Oržehovska Faina

Eduards Grīgs

Faina Oržehovska

Eduards Grīgs

Stāsts

Sērijā „Ievērojamu cilvēku dzīve" iznāk šādi darbi:

S. GONIONSKIS. SANDINO

M. MIŽO. SENT-EKZIPERĪ

ATMIŅAS.

SASTĀDĪJUŠI A. FILIPA un K. RUĀ. ŽERĀRS FILIPS

H. HERSONSKIS. VAHTANGOVS

Č. ČAPLINS. MANA BIOGRĀFIJA

V. un I. KORNI. MORIS un LONDONAS KRAUKĻI

N. KAĻMA. APBURTAIS KREKLS

Ļ. RUBINŠTEINS. KRIETNAIS EIBS

PIRMĀ DAĻA

.

PIRMĀ NODAĻA

__

... Seno bērnu dienu teiksmas, Sirdij mīļās meldijas .. .

Ibsens

Vasaras diena iesākās kā svētki. Debesis virs galvas bija žilbinoši gaišas — gandrīz baltas. Bet uz malām tās kļuva arvien zilgākas un pie paša fjorda pat zilas. Kaut gan tā vis nevarētu sacīt: tā nebija ne gaiši zila un arī ne zila krāsa, bet īpašs, mirdzošs debess spīdums.

Meža klajumā jau sakuplojuši virši. Gans apsēdies liela koka pavēnī un, šķiet, aizsnaudies, noliecis galvu uz krūtīm. Ganāmpulks ganījās, atgādinot par sevi ar melodiskām zvaniņu šķindām. Vai gans aizmidzis? Vai tikai domās iegrimis? Viņš jau bija vecs vīrs. Interesanti, par ko sapņo veci cilvēki? Un vai viņi atceras savus sapņus?

Kāda teika pauž, ka ilga un slavena mūža vakarā vikings Haralds, varenais milzis, pārvērties par koku. Tas noticis lēni un nemanāmi. Un palūk, mēs redzam: viņa rokas — kā savijusies stumbri, bārda un garie mati — kā bieza lapotne. Viņš guļ. Viņa kājas apskalo žiglais strauts, virs galvas dzied putni. Kad pēkšņi atšalc vējš, Haralds atver acis un pūlas piecelties. Bet kājas jau ieaugušas zemē. Un viņš atkal ieslīgst snaudā. īsu brīdi no milža smagās nopūtas notrīsuļo lapas. Jeb vai vēja pūsma tās būtu skārusi? Pēc tam viss aprimst, un strauts joprojām trauc tālē.

Un ja nu gans, tā sēdēdams, pārvēršas par koku? Kas tad notiks ar lopiem? Vai neuzpurināt gulētāju? Taču apstāties nedrīkst, nav vaļas! Kopā ar vecāko brāli Jonu Eduards Grigs skrien uz fjordu, kas šajā stundā ir neparasti skaists un rāms. Apkārt tāds klusums kā baznīcā. Zvejnieki vairs nesasaucas krastā, un pat kaijas nebrēc. Bet šis klusums savā valodā dzied, vajag tikai ieklausīties. Gaisā kaut kas san kā stingri uzvilkta stīga. Klusumu tas neiztraucē, tas ir pats klusums, tā dziesma.

Bet, palūk, krastam tuvojas laivas. Tieši septiņas. Eduards tās pārskaitījis un noteikti zina, ka tur ir septiņas laivas, ne vairāk un ne mazāk. Dīvaini! Tieši šodien! Nē, ne jau velti virši saauguši tik kupli un saule spīd spoži, un visapkārt tāds klusums kā svētkos!

— Jauks laiks! — viņš saka brālim. — Taisni apbrīnojami!

— Arī vakar bija tāds pats un aizvakar, — vienaldzīgi atbild Jons. — Ir taču vasara!

— Jā, bet fjords gluži zils. Un debesīs neviena mākonīša! — Pēc brītiņa Eduards piebilst: — Nu, paskaties: septiņas laivas! Redzi, tās piestājušas krastā!

Bet Jons apšauba, vai Eduards pareizi saskaitījis. Acis piemiedzis, viņš sāk skaitīt pats. Jā, nav ko teikt: septiņas laivas. Bet tā nu ir nejauša sagadīšanās!

Eduards nestrīdas pretī. No sāniem pašķielējis uz viņu, Jons zobgalīgi piezīmē:

— Redzams, kāds domā, ka tas viss lielajiem svēt-б

kiem par godu, vai ne? Kādam šodien ir pilni septiņi gadi!

— Es tev neko neesmu teicis, — Eduards apvainojies atrunājas.

