši lūgumi pēc satikšanās un apvainojumi vienaldzībā. Svifta vēstules ir sausas un korektas, viņš pasvītro savu tīri draudzīgo at-

tieksmi, ar labsirdīgu un netaktisku ironiju atceras viņu bijušo romāniņu, dod lietišķus padomus.

1721. gadā nomira Vanesas māsa, viņa palika jau pavisam viena; varbūt tāpēc viņa kļūst uzstājīgāka savās pretenzijās.

Vai slepenās laulības 1716. gadā notika vai nenotika, vai Vanesa uzrakstīja vai neuzrakstīja vēstuli Stellai 1723. aprīlī — kāda tam nozīme? It kā Sviftam nevarētu rasties citi iemesli beidzot saņemties un pārcirst mezglu!

1723. gada aprīlī Svifts devās savā parastajā ceļojumā, kas tagad viņam varbūt bija sevišķi svarīgs, jo rudenī viņš atsāk vētrainu darbību, — bet 1723. gada maijā Vanesa mirst aiz nezināma iemesla trīsdesmit triju gadu vecumā. Tādi ir zināmie fakti. Bet tie jāpapildina ar vēl kādu, ārēji pavisam nenozīmīgu, kas met sīku, toties jo spilgtu gaismas staru skumji banālajā, bet nekādi ne noslēpumainajā stāstā par viņu attiecībām.

Mēnesi pirms nāves, acīmredzot pēc pēdējās tikšanās ar Sviftu, Vanesa uzrakstīja jaunu testamentu, atceļot iepriekšējo, kas viņas diezgan ievērojamās bagātības novēlēja Sviftam. Pēc jaunā testamenta par viņas mantinieku kļuva Džordžs Bērklijs, kuru viņa bija redzējusi tikai reizi mūžā, un vēl viens viņas draugs. Bez tam testamentā pieprasīts, lai mantinieki publicē viņas rīcībā esošo poēmu un Svifta vēstules viņai. Apvainotā, nelaimīgā sieviete atriebās. Nožēlojama atriebība.

Vanesa pārstāja eksistēt jau labu laiku pirms jaunās dāmas Esteres Vanomrijas nāves. Un šī nāve neattiecas uz Sviftu, viņš pie tās nav vainīgs. Vainīgs viņš tikai ar to, ka nav noturējies pret tīkamo patmīlības kutināšanu, pret lēto sīkas godkārības gandarījumu toreiz, Londonas gados. Bet tagad viņš var brīvi uzelpot un pateikties dāmai Vanomrijai, ka tā izsvītrojusi viņa vārdu no sava testamenta. Viņa rīkojusies pareizi — Svifts nevarētu pieņemt naudu, viņam tāpat nāktos no tās atteikties.

Un tagad — ne vārda vairāk par šo dāmu, lai kā viņa tiktu saukta. Un visā tālākajā mūžā nekad un nekur Svifts vairs nav pieminējis Esteri Vanomriju, Vanesu . . .

Pietiek. Svifta pasludinātais starpbrīdis beidzies. Jaunā un pēdējā — barga karotāja veidolā stājas Svifts izbrīnītās Īrijas, Anglijas un kontinenta priekšā. Vecīgais Dublinas katedrāles dekāns ar bargu sašutumu pārtop tautas draugā, pa verdzinātāju ienaidniekā .. .

Piecpadsmitā nodaļa SVIFTS KARO

Vien tas ir dzīvības un brīvestības cienīgs, Kas katru dienu cīņā iet par tām.

Gēte

Izņemot cilvēku, mēs nezinām dabā nevienu citu radību, par kuras galu mēs varētu sajūsmināties.

Spinoza

Lietains un drūms bija Dublinas rudens 1724. gadā. Sīks nerimus lietus 28. novembra dienā smīlāja no paša rīta. Drūmas bija šaurās ielas, bezcerīgs šķita pats gaiss, vien-laik drēgns un smacīgs.

Bet likās — visi pilsētas iedzīvotāji iznākuši ielās, piepildījuši laukumus un šķērsieliņas. Ik ar stundu pūlis kļuva biezāks, blīvāks, lēni, bet neatlaidīgi no visām pilsētas malām virzīdamies uz Dublinas dienvidu daļu, uz Kornhilla laukumu, kur draudīgi slējās smaga celtne, četru šauru, drūmu stūra torņu apsargāta.

Dublinkāslu, angļu varas cietoksni pakļautajā salā, bija cēlis jau karalis Džons, angļu pirmais Īrijas iekarotājs.

Jau sen Īrija atradinājusies smaidīt. Kopš tās dienas, kad Kromvels ar uguni un zobenu piemeklēja «zaļo salu», Īrijas ciemi un pilsētas aizmirsuši pat šo vispieticīgāko cilvēka prieku. Nesmaida tie, kas drūzmējas pie Dublin-kāslas 1724. gada 28. novembrī. Mēmi, saspringti gaida: lūpas sakniebtas, sejas drūmas.

Gaida pūlis pie Dublinkāslas. Un gaida kopā ar to visa izmocītā, apspiestā, nabadzības izvārdzinātā Īrija līdz pašam pēdējam, visnomaļākajam ciemam. Gaida tā, it kā jebkuram šī gaidīšana būtu dzīvības jautājums.

Nē. Ne dzīvības. Bet daudziem kaut kā vēl lielāka par dzīvību. Kaut gan viņi gaida tikai vienu tiesas spriedumu.

Gaida Īrijas Augstākās tiesas Lielās žūrijas spriedumu kādam Hārdingam, vienkāršam Dublinas iedzīvotājam, nelielas tipogrāfijas īpašniekam, kas laiku pa laikam izdod dažādas grāmatiņas, brošūras un skrejlapas. Un nu div-

desmit četriem Lielās žūrijas locekļiem, tās pašas Dublinas amatniekiem, tirgoņiem, namsaimniekiem, jāizlemj, vai Hārdings noziedzies pret viņa augstību karali Džordžu I, iespiezdams un izplatīdams Dublinā un Īrijā brošūras ar nosaukumu «Vadmalnieka vēstules» — pirmo, otro, trešo un ceturto vēstuli, it īpaši ceturto vēstuli.

Augstākais tiesnesis Vaitšeds, kas arī gaida Lielās Žūrijas lēmumu, uzskata, ka Hārdings noziedzies pret karaļa varu. Jo ceturtajā «Vadmalnieka vēstulē» taču melns uz balta ir rakstīts:

«Pēc dieva, dabas, valsts un jūsu zemes likumiem jūs, īri, esat brīvi un jums arī jābūt tikpat brīviem cilvēkiem kā jūsu brāļiem Anglijā ...»

Un vēl:

«Tie, kurus pārvalda bez viņu piekrišanas, ir vergi, cita nosaukuma viņu stāvoklim nav.»

Pēc tiesneša Vaitšeda domām, tādus vārdus runāt, rakstīt, iespiest un izplatīt ir visusmagākais noziegums. Viņš labprāt notiesātu pašu rakstītāju, «Vadmalnieka vēstuļu» autoru, bet nav zināms, kas ir šis vadmalnieks, Dublinā vien daži desmiti veikalu tirgojas ar vadmalu, ir vadmalas tirgotāji arī Lielās žūrijas sastāvā — tātad īstais vaininieks nav atrasts, nav atklāts, kaut gan jau vairāk nekā mēnesi visās Dublinas publiskajās vietās izkārta valdības proklamācija, kas sola brangu atalgojumu — trīssimt mārciņu — tam, kas nosauks «Vadmalnieka» vārdu. Bet nevienu nav iekārdinājušas trīssimt mārciņas, neviens nav nācis pie tiesneša Vaitšeda un teicis: «Es zinu, kas slēpjas zem vārda «Vadmalnieks».» Tomēr ,nez vai Dublinā ir jel viens pieaudzis cilvēks, kam šis noslēpums būtu noslēpums, jo «Vadmalnieka» īstais vārds ir visu mutē. Ļoti labi šo vārdu zina arī pats tiesnesis Vaitšeds, bet darīt neko nevar, jo oficiālu pierādījumu viņam nav...

Tāpēc jo nešpetnāk viņa niknums izgāžas pār iespiedēju Hārdingu, viņam izdevies ieslodzīt Hārdingu cietumā, taču ar to nepietiek — jāpanāk, lai Lielā žūrija atzītu nozieguma sastāvu. Viņš kliedza uz žūrijas locekļiem, raudzīja viņus iebiedēt, draudēja šiem sīkajiem ļautiņiem — amatniekiem, tirgoņiem, kalpotājiem —, ka zinās gan, kā ar viņiem izrēķināties!

Tagad tiesnesis Vaitšeds gaida žūrijas verdiktu. Un gaida blīvais pūlis, modri saspringusī Dublina, mēmā,

| i verdzinātā Īrija, tālā Anglija. Un, ja iespiedējs Hārdings r/darījis noziegumu, tad tas nozīmē, ka īri ne vien ir vergi, bet arī atzīst sevi par vergiem.

Bet pūli pie Dublinkāslas pāršalc čuksts, čuksts pārtop saucienā, varenā, it kā no pašiem bruģa akmeņiem kāp-jošā aicinājumā:

— Mēs ar Džonatanu! Mēs ar Džonatanu!

Nosmaka sauciens zem savilgušām, pelēkām debesīm. Apklusa pūlis, sablīvējās vēl ciešāk.

Kurš pirmais uzzināja, kurš pirmais iesaucās? Visi reizē? Žūrija vienprātīgi noraidījusi apsūdzību pret Hārdingu. Nu jau viņi bija atkal pūlī, šie divdesmit četri — Džordžs I orbs, Viljams Elstons, Sterns Tajs, Ričards Vokers, Dāvids Tjū, Džons Džonss un citi, parasti, ikdienišķi cilvēki, dublinieši — amatnieki, tirgotāji un ierēdņi, kuriem kritusi loze būt žūrijas sastāvā un kuri, iespējams, šodien spēruši visvīrestīgāko soli savā mūžā ...

Pūlis aplaudē viņiem, spiež rokas, skūpsta.5 Smaida drūmā, pelēkā Dublina, smejas, dzied ...

Dzied Dublina. Izaicinošu, naidīgu balādi par varmāku — tiesnesi Vaitšedu. Un ikviens dziedātājs zina, ka balādes vārdus rakstījis tas pats vīrs, kurš rakstījis «Vadmalnieka vēstules» un kura vārdu, oficiāli nezināmu, daudzina pilsēta, visa zeme.

Ļaužu straume plūst uz senatnīgo celtni, pēc nostāstiem jau piektā gadsimtā būvētu, uz svētā Petrika katedrāli. Straumi nes kopīga griba — redzēt drūmo, nelaipno katedrāles dekānu un teikt viņam:

— Mēs esam ar tevi, Džonatan Svift, un tava balss — tautas balss!

Ap astoņpadsmitā gadsimta pirmā ceturkšņa beigām Īrija bija ne tikai iekarota, bet arī «konfiscēta» sala. Kromvels, Kārlis II, Jēkabs II, Vilhelms maz atšķīrās cits no cita savā Īrijas politikā. Īrijas zeme, melna, trekna, asarām un asinīm dzirdīta, — gardum gards kumoss. Sitijas tirgoņi finansēja Kromvela Īrijas ekspedīciju ar noteikumu, ka īru zemes taps konfiscētas viņu labā. Kromvels solījumu pildīja: pieci miljoni akru, no kuriem padzina īru fermerus, pārgāja angļu īpašnieku — Kromvela

kareivju un Kromvela kreditoru rokās. Ar Iru asinīm un īru postu Kromvels uzvijām nomaksāja savus rēķinus.

Iri pretojās. Vilhelms uz viņu pretestību atbildēja ar konfiskācijām. Vēl pusotra miljona akru. Par šī treknā kumosa sadali notika nežēlīgi ķīviņi starp gadsimta beigu Anglijas politiskajām grupām. Sadalīja. īriem bija vienalga, kā sadalīts, viņi zināja tikai to, ka no katriem desmit viņu tēvu zemes akriem deviņus sagrābuši jaunie īpašnieki.

Tikai neliela daļa jauno īpašnieku apmetās Īrijā, reto vilināja šī nelaimīgā un mežonigā sala. Jaunie lendlordi bez maksas iegūtās zemes nodeva savu pārvaldnieku ziņā, tie savukārt izrentēja īru zemniekiem viņu pašu agrākās zemes. Bijušajiem zemniekiem, proti, tiem, kas palikuši dzīvajos: ne mazāk par trešo daļu Īrijas iedzīvotāju — ap sešsimt tūkstoš cilvēku krita pusgadsimta ilgajās cīņās. Un uz gadsimta beigām «zaļā sala» pārvērtās ar uguni izdedzinātā, ar zobeniem sakapātā, izslepkavotā un izlaupītā salā ... Pie tam vēl pazemotā un apvainotā. Īrijas pamatiedzīvotājiem atņēma vispēdējās tiesības — tiesības uz savu reliģiju. Gadsimta beigās izdotie «soda likumi» taktiski nostādīja ārpus likuma Īrijas katoļus — tātad četras piektdaļas izseno Īrijas iedzīvotāju: viņiem bija liegtas tiesības piedalīties Īrijas tā saucamā parlamenta vēlēšanās — jo nomināli Īrija palika «brīva» zeme, ko ar Angliju vieno tikai karaļa vara lorda protektora personā; Īriju pārvaldīja — teorētiski — Īrijas parlaments, kam būtībā gan nebija nekādas varas. Bet šajā marionešu parlamentā, kas sastāvēja no angļu lendlordu ielikteņiem un Dublinas ierēdņiem, īri katoļi nevarēja ne tapt ievēlēti, ne arī vēlēt. Tāpat viņiem nebija tiesību ieņemt jelkādus sabiedriskus vai valsts amatus; draudot ar visbargākajām represijām, viņiem bija liegts noturēt katoļu dievkalpojumus ... «Šī nācija tapa iedzīta verdzībā, apkaunota, apvainota savās reliģiskajās jūtās, nicināta par savu nabadzību ... īrs piedzimst verdzībā, aug gūstā... pret Jru izturas kā pret netīras kastas pārstāvi, ar kuru saskaroties cilvēks var aptraipīties ...» — tā raksta laikabiedrs.

Un tomēr vīrišķīgā, talantīgā un nelaimīgā nācija negribēja mirt, izzust. Un, cīnīdamās par fizisko pastāvēšanu, Īrija atkal noziedzās pret Angliju .. .

Anglijas priekšā vainīga bija visa Īrija. Vainīga visa Īrija ar briesmīgu vainu, nāves grēku — gan zemnieki

l..ilo}i, gan pilsētnieki anglikāņi, gan izsenie Iri, gan iemi-l mātie angļi kolonisti.

Un ne jau tā vien bija Īrijas vaina, ka ši zeme pretojās i karotājam, — par to īrus vienkārši nogalināja; un jau

i.i vien bija īru vaina, ka viņi palika uzticīgi katoļu baznīcai, — par to īriem atņēma pilsoņu tiesības.

Bet smagākā visas salas, tās gaisa, ganību, upju, ieleju un visu salas iedzīvotāju vaina bija tā, ka ap gadsimta beigām Īrijā radās un attīstījās vadmalas rūpniecība. Un sāka konkurēt ar Anglijas vilnu.

Anglijas vilna... slavenais Anglijas vadmalas veļamais māls!

«Pats liktenis izredzējis Angliju par visas pasaules vadmalas tirdzniecības valdnieci. Jo kā gan citādi tā būtu vienīgā zeme pasaulē, kurai pieder neizsmeļami vadmalas veļamā māla krājumi! Pirmkārt un galvenokārt nācijai vajadzīgs likums par nāves sodu jebkuram tirgotājam, kas atklāti vai kontrabandas ceļā eksportē vadmalas veļamo mālu.»

Šis anonīma autora izteikums radies septiņpadsmitā gadsimta vidū. Jau tolaik Līdsas un Helifeksas ielejas un Noričas zemienes tā sauktie «tirgoņi rūpnieki» lieliski zināja, ka viņu mājamatnieku uz primitīvām mašīnstellēm austie vadmalas gabali pēc apstrādes ar veļamo mālu iekaro tirgus. Vadmala iet uz tuvējām Holandes ostām, nonāk Levantes piejiīras pilsētās, pāri okeānam aizceļo uz jaunām zemēm, nokļūst Lielo Mogolu impērijā un gādā Anglijai labklājību, bagātu dzīvi. Un tāpēc, astoņpadsmitā gadsimtā vidū raksta angļu ekonomists, «vilnu kopš tik seniem laikiem uzskata par svētumu, ka bīstami izsacīt domas, kas nevērstos uz vilnas rūpniecības stāvokļa nostiprināšanu». Un slavenais vilnas maiss, uz kura līdz pat mūsu dienām lordu palātā sēž lords kanclers, Anglijai nozīmēja simbolu: Anglijas tirgonis un politiķis — vai viņš būtu katolis vai anglikānis, vai nonkonformists — visupirms ir vilnas pielūdzējs.

Vadmalas rūpnieks tirgotājs, vadmalnieks — angļu rūpniecības mugurkauls, centrālā figūra, labklājības pamats, Anglijas balsts. Viņš to zina; zina arī citi — tie, kuru darbs patiesi baro Angliju, — vilnas kārsēji un vēlēji, audēji un vērpēji.

Vadmalnieka triumfējošo dzīves izjūtu asi un spilgti izsaka ironiskā dziesmiņa, ko dziedāja astoņpadsmitā gad-

simta angļu audēji. Dziesmiņa tā arī saucas — «Vad-malnieka gaviles».

«Starp visiem Anglijas amatiem, nav otra, kas barotu savus ļaudis treknāk kā mūsējais. Pateicoties mūsu tirdzniecībai, mēs esam apģērbti tikpat labi kā bruņinieki, mēs baudām pavaļas priekus, mēs dzīvojam jautri. Laupīdami un spaidīdami nabagos, mēs uzkrājam bagātības, radām dārgas mantas. Lai birtin birst lāsti pār mūsu galvām, toties mēs piebāžam savus naudas zuteņus.»

Ar niknu ironiju dziesmiņa vēstī, kā aplaimo vadmal-nieks savu zemi un savus strādniekus, un zīmīgi pasvītro audēju atkarību no vadmalas eksporta.

«Mēs liekam nabaga audējiem lēti strādāt. Ja mūsu prece neiet no rokas, viņi to uzzina tūlīt, toties mēs nekad viņiem nedarām zināmu, ka mūsu peļņa aug. Ja viņi ir nemierā, mēs sakām viņiem, ka mūsu audumi vairs neiet uz aizjūras zemēm ...»

Tāds ir vadmalnieks. Viņa labklājību veicina ne tikai dzīvie, bet arī mirušie. Kārļa II laikos vadmalas «tirgonis rūpnieks» pamanījās izdabūt likumu, pēc kura neviens mironis Anglijā nevar tapt apbedīts bez vilnas līķauta. Kāpēc neizsist peļņu arī no miroņiem?

Bet ne jau miroņi ir galvenais. Daudz nopietnāks uzdevums ir Anglijas vadmalas monopola nosargāšana aizjūras zemēs! Un tāpēc vadmalniekiem jāpanāk visstingrākais aizliegums izvest neapstrādātu vilnu, izved tikai gatavus izstrādājumus. Bet tas vēl nav viss, aizliegta pat dzīvu aitu izvešana, tuvāk par piecām jūdzēm no jūras krasta aizliegts cirpt aitas: lai nekur Eiropā, izņemot Angliju, neiemācītos izstrādāt vadmalu . . .

Un izrādās — iemācījušies. Un ne sliktāku kā Anglijā un lētāku kā Anglijā. Turpat blakus, ar roku var aizsniegt.

Jā, izrādās, Īrijā atrasts slavenais vadmalas veļamais māls, izrādās, tur jau zināmi visi ražošanas noslēpumi.

Kāda nolādēta zeme! Tik tiešām — čūlojoša vāts Anglijas miesā! Tāds konkurents pašu mājās!

Anglija ķērās pie lietas bargi un bez kavēšanās.

1698. gadā Anglijas parlaments pieņēma likumu, kas aplika Īrijas vilnas izstrādājumu eksportu uz Eiropas tirgiem ar nesamērīgi augstu nodevu. Bet ķis līdzeklis nebija pietiekams, un Vilhelms saņēma no Anglijas vadmalas lielrūpniekiem, abu palātu locekļiem, adresi, kas prasīja

t, 11 āķus soļus, Vilhelms, gudrs, sauss, mazrunīgs vīrs, lieliski /mādams, kam viņš parādā pateicību par Anglijas troni, un neuzskatīdams par vajadzību uzmest liekulības plīvuru

vai rīcībai, atbildēja uz adresi ar epohāli lakonisku un vaļsirdīgu rezolūciju: «Mani lordi un džentlmeņi, es dalīšu visu, kas manos spēkos, lai nomāktu vilnas rūpniecību Īrijā... lai tādā kārtā veicinātu angļu tirdzniecības uzplaukumu.» Un, tā kā šī tirgoņu karaļa vārdi vienmēr sakrita ar darbiem, jau nākamajā — 1699. gadā tapa kategoriski aizliegts izvest no Īrijas vilnu,, vienalga, uz kurieni, un, vienalga, kādā veidā, — neapstrādātu, pusfabrikātos, gatavos izstrādājumos. Likuma pārkāpējiem draudēja nežēlīgs sods: mantas konfiskācija, cietums, izraidīšana. Bet ar to vēl nepietika; angļu vadmalnieks brīvi uzelpoja tikai tad, kad Īrijas salu pakļāva sava veida blokādei — divi karakuģi un vairākas laivas ar bruņotu sardzi stāvēja Īrijas ostās, pieskatot, lai ne vilnās ķīpa, ne vadmalas jards neatstātu šīs it kā mēra piemeklētās salas krastus.

Un tad brīvi uzelpoja Anglijas vadmalnieks un varēja izteikt savu gandarījumu citā vēsturiskā frāzē:

«Ja īrs vēl joprojām spītīgi pastāvēs uz vadmalas ražošanu, viņam nāksies to vadmalu ēst.»

Vilnas rūpniecība Īrijā izbeidzās.

Tas vairs nebija: trieciens, tā bija cilpa Īrijas kaklā. Un cilpa žņaudza ne tikai zemniekus katoļus, bet arī angļu kolonistus, protestantus, pilsētniekus. Tiesībās uz nabadzību viņi bija gandrīz pielīdzināti dzimtajiem īriem.

Laikabiedrs vēsti:

«Visa zemes jaunatne iznīcināta vai emigrējusi. Palikušajiem nav nekā — ne īpašuma, ne naudas, ne ieroču, ne drosmes, ne saprāta,.. No katriem sešiem īriem pieci — nožēlojami vergi, kas derīgi tikai par malkascir-

tējiem vai ūdensnesējiem.»

Šis nežēlīgās rindas lasa sv. Petrika katedrāles dekāns Džon atari s Svilts, valdošās nācijas un valdošās reliģijas pārstāvis, viņu žņaudz sāpes un sašutums ...

«Nav vergu no dzimšanas, vergs var kļūt par cilvēku, un viņam jākļūst par cilvēku!» viņš domā. «Ģeniāli pielāgots ir šis smalkais mehānisms, kam varmācīgi jāpanāk tautas izdzlmšana, jāiedzen tā nabadzībā, jāiznīdē cilvēciskās pašcieņas pēdējās paliekas, — neko tamlīdzīgu vēl

nav radījis cilvēka izvirtušais ģēnijs,» — tāds raksturojums dots minētā laikmeta angļu valdīšanai Īrijā.

«Tātad šo mehānismu vajag iznīcināt,» viņš domā.

Taču kāda daļa Sviftam gar Īriju, šo izsūtījuma vietu, «nolādēto alu, kur es miršu kā noindēta žurka»? 'Lfrr;

Sviftam patika vasaras ceļojumi gan jaunībā, gan jo sevišķi tagad, kad viņš viens pats apbraukāja visu Īriju, arī salas vidieni, kur zem pamestības, trūkuma un beztiesības pelniem vēl gruzdēja savdabīgās īru kultūras paliekas.

Bet viņš nevar uzskatīt Īriju par savu zemi! Jo Svifts — caurcaurēm anglis gan pēc izcelšanās, gan pēc kultūras, gan pēc domāšanas. Šo zemi viņam uzspieduši nežēlīgi apstākļi.

Cik ļauna bezjēdzība! ... Svifts nīst un nicina katolicismu kā visverdziskāko reliģiju, bet viņam jādzīvo katoliskā zemē! Svilta cilvēka cieņu apvaino nabadzība, netīrība, tumsonība, bet viņš saistīts ar visnabadzīgāko un visnožēlojamāko Eiropas zemi! Sviftam ar viņa milzīgo politisko redzesloku pretīgs jebkurš domāšanas provinciālisms, bet šajā zemē provinciāls ir viss — no augšas līdz apakšai! Sviftam derdzas kliķu un grupu alkatīgā plēšanās par sabiedriskā pīrāga gabalu, bet taisni šī sasodītā sala ir it kā izmēģinājuma lauks visneiedomājamākām ķildām un intrigām, te neganti plēšas ne vien partijas, bet arī desmitiem sīku bandu un ne jau par pīrāga gabalu, bet par drupačām pagaldē ...

Ļauna bezjēdzība vai likteņa lāsts?

Bet cilvēks grib būt stiprāks par likteni. Un jo vairāk — Svifts.

Liktenis iegrūdis viņu šajā zemē. Ko lai dara, tas nozīmē, ka viņam jāatstāj šajā zemē savas — Svifta pēdas. Arī te viņš būs Svifts, kas tiesā visu ap sevi, tiesā pēc sava prāta, izsaka spriedumu un spriedumu izpilda.

Tad dzimst doma, vienkārša doma, kas ik ar dienu kļūst valdonīgāka un kareivīgāka, līdz pārtop emocijā, — tā ar Sviftu notiek vienmēr.

Viņš ienīst šo salu. Jo tā ir vergu apdzīvota.

Bet kas vainīgs pie tā, ka viņi ir vergi?

Vienkārša doma. Bet kuru angli iā spētu satraukt? Ar

iedomāta īra muti Svilts «Vadmalnieka vēstulēs» uzrunā iru tautu:

«Mūsu kaimiņi (kuru saprāts ir uz tāda paša līmeņa kā mūsējais, un tas gan nav nekāds augstais līmenis) ar dziļu nicināšanu izturas pret lielum lielu tiesu citu nāciju, bet it īpaši pret īriem. Viņi joprojām uzskata mūs par tiem mežoņiem, kas tika pakļauti pirms daudziem gadu simtiem. Un, ja es mēģinātu uzzīmēt jums tādus britus, kādi viņi bija Cēzara laikos, ar izkrāsotu miesu un zvēru ādās tērptus, mans pūliņš būtu tikpat saprātīgs kā viņu tagadējā izturēšanās.»

Ja ne «vadmalnieks», tad Svifts zināja, par ko viņš runā. Tieši tā pret īriem izturējās pat labākie no tolaiku angļiem. Vai īri vainīgi, ka viņi ir vergi? Un, ja viņi nav vainīgi, tad kas ir vainīgs? Anglikāņu baznīcas dekānam būtu ļoti viegli atbildēt uz šo jautājumu: vainīgo nav, jo tāds ir dieva prāts. Neticīgam dekānam (tādu bija diezgan arī bez Svifta) nāktos sacīt: vainīgo nav, tāda ir vēstures gaita. Bet, tā kā Svifts bija īpašs dekāns, savas personiskās, uz cilvēces atbrīvošanu virzītās reliģijas priesteris, viņš šo jautājumu risināja mazliet citādāk.

Vainīgie ir, proti, tie, kuriem tāds stāvoklis izdevīgs.

«Angļi ņirgājas par īru tumsonību, trulumu, gļēvumu. Bet šie trūkumi tur, kur tie sastopami, radušies tikai nabadzības un verdzības dēļ, kurā īrus iegrūduši viņu necilvēciskie kaimiņi. Es apgalvoju, pamatodamies uz daudzajiem novērojumiem, kas man radušies, apceļojot abas zemes, ka šejienes nabadzīgajiem zemniekiem esmu atradis daudz vairāk veselīga saprāta, humora, možuma nekā tās pašas kārtas ļaudīm Anglijā, Bet nebeidzamā varmācība, kurai viņi pakļauti, viņu lendlordu tirānija, garīdznieku pūliņi ir vairāk nekā pietiekami, lai notrulinātu cilvēka garu.»

Tā rakstīja Svifts intīmā vēstulē dažus gadus pēc tam, kad bija varonīgi pūlējies celt paverdzinātās Īrijas «cilvēka garu».

Doma kļuva par emociju, emocija tiecās pārtapt darbībā.

Bet cīnīties par Īriju — tas nozīmē uzstāties pret Angliju?

Ja, to Svifts saprot visā pilnībā. Un šis apsvērums viņu neapstadinas, nekādi neietekmēs viņa cīņas kaisli un neatlaidību. Drīzāk jau otrādi.

1720. gadā Dublinā tika publicēts anonīms pamflets —• «Priekšlikums ieviest vispārējā lietošanā Iru manufaktūras izstrādājumus apģērbam um,mājas iekārtošanai un kategoriski noraidīt visus tāda veida izstrādājumus, ko ieved no Anglijas».

Diezgan garais un neveiklais virsraksts tomēr panāca mērķi: varēja just, ka pamfleta autors nolēmis pavisam citādi izvirzīt jautājumu par Anglijas un Īrijas attiecībām.

Vēl septiņpadsmitā gadsimta beigās Irs Viljams Molinē publicēja pretangļu pamfletu, kas pierādīja, ka toreiz dibinātajam Īrijas parlamentam savā darbībā jābūt neatkarīgam no angļu likumdošanas. Ar smalkiem juridiskiem apsvērumiem Molinē pamatoja abu parlamentu līdztiesību. Viņa argumentācija bija asprātīga, bet pārāk speciāla un abstrakta, viņa pamflets nebija domāts «cilvēkam no ielas».

1720. gada pamfleta autors tiecas pēc gluži cita mērķa. Pamfletu it kā rakstījis vidusmēra cilvēks, kas traktē apspriežamos jautājumus ļoti vienkāršā sadzīves aspektā. Autors neargumentē, neteoretizē — viņš it kā brīnās un neizprot. Anglija aizliedz Īrijai izvest savu vadmalu, viņš prāto, bet vietējā vadmalā ģērbties īriem, Īrijas iedzīvotājiem, taču nav aizliegts? Tomēr angļu manufaktūras preces nezin kāpēc atrod noietu starp Īrijas iedzīvotājiem — starp tiem, protams, kuriem vispār ir iespēja pirkt. .. Tas ir neizprotami un netaisni. Un tas attiecas ne tikai uz vadmalu, bet vispār uz visam angļu precēm, ko ieved Īrijā. Joka pēc autors piezīmē:

«Es dzirdēju, kā viens arhibīskaps atstāstīja kāda cilvēka asprātīgu piezīmi: Īrija nebūs laimīga tikmēr, kamēr neizdos likumu sadedzināt visu, ko ieved no Anglijas, izņemot pašus angļus un angļu ogles. Es neatbalstu visādu izņēmumu vairošanos un atzīstos, ka neskumtu, ja angļi paliktu savās mājās un ar laiku atkristu vajadzība arī pēc angļu oglēm.»

Un tādā pašā vieglas patērzēšanas garā autors izvirza konkrētu priekšlikumu:

«Kā būtu, ja Īrijas parlaments pieņemtu lēmumu, kas aizliegtu valkat visus ārpus Īrijas ražotus apģērbus un dāmu modes piederumus, lietot ārpus Īrijas ražotas mēbeles? Ka būtu, ja šis aizliegums attiektos uz visiem drānu paveidiem... un ikviens šī likuma pārkāpējs taptu izsludināts par tautas ienaidnieku?» (Pamfleta kursīvs.)

Vienkārši, gandrīz naivi te formulēts gluži ārkārtējs priekšlikums. Bet pamfletistu vadījis dziļš psiholoģisks apsvērums: pārcelt ikdienas dzīves plāksnē ļoti aSu politisku jautājumu, iedvest lasītājam . šo nedzirdēti pārdrošo (iomtiļ nepasvītrojot tās neparastumu, bet it kā draudzīgi patērzējot.

Nemanāmi, bez pasvītro jumiem pamfleta autors piedāvā Īrijai jaunu taktiku cīņā pret angļu varmākām. Un tā ir varmākām bīstama taktika: tā aicina dot triecienu pašam Anglijas svētākajam, pašai tās alkatīgajai sirdij — angļu l irdzniecībai!

Bet it kā neviļus izmestajā terminā «tautas ienaidnieks» slēpās eksplozīvs spēks. Tauta? Anglija taču noliedza, ka Īrijā vispār būtu kāda kopīgu interešu vienota tauta; saskaņā ar Anglijas priekšstatiem Īriju apdzīvoja tikai hroniska naida plosītas sociālas, nacionālas un reliģiskas grupas. Un šī naida uzturēšana Īrijā — Anglijas politikas pamats! Lietot vārdu «tauta», runājot par Īrijas iedzīvotājiem, turklāt vēl skubināt to uz vienotu rīcību bija pārdrošs izaicinājums.

Un joprojām savā nevērīgajā manierē, bet pietiekami skaidri pamfletists liek saprast: lietas būtība ir tā, ka īru sala vispār dzīvo, varmācības atmosfērā. «Jau no svētajiem rakstiem zināms,» saka pamfletists, «ka vai mācība iedzen neprātā pat gudrus cilvēkus, un tikai ar gudru cilvēku nepietiekamību izskaidrojams tas, ka starp mums atrodas arī tādi, kas nav neprātīgi.. . taču varam cerēt, ka galu galā varmācība vedīs pie prāta arī muļķus!» Pat visvienkāršākajam lasītājam nebija grūti atšifrēt šo ironisko siloģismu. Šī un līdzīgas pamfleta rindkopas atbilda angļu justīcijas bargajam terminam «sedi-lion», kas nozīmē musināšana uz dumpi. Un, ja pēc «sedition» likumiem tapa sadedzināts Moliriē pamflets un autoru no cietuma glāba tikai nāve, tad kādam gan liktenim vajadzēja piemeklēt 1720. gada pamfleta autoru, kas «musināja uz dumpi» vēl tiešāk, rakstīja vienkāršajam lasītājam skaidri saprotamos vārdos?

Bet pamfleta autors taču anonīms ...

Lauvu pazīst pēc ķetnas. Gan Dublinā, gan Londonā ieraudzīja, ķetnu — un pazina lauvu. "Slda ķetna Anglijā bija tikai vienam — visi vēl atcerējās Svifta 1710.—1714. gadd pamfletus.

Cik negaidīti atgādināja savu esamību sv. Petrika ka-1

tedrāles dekāns!

Augsts vīrs ar ievērojamu posteni anglikāņu baznīcas hierarhijā — kāda daļa viņam, anglim, gar nolādēto katolisko Īriju un tās nedienām? «Tiec nu gudrs par šo jukušo garīdznieku?» niknā neizpratnē domā Dublinas valdošās aprindas. Viņš uzstājas viens pret visiem, aizstāvot satriekto, paverdzināto, pazemoto salu, vergu, «ūdens-nesēju un malkascirtēju» zemi — un viņš, anglis, garīga persona, uzdrīkstas kūdīt šo zemi pret Angliju".. Kas tas ir — ārprāts vai drosme? Ja tā raksta mācītājs, kā tad jāraksta dumpiniekam?