— īt kā es neredzētu! Bet padomā pats: kālab visiem jāsvin tava dzimšanas diena? Ko tu neteiksi: septiņi gadi! Man jau ir vienpadsmitais (Jons neparko neteiks: desmit), un nekas sevišķs nenotika. Tikai atnāca ciemiņi un atnesa dāvanas. Tāpat būs ari tev. Bet, ka fjordam ar to būtu kāds sakars un ka debesis šādā reizē ir bez mākoņiem, — nu, vai zini, tas ir par daudz! Un — nav smuki! Tu laikam esi aizmirsis, ka māmiņai nepatīk, ja mēs ceļam degunu gaisā?

— Es neceļu degunu gaisā, — skumīgi atbild Eduards.

— Un bez tam — katru dienu taču kāds piedzimst. Kā tad pēc tavām domām: daba katru reizi svin svētkus? Bet ja ir rudens un lietains laiks?

Eduards nomākts klusē. Tomēr diena ir tik mīlīga, ka viņš netic brālim. Nē, lai saka, ko grib, bet vakar tā nebija! Un kāpēc tad, sakiet, lūdzami, — vējdzirnavu spārni, kas vakar nepārtraukti griezās, šodien jau no paša rīta nekustas? Varbūt teiksiet, ka vakar bija stiprs vējš? Bet kāpēc tad tieši šodien tas aprimis? Un kāpēc zvejnieks Jensens izmeta ūdenī gluži jaunu tīklu? Un Hannas Gūmas teliņš? Viņa to jau apraudāja, jo neviens nevarēja izārstēt, bet šorīt tas piecēlās un sāka lēkāt un skraidīt, kā parasti. Liekas, par daudz sagadīšanos vienai dienai! Un septiņas laivas? Un kāpēc gaisā visu laiku kaut kas san un san, it kā starp debesīm un zemi būtu izvilktas neredzamas arfas stīgas un pie mazākās vēsmiņas tik brīnišķīgi sasauktos!

-— Tev tikai tā liekas, — Jons saka, — tu mums esi sapņotājs un visu saredzi citādi.

Eduards atzīst, ka pa daļai tā ir. Kad viņam šopavasar teica, ka ūdens fjordā neaizsalst, pateicoties siltajai Golfa straumei, viņš bija iedomājies nedziestošu zemūdens ugunskuru, kas sasilda ūdeni. Bet kāpēc ari gaiss kļūst siltāks? Un Eduards nolēma, ka Golfa straume ir starojoša saules aste, kas atstāj neredzamas dzirksteles gaisā un ūdenī.

•— Tu esi sapņotājs, — Jons atkārto, — bet dzīve nav nekāda pasaka, tā ir ... dzīve!

Jons to nav pats izdomājis. Tā skolā teica skolotājs; viņš, liekas, jau bija aizmirsis, ka jaunākajā klasē pats stāstīja saviem skolēniem dažnedažādas pasakas un teikas! Taču Jons jau bija tajā nepateicīgajā vecumā, kad cilvēks pasakām vairs netic, bet dzīve viņam vēl sveša; kad aizmirst paša izdomātos, dīvainos, trāpīgos teicienus un labprāt atkārto citu sacītus vārdus. Eduards turpretim arvien vēl bija draugos ar pasakām, un dažkārt viņam brāļa sabiedrībā kļuva garlaicīgi.

Laiks pa to starpu bija mainījies. Saule paslēpās aiz tumša mākoņa, sāka pūst dzestrs vējš. Likās, nu gan sāks griezties dzirnavu spārni! Kā tad! Fjordu saraibināja ņirbu vilnīši. Arī neredzamās arfas skaņas izgaisa.

Tā kā pacilātā noskaņa bija pagalam, Eduardam sagribējās pabūt vienatnē. Bet kur nu! Māte bija piekodinājusi dēliem turēties kopā. Viņi klusēdami gāja mājup. Zemnieces Hannas Gūmas teliņš, — viņi tieši gāja garām viņas namiņam, — izskrēja zēniem pretī. Draiskodamies teliņš vieglītiņām iebadīja Eduardam, it kā teiktu: «Vai redzi? Apsveicu!» Eduardam tūlīt kļuva līksmāks prāts, un viņš gandrīz vai pateica teliņam «paldies».

— Bet kāpēc viņš tev neiebadīja? — Eduards līksmodams pavērsās pret brāli.

— Ko vēl neteiksi! — Jons atsvieda. — Tad ir gan liela laime, ja man iebada teļš!