Naids un neizpratne radīja apjukumu. Kā tādos gadījumos parasts, tika publicēta valdības proklamācija, solot atalgojumu par pamfleta autora-uzrādīšanu. Taču par visu vairāk Dublinas varasvīri baidījās, ka savā naivumā kāds patiešām var atklāt vispār zināmo «noslēpumu»: Svilts tiesā — tā tikai vēl trūka!

Un apmulsumā nolēma atspēlēties iespiedējam Voter-sam — viņu arestēja par musināšanu.

Bet no skandāla izbēgt neizdevās.

Īrijas augstākais tiesnesis Vaitšeds, rupjš un truls cilvēks, pamfleta saniknots un sašausmināts, sāka kliegt uz zvērinātajiem, ka pamfleta autoram bijis viltīgs nodoms saķiidot abas zemes, lai Stjuartu dinastijai būtu vieglāk atgriezties Anglijā.

Bet zvērināto spriedums skanēja: nē, nav vainīgs.

Deviņas reizes Vaitšeds sūtīja zvērinātos atpakaļ uz apspriežu istabu, paziņodams, ka viņu spriedums ir nodevīgs, un deviņas reizes zvērinātie atkārtoja: nē, nav vainīgs. Bet, kad viņš desmito reizi prasīja sprieduma pārskatīšanu, zvērinātie pateica, ka vēl tālākā lietas izskatīšanā nevēlas piedalīties. Un Votersa prāvu vajadzēja atlikt.

Visa Dublinā smējās par Vaitšedu. Un kādi plašumi pavērās Svifta asprātībai! Atcerējies senos laikus, viņš pārpludināja pilsētu ar negantām epigrammām, griezīgiem dzejoļiem, šaustošām zobgalībām par satracināto tiesnesi. Pamflets tostarp pa pusei legāli iznāca arvien jaunos izdevumos. Un drīz visu Īriju aplidoja dīvaina vēsts par angļu dekānu, kas aizstāv paverdzināto Īriju pret pašu Angliju.

Vēsts par skandālu aizsniedza ari Londonu. Un tapa nolemts — Votersa lietu izbeigt pierādījumu trūkuma dēļ.

Vaitšeds krita kaunā. Voterss atgriezās brīvībā — bet vai Svifts tālab bija uzvarējis?

Pamfleta priekšlikums palika gaisā karājamies: Īrijas parlamentā nevienam pat prātā nenāca izdot likumu par Anglijas preču boikotēšanu.

Pagāja gads — divi — trīs, pagāja arī ceturtais gads. Īrijā viss bija pa vecam. Bet Svifts — klusēja.

Taču tā bija dziļu un versmīgu domu piesātināta klusēšana.

Pašapmāns nebija iespējams. Viņa pamfleta iespaids — tikai pārejošs literāra darba iespaids. Bet tas Sviltam nav vajadzīgs, literāra godkāre viņu īpaši neurda, viņam vajadzīgi konkrēti dzīves rezultāti.

«To, ko esmu darījis šis zemes labā, man lika darīt, nesamierināms naids pret tirāniju un varmācību,» viņš rakstīja kādā 1734. gada vēstulē. Šo naidu viņš izgāza jau 1720. gada pamfletā un redzēja, ka viņa balss bijusi saucēja balss tuksnesī. Bet viņš taču zina, ka naids pret paverdzinātajiem gruzd zem satriekto cerību pelniem. Uzpūst atlikušās dzirkstis bargā liesmā — tāds ir uzdevums.

Un Svifts redz, ka viņa pamfleta priekšlikums ir tikai literāri politisks paradokss, nevis kaujas lozungs, kas spētu apvienot verdzībā kritušo, pazemoto Īriju.

Turklāt pamfletā viņš nav vērsies pie tautas, tas bijis aicinājums bez adresāta, starp citu, pat ne aicinājums, drīzāk nepiespiesta un pārgalvīga patērzēšana.

Taču kopumā viņa pamflets nebija kļūda. Bet politisku nozīmi tas varēja iegūt tikai kā izejas punkts tālākam, jau konkrētam aicinājumam uz reālu masveida kustību. 1720. gadā tika pateikts, ka īru tautai ir iespēja cīnīties.

Tagad — cilvēkam no tautas un tautas vārdā — vajadzētu teikt, ka viņš grib cīnīties par savām tiesībām.

Kā atrast parocīgu ieganstu sākumam? Sviru 1 Kā sameklēt sviru, kas spētu izkustināt Īrijas posta klinti un pārvērst to lavīnā?

Sīka monēta, vara grasis — puspenss — kļuva par sviru.

Misters Viljams Vuds, komersants, projektu gudrotājs, dzelzsrūdas raktuvju arendators, plašu metālapstrādes darbnīcu īpašnieks, bija avantūrists. Elizabetes laikos viņam līdzīgie, par «tirgoņiem avantūristiem» dēvēti, eki-

pēja kuģus un devās pāri jūrām meklēt pejņu un slavu. Tagad viņiem savu nevaldāmo aktivitāti vajadzēja izvērst citos darbības laukos.

Daudz viņu bija Anglijā ap astoņpadsmitā gadsimta vidu, cilvēku ar lieliem plāniem un nevaldāmu ēstgribu, šo rūpniecības kapteiņu priekšgājēju, ceja sataisītāju. Tikai priekšgājēju, jo objektīvie apstākļi vēl visā pilnībā neatbilda viņu drudžainās rosības tempam un vērienam, vēl nepiepildāmas šķita viņu pārdrošās ieceres. Vesels bezdibenis vēl bija starp viņu laika tehniskajām iespējām un viņu kapitālistisko garu. Tāpēc viņi bija tikai ceļa cirtēji, priekšgājēji, ceļa sataisītāji gadsimta otrās puses tehniski bruņotajiem kapitālistiem, pilnvērtīgiem buržujiem, fabrikantiem un rūpniekiem, kas agrāko tirgoņu un baņķieru vietā izvirzījās par centrālajām figūrām. angļu ekonomikā.

Priekšgājējs, tātad neveiksminieks, bija arī Viljams Vuds. Viņam bija par šauru pirmskapitālisma dzelzs rūpniecības rāmjos, viņš tīkoja to revolucionizēt, kausējot kaļamdzelzi ar koksu, nevis ar parasti lietotajām kokoglēm, un ar šo paņēmienu panākt monopolstāvokli tirgū.

Viņa ideja bija veselīga, bet prasīja lielus ieguldījumus, taču Vuds, neraugoties uz savu pasākumu daudzpusību, bet varbūt arī pateicoties tai, bija pastāvīgā naudas trūkumā.

Tomēr misters Vuds nav kurš katrs. Viņam ir vārds starp visu veidu Londonas spekulantiem, tai skaitā arī starp titulētiem spekulantiem. Diezgan augstās domās par viņu kā uzņēmīgu un izdarīgu cilvēku bija pazīstamā Kenclalas hercogiene. Tiesa gan, ne pārāk dižas cilts hercogiene — karalis Džordžs bija atvedis viņu no Hano-veras —, toties karaļa mīļākā, toties pat šajā sabiedrības īpašumu nekaunīgās izlaupīšanas gadsimtā izcila ar pār-varīgu, nēsāta rausīgumu.

Un gadījās, ka 1722. gada beigās dižciltīgajai prostitūtai bija svarīga saruna ar rūpnieku avantūristu, saruna, kas spēlēja tik nozīmīgu lomu sv. Petrika katedrāles dekāna dzīvē un darbībā.

Tā patiešām bija lietišķa saruna, veltīta prozaiskai tēmai par sīknaudas trūkumu Īrijā un par valdības lēmumu ķerties pie vara monētu kalšanas īru salai.

Kā gan šī tēma varēja interesēt Kendalas hercogieni un misteru Vudu?

Vieglas un lielas peļņas iespējas pavērās hercogienei, un ne tik vieglas, toties lielākas — misteram Vudam.

Valsts vajadzībām nepieciešamo monētu kalšanas tie-•ibas piederēja pašai valstij, un to darīja valsts naudas kaltuvē pēc attiecīga parlamentā pieņemta likuma. Bet tā laja sarežģītā operācija, īpaši tad, kad vajadzēja ķerties pie lieliem vara sīknaudas daudzumiem, tāpēc valdība piaktizēja kalšanas patenta nodošanu privātām personām — uzņēmējiem.

Īrijā naudas kaltuves nebija, un jau kopš sešpadsmitā gadsimta apgrozībā bija no Anglijas ievestas zelta, sud-laba un vara monētas. Un Īrijai astoņpadsmitā gadsimta sākumā patiešām vajadzēja sīknaudas, apgrozībā esošo monētu vairs nepietika, bez tam vecās lielākoties jau bija nodilušas līdz nederīgumam. Būtu dabiski, ja likums par jaunu monētu kalšanu taptu pieņemts Īrijas parlamentā, bet Londonas valdība, no sirds nicinādama visu irisko un Īrijas marionešu parlamentu, par to vispār neiedomājās. Un vienlaikus ar lēmumu par jaunu monētu kalšanu tapa nolemts kalšanas patentu atdot privātpersonai.

Kendalas hercogiene, pateicoties saviem galma sakariem, varēja panākt, lai patentu izdod uz viņas vārda; viņa pati, protams, netaisījās ķerties pie šīs garlaicīgās un grūtās operācijas, viņa par solīdu samaksu grasījās atdot patentu kādam citam.

Tātad ko, lūdzu, par to domā misters Vuds?

Kendalas hercogiene — savos Hanoveras laikos vienkārši Sofija Šūlenburga — veca, līdz ķēmīgumam neglīta, lamzīgi gara un tālab iesaukta par «tirgus stabu» — pa gandrīz desmit Anglijā nodzīvotajiem gadiem nebija iemācījusies kaut cik pieklājīgi runāt angliski, viņas vācu akcents bija biezs un nekaunīgs. Taču Viljams Vuds viņu saprata labāk par labu un saprata arī, ka nav ko kaulēties, dižciltīgā dāma izvilks no viņa visu iespējamo.

Darījums tika noslēgts: Viljams Vuds samaksāja Kendalas hercogienei desmittūkstoš mārciņu atkāpšanās naudas un ieguva patentu vara sīknaudas kalšanai Īrijai.

Drīz vien Vuds savās darbnīcās ķērās pie monētu kalšanas, un 1723. gada beigās atsevišķi naudas sūtījumi jau nonāca Īrijā.

Bet 1724. gadā Vuds saprata, ka tas nemaz nav tik vienkārši, kā viņš iedomājies.

Vairāki apstākļi izraisīja īru neapmierinātību ar Vuda

monētām.

Ar neslēptu cinismu bija apietas Īrijas parlamenta tiesības.

Šokēja pats tagad jau visiem zināmais darījums: patents uz Kendalas vārda un Vuda samaksātie desmit tūkstoši.

Rupji cinisks bija pats peļņas paņēmiens: Vuda monētas rādījās pārlieku sliktas. Protams, neviens negaidīja, ka varš Vuda puspensā patiesi būs puspensa vērtībā, bet, kad noskaidrojās, ka monētas izgatavošanai izlietotā materiāla daudzums un kvalitāte vidēji nepārsniedz desmito daļu pensa, — to uztvēra jau kā pārāk bezkaunīgu laupīšanu.

Un beidzot Vuda monētu daudzums! Kļuva zināms, ka patents dod viņam tiesības izkalt kolosālu summu — simt astoņi tūkstoši mārciņu vara pensos un puspensos. Visas Īrijas apgrozībā esošo monētu vērtība nepārsniedza piecsimt tūkstošus mārciņu — tātad vajadzība pēc sīknaudas nepārsniedza summu divdesmit līdz divdesmit piecus tūkstošus mārciņu.

Iemeslu neapmierinātībai ar visu šo Vuda operāciju bija vairāk, nekā vajadzīgs. Un pat nevarīgais Īrijas parlaments jutās spiests kaut kā izrādīt savu neapmierinātību.

Uz Londonu nosūtīja biklus protestus. Londona atbildēja, nodibinot īpašu komisiju, komisija konstatēja, ka nekas sevišķs nav noticis un Vuda operācija atbilst parastajai kārtībai. Londonas naudas kaltuvē pat izdarīja dažu Vuda monētu analīzi un atzina to kvalitāti par pietiekamu: Vudam nebija grūti izkalt analīzes vajadzībām nelielu daudzumu labu monētu. Un, visubeidzot, Vuds vēl publicēja pamfletu, ar sarežģītiem aprēķiniem pierādīdams, ka viņa peļņa ir pavisam niecīga.

Jautājumu varētu uzskatīt par galīgi izsmeltu.

Bez šaubām, tā arī notiktu un Viljama Vuda vārds paliktu nezināms nākamajām paaudzēm, ja kādā jaukā 1724. gada jūlija dienā misters Hārdings, Dublinas iespiedējs un izdevējs, neatrastu savā pastā nelielu ļoti noteiktā rokrakstā rakstītu manuskriptu ar nosaukumu:

«Vēstule tirgotājiem, amatniekiem, fermeriem un visai vienkāršajai īru tautai par vara puspensu, ko izlaidis kāds Viljams Vuds, lai ieviestu to mūsu karalistē. Šī vēstule

parādīs viņa patenta nozīmi, viņa puspensa vērtību un liks apsvērt, vai kādam šis puspenss ir jāņem pretī un kā rīkoties, ja Vuds vai kāds cits mēģinās ar varu uzspiest mums viņa puspensu. Vēstule vēlama katrai ģimenei.»

Zem nosaukuma bija rinda: «Rakstījis M. B. Vadmal-nieks.» Nosaukums ieinteresēja. Bet jau pirmās «Vadmal-nieka vēstules» rindas — kā zibens spēriens!

«Brāļi, draugi, tautieši un pilsoņi! Tas, ko es grasos jums sacīt, lai tūlīt pēc rūpēm pār dievu un dvēseles glābšanu ir visusvarīgākais jums un jūsu bērniem; tas ir jūsu dienišķās maizes un dzīvības jautājums, no tā atkarīga jūsu visvienkāršāko vajadzību apmierināšana. Tāpēc es visā nopietnībā pastāvu, lai jūs kā cilvēki, kristieši, ģimenes tēvi un savu dzimteni mīloši pilsoņi izlasāt šo vēstuli ar visulielāko uzmanību vai lūdzat kādu citu jums to nolasīt; jūsu tēriņš būs nenozīmīgs, jo esmu lūdzis iespiedēju pārdot šo vēstuli par viszemāko cenu.»

Tāds sākums uztraucot un saviļņojot spieda lasīt tālāk ikvienu, kam. tika rokās Hardinga iespiestā un tiešām par viszemāko cenu pārdotā «Vadmalnieka vēstule». Kurš gan spētu — vienalga, īrs vai anglis, anglikāņu baznīcas loceklis, nonkonformists vai katolis, vigs, torijs, fermeris, amatnieks, ierēdnis, muižnieks, dūru cīkstonis, tirgotājs vai garīdznieks —■ kurš spētu neizlasīt līdz galam tā iesāktu vēstuli uzaicinājumu, vēstuli kliedzienu!

Tieši to arī gribēja «M. B. Vadmalnieks» — Džonatans Svifts, ģeniālais propagandas meistars, kam nebija līdzinieka prasmē ietekmēt sirdis un prātus, vislielāko un nopietnāko tēmu pasniegt visiem un katram, atrodot tai ideāli vienkāršu izklāsta formu. Naudas apgrozības problēma! Vuda patenta juridiskā likumība! Vai abstraktāki jautājumi vispār iespējami? Taču tie saistīti ar «cilvēka no ielas» elementārām, dienišķām vajadzībām un kļūst viņam par dzīvības jautājumu. Piecu no 1724. gada jūnija līdz decembrim izdoto «Vēstuļu» autora pseidonīms bija ārkārtīgi veiksmīgi izdomāts. Ja jau «Vadmalnieks», tad lasītājs uzreiz redz, ka viņam darīšana ar godājamu, solīdu cilvēku. Jau no pirmās vēstules izriet, ka «Vadmal-niekam» ir savs veikals Dublinā, — kas gan var būt labāk, kā gan neieklausīties tāda cilvēka vārdos, negaidīt no viņa lietišķu padomu? ...

Iedvest uzticību pret sevi — tas Sviftam vajadzīgs visupirms un galvenokārt. Jo viņam jau tajā dienā un

stundā, kad tapa pirmās «Vēstules» pirmās rindas, bija juti konkrēts, kaut gan ārkārtīgi pārdrošs mērķis.

Vuds un viņa puspenss — cik lielisks, iedarbīgs, paša likteņa dāvāts iegansts, lai mobilizētu visas Īrijas sašiu tumu pret paverdzinātajiem, cik parocīga svira, lai. iz-kustinātu iestingušo Īrijas posta klinti!

Protams, Svifts apzinās, ka pats par sevi iegansts nav nemaz tik briesmīgs. Ar apbrīnojamu, galēju sofistiskas loģikas spēku Svilts pirmajā «Vēstulē» attēlo nelaimes, kas piemeklēs Īriju, ja Vuda monēta izspiedis no apgrozības kā nepilnvērtīgu naudu visu zemes zeltu un sudrabu, kļūdama par vienīgo monētu apgrozībā. Tas ir visu « Vad-malnieka» prātojumu aksiomātiskais izejas punkts; un Svilta biogrāfi, galvu šūpodami, nospriež, ka ģeniālais publicists dotajā gadījumā bijis slikts ekonomists, kas pārāk, burtiski: sapratis slaveno Tomasa Grešeroa likumu, ka sliktākā monēta izspiedis no apgrozības labāko, un tāpēc pārspīlējis Vuda monētas ieviešanas sekas. Protams, Svifts nežēlīgi, grandiozi pārspīlēja, bet, visu savu mūžu interesēdamies par ekonomiku un finansēm, darīja to apzināti. Neatlaidīgi un apzinīgi viņš tiecās izmantot līdz galam laimīgi atrasto ieganstu, lai ieviestu lasītāju prātos un sirdīs savu vienīgo un galveno domu; par Īrijas tiesībām pretoties saviem paverdzinātajiem, par šīs pretošanās nepieciešamību.

Īrijas iedzīvotājiem neatkarīgi no sabiedriskās kārtas un turīguma, no piederības nacionāliem, sociāliem vai reliģiskiem grupējumiem vajag visiem kā vienam atteikties no Vuda sīknaudas, citādi viņi ies bojā! Tā saka «Vadmalnieks», tātad solīds, mierīgs cilvēks, un viņš runā, it kā pie galda ar draugiem sēdēdams un alu dzerdams:

«Kas attiecas personiski uz mani, esmu jau izlēmis, ko darīt: manā veikalā ir krietns krājums Iru vadmalas un zīda, un, lai nepieņemtu Vuda draņķīgo vara naudu, es grasos piedāvāt saviem kaimiņiem — miesniekiem, maizniekiem, aldariem un citiem preci pret preci. Bet to mazumiņu zelta un sudraba, kas man ir, es glabāšu kā aci pierē līdz labākiem laikiem vai līdz brīdim, kad vairs neatliks nekas cits kā nosprāgt badā .. .»

Ar ģeniālu iemiesošanās spēju Svifts pārliecina lasītāju: tavā priekšā ir nevis politiķis, nevis zinību vīrs, nevis pamfletists — tikai vienkāršs Dublinas veikalnieks, līdz nāvei nobijies un sašutis par to postu, ko nesīs Vuda

puspenss. Tāpēc viņš bieži atkārtojas, izsakās diezgan neveikli un it kā pārlec no vienas tēmas uz otru —- tā ari jāspriež parastam cilvēkam... Te vietā gan rupjš humors, gan pārspīlējumi, gan uzskatāmi piemēri; vadīdamies no aksiomas, ka Īrijā vairs nebūs citas naudas kā vien Vuda puspensi, viņš spriež: «Runā, ka Īrijas parlamenta priekšsēdētāja ienākums esot sešpadsmit tūkstoši mārciņu gadā, tad redzat — viņam vajadzēs nolīgt divsimt piecdesmit zirgus, lai pārvestu mājās pusgada algu, turklāt mājai būs vajadzīgi vairāk^ pagrabi tādas summas glabāšanai. Bet es nekādi nesaprotu, kas notiks ar baņķieriem. Jo dažiem, kā esmu dzirdējis, skaidrā nauda piederot četrdesmit tūkstoši mārciņu — lai atvestu tādu summu Vuda puspensos, vajadzēs ne mazāk par tūkstoš divsimt zirgiem!»

Tieši tā jāspriež naivam, izbiedētam vadmalniekam, un krāšņā dabiskumā noskan viņa izmisuma brēciens:

«Pat īru ubagi tiks izputināti, ja Īrijā iekļūs nolādētais Vuda puspenss!»

Un tomēr piezogas zināmas šaubas.

Kopš pašas jaunības Sviftam patika mistificēt. Bet nekad vēl — pat Bikerstafa epopejas laikos — viņš mistifikācijas tehnikā un patosā nebija sasniedzis tādus augstumus, nekad nebija iemiesojies savā varonī ar tādu meistarību.

Vai tomēr tā nav izsmalcināti ņirdzīga spēle, vai te ne-triumfē «māksla mākslas dēļ», vai šis vientuļais vecis, «vadmalnieka» masku klusajā kabinetā aplicies, nebauda mistifikācijas priekus, neliksmo par savu velnišķīgo iz-muļķošanas talantu?

Droši vien bija arī tas. Bija spēles elementi tāpat kā Bikerstafa epopejā, «Examiner» pamfletos un «Dienasgrāmatā Stellai», bija varbūt vēl augstākā pakāpē. Iespējams, ka pašuzdevumu — iemiesoties «vadmalnieka», parastā Dublinas tirgotājā — noteica ne vien politiska mērķtiecība, cīņas vajadzības, bet arī Svifta mākslinieka impulsi, paša līdz galam neapzinātā tieksme — pārvērst savu mūžu mākslas darbā.

Trūcīgs un vulgārs ir mēģinājums pretstatīt Syiftu — politisku cīnītāju Sviftam — māksliniekam, sanaidot abas šīs viņa aktīvās dzīves un. daiļrades metodes, saskaldīt viņa viengabalaino personību. Jo tikai tas sapratīs Sviftu visā viņa sarežģītībā, kas ielūkosies, kā savā starpā

sacenšas abas vienam un tam pašam mērķim pakļautās metodes. Bet šis mērķis vadījis visu viņa mūžu kopš brīža, kad vientuļais un drūmais jauneklis, vai nu mistificēdams, vai valdonīgu iekšēju prasību pildīdams, deva savai pirmajai grāmatai apakšvirsrakstu — «Sarakstīta cilvēku dzimuma visnotaļai labošanai».

Un tagad — 1724. gadā, piecdesmit septiņus gadus vecs, bet vēl vientuļāks, slavens, bet vēl drūmāks mākslinieks mistifikators, «Vadmalnieka» tēla radītājs, angļu dekāns, celdams kaujas karogu Īrijas cīņai pret Angliju, pilda šo pašu iekšējo prasību.

«Vadmalnieka vēstulēs» mākslinieka ģeniālā mistifikācija un «Vadmalnieka» groteskie pārspīlējumi cērt ceļu politiskam stratēģim uz lasītāja prātu un sirdi.

Jau pirmajā vēstulē soli pa solim, lēni un piesardzīgi, pusbalsī, starp citu Svifts iedveš lasītājam pārliecību, ka Īrijai nebūt nav jāpieņem no Anglijas ievestās monētas, ka tas atkarīgs no katra īra labās gribas.

Un «Vadmalnieka» sarunu biedram gribot negribot jāsāk domāt par savām tiesībām attiecībā uz Angliju, jāsāk domāt — ja viņš un kāds citķ un visi kopā atteiktos pieņemt Vuda puspensu, viņiem neko nevarētu padarīt!

Tieši tas ir vajadzīgs Sviftam — politiskam psihologam: iedvest vergiem, ka viņi var pretoties verdzībai. Atbrīvot viņus no verdziskuma psihozes — ar katru jaunu «Vēstuli» šis uzdevums kļūst arvien skaidrāks. Tāpēc nav grūti saskatīt pirmās «Vadmalnieka vēstules» centrālo kaujas pozīciju:

«Es nekad nebeigtu, ja pūlētos izstāstīt jums par visām nelaimēm, kas jūs piemeklēs, ja jūs būsiet tik dumji un samaitāti, ka pieņemsiet šo nolādēto sīknaudu. Būtu ļoti sāpīgi, ja Īrija būtu vienā svaru kausā, bet tas par Vudu sauktais cilvēks otrā un ja viņa kauss būtu smagāks par mūsējo, proti, visu mūsu karalisti, no kuras Anglija saņem peļņu — un labā naudā —, ne mazāku par miljonu mārciņu gadā, kas taču ir vairāk, nekā angļi saņem no visas pārējās pasaules.»

Tas ir ļoti vienkārši, ļoti lietišķi, pat sausi. Bet cik skaidri dzirdams aicinājums neaizmirst elementāru cilvēka pašcieņu: redzat, te ir viens Vuds un te — visa zeme; lai kļūtu bagāts, viņš grib pazudināt visu zemi; vai tiešam mes nepretosimies viņa nodomam? Bet, ja mēs

neesam vergi, tad laiks padomāt, kāpēc Anglija ar mums apietas kā ar vergiem.

Tā Svifts izmanto varenās iespējas, ko viņam dod Vuda puspenss kā iegāhsts un izejas punkts; tā viņš vara grasi pārvērš tērauda svirā.

Jau pirmā «Vadmalnieka vēstule» izraisa trauksmīgas atbalsis ne vien Dublinā, bet arī Londonā. Dublinas parlaments, kas jau agrāk izrādījis savu neapmierinātību, tagad, acīm redzami ne bez sakara ar Svilta pamfletu, enerģiski protestē Londonā pret Vuda patentu. Bet Londona vērīgi izlasīja «Vadmalnieka vēstuli» un, tāpat kā agrāk, nevarēja nepazīt Svilta rokrakstu. Un noprata, ka šajā lietā izrīkojusies pārāk bezkaunīgi, ka šī lieta ož pārāk nelabi: «Vadmalnieks» liek skaidri manīt, ka viņš lieliski informēts par Kendalas hercogienes desmit tūkstošiem.

Tika dibināta jauna valdības komisija lietas izskatīšanai. Komisija, protams, atzina, ka patentu Vuds saņēmis pavisam likumīgi un ka viņa kaltās monētas ir pietiekami pilnvērtīgas — to neatzīt būtu jau politisks skandāls —, taču vienlaikus nolēma krasi samazināt Vuda kaltās sīknaudas daudzumu: no sākotnējiem simt astoņiem tūkstošiem mārciņu uz četrdesmit tūkstošiem.

Uztraucās arī Vuds; viņš publicēja vēl vienu pamfletu, aizstāvēdams savas monētas pilnvērtību; Dublinas avīze pārpublicēja viņa pierādījumus.

Varētu uzskatīt, ka incidents ar to pašu arī izsmelts. Anglijas valdība taču bija piekāpusies visbūtiskākajā jautājumā — par jaunās sīknaudas daudzumu.

Taču Svifts drūmi smaida. Pirmais spēku mēģinājums bijis veiksmīgs.

Bet, ja Londona domā, ka «Vadmalniekam» ar to pietiks un viņš izlaidīs no rokām tik iedarbīgu sviru, tad Londona rūgti alojas. Varbūt ar šo būtisko valdības piekāpšanos pietiktu «Vadmalniekam», bet Sviftam vis nepietiek — Vuda puspensu vēl joprojām var izmantot kā ieganstu un iespēju sāceit vergus pret paverdzinātājieml

Ceturtajā augustā iespiedējs Hārdings saņem otro «Vadmalnieka vēstuli». Viņš nekavējas to iespiest un izplatīt: lai cik lēti viņš pārdotu skrejlapu, tas ir izdevīgs komerciāls pasākums — «Vadmalnieks» neprasa honorāru .. .

Un atkal dzirdama Svifta balss.

Cik negaidīti gaismā nu lasītājam parādās mierīgais Dublinas veikalnieks! Izrādās, viņš ir apbrīnojams polemists, nikns dialektiķis: viņš saplosa gabalos nelaimīgo Vudu — otrā «Vadmalnieka vēstule» veltīta Vuda pašaizstāvības pamfletam un Londonas valdības komisijas ziņojuma analīzei.

Ironisku, nievīgu, iznīcinošu argumentu krusa! Vuds apgalvo, ka Īrijai trūkstot sīknaudas, bet pēc «Vadmalnieka» domām:

«Ja mums, kā agrāk, būtu tiesības pašiem kalt savu naudu — un visi, arī mani ieskaitot, brīnās, kāpēc mums tādu tiesību vairs nav, — mēs izkaltu sīknaudu par desmit tūkstošiem mārciņu; kopā ar jau esošo krājumu šī summa būtu pilnīgi pietiekama; bet Vuds ar savu emisāru, dieva un mūsu zemes ienaidnieku palīdzību pamanījās iepirkt cik vien iespējams daudz mūsu sīknaudu, tā radot pašreizējo trūkumu. Taču novērst to pēc Vuda receptes būtu tas pats, kas nocirst roku, lai izdziedētu ieskrambātu pirkstu!»

Vuds atgādina, ka viņa monētas paraugi analizēti Londonas naudas kaltuvē, paša Izaka Ņūtona uzraudzībā, un ka monētas atzītas par pilnvērtīgām. «Vadmalnicks» neapstrīd dižā zinātnieka nesatricināmo autoritāti, bet — «Esmu dzirdējis par cilvēku, kas, savu namu pārdot gribēdams, kā paraugu nēsājis kabatā vienu šī nama ķieģeli un rādījis to pircējiem; tieši tas pats sakāms par Vuda monētu analīzi».

Tālāk Vuds, pūlēdamies atspēkot bažas par zelta un sudraba aizplūšanu no zemes, norāda, ka jebkurā maksājumā jaunās monētas pieņemšanu var ierobežot līdz dažiem pensiem. Tā bija atkāpšanās, turklāt diezgan muļķīga — Vuds vienkārši nobijās. Bet, ja Vuds atkāpjas, «Vadmalnieks» uzbrūk:

«Tā šis nožēlojamais, nekaunīgais metāla tirgotājs... uzdrīkstas diktēt veselai nācijai — ko pat neviens angļu karalis nav mēģinājis darīt —, cik viņa vara draņķa mums jāņem... bet viņa patents nevienam no mums neuzliek nekādus pienākumus, uz to nav likumīgu tiesību pašam karalim, turpretim Vuds te uzņemas likumdevēja varu un pretendē uz pilnīgu noteikšanu pār veselas tautas mantību. Debesu dievs! Kas dod padomus šai niecībai, kas viņam palīdz, kas viņu atbalsta un paskubina, kas ir viņa paju biedri? Vuds grasās man uztiept piecusarpus

v.ira pensus katlā manā maksājumā! Bet es saku, ka no-viušukā laupītāju un kramplauzi katru, kas uzmāksies, lai rs pieņemu jel vienu Vuda grasi no simt mārciņu liela maksājuma. Nekrītot negodā, var pakļauties lauvam, bet kaiš cilvēks gan ļausies, lai žurka viņu aprij dzīvu...

Iedomājieties, ka manā veikalā ienāk ārprātīgais ar pilnam rokām grāvī sagrābtu dubļu un prasa, lai es par šiem dubļiem dodu viņam desmit jardus audekla; man būs viņa žēl, es pasmiešos par viņu, bet, ja viņa uzvešanas uz to spiedis, izsviedīšu viņu pa durvīm. Vai Vuds, prasīdams manu zeltu un sudrabu par savu draņķi, pelna labāku apiešanos?»

Neganti, ar savu kaislību iekvēlinoši vārdi... Lasot cilvēki sažņaudza pirkstus dūrēs, kaklā kāpa naids pret «žurku», kas grasās dzīvu aprit visu zemi.

Un vēl ciešāka nekā pēc pirmās «Vēstules» kļuva vienkāršā lasītāja pārliecība, ka pār viņa zemi savilkušies bojāejas draudi, neatkarīgi no tā, vai zemē cirkulēs simt astoņi tūkstoši vai četrdesmit tūkstoši, vai tikai desmit pensi Vuda naudā.

Noārdējis kaislības līdz baltkvēlei, «Vadmalnieks» ierosina sastādīt deklarāciju par atteikšanos pieņemt Vuda sīknaudu un sņvākt visas Īrijas iedzīvotāju parakstus.

Protams, Svilts apzinās, ka viņa priekšlikums tehniski nav izpildāms. Bet ne jau tas svarīgi!

Aicinot uz darbību, kurā apvienotos visa Īrija, Svilts turpina — nu jau augstākos toņos — iesākto kampaņu par vienotas frontes izveidošanu.

Visas Īrijas vienība — tāda ir problēmas būtība.

Un ar smalku politisku aprēķinu Svifts 24. augustā publicē trešo «Vadmalnieka vēstuli» jau speciāli «Īrijas muižniecībai».

«Uzrakstījis jau divas vēstules, adresētas manas kārtas cilvēkiem, un būdams spiests ķerties pie trešās vēstules, es uzskatu, ka tagad man jāvēršas pie titulētiem un godājamiem cilvēkiem.»

Te nu viņš, starp citu, var jaut pilnu vaļu mistificējošai ironijai. Jo tieši «titulētie un godājamie», pateicoties savam stāvoklim, agrāk par citiem uzzināja, kas slēpjas aiz «Vadmalnieka» paraksta. Un labs joks ir tieši viņiem adresēt kaut vai šīs rindas par valdības komisijas pārskatu:

«Kā spēšu es, niecīgs, nemācīts, no valsts lietām tāls

tirgotājs, atbildēt uz tik pamatotiem apsvērumiem? Bet es raudzīšu to darīt, ņemdams talkā visparastāko veselo saprātu, bez viltus, izveicības vai daiļvārdības.»

Sv. Petrika dekāns, šo vēstuli rakstīdams, bruņojas ar indīgu smīnu, ar smalku juridisku loģiku, ar politiķa pieredzi, tribūna daiļrunību.

Šī vēstule ir pamatīga disertācija, kas pierāda, ka Īrija —■ pat toreizējo valsts tiesību ietvaros — ir tikpat brīva

zeme kā Anglija, nebūt nav tai pakļauta, un ar Angliju to vieno tikai personālūnija zem kopīga karaļa varas. Ja tas saprotams pat «niecīgam, nemācītam tirgonim», tad jo skaidrāk to vajadzētu saprast «titulētām un godājamām personām».

«Vēstules» politiski juridiskā argumentācija summējas dažās tēzēs, kas skan kā cīņas lozungi.

«Vai Īrijas tauta nav dzimusi tikpat brīva kā Anglijas tauta? Vai tā atteikusies no savas brīvības? Vai tās parlaments nav tikpat tiesīgs savas tautas pārstāvis kā Anglijas parlaments? Vai iri nav tādi paši karaļa pavalstnieki kā angļi? Vai pār viņiem nespīd tā pati saule, un vai tas pats dievs nav viņu gādnieks un aizstāvis? Un, ja esmu brīvs cilvēks Anglijā, vai kļūstu par vergu pēc sešu stundu brauciena pār jūras šaurumu?»

«Ja brīvai tautai ir tiesības pretendēt uz taisnīgumu, tad mums uz to ir vismaz tikpat lielas tiesības kā mūsu brāļiem Anglijā,., un šī zeme nekādi nav pelnījusi, ka to upurē viena vienīga spekulanta negodīgajai mantrausībai.»

«Ne jau man, niecīgam cilvēciņam, cilāt jautājumu par karaļa prerogatīvas apmēriem, bet esmu dzirdējis ļoti gudrus vīrus spriežam, ka arī karaļa prerogatīvai esot savas robežas tur, kur tā saduroties ar tautas laimības un labklājības apdraudēšanu.»

«Neviens līdz šim nav bijis tik nekaunīgs, lai pasludinātu, ka Iru tauta izslēgta no tām tiesībām, kas pieder visiem citiem karaļa pavalstniekiem; un mums, īriem, jābauda tās pašas brīvības un privilēģijas, ko bauda angļi.»

«Vudam bija pilnīgas tiesības piedāvāt mums savu sīknaudu, bet mums — vadoties no likuma, saprāta, mūsu brīvības un nepieciešamības — ir tiesības no tās atteikties.»

Šie lozungi kā bargas zibens plaiksnās izgaismo mazliet pieslāpēto trešās «Vēstules» fonu, kā pērkona dārdi

ielaužas pasvītroti mierīgajā, akadēmiski bezkaislīgajā argumentācijā.

Gan Londonas valdībai, gan vietējai Dublinas adminis-tiācijai kļūst skaidrs, ko grib panākt «Vadmalnieks»: saliedēt Īriju, izmantojot ērto ieganstu, radīt kopīgu īru lautas fronti no katoļiem, anglikāņiem, nonkonformistiem, vietējiem iedzīvotājiem un kolonistiem, no visiem, kam lada ciešanas, tiesa gan, dažādās pakāpēs un dažādos veidos, kopīgs ļaunums — Īrijas pakļautais stāvoklis angļu valsts sistēmā, tas stāvoklis, kas Īrijas iedzīvotājus padara par otrās šķiras pilsoņiem.

Un kļūst skaidrs, ka «Vadmalnieks» jau daudz ko panācis. Ne tikai Vuda sīknauda pakļauta stihiski radītam boikotam — to patiešām nekur neņēma pretī —, bet uz šī pamata sākusies vēl nepieredzēta tuvināšanās starp katoļticīgiem īriem un Īrijā dzīvojošiem angļiem. Laikabiedrs vēstī: ««Vadmalnieka» taures pūtienam atskanot, tautā sacēlās vētra. Jebkuras kārtas, amata vai partijas piederīgie bija pārliecināti, ka Vuda sīknauda nes viņiem bojāeju. Katolis, fanātiķis, torijs, vigs — visi pulcējās zem «Vadmalnieka» karoga, traukdamies kalpot kopīgai lietai.»

Dublinas valdošās aprindas pārņēma nemiers. Hjū Boul-lons, Īrijas arhibīskaps un gudrs politiķis, nule iecelts šajā augstajā amatā, bažīgi bilst kādā no savām tālaika vēstulēm:

«Galvenais likums angļu virskundzībai Īrijā— prasmīgi uzturēt naidu starp Īrijas iedzīvotāju dažādajām grupām, slāņiem un partijām. Šim likumam tagad draud briesmas.»

Kam gan tas skaidrāks nekā Sviftam? Tātad ar to pašu ieroci jādod nākamais trieciens.

1724. gada 13. augustā, proti, dienā, kad Īrijā ierodas jaunieceltais lords protektors Karterets, Dublinas ielās parādās ceturtā «Vadmalnieka vēstule». Šī vienkārši un izteiksmīgi adresēta «Visai īru tautai».

Mobilizējis Īrijas tautu, Svifts tagad aicina to uz rīcību, kas tālu pārsniedz pretvuda kampaņas robežas. Vuds ar savu puspensu vairs nav galvenais.

Turklāt Svifts, pateicoties savam stāvoklim un personiskajiem sakariem, zina, ka pretvuda kampaņa praktiski uzvarējusi. Viņš zina, ka gan Karterets, gan Hjū Boul-tons noskaņoti pret Vuda patentu. Un tāpēc neliedz sev ļauno prieku vaļsirdīgi patērzēt ar Boultonu:

«Šis džentlmenis (Boultons) nekad nepamestu savu Bris-toles bīskapa vietu, kas ienesa viņam tūkstoš divsimt mārciņu gadā, lai saņemtu šeit nomināli it kā četrreiz lielāku ienākumu, bet patiesībā uz pusi mazāku nekā viņa agrākā alga. Es tāpēc ceru, ka vismaz šajā vienā jautājumā (par Vuda patentu) viņš būs tikpat labs īrs kā ikviens no mums, kam nelaimīgs liktenis lēmis piedzimt šajā salā.»

Un, zinādams, ka angļi dzenas pēc administratīviem posteņiem Īrijā augstāka atalgojuma un lētākas iztikas dēļ, «Vadmalnieks» ar sviftiska nicinājuma smīnu raksta:

«Vispārējā opozīcijā pret Vuda sīknaudu viens no pacilājošākiem piemēriem ir tas, ka personas, sūtītas no Anglijas baznīcas, civilo un militāro posteņu ieņemšanai, visas kā viena ir mūsu pusē. Nauda, kas parasti cilvēkus šķir, šoreiz dīvainā kārtā kļuvusi par visvairāk sašķeltās tautas lielo vienotāju.»

Bet ne jau angļu dekāna nicīgajā ironijā pret saviem tautas brāļiem un kolēģiem slēpjas ceturtās «Vēstules» spēks. Sviīts tagad saka galavārdus, visuaptverošus savā lakonismā, bargus savā mierā...

Īrija ir tāda pati brīva zeme kā Anglija. Īrijas parlaments nekādi nav pakļauts Anglijas parlamentam. Anglijas likumi nav obligāti Īrijai, īru tauta nav ne mazākā mērā atkarīga no angļiem. Un, ja, piemēram, angļu tauta saceltos pret savu karali — kas ir arī īru karalis —• un celtu tronī citu, Īrijai ir tiesības viņu neatzīt. Kas tad radījis pašreizējo Īrijas stāvokli? Anglijas varmācība — atbild «Vadmalnieks» un ar niknu ironiju piebilst, ka varmācības tiesības ir tās tiesības, pēc kurām «vienpadsmit bruņoti vīri neapšaubāmi pieveiks vienu kreklā tērptu».

Kā pulcēšanās zvana dārdi skan slavenā formula

«Pret viņu pašu gribu pārvaldītu cilvēku stāvoklis nav nekas cits kā verdzība!»

Tāpēc viņš vēršas pie visas Īrijas tautas:

«Pēc dieva, dabas, valsts un jūsu zemes likumiem — jūs esat tikpat brīvi un jums jābūt tikpat brīviem cilvēkiem kā jūsu brāļi Anglijā!»

Skaidrāk pateikt nav iespējams. «Vadmalnieks» tagad aicina īru tautu ne tikai uz apvienošanos, bet ari uz sacelšanos pret angļu virskundzību. Pat par sīkākiem noziegumiem dižciltīgiem lordiem nocirta galvu, bet vienkāršus ļaudis pakāra. Un tāpēc nākamajās dienās

Ii.irādījās valdības proklamācija par iespiedēja Hārdinga .trestu un nodošanu tiesai un par trīssimt mārciņu lielu atalgojumu tam, kas atklās valdībai «Vadmalnieka vēstuļu» autora vārdu.

Konflikts bija nonācis pēdējā, visasākajā fāzē.

' Stāvoklis bija diezgan īpatnējs. Svifts lieliski apzinās, ka «Vadmalnieka vēstuļu» autora vārds tagad zināms katram dublinietim. Karterets, Hjū Boultons, valdības proklamācijas parakstītājs lords kanclers Midltons jau pēc pirmās «Vēstules» parādīšanās zināja, ka autors ir Svifts.

Un tikpat labi Svifts apzinās, ka neviens visā Īrijā neuzdrīkstēsies «izdot» Sviftu un ka vismazāk to vēlas Dublinas varasvīri.

Svifts bez maskas! Svifts tiesā! Tas būtu degošs sērko ciņš pulvera pagrabā! Svifts to varbūt gribēja, visādā ziņā par sevi viņš nebaidījās.

Un lika saprast Dublinas varasvīriem, ka viņš nepieļaus, lai grēkāzī pārvērš Hārdingu, un nebaidīsies atklāt savu pseidonīmu.

Nākamajā dienā pēc valdības proklamācijas publicēšanas — oktobra beigās — Karterets, jaunieceltais lords protektors un vecs Svifta paziņa no Londonas laikiem, rīkoja Dublinas pils zālē oficiālu pieņemšanu Dublinas augstmaņiem. Protams, pieņemšanā vajadzēja būt klāt ar! tik godājamai personai kā sv. Petrika katedrāles dekāns. Tomēr lords Karterets, diezgan gudrs, samērā kulturāls un korekts cilvēks, kas turklāt augsti ciena rakstnieku Džonatanu Sviftu un daudz ko dzirdējis par dekāna nebūt ne lēnprātīgo raksturu, jutās ļoti apmierināts, kad viesu pulkā neredzēja viņa garo stāvu.

Laipnais saimnieks apstaigā godbijīgā puslokā stāvošos viesus un padotos, ar katru pārmīdams kādu sirsnīgu vārdu. Kāpēc zāle pēkšņi satrūkstas, kāpēc godbijīgais pusloks sablīvējas izbiedētā bariņā?

Bez brīdinājuma, bez pieteikuma zālē straujiem soļiem ienāk dekāns. Viņa galva augsti pacelta, acis zvēro sašutumā. «Tāds viņš droši vien bija,» nodomā Karterets, «kad izgāza savas negantās dusmas pār Oksfordu, pār Boling.br uku.»

Svifts nāk tieši pie Kartereta.

Tātad jūs, milord, — saspringtajā klusumā atskan viņa augstā un nicīgā balss, — vakar veicāt cēlu varoņdarbu, publicēdams savu proklamāciju pret nabaga tirgo-

279

laju, kura vienīgais noziegums bija vēlēšanās glābt savu zemi no izputināšanas!

Cik viegli būtu tikt galā ai «nabaga vadmalnieku», bet cik grūti kaut ko atbildēt bargajam Sviftam... Karterets klusē. iūņ

Svilts turpina:

— Jūs uzskatāmi parādījāt, kas šai nelaimīgajai zemei gaidāms no jūsu valdīšanas. Acīmredzot jūs cerat, ka jums uzcels vara pieminekli pateicībā par to, ko esat darījuši. šī koka gabala labā.

Joks bija negaidīts un slepkavīgi trāpīgs («wood» angliski nozīmē koku, koka).

Mirkļa pauze — un milzīgā zāle nodārdēja nepiespiestos smieklos par šis zemes augstākās varas pārstāvi. Karterets iekoda lūpā, jau agrāk viņš zināja, bet tagad izjuta uz savas ādas, ka Svilta pletne ne vien sāpīgi sit, bet arī nežēlīgi dzeļ... Labāk neteikt neko — varbūt lieliskā asprātība remdēs dekāna dusmas.

Bet, kad smiekli apklusa un dažs labs ar zināmu novēlošanos apjēdza, ka viņam vis Karterets par šiem smiekliem paldies neteiks, Svilts atkal pacēla roku, prasīdams uzmanība

Viņa tālākie vārdi bija mierīgi un vienkārši. Dižciltīgā lorda priekšā vairs nestāv bargais dekāns, bet necils vadmalnieks. Taču arī necilais vadmalnieks pateica pietiekami, lai viņa vārdus jau tajā pašā vakarā daudzinātu Dublinas ielās, namos un krogos; īpaši par to, ka ne Dublinā, ne visā Īrijā neatradīsies cilvēks, kas nodotu «Vadmalnieku», pat ja tiktu solīts ne tikai trīssimt, bet trīssimt reiz trīssimt mārciņu, un ka ne Dublinā, ne visā Īrijā neatradīsies tādi zvērinātie, kas atzītu par vainīgu tipo-grāfu, «Vadmalnieka vēstuļu» iespiedēju ...

Svilts paklanījās un aizgāja...

Bet drīz vien Svilts ar pašrocīgu parakstu — Dž. Svilts, sv. Petrika katedrāles dekāns — nosūtīja vēstuli lordam Midltonam; arī tā bija domāta publicēšanai un tikai nejaušības pēc ieraudzīja dienas gaismu daudz vēlāk..

Šī vēstule ir īss visu «Vadmalnieka vēstuļu.» kopsavilkums. Tiesa, vēstulē Midltonam par «Vadmalnieku» top runāts trešajā personā, bet vēstules frāze: «Tā kā Vadmalnieks vairs neparādīsies uz skatuves, uzskatu par savu pienākumu stāties viņa vietā,» — taču uzskatāma par pilnvērtīgu atzīšanos. Un šajā vēstulē — jau savā vārdā-—;

viņš atkārto, attīsta un pastiprina tēzes, kuru dēļ Midltons Ierakstīja valdības proklamāciju.

Jā, Svitts netaisās slēpties. Un Dublinas varasvīri saprot — ja Hārdingu un līdz ar to Vadmalnieku notiesās, gaidāma paša Svifta parādīšanās uz skatuves.

Bet to nesaprot trulais un ļaunprātīgais tiesnesis Vait-šeds, kura vadībā notiek Hārdinga prāva. Vaitšeds 1720. gadā jau reiz bija sadūries ar Sviltu līdzīgā lietā. Varbūt tāpēc viņš tik neganti ārdās tagad?

Lietu iztiesā, piedaloties Lielās žūrijas zvērinātajiem. Vaitšeds izsauc katru zvērināto, kliedz uz viņu, spārdās ar kājām un draud, ka Hārdinga attaisnošana sagādās zvērinātajam lielas nepatikšanas. Dublina uzzina par tiesneša draudiem, uzzina arī Svitts. Dienu pirms lietas izskatīšanas katrs no zvērinātajiem saņem nelielu dokumentu ar Vadmalnieka parakstu un nosaukumu «Padoms». Dokumentā norādīts, ka Hārdinga notiesāšana būtu līdzvērtīga Vuda attaisnošanai un liktu spaidu kārtā pieņemt viņa sīknaudu. Tālāk «Padoms» norāda, ka Vaitšeda draudi ir bezspēcīgi draudi.

«Padoms» bija iespiests uz atsevišķas lapiņas, un visa pilsēta gaidīja, kā beigsies tiesneša divkauja ar «Vadmalnieku».

Protams, tā beidzās ar Vaitšeda sakāvi: zvērinātie vienbalsīgi atzina, ka Hārdings ar «Vadmalnieka vēstuļu» publicēšanu nav vainīgs «musināšanā uz dumpi».

Bet Vaitšeds nelikās mierā. Viņš, pretēji parastajai krimināllietu iztiesāšanas praksei, atstādināja Lielo žūriju un nolika otrreizēju lietas izskatīšanu ar jaunu zvērināto sastāvu. Bet Dublinas ielās tikām pārdeva skrejlapas ar balādēm un epigrammām par «dusmīgo tiesnesi» — vai maz jāpiebilst, kas bija autors?

Un atkārtotā divkauja Vaitšedam beidzās ar vēl smagāku sakāvi un negodu: 28. novembrī jaunais zvērināto sastāvs ne tikai atzina, ka Hārdings nav vainīgs, bet arī nosprieda griezties pie valdības ar speciālu paziņojumu, kas protestētu pret Vuda sīknaudas apgrozību Īrijā.

Dublina līksmoja. Smieklos un gavilēs skanēja šaurās, drūmās ielas, gaisā šāvās svētku raķetes par godu sv. Petrika dekānam, nebija neviena nama, kurā nedzertu uz «mūsu Džonatana» veselību, visās sabiedriskās vietās un pilsētas veikalos karājās viņa portreti, nezināmu mākslinieku neprasmīgo otu gleznoti; tiklīdz viņš parādījās uz

ielas, ap viņu .uzgavilēdams un aplaudēdams salasījās pūlis, visu Īriju aplidoja vēsts par «angļu dekānu», kas stājies cīņā par nelaimīgās tautas tiesībām. Tad ari dzima tautas leģenda, ka Džonatans Svifts ir seno Īrijas karaļu un nacionālo varoņu tālīns pēcnācējs ...

Londonai un Dublinai vajadzēja kaut kā izkļūt no grūtās situācijas. Hjū Boultons — gudrākais Īrijas politiķis — sūtīja uz Londonu izmisīgu vēstuli premjerministram Robertam Volpolam. «Apdraudēta visa Anglijas kundzības sistēma Īrijā,» viņš sacīja, «kamēr pastāv tā Īrijas vienotība, kas radusies cīņā pret Vuda sīknaudu; ir tikai viena izeja — izdalīt Vuda sīknaudas jautājumu no visiem citiem jautājumiem, atzīt sakāvi šajā atsevišķajā jautājumā un ar to pašu sagraut pamatu Īrijas vienotībai.» Robertam Volpolam, gudram ciniķim, nevajadzēja divreiz skaidrot lietas būtību: pie velna prestižu, ja apdraudēta realitāte!

Un pēc kāda laika Vuda patents tika anulēts.

Tātad ar Vuda patentu un viņa sīknaudu bija cauri. Tātad savā viscildenākajā un visbīstamākajā cīņā, ko Svifts no sākuma veda viens, bez partijas, bez atbalsta, bez vārda, bez aizstāvja, taču arī bez piekāpšanās, tikai ar vārda spēku, spožu loģiku un nerimtīgu naidu pret varmācību un netaisnību, — šajā vissīvākajā sava mūža cīņā viņš uzvarējis!

Svifts uzvarējis?

Ar rūgtu smīnu, ar šaubām viņš domā par savu uzvaru,

«Vadmalnieka vēstules» — cik spožs ... literārs darbs! Ja neskaita dažas kaunīgas piezīmes par saviem pamfletiem «Dienasgrāmatā Stellai» un Svilta izsaucienu kādā sarunā par «Mucas pasaku» •— nekad un nekur viņš nav devis novērtējumu savam literārajam darbam. Bet apzināties savu spēku un sava darba vērtību viņš varēja!

Un redzēja, protams, ka šīs «Vēstules» — pēc kompozīcijas, pēc stila, pēc ģeniālās iemiesošanās spējas, pēc dialektikas spožuma, ironijas spēka un humānistiskā patosa spraiguma — ir izcilākās no visa, ko viņš līdz šim publicējis... Laikabiedri «Vadmalnieka vēstules» pielīdzināja Dēmostena runām.

Jā, nekad viņš nebija uzskatījis savus literāros darbus par pašmērķi, viņam bija sveša radīšanas procesa izbaude pati par sevi. Bet tieši te, šajās «Vadmalnieka vēstulēs», bija izpildīts pienākums aizstāvēt cilvēku pret meliem un

282

varmācību un panākts reāls, praktisks mērķis! Kad vēl agrāk Svifts varēja lepoties ar tik taustāmu panākumu? Tiesa gan, «Sabiedroto rīciba» sekmēja Mārlboro atstādināšanu un miera noslēgšanu, bet toreiz Svifts runāja partijas vārdā, varas atbalstīts, turpretim Vudu viņš iznīcināja un uzvarēja kā anonīms vienpatis — vadmalnieks!

Jā, uzvarēja. Bet graša vērta viņa uzvara, turklāt ne parasta graša, bet Vuda graša vērta ...

Lai cik galvu viņš nocirta savai hidrai, tās atauga no jauna.

Vai nu Svifts neredzēja, ka tik vien bijis uzvaras kā lidz galam izmantots iegansts un gadījums... Jo svira tapa izsista no viņa rokām, iznīcinot ieganstu — Vuda grasi. Uzvarēja Hjū Boultons un Roberts Volpols, atņemdami Sviftam viņa sviru. Jau nākamajā dienā pēc Vuda patenta anulēšanas sabruka Svilta celtā Īrijas vienotības ēka — kas nu par ēku, vienkārši veca fantazētāja uzsliets kāršu namiņš. Jau nākamajā dienā viss atkal bija tāpat kā agrāk. Viss bija pa vecam, verdziskas samierināšanās drūmā ikdiena atkal nāca pār Īriju pēc cīņas svētkiem. Kas bija mainījies? Kas vērsies uz labu? Vai nelaimīgā tauta tāpat necieš postu, «kuram līdzīgu nepazīst visas cilvēces vēstures annāles»? Vai joprojām nav paverdzināta ne tikai nelaimīgās tautas miesa un esība, bet arī dvēsele un prāts? Vai tā nav tikpat dziļi pazemota, apspļaudīta, izsmieta? . . .

Praktiskā uzvara . . . Bet pagāja tikai daži gadi — un Svifts redzēja, ka nemanāmi, bez trokšņa Īrijas apgrozibā ieviesusies importēta, angļu kalta vara nauda; bija aizmirsta arī «Vadmalnieka» prasība kalt Īrijai nepieciešamo naudu pašā Īrijā. Tiesa gan, sv. Petrika dekāns toreiz lika pacelt melnu karogu katedrāles tornī un vairākas dienas pēc kārtas sitās katedrāles zvanu skumji pieslāpē-tās mēles . . . Dekāns varēja atļauties šo prieku, bet kas par to — vecā dekāna joki un ērmības, ne vairāk!

Un kas par to, ka pēdējos gados sv. Petrika dekāns ir viscienītākais, vispopulārākais, vismīļotākais cilvēks Dublinā un Īrijā...

Kas par to, ka driz pēc šiem notikumiem Hjū Boultons rakstīja uz Londonu: lai arestētu dekānu, būtu vajadzīgi desmit tūkstoši vīri...

Kas par to, ka Svifts ar pilnām tiesībām bija teicis: «Vuda dienās man būtu vajadzējis tikai pacelt pirkstu —

un Dublinas iedzīvotāji saplosītu gabalos ikvienu angļu varas pārstāvi...»

Kas par to, ka lords protektors Karterets vēlāk sacīja: «Es tajos gados pārvaldīju Īriju ar Svifta žēlīgu atļauju,» — bet pašam Sviftam bija teicis: «Es zinu, ka visa Dublina uzskata jūs par savu aizstāvi un bez vārda runas pildīs jebkuru jūsu pavēli...»

Un kas par to, ka vēlāk, kad Sviftam radās jaunas sadursmes ar angļu ierēdņiem, brīvprātīga Dublinas pilsoņu sardze dienām un naktīm stāvēja pie viņa mājas...

Tikai patīkama kaprīzas patmīlības kutināšana, ne vairāk. Viss palicis pa vecam.

Diktators? Bet ko lai viņš diktē?

Vadonis? Bet kurp lai viņš ved nelaimīgo, izmocīto tautu?

To viņš nezināja.

Sējai gatavs tīrums pletās viņa priekšā — plašs, kails, alkstošs, — bet kur viņa sēkla?

Īrijas atbrīvošana... Arī turpmākajos gados viņš raksta pamfletus par Īrijas tēmām, top vēl divas «Vadmalnieka vēstules», taču viņš zina tikai to, ka īriem jāizraujas no verdzības, un tālāku ceļu neredz.

Svifts karo? Bet vai maz vērts Sviftam karot?

Sāpīgas un slimas domas. Uzvarētā domas. Un tās savelkas ap veco, vientuļo vīru viņa savrupajā kabinetā, smacē dvēseli, dzelina sirdi...

Svifts nezina, ka lielā, vēsturiskā plānā uzvarētais nebija viņš. Svifts nezina, ka cīņā par īru tautas prātu un dvēseli, mēmo, savā postā iestingušo Īriju viņš, Svifts, bija vēstnesis un sējējs, kaut arī to neapzinājās. Dziļi tautas dvēselē iegula viņa sētā sēkla, pats viņš to neredzēja, — un sēkla bija nemirstīga, kā nemirstīga ir tauta, un dzina asnus tālākajā divsimt gadu garajā Īrijas cīņā par neatkarību un brīvību.

Godīgais karotājs, viņš domāja, ka ir traģiski bezspēcīgs, un nezināja, ka viņa spēks pārdzīvos gadu simteņusl

Sešparismilā nodaļa SVIFTS MAKSĀ RĒĶINU

Tikai rakstnieka grēksūdze, kurā viņš sadedzinājis sevi, lai atdzimtu vai mirtu, — tikai tā var kļūt liela ...

A. Bloks

Tev ir briesmīgi daudz, šaušalīgi daudz prāta, tik daudz, ka es patiešām nezinu, kāpēc tas dots vienam pašam cilvēkam ...

Beļlnskis Hercenam

Svifta dzīve — ar viņa paša ziņu, piekrišanu un aktīvu līdzdalību, kamēr viņš bija dzīvs, un arī tiešā viņa pēcnāves ietekmē — ir noslēpumu, mīklu un mistifikāciju aizplīvurota. Un, ja viena no galvenajām vietām pieder viņa grāmatai ar īsu iesauku «Gulivers», tad dabiski, ka ap to blīvējas tikpat daudz mīklu.

Visupirmā: kad šī grāmata uzrakstīta? Kādā secībā tapušas grāmatas nodaļas? Diezgan būtiski jautājumi, taču joprojām neatbildēti, un vispār pieņemtie secinājumi ir tikai aptuveni...

Pat ļaunāk: joprojām nav izsmeļošu, materiālu pierādījumu, ka «Guliveru» sarakstījis Svifts... «Gulivera» rokraksts — tas, pēc kura iespieda pirmo izdevumu, — nav atrasts; pats Svifts nekad nav atklāti teicis, ka viņš būtu autors Benžamina Motes izdotajai un 1726. gada 28. oktobrī Londonas grāmatu veikalos nonākušajai grāmatai — «Lemjuela Gulivera, sākumā ķirurga, vēlāk vairāku kuģu kapteiņa, ceļojumi pie dažām tālām pasaules tautām».

Par tādas grāmatas parādīšanos 28. oktobrī ziņoja trīs Londonas laikraksti — «Daily Journal», «Daily Post», «Evening Post». Tur šaubu nav.

Kā rokraksts nonāca pie izdevēja? Tas kļuva zināms tikai pēc gandrīz divsimt gadiem, kad tapa publicētas dažas vēstules no Motes arhīva. Lūk, viena no tām.

«Londona, 1725. gada 8. augusts. Ser! Mans brālēns Lemjuels Gulivers pirms kāda laika uzticēja man savu «Ceļojumu» norakstu ... Esmu rādījis manuskriptu daudziem

cilvēkiem ar labu gaumi, un viņi ir pārliecināti, ka šai grāmatai būs ļoti labs noiets. Kaut gan dažas nodaļas vienā otrā vietā var likties diezgan satīriskas, pēc viņu domām, tajās nav nekā aizskaroša. Bet par to Jums j.ā-spriež pašam, vadoties no savu draugu padomiem, un, jā Jums vai viņiem radīsies pretējs iespaids, Jūs darīsiet man to zināmu, atsūtot rokrakstu atpakaļ, taču ne vēlāk kā pēc trim dienām. Labās atsauksmes, ko esmu par Jums dzirdējis, ļauj man uzticēt Jums šo rokrakstu. Es ceru, ka man nevajadzēs to nožēlot, un, pārliecināts par to, prasu, lai rokraksts .katrā ziņā būtu visu laiku Jūsu uzraudzībā.

Tā kā «Ceļojumu» publicēšana Jums, jādomā, būs ļoti izdevīga, es kā sava drauga un brālēna pārstāvis rēķinos ar pienācīgu atalgojumu, jo zinu, ka autors nolēmis grāmatas ienākumu izlietot trūkumā kritušu jūrnieku pabalstīšanai; esmu pilnvarots viņa labā saņemt no Jums vismaz divsimt mārciņu, bet, ja grāmatas noiets neattaisnos manus aprēķinus, tad uz Jūsu norādījumu pamata Jums taps izmaksāta tāda summa, kāda Jums šajā gadījumā pienāktos.

Varbūt Jums, lietišķam cilvēkam, šāda rīcība liksies dīvaina. Bet, tā kā es pirmai's tik ļoti uzticos Jums — cilvēkam, kuru nekad neesmu redzējis, tad domāju, ka arī Jums vajag uzticēties man. Tātad, ja pēc trim lasīšanas un apsvēršanas dienām Jūs manu piedāvājumu pieņemsiet, varat ķerties pie rokraksta iespiešanas, lai savukārt trīs dienu laikā pēc lēmuma grāmatu iespiest Jūs izsniegtu bankas čeku par divsimt mārciņām cilvēkam, no kura Jūs saņēmāt šo vēstuli un rokrakstu; viņš ieradīsies pie Jums ceturtdien, š! mēneša vienpadsmitajā datumā, tieši četros. Ja nolemsiet rokrakstu atdot, uzrakstiet vienkārši uz papīra gabaliņa, ka manu piedāvājumu nepieņemat. Jūsu padevīgais kalps Ričards Simpsons.»

Vēstuli kopā ar rokrakstu, kā pēc daudziem gadiem izdevās noskaidrot, B. Motem nodevis Svifta vecais draugs Erazms Lūiss, piedaloties dzejniekam Poupam, arī Svifta draugam.

Mote, acīmredzot caur Lūisu, nekavējoties atbildēja «Ričardam Simpsonam», ka rokrakstu viņš iespiestu ar noteikumu, ka minētās divsimt mārciņas izmaksās tikāt tad, kad paies seši mēneši pēc grāmatas iznākšanas. No^1 protams, ka «Ričards Simpsons» piekritis. Un tieši pusgadu

286

pēc grāmatas iznākšanas Mote saņēma tādu vēstuli: «Misiņ Mote, rakstu Jums, lai darītu zināmu, ka Jums jāaiziet pie mistera Erazma Lūisa uz viņa namu Korkstrītā pie Iiorlingtonhauzas un jāsaka viņam, ka esat ieradies pēc mana lūguma. Minēto Lūisu esmu pilnvarojis kārtot visus darījumus, kas attiecas uz mana brālēna Gulivera grāmatu, un piekrītu visam, ko jūs kopīgi nolemsiet. Visvieglāk viņu sastapt mājās no rītiem. Ričards Simpsons.»

Uz tās pašas papīra lapas uzraksts:

«Londona, 1727. gada 4. maijs. Esmu visā pilnībā apmierināts. E. Lūiss.»

Tātad Mote samaksājis. Viņš bija apbrīnojami godīgs izdevējs, jo lieliski zināja, ka tikpat labi varētu nemaksāt un «Ričards Simpsons» viņam neko nespētu padarīt tā vienkāršā iemesla dēļ, ka nekāda «Ričarda Simpsona» nav.

1726. gada novembrī Londonas draugu vēstulēs Sviftam daudzkārt pieminēts «Gulivers». Tāpat arī Svifta atbildēs. Bet nekur nav tiešu norādījumu, ka grāmatu sarakstījis viņš, -— noslēpums tika glabāts visiem spēkiem. Un, protams, nevienā no sešiem Svifta dzīves laika izdevumiem Svilts nav minēts kā «Gulivera» autors.

Uņ tomēr, pat ja nebūtu nekādu mājienu un norādījumu, pat' ja draugi, noslēpuma zinātāji, būtu spējuši to saglabāt, pat ja galu galā mēs varētu iztēloties, ka grāmata nav ieraudzījusi dienas gaismu 1726. gadā, manuskripts nozudis un atradies tikai tagad, — arī tad nebūtu ne mazāko šaubu, ka vienīgi «Mucas pasakas» un citu Svifta sacerējumu autors, vienīgi cilvēks, kas nodzīvojis Svifta mūžu, varēja uzrakstīt «Guliveru». Jo, ja Svilts nav Gulivers, tad Gulivers gan ir Svifts ...

Literatūra par «Gulivera» avotiem ir ļoti bagātīga. Šie avoti neapšaubāmi meklējami trīs strāvās: stāsti par patiesiem ceļojumiem, kas pārpludināja tālaika grāmatu tirgu, fantastiskie ceļojumi un utopijas. Tad antīkie autori, kā Lukiāns, laikabiedri un priekšteči — Heringtons, Rablē, Sirano de Beržeraks, Verrass D. Ailē, Dampjērs, Gabriels Foliņjī un daudzi citi — Svifts lasīja vai varēja būt lasījis šīs grāmatas, Beržeraka «Ceļojums uz Mēnesi» bija viņa bibliotēkā — neapšaubāmi ietekmēja «Guliveru» — literatūrpētnieki var uzrādīt ne tikai desmitiem sakritību, bet arī aizguvumu no minētajiem autoriem ...

Taču tas viss ir pārāk mazsvarīgi.

Komentētāji atzīmējuši visas vietas «Guliverā», kuru avots meklējams pašā dzīvē; tā, piemēram, konstatēts, ka Guliverā piedzīvojumi liliputu galmā atstāsta ar Boling-bruku saistītos notikumus, dažas Laputas ainas — Eterbe-rija prāvu, Flimnapa — liliputu galminieka tēlam par prototipu kalpojis Roberts Volpols, premjerministrs (tāpēc arī uzskata, ka uz Flimnapu attiecināmās pirmās daļas nodaļas rakstītas jau pēc grāmatas pabeigšanas 1726. gada pavasari pēc Svifta sarunas ar Volpolu). Komentāros var atrast precīzas norādes, ka tāda un tāda frāze uzrakstīta tāda un tāda notikuma ietekmē...

I

Arī tas ir gan interesanti, bet mazsvarīgi.

Visubeidzot noskaidrots, ka jau 1714. gadā «Martina Skriblerusa kluba» sanāksmēs Sviftam uzdots sacerēt parodiju par fantastiskiem ceļojumiem un uzmests parodijas konspekts, — tas ieraudzīja dienas gaismu kā viena no «Mārtiņa memuāru» nodaļām, — un šī nodaļa tad ari kļuva par graudu, no kura izauga «Gulivers».

Šis atzinums šķiet ļoti vērtīgs, bet gala rezultātā atkal mazsvarīgs. Mazsvarīgs salīdzinājumā ar galveno — pa-matfaktu «Guliverā» «noslēpumā».

Fakts ir vienkāršs, pat elementārs.

Gulivers — tas ir Svifts; Guliverā ceļojumi ir Svifta «ceļojumi»; «Guliverā» lasīšana sākama ne no grāmatas pirmās lappuses, bet no agrīnās Svifta mūža lappuses, proti, no tās, kurā sākas viņa patstāvīgais dzīves ceļš pēc Viljama Tempļa nāves 1699. gadā.

Kā redzams no grāmatas, Guliverā ceļojumos viņa galvenā bagāža bijusi veselais saprāts. Bet Svifta bagāža? Tas pats veselais saprāts, iemiesots rokrakstā, no kura viņš nešķīrās piecus gadus, — «Mucas pasakas» rokrakstā.

Te nu ir «Guliverā» galvenais un svarīgākais literārais avots! Un ne velti uz «Pasakas» pirmā izdevuma apvāka solīti «Tā paša autora darbi, kas taps izdoti vistuvākajā laikā» — darbu sarakstā ir «Slavas dziesma cilvēku dzimumam», «Nejēdzību karalistes apraksts», «Terra Australia Incognito augstmaņa ceļojums uz Angliju, tulkots no oriģināla» ... Tas ir grauds, no kura izauga «Gulivers».

«Mucas pasakas» slavenā devītā nodaļa laipni pavēstī lasītājam: šīs grāmatas autors ir no Bedlamas izbēdzis ārprātīgais. Ņirgādamies un mistificēdams Svifts piespēlē lasītāja sirdij tīkamu formulu. Bet aiz izsmiekla un mistifikācijas stāv Svifta atteikšanās pieņemt un samierināties

i' r sava laika kultūru, jo tā ir neprāta, melu un varmācības radīta.