Lai arī tā būtu. Netālu no mājām Eduards apstājās un teica, ka pastaigāšoties mazliet pie Troļļa klints. Neesot ko baidīties, pēc pusstundas lai atnākot viņam pakaļ. Starp citu, viņš arī pats zinot ceļu. Jons pamāja ar galvu un gāja uz mājām, bet Eduards teciņiem aizskrēja tālāk.

Troļļa klints bija liela terase, ko radījuši noslīdeņi. Tā pārsvērusies virs tumšas kraujas, piekļūt tai nevar. Tāpēc Jons ar mierīgu sirdi ļāva brālim iet. Klinti var aplūkot pa gabalu. Tā ir melna, tās dīvainās kontūras

pret debess fonu atgādina sakņupuša briesmoņa plecus un galvu. No tā ari radies nosaukums «Troļļa klints».

Grūti pateikt, cik trollim galvu. Jādomā, ka viena, bet milzīga, gandrīz vai plecu platumā. Pleci gan viņam nav pārāk plati. Viņš sēž, noliecies virs bezdibeņa, ar rokām aptvēris ceļgalus, bet citas terases aizsprosto ceļu — tie ir troļļa kalpi, kas sarga viņa mieru. Cik reižu Eduards mēģinājis ar viņiem uzsākt sarunas, lai jel ko uzzinātu par viņu valdnieka dzīvi un ieradumiem! Tomēr viņi, kā jau uzticamiem kalpiem klājas, klusēja, kaut arī atbalss, turklāt krietni skaļa, uztvēra Eduarda vārdus un divas reizes atkārtoja tos.

Te nu ir tā Troļļa klints — melna pret zaigojošo debesi! Bet kas tas? Apkārtējās terases un troļļa uzticamos kalpus vairs neredz! Tie sadragāti guļ viņam pie kājām, pārvērtušies parastos akmeņos; un dīvainākais ir tas, ka tie pajukuši uz visām pusēm un vidū izveidojusies taciņa, kas ved tieši uz klinti. Skaidrs, ka trollis, savā vientulībā gauži skumdams, nolēmis atbrīvoties no sargiem, kas viņu nošķīra no visas pasaules un nakti sadauzījis tos ar savu vāli! Un ievērojiet: viņš to izdarījis tieši vakarnakt, tas ir, pirms šodienas. Interesanti, ko nu teiks Jons? Kad viņš tagad atnāks, viņš visu redzēs.

Mākoņi savelkas, saule aizvien retāk parāda savu vaigu. Tomēr Eduards pieiet gandrīz pie pašas klints un uzrunā drūmo kalnu garu:

— Piedodiet, diženais trolli, ka es traucēju jūsu vientulību. Bet brīnums, ko es redzu savām acīm un kas noticis tieši manā dzimšanas dienā, dod man drosmi!

Tā runā pieaugušie. Un tas izklausās tīri labi. Eduardam tā vien liekas, ka trolli nomāc vientulība. Vai viņam nepatiktu padalīties ar kādu savās domās, kas viņam uznāk?

— ... Vai varbūt pastāstīt pasakas, kādas jūs zināt?

Zēns to pasaka pieglaimīgi, ar cerībām. Bet gars

klusē.

— ... Vai gan citādi jums bija jāaiztriec savi kalpi? Viss taču notiek ar gudru ziņu!

Tie ir mācītāja vārdi: dabā viss notiekot ar gudru ziņu.

Tomēr trollis arvien vēl klusē. Šķiet, it kā viņš būtu vēl vairāk noliecies pār krauju. Varbūt aizmidzis, noguris pēc nakts notikumiem? Vai varbūt viņam mēle sastingusi no ilgās klusēšanas?

— Runājiet, diženais trolli! — Eduards turpina skaļākā balsī. — Pamēģiniet! Kad man nejauši samežģījas kāja, māmiņa man liek stingrāk piespert soli. Dariet arī jūs tāpat: sāciet vien runāt, un tad jau vārdi nāks viegli!

Klusums. Lielas, retas lietus lāses nokrīt Eduardam uz pieres.

Un viņš jau apsver: vai nevajadzētu pašam sadomāt troļļa atbildi? Jo to, kā nav, var taču izdomāt! Bet tad viņam ienāk prātā ļoti vienkārša, gaiša doma.

Troļļi taču nav cilvēki, ar viņiem nevar apieties kā ar cilvēkiem. Viņiem viss ir ačgārni. Kā viņš to varēja aizmirst? Aiz savas muļķības viņš bija iedomājies, ka trollis ir tāds pats kā skolotājs, kurš sagatavo viņu skolai! Pirmkārt, troļļiem nav jāsaka «jūs». Tas viņus aizkaitina. Otrkārt, viss jādara «ačgārni». Ja cilvēkiem savā starpā jābūt pieklājīgiem, tad gariem ir pieņemts izturēties rupji citam pret citu, un viņiem patīk, ja uz viņiem kliedz.