— Tātad, — lemj Svifts, — nenormāla ir pati pasaule, bet es esmu normāls, normāli ir mani spriedumi, mans kritiskais skatiens un slimības diagnoze... Un, ja mani izdaudzinās par nenormālu, tas būs normāli, jo Bedlamas iemītnieki savus ārstus vienmēr uzskata par ārprātīgiem ...

Tā veselais cilvēks sāk savu ceļojumu pa slimo pasauli. Tas ir ārsta ceļojums. Politisko pamfletu autors, Bedlamas izmēzējs, Bikerstafs, ministru «aizbildnis», «Pētnieks», «Vadmalnieks» — tās ir ārsta maskas un sejas, un šis ārsts pūlas kaut jel drusciņ apārstēt cilvēku dzimumu. Mēģinājumi ir dažādi, bet rezultāts viens: cilvēku dzimums ne tikai nav izārstējams, bet arī negrib, lai to ārstē. Tad ārsts saprot, ka no ilgākas noskatīšanās ārprātīgo izpriecās arī viņam draud ārprāts.

Un Svifts nolemj: jāsamaksā laika gaitā uzkrātais rēķins.

Jāatgriežas ceļa sākumā un vēlreiz jāizvirza jautājums— pasaule un es! Citā gaismā un ar jauniem materiāliem, lai analīze būtu pārliecinošāka, diagnoze pilnīgāka.

Tā rodas «Gulivers», kas jaunā, padziļinātā un pastarpinātā kvalitātē pārskata «Mucas pasaku». Kas tur postulēts, te pierādīts mākslas tēlos, kas tur klaji pateikts, te parādīts, tur rasējums, te glezna, tur reljefs, te apjoms, tur pasaules formula, te pasaules redzējums ...

Bet mērķis ir un paliek viens: labot cilvēku dzimumu.

Tāpēc arī rezultāts — viens. Grāmata kļūst par grēksūdzi. Nevis ķirurgs Lemjuels Gulivers, bet doktors Džo-natans Svifts stāsta par saviem ceļojumiem — par normāla cilvēka gaitām nenormālā pasaulē.

Tātad «Gulivera» «noslēpums» izdibināts?

Nē, tikai sarežģījies.

Gulivers — Svifts? Bet kurš Gulivers? Viņš taču nav viens, ir veseli četri Guliveri!

Lūk, pirmais Gulivers — liliputu zemē. Šis staigā lasītāja simpātiju oreolā, dedzīgas līdzjūtības pavadīts, lasītājs uztraucas par viņa likteni. Rokas un kājas viņam sasējuši ļaunie un gļēvie pigmeji, viņš ir dižens un skaists, viņš ir Varonis, un — pāri visam — viņš ir dzīvs cilvēks!

Šis Gulivers ir Svifts?

Parādās otrais Gulivers. Nožēlojama figūriņa, komisku situāciju varonis, it kā tāpēc vien radīts, lai uzklausītu Brobdingnegas karaļa augstprātīgi laipnās pamācības. £S

Vāi arī šis Gulivers ir Svifts?

Trešais. Vienaldzīgs un rāms Laputas karaļvalsts, La-gado akadēmijas, Balnibarbijas posta, izvirtību, ķēmību, idiotismu vērotājs, kas vēsi nolūkojas, akurāti pieraksta, bezjūtīgi atzīmē, bezkaislīgā balsī stāsta...

Tad jau droši vien šis Gulivers ir Svifts?

Beidzot ceturtais: guingnmu un jehu zemē. Ai, tas nu ir pavisam cits Gulivers! Traģisks, vientuļš, ar nicinājumu un lāstu novērsies no sava dzimuma un sev līdzīgajiem, derdzīgs sev tik ļoti, ka satrūkstas, ieraudzījis savu atspīdumu strautā; viņš nīst sevi par to, ka ir cilvēks, bet cilvēks — tas ir jehu... Tāds viņš atgriežas mājās kā mūžīgas trimdas vietā ...

Kurš tad no viņiem ir Svifts? Visi četri vai neviens?

Visvairāk četros «Ceļojumu» varoņa veidolos pārsteidz tas, ka viņš nebrīnās ne par ko, lai redzētu ko redzēdams. Ne par ko viņš nebrīnās pasaulē, kurā nokļuvis, tātad nešaubās, ka šī pasaule ir normāla un saprātīga, galvenokārt jau liliputu pasaule. Svifta doma te ir asa un dziļa. Ar ģeniālu mākslinieka nojautu viņš saprata: ja Gulivers kaut uz mirkli brīnītos, atteiktos atzīt liliputu pasaules realitāti un saprātīgumu, viss būtu pagalam, Liliputija pārvērstos bezjēdzīgā pasaciņā. Pret Liliputijas saprātīgumu protests rodas nevis Guliveram, bet gan lasītājam, filozofisko (ne tikai elementāri sadzīvisko) konfliktu starp Guliveru un Liliputiju pārdzīvo nevis Gulivers, bet gan lasītājs. Tas tikai kāpina lasītāja simpātijas pret varoni, bet tas nav viss. Svifts tēmē dziļāk.

Arī cilvēks taču ne par ko nebrīnās savā apkārtējā pasaulē, uzskata to par visa eksistējošā normalitātes un saprātīguma pirmo pazīmi.

Tomēr izrādās, ka «nebrīnīšanās» vēl neko nenozīmē. Gulivers nebrīnās, bet pasaule apkārt viņam ir nenormāla un nesaprātīga. Lasītājs jūt līdzi Guliveram, tātad iedomājas sevi viņa vietā. Taču, kļuvis kaut uz mirkli par Guliveru, viņš nevar nepadomāt: vai tikai ap mani nav liliputi, vai šī pierastā pasaule ap mani maz ir saprātīga un normāla?

Tad arī prasīties uzprasās analoģija starp Angliju un Liliputiju. Lasītājs zina, ka Anglijā ir vigi un toriji; ir

katoļi un protestanti; pastāv angļi un franči. Viņam nav ik; mazāko šaubu, ka tāds dalījums ir normāls un saprātīgs. Izrādās, arī Guliveram ne mazākā mērā nešķiet dīvaina Liliputijas politisko partiju — «augstpapēžu» un «zempapēžu» pastāvēšana vai arī liliputu atšķirība no saviem kaimiņiem blefuskāņiem — pirmie sit olu no apaļā gala, otrie no smailā; Gulivers uzskata to visu par normālu un saprātīgu, jo fakts paliek fakts!

Bet mums viņš liekas smieklīgs, viņam taču nav ne jēgas, ne saprašanas! Tā ir neprāta un bezjēdzību pasaule! Gulivers neredz, viņš ir fakta gūstā, bet mēs — no malas — mēs redzam . ..

Un, ja tagad no malas paskatīsimies uz mūsu pasauli, — ko mēs ieraudzīsim? Kāda tā mums liksies?

— Es paskatījos, — saka Svifts un ved mūs uz milžu zemi, Brobdingnegas karaļvalsti. Jo nemanāmi noticis pār-statījums: Brobdingnegas karalis ir pirmās daļas Gulivers, bet pašreizējais Gulivers — pirmās daļas liliputs. Brobdingnegas karalis izturas un uztver Guliveru no tādiem augstumiem, no kādiem mēs uztvertu un izturētos pret liliputu, kas būtu nokļuvis pie mums un stāstītu par savu pasauli. Un mēs parakstāmies zem vārdiem, kurus Brobdingnegas karalis saka Guliveram: tu nāc no neprāta un bezjēdzību pasaules .. . Bet Gulivera pasaule taču ir mūsu pasaule!

Tā attīstās grāmatas iekšējā dialektika, Svifta dialektika. Un lasītājs redz: pirmās daļas Gulivers ir Svifts, otrās daļas Gulivers ir viņš pats, lasītājs.

Tieši tāpat arī trešajā daļā lasītājs nostāda sevi Gulivera vietā. Viņa vietā, bet ne viņā pusē. Jo trešās daļas Gulivers nav aizstāvamā puse, vienīgi auksts vērotājs, fotoaparāts, kas fiksē bezjēdzību un neprāta ainu.

«Bet Laputa, Balnibarbija, Glubdabdriba vismaz nav mūsu pasaule,» atvieglots domā lasītājs . . .

— Nav gan, — piekrīt Svifts un klusē, atstādams pārējo lasītāja ziņā.

Klusē arī lasītājs, pēkšņu aizdomu pārņemts. Nav mūsu — un tomēr — vai tad viņš nesaprot, ka visam, ko Gulivers ieraudzījis Laputā un Balnibarbijā, ir savas pazīmes, elementi un iedīgļi viņa, lasītāja, ikdienas pasaulē? Visam — sākot ar bēdīgo Balnibarbijas (Īrijas) politisko un ekonomisko stāvokli un beidzot ar visbezjēdzīgākajiem Lagado akadēmijas projektiem. Un, ja kūtrajam un

gļēvajam lasītāja prātam tomēr vajadzīga priekšā teikšana, Gulivers tikpat migrīgi un bezkaislīgi pastāsta La-gado akadēmijas profesoriem, kas nodarbojas ar politisko sazvērestību atklāšanas zinātni: «Kādā no saviem ceļojumiem es vienu laiku dzīvoju Tribnijas kar“'valstī, ko iedzimtie paši dēvē par Langdenu; tur lielāKā daļa iedzīvotāju ir okšķeri, liecinieki, ziņu pienesēji, apsūdzētāji, prasītāji, aculiecinieki, zvērinātie līdz ar viņu neskaitāmiem rokaspuišiem un palīgiem, kurus algo ministri un deputāti. Šajā karaļvalstī sazvērestība parasti ir tikai mahinācija, ko taisa tie cilvēki, kas vēlas iedzīvoties smalku politiķu reputācijā...»

Lai cik gļēva un kūtra būtu lasītāja doma, viņš atšifrēs nepārprotamas anagrammas — Tribnija un Langdena.

Pietiekami? Bet Gulivers var dalīties vēl vienā, ļoti mierīgā stāstā: par to, kā Gļubdabdribā, kuras iedzīvotāji prot izsaukt miroņus, arī viņš pievērsies šai nodarbībai, taču izsaucis nevis Glubdabdribas, bet cilvēku pasaules «pazīstamos» miroņus. Šie miroņi palīdzējuši Sviftam izdarīt «labojumus» vēsturē — ne Lapu tas vai Glubdabdribas, bet cilvēces — gan antīkās, gan jauno laiku —, un, pateicoties viņiem, «tagad esmu daudz zemākās domās par cilvēku prātu un godīgumu...». Ja lasītājam tomēr vajadzīgi vēl tālāki precizējumi: «Man kārojās izdibināt pavisam skaidri, kādā veidā cilvēks tiek pie augstiem tituliem un milzu bagātības. Savos pētījumos es aprobežojos ar visnesenākiem laikiem, neskarot, starp citu, mūsu dienas, bīdamies aizvainot citzemiešu jūtas (jo, ceru, nav nekādas nepieciešamības atgādināt lasītājam, ka visam šajā sakarībā teiktajam nav nekā kopīga ar manu dzimteni). Pēc mana lūguma tapa izsauktas daudzas jo daudzas titulētas un bagātas personas, un jau pēc paviršas aptaujas man pavērās tāda bezgodību aina, ka nespēju mierīgi to atcerēties. Nodevība, varmācība, uzpirkšana, blēdība, savešana un tamlīdzīgas neģēlības bija vēl pavisam piedodami līdzekļi no visiem, kurus viņi minēja, tāpēc man pietika prāta uzklausīt viņus ļoti iecietīgi.» Un tomēr gala rezultātā Guliveram vajadzēja «nedaudz pie-slāpēt to dziļo godbijību, kuru no dzimšanas jūtu pret augsti stāvošām personām, kā tas arī pieklājas mazam cilvēkam...». IJn, kaut arī Gulivers, «mazais cilvēks», zobgalīgā ironijā pasvītro, kā tam visam «nav nekā kopīga ar manu dzimteni», viņš nespēj noslēpt lasītājam, ka «visaug-

slāko prieku es izjutu, skatīdams vaigā cilvēkus, kas bija i/.ilīdējuši tirānus un uzurpatorus un atdevuši brīvību un ldupītēs tiesības apspiestām tautām», — dabiski, nevis La-I nītā vai Clubdabdribā, bet tepat, uz zemes, lasītājam ierastā pasaulē.

Interesanti bija lasītājam identificēt sevi ar pirmās daļas Guliveru; valdzinoša likās identifikācija ar otrās daļas Guliveru (īsto Guliveru, proti, Brobdingnegas ka-iali); un bīstami — identificēties trešajā daļā. Bet nebija i('spējams to nedarīt. Tātad nebija iespējams izvairīties no secinājuma: nav nemaz jādodas ceļojumos kā Guli-veram, lai ieraudzītu ap sevi neprāta, bezjēdzību, melu un varmācības pasauli...

Ko darīt tālāk ar šo secinājumu?

Lasītājs ķeras pie ceturtās daļas.

Bet tur situācija jūtami mainās.

Pirmajās trīs daļās Svifts — Gulivers — lasītājs ir viena persona. Bet ne ceturtajā. Te Svifts lūdz lasītāju paiet malā un galējā atklātībā identificē sevi ar Guliveru. Jo šīs daļas Gulivers ir maksimāli aktīvs.

Patiešām, pirmajā daļā Gulivers gan darbojas, taču ne pēc paša gribas, tikai apstākļu spiests; otrajā daļā viņš uzklausa (Brobdingnegas karaļa pamācības), trešajā vēro. Bet ceturtajā darbodamies, klausīdamies un vērodams viņš — un tas ir galvenais — arī aktīvi izsakās un pieņem būtiski svarīgu lēmumu attiecībā uz savu dzīvi. Bet tas ir tikai Svifta lēmums; viņš to citiem neuztiepj, tādējādi novilkdams striktu robežu starp sevi un lasītāju.

«Domādams par savu ģimeni, saviem draugiem, saviem tautiešiem vai par cilvēku dzimumu vispār, es ieraudzīju cilvēkos, viņu ārienē un gara izpausmēs to, kas viņi bija patiesībā, — jehu, varbūt mazliet civilizētāki un ar valodu apveltīti, taču spējīgi vērst savu saprātu tikai uz to netikumu piekopšanu un vairošanu, kuri piemīt viņu šās zemes brāļiem vienīgi pašas dabas dotajos apjomos,» saka Gulivers. Viņš nolemj palikt guingnmu zemē — lai gan tur mīt arī jehu, tomēr ne kā dabas valdnieki, bet tikai vergi.

Taču Guliveru padzen no guingnmu zemes un viņam jāatgriežas dzimtenē. Kā radies šāds fināls? Svifts mierīgi varēja atstāt Guliveru viņa laimīgajā zemē, bet ceļojumu aprakstu pēc jūras romānu kanoniem iebāzt pudelē, ļaujot tai vienā mierā aizpeldēt uz Anglijas krastiem...

Jā, Gulivers it labi varētu atļauties tādu finālu, tikai ne Svifts. Jo Sviftam nebija guingnmu zemes glābiņa, jo Svifts visu grāmatu un īpaši jau ceturto daļu rakstīja nevis par Guliveru, bet gan par sevi un būtībā — tikai

sev. . . Un tāpēc Gulivers spiests atgriezties pie cilvēkiem dzimtenē, savas trimdas zemē, tāpat kā spiests tajā dzīvot Svifts. Gulivers notiesāts uz tālāku dzīvi — vientuļš savās ciešanās, bet ar apziņu: es, Svifts, kam lemta rūgtā laime — saprast, esmu iedzīts šajā neprāta, bezjēdzību, melu un varmācības pasaulē un zinu, ka izejas no tās nav, es pastāstīju, kas ar mani noticis, — un tas tad arī ir stāsts par Gulivera ceļojumiem . . .

Tā atrisinās jautājums par grāmatas varoni, taču paliek vēl jautājums par pašu grāmatu.

Sviftam gribas dot mājienu vai atgādināt sev pašam — lasītājs to ne vienmēr saredz —, ka «Gulivers», literārais, satīriskais, avantūristiskais, polemiskais, parodiskais un didaktiskais sacerējums, viņam ir galvenokārt personiska grāmata. Viņš rod slepenu baudu, stāstīdams sev pašam sava gara, tātad savas dzīves biogrāfiju. Un ne tikai lielos vilcienos, bet ari faktos, sīkumos. Tāpat kā Svifts, Gulivers sāk savus ceļojumus 1699. gadā.. Nekas neiedra-gātu grāmatas koncepciju, ja viņš tos būtu beidzis 1705. vai 1725. gadā. Bet Svifts izvēlas 1715. gadu. Protams, šis gads sakrīt ar Svifta atgriešanos Īrijā pēc kraha — beigušies Svifta ceļojumi, guingnmu zemi meklējot . . . beigušies Gulivera mēģinājumi pielāgoties liliputu, laputiešu, jehu pasaulei. Un ar to pašu slēpto nozīmi Gulivers raksta Svifta vārdā: «Kad nu es rakstu šīs rindas, pagājuši jau pieci gadi kopš manas atgriešanās no Anglijas,» — jā, tas ir pavisam precīzi, jo pēc komentētāju un biogrāfu vienprātīga atzinuma Svifts sācis rakstīt «Guliveru» 1720. gadā. Ņemsim kaut vai tādu raksturīgu detaļu: ar deviņdesmit vienu važiņu pie trīsdesmit sešām slēdzenēm liliputi piesējuši Gulivera kājas; un deviņdesmit vienu pamfletu trīsdesmit sešu politisku grupējumu labā sarakstījis «Mucas pasakas» varonis, kura vārdā «Pasaka» stāstīta. «Mucas pasakā» šie skaitļi ir nejauši, bet jau ar noteiktu nolūku — ko viņa laika lasītāji, protams nepamanīja —, Svifts tos atkārto «Guliverā»; ar rūgtu prieku viņš atgādināja sev, ka viņa politiskā

pamfletista darbība bijusi tās važas, kas piekalušas viņu neprāta un bezjēdzību pasaulei.

Grāmatā Svifts pierāda sev, ka viņam bijusi taisnība savas dzīves gaitā un virzībā un ka vilšanās un vientulība neizbēgama cilvēkam, kam dāvāta rūgtā saprašanas laime.

Tā Svifts nomaksā dzīves piesūtīto rēķinu. Bet iznāca, ka Svifts samaksāja nesalīdzināmi lielāku summu pār rēķinā uzrādīto. Grāmata, iecerēta kā pašatskaite par savu dzīvi, pārvērtās dižā mākslas darbā.

Tas notika tāpēc, ka nevienu no saviem darbiem Svifts nav rakstījis tik «personiski», tik brīvi, tik ļoti sev pašam kā «Guliveru». Jo tikai šo grāmatu un «Mucas pasaku», daudzējādā ziņā uz viena līmeņa ar «Guliveru», viņš rakstījis bez konkrēta mērķa, neatsaucoties uz pārejošām aktualitātēm, tātad neierobežojot, neatturot, nebremzējot sevi.

Bet tā ir tikai jautājuma viena puse.

Jo neviens no Svifta darbiem nešķita viņam tik nepieciešams cilvēcei kā tieši «Gulivers»; Svifts, absolūti vienaldzīgs pret saviem sacerējumiem pēc to publicēšanas, «Gulivera» liktenim vpltīja daudz uzmanības un rūpju.

Attieksme pret grāmatu kā pret maksimāli «savu» un pārliecība, ka tieši tāpēc tā vajadzīga cilvēkiem, — šo abu nosacījumu vienotība nepieciešama liela mākslas darba radīšanai.

Šajā grāmatā īpatni apvienojas domātājs ar mākslinieku, kas ir tik ierobežots un nomākts citos Svifta darbos. Pēc sastāva un stila grāmata ir ļoti daudzveidīga — ne tikai atsevišķās daļās, bet arī nodaļās, lappusēs. .. Bet konflikta starp mākslinieku un domātāju te nav: Svif-tam vienlīdz dārga katra grāmatas rinda, katrai atsevišķai rindai ir viena atbilde un līdzīgs mērs un visu rindu kopumam — tāpat!

Sviftam vienlīdz dārga katra rinda grāmatā, viņš jūtas vienlīdz atbildīgs par katru no tām atsevišķi un par visām kopā.

Cilvēks raksta testamentu. Viņa tieksme parūpēties par visu savu īpašumu — gan svarīgo, gan nenozīmīgo, gan mūža darbā pelnīto, gan nejauši iegūto — ir saprotama. Runādams testamentā par savu laicīgo mantu, Svifts neatstāja neminētas trīs bebrādas cepures.

Jo vairāk savu garīgo mantu novēlot — te viņa testa-

ments ir «Gulivers» —, pieminams viss, ko viņš savācis, uzkrājis, iemantojis, sagrābis un paturējis savu domu un emociju ceļos. «Gulivers» — personiska grāmata, tātad grāmatā jāietilpst visam Sviftam — bez atlikuma. Atstājot cilvēcei savas gara bagātības, viņš vismazāk domā par testamenta literāro redakciju, par vēlamību uzrakstīt to vienā radošā rokrakstā.

Normāls cilvēks, nokļuvis neprāta un bezjēdzību pasaulē, vienīgā reālajā pasaulē — tāda ir «Gulivera» filozofiski psiholoģiskā koncepcija. Šī pasaule vai nu rādīta tēlos — liliputu, laputiešu, jehu, vai publicistiskos pārstāstos — Brobdingnega, guingnmi. Tiešas sakarības ne ar rādīto, ne stāstīto nav scēnām: kā Guliveru noķer pērtiķis, kā viņš spēlē spinetu, kā bēg no putniem un līdzīgām epizodēm Brobdingnegā vai pie liliputiem. Šajās epizodēs Svifts it ka izbauda iespēju ļauties savam ģeniālajam humoram, demonstrēt savu smieklīgā izpratni.

Un maldīga ir komentētāju standartdoma, ka šīs scēnas iestarpinātas, lai pasvītrotu liliputu zemes un Brobding-negas «realitāti». Svifts, protams, bija liels reālists. Un tieši tāpēc kā patiesi liels reālists viņš netiecas demonstrēt reālistisko meistarību. Bez tam — Liliputijas un Rrobdingnegas realitāti rada nevis spēļu epizodes, bet lasītāja nepieciešamība identificēt liliputus ar cilvēkiem un Guliveru (Brobdingnegā) ar liliputiem. Bargs, rūgts reālisms — un to ilustrēt un pamatot nespēj izklaidējošas epizodes ...

Toties cik mīļas Sviftam šis epizodes! Jautrie smiekli viņam nav mazāk dārgi par bargajām sāpēm.

Neatlaidīgā prasība pēc jautriem smiekliem bija būtiska daļa Svifta garīgajā mantojumā. Bet kur un kā šo prasību apmierināt? Politiskos traktātos un pamfletos? Jā, šī prasība pavīd arī tur, bet it kā neviļus, kontrabandas ceļā. «Dienasgrāmatā Stellai» tā izlaužas spilgtāk un biežāk. Reizēm tā rod izeju «realizētos jokos». Bet tikai savā vispersoniskākajā grāmatā, kurā Svifts ir viss, bez atlikuma, šī tieksme piepildījusies līdz galam. Cik bieži viņam gribējās ļauties nevis nikniem soģa un kauna zīmes uzspie-dēja, bet gluži vienkāršiem cilvēka smiekliem par to, kas ir smieklīgs, smiekliem bez secinājuma. Bet kur lai rod iemeslu tādiem smiekliem? Nu iemesls atrasts, pareizāk, šīs smieklīgās pasaules radīts — un viņš smejas no visas sirds.

Un vēl viens piemērs, kā «Gulivers» satilpina sevī visu Sviftu.

Stāsts par strudlbrugiem — nemirstīgajiem. Šim stāstam atvēlētās lappuses ir gandrīz vai visspēcīgākās «Guli-verā». Bet tā ir tipiska iestarpinājuma novele. Tajā izpaudušās Svifta dziļi slēptās domas un emocijas; tēmai par cilvēka ētiskajām tiesībām uz nemirstību Svifta laikmeta sabiedrībā neizbēgami vajadzēja ļoti nodarbināt un satraukt viņa prātu. Ko lai būtu iesācis ar tādu tēmu politisks publicists, aktuālu pamfletu sacerētājs? Daiļliteratūru Svifts nerakstīja. .. Toties viegli un brīvi novele iekļaujas «Guliverā» — Svifta savdabīgajā dienasgrāmatā.

Vai būtu vajadzīgs kāds vēl raksturīgāks piemērs? Svifts juta dziļu pretīgumu pret parastajām sadzīves normām un nesamierināmu antipātiju pret šķietami visnevainīgākajām to izpausmēm; viņa dvēselē atradās vieta pat kādai jau gluži komiskai antipātijai — pret galma dāmām. Būtībā ar prātu neizskaidrojama kaprīze, kas tā arī paliktu neizpausta — nerakstīt taču pamfletu par šo tēmu —, ja nebūtu «Guliverā». Te Sviftam nevajadzēja īpaši lauzīt galvu, lai iepītu vēstījumā epizodi ar Brobdingnegas galma dāmām, kaut gan nekādas vajadzības pēc tās nebija un arī mākslinieciskā vērtiba tai maza.

Svifts «Guliverā» tapšanas procesā bija ļoti norūpējies. Cita pār citu prasīja vārdu viņa valdonīgās dvēseles dziņas!

Neaizmirst parodiju par jūras vētru aprakstiem; nepalaist garām iespēju izrēķināties ar Robertu Volpolu, visuvareno ministru; noteikti izsacīt savas domas par audzināšanu un attieksmi pret Aristoteli un Maķedonijas Aleksandru; izteikt nepiekrišanu Dekarta virpuļu teorijai; neatstāt bez komentāra prinča troņmantnieka pielišķēša-nos gan vigiem, gan torijiem; pasmieties par Ņūtonu; pateikt nelaipnu vārdu par medicīnu; parodiski raksturot oficiālo dokumentu stilu; neganti nolamāt vijolniekus; izpaust sašutumu par Eterberija procesu; likt noprast, ka 1692. gada jūras kaujā pie Laogas Anglija uzvarējusi blēdīgi; izsmiet dāmu tērpus; pareģot nākamo karu formas; nelabvēlīgi pieminēt astronomiju; fiksēt attieksmi pret iedzimtības teoriju un arī pret vilnas rūpniecības problēmām un pie viena — pret nodokļu sistēmu; un vēl pret ka-i toļu baznīcas ceremoniālu.

Bet to visu — lielo un mazo, svarīgo un nejaušo, mūža rūpi un neviļus domu — uz vienotās, centrālās tēmas fona: tēmas par neprāta un bezjēdzību, melu un varmācības pasauli un par vienīgā normālā, veselā cilvēka drausmīgo likteni šajā pasaulē.

Traucas un steigā saduras tēmas, epizodes, atmiņas, domas, emocijas, tāli pārdzīvojumi, aizmirsti, bet atdzimuši paradoksi, personisks naids, nejaušas idiosinkrā-zijas, prasīdamās pēc iemiesojuma un formas. Vienīgā, neatkārtojamā grāmata: grāmata — pasaule! Liekas, ilgus gadus klusējis mēmuma piemeklēts cilvēks, tad pie viņa atnākuši un teikuši: tev taps dāvāta valoda, bet uz ļoti īsu laiku, pasteidzies!

Un cilvēks pārvērtās vulkānā, aizgūtnēm izgrūda vārdu lavu.

Tā atšifrējas «Gulivera» pēdējais noslēpums. Tāda ir šī visapjomīgākā un vienlaikus vispersoniskākā grāmata, ko jel kad radījis cilvēks. To it kā rakstījis domas un kaislību milzis.

Bet lasīja — liliputi.

Grāmatu bija viegli lasīt atsevišķām lappusēm. Un tāpēc grāmatu, kas iecerēta kā visdrūmākā cilvēces grāmata, uztvēra kā gandrīz vai pašu jautrāko: darbs, kas rakstīts speciāli pieaugušiem, iegāja nākamajās paaudzēs kā iemīļota bērnu grāmata.

Ļoti viegli bija lasīt tikai jautrās un sižetiskās lappuses. Panākumi bija grandiozi. Lasīja — galvenokārt šīs lappuses — un nolasīja driskās, smējās līdz krampjiem. Svifta laikabiedri un lielā mērā arī nākamās paaudzes apsprieda šo grāmatu pēc tās pašas metodes, pēc kuras liliputi aprakstīja Gulivera kabatu saturu, — līdz vispēdī-gajam sīkumam, ārēji it kā pareizi, bet galīgi nesaprotot aprakstāmo priekšmetu jēgu un nozīmi.

Grāmatu vērtēja un apsprieda pa daļām, pat pa lappusēm. Jūsmoja — un joprojām jūsmo — par Svifta «apbrīnojamo reālismu», kas izpaužas aritmētisko aprēķinu precizitātē: Gulivers ir tieši divpadsmitreiz lielāks par liliputiem un tieši divpadsmitreiz mazāks par brobdingne-giešiem, un tam precīzi atbilst visi Liliputijas un Brob-dingnegas priekšmetu un lietu izmēri... Šis zīmīgais apstāklis, starp citu, apliecina ne tik daudz Svifta

«reālismu», cik pedantismu — viņš nepiemirsa iemūžināt «Guliverā» šo savu rakstura īpašību. Grāmatas patieso reālismu lasītāji vairījās saskatīt.

Un kā gan lai to saskatītu, ja grāmata tika sadalīta sastāvdaļās — gluži tāpat, kā liliputi izjauca Guliverā pulksteni, neprazdami apjēgt mehānisma iekšējo harmoniju!

Lasitaji jūsmīgi pieņema pirmo daļu, uzskatīdami to par burvīgu grāmatu bērniem, kaut gan Svifts to bija rakstījis Bolingbruka aizstāvībai; kopumā atzinīgi atsaucās par Brobdingnegu, loģisku pirmās daļas turpinājumu, ko gan maitāja publicistiskās atkāpēs, nekas cits kā dzīves sarūgtināta večuka purpināšana; jau bargāk vērtēja Laputu — haotisko dažādu tēmu, sižetu, epizožu, atkāpju un prātojumu jucekli, kurā šis tas bija interesants, šis tas nogurdinoši garlaicīgs un vēl šis tas — tikai Svifta izrēķināšanās ar personiskiem ienaidniekiem; toties klaji, visā pilnībā noraidīja ceturto daļu — pus jukuša mizan-tropa, cilvēknīdēja monologu, ļaunprātīgo visas cilvēces apmelojumu...

Un gala rezultātā — grāmata, priekšlaicīgi attīrīta no «apmelojumiem», pārdzīvoja paaudzes kā jautra, bērniem rakstīta grāmata.

Vai pie tā vainojams Svifts? Protams! Kas viņu dzina būt tik «neliterāram», rakstīt tik personisku grāmatu, vadoties no viena vienīgā iekšēja likuma — izsmelt sevi līdz galam!

Taču mēģināja izplucināt grāmatu pa šķiezniņai arī citādos veidos. Mēģināja, dzenoties pēc vilinoša mērķa, — atrast Svifta «pozitīvo ideālu» un pasteidzās to saskatīt Brobdingnegas karalistes un guingnmu valsts «naturālajā saimniecībā» .. . Un nepamanīja tīro sīkumu, proti, ka Brobdingnega vai guingnmi eksistē nevis kā realitāte un kā ideāls, bet tikai kā kompozicionāls moments, kā pakalns, no kura ērtāk ielūkoties vienīgajā realitātē, liliputu, laputiešu un jehu ielejā. Socioloģiskos pavedienos izārdīto grāmatu pūlējās pēc tam pāraust audumā — sakārtot harmoniskā pasaules uzskata sistēmā Svifta izteikumus — un atkal rokas vien noplātīja, pasludinot Svifta «nesamierināmās pretrunas» un vienotas, centrālās idejas trūkumu «Guliverā».

Un atkal Svifts vien vainīgs. Kas viņam lika būt tādam «nefilozofam» (kur nu šim mēroties ar Loku un Hobsu!)

un uzrakstīt tik personisku grāmatu, vadoties no viena vienīga iekšēja likuma — izsmelt sevi līdz galam!

Bet Svifta grāmata, starp citu, lieliska tieši ar savu vienotību, par spīti kompozicionālai neviendabībai un atsevišķu izteikumu loģiskajai nesaderībai. Grāmatai piemīt tā pati vienotība, kas visai Svifta dzīvei, — jēgas, mērķa, patosa vienotība.

— Es, normāls, saprātīgs, morāli vesels cilvēks, esmu iemests neprāta, bezjēdzību, melu un varmācības pasaulē — samierināties ar šo pasauli, uzskatīt to par normu es nevaru un negribu!

Šajā formulā — domā, tapušā par emociju, un emocijā, kas pacelta domas augstumos, — Svifta dzīves jēga, mērķis un patoss, kas nosaka visu «Gulivera» koncepciju un kompozīciju. Pats Svilts to ne vienmēr apzinās, pašam Sviftam reizēm šķiet, ka te viņš gribējis tikai izrēķināties ar Volpolu, bet tur izgāzt riebumu pret medicīnu. Bet «ar katru dvašas vilcienu to kungu slavinu» — tapa dziedāts senos psalmos; ar katru «Guliverā» pausto domas un jūtas impulsu, ar katru ģēnija dvašas vilcienu Svifts apliecina un slavina savu mērķi.

Tā «Gulivers», pareizāk — Svifta autobiogrāfija, kļūst par cilvēces biogrāfiju, kādu to redz Svifts. Neapstrīdami — to rakstījis neobjektīvs biogrāfs, kurš daudz ko neredz, taču apveltīts ar sava laikmeta sociālās prakses ģeniālu izjūtu un tāda humānista nesamierināmību, kura ētiskais ideāls — saprātīgs un brīvs cilvēks. Svifts nevar parādīt glābiņu kādā sociālā sistēmā; viņš ir sava laika bērns un meklē izeju individuālā ētikā. Kaislīga ne-samierināšanās ar ļaunumu, neprātu un meliem — tas ir ceļa sākums.

Un tāpēc, «maksādams savu rēķinu», proti, ģeniāli atainodams konfliktu starp sevi, saprātīgu, brīvu, tātad normālu cilvēku, un nenormālo pasauli, Svifts gribēja ietekmēt pasauli. Un «Gulivers» — pasaules ietekmēšanas mēģinājumos bankrotējuša cilvēka autobiogrāfija — atkal un tomēr ir mēģinājums labot cilvēku dzimumu...

Ak vai, cik ,., nepieklājīgs mēģinājums!

«Spļāviens cilvēces sejā» — tikai tas no praktiskā laikmeta viedokļa ir Gulivera monologs grāmatas ceturtās daļas desmitajā nodaļā, šie daži desmiti rindu, par kurām rūgtāku un nežēlīgāku neatrast.

Un Svifts gribēja, lai cilvēki —- jehu — to izlasa un piekrīt?

Ai. vai, cik . .. naiva iegriba!