Tomēr Eduards nevar sadūšoties uzkliegt trollim. Viņš runā tik klusu, ka pat nav skaidrs, vai pārdrošos vārdus viņš izrunā skaļi vai nobubina pie sevis.

— Ei, tu! Kā tev klājas? Tavu kalpu vairs nav? Ļoti žēl! Tagad tu taisies stāstīt dažādas pasakas? Bet es to nemaz negribu! Ciet klusu, ciet klusu, nejaukais trolli!

Beidzot viņa balss plūst skaļi.

Un tad atskan troksnis: noducina pērkona grāvieni. Laikam gars pamodies: burvība līdzējusi. Un tik drīz! Bet no māju puses uz klinti steidzas ļaudis. Kas tad nu? Kāpēc viņi tā skrien? Pavisam četri: vecākā masa Ma-rena, dārznieks, kalpone Lilla un visiem priekšgalā — māte. Viņai rokās ir lietus apmetnis, viena gaišā mat-pīne izrisusi no mezgla un krīt pār plecu.

— Vai tev prāts! — viņa sauc, smagi elpodama un vīstīdama Eduardu apmetnī. — Te taču naktī bija no-brukums! Un tu nāc uz šejieni, un Jons palaiž tevi vienu! Viņš, palaidņa puika, tagad saņems sodu!

— Kas to būtu domājis! Sirds vai stājas! — kalpone saka.

Māte paņem Eduardu rokās un nes uz mājām, un viņai seko visa procesija.

— Augstais dievs! —- māte atkārto. — Klints kuru katru brīdi var nobrukt ūdenī, zeme tur vienās plaisās! Tādas šausmas!

Māšelei Mērenai ir tikai ziņkāre. Eduards redz, ka viņai šis tracis ļoti patīk. Bet, tā kā viņa visās lietās atdarina māti, viņa, rokas sasizdama, iesaucas:

— Tādas šausmas! Un vēl arvien nav ierīkots žogs!

— Jāpriecājas, ka dzīvs palicis! — dārznieks piebalso.

Tūlīt nodārd pērkona grāvieni. Cik žēl! Skaidrs, ka

tieši tagad kalnu gars sācis runāt! Tagad viņš atbild Eduardam uz visiem jautājumiem. Visu laiku ducina pērkons. Varbūt trollis sācis stāstīt savu interesanto pasaku?

Viss velti!

Piedevām uznāca spēcīgs lietus. To uzsūtīja sadusmotais trollis — viņš nepiedod nevērību pret sevi. Fjords izgaisa miglainā dūmakā. Nu vairs nevar būt ne runas par kādu neredzamo arfu. Pērkons apslāpē visu.

Nostādījusi Eduardu uz kājām pie lielās istabas sliekšņa, māte noņem viņam apmetni un viegli pastumj uz priekšu.

Viņa ir bāla, rokas viņai trīc.

Cik nelāgi viss iznāca! Bet pie logiem ir jaunie, izšūtie aizkari, svētku galds ir klāts, izpušķots ar ziediem. Pašā galda vidū — kliņģeris ar septiņām svecēm. Blakus kliņģerim pie vīna pudeles atslieta plāksnīte, uz kuras skaistiem, sarkaniem burtiem rakstīts: «1850. gada 15. jūnijs.»

Un turklāt diena taču vēl nav beigusies. Kas viss vēl var notikt!

ll

OTRA NODAĻA

... Tas, kas steigu steidzībā Aizmirstībai nodots tika ...

Ibsens

Pēcpusdienā atkal uzspīdēja saule un viss bija kā agrāk. Tomēr ne, ne gluži viss. Gaiss ir dzestrāks; arvien uzpūš vēja brāzmas, fjords no vienas vietas pārklājies ņirbu vilnīšiem, un ari debess nav skaidra: mākoņi neizklīst. Tie vēl neko ļaunu nevēsta, bet tomēr pa brīdim aizsedz sauli. Un galvenais, tie nemitīgi maina savu apveidu. Tā gan notiek ari labā laikā, taču tagad pārmaiņas norisinās straujāk. Nupat vēl mākonis bija apaļš, kupls un it kā smaidīgs saulstaru ietvarā, bet tagad jau izstiepies, satumsis, kļuvis šaurs un smails. Tam piepeld klāt otrs, un abi saplūst kopā. Paskat vien — virs galvas jau izslējies ugunsvēmēja kalns. Tas liesmo, un no visām pusēm tam tuvojas mākonīši, lai sakustu ar to un padarītu vēl varenāku. Liesmu apņemtais kalns aug augumā. Bet jau pēc brīža tas acu priekšā saplok, iz-čākst (tas taču nav kalns, bet mākonis!) un izplūst kā bezveidīga masa. Tā ir milzīgi liela un pat skaista, bet jau skaidri redzams, ka tai pienācis gals.

Eduards samiedz acis. Viņš ir mazliet noguris. Miklā zāle spīguļo saulē. Koka pakājē — tumši zaļas sūnas. Sēņu pulciņš iznācis pastaigā, un uz to cepurītēm mirgo rasas pilieni.

. . . Kad Eduards no jauna paceļ acis augšup, viņš redz lielas pārmaiņas. Debesis ir pavisam tīras. Visi mākoņi, ir lielie, ir mazie, aizpeldējuši pie apvāršņa, un tagad tie atgādina sniegotu kalnu virkni. Tur, debess pamalē, tie izskatās daudz blīvāki. Brīnums, kā mākoņi var līdzināties klintīm! Un tomēr jaušams, ka tie ir viegli. . .

Pulksten sešos sanāk viesi. Viesu klātbūtnē neklājas izrādīt ziņkārību un aptaustīt atnestos vīstokļus. Tāpēc, paņēmis dāvanu rokās, Eduards aizgriež galvu sānis un izskatās kā tas mazais ēģiptiešu vīriņš, kas uzzīmēts Jona grāmatā: ķermenis stāv taisni, bet galva pagriezta

profilā. Ar visu savu būtni Eduards parāda, ka dāvana šobrīd viņu nemaz neinteresē. Viņš pasaka «paldies», jo tā pieklājas. Taču pirksti neviļus satausta lielajā saini it kā kuģa buras. Un Eduards sastingst senā ēģiptieša pozā.

Laiks iet. Jons, izcietis mājas sodu (viņš bija ieslēgts bērnistabā), tagad sēž viesu vidū un spēlē čellu, un māte viņu pavada uz klavierēm.

Bet tad kāds no viesiem ieprasās:

— Un ko tad jaunākais? Viņam arī, šķiet, ir muzikālas dotības.

Eduards kļūst uzmanīgs.

— Jā, — atbild māte, — viņš jau sācis mācīties mūziku, bet vēl neko droši nevar pateikt. Dzirde un atmiņa viņam ir teicama, bet tā mēdz būt daudziem bērniem, tomēr ar laiku notrulinās.

Nav zināms, vai viņa tā runā tāpēc, ka Eduards klausās, vai tā arī domā.

Bet tad viņa pati piesēstas spēlēt. Baltajā tērpā, ar zeltaino matpīņu vainagu ap galvu viņa ir daiļa kā Vig-disa, senās sāgas varone. Vigdisas namu aizdedzināja ienaidnieki, svešas cilts ļaudis, un viņa bēga no vajātājiem. Vētrainā naktī viņa ar slēpēm traucās pāri sniegiem, bet viņai uz muguras raudāja cieši piesietais bērns. Kupenas bija augstas, sniegs aizķepināja acis, bet viņa pazina katru taciņu savā dzimtajā pusē, un ienaidnieki viņu nepanāca.

... Vēja auri svilpo ausīs, vētra gaudo. Tas, ko māte spēlē, atgādina vēja svilpšanu, pakaļdzīšanos un trauksmi. Un Eduards iztēlojas, ka sieviete uz slēpēm ir viņa māte, Gesīne, bet bērns aizmugurē — viņš pats. Bet viņš gan neraud, nē! Viņš aiztur elpu, lai ne ar skaņu nenodotu sevi un māti. Lūk, viņi pieskrējuši pie kādas lielas mājas. Māte skaļi pieklaudzina vairākas reizes. Durvis atveras. Šeit ir drošs patvērums. Un tad — mūzika beidzas . ..

Pēc tējas pieaugušie izklīst — citi ieiet mājastēva kabinetā, citi biljarda istabā, citi dodas pastaigāties gar fjordu, bet bērni paliek dārzā. Vismazākie, tādi kā māsiņa Elsi un māsīca Nīna — abām pieci gadi, —

protams, tikai noskatās, kā lielākie bērni rotaļājas. Viņi attēlo zveju: izmet tīklus un gaida. Bet tur jau tas āķis, ka tīklus vairs nevar izvilkt, — tie ir zivju pilni. Un tad krastā piestāj buru kuģis. Tas ir tas pats kuģis, ko šodien uzdāvināja. Jons Grīgs ir kuģa kapteinis, Eduards — viņa palīgs. Viņi sasauc savus matrožus, un tīklus izvelk. Zvejnieki saka: «Pieņemiet no mums atalgojumu; mēs atlasīsim jums labākās zivis!» Taču kapteinis Jons un viņa brālis atbild: «O-he! Mums zivju nevajag: mēs esam bagāti! Bet jums pieder dārgums, kas atsver visas pasaules zivis: tā ir daiļā Hilda. Kapteinis sen lūko sev sievu — un labāku nevar vēlēties!»