Bet valdonīga prasība liek aicināt:

— Jā, jūs esat jehu, to es netaisos noklusēt! Un starp jums, jehu, es, domājošais, brīvais cilvēks, esmu vientuļš. Bet tikai pie jums, pie kā gan vēl cita, es varu vērsties ar savu nesamierināmo aicinājumu: varbūt, jūs gribēsiet, varbūt jūs iespēsiet mainīties, nebūt vairs jehu? ilgus gadus esmu dzīvojis un cīnījies, lai jūs kaut vai mazdrusciņ pārstātu būt jehu un kaut vai par mata tiesu tuvinātos normālam cilvēkam. Es cietu sakāvi šajā cīņā, ka cieta Gulivers, es kritu par gūstekni jūsu pasaulei, kuras normalitāti neatzīstu, un pārliecinājos, ka jūs nevarat un negribat mainīties, nebūt jehu... Un tomēr es rakstu šo grāmatu, nespēju klusēt, kamēr vien esmu dzīvs, es ļaujos valdonīgai prasībai, kas man pavēl: saki, saki viņiem velreiz — varbūt jūs gribēsiet, varbūt jūs spēsiet pārvērsties no jehu par cilvēku!

Vai Svifts saprot sava aicinājuma traģisko ironiju?

Ja vai nē, bet punktu viņš vēl neliek. Gulivera ceļš gala, viņš atgriezies savā dzimtenē, kas vienlaikus ir viņa trimdas zeme. Bet vēl nav beidzies Svifta ceļojums, galīgā, pēdēja atgriešanās — vēl priekšā .,.

Septiņpadsmitā nodaļa SVIFTS ATSAKĀS NO PUDIŅA

Ne no kā es nebaidos, jo man nekas nepieder.

Luters

Iegaumē reiz par visām reizēm: tu esi ielūgts pusdienās pie patrona, tātad saņem maksu par agrākiem pakalpojumiem.

Juvenāls

Londona. 1726. gads. Gurdens, blāvs pavasara rīts —• šodien ir 27. aprīlis. Anglijas premjerministra sera Roberta Volpola namā pie agru brokastu galda — pašlaik ir tikai devītā stunda — viens otram pretim sēž divi cilvēki.

Plašā riekstkoka ēdamistaba priecēja acis ar gaišajiem toņiem. Līdz pusei ar smalku kokgriezumu rotātiem paneļiem apšūtās sienas pušķoja līksmas medību ainas; platajos, mīkstajos krēslos varēja atlaisties pusguļus; vieglprātīgas porcelāna figūriņas mājīgā nekārtībā izsvaidītas pa plato kamīna dēli; lietišķi sprakstēja malka — rīti vēl bija dzestri.

īsti piedienīga brokastu vieta mierīgam vīram, kas prot dzīvot un aiztaupīt sev jebkuru sarūgtinājumu.

Lai nu ko, paēst viņš prata. Neraugoties uz agro stundu, brokastis bija sātīgas, pat smagas. Nama saimnieks, liels, garš vīrs ar platiem kauliem, sarkanu seju, pamatīgu degunu, smagu, gaļīgu zodu un it kā miegainām, bet vērīgām, gaiši pelēkām acīm, veltīja daudz uzmanības rīta mielastam. Apaļais galds bija nokrauts ar bļodām, krūzītēm, ēdieniem. Saimnieks ēda ļoti lēni, it kā novērtēdams katru kumosu un tad tikai bāzdams mutē; viņa raženais augums, tērpts vaļīgā, bet pamatīgā, no laba tabakbrūnas krāsas auduma šūdinātā uzvalkā, nevis sēdēja, bet it kā omulīgi zvilnēja krēslā, balss bija skanīga un rāma, smiekli — nepiespiesti un labsirdīgi, rokas ar lielajiem, garajiem, bet negaidīti cietajiem pirkstiem kustējās pašpārliecināti un valdonīgi. Sers Roberts Volpols

šogad bija nosvinējis savu piecdesmito dzimšanas dienu, taču ne domus nedomāja par mūža vakara tuvošanos: dzīve, goda vārds, lai arī rūpestu pilna, taču it tīkama lieta, jo sevišķi cilvēkam, kas prot ar to apieties! .. ,

Viņa sarunu biedrs un viesis to neapjēdz. Vispirmām kārtām jau ar to, ka viņš neprot ēst. Viņa priekšā tikai viens trauks — ar šķidru auzu putru, viņš nepieskaras ne sulīgam medījumam, ne ceptām olām ar šķiņķi, ne kairi smaržojošai žāvētai zivij. Paņēma šķēlīti apgrauzdētas maizes, taču neuztriepa tai ne dzidro, zeltaino medu, ne biezo, valkano marmelādi. Un kafijas tasi atstāja pusizdzertu. Seram Robertam šķiet, ka viņa viesis un sarunu biedrs agrāk — tiesa gan, pirms kādiem trīspadsmit gadiem — bija garāks, lielāka auguma. Vecums? Nav jau nemaz tik vecs — liekas, tā ap sešdesmit. Taču drūms vecis — savā garajā, melnajā mācītāja tērpā un augstajā, platajā krēslā sēž, itin kā kūkumu uzmetis. Krauklis, melns, ķērcošs krauklis! Bet cik urbīgs viņa skatiens!

Un sers Roberts gandrīz vai aprāvās pusvārdā, pat — kas reti ar viņu gadījās — nolaida acis, bet tajā brīdī sulainis svinīgi, ar tīksmīgu cieņu pret savu uzdevumu ienesa milzīgā bļodā vēl kūpošu, blīvu un smagu gaļas pudiņu.

Neviens tik smalki nepārvaldīja pudiņa sagriešanas mākslu kā sers Roberts.

— Ceru, ka no šī gan jūs neatteiksieties, godājamo doktor? Mūsu — angļu pudiņš, protams, ir karaļu barība, taču tagad tas pieejams katram pieklājīgam anglim *..

Viesis pacēla roku, mazu, it kā bezpalīdzīgu, bet viņa balss bija spalga un naida pilna:

— Pateicos, ser Robert, es neēdu angļu pudiņu!

Saimnieks apspieda neganto vēlēšanos rupji izlamāties,

kā viņš lādējās medībās, nopūdelējis sloku... Nekaunīgais, ķildīgais krauklis!

Viesis turpināja gandrīz vai pavēles tonī:

— Lūdzu, ser Robert, atgriezīsimies pie mūsu sarunas temata ...

Lai saprastu, kas viens otram bija Roberts Volpols, Anglijas premjerministrs, un viņa šī aprīļa rīta brokastu biedrs sv. Petrika katedrāles dekāns Džonatans Svifts, jāatgriežas dažus gadus pagātnē.

Slavenā Biržas aleja, šaurais četrstūris Londonas sirdī, tajos 1720, gada vasaras mēnešos ļaužu pilns. Pat kafejnīcās neviena brīva kaktiņa. Drūzmas virpuļi griežas vairākās vietās. Tieši uz bruģa stāv galdiņi, parasti, ļodzīgi galdiņi, pie galdiņiem sēž un, sēcošās balsīs cits citu pārkliegdami, klaigā džentlmeņi ar izspiestām acīm, pakausī atstumtām cepurēm, svārkos ar uzbraucītām piedurknēm vai pavisam bez svārkiem. .. brēc un kaut ko aizgūtnēm raksta uz garām papīra loksnēm, ik pa brīdim mērcot zosu spalvas tintes pudelītēs. Jūlija saule kveldē bez žēlastības — dienas vidus, debesīs ne mākonīša — sīva sviedru smaka, ap galdiņiem drūzma, katrs grib pirmais izspraukties pie rakstītāja, lāsti, smiekli, brēcieni, bezdibenīgā dūkoņā saplūduši, kāpj pret sauli.

Kā tikai te nav!

Hercogi, lordi, Londonas sīkbodnieki, lauku skvairi, anglikāņu baznīcas mācītāji, Koventgārdenas miesnieki, doktori un advokāti, prostitūtas un ģenerāļi, amatnieki un baņķieri, zārcinielci un tiesneši, augļotāji un aktieri — te pārstāvētas visas milzu pilsētas, visas Anglijas iedzīvotāju grupas ,,, «Šeit meklē fortūnas žēlastību gan noskumušais, gan līksmais; tver tās smaidu vai izbīlī atkāpjas, kad tā sarauc pieri; šeit dižu ordeņu kavalieri un lordi jaucas ar zemo pūli; pagā5ii un kristieši te pārdod un pērk, un ikviens badīgām acīm uzglūn savam kaimiņam. Bet tur greznu kariešu rinda: daiļas dāmas izliekušās pa logiem, rokās iežņaugti naudas maki — cita pārdevusi savu godu, cita tikai briljantus, bet riskēt gatava jebkura, auļiem trenkusies šurp, uz Biržas aleju,» rakstīja tālaika dzejnieks.

Riskēt? Kā labad?

Atbild anonīms satīriķis:

«Kāds prātnieks pasmējās par ēzeli, ka šis — Ed dzelkšņus, zaļo zāli nosmādēdams. — Bet, ja tas prātnieks Biržas alejā — Reiz aci iemestu, tad ēzeļus patiesi — Tur redzētu, kas neprātībā savā — Par zelta naudu tukšu gaisu pērk!»

1720. gada vasaras dienās visu Londonu un Angliju sagrābušais neprātīgu spekulāciju drudzis bija pašā karstumā. Tajās dienās uzradās kādi divi simti «akciju sabiedrību», kas par skaidru naudu pārdeva visplašākajai publikai akcijas, solot milzu dividendes. Biržas aleja bija

darījumu centrs; visās kafejnīcās, nameļos, šķūņos un pat pie galdiņiem uz ielas pieņēma parakstīšanos uz brīnumainajām akcijām. Dažādi bija šie «komerciālie» un «rūpnieciskie» uzņēmumi: jūras ūdens atsāļošanai, eļļas iegūšanai no saulpuķēm, zelta iegūšanai no alvas, dzīvsudraba pārkausēšanai cietā metālā, tirdzniecībai ar cilvēku matiem, speciālas ēzeļu sugas importam no Spānijas, cūku nobarošanai ar slepeniem paņēmieniem; šo visai nepilnīgo sarakstu sastādījis nevis satīriķis, bet gan vēsturnieks . . . Izplatīja akcijas arī tādi «uzņēmumi», kas prospektā brīdināja, ka «uzņēmuma mērķi patlaban nav izpaužami, bet taps zināmi vistuvākajā nākotnē»; uzņēmuma dibinātājs izsludināja parakstīšanos uz akcijām divu mārciņu cenā, solot simt mārciņu gada dividendes. Un kas no tā iznāca? Vienā dienā parakstījās vairāk par tūkstoti gribētāju, bet otrā dienā uzņēmēja galdiņa Biržas alejā vairs nebija — viņš pazuda ar divtūkstoš mārciņām kabatā...

Bet visi šie spekulāciju neprāta mēslotajā zemē izaugušie uzņēmumi bija tikai nelikumīgas filiāles galvenajam uzņēmumam — «Dienvidjūru kompānijai», kas iegāja vēsturē ar zīmīgu’ iesauku «Dienvidjūru ūdens burbuļu kompānija».

So kompāniju dibināja jau 1711. gadā, lai finansētu tirdzniecību ar nesen atklātajām Dienvidamerikas zemēm. Bet kompānijas darbība raženi izvērsās tikai ap 1719. gadu, kad tās vadītājs, talantīgais afērists sers Džons Blents izplānoja grandiozu spekulāciju. Viņš piedāvāja valdībai darījumu: par īpašiem atvieglojumiem un privilēģijām kompānija uzņemtos nomaksāt valsts parāda procentus un vēl samaksāt valdībai milzīgu summu — septiņus miljonus mārciņu, ja valdība savukārt piešķirtu kompānijai tiesības kļūt par nācijas monopolkreditoru. Parlaments 1720. gada pavasarī apsprieda un pieņēma kompānijas piedāvājumu; kompānija publicēja prospektus, solot grandiozu peļņu katram, kas parakstīsies uz tās akcijām; prospektos tika uzskaitītas neizmērojamās bagātības, zelta raktuves un dimantu atradnes, kuras kompānija atklājusi Dienvidamerikā ... Shēmas pamatā bija vienkāršs aprēķins: publika, redzēdama, ka kompānija, uzņemoties valsts parādu, kļuvusi gandrīz par valsts mantzini, nevarēja nenoticēt tās solījumiem ... Epidēmiskā ātras iedzīvošanās kāre radīja īstu spekulācijas ārprātu —

pec īsa laika katra par simt mārciņām izlaistā kompānijas akcija maksāja jau tūkstoti. ..

Miljoni plūda kompānijas kasē, desmiti tūkstoši cilvēku ilgus mēnešus augām dienām apsēda kompānijas nelielo divstāvu namu ar desmit logiem frontonā un doriskām kolonnām ap ieeju. Katrs sapņoja pirmais iekļūt šajā iedzīvošanās akropolē, lai paspētu nopirkt vai pārpirkt brīnumainās akcijas. Akciju spekulanti pelnīja kolosālas summas. «Karaļvalsts pēri aizmirsa savu augstprātību, muižnieki — mājas pavardu, garīdznieki — amatu un dižciltīgas lēdijas — kautrību neprāta steigā kļūt bagātiem ar vienu rāvienu,» raksta laikabiedrs. Un patiešām, daudzi, proti, tie, kas laikus pamanījās pārdot savas akcijas, kļuva bagāti, daži pat iedzīvojās pasakainos kapitālos. Kāds provinces džentlmenis, iesitis ar šīm un citām akcijām nedzirdētu summu — trīs miljonus mārciņu — un nezinādams, kā izbaudīt neizmērojamo bagātību, griezās pie Polijas karaļvalsts seima ar ekscentrisku priekšlikumu — atpirkt poļu karaļa Augusta II kroni (karalis savā laikā to bija pircis par simt tūkstošiem .. .).

Anglijas karalis Džordžs I dzīvoja pietiekami tuvu Biržas alejai, lai attaptu pagrūst arī savu kroni zem zelta lietus. Viņš pats, viņa ministri, viņa mīļākās — visupirmā starp tām Kendala — lieliskā atklātībā spekulēja ar «jūras» akcijām.

«Karalis tagad adoptējis Dienvidamerikas kompāniju un sauc to par savu sirdsmīļāko bērnu. .. viņš to mīl tikpat karsti kā Kendalas hercogieni,» rakstīja Londonas draugs uz Dublinu Džonatanam Sviftam 1720. gada 18. aprīlī. Tāpēc arī Džordžs I neapvainojās, kādam parlamenta loceklim par seru Džonu Blentu un citiem kompānijas direktoriem izsaucoties: «Mēs iecēlām viņus par karaļiem, viņi nu attiecīgi uzvedas!»

Bet katastrofas piemeklē arī karaļus.

Džonu Blentu un viņa kompāniju pazudināja milzīgie panākumi. Tieši panākumi radīja simtiem atdarinātāju. Blents ar kompanjoniem turēja zem zelta lietus mucas, tie citi — glāzītes. Bet glāzīšu bija pārāk daudz, un Biržas alejā radušies uzņēmumi draudēja iedragāt «Dienvid-jūru kompānijas» reputāciju. Parlamentā pieņēma likumu, kas aizliedza jaunu uzņēmumu radīšanu. «Dienvidjūru kompānija» iesniedza prasību augstākajā tiesā, lai šos

uzņēmumus atzīst par blēdīgiem un nelikumīgiem . .. Pēc šī patiesi nāvīgā trieciena konkurentiem publika vēl negantāk lauzās uz Biržas aleju, prasot atpakaļ savu naudu, un tikai retajiem tas izdevās; un tad visā Londonā sāka plosīties tāda panika, ka nenoturējās arī «Dienvidjūru kompānijas» ēka.

Tās akciju kurss sāka katastrofāli kristies. Visa uzņēmuma bankrotu nevajadzēja ilgi gaidīt — 1720. gada rudenī visuvarenās kompānijas akcijas pārvērtās nederīga papīra skrandās.

Skandāls bija grandiozs. Desmit tūkstoši cilvēku bija izputināti. Dažam ar veiksmīgi sarausto naudu izdevās aizbēgt uz ārzemēm, dažus kompānijas direktorus apcietināja — tas viņus glāba no akcionāru dusmām. Ļoti sakompromitēts bija vairums ministru, sagrīļojās valsts kredīta sistēma, radās valdības krīze.

Pāri panikas viļņiem uz kāroto mērķi aiztraucās sera Roberta Volpola laiva.

Sers Roberts, vidējas rocības muižnieks no Norfolkas, visprovinciālākā Anglijas nostūra, sen nodarbojās ar politiku; jau karalienes Annas laikos viņš bija izcils vigu partijas līderis — viņam toreiz gadījās uzstāties pārstāvju palātā pret Svifta pamfletiem. Džordža laikā, kad pie varas nāca vigi, viņa karjera virzījās lēni. Bet tagad viņš bija vienīgais nesakompromitētais politiķis — īstā laikā pārdevis «Dienvidjūras kompānijas» akcijas, bija arī zināms, ka viņš nosodījis kompānijas darbības paplašināšanos. Turklāt viņš bija izpelnījies talantīga finansista reputāciju. Gada beigās sers Roberts jau ieņēma Anglijas premjerministra posteni, un īsā laikā viņam izdevās tikt galā ar finanšu paniku un atjaunot valsts kredītu.

Vairāk nekā divdesmit gadus sers Roberts ir faktiskais Anglijas diktators, valsts jaunā dzīves posma realizētājs, vienlaikus tās balsts un rota, kas savā personībā apvienojis jaunā virziena raksturīgākās īpašības.

Iezīmīga figūra ir šis muižnieku kārtas politiķis, apveltīts ar neapšaubāmu realitātes izjūtu un vērā ņemamu praktiķa prātu, kas spējis «dot Anglijai lētu labību, stabilus valsts fondus, mieru un drošību»; lielākais no sava laika praktiskajiem ciniķiem, izēdājs, žūpa un sliņķis, principiāls cilvēka garīgo dziņu nīdējs, lai arī kā garīgums izpaustos, suņu, medību, rupju lamu cienītājs, pilns

visdziļākā nicinājuma pret grāmatām, mākslu, jebkuru teoriju, pat pašu politiku, jo allaž tā tiecas kļūt par ideoloģiju, pret vēsturi, ko viņš raksturoja kā «melu sakopojumu», tāpēc ka, viņaprāt, neviens cilvēks nav spējīgs rakstīt patiesību par sevi un sev līdzīgiem, ne tikai tagadni, bet arī pagātni skarot; velnišķīgi izveicīgs prasmē uzpirkt katru cilvēku tā, ka viņš to pat nepamana; par sevi viņš lielīgi teicis: es neesmu ne svētais, ne spartieiis, ne reformators, toties naudu izsitīšu no visa iespējamā; nekad un nekur viņš nesteidzās; paspēja gulēt desmit stundu diennaktī un turēt savās rokās visas valsts lietas, cilvēks, kas, pēc viņa paša vārdiem, prata «nomest savas rūpes katru vakaru kā apģērbu pirms gulētiešanas...».

Tāds ir Roberts Volpols, valsts pudiņa nenomaināmais glabātājs; ciniski un meistarīgi, nebūt sevi neapiedams, 'prot šo pudiņu dalīt, «pudiņa laikmeta» atzītais līderis!

Pudiņa laikmets . ., Kāds ir tā saturs?

Angļu pudiņš, gaļas pudiņš — trekns, sātīgs ēdiens; to gatavo ļoti vienkārši, bet ēd ļoti lēni. Diez vai šo ēdienu var saukt par īpaši gardu, un neviens arī to nav uzskatījis par izsmalcinātu.

Gaļas pudiņš noskaņo uz gara gļēvumu, laiskumu, svētlaimīgi trulu sāta izbaudu.

Gāja gadi «bez vēstures». Solīdi un rāmi Anglija atpūtās — pēc revolūcijas vētrām, restaurācijas drudža, ārējiem kariem, iekšējām ķildām. Solīdi un rāmi Anglija atpūtās, it kā gatavodamās jauniem satricinājumiem — satricinājumiem un pārvērtībām — rūpniecības revolūcijai gadsimta otrajā pusē. Atpūtās, krāja spēkus, dzīvoja tīri bioloģisku dzīvi.

Gāja gadi bez vēstures, tas ir, bez ārējas vēstures, jo dziļumos brieda lieli un svarīgi procesi. Laikabiedri tos nemanīja, baudīja miegaino mieru, kas bija pārņēmis zemi pēc gadsimta pirmajiem piecpadsmit gadiem.

Grandiozos apjomos palielinās angļu ārējā tirdzniecība; mazā angļu sala kā lavu no vulkāna izverd vilnu, dzelzi, ogles uz tuviem un tāliem kontinentiem.

Ieviešas, gan lēni, bet noteikti, jaunas ražošanas metodes, tehnicizējas zinātne, stājoties ekonomikas kalpībā.

Atmirst sistēma, ar ko valsts regulē amatniecību un rūpniecību, — aprimst pēdējās feodālisma konvulsijas.

Visu šo procesu kopums ļauj vieglāk īstenot labprātīgo

!688. gada vienošanos: ar miesu un asinīm apaug idejiskā samierināšanās starp «naudas» un «zemes» interesēm, l.uru sadursmes bija pamatā gadsimta pirmo piecpadsmit gadu politiskajām cīņām ,, ,

Valdīt gan valda naudas aristokrātija, finansisti, proti, vigi; lielie un vidējie zemes īpašnieki, galvenokārt toriji, atdevuši varu vigiem, apmierinās ar to, ka šī vara saudzīgi izturas pret viņu speciālajām interesēm. Un patiešām — ar Volpola gādību notiek nodokļu sistēmas reforma. Zemes īpašuma nodoklis — trīs šiliņi no mārciņas — pazemināts uz vienu.

Seko drosmīga ievedmuitas un izvedmuitas tarifu reforma, ārējā tirdzniecība atbrīvojas no spaidiem; ik ar dienu pieaug valsts obligāciju īpašnieku skaits — tā top radīta jauno īpašnieku, vairumā zemes īpašnieku, vitālā ieinteresētība pastāvošās iekārtas stabilitātē. Un toriji vairs necīnās par varu: lai jau valda vigi, pielaizdami arī viņus — torijus, muižturus, provinces skvairus — pie pudiņa gabala.

Pudiņa pietiek gan vieniem, gan otriem.

Taču ne visiem!

Bija arī trešā Anglija. Ja ne gluži badā, tad arī ne paēdusi. Un šī trešā izmisīgi cīnījās par treknā pudiņa dru-

pačām.

Bet asā kontrastā ar pagājušo gadu sociālajām sadursmēm un nākamajām rūpniecības revolūcijas ēras vētrām šī cīņa neslēpās zem politiskām maskām. Anglija likās nogurusi no partiju programmām, sarežģītām koncepcijām. Viss kļuva vienkāršāks, klajāks. Kad Londonas ielās gaišā dienas laikā ļaužu pulciņi garām ejošām sievietēm rāva nost katūna kleitas, visi zināja: to dara savu saimnieku, vilnas ražotāju, uzkūdītie audēji, aizstāvēdami amata intereses, — katūns tika ievests no kolonijām. Un tieša, neslēpta darbība noveda pie tieša rezultāta: drīz vien tika pasludināts parlamenta akts, kas aizliedza valkāt katūna kleitas. Morāle bija skaidrāka par skaidru: grāb savu pudiņa gabalu, kur vari un kā vari!

Kāds laikmets, tāds varonis. Kas viņš ir? Ne politiķis, ne mācītājs, ne tautas vadonis, ne ideologs. Laikmeta varonis ir lielceļa laupītājs. Ne Robiņš Huds, kas aplaupīja bagātos un darīja labu nabagajiem, — tēls, ko radījušas ilgas pēc sociāla taisnīguma. Nē, vienkārši laupītājs

individuālists, kas laupa gan bagātos, gan nabagos, dzīdamies tikai pēc sava pudiņa gabala.

Džeks Šepards, Džonatans Vailds Lielais, Diks Tirpins — trīs savu mūžu karātavās beiguši laupītāji, ikviens milzīga, vētraini aplaudējoša ļaužu pūļa uz Taibernu pavadīts, — tie ir laikmeta varoņi. Par viņiem dzied dziesmas, rada folkloru, vēlāk raksta romānus. Un nevienam nenāk ne prātā uzskatīt viņus par sociāla protesta paudējiem, sociālu emociju simboliem; viņi ir tikai pārgalvīgi puiši, kas droši pastiepuši roku pēc treknā pudiņa gabala.

Protams, šai profesijai ir savas ēnas puses: noķertos kāra, sarāva gabalos, dedzināja dzīvus, bet tas bija tikai dabiskais uzņēmuma risks. Pats uzņēmums morālisku no^1 sodījumu neizpelnījās; jēdziens par privātā īpašuma «svētumu» radās krietni vēlāk. Kādam Džonam Raselam 1731. gadā piesprieda karātavas par laupīšanu ielās, viņam izdevās panākt, lai sprieduma izpildīšanu uz laiku atliek.

Bet, cietumā sēdēdams, viņš pēc testamenta mantoja muižu, spriedumu atcēla, Džonu Raselu atbrīvoja, un viņš veiksmīgi stājās pie sava īpašuma pārvaldīšanas. Loģika skaidra: ja cilvēkam kritis trekns pudiņa gabals, I tad viņš ir godājams sabiedrības loceklis.

Un jaunās iekārtas paškritikas asniņi, kas bija sadīguši Annas laikos, — uz netikumu atmaskošanu vērstie Stīla un Edisona žurnāli — iznīka Volpola ērā. Sabiedrības garīgās un morālās intereses apslāpa, pagaisa: trekna pudiņa sagremošana neveicina tieksmi pēc literatūras un mākslas. «Manas grāmatas,» mēdza teikt lieliskā Zāra, Mārlboro hercoga sieva, bet pēc tam ļoti bagāta atraitne, «manas grāmatas ir vīrieši un kārtis!»

Tālā pagājībā šķita aizgrimis «literatūras zelta laikmets» — gadsimta pirmie piecpadsmit gadi. Beigušies lite- f rārie, filozofiskie, morāli politiskie strīdi. Dažs bija miris, j dažs vienkārši nogājis no skatuves. 1719. gadā parādījās «Robinsons Kruzo» — pēdējais Edisona—Stīla ēras «tikumiskā» virziena atspulgs, un literatūra pamira; uz jaunu dzīvi to modināja gadsimta vidus giganti — Stērns, Ri-čardsons, Fīldings, Smolets, Goldsmits . . . No dzejniekiem bija palicis tikai Aleksandrs Poups, saltais formālists, un vēl bezrūpīgi jautrais Džons Gejs. 1728. gadā Gejam izdevās paspīdēt ar ģeniālo «Ubagu operu» — un tā bez Geja ziņas kļuva par apoteozi pudiņa laikmetam, Volpola

laikmetam, kad premjerministrs un lielceļa laupītājs atšķīrās vienīgi ar to, ka pirmajam bez īpaša riska atkrita treknāks un gardāks pudiņa gabals.

Tāds bija laikmets. Kurš gan cits, ja ne Volpols — reāl-politiķis, izēdējs, žūpa un ciniķis —, lai būtu kļuvis par tā zvaigzni!

1726. gada martā Volpols saņēma vēstuli no Dublinas; rakstīja viņa ieliktenis un draugs Dublinas arhibīskaps Hjū Boultons. Vēstulē, starp citu, bija teikts:

«Klīst valodas, ka dekāns Svifts tuvākajā laikā braukšot uz Londonu. Mēs nešaubāmies, ka viņš nelaidīs garām nevienu iespēju nomelnot Viņa Majestātes draugus, kas mīt Dublinā. Bet viņš ir pietiekami labi pazīstams, pietiekami labi arī zināms, ka tieši viņš bija neseno Īrijas nemieru iedvesmotājs. Tāpēc esam pārliecināti, ka viņa mēģinājumi mest ēnu uz karaļa uzticamajiem kalpiem paliks bez rezultāta. Tomēr nebūtu lieki pievērst īpašu uzmanību visam, ko viņš pasāks Anglijā . . .»

Volpolu šī vēstule nesatrauca.

Dekāns Svifts? Protams, viņš nevar ciest Sviftu jau kopš tiem laikiem, kad Sviftam izdevās apvārdot to nelaimes putnu Harliju, avantūristu Bolingbruku ... Volpo-lam toreiz iegadījās uzstāties pret Sviftu pārstāvju palātā, apsūdzot viņu bezdievībā (tīrais joks tāda politika, neno-smieties!). Iznāca savu reizi tikties ar Sviftu, dzirdēt viņa runas, lasīt viņa pamfletus. Šim paštaisītajam pravietim, bezgaumīgajam atmaskotājam nepavisam nav realitātes izjūtas un politiskās ožas ...

. Viņam, Volpolam, nav ienaidnieku; ja kāds traucē, viņš to uzpērk vai novāc; naids politikā no lieka, tikai apgrūtina gremošanu. Bet Svifts viņu kaitina kā neviens cits. Svifts zina tik daudz vārdu — skanīgu, trokšņainu, nemierīgu, viņam tik daudz visādu ideju, koncepciju, cildenas pļāpāšanas — labāk būtu, ja viņš jel par grasi saprastu cilvēkus, apstākļus un dzīvotmāku.

Jel par grasi! Protams, Volpols smalki informēts par sv. Petrika dekāna ālēšanos Vuda graša dēļ. Viņš nav lasījis — labprātāk, ja vien iespējams, vispār nelasa —, bet bijis spiests pārlapot šo neapvaldīto muldējumu — «Vadmalnieka vēstules» vai kā nu to sauca. Tur bija arī bezkaunīgs mājiens uz viņu, Volpolu:8

«Es pierādīšu ārpus katrām atspēkojuma iespējām, ka misters Volpols kategoriski nostājies pret Vuda projektu, ir patiess Īrijas draugs, pierādīšu ar to neapstrīdamo argumentu, ka viņš, Volpols, pēc visu domām, ir gudrs cilvēks, spējīgs ministrs un savā darbībā vadās no patiesajām karaļa un valsts interesēm; viņa gods un taisnīgums stāv pāri katrām aizdomām.»

Literārajā valodā to laikam sauc par ironiju? Augstākā mērā nekaunīga ņirgāšanās. Svilts taču zināja, ka Volpols ne domus nedrīkstēja ķildoties ar netīro un rausīgo veču Kendalu...

Ak, ja Sviftam būtu jel par grasi prāta, parasta, cilvēku, ne pravieša prāta . . . Tad ar viņu varētu nopietni parunāt par Īrijas lietām — finansēm, nodokļu sistēmu ...

Varbūt dot viņam kādu uzdevumu — runā, ka viņam patiešām esot liela ietekme Īrijā... Nē, nekas neiznāks —■ tas nav tas cilvēks!

Bet kādi Sviftam varētu būt plāni Londonā? Vai viņš nepievienosies Bolingbruka bandai?

Volpolu neko lielu neuztrauc Bolingbrukam dāvātā amnestija un viņa atgriešanās Anglijā. Protams, varētu bez tā iztikt — bet ko lai iesāk ar mantkārīgo veceni Kendalu? Bolingbruks zināja, ko uzpirkt, — saņēmusi dažus tūkstošus, veča izplēsa no karaļa atgriešanās atļauju. Lai! Bolingbrukam lokana mēle, lordu palātā viņš būtu nepatīkams, bet tur viņš netiks iekšā ne par kādu naudu: Bolingbruks ir saņēmis tikai personisku, nevis politisku amnestiju. Runā, ka viņš grasoties izdot žurnāleli, vācot kopā visus bijušos cilvēkus un dažus dumpīgus džentlmeņus no vigu partijas, — lai, tas nav bīstami! Anglijā patlaban diez kā vis nelasa.

Nē, Bolingbruks un viņa banda — tas nav nopietni.

Taču nav noliedzams — velnišķīgi asa spalva tam Sviftam, viņš māk cilvēku pataisīt par apsmieklu visai pasaulei. Un ja viņš patiešām metīsies kopā ar Bolingbruka bandu?

Bet... vai tad viņš, Volpols, ir tik bezpalīdzīgs?

«Glaimot to cilvēku netikumiem, kurus viņš nicina, slepus nopelt, atklāti — meklēt viņu atbalstu, pakļaut viņus ar viņu pašu netikumu palīdzību — lūk, ierocis, ko lietodams slavenais Volpols iedzinis verdzībā angļus, izliekoties, ka aizstāv viņu tiesības ...»

Ja būs jāsaduras ar Sviftu — palūkosim, ko tur var darīt, paskatīsimies . ..

Laisku roku sers Roberts Volpols iemeta Hjū Boultona vēstuli papīrgrozā.

Hjū Boultona vēsts bija patiesa. Svilts pošas uz Londonu. 1725. gada rudenī «Gulivers» ir pabeigts. Vajadzēs kaut ko darīt ar rokrakstu ... Uzrakstītajam jātop iespiestam — kā cita dēļ gan lai tas būtu rakstīts?

It īpaši tas attiecas uz «Guliveru». Jo tā ir pavisam sevišķa grāmata!

1725. gada 29. septembra vēstulē Poupam Svifts saka:

«Es biju aizņemts ar savu «Ceļojumu» nobeigšanu, labojumiem, pārrakstīšanu — nu darbs, visas četras daļas, ir galā, gatavs iespiešanai kuru katru brīdi, tiklīdz atradīsies iespiedējs, pietiekami drosmīgs, lai riskētu ar savām ausīm.»

Sviftam patika pārspīlēt briesmas, ar kurām, viņaprāt, bija saistīta «Gulivera» iespiešana, viņš ķērās pie pārspīlējuma, lai radītu ap «Guliveru» sarežģītu mistifikācijas spēli, — drīz uz skatuves jāparādās misteram Ričardam Simpsonam. Bet viņš netaisās slēpt jēgu un nozīmīgumu, ko pats piedēvē «Guliveram».

«Galvenais mērķis, ko esmu sev stādījis visos savos darbos, ir drīzāk apvainot cilvēkus nekā viņus izklaidēt, un, ja es spētu to panākt, nekaitēdams sev, es būtu visnenogurdināmākais rakstnieks pasaulē ... No sākta gala esmu nīdis nācijas, profesijas un ļaužu apvienības un mīlējis tikai cilvēku: es, piemēram, ienīstu visu juristu cilti, bet mīlu kādu atsevišķu padomnieku vai atsevišķu tiesnesi, tas pats attiecas uz ārstiem, par savu profesiju nemaz nerunājot, uz kareivjiem, angļiem, skotiem, frančiem un visiem citiem arī. Bet galvenokārt nīstu un nicinu kustoni, ko dēvē par cilvēku, kaut gan no sirds mīlu Džonu, Pīteru, Tomasu un tā tālāk. Pēc tādas sistēmas esmu sevi audzinājis ilgus gadus unjādā garā turpināšu, līdz būs jāpieliek punkts. Esmu savācis materiālu traktātam, lai pierādītu, cik maldīgi cilvēku definē kā animal rationale^1 —• jo viņam atbilst tikai apzīmējums — rationis capax^2. Uz

šī dziļā mizantropijas pamata — kaut gan ne Atēnu Ti-mona garā — būvēta visa manu «Ceļojumu» ēka; un es nelikšos mierā, kamēr visi godīgie cilvēki nepievienosies manām domām.»

Bet vēstules postskriptā sacīts: «Ja uz zemes būtu kaut vai desmit tādi cilvēki kā Ārbatnots, es sadedzinātu savus „ «Ceļojumus».» Ar gudru ziņu Svifts šajās rindās parodē bībeles mītu par Sodomu un Gomoru, tas ir it kā mājiens Poupam: «Ņemiet vērā, mans draugs, ka šī vēstule ir literatūras dokuments.»

Pabeidzis «Guliveru» — savu vispersoniskāko grāmatu, Svifts pūlas pirmo un galvenokārt izskaidrot to sev pašam — tātad izskaidrot arī sevi. Un ne tikai tāpēc, lai konstatētu — tāds nu reiz esmu! — bet arī tāpēc, lai jautātu: ko man tādam darīt tālāk? ...

1726. gada aprīlī Svifts ir Londonā. Atkal ap viņu vecie draugi. Daudz viņu nav — Aleksandrs Poups, Džons Ārbatnots, Džons Gejs, Henrijs Sentdžons vikonts Boling-bruks. Vērīgi viņi nolūkojas Sviftā — jā, novecojis, smaga gaita, uzburbusi seja, acis tikai retumis pašķiļ to spīvo skatienu, kas ieurbjas pašā dvēselē, tiesā un nolasa spriedumu.

Novecojis; viņam jau piecdesmit deviņi...

Rūc vecais dekāns: izbrīnīts, ka tik priecīgi viņu sagaidījuši senie draugi.».

Katram atrodas ko pastāstīt.

Aleksandrs Poups, vārgulīgs un godkārs, sentimentāls un ļauns, ticis tālu pa šiem divpadsmit gadiem. Kopš sava Homēra atdzejojuma viņš ir vispopulārākais dzejnieks ; Anglijā; Svifts toreiz viņam palīdzēja, Poups nav to aizmirsis. Poups tagad ir bagāts, viņam pieder krāšņa villa netālu no Londonas. Sviltam vajag padzīvot pie viņa, dekānam Sviftam vispār vajag palikt Anglijā — Poupam ir nojausma, ka tieši tāda vēlēšanās likusi dekānam braukt šurp, — vienīgi jāizgādā Sviftam viņa cienīgs postenis.

To varēs nokārtot, ja dekāns ar mieru — Poups labi ieredzēts troņmantnieka Velsas prinča namā, Poups pat ir draudzīgās attiecībās ar prinča dzīvesbiedri princesi Ka-rolīnu — burvīga dāma, dzejas labvēle un daudz dzirdējusi par Sviftu... Tātad jāsāk ar vizīti Lesterfīldhauzā, prinča rezidencē. Svifts lai neuztraucas, viņš saņems oficiālu un glaimojošu ielūgumu — to izkārtos caur misis Hauardi, prinča iemīļoto, — jauka dāma! Bet tas viss

vēlāk. Par visu vairāk Poups kāro noklausīties dekāna lielisko grāmatu — mēs taču to dabūsim dzirdēt, vai ne?

Dekāns klusē. Tā tikai izskatās jeb vai patiešām viņa lūpas sakniebušās nicinājumā?

Godbijīgi un maigi Džons Gejs glāsta dekāna plecu. Viņš ir divdesmit gadus jaunāks par Sviftu, bet ne jau tikai tas iedveš viņam godbijību pret dekānu, ne tas, ka pirms trīspadsmit gadiem tik daudz viņa labā darījis «vīrs nelaipnais, nebūt ne mīkstu sirdi». Gejs, viegla mūža cilvēks, likteņa luteklis, saprot, ka šis smagā rakstura vecis ar sirmām, nikni kūlainām pārkaru uzacīm ir pavisam sevišķs cilvēks. Doktors Svifts paliks Anglijā? Ja doktors atļautu — viņš, Gejs, ir labi ieredzēts troņmantnieka namā, raksta jautras, pamācīgas fabulas troņmantnieka bērniem, ir draugos ar misis Hauardi, un viņu atbalsta Kvīnsberijas hercogs .. . Vai viņam, Gejam, būs tā laime un gods noklausīties dekāna jauno darbu?

Dekāns klusē. Tā tikai izskatās jeb vai patiesi viņš skumjā zobgalībā paraudzījās uz Geju?

Arbatnotam grūti izteikt dekānam savu pateicību par tik pagodinošu postskriptu Svifta vēstulē Poupam .. . Viņš justos bezgalīgi lepns, ja nezinātu, ka dekānam vienkārši gribējies pajokot par savu veco draugu. Bet Arbatnotam tomēr jābilst — ja neatrastos izdevējs «Guliveram», viņš, Arbatnots, gatavs pats ar savām rokām salikt katru šīs lieliskās grāmatas rindu — mēs to drīz dzirdēsim, vai ne? Dekāns, protams, paliks Anglijā! Ne jau tāpēc, lai nodarbotos ar politiku, — tās Anglijā vairs nav. Bet cik līksmas ir prāta dzīres, kad dzīru galda galā — dekāns Svifts! Varēs atjaunot «Mārtiņa Skriblerusa kluba» sēdes — dekāns atceras brīnišķos vakarus? Nebūtu bijis šī kluba ar dekānu priekšgalā, nekad viņš, Arbatnots, neiespētu uzrakstīt savus traktātus — «Džona Bulla dzīves stāstu» un «Melu māksla politikā», toties cik lieliskus darbus viņi varētu sarakstīt trijatā — dekāns, Poups un Arbatnots ... Būt asprātīgam — vai tas nav attaisnojums mūsu šāspasau-les dzīvei? Un, lai cik pilnīga būtu cilvēce — Arbatnots uzsmaida savu gudro, pievilcīgo smaidu —, lielākais noziegums tās priekšā būtu sadedzināt «Ceļojumus», kuros, pēc viņa visciešākās pārliecības, cilvēce atradīs ieganstu ne aizvainojumam, bet smiekliem!

Dekāns klusē. Tā tikai izskatās jeb vai patiesi sāpīga izbīļa ēna pārslīdēja viņa sejai?

Vikonts Bolingbruks manāmi novecojis pa šiem gadiem. Cik viņam gadu — četrdesmit septiņi, četrdesmit astoņi? Acis — sastindzināta kaislība. Viņš nekādi nejūtas vainīgs Svifta priekšā — kur politika, tur vainīgo nav! Viņi vēl daudz un ilgi runās ar doktoru Sviftu. Bet lai saprot godājamais doktors, cik ļoti viņš te vajadzīgs jau tūlīt pat. Tuvākajos mēnešos sāks iznākt Bolingbruka žurnāls — kas gan cits, ja ne Svilts, lai tajā spīdētu? Tātad pirmais pienākums — nodrošināt dekānam palikšanu Anglijā. Starp citu, lords Pīterboro solīja izkārtot dekānam tikšanos ar Volpolu. Maz patīkama būs tāda tikšanās, bet ko lai dara — politika! Taču godājamais doktors lai neuztraucas — kaunu aizmirsušais iznirelis, provinces lauķis, nav pretinieks Bolingbrukam. Vai godājamais dekāns neatbrauktu uz Houliju, viņa muižu, tepat netālu no Londonas — viņš alktin alkst iepazīties ar «Guliveru» ...

Dekāns klusē. Tā tikai liekas jeb vai patiesi naidā uzplaiksnīja viņa acis?

Draugi atvadījās, aizgāja. Svifts palika viens. Cauri! Viņa labākie draugi, spožie cilvēki, talanti, prāti! Dārgi Svifta sirdij, un Svifts viņiem dārgs — jā, patiešām... Viņu padomi ir pareizi, gudri. Vai tad viņš nav braucis šurp, lai paliktu Anglijā, darītu galu divpadsmit gadus ilgajai trimdai, izrautos no cietuma ...

Viņš ļaus, lai viņu stāda priekšā troņmantniekam, troņmantnieka sievai un troņmantnieka mīļākai — šīs zemes varenie vienmēr noderīgi: to min dažas rindas «Guli-verā» — tiesa gan, tur minēts vēl šis tas...

Viņš panāks tikšanos ar Volpolu — pirmie ministri vienmēr noderīgi, par to rakstīts jau «Guliverā» — tiesa gan, tur rakstīts vēl šis tas . ..

Viņš atjaunos Mārtiņa Skriblerusa _brālību, viņam ir tēmas, ko piedāvāt Poupam, Gejam, Arbatnotam, kurus kremš literāra godkāre, — arī par to rakstīts «Guliverā».

Viņš ar mieru pat uzrakstīt kaut ko Bolingbruka žurnālam. Un galu galā dabūs kāroto garīdznieka posteni Anglijā, pārticībā un omulībā aizvadīs mūža atlikušās dienas, jo cilvēkam tik maz vajag — vai tad par to nav sacīts jau «Guliverā»? ,,,

Cik derdzīgi, gļēvi meli, cik neizmērojama, ļauna vientulība! .. .

Džonam Gejam — aizkustinošam cilvēkam — tik ļoti gribas, lai viņam dzīvē klātos labi, — kā priecīgs, izluti-

nāts bērns viņš dzīvē kāro saldumu. Bet vai jūs zināt, Džon Gej, cilvēk ar tīro, bērnišķo dvēseli, visu mīluli, ka jūs esat bļodlaiža augstmaņu namos, uzpirkts glaimotājs? Es jums to neteikšu — jo es jūs mīlu un jūs tik un tā to nesaprastu. Piedodiet, Džon Gej, jums neizkliedēt manas vientulības miglu! . . .

Un arī jums ne, mans dārgais draugs, godkārais liliput Aleksandr Poup! Jums ir gan slava, gan nauda, gan augstākā sabiedrība, gan krāšņa villa. Jūs kārojat noklausīties manus «Ceļojumus», jums tie patiks, jūs smiesieties — un nevienu vienīgu vārdu neattiecināsiet uz sevi, jo jums ir daudz spožu talantu, tikai viena, necila nav — spriest par sevi un paskatīties uz sevi no malas . .. Ticiet man, es jūs ļoti mīlu, draugs, jo man taču vajag kādu mīlēti

Un labāku par jums, Džon Arbatnot, es neatradīšu: mans postskripts nebija tukši vārdi! Jūs esat gudrs, cēlsirdīgs, skolots, asprātīgs; jūs saprotat ļoti daudz, jūsu traktāti varētu būt mani, ja vien — ja vien man būtu lemta jūsu laimīgā vienaldzība! Jūs esat bezgala vienaldzīgs cilvēks, mans draugs, smejošais cilvēku zemiskuma, cilvēku neprātības vērotāj, tikai smejošais, — un vai jums nav jāsmejas par mani, redzot, ka man nepietiek tikai ar smiekliem, tikai ar noskatīšanos vien? Tāpēc es skatos uz jums ar sāpīgu izbīli.

Nesmejas un negrib tikai noskatīties vien ceturtais draugs — Bolingbruks. Sastindzināta kaislība jūsu acīs ... Kā es jūs mīlēju, Henrij Sentdžon! Tā mīlēju, ka savā grāmatā aizbildināju jūs nākamo paaudžu priekšā.

Nu jūs saucat mani jaunā ceļā, Bolingbruk ... Jaunā? Ka tikai nav tā pati vecā spēle? Es zinu: jūsu trumpis ir dāma Kendala, derdzīga, netīra, naudkāra veča, viņa mums palīdzēs tikt uz jaunā ceļa?! Labāk pasmiesimies, Bolingbruk.. .

Es nomaksāju savu rēķinu — to, kuru man pasniedza pirms divpadsmit gadiem, un jūs saucat mani sev līdzi, lai es atkal kļūstu par ārišķības, neprāta, melu un varmācības parādnieku . ..

Jūs spējat to saprast, vikont?

Ja ne — jums palīdzēs sekojošas rindas no manas grāmatas: «Mans īsais atskats Anglijas pagājušā gadsimta vēsturē karali ārkārtīgi izbrīnīja. Viņš paziņoja, ka, pēc viņa domām, šī vēsture neesot nekas cits kā vien sazvērestību, juku, slepkavību, grautiņu, apvērsumu un izsū-

tīšanu mēslaine, ļaunākais, ko spējusi radīt alkatība, dumjība, liekulība, nodevība, nežēlība, trakums, neprāts, naids, skaudība, baudkāre, ļaunums un godkārība.»

Un tādās lietās man vajadzētu piedalīties ar dāmas Ken-dalas palīdzību? Cik atjautīgs joks, vikont! Bet klausieties tālāk —■ runā Brobdingnegas karalis:

«Man neizbēgami jāsecina, ka vairums jūsu tautiešu ir sīku, derdzīgu rāpuļu bars, visbīstamākie no rāpuļiem, kas jelkad lodājuši pa zemes virsu.»

Ai, mani draugi! Ja jūs spētu saprast, ka drīzāk ar sāpēm nekā ar naidu es rakstīju šis rindas! Ar sāpēm, jo es, sešdesmitgadīgais, kaprīzais, ārprātīgais dekāns, redzu to, ko neredzēja jauneklis, kas rakstīja «Mucas pasaku», — nav iedomājama «cilvēku dzimuma labošana», jo vairāk par visu pasaulē cilvēks baidās būt labs.

Es nomaksāju savu ilūziju rēķinu, ļaujiet man tagad, mīļie draugi, nodzīvot atlikušo mūžu nevis priekā, mierā un labklājībā, bet sāpēs un bargā sašutumā — tā būs godīgāk!

Svifts uzklausīja savu draugu padomus par iekārtošanos Anglijā — grūti bija atgriezties Īrijas kapā... Un tomēr ne bez pretestības. Deviņas reizes viņš saņēma troņmantnieka ielūgumus, tikai pēc devītā viņš ieradās. Vizīte bija veiksmīga — tai sekoja citas. Viss virzījās labi: ve- I cais dekāns atstāja vispatīkamāko iespaidu uz troņmantnieka laulāto' draudzeni un mīļāko.

Taču jautājumu par Svifta pārcelšanu uz Angliju pie- | dienīgā garīdznieka postenī varēja izlemt tikai Volpols. Godīgi sakot, nieka lieta — vai maz tādu pārcelšanu un iecelšanu izkārtoja Svifts tajos Londonas gados .. . Bet, kad runa par Sviftu, jautājums gūst nozīmi valsts mērogā.

Kļūst skaidrs, ka bez vizītes pie Volpola neiztikt. Ne ļ jau lai aizbilstu par sevi Sviftam vajadzīga šī tikšanās.

Bet lai Volpols ierauga Sviftu — varbūt viņš uzklausīs Svifta stāstu par Īrijas postu, un varbūt Volpolam iegri-bēsies būt vienkārši krietnam cilvēkam, elementāri godīgam pret Īriju, un atkarībā no tā risināsies arī Svifta jautājums . ..

Naivi? Nekonsekventi?

Ne vairāk kā pats Svifta brauciens uz Londonu.

Tikšanos izgādāja. Volpols ielūdza Sviftu uz agrām brokastīm 27. aprīlī. Tikšanās tēma — saruna par Īrijas stāvokli.

Un otrā dienā Svifts raksta lordam Pīterboro:

«28. aprīlī. Jūsu Gaišība pēc mana lūguma izgādāja man tikšanos ar seru Robertu Volpolu, un es viņu apciemoju ap astoņiem rītā un runāju ar viņu vairāk nekā stundu. Jūs bijāt tik laipns, ka šodien apvaicājāties, kas noticis starp ministru un mani. Es Jums atbildēju virspusīgi, un Jūs palikāt neapmierināts.

Manai vēlmei redzēt seru Robertu bija tikai viens vienīgs mērķis — parādīt viņam Īrijas stāvokli patiesā gaismā. Man nebija nolūka runāt par lietām, kas attiektos personiski uz mani vai kādu citu. Samērā labi pazīdams Īrijas apstākļus, es uzskatīju, ka viņa rīcībā esošās ziņas ir nepareizas, un mans galvenais mērķis bija atvērt viņam acis ne tikai Īrijas interesēs, bet arī Anglijas un tās valdības labā.

Mans nolūks bija absolūti maldīgs. Es pārliecinājos, ka viņa domas par šo jautājumu izriet no pašreizējā un iepriekšējo Īrijas pārvaldītāju priekšstatiem. Bet šie priekšstati nekādi nav savienojami ar manu viedokli par brīvību, uz kuru, pēc britu nācijas domām, ir neatņemamas tiesības jebkurai cilvēciskai būtnei.

Sers Roberts jo sīki iztirzāja Īrijas stāvokli, taču tādā tonī, kas nav savienojams ar maniem priekšstatiem par Anglijas pavalstnieka tiesībām un privilēģijām, kālab neuzskatīju par iespējamu apspriest ar viņu šo jautājumu tā, kā biju iecerējis, jo tas neko nedotu.»

Vēstules beigās postskripts:

«Vispadevīgi lūdzu Jūsu Gaišību nodot šo vēstuli seram Robertam Volpolam, lai viņš to izlasa, — tas viņam prasīs tikai dažas minūtes.»

Brokastu sarunas raksturs pilnīgi skaidrs: Svifts runāja pai Īrijas tiesībām, Volpols — par Īrijas nodokļiem.

Saruna bija nevis dialogs, bet gan divi monologi. Taču ar to pietika, lai runātāji lieliski saprastu viens otru. Un lai Volpols saprastu, ka Svifts atsakās no jebkādas pudiņa šķēlēs . . .

Lords Pīterboro, lasot postskriptu, neizpratnē paraustīja plecus — kāpēc gan Sviftam ievajadzējies, lai Volpols izlasa vēstuli, turpretim jau pēc dažām dienām no neizpratnes vairs nebija ne miņas.

Londonas salonos un viesistabās paklīda dīvainas valodas, ka Svifts lūdzis Volpolam pārcelšanu uz Angliju, piesolīdamies pakalpot viņam ar savu spalvu, un Volpols kategoriski atteicies no tāda darījuma . ..

Parasta lieta, lēts apmelojums.- Volpolam, apmelošanas meistaram, spožam «sirdsapziņu tirgus» organizatoram, vajadzēja tikai pačukstēt dažus vārdus, lai iedarbinātu šo primitīvo mašīnu! To viņš, protams, arī izdarīja, tiklīdz bija pārliecinājies, ka ar Sviftu nekas neiznāks. Tādā gadījumā vajadzēja ar steigu diskreditēt Sviftu — ja viņš sadomātu mesties politikā, pieslieties Bolingbrukam.

Bet arī Sviftam, no Volpola nama iznākot, bez visa cita vajadzēja tūlīt uz vietas saprast, kādu ieroci viņš devis rokā šim cilvēkam, runādams ar viņu zem četrām acīm!

Sviftu svelina kauns. Ko gan viņš gaidīja no šī ministra, Liliputijas ministra prototipa?

Tagad nu iespējams viss. Sviftu apvainos, ka viņš uzgribējis pudiņa gabalu no Volpola rokas. Bet šim sitienam viņš dos pretsitienu, viņš neļaus atņemt sava mūža vienīgo dārgumu — savu godīgo vārdu.

Postskripts — brīdinājums Volpolam, ka viņa nodoms uzminēts. Ar to nepietiek, Svifts raksta līdzīga satura vēstules dažādiem saviem draugiem. Vēstulē mācītājam Stopfordām viņš raksta:

«Sarunā ar Volpolu mēs neatradām kopīgu valodu nevienā punktā: tā tikai deva pamatu baumām ... Runā, ka man izteikti daži priekšlikumi, šajā sakarībā esmu saņēmis daudz vēstuļu. Bet tādos pieņēmumos nav ne graudiņa patiesības.»

Citā vēstulē:

«Varat man ticēt, ka nekādus priekšlikumus neesmu saņēmis un arī nepieņemtu. Kopš esmu atbraucis šurp, mana izturēšanās pret varasvīriem pilnīgi izslēdz tādu iespēju.»

Svifta pretpasākums visādā ziņā vājināja sitienu. Volpola rokaspuiši darīja savu, bet Svifta nomelnošanai palaistās baumas neguva plašāku atbalsi.

Ar brokastīm pie Volpola faktiski beidzas Svifta politiskā dzīve.

Labi. Jautājums par Svifta pārcelšanu uz Angliju pagaidām izsmelts. Volpols nepiekritīs; vai spēs ko līdzēt abas dāmas — troņmantnieka laulātā draudzene un troņmantnieka mīļākā —, pagaidām nav zināms.

Toties viņš atvedis «Gulivera» manuskriptu.

Bez tam Sviftam bija arī savi ironiski prieciņi šajos 1726. gada vasaras mēnešos.

Patīkami bija uzdāvināt Poupam tēmu — «satīra par cilvēku muļķību»; tā parādījās 1728. gadā ar nosaukumu «Dansila» («dunce» — stulbenis), izpelnījās milzīgu piekrišanu, un nav Svifta vaina, ka Poups savā egocentrismā par stulbeņiem notēlojis galvenokārt personiskos sāncenšus — dzejniekus un kritiķus.

Labāk paveicās ar Geju. Viņš pēc Svifta iniciatīvas uzrakstīja patiešām spēcīgu darbu. Pēc diviem gadiem iznākusī «Ubagu opera» — lielisks skatuves pamflets par Ņūgeitas un Taiberna — cietuma un karātavu varoņiem, kuros Londonas augstāko aprindu pārstāvji, baņķieri un ministri ar zināmu izbrīnu ieraudzīja paši sevi._

Tāpat bija patīkami palīdzēt Poupam un Arbatnotam dažādu sīkumu un spalvas ēverģēlību atlasē un rediģēšanā, rakstīt tādā garā arī pašam — un laist to visu klajā ar Mārtiņa Skriblerusa vārdu. Šajā darbā bija viņa mīļotās mistifikācijas elementi. Un varbūt vēl patīkamāka ir mistifikāciju spēle un «realizētie joki», ja piepalīdz draugi. Jau «Dienasgrāmata Stellai» rāda, cik ļoti Sviftam patīk «apspēlēt» savu tīšo skopulību. Un kādu vakaru pie viņa atnāk Gejs un Poups . ..

— Ehē, džentlmeņi, ko nozīmē jūsu vizīte? Kā tas varēja notikt, ka jūs esat pametuši dižciltīgo lordu salonus — tik pierastus jums — nabaga dekāna dēļ?

— Bet mums labāk gribas redzēt jūs, nevis viņus ...

— Re kā? Cilvēks, kas nepazīst jūs tik labi, kā pazīstu es, varētu tam noticēt! Bet, ja reiz jūs esat atnākuši, acīmredzot vajadzēs cienāt jūs ar vakariņām?

— Pateicamies, doktor, bet mēs vakariņas jau paēdām ...

— Jau paēdāt? Apžēliņ, vēl taču nav ne astoņi! Ja jūs būtu atnākuši tukšā dūšā, man vajadzētu jūs pabarot. Padomāsim — ar ko lai es jūs būtu cienājis? Droši vien vajadzētu šķērdēties un likt galdā kādu pārīti omāru — pieklājīgs cienasts. Divi šiliņi pagalam. Tad gabals rauša — šiliņš, un tad vēl jūs ar mani izdzertu pudeli vīna. Protams, jūs tīšām tik agri pavakariņojāt, lai aiztaupītu man izdevumus par vīnu ...

— Goda vārds, ser, mums labāk patīk patērzēt ar jums nekā dzert vīnu!

— Bet, ja jūs ēstu pie manis vakariņas, kā prasa pieklājības likumi, es celtu galdā pudeli vīna. Tātad pudele vīna — divi šiliņi, kopā ar iepriekšējiem trim — pieci, pa divarpus šiliņa uz deguna. Ņemiet, Poup, tā ir jūsu daļa, un šī savukārt jūsējā, Gej, un lieciet aiz auss, ka es netaisos ietaupīt uz savu draugu rēķina!

«Tas tika sacīts,» stāsta Poups, «viņa parastajā nopietnībā, un, neraugoties uz mūsu protestiem, viņš mūs, burtiski, piespieda paņemt naudu . ..»

Vasarā Svifts pavadīja dažas nedējas pie Poupa viņa Tvikenhemas villā. Un te, klusos vakaros, saimnieka mājīgajā kabinetā, viņš lasīja Poupam, Gejam, Arbatnotam un Bolingbrukam «Guliveru».

Svifts lasīja mierīgi, pat mazliet drūmi.

Gejs nevarēja nosēdēt uz vietas, lēca kājās; sita plaukstas, spiedzīgi aizvilkdamies smējās.

Poups sēdās tuvāk pie kamīna, salīgi vīstījās greznā rītasvārkā, it kā brīnīdamies pleta savas skumjās, nemierīgās acis. Smējās apvaldīti — viņam bija kaut kā neērti, it kā viņu nospiestu svešs, neizprotams spēks. Poups organiski nepanesa literatūrā neko, izņemot sevi, un Homēra «Iliāda» viņam bija tikai iegansts veikliem un gludiem pantiem. Bet tagad, šīs negaidīti jauneklīgās balss satraukts, Poups laikam pirmo reizi mūžā apjauta, ka literatūra nav tikai izklaidēšanās tiem, kas literatūru^ rada ...

Svifts lasīja mierīgi, gandrīz izklaidīgi, bet Arbatnots žņaudzīja rokas. Smalkais, iejūtīgais smaids viņam pašam nemanot bija savilcies sāpīgā grimasē. Neatstājās_doma par rindām Svifta vēstulē: «Ja būtu kaut desmit Arbat-notu...» Kas tad viņš, Arbatnots, ir, lai paliktu ārpus varenā tiesneša sāpēm un sašutuma? Vai vecais dekāns maz apzinās, ko uzrakstījis?

Arbatnots atceras, kā pirms gadiem divdesmit viņš pirmoreiz satikās ar Sviftu Betona kafejnīcā. Skurbs no jaunekļa vīzdegunības, no sava prāta spēka un asuma izbau-des un savas_neatkārtojamās esības žilbinošās izjūtas — tāds satikās Arbatnots ar «trako mācītāju». Viņš toreiz mēģināja pasmieties par Sviftu, pagaisis no atmiņas, ko tieši atbildēja viņam drūmais, staltais vīrs tumšās garīdznieka drānās, bet trieciens tas bija, nežēlīgs, iznīcinošs. Pat ne trieciens, tikai knipis, kā tie knipji, ar kuriem

Gulivers notriec gar zemi simtiem liliputu. Tagad viņš notriec no_kājām visu cilvēku dzimumu . . . Ironija, satīra — pie tās Arbatnots pieradis. Tā ir viņa profesija, taču viņš nezināja, ka tā var būt tik briesmīga!

Henrijs Sentdžons vikonts Bolingbruks, aklu un negantu kaislību cilvēks, kas retajos brīžos, kad izdodas paskatīties uz sevi no malas, redz, ka viņš ir tikai savu kaislību rotaļlieta, it kā pat nedzird lasīto: ieklausās sevī. Un jūt, ka viņā briest vēl nekad mūžā nepiedzīvots nemiers. Viņš, protams, apzinās: Svifts domājis par viņu, viņa prāvu un bēgšanu, aprakstīdams Gulivera nelaimīgos piedzīvojumus liliputu galmā, — mājieni acīm redzami. Bolingbruks jūtas glaimots: lai nākamās paaudzes stāv par viņu cīņā, ko viņš, pēc paša domām, izcīnījis ar ļaunprātīgo ā un ņirdzīgo likteni! Bet šajā lasījumā — vai tur nav dzirdama tālā, vienaldzīgā, visu saprotošā likteņa balss? Sārtums iesitas bālajā sejā maskā, it kā pusmiegā viņš redz sevi tādu, kādu nav nekad redzējis: ārišķīgu, izvirtušu, savās nīcīgajās rosmēs komisku cilvēciņu. Sapnis vai apmātība? Viņam rādās, ka Brobdingnegas milža roka sagrābj šo cilvēciņu —- Bolingbruku, lielisko, kaislīgo, apbrīnojamo Sentdžonu, un it kā parotaļādamās, it kā tukši paņirgādamās, kaut kur noliek, aizsviež projām!

Svifts apklusis. Viņš ir drūms, acis raugās kaut kur pāri klausītājiem, sviedru lāse, izspiedušies uz dzeltenīgi bālās pieres, norit gar kumšķaino, sirmo uzaci, mazā roka pastiepjas pēc pokāla.

Un uzmirdzēja jaunības smaids, iedzirkstījās smiekli aukstajās, tālajās acīs ...

— Es ceru, draugi, ka ne tagad, ne vēlāk jūs nejauksiet mani ar Lemjuelu Guliveru, kuģa ārstu, ķirurgu, kura piezīmes gluži nejauši nokļuvušas pie manis. Jo viņš ir tikai prostituēts lišķis, kura galvenais mērķis — pamazināt cilvēku dzimuma netikumus un pārspīlēt tikumus . . . Paskatieties vien, kā viņš cildina savu zemi ar visām tās nešķīstībām un puvekļiem! Jau ar to, manuprāt, pietiek, lai viņa piezīmēm rastos milzums lasītāju, viņš pat dabūs pensiju no pateicīgās valdības — baidos, ka tieši tāpēc viņš sarakstījis grāmatu, ko nule jums lasīju.

Tā ap «Guliveru» sākas mistifikācijas spēle, tā pati mūžvecā Svifta spēle, katra viņa soļa ārējais ietērps. It kā viņa personība bez mistifikācijas vispār nevarētu izpausties: tā bijis gan «Mucas pasakā», gan Bikerstafa pamfle-

tos, gan «Examiner» politiskajā cīņā, gan «Vadmalnieka vēstulēs», gan visupēc «Guliverā». Katrs Svifta personāžs ir viņš pats — bet ne gluži viss Svifts, katrs no viņiem — viena un tā paša autora radīts, bet autors ir lielāks par viņiem, autors stāv viņiem pāri ...

Attiecībā uz «Guliveru» Sviftam nebija nopietna pamata baidīties represiju, tieši te viņš varēja būt drošs, ka viņa autorību uzminēs visi, kam jāuzmin, — un tomēr taisni šajā gadījumā Svifts ne vien rūpīgi pastāv uz paša iedibināto spēli, bet arī liek citiem piedalīties spēlē.

Tas redzams no manuskripta iesniegšanas apstākļiem, no «Ričarda Simpsona» vēstulēm izdevējam, no Poupa un Lūisa starpniecības. Bet spēle turpinās arī vēlāk.

1726. gada septembrī Svifts atgriežas no Londonas Dublinā. 28. oktobrī iznāk «Gulivers».

_ Un jādomā — pēc paša Svifta lūguma Poups, Gejs un Arbatnots raksta viņam, kādu iespaidu radījusi viņa grāmata. Bet ne ar-sīkāko mājienu netop minēts, ka tā būtu viņa grāmata, komiskā nopietnībā draugi raksta par «nezināmu grāmatu». «Iespējams,» Gejs raksta ar Poupu kopīgā vēstulē, «ka stāstu Jums par grāmatu, kas līdz Īrijai nav nonākusi un Jūs to nekad neesat redzējis; tādā gadījumā ceru, ka ar manu stāstu pietiks, lai Jūs pievērstu tai uzmanību, un es gaidu Jūsu rīkojumu, lai Jums to izsūtītu. Taču būtu daudz labāk, ja Jūs atbrauktu un neliegtu sev prieku uzklausīt komentētājus, kuri izskaidro grūtāk saprotamās vietas.» Un tālāk, pieminot guingnmus un jehu: «Baidos, ka Jūs nesapratīsiet šos modē nākušos terminus, kuri gan saprotami katram, izņemot Jūs.»

Tādā pašā tonī raksta Arbatnots, Pīterboro un spēlē iesaistīta, nepiederīga dāma misis Hauarde. Un tādā pašā tonī viņiem atbild Svifts. Vēstulē misis Hauardei gan runāts par «manu grāmatu», taču vēstuli parakstījis nevis Džonatans Svifts, bet gan Lemjuels Gulivers. Spēle izturēta līdz galam — konsekventi, nevainojami, pēc visiem noteikumiem, taču cik nogurdinoša un skumja ir šī spēle savā acīm redzamajā bezmērķībā!

Bet vajag saprast: jo asāk jūtama iekšējā nepieņemtība, jo vairak gribas ļauties mistificējošām ērmībām.

Un iekšējā nepieņemtība plosa Sviftu bez žēlastības. Svifts pavadījis Anglijā piecus mēnešus pēc divpadsmit

gadu atbūtnes... Ko tas dod? Pat ja viņam izdotos tur palikt.

Protams, dzīvot būtu daudz patīkamāk^ vieglāk. Kaut vai tāpēc, ka tur ir viņa draugi — Poups, Arbatnots, Gejs, Bolingbruks...

Jā, jā, tieši Bolingbruks! Vai viņš nav visspilgtākais neiederīga, pār bortu pārsviesta cilvēka piemērs? Bet vai tas, kas taisnīgi attiecināms uz Bolingbruku, nav simtreiz taisnīgāk attiecināms uz Sviltu? Kā gan Svifts pēc pieciem pārbaudes mēnešiem lai neredzētu, ka laikmets viņu atstūmis?

Bolingbruks vairs nevienam nav vajadzīgs, jo ir nemierīgs politiķis. Bet vēl mazāk vajadzīgs viņš, Svifts. Bo-lingbruka nemiers ir tikai ievainotas godkāres smelgoņa, Svifta nemieru neremdēs apziņa, ka Bolingbruks ar uzpirktās dāmas Kendalas palīdzību nogrābs pudiņa šķēlīti. Jo Svifts taču ir sacījis: «Galvenais mērķis, ko esmu stādījis visos savos darbos, ir drīzāk apvainot cilvēkus nekā viņus izklaidēt.» Viņu nemiers tad arī ir šis mērķis, bet laikmets uzcēlis viņam pretī mūri, aklu mūri — vai tad mūri iespējams satraukt, aizkaitināt, apvainot? Volpols varēja arī nesaprast, kādā valodā ar viņu runā Svifts, bet Svifts gan saprata, ka Volpols un Volpola balsī viss laikmets runā ar viņu pašapmierinātības, ērtības un labklājības valodā.

Un savā bezrūpīgajā mierā pudiņa laikmets pat nevēlējās uzskatīt Sviftu par bīstamu pretinieku. Tas pats Volpols — pietiktu ar Svifta mājienu un rokas pastiepienu — piestumtu viņam pudiņa šķīvi: ņemiet, atradīsies gabaliņš arī jums . ., Svifts nepastiepa roku, bet arī Volpols nesāka ar viņu cīnīties, vienkārši pamēģināja apmelot — un tālāk nelikās ne zinis.

Bet grāmata, Svifta varenā grāmata! Vai vismaz grāmatai neizdosies kaut cik iekustināt laikmetu? Iedragāt vienaldzības mūri?

Šos menešus Dublinā — no 1726. gada septembra līdz 1727. gada martam — Svifts dzīvo milzīgu, satricinošu grāmatas panākumu atmosfērā — to vēstī Sviltam viņa Londonas korespondenti. Un pirmo reizi mūžā viņš izrāda par sava darba likteni mazliet īdzīgu interesi. Vēstulē Poupam viņš žēlojas: «Es izlasīju grāmatu ar nosaukumu «Gulivera ceļojumi», par kuru Jūs tik daudz runājat sa-

vās vēstulēs, bet otrajā daļā pamanīju daudzas vietas, kas acīmredzot ir sagrozītas un izmaitātas, it kā svešā stilā rakstītas . .. Kāds bīskaps te pasludināja, ka grāmata esot pilna visneiedomājamāko melu un viņam gan pietiekot prāta neticēt nevienam vārdam — jo labāk Guliveram ... Ja es būtu Gulivera draugs, es savukārt prasītu no visiem saviem draugiem, lai viņi pērkona balsī sludina, cik nekrietni izrīkojies ar manuskriptu izdevējs, rakstīdams veselus gabalus klāt un strīpodams laukā, it īpaši, man liekas, otrajā daļā...» Izdevējs patiešām bija manuskriptā šo to grozījis, bet maz un nebūtiski, taču Sviftam šī grāmata bija pārāk nozīmīga! Paies tikai daži gadi — un Svifts vienkāršos, skaidros vārdos izteiks savas domas par savas grāmatas likteni.. .