Zvejnieki spriež ilgi un gari un tad sāk pierunāt daiļo Hildu. Kapteinis ir bagāts, bet viņa? Ko viņa te gaida zvejnieku ciemā? Ko viņa sadarīs visu mūžu? Lāpīs tīklus un gaidīs tēvu atgriežamies ar lomu? Un vēlāk — izies par sievu pie kāda nabaga zvejnieka? Un ja nu viņi nepārnāk? Vīrus taču izvada tikpat kā uz karu!

Hilda ir ar mieru. Viņa apsēžas kuģa pakaļgalā, kapteinis pamāj, lai izceļ enkuru, un izņem savu garo pīpi, lai uz priekiem uzvilktu dūmu.

. . . Bet lai viņš nedomā, ka daiļā Hilda atstājusi dzimtās mājas viņa dēļ! Nekā tamlīdzīga: viņa visu pametusi kapteiņa palīga Eduarda dēļ! Jā, kapteini Grīg, kaut arī jūs esat vecāks un daudz bagātāks par savu brāli un viņš tikai kalpo jums, toties viņš ir drosmīgāks un labsirdīgāks, viņš prot sarunāties ar troļļiem un zina daudz pasaku. Un bez tam — šodien ir viņa dzimšanas diena! Tāpēc daiļā Hilda izvēlēsies nevis jūs, bet viņu! Tūlīt viņa drosmīgi pateiks to jums acīs un jums nekas cits neatliks kā samierināties. Mēs kopā ar viņu izkāpsim tuvākajā salā, bet jūs paliksiet viens ar savu bagātību. Tūlīt viņa jums pateiks visu!

Bet tad notiek kaut kas neparedzēts. Hilda Sorena, Bergenas tiesneša meita, izjauc rotaļu un piekrāpj Eduardu visnekaunīgākā veidā. Viņa nepievērš nekādu uzmanību viņa mājieniem. Ceļā jau pagadījušās divas piemērotas salas, bet viņa ir nedomā kāpt malā. Arī kapteinim ir aizdomīgi mierīgs izskats.

Lieta tāda, ka Hilda Sorena jau apmeklē skolu. Viņai ir pilni astoņi gadi. Turpretī Eduards ies skolā tikai nākamgad. Kuram tad būtu jādod priekšroka: mazgadīgajam Eduardam, kuram nav pašam savu skolas grāmatu, vai Jonam, kurš ir veselus trīs gadus vecāks? Un ja vēl piebilst, ka Jons ir skaists, spēlē čellu un turklāt viņš ir kapteinis! Hilda zina, ko izvēlēties! Un, kaut gan visi pārējie sarunājuši katrā ziņā ievērot rotājās noteikumus, nav teikts, ka jāpakļaujas arī viņai. Viņa grib citādu rotaļu.

— Būtu kaunējusies! — saka Johaness Deiers. — Šodien taču ir viņa dzimšanas diena!

Tas ir nopietns iebildums. Hilda kļūst domīga. Bet viltīgais kapteinis atrod lieliskus pierādījumus, kas Eduardu iznīcina. Kapteinis izņem pīpi no mutes un, vaigu bārdu glaudīdams, saka:

— На! Dzimšanas diena! Paskatieties tikai: visi viņu apsveic, sanes dāvanas, bet tas vēl nav nekas, — vēje-nes šai dienai par godu atpūšoties, un saslimušais bullēns izveseļojies!

Ak, šis Jons, tas ir gan nodevējs! Kas to būtu

domājis?

— Bet tas arī nav nekas! — Jons turpina. — Pat trollis, kas sēdēja uz klints . . . jūs to zināt? . . .

— Zinām! Zinām!

— . . . pat tas aiztrencis savus kalpus, lai netraucēts patērzētu ar šo laimes bērnu Eduardu. Bet man, kuram tā neveicas — es taču šodien saulaina laika vietā dabūju izbaudīt lietu un negaisu, — man, kuru turklāt gribēja netaisni sodīt. . .

— Nevis gribēja, bet patiešām sodīja! Ielika kaktā! — iesaucas Eduards.

— ... man vēl piedevām jāzaudē mana sirdsmīļā līgava! Un mana dzimšanas diena būs tikai pēc vienpadsmit mēnešiem!

-— Nav tiesa! — Eduards atkal iesaucas. — Tā bija nupat pirms mēneša!

— Ko tad vairs! Ardievu, Hilda! — Jons saka.

Bet Hilda ieķērusies viņa piedurknē un, asaras liedama, atkārto:

— Nē, nē!

Un zvejnieki, pat Eduarda draugs Johaness Deiers, šūpo galvas un saka:

— Jā, kapteinim taisnība! Nevar pieļaut, ka vienam tiek viss, bet otram nekā! Vajag samierināties, Eduard, draugs, neko darīt. Kāp labāk krastā un paliec pie mums!

Kuģis lēni aizpeld, kapteinis ar Ilildu aizbrauc jūrā, bet Eduards paliek krastā. Tā, redz, dažreiz notiek ^rotaļa neizdodas! Esi iecerējis vienādi, bet iznāk otrādi! Viņš ir aizvainots, sašutis par Jona viltību, bet tomēr domā: «Galu galā — vai es šodien neesmu jau daudz saņēmis? Varbūt Jonam ir arī sava daļa taisnības? Protams, viņam nesen bija dzimšanas diena. Bet, cik es varu atcerēties, tajā maija dienā laiks nebija sevišķi jauks. Un nekādi brīnumi neatgadījās. Un ko tad var darīt, ja viņa tā izlēma? Ir tāds sakāmvārds: «Ar varu mīļš nebūsi».»

Kad viesi atvadās, Hilda sniedz viņam roku un saka:

— Vai tu nedusmo, Eduard? Bija ļoti ļoti jautri!

Izrādās, arī viņš, neraugoties uz pārestību, juties

jautri. Viņš pavada viesus un saka:

— Atnāciet rītu!

— Bet vai rītā atkal ir dzimšanas diena? — dzēlīgi noprasa liekulis Jons.

Viņš nav ar mieru, ka priecīgi notikumi var atgadīties katru dienu.

Pie tēva vēl uzkavējas paziņas: viņi spēlē šahu. Kopā ar kliņģera paliekām kalpone Lilla aiznes dēlīti ar visu uzrakstu «1850. gada 15. jūnijs».

* * *

Māte ar divām draudzenēm sēž pie cita galda un klusītēm sarunājas. Mazākos bērnus drīz raidīs gulēt, un, to nojauzdama, māsiņa Elsi jau sāk šņukstēt. Eduards lūdz atļauju pasēdēt pie atvērtajām klavierēm un paspēlēt.

— Tikai pavisam klusu, — Gesīne saka.

Tikko skardams taustiņus, viņš spēlē akordus. Har-

moniju viņš apguvis ātrāk nekā melodiju, un akordi ieplūst cits citā. Viņš atceras šodienas debesis un mākoņu pārveidošanos. Cik dīvaini un negaidīti tie mainīja savu izskatu! Apaļais, mīlīgais mākonītis izstiepās, satumsa . . . Jāpiesit vēl divi melnie taustiņi, un akords kļūs griezīgs, ļauns . . . Pretī peld mākonītis — tuvāk, vēl tuvāk. Tagad akords jāpiesit ar abām rokām, ar sešiem pirkstiem. Bet vai nevar pievienot vēl septīto, lai mākonis izplešas vēl lielāks? Grūti, tomēr to var. Tikai skaļāk! Nu tagad izaudzis vesels liels kalns. Bet tas taču bija liesmu apņemts! Paga. . . Ilgstoši trilleri augšā... Tā tas ir: mirdz, ja ne deg! Trilleri piešķir spožumu visai harmonijai. Tomēr pirkstiem ir ļoti neērti, tāpēc Eduards pasteidzas nojaukt kalnu. Arī debesīs tas neturējās ilgi! Viņš palaiž vaļā taustiņus — citu pēc cita, — kalns sarūk, sadilst, un paliek pāri tikko saredzams mākonītis, viena pati liega skaņa . . .

Gesīne sāk klausīties. Viešņas arī.

. . . Tagad skaidras debesis. Tas ir vidū. Bet gar malām un visapkārt — apvārsnis vienos mākoņos. Vesela virkne mākoņu kalnu, virkne sablīvējumu. Tie visi ir akordi. Bet skaidrās debesis — melodija. Skaņas dzidras, klusas. Iestājies jauks laiks. Un septiņas laivas, kas šorīt ieradās, var mierīgi piestāt savā ostā.

Gesīne pieiet dēlam klāt.