Iri līksmi svinēja Svifta atgriešanos Dublinā. Gājieni, sārti, uguņošana — Dublina vis nebija aizmirsusi pazemotās un apvainotās tautas aizstāvi.

Bet kā viņš laužas uz Angliju!

Tajā pašā vēstulē Poupam rūgtas rindas:

«Ceļojums uz Angliju — brīnišķa lieta, diemžēl tas saistīts ar bēdīgo nepieciešamību atgriezties Īrijā. Kāds negods, ka jūs nespējāt pārliecināt savus ministrus paturēt mani jūsu zemē, ja ne citādi, tad kaut vai kā cietumā turamu sazvērnieku ...»

Bet vēl jau viss nav zaudēts: notiek sarakste ar misis Hauardi, pat ar princesi Karolīnu, Sviftu uztur pie cerības ar mājieniem un solījumiem.

Kā Svifts laužas uz Angliju! It kā dvēseles nepieņemtī-bai Anglijas klimats būtu svētīgāks par Īrijas klimatu. Bet neliedziet Sviftam tiesības vismaz uz nekonsekvenci. . .

1727. gada martā, tāpat kā pērn, viņš šķērso sv. Džor-dža jūras šaurumu. Atkal Londona, atkal draugi, atkal viesmīlīgā villa Tvikenhemā, troņmantnieka pieņemšanas, popularitāte. Pērn Londonu apciemoja «Vadmalnieka vēstuļu» autors, turpretī šogad galvaspilsētā ieradies «Gulivera» autors. Visi mistifikāciju spēles noteikumi tika ievēroti — bet kurš gan šaubījās, ka autors ir Svifts? Tomēr nekādas represijas viņam nedraudēja, kaut arī Volpols bija pazinis sevi Liliputijas ministrā. Par to runāja visa Londona.

Protams, šoreiz nebija ko domāt par brokastīm pie Vol-pola, bet vai nu visu mūžu vajadzēs rēķināties ar Vol-polu!

Bolingbruka karstā elpa apsvilina Sviftu. Noliecies pie viņa auss, Bolingbruks čukst, ka viņš jau ir pie mērķa, dārgi tas maksājis, nolādētā veča Kendala nepazīst sāta, bet viss atmaksāsies uzvijām, kad baltais zizlis no Volpola rokām pāries pie viņa, Bolingbruka. Bet pagaidām Bolingbruks sācis izdot savu žurnālu, viņš prasa no Svifta rakstus, niknus, nešpetnus . ..

Bolingbruka karstā elpa, viņa ārprātīgās, kaisles apskurbinātās acis, bālā seja maska, drudžainie čuksti — Sviftam aizžņaudzas elpa. Kāds citāts no «Gulivera»!

Viņš uzraksta divus trīs rakstus Bolingbruka žurnālam — gurdenus, izmocītus, bez sviftiskā asuma. Viņš gaida . . . Ko? Nē, ne jau Bolingbruka tikšanu pie varas: vai tad pudiņš no Bolingbruka rokām būs gardāks nekā Volpola piedāvātais? Viņš gaida tīro sīkumu — savu pārcelšanu uz Angliju.

Dramatiska nejaušība! Karalis Džordžs I miris .. . Kā? Atkal Bolingbruka ceļu aizšķērso bezjēdzīgi nejauša nāve? Nē, taisni otrādi, viņam šī nāve izdevīga. Visa Londona, visa Anglija zina, ka jaunais karalis Džordžs II ienīst Volpolu, — tagad viņa atstādināšana neizbēgama.

Arvien drudžainākā, negantākā steigā aizvelkas čuksti.. . Vai tiešām vēl tagad Svifts šaubās? Viņa lieta jau nu visādā ziņā nokārtota. Jaunā karaliene tik labvēlīga dekānam . .. Misis Hauarde, karalienes draudzene, jaunā karaļa mīļākā, — tuvs dekāns draugs.

Dūktin dūc Londona, atkal visu mutēs Svifta vārds. Un sāpīgā pagurumā viņš 1727. gada 1. jūlijā raksta draugam uz Dublinu: «Esmu dzirdējis par tūkstoš kombinācijām, kurās mani grib iesaistīt, — man no tām ne silts, ne auksts, neviena man nepatīk . . .» Vai ne tāpēc, ka jebkurai no šīm tūkstoš kombinācijām vajadzētu pārvērst Svifta tālāko dzīvi par citātu no viņa grāmatas? .. .

Rit dienas. Svifts ir slims, viņa senās, pierastās kaites — kurluma un galvas reiboņu lēkmes kļūst arvien biežākas, neatlaidīgākas, niknākas. Viņš nolemj bez kavēšanās braukt uz Franciju, dziedniecības ūdeņiem, ārstēties.

Bet Bolingbruka karstā elpa šķiet kāpjam no Sviftam rakstītās vēstules rindām: «Jūsu brauciens uz Franciju tādā brīdī būtu pretrunā\ar viselementārāko saprātu... kā

Jūs varat domāt par tik bezjēdzīgu ceļojumu, kad Jums beidzot paveras iespēja pārcelties no Īrijas uz Angliju? ...»

Iejaucās ari misis Hauarde.

«Mani draugi ieteica vispirms prasīt padomu misis Hauardei — viņi bija pārliecināti, ka man dotais solījums tiks izpildīts, jo es gribēju vienīgi pārcelšanu uz Angliju, neko vairāk. Es aizrakstīju viņai, lūgšus lūgdams neizturēties pret mani kā pret galminieku — sen jau vairs neapgrozos galmā, bet dot man vaļsirdīgu padomu. To viņa darīja gan sarunās ar draugiem, gan vēstulē man, atbildēdama: «Nekādā gadījumā nebrauciet projām, tas liksies savadi un, iespējams, pat nepieklājīgi.» Bet draugi apgalvo, ka galms pret mani esot ļoti labvēlīgi noskaņots.»

Ai, kā aplenca viņu šie liliputi, kā iekala viņu neredzamās važās! Labi, viņš gaidīs! Aizžņaugtu elpu, uztraukdamies, noguris, pazemots viņš gaidīs, kamēr vieni liliputi kaut ko izkombinēs ar otriem, kamēr viens no viņiem pašaus^ otram kāju priekšā, kamēr viena augsta dama pierunās otru vēl augstāku dāmu, lai tā pierunā savu vīru, jau pavisam augstu kungu; viņš gaidīs, vecuma sagrauztais, kurlais Gulivers, lai viņam ļauj pārmainīt vienu cietumu pret otru ... -

Un satrūka važas!

Galējais punkts Anglijas rietumos. Maza saliņa Holi-heda un tāpat nosaukta ostas pilsētiņa. Tikai sešas stundas jūras ceļa no Holihedas uz Dublinu. Bet reisi neregulāri, visdažādāko iemeslu dēļ kavējas pasta kuģis, un pasažieri spiesti gaidīt Holihedā.

Lietaina un drūma augusta diena. Migla kāpj no nemīlīgās Īrijas jūras. Tukšs ir drūmais krasts, visi pasta kuģa gaidītāji patvērušies Holihedas nameļos. Smagi biezē krēsla. Un tās blāvajā pusgaismā rēgains šķiet vientuļais stāvs, kas staigā gar krastu. Uz priekšu un atpakaļ, uz priekšu un atpakaļ — trīssimt soļu no bēdīgās piestātnes līdz čikstošo laipu galam.

Džonatans Svifts atgriežas no Anglijas uz Dublinu.

Ar negaidītu vēstuli palīdzēja Šeridans, viņa draugs. Bet rūgta šī palīdzība: Stella, mis Hestere Džonsone, smagi slima, var gadīties, ka neizdzīvos, — pavēstīja viņam Šeridans.

Tas ir iegansts tūlītējai izbraukšanai uz Īriju, bet Svifts zina: pienākusi viņa pēdējā, galīgā atgriešanās mājās, dzimtenē, viņa trimdas zemē un pasaulē.

Stella! Vienīgais viņa gara radījums, kas pastāv realitātē.

Viņa sapņi, dziņas, cerības, darbi — viss jau pagātnē, aizgājušas ēnas. Ko tas dod, ka tās palikušas uz papīra, — ko pavēstīs cilvēkiem papīra piemineklis?

Pie ēnas ķerdamies, nenoturēsies, ar ēnu nedzīvosi. Un tagad aiziet arī Stella — vienīgā realitāte. Viņam nav lemts Stellu glābt. Un ne jau tāpēc viņš traucās šurp no Londonas, lai mēģinātu glābt Stellu.

No Londonas viņš bēga, glābdamies no visas savas dzīves galvenā ienaidnieka — ilūzijām. No pēdējās, vislētākās ilūzijas, ka viņš, Svifts, kas nebija spējis labot cilvēku dzimumu, samierināsies un gaišā priekā, klusā pārticībā, svētlaimīgā mierā aizvadīs mūža vakaru.

Nost ar šo ilūziju! Nedrīkst atteikties no sevis, kapa malā stāvot, nedrīkst ļauties nolādēti cilvēciskajai tieksmei pašā ellē uzmeklēt ērtāku, vēsāku vietiņu ...

Viņš atgriezīsies savā pierastajā cietumā, savā sen pazīstamajā ellē, — kuro reizi viņš jau atgriežas, cik reižu straujajiem soļiem mērojis čīkstošās laipas?

Pietiek. Pēdējie mēneši Anglijā — samazinātā mērogā — visa viņa dzīve. Un pastāvīgie mēģinājumi pastiept garāku to virvi, kurā viņš piesiets, jo sevišķi smieklīgi tagad, šajos mēnešos. Pagarināt virvi pašlaik būtu viegli, tomēr virve paliks.

Bet viņš būs un paliks arī Svifts — par spīti visam.

Atpakaļ, vecajā cietumā, lai to vairs nepamestu.

Uz priekšu un atpakaļ, trīssimt soļu, uz priekšu un atpakaļ ...

Lai. Viņam ar to pietiek.

Smagas, lielas lietus lāses . ..

Nolādētais kuģis, nolādētā jūra, nolādētā zeme; vai vēl ilgi viņam būs jāgaida — patiešām, vai tik grūti atgriezties cietumā?

Ai, Stella ..

Astoņpadsmitā nodaļa SVIFTS UZSAUC TOSTU

Dzīvības vīns lāsi pa lāsītei izžūst, Likteņa lapas viena pēc otras krīt.

Omārs Haijāms

... Ari vēl norietā savā Joprojām tā pati saule ..

Nonuss

Stella nomira 1728. gada 28. janvāri, acīmredzot no tuberkulozes. Nomira, kā dzīvojusi, savā atsevišķajā dzīvoklī, diezgan tālu no dekāna mājas — māja bija pie baznīcas. Dekāns nav pie Stellas pēdējās stundās, dekāns gaida nāves ziņu savā kabinetā. Aiz kabineta aizkara paslēpies — vēstī «aculieciniece» — viņš noskatās, kā Stellas līķi pārnes uz sv. Petrika kapliču.

«Galēja egoisma bezsirdiba!» cits pakaļ citam sašūt Svilta biogrāfi. Nevar apstrīdēt šo formulu — tik kārdinoša tā ir savā acīmredzamībā. Var vienīgi pretstatīt tai citu: ārkārtēja, cilvēciska lepnuma kautrīgums. ..

Tajā pašā naktī — kā liecina Svifta akurāti atzīmētais datums — viņš uz dažām lappusēm, tikai sev pašam, it kā objektīva pārskata formā, dod Stellas raksturojumu: «Dāma, ar kuru biju intīmi pazīstams Anglijā un Īrijā, atbraukusi uz Īriju astoņpadsmit gadus veca, šajā zemē nodzīvoja divdesmit sešus gadus . . . Sī dāma bija apveltīta ar vislabākajām īpašībām, kādas vien esmu cilvēkos — vienalga, vīrietī vai sievietē — redzējis.» Tālāk aprakstīti dažādi atgadījumi Stellas dzīvē, viņas asprātīgie joki . . . Ļoti atturīgs un mierīgs raksturojums. Kāpēc lai viņš trakotu un plosītos — pret ko plosītos? Pret likteni?

Mazā, biezā aploksnē ielikta smalka melnu matu cirta, ar mierīgu, stingru roku uz aploksnes uzrakstīts: «Tikai sievietes mati.» Un atkal «ņirdzīga, ciniska vienaldzība» — sprieda daudzi. Bet gan ar pasauli, gan ar sevi, nopietni vai pajokodams, Svifts runā tikai savā

sviftiskajā manierē, un vismazāk viņš spētu sevi noliegt tik svarīgā dzīves mirklī...

Stella nomira. Bet viņam taču jādzīvo! Un, nenoliedzot sevi, ar pilnu spēku. Neļaujot manīt, ka šis spēks kļuvis nevajadzīgs.

Jo visus tālākos šīs dzīves gadus (veselus septiņpadsmit un ne mazāk par trīspadsmit no tiem pie pilnas apziņas) ik ar dienu valdonīgāk māc pārliecība: «Es neko neesmu panācis, es esmu uzvarēts . . .»

Vissāpīgāk viņš uzvarēts sava mūža pēdējā cīņā, Īrijas cīņā. Lai jau būtu palikusi verdzībā īru tauta, ja vien zem pelniem glabātos kaut viena dzirksts no tās brīvestī-bas gribas, kas, šķita viņam, ar tik varenu liesmu izlauzās Vuda dienās!

«Ar katru gadu, pareizāk, ar katru mēnesi es kļūstu niknāks, tik maz cēlsirdības manam niknumam, ka es sāku ienīst par tās stulbumu un gļēvulību šo paverdzināto tautu, kurā man jādzīvo... Tiesa gan, es domāju, kā droši vien domājat arī Jūs, ka laiks man novērsties no šīs pasaules lietām, bet, pirms es pāreju vislabākajā no pasaulēm, man gribētos pieredzēt kaut cik labāku pasauli arī te, nevis mirt naida trakumā kā noindētai žurkai savā alā,» viņš raksta tajos gados Bolingbrukam.

«Visu laiku mani plosa niknums par neģēlībām, kas notiek abās karalistēs un šajā it īpaši. Tā, protams, ir vājība,» viņš raksta Poupam.

Izsacīdams vēlēšanos, lai viņu apbedī nevis Īrijā, bet gan kaut vai Holihedā — tuvākajā Anglijas stūrītī, viņš raksta Šeridanam: «Es negribu, cik nu tas no manis atkarīgs, lai kaut mans līķis gulētu vergu zemē...»

Taču ko darīt, ja jūties uzvarēts!

«Turpināt cīņu,» it kā atbild Svifts.

Atkal viņš raksta un publicē pamfletus par sasāpējušiem jautājumiem, par visdažādākajām Īrijas politikas detaļām.

Vai tas nozīmētu, ka viņš padevies un apmierinās ar sīkām detaļām?

Bet nav nemaz tik viegli ierindot sīku detaļu ciklā pieticīgo priekšlikumu, ko 1729. gadā izsaka kristīgas baznīcas mācītājs.

«Mazs priekšlikums, kā nepieļaut, lai Īrijas nabagu bērni kļūtu par nastu saviem vecākiem un savai zemei, bet par ienākumu avotu visai sabiedrībai.»

Ļoti lietišķi un mierīgi ar statistiskiem datiem, ar ekonomiskiem un politiskiem argumentiem top pierādīts, kādu labumu dos pamfleta «mazais priekšlikums». Pamflets liek priekšā Īrijas nabagu bērnus nokaut jau zīdaiņu vecumā, kad miesiņas vēl tik maigas un kauliņi tik mīksti, un gaļu piegādāt Anglijas lordu virtuvēm. Vai patiesi bērnu gaļiņa nebūtu gardāka par aitu gaļu? Bez tam šāda Īrijas eksporta prece nekādi neapdraudētu angļu ekonomiku, bet Īrija, pat pastāvot zemām bērnu gaļas cenām, kļūtu bagāta, ja, kā sagaidām, pieprasījums pēc tik garda produkta aizvien pieaugtu.

Ja Svifts būtu gribējis tikai uzrakstīt efektīgu literāru sacerējumu, ar kādu sajūsmu viņš varētu pielikt punktu šī pamfleta pēdējai rindai! Asāk, efektīgāk, oriģinālāk ne domus neizdomāsi... Taču jāpatur prātā: pamfletu rakstīja sešdesmit divus gadus vecs vīrs, vispopulārākais cilvēks Īrijā, kādreiz nevaldāmais karotājs! Kāda gan cita sajūsma, izņemot īpatu «izmisuma sajūsmu», varēja diktēt «Mazā priekšlikuma» rindas? Traģiskas ironijas piesātināts ik vārds pamfletā, kas vērsts galvenokārt pret pašu Sviftu; Svifts taču vēl tik nesen bija ticējis, ka ar loģikas, prāta, taisnīguma un dusmu argumentiem iespējams palīdzēt apspiestajiem un pazemotajiem. Tagad Svifts redz, cik komiski naivs viņš bijis. Pēc kartupeļu neražas 1728. gadā Īriju piemeklējis nepieredzēts bads, izmira veseli ciemi. Bet angļu valdība bija kurla pat pret bada argumentiem. Īriju atstāja viņas liktenim. Tad Svifts iespļāva Anglijas lordu un ierēdņu acīs savu «Mazo priekšlikumu» — traģisku naida brēcienu pret viņiem un rūgtu ironiju pret sevi.

Tomēr vajadzēja vien dzīvot tālāk. Ar pilnu spēku. Taču neslēpjot sev, ka šis spēks kļuvis nevajadzīgs.

Tad Svifta domas atgriežas pie sevis paša. Gribas tomēr pavilkt svītru zem Gulivera klejojumiem pa jehu pasauli.

Bet Svifts vairs nevēlas būt nopietns: tas viss jau pagājībā, kad viņš vēl ērmojās ar «cilvēku dzimuma vis-notaļu labošanu». Tagad viņš tikai jokos, arī «Mazais priekšlikums» nav nekas cits kā jociņš.

Neparasti jautra joka garā viņš 1731. gada novembrī raksta poēmu «Nekrologs doktoram Sviftam», kas stādāma vienā līmenī ar viņa visspēcīgākajiem prozas darbiem.

Blēņas! Neviens ne aci nepamirkšķinās, kad paklīdis vēsts par vecā dekāna nāvi. Dāmas pakulstīs mēles pie kāršu galda, nospriedīs, ka viņš bijis vecs, smieklīgs ērms, pēc gada — ne vairāk — aizmirsīsies viņa ieguldījums literatūrā. Bet draugi?. Nabaga Poups pasēros mēnesi, Gejs — nedēļu, Arbatnots — labi ja kādu dienu, bet Sentdžons diez vai jel asariņu nobirdinās t. . Bet, lūk, reiz kādā tavernā salasījās kompānija, netīšām atcerējās dekānu: tad piecēlās nepazīstams virs un teica par nelaiķi Sviftu veselu runu . . .

Sājā runā — poēmas centrālajā daļā — Svifts nebūt nav noskaņots uz viltus pazemību, jo vairāk tāpēc, ka poēma nebija domāta publicēšanai, tā nāca klajā tikai 1739. gadā, iespiešanai izmantoja no rokas rokā klīstošu norakstu, to pašu izkropļotā veidā. Viņš grib stāstīt sev pats par sevi — lai ari joka pēc, bet jokam jābūt taisnīgam ... Viņš rakstījis, lai izskaustu cilvēces netikumus .. . atmaskojis muļķi un šaustījis neģēli. . . ne pie viena nav griezies pēc atbalsta... palīdzējis pārestību cietējiem... skaistā brīvība bija viņa lozungs, par to viņš cīnījās viens, gatavs bojāejai: divreiz bija solīta maksa

par viņa galvu, bet neviens neuzdrīkstējās viņu nodot.

Un tālāk ar savu vienkāršību spēcīgos pantos viņš izklāsta savu viena vienīga mērķa vadīto dzīvi un nobeidz poēmu ar pēdējo nešpetno joku, paziņodams, ka savu mantu dekāns novēlējis trakonama celšanai, jo pēc tādas dziednīcas nevienai zemei neesot tik liela vajadzība kā Anglijai. . .

Paiet, gandrīz desmit gadi pēc Stellas nāves. Cik gari un tukši tie, jādomā, likās Sviftam!

Kā agrāk, viņš daudz raksta. Starp citiem nozīmīgiem darbiem, neskaitot «Mazo priekšlikumu» un «Nekrologu doktoram Sviftam», Svifts, sev pašam par brīnumu, saraksta traktātu «Pilnīgs trīs dialogos vestu pieklājīgu un asprātīgu sarunu krājums pēc galma un salonu prakses».

Viens savā askētiskajā kabinetā šis drūmais, vientuļais sirmgalvis, pār galdu salicis, sakniebtām lūpām, rūpīgi akurātā rokrakstā izzīmē katru burtu saviem lasītājiem. Pēc trīsdesmit piecu gadu literāra darba, kas devis pasaulei «Mucas pasaku», «Vadmalnieka vēstules», «Gu-liveru» — un viņš tam zina vērtību —, viņš ar savu parasto uzmanību, centību, atbildības sajūtu raksta šīs «Sarunas».

Par ko? Tas skaidri pateikts virsrakstā. Ne par politiku, ne par morāli, un, ja «cilvēku netikumu izskaušanai», tad pēc kādas pavisam jaunas metodes. «Sarunas» — izplūdusi un nogurdinoša parodija, tikai atsevišķās frāzēs spīvi uzdzirkst dzelinoša asprātība ... Tādu parodiju aiz gara laika varētu uzrakstīt jebkurš mēlgalis, kas no asprātībām vien pārtiek. Bet Svifts! Tērēt spēkus un laiku tādām blēņām! Jā, taču Svifta parastais tosts un iemīļotais teiciens (tikai un vienīgi franču valodā) tolaik ir:

— Vive la bagatelle!

— Lai dzīvo blēņas!

Savu mīļoto teicienu viņš allaž izsacīja tikai franciski: tā skanēja labāk.

Tiesa gan, nebija tikai tas vien, viņš nedzīvoja tikai «blēņās». Sājos gados viņš uzrakstīja arī dažu labu negantu dzejoli satīru pret Volpolu, pret angļu administrāciju Īrijā, pret īru parlamentu un «pudiņa laikmeta» vienaldzību.

Un dažas no satīrām — kaut arī publicētas bez autora vārda — dzēla tik sāpīgi, ka Sviftam draudēja tiešas briesmas. Par kādu no satīrām piesardzīgais Volpols — Džordža II laikos viņš bija kļuvis gandrīz vai par visas zemes diktatoru — jau deva rīkojumu arestēt Sviftu un nodot tiesai, Un tikai Īrijas aģentu iejaukšanās, viņu satrauktais ziņojums, ka vajadzētu desmittūkstoš vīru, lai Dublinā arestētu Sviftu, glāba — nevis Sviftu, bet Volpolu — no nepatikšanām. Un, kad citā savā satīrā Svifts bez žēlastības izpēra augstu Dublinas ierēdni Betesvortu un tas publiski draudēja Sviftam ar fizisku izrēķināšanos, Dublinas pilsoņi organizēja speciālas brigādes, kas dienām un naktīm apsargāja dekāna namu.

Ar katru gadu Svifts kļūst aizvien diženāka figūra Īrijā. Laikabiedri stāsta jocīgu, bet patiesu anekdoti. Dub-liniešu zemākajās kārtās izplatījušās baumas par gaidāmo saules aptumsumu un ar to saistītām nelaimēm. Satraukto un izbiedēto ļaužu pūlis devies uz dekāna māju pēc mierinājuma, padoma un palīdzības. Dekāns izgājis pie viņiem, pūlis apklusis.

— Ļaudis, — ļoti mierīgi un nopietni teicis Svifts, — zināt, es pavēlēju saules aptumsumu atcelt, tas nenotiks.

Nomierinātais pūlis izklīdis.

Tajos gados viņa rakstnieka slava nostiprinājās ne

tikai Anglijā bet arī kontinentā. Atsevišķus Svifta darbus publicēja bez viņa ziņas, bieži pēc neprecīziem, izkropļotiem norakstiem. Sākot ar 1735. gadu, Dublinas lielākais izdevējs Folkners atklāj parakstīšanos uz Svilta kopotiem rakstiem vairākos sējumos un ķeras pie izdošanas.

No sākuma Svifts sašūt un protestē. Bet autortiesību Anglijā nav, Svilts nevar stāties Folkneram ceļā. Un izdevējs lūdz dekānu — viņa paša interesēs — izrediģēt kopotos rakstus, it sevišķi «Guliveru». Negribus, kurnēdams viņš piekrīt. Un raksta Poupam 1734. gadā: «Manu rakstu izdošana — ļaunums, ko nespēju novērst. Nekādu naudu tas man neienesīs. Mani draugi labo kļūdas, un reizēm arī es pats atvēlu tam dažas minūtes.» Taču patiesībā, pēc paša Folknera liecības, «Gulivera» iespiešanas laikā viņš nācis pie dekāna katru rītu un lasījis Sviltam korektūras, kurās pats Svilts izdarījis labojumus, cenzdamies, lai visas neskaidrās vietas kļūtu skaidrākas. Un, kad tas izdevās, apmierinātais Svilts, pēc Folknera vārdiem, sacījis: «Tagad derēs, jo es rakstu vienkāršai tautai, nevis mācītiem vīriem.»

Un tiešām, «Gulivera» Dublinas izdevuma teksts — Svilts uzrakstīja tam arī speciālu priekšvārdu — nedaudz atšķiras no Londonas izdevuma. 1727. gadā Svilts bija noskaities par Motes vai varbūt Erazma Lūisa «Gulivera» ceturtās daļas tekstā iespraustu paragrālu, speciāli veltītu karalienes Annas krietnajiem tikumiem. Dublinas izdevumā šis paragrāls nav ievietots, par ko minēts priekšvārdā.

Tātad ne jau «blēņās» vien viņš pavadījis šos gadus!

Pēc Stellas nāves viesības pie dekāna — Stella bija viesību saimniece — kļuva gan daudz retākas, tomēr notika. Mājzine misis Brenta uzturēja dekāna saimniecību stingrā kārtībā. Pats viņš svinīgi pildīja visas ar savu posteni saistītās lunkcijas. Vadīja katedrāles un tās plašā personāla dzīvi, kārtoja administratīvas, saimnieciskas un citas lietas, sargāja savu neatkarību un taktiski pārvērta dekanātu pašpārvaldes vienībā, — augstākie baznīcas ierēdņi, Svilta raksturu pazīdami, klusībā atzina viņa autoritāti— pieņēma neskaitāmus lūdzējus lietās, kurām vispār nebija nekāda sakara ar viņa dekāna amatu. Tāpat kā Londonā, viņam bija aizbildināmie, par kuru karjeru viņš gādāja, — starp tiem Tomass Šeridans, Petriks Dile-nijs, mācītājs Vorels ,..

Bet ar pasvītrotu tīšumu Svifts vairījās no biedrošanās ar saviem vecākajiem kolēģiem, Īrijas bīskapiem. Pats būdams anglis, ieņemdams nozīmīgu posteni anglikāņu baznīcā, Svifts tomēr uzskatīja par apvainojumu Īrijai to faktu, ka visi īru bīskapi nāk no Anglijas. Un ar atklātu izaicinājumu viņš allaž atkārtoja drūmo un rupjo joku, ka Anglijas valdība sūtot uz Īriju brīnišķīgus bīskapus, bet neviens no viņiem līdz Īrijai nenonākot: pa ceļam viņus nogalinot laupītāji, pārģērbjoties viņu drānās, paņemot viņu dokumentus, ierodoties Dublinā un stājoties bīskapu amatā. .. Acīmredzot šis joks nekādi neveicināja Svifta popularitāti augstākajās baznīcas aprindās.

Toties viņam bija pašam savas aprindas, kurās viņš valdīja vienpersoniski — neskaitot draugus, tajās ietilpa visi, kurus Svifts atbalstīja. Viņš bija labdaris organizators. Tāpēc viņš noteica īpašu kārtību arī žēlastības dāvanu izsniegšanā saviem nabagiem — galvenokārt vecām, vientuļām, darba nespējīgām sievietēm — viņas tika dēvētas par «Svifta harēmu». Bet trūkumā kritušiem amatniekiem, fabrikas strādniekiem, sīktirgoņiem viņš nodibināja kaut ko pašpalīdzības kasei līdzīgu. Visus izdevumus Svifts sedza no savas kabatas. Viņš sadalīja savus apmēram pusotra tūkstoša mārciņu gada ienākumus trīs daļās: viena bija domāta dekanāta uzturēšanai un personiskiem izdevumiem, otra — no kuras sakrājās tie divpadsmit tūkstoši, ko Svifts testamentā novēlējis idiotu un ārprātīgo dziednīcas celšanai, — tapa krāta, un trešā, vislielākā, bija viņa labdarības fonds. Svifts lepojās ar paša radīto sistēmu, bija ļoti apmierināts, ka Dublinas sabiedrība uzskata viņu par vecu sīkstuli, un ar baudu pasvītroja, ka viņš sev aiztaupa izdevumus par vīna pudeli viesiem . ..

Tā gāja gadi — it kā mierīgi, saprātīgas darbības, iekšēja apmierinājuma gadi. Slavenais rakstnieks, neatkarīgais vīrs, vispopulārākais cilvēks Īrijā — ko vēl vairāk varētu_ gribēt? Kā tad radās šī dīvaini vieglprātīgā, tīši ciniskā formula «Lai dzīvo blēņas!»?

«Nu jau pagājuši septiņi mēneši kopš manas grāmatas iznākšanas, bet es ne tikai neredzu gala visvisādākajām ļaunprātībām un netikumiem kaut vai šajā mazajā salā (ko man bija pamats gaidīt), bet neesmu arī dzirdējis, ka gramata būtu novedusi pie jel viena fakta, kas atbilstu maniem mērķiem.»

Vēl pirms šī secinājuma viņš rakstīja:

«... man atliek vienīgi nožēlot savu lielo aplamību, kas izpaudās tādējādi, ka es padevos lūgumiem un viltus pierādījumiem... un pretēji savai pārliecībai ļāvu izdot manus ceļojumus. Esiet tik laipni un atcerieties, cikreiz, kad jūs atsaucāties uz sabiedriskā labuma interesēm, es lūdzu ņemt vērā, ka jehu ir dzīvnieku suga, ko nekādi nespēj labot pamācības un piemēri. Tā arī izrādījās.»

Un noslēgumā:

«. . . kas attiecas uz jehu, tad skaidri redzams, ka pat mūsu tēvzemē viņu ir tūkstošiem, un no saviem mežonīgajiem Guingnmijas brāļiem viņi atšķiras vienīgi ar to, ka nestaigā pliki un ir spējīgi uz nesakarīgu šļupstēšanu. Es nerakstīju, lai* viņus paslavētu, bet lai labotu ... Man atklāti jāatzīst, ka pēc atgriešanās no pēdējā ceļojuma mani jehu dabai raksturīgie netikumi atkal ceļ galvu... Citādi es nemūžam nebūtu ķēries pie bezjēdzīgiem mēģinājumiem labot jehu sugu mūsu zemē. Bet tagad reiz par visām reizēm esmu atteicies no tik fantastiskiem plāniem.»

Tā raksta kapteinis Lemjuels Gulivers vēstulē «savam radiniekam Ričardam Simpsonam». Šī vēstule ievadīja Fol-knera 1735. gadā izdoto «Guliveru».

Bet, ja vecais dekāns atzīst, ka ieilgušais — no «Mucas pasakas» līdz «Gūliveram»— mēģinājums labot cilvēku dzimumu bijis neveiksmīgs, ka jehu nav spējīgi «laboties», tāds pasākums bijis bezjēdzīgs, ka fantastiskajiem plāniem laiks pielikt punktu, ja vecais dekāns redz, ka Bedlama triumfē, ka traģikomiska bijusi «normālā» cilvēka dzīve «nenormālajā pasaulē», ka ar dvēseles cietumu beigušies Gulivera klejojumi, ka nav aiz kalniem rūgtais fināls — vientuļā, slimā ceļinieka nāve cietumā — «žurku alā» — ja tā ir —, tad atliek tikai viens: būt vīrišķīgam un godīgam. Un, atsakoties no jebkādām ilūzijām, atzīt visu vēl pārpalikušo par blēņām . ..

Noturīga slava, pēc inerces turpināta literārā darbība, sabiedrības cieņa, savas varas apziņa pār tuvāk stāvošiem, palīdzība trūkumcietējiem un nabagiem, savas neatkarības pasvītrošana — tās ir tikai blēņas, sīki zvārgulīši pie cietumnieka važām. Bet cietumnieks joprojām dzīvs, pat staigā pa savu kameru, zvārgulīši pie važām šķind — nu tad lai dzīvo zvārgulīši, lai dzīvo blēņas! Lai neapraudātu savu dzīvi, Svifts smejas par to ...

Deviņpadsmitā nodaļa SVIFTS IR AR MIERU MIRT

Tālāk — mēmums.

Šekspīra

Dzīve! — Kā bez nāves aiziet no tevis?

Ezops

Metjū Pilkingtons, necilais Dublinas mācītājs, bija ļoti apmierināts: beidzot viņš ielūgts pusdienās pie paša dekāna Svifta... Tiesa gan, Metjū saprata, ka tik glaimojošu ielūgumu panācis nevis viņš, bet gan misis Pilking-tona, viņa jaunā, gudrā un ļoti izdarīgā sieviņa, — ne velti viņa uz neseno doktora dzimšanas dienu bija aizsūtījusi viņam pieklājīgu un patīkamu dzejoli (dievs, ar kādām mokām viņa sacerēja šīs divpadsmit nevarīgās rindiņas!).

Tomēr ielūgums saņemts: nu atliek vienīgi iepatikties dekānam. Tas, protams, nav nemaz tik vienkārši. Laulātie draugi ir brīdināti, ka dekāns Svifts ir ērmots, kaprīzs, nepatīkams cilvēks ar smagu raksturu.

Bet Metjū paļaujas uz sievu. Viņa taču caur doktoru Dileniju panāca godu, ka viņu stādīja priekšā dekānam, un dekāns pat laipni ar viņu pajokojis. Pēc tam tapa dzejolis, un tagad nu laulātie draugi uzlūgti uz šīm svinīgajām svētdienas pusdienām.

«Tas tomēr bija ļoti grūti,» vēstulē draudzenei raksta misis Pilkingtona, diezgan gudra, glīta sieviete, kas gādāja par sava vīra karjeru. «Tiesa gan, večuks bija labā omā, bet visu laiku vajadzēja piesargāties, lai nepateiktu kaut ko aplamu. Uz Metjū, kā Tu pati zini, nevar paļauties, viņš gandrīz visu samaitāja pašā pusdienu sākumā. Pēkšņi viņš saka dekānam, ka viņam ļoti patīkot dekāna sprediķi katedrālē. Vecais uzreiz kļuva drūms, man vai sirds apstājās. «Nezinu, par ko jūs runājat,» vecais saka savā pretīgajā, spalgajā balsī un raugās uz nabaga Metjū gluži

kā pūķis, «man labāk patīk sprediķot ārpus katedrāles, mani īstie sprediķi ir pamfleti!» Doktors Dilenijs — mēs sēdējām blakus — piebikstīja man, un es, par laimi, attapos pavaicāt: «Par ko tie pamfleti bija, mister dekān?» Krunka pierē atlaidās, un viņš atbildēja: «Par Vuda pensu; tie nu gan bija labi sprediķi.» Es jau pletu muti, lai tos paslavētu, bet viņš, par laimi, pamanījās mani atturēt: «Tikai nesakiet, ka jūs esat tos lasījusi, jo lasījusi jūs neesat!» Bet es atbildēju: «Nē, es tikai gribēju sacīt, ka noteikti izlasīšu.» Tad viņš pasmaidīja, paskatījās uz mani un teica: «Atzīstieties — kādi ir jūsu trūkumi, misis Pil-kingtona?» Es paspēju laikus nosarkt, bet tad iejaucās Dilenijs: «Kāpēc lai viņai būtu trūkumi, mister dekān?» — «Redzat,» vecais atbildēja, «kad es pamanu cilvēkā labas īpašības, tad esmu pārliecināts, ka viņam ir arī trūkumi, citādi nebūtu līdzsvara.» Es protams, paklanījos un teicu, ka jūtos glaimota. Pusdienas beidzās, — starp citu, ļoti skopas pusdhenas, tikai trīs ēdieni, — un viņš jautāja, kādu desertu es vēlos. Es teicu: «Sarunu ar jums, ser!» Viņš saviebās un sacīja klusi, gandrīz žēlabaini: «Es vaicāju— kādu desertu?» Es laikus atcerējos, ka viņam patīk vārīt kafiju, un drosmīgi atbildēju: «Tasi kafijas no jūsu rokām, ser.» Un viņš tiešām pats uzlika kafijkannu uz uguns un sāka melst, ka, jauns un nabags būdams, kalpojis kafejnīcā, pienesis augstas kārtas apmeklētājiem kafiju un klausījies viņu sarunas, no kā viņam uz visu mūžu samaitājies raksturs. Es nebrīnījos, es taču jau zināju, ka viņam patīk stāstīt par sevi visādas blēņas. Bet pie pusdienu galda viņš stāstīja Dilenijam, kā viņš universitātes laikos izkritis eksāmenā. Un, kad Dilenijs pieklājīgi sacīja, ka viņam toreiz nebūs gribējies mācīties, vecais pēkšņi atcirta: «Nē, es vienkārši biju idiots!» Jā, ar viņu ļoti grūti... Nu, mēs izdzērām kafiju, tā bija draņķīga, bet pēc tam viņš lūdza mani savā kabinetā. Dilenijs ar Metjū aizgāja, viņš teica, lai Metjū vakarā atnākot man pakaļ, viņš ļaušot mums arī vakariņas paēst pie viņa galda. Kabinetā viņš sacīja, ka mocīšot mani veselas divas stundas. Bet es nenobijos un atbildēju, ka esmu gatava uz visu. Kabinets viņam ļoti plašs un briesmīgi kārtīgs, pie sienas liels viņa portrets, uz rakstāmgalda daudz visādu interesantu lietiņu. Viņš izņēma no rakstāmgalda biezu rokrakstu — tas saucās «Utrehtas miera vēsture» — un lika man lasīt viņam priekšā. Bet

ik pa brīdim viņš mani pārtrauca un jautāja, vai es saprotu. «Jo es gribu,» viņš sacīja, «lai šis darbs būtu saprotams visvientiesīgākajam cilvēkam, un, ja jūs, tas ir, es, to sapratīsiet, tad viss kārtībā.» Es, protams, neapvainojos. Bet es lasīju tikai tādu pusstundu, viņš droši vien redzēja, ka man ļoti garlaicīgi, tomēr nesadusmojās. Tad viņš jautāja, vai es negribu palīdzēt savest kārtībā viņa vēstules. Es ļoti nopriecājos, jo nospriedu, ka esmu izpelnījusies viņa uzticību. Viņš izgāza uz galda veselu blāķi vēstuļu un lūdza salikt tās pa atsevišķām kaudzītēm. Ļoti daudz vēstuļu bija no slavenā dzejnieka Aleksandra Poupa. Vienu es turēju rokā, un man briesmīgi gribējās to izlasīt. Lūgt es neuzdrīkstējos, bet viņš uzminēja, paņēma vēstuli, pārskatīja, atdeva man un teica: «Ja tas vajadzīgs jūsu laimei, varat izlasīt.» Es jau sāku iebilst: «Ko jūs, ser, man ne prātā nav nācis ...» — bet viņš pārtrauca mani un jau patiešām briesmīgā balsī uzbrēca: «Kāpēc jūs melojat? Es aizliedzu jums melot, lasiet!» Es izlasīju. Vēstule bija joku pilna: Poups stāstīja par milzīgajiem panākumiem, ko guvis viņa drauga Džona Geja darbs «Ubagu opera», tomēr no vēstules bija manāms, ka Poups par to nemaz tik ļoti nepriecājas. Es pateicu dekānam, kāds iespaids man radies; viņš ērmoti pasmīnēja un teica: «Jūs esat skaista sieviete, patiešām (es paspēju laikus nosarkt), un redzat, ja jums ir draudzene, arī tikpat skaista sieviete, jums, protams, būs nepatīkami, kad viņu slavēs jūsu klātbūtnē.» Brīdi viņš klusēja, tad piebilda: «Rakstnieki šajā ziņā ir vēl ļaunāki par skaistām sievietēm.» Tad es kļuvu jau pavisam pārgalvīga un jautāju: «Bet jūs pats, ser?» Un viņš iebļāvās tā, ka es sarāvos: «Nerunājiet muļķības, bērns, es neesmu rakstnieks!» Viņš nosvieda vēstuli uz galda, ar savu plato piedurkni aizķēra krāšņu zelta pulksteni, un tas gandrīz nokrita zemē — es paspēju noķert. Vecais, redzēdams, ka pulkstenis vesels, ļoti nopriecājās un teica: «Stikls noteikti būtu saplīsis, un labošana maksātu ne mazāk par šiliņu.» Es nodomāju: «Tātad taisnība, ka viņš ļoti skops.» Viņš pasauca māj-zini misis Brentu, iedeva viņai šiliņu un sacīja, lai to izsniedzot «piektajam numuram». Es nesapratu, ko tas nozīmē. Bet vēlāk, kamēr viņš atpūtās, es, gaidīdama vakariņas un Metjū, patērzēju ar misis Brentu. Viņa pastāstīja, ka dekāns ik reizes, kad viņam izdevies aiztaupīt kādu personisku izdevumu, aiztaupīto naudu atdod saviem

nabagiem, pusdienodams viens, viņš it bieži vīna vietā dzerot alu un tad nododot viņai pusotra šiliņa nabagiem. Visi nabagi, galvenokārt vecas sievas, sarakstīti īpašā grāmatā ar numuriem. Viņa man to grāmatu parādīja, un es redzēju, ka nabagie pierakstīti ne tikai pēc numuriem, bet arī ar vārdiem, ne īstajiem, bet viņa paša izdomātiem. Ļoti smieklīgi vārdi, man prātā palikuši daži: Kanserīna, Stimfa-Nimfa, Pullagouna, Floranella, Stumpantea ... Bet pie vārda Kanserīna maliņā ar dekāna roku rakstīts: «Kā bija sagaidāms, mira no vēža, apbedīt nācās bez zārka.» Misis Brenta paskaidroja, ka dekāns viņai bargi pieteicis, ka viņš palīdz cilvēkiem, kamēr viņi dzīvi, un tikai. Nu tu redzi, ka viņš laikam nav vis skops; Brenta pastāstīja, ka nabagiem viņš izdodot ne mazāk par piecsimt mārciņām gadā, iedomājies vien — piecsimt mārciņu! Bet vienalga — baismīgs vecis! Redzi nu. Vakariņas ēdot, nekas sevišķs nenotika, kamēr viņš uzreiz ņem un saka Metjū, tā ka viņš, nabags, gandrīz aizrijās: «Jūs tomēr esat muļķis, Pilkington, kāpēc jūs apprecējāt šo dāmu? Daudz prātīgāk būtu nopirkt zirgu — izmaksātu lētāk, bet derīgu vingrinājumu un prieka nesalīdzināmi vairāk ,.. Vai tiešām jūs sievieti vērtējat augstāk par zirgu?» Metjū sēdēja sarkans līdz ausu galiem, pat nosvīda — dekāns runāja tik bargi, pat nepasmaidīdams. Bet es tūlīt atcerējos «Gu-iivera» ceturto daļu un mierīgi iebildu: «Ser, ja šejienes zirgi būtu kā guingnmu zemē, bet šie jau pavisam citādi.» Tad viņš uzsmaidīja un pat paplikšķināja man pa muguru. . . Bet, kad mēs gājām prom, viņš novadīja mūs pa kāpnēm, ieraudzīja, ka līst, iespieda man saujā šiliņu un teica: «Tas kebam, lai jums nevajadzētu manis dēļ tērēties.» Vispār esmu ļoti apmierināta. Vēl dažas tikšanās — un es jau varēšu palūgt rekomendācijas vēstules savam Metjū. Viņš solījās mūs apciemot, vajadzēs pamatīgi uzkopt māju — uz tīrību viņš ir vienkārši traks. Viņš ir gara auguma un vājš, rokas viņam mazas, skaistas un karstas, seja drūma, bet acis savādas — redz cilvēkam cauri un tomēr it kā nemaz neredz, kas apkārt notiek...»

Tātad Metjū Pilkingtons un viņa laulātā draudzene bija ļoti apmierināti. Patiešām, vēl dažas vizītes — un vīrs dabūja rekomendācijas vēstules, bet sievai izdevās pievienoties to maitas putnu baram, kas, sākot ar 1736. gadu,

griezās pār spēkus zaudējošo Sviftu. Orerijs, Emorijs, Diens Svifts, Marta Vaitveja — abi pēdējie dekāna radinieki — pirmie šajā melīgo biogrāfu un šaubīgo memuā-ristu pulkā vāca tenkas, rakņājās papīros, glūnēja, noklausījās, jau gatavi netālā nākotnē, kad vecais nomirs, spekulēt ar savu «tuvību» viņam.

Netālā nākotnē — par to bija pārliecināti visi. Jo ap 1736. gada vidu ievērojami saasinājās Svifta hroniskā slimība, kas bija sākusies jau apmēram trīsdesmit gadu vecumā. Tā bija neparasta slimība, kuras īstd diagnozi uzstādīja tikai deviņpadsmitā gadsimta beigās; tā saucamā Menjēra slimība jeb labirintīns, kas izpaužas mokošos galvas reiboņos un ilgās kurluma lēkmēs.

Agrāk lēkmes ilga dienu, divas, nedēju. Kopš trīsdesmito gadu sākuma tās kļūst aizvien garākas un niknākas. Un Svifts ar šausmām redz, ka tām seko atmiņas zudums. Tiesa gan, pēc tam atmiņa atgriezās, bet saraustīta, pa gabaliņam un arvien vairāk notikumu, vārdu, seju pagaisa nebūtībā, aizgrima tumsā. Tas bija drausmīgi: mūžs mira it kā pa daļām. Un tad Sviftam radās pārliecība, ka pēdējos mūža gadus viņš pavadīs vājprātībā. Pret šo draudu viņš slēja starp sevi un pasauli «blēņu» mūri. Vai tad viņš pats kādreiz neradīja formulu — «Izpriecas — domāt nepratēju laime»? Tagad formulai vajadzīgs daudznozīmīgs labojums — «to, kuri negrib, baidās domāt.. .».

Arvien biežākās slimības lēkmes katru reizi izslēdz Sviftu no pasaules. Jau agrāk Svifts vairījās no cilvēkiem, viņš kaunējās sava kurluma. Tagad viņš pastāv uz pilnīgu vientulību. Katra nākamā lēkme — jauns, smags akmens viņa paša ceļamā mūrī, kas nošķir viņu no pasaules. Cietumā slimība ceļ viņam vēl vienu — iekšēju cietumu.

Draugi._.. Kur gan viņi? Miris Džons Gejs, miris cēlsirdīgais Arbatnots, miris Pīterboro un citi. .. Arvien retāka kļūst sarakste ar slimo Poupu, ar Bolingbruku, kas nebija spējis atkopties no smagā trieciena — Volpola uzvaras — visu viņa plānu sabrukuma .. .

Tikai Tomass Šeridans un Petriks Dilenijs vēl kaut cik spējīgi ar viņu sarunāties, bet arī pēc formulas — «Lai dzīvo blēņas!». Un pārējie? Vai tad Svifts neredz, ka tie ir draugi — maitu ērgļi?... Re, atlidojis jauns, glīts ērglēns — misis Pilkingtona un raizīgi vicina spārni-ņus ..,

1736. gadā Svifts strādā pie lielas satīriskas poēmas «Leģiona klubs» — par Īrijas parlamentu. Šis angļu—Iru lendlordu un ierēdņu orgāns pieņēma likumus, kas apcirpa Iru zemākās garīdzniecības jau tāpat šaurās mantiskās tiesības.

Iegansts Sviltam bija pilnīgi pietiekams: bagātie aplaupījuši nabagos. Negants sašutums pārņēma viņu, naids pret īru lendlordu — «garīdzniecības apspiedēju, rentnieku mocītāju, sabiedrisko īpašumu spekulantu, nekauņu, tumsoni .. .». Divsimt satīras rindu — naida blīvests: «Sātans ir viņu dievs, lai tad pats sātans viņus nolād!» — tādas ir pamfleta pēdējās rindas.

Bet satīra palika nepabeigta: nepieredzēti spēcīgs galvas reibonis pārņēma Sviftu. Šai lēkmei bija sevišķi smagas sekas. Svifts vairs nevarēja atlabt, lēkmju starplaiki kļuva arvien retāki. 1737. gada beigās Svifts raksta vēstulē: «.. . gadi un slimība salauzuši mani pavisam; es nevaru ne rakstīt, ne lasīt, esmu zaudējis atmiņu un nespēju uzturēt sarunu.»

Un patiešām — atlikušajos gados viņš neuzrakstīja neko kaut cik nozīmīgu, ja neskaita nepabeigtās «Pamācības kalpiem»; pamācības, kā jāuzvedas kalpiem krietnā kungu namā, kā viņiem klājas zagt, ar kādiem paņēmieniem krāpt savus saimniekus, kā liekuļot, ka ienīst citam citu . . .

Bet vajag kaut kā aizpildīt atlikušos gadus.

Vientulības loks noslēdzies. Plašais dekāna nams tukšs.

Kopā ar mājzini viņu aprūpē vēl attāla radiniece Marta Vaitveja, visplēsīgākā no maitu lijām; viņa sazvērējusies ar Oreriju un citiem, pratusi aizvērt nama durvis Šeridanam, Dilenijam, viņa ved lietišķu saraksti ar Londonas izdevējiem: pa visu māju taču mētājas tik daudz nepublicētu rokrakstu.

Svifts to visu redz, zina — bet vai viņam nav vienalga?

Viņš klusē. Vientuļš ēd pusdienas. No mājas gandrīz neiziet. Ārsts pastāv uz fiziskiem vingrinājumiem, un vairākas stundas katru dienu viņš straujiem soļiem kāpj augšā un lejā pa sava plašā, tukšā nama iēkšējām kāpnēm . .. Bet dienā tik daudz stundu, un ir vēl arī naktis. Lasīt viņš nevar vai negrib. Un viņš raksta drudžaini, kāri — raksta vēstules, lielākoties Šeridanam. īpatnējas vēstules!

Dzejāun prozā — paša izgudrotā žargonā — angliski latīniska: vārda sakne angliska, galotne latīniska vai arī otrādi. .. Vēstuļu saturs — aizprāta joki.

Tātad liktenis apžēlojies par Sviftu — viņš beidzot kļuvis plānprātīgs? Nebūt nē. Ja neskaita atmiņas zudumu, viņa prāts ir tikpat ass kā agrāk. Tikai... viņš nezina, kā šo prātu izsmelt, kā apklusināt.

... Ne visas vēstules viņš nosūta Šeridanam — tas nemaz nepagūtu visas izlasīt; lielu daļu uzrakstītā viņš dedzina, saplēš.

Paiet gadi: 1737., 1738., 1739. Visi vienādi, viss pa vecam. Retumis Svifts uzšķir grāmatu, retumis bilst kādu vārdu. Šo gadu beigās no viņa dzīves aiziet arī Šeridans: manīgajai Maitai kaut kā izdevies saķildot Šeridanu ar veco vīru. Bet vai tad vecim nav vienalga? Viņš var nesūtīt Šeridanam savas angliski latīniskās vēstules, viņš var dedzināt visas . ..

Bet vēl nomodā viņa prāts, vēl dzīvs nevaldāmais gars. 1740. gada maija sākumā viņš rediģē sava testamenta beidzamo tekstu, sava mūža vienīgo sacerējumu, kas parakstīts ar Džonatana Svifta vārdu. Tas ir paraksta vērts, jo viņš novēl nākamajām paaudzēm «bargu sašutumu». Svifts ir ar mieru atdot «blēņām» savu vareno intelektu, nevis bargo sašutumu.

Pienāk 1740. gada 26. jūlijs. Vārgu roku viņš uzmet pēdējās rindas, pēdējās vaļsirdīgās sava mūža žēlabas, pareizāk, pirmās un vienīgās žēlabas.

«Visu nakti es neizsakāmi cietu un šodien, sāpju nomocīts, neko nedzirdu. Esmu tiktāl notrulis un zaudējis apjēgu, ka nespēju izskaidrot, kādas pazemojuma mokas cieš mana miesa un gars. Viss, ko varu teikt, — agonija vēl nav ķērusies pie saviem spīdzināšanas darbiem, bet gaidu to sākamies jebkuru dienu un jebkuru stundu .,, Esmu^ pārliecināts, ka manas dienas skaitītas, tām jābūt neilgam un nožēlojamām...»

Un tālāk — klusums.

Agonijas dienas bija ilgas. Tās vilkās piecus gadus.

Bet arī šajos gados Svifts nezaudēja prātu un apziņu.

Kopš 1741. gada Svifts gandrīz pavisam pārstāja runāt. Viņš nebija zaudējis runas spēju, viņa stāvokli nevarēja saukt par afāziju, retumis viņš tomēr sacīja atsevišķus vārdus un teikumus un nebūt ne bezjēdzīgus. Bet pilnīgais atmiņas zudums un kurlums acīmredzot bija noveduši

pie mehāniskas nespējas sastatīt vārdus. Tomēr ārprāta tā klīniskajā formā nebija — leģenda par ārprātu pirmoreiz parādījās Orerija melīgajos memuāros. Tiesa gan, 1742. gada augustā speciāla komisija konstatēja, ka Svifts «nav spējīgs rūpēties par sevi un savu īpašumu kā persona ar vāju saprātu un zaudētu atmiņu», taču komisijas slēdzienā nekur nav minēts ārprāts.

Par to sāpīgi domāt, bet acīmredzot Svifts līdz pēdējai dienai saprata, kādā stāvoklī viņš ir un kas ar viņu notiek. Jo briesmīgākas bija viņa mokas.

Pēdējos gados viņš mazāk kustējās un kļuva resns. Viņa seja noapaļojās, acīs iestinga bērnišķi žēla neizpratne .. . Viņa pēdējie vārdi teikti 1744. gadā. Ļoti vienkārši vārdi: «Kāds muļķis es esmu ...»

1745. gada 19. oktobrī kāju šļūkoņa un godbijīgi pieslā-pētu balsu murdoņa pieskanēja plašo un tukšo Džonatana Svifta — sv. Petrika katedrāles dekāna namu. Septiņdesmit deviņus gadus vecā vīra pārsegtais līķis gulēja kabinetā uz platas sofas.

Cilvēki plūda nebeidzamā straumē. Dublinas iedzīvotāji, amatnieki, tirgotāji, nabagi, vecenes, tie, kas redzējuši viņu uz ielas un baznīcā, tie, kas dzirdējuši neizsīkstošās valodas par dīvaino angļu mācītāju, īru aizstāvi, nabago pabalstītāju, par bargo dekānu, kas uzrakstījis jautru grāmatu, par vīru, kas nikni nīdis apspiedējus un varmākas, par ārprātīgo veci, kas bijis prātnieks... Pienāca pie mirušā, pastāvēja, ielūkojās rāmā sejā ar aizvērtām acīm un sirmu matu šķipsnām pār augsto pieri, tagad jau gludu, jo grumbas bija izlīdzinājušās . .. Kāds, pie līķa pastāvējis, noliecās, nogrieza matu šķipsnu un saudzīgi ielika krūšu kabatā. Istaba nošalca, ļaudis sa-drūzmējās ap līķi... Tad atkal iestājās klusums, rimtā, svinīgā klusumā izveidojās rinda, un katrs saņēma mazu šķipsnu sirmu, mīkstu matu.

Tā īru tauta atvadījās no sava dižā aizstāvja. Un, ja Džonatanam Sviftam būtu lemts to zināt, viņš pasmaidītu pirms nāves lepni un līksmi, kā viņam reti gan gadījās smaidīt dzīves laikā ...

Epilogs SVIFTS RAKSTA TESTAMENTU

... Brīvs cilvēks vismazāk domā par-nāvi; nevis nāves, bet dzīves izdibināšanā viņa gudrība...

Spinoza

...Zobenu lieciet uz mana kapa, jo es biju drosmīgs karavīrs cīņā par cilvēces atbrīvošanu.

Heine 1

Tik reti viņam gadījās smaidīt dzīves laikā. «Bargais sašutums» nepieļāva smaidu. Svifts nodzīvoja ilgu un grūtu mūžu. Ļoti maz tajā bija prieka, saules, smieklu. Toties nebija šaubu, svārstību, cīņas ar sevi. Ja viņam jautātu, vai viņa dzīve bijusi laimīga, viņam vajadzētu godīgi atbildēt: «Nē.» Bet, ja viņam jautātu, vai viņa dzīve bijusi pareiza, viņš tikpat godīgi varētu atbildēt: «Jā.» Pareizai dzīvei nav jābūt laimīgai, laimīga dzīve nevar būt pareiza. .. Tāds bija «sviftiānisma» pamats, tādu viņš gribēja redzēt sava mūža morāli, pamācību un testamentu ...

Ar šo testamentu — tas pasludināts jau «Mucas pasakā» — viņš sāk «Džonatana Svifta — visupirms pētnieka, tad dažu labu kauju izcīnījuša karotāja ceļojumus aiz trejdeviņām zemēm, līdz ar visu, ko viņš ceļā domājis un pārdzīvojis»; par šo testamentu viņš stāsta katrā savā grāmatā, bet īpaši tajā, kas saucas «Lemjuela Gulivera — sākumā ķirurga, .vēlāk vairāku kuģu kapteiņa ceļojumi pie dažām tālām pasaules tautām».

Viņa gadsimtā, viņa vidē tie patiešām bija ceļojumi uz tālām zemēm. Protams, nevar teikt, ka Svifts, līdzīgi Gu-liveram, vienīgais tur pabijis. Daži atklāja līdzīgas un radniecīgas zemes vēl pirms viņa. Svifts acīmredzot neko nezināja par Spinozu, nebija redzējis nevienu viņa rakstītu rindu, kaut gan «Teoloģiski politiskais traktāts» iznāca 1670. gadā un «Etiķa» — 1678. gadā. Taču vēl vairāk pārsteidz fakts. — neapšaubāms, kaut gan agrāk nepamanīts —, ka abi ceļotāji apstaigājuši vienu un to pašu zemi, dzēruši

ūdeni no viena strauta, cēluši acis uz vienu un to pašu domas un izziņas sauli. To nezinādams, Svifts savos politiskajos un teoloģiskajos pamfletos atkārtoja un attīstīja daudzas «Teoloģiski politiskā traktāta» tēzes (polemika ar Hobsu, attieksme pret valsti un varu, reliģijas loma un nozīme). Un cik daudz Spinozas «Ētikas» sholiju un teorēmu ģeniāli attīstīts «Guliverā» ... Spinozisma kodols — saprāta un tikuma identitāte — tāds ir arī Svifta lozungs; Spinozas «kaislību» kritiku Svifts pārrada negantā satīrā pret apsēstību, stulbumu, netiklību. Bet Spinoza dzīvoja laimīgu un pareizu dzīvi: protams, tāpēc, ka viņš nedomāja par «cilvēku dzimuma labošanu» sviftiskā nozīmē.

Bet Svifta vientulība viņa «ceļojumos» bija daudz asāk pasvītrota, nesamierināmāka, principiālāka kā citu «tālo zemju» apceļotāju vientulība pirms viņa vai viņa laikā. Viņš vai nu negribēja, vai neprata saskatīt tos, kas viņa laikā blakus viņam stājās uz humānistiskas cilvēka un dzīves izziņas ceļa, — Ņūtonu, Boilu, Tolendu, Kolinzu — lielus, cildenus vārdus .. . Taču pret viņiem — patiesajiem biedriem humānisma ceļā — Sviftam nav citas attieksmes kā vien sašutums un izsmiekls.

Un cik daudzus no laikabiedriem un ceļabiedriem viņš vienkārši nepazina, neatrada ... 1721. gadā jau bija iznākušas Monteskjē «Persiešu vēstules», un atkal apbrīnojama sakritība starp Monteskjē satīru un «Guliveru». Veselus piecpadsmit gadus pēc «Vēstuļu» iznākšanas Svifts vēl dzīvoja pilnvērtīgu gara dzīvi, bet nekur viņa darbos, vēstulēs, sarunās nav ne mājiena, ka viņš būtu lasījis vai arī kaut dzirdējis par šo grāmatu.

Sagadīšanās, bēdīga sagadīšanās.

Bet vai tikai sagadīšanās?

Svifta garīgo vientulību, viņa stāvēšanu ārpus gadsimta pirmās trešdaļas humānistiskās kustības Anglijā un Eiropā nosaka no Svifta gribas neatkarīgi apstākļi. Taču zināmā mērā viņš pats apzināti radīja savu vientulību, it īpaši Dublinas gados. Jo šī garīgā vientulība bija pats svarīgākais elements pareizajā dzīvē, kas nevar būt laimīga.

Svifts gribēja būt vientuļš.

Vientuļš un uzvarēts. .. Protams, uzvarēts: apzināties sevi par uzvarētāju viņš nespēja. «Tagad nu uz visiem laikiem esmu atteicies no šiem fantastiskajiem plāniem,» — tā saka nogurušais ceļinieks vēlā vakarā par saviem rītausmas dzemdinātiem plāniem, tāds ir «Ceļojumu» gala

slēdziens. Vai butu vajadzīga vēl skaidrāka atzīšanās, vēl izteiksmīgāks slēdziens?

Vientuļš un uzvarēts. Nesamierinājies. Nenožēlojis laimīgu dzīvi uz pareizas dzīves rēķina. Palicis pie sava «barga sašutuma» — līdz pēdējam elpas vilcienam.

Sviftam ir maza satīra — līdzība «Mācītāja liktenis». Literāra vērtība tai neliela, trūkst it kā mērķtiecīgas nostādnes, kas raksturīga visiem viņa darbiem. Vienkārši un bezkaislīgi Svifts vēstī par diviem draugiem, kas vienlaikus beiguši universitāti un izgājuši dzīvē, bet katrs pa savu ceļu. Viens saskaņā ar pasauli un cilvēkiem, viņa dzīves ceļš viegls un spožs, kaut gan viņš nav saucams ne par talantīgu, ne godīgu cilvēku. Talantīgs un godīgs bija otrs^ bet dzīve pret viņu bija barga, jo viņš neprata tai pielāgoties. Un visi viņa izmisīgie pūliņi atrast sevis cienīgu vietu dzīvē beidzās ar bēdīgu krahu.

Cerības bija sagrautas, un viņš beidza savu ceļu kā vientuļš draudzes gans tumšā nomales kaktā ...

Nav grūti saskatīt šajā līdzībā nedrošu mēģinājumu ieskatīties pašam savā nākotnē. Svifts zināja, ka viņa dzīve būs grūta, nelaimīga dzīve. Bet tieši ar to viņš lepojās. Šajā vīrestīgajā lepnumā — poēmas «Nekrologs doktoram Sviftam» patoss.

Uzvarēts, bet nenožēlojis.

Un, ja viņam dzīves vēlā vakarā jautātu, vai viņš izvēlētos citu ceļu rīta ausmā, — atbilde būtu strupa un vienzilbīga: «Nē!»

Un tāpēc

TE_ATDUSAS DŽONATANS SVIFTS, ŠIS KATEDRĀLES DEKĀNS, UN TAISNĪGU DUSMU BARGUMS VAIRS NEPLOSA VIŅA SIRDI, EJ GARĀM, CEĻINIEK, UN RAUGI, JA TAVOS SPĒKOS, LĪDZINĀTIES TAM, KAS DEDZĪGI CĪNĪJIES PAR VĪRA VĒRTU BRĪVESTĪBU.

Līdzinies man, ja vari. Līdzinies, kaut gan tiku uzvarēts cīņā. Un man vajadzēja tikt uzvarētam, un katrs, kas man līdzināsies, tiks uzvarēts, jo tāds ir normāla cilvēka liktenis nenormālā pasaulē, tāds ir taisnīgu dusmu plosīta vīra liktenis. Es izgāju ceļā ar rīta svīdu, mīlestība uz saprātu un brīvību bija mani ieroči, gara un grūta bija mana diena; tagad, uz nakts sliekšņa, es zinu, ka nekur neesmu nonācis, ka nekur nevarēju nonākt — šajā

pasaulē... mana sirds saplosīta, bet es nenožēloju, esmu vientuļš, bet nenožēloju, esmu sakauts, bet nenožēloju. Līdzinies man, ja vari.

Svifts maldījās.

Viņš nebija uzvarēts, viņš uzvarēja.

Uzvarēja tāpēc, ka tagad, pēc diviem gadu simteņiem, tieši tagad kā vēl nekad Svifts karo, Svifts ir dzīvs, un viņa mūža testaments kļuvis par cīņas saucienu.

Visa zemeslode tagad ir kaujas lauks par cilvēka saprātu, cieņu un brīvību, par laimīgu un pareizu cilvēka dzīvi, un šajā cīņā pilnveidojas cilvēku dzimums. Cīņa līdz pēdējam — līdz būs iznīdēti derdzīgie jehu, kas apgāna cilvēka nosaukumu, tie jehu, pret kuriem vērsti Svifta vārdi dunči, kurus šobaltdien pletnē niknā satīra, kuri tieši tagad dedzina savos sārtos Svifta rakstus. Cīnītāju ierindā ir Svifta vieta: viņš ir dzīvs, viņš karo, viņš ir ar mums, ar tiem, kuri uzvarēs.

Un, ja to varētu zināt un paredzēt Džonatans Svifts, vientuļais ceļinieks pagātnē, karavīrs kaujas ierindā tagad, — viņš pasmaidītu pirms nāves gaišu, lepnu smaidu, kādu viņam tik reti gadījās smaidīt savā garajā un grūtajā mūžā.

Maskava

1937. gada augusts — 1939. gada janvāris

SATURS

Prologs. Svifts raksta testamentu ......

Pirmā nodaļa. Svifts neatrada sēklu.....

Otrā nodaļa. Svifts uzklausa prātnieku.....

Trešā nodaļa. Svifts apved ap stūri biogrāfus .

Ceturtā nodaļa. Svifts pieliek punktu.....

Piektā nodaļa. Svifts bruņojas ar slotu .....

Sestā nodaļa. Svifts izstaigā Bedlamu.....

Septītā nodaļa. Svifts iepazīstas ar laimes lutekli . Astotā nodaļa. Svifts ceļ namu uz krāsmatām Devītā nodaļa. Svifts vienkārši uzjautrinās .... Desmitā nodaļa. Svifts krīt kārdinājumā .... Vienpadsmitā nodaļa. Svifts — aizbildnis un labdaris . Divpadsmitā nodaļa. Svifts bezpalīdzīgs kā zilonis . Trīspadsmitā nodaļa. Svifts saņem rēķinu .... Četrpadsmitā nodaļa. Svifts piesaka starpbrīdi .

Piecpadsmitā nodaļa. Svifts karo......

Sešpadsmitā nodaļa. Svifts maksā rēķinu .... Septiņpadsmitā nodaļa. Svifts atsakās no pudiņa . Astoņpadsmitā nodaļa. Svifts uzsauc tostu .... Deviņpadsmitā nodaļa. Svifts ir ar mieru mirt .

Epilogs. Svifts raksta testamentu......

Левидов Михаил Юльевич

ДЖОНАТАН СВИФТ

Издательство «Лиесма» Рига 1981

На латышском языке

Серия «Жизнь замечательных людей»

Перевела с русского языка Визма Белшевиц

Художник Арвид Галевнус

И Б № 3243

М. Ļevidovs DŽONATANS SVIFTS

Redaktors ļ A. Lielais, ļ Mākslin. redaktore M. Dragūne. Tehniskā redaktore L. Engere. Korektore A. Giptere, Nodota salikšanai 19.08.80. Parakstīta iespiešanai 18.12.80. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs №3. Baltikas gar« nitūra. Augstspiedums. 18,48 uzsk. iespiedi.; 19,14 uzsk. kr. nov.; 19,97 izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Pasūt. № 1729. Cena 1 rbl. 80 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 53/30814/Dt-825. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grā* matu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Apvāks Iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11«

1

Animal rationale — ar saprātu apveltīts dzīvnieks.

2

Ralionis capax — spējīgs uz saprāta izpausmēm.

Content

Ļevidovs Mihails Džonatans Svifts

Prologs SVIFTS RAKSTA TESTAMENTU

Pirmā nodaļa SVIFTS NEATRADA SĒKLU

Otrā nodaļa SVIFTS UZKLAUSA PRĀTNIEKU

Trešā nodaļa SVIFTS APVED AP STūRI BIOGRĀFUS

Ceturtā nodaļa SVIFTS PIELIEK PUNKTU

Piektā nodaļa SVIFTS BRUŅOJAS AR SLOTU

Sestā nodaļa SVIFTS IZSTAIGĀ BEDLAMU

Septitā nodaļa SVIFTS IEPAZĪSTAS AR LAIMES LUTEKLI

Astotā nodaļa SVIFTS CEĻ NAMU UZ KRASMATAM

Devītā nodaļa SVIFTS VIENKĀRŠI UZJAUTRINĀS

Desmitā nodaļa SVIFTS KRĪT kārdinājumā

Vienpadsmitā nodaļa SVIFTS — AIZBILDNIS UN LABDARIS

Divpadsmitā nodaļa SVIFTS BEZPALĪDZĪGS KĀ ZILONIS

Trīspadsmitā nodaļa SVIFTS SAŅEM RĒĶINU

Četrpadsmitā nodaļa SVIFTS PIESAKA STARPBRĪDI

Piecpadsmitā nodaļa SVIFTS KARO

Sešparismilā nodaļa SVIFTS MAKSĀ RĒĶINU

Septiņpadsmitā nodaļa SVIFTS ATSAKĀS NO PUDIŅA

Astoņpadsmitā nodaļa SVIFTS UZSAUC TOSTU

Deviņpadsmitā nodaļa SVIFTS IR AR MIERU MIRT

Epilogs SVIFTS RAKSTA TESTAMENTU

SATURS

1