— Saki, lūdzu, — kas tas bija, ko tu nupat spēlēji? — viņa jautā.

Viņš raugās mātē savām zilajām, izbrīnās pilnajām acīm un klusē. Ne tāpēc, ka nevarētu nosaukt savu improvizāciju, bet tāpēc, ka māte ir nopietna. Viņai var nepatikt tāda mūzika. Bet ko lai dara, ja viņš tieši tā izjuta?

— Tie ir mākoņi, — viņš stomīdamies saka, — un viņi visu laiku mainās . . .

Ko citu var teikt?

Māte pieglauž sev klāt viņa gaišmataino galviņu, noskūpsta un saka:

— Tā jau es domāju . .. Apsveicu tevi, Eduard! Tas, ko tu šodien, savā dzimšanas dienā, spēlēji, ir ļoti laba dāvana tev. Un man arī.

Britānijas konsula sieva Gesīne Grīga kundze Ber-genā tika uzskatīta par labāko pianisti pilsētā, un laiku pa laikam viņa sniedza koncertus labdarīgiem mērķiem. Sie koncerti bija liels notikums bergeniešu dzīvē, jo vairāk tāpēc, ka visi pazina Gesīnes kundzi un sajūsminājās par viņu: viņa ne tikai teicami spēlēja klavieres, bet arī dziedāja, rakstīja dzejas, bija gudra un eleganta sieviete.

Kad bija sagaidāms koncerts, jau vairākas dienas iepriekš mājas dzīvē ienāca pārmaiņas. Bet koncerta dienā pat laiks apstājās. Gesīne vairs neizrīkoja saimniecību. Bērni viņu nedabūja redzēt līdz pašam vakaram. Bet tad viņa parādījās daiļa un svešāda, spožā zīda tērpā, ar zelta važiņu un zelta medaljonu uz krūtīm. No viņas vēdīja brīnišķīgas smaržas, viņas acis spulgoja. Viņa skatījās kaut kur tālumā, sejā plaiksnījās izklaidīgs smaids, un, kad viņas dzīves biedrs ienāca bērnistabā, tērpies elegantā frakā, — viņš vienmēr mēdza pavadīt Gesīni, — viņa uzlūkoja vīru ar tādu izteiksmi, it kā nevarētu atcerēties, kas tas par cilvēku un kāpēc viņš ir šeit līdzās. Ar tādu pašu skatienu viņa noraudzījās bērnos. Šķita, viņa nesaprata, kā nokļuvusi šeit, šajā dzīvoklī, un kāpēc te ir pieci bērni: divi zēni un trīs meitenes? Promiedama viņa uzmanīgi noskūpstīja bērnus, tikko pieskardamās viņiem ar lūpām, lai nesa-gumzītu tērpu un frizūru, un kopā ar tēvu aizbrauca ekipāžā. Eduards arī pats baidījās sabojāt viņas krāšņo tērpu un tikpat piesardzīgi sniedza vaigu skūpstam.

Iekāms māte nepārnāca, bērni neaizmiga, izņemot mazo māsiņu Elsi. Atgriezusies no koncerta, Gesīne vispirms novilka savu grezno kleitu, izņēma no matiem adatas un tad vaļējām bizēm, mājas tērpā ienāca bērnistabā. Un likās, ka reizē ar koncerta tērpu viņa bija nokratījusi burvību. Viņa samīļoja bērnus, norāja, ka tie vēl neguļ, un atpūtās, īsti atpūtās . . . Ap to laiku pamodās mazā Elsi un sāka raudāt. Gesīne ņēma viņu klēpī un mierināja. Bērnistabā ienāca arī tēvs un dusmojās, ka neviens neguļ. Tomēr viņš bija apmierināts. «Paldies dievam,» viņš teica, «viss ir beidzies! Bet jums vajadzēja dzirdēt, bērni, kā māmiņa spēlēja! Un kā viņu saņēma!»

Ja Eduardam jautātu, kad viņam māmiņa patīk labāk — pirms koncerta vai pēc tam, tāda ikdienišķa vai burvības apņemta, — viņš nespētu atbildēt. Protams, ļoti patīkami un dabiski ir apzināties, ka māte tuva saviem bērniem, tomēr līdz ar to viņš juta, ka Ge-sīnei pašai vairāk piestāv būt burvei, māksliniecei. Kad cilvēks uz kādiem mirkļiem kļūst skaists un apskaidrots, tie tad ir bijuši laimes mirkļi. Tajās dienās, kad Gesīne gatavojās koncertam, meitenes niķojās, bet Jons tieši rūca, turpretī Eduards staigāja uz pirkstgaliem, sargādams viņas mieru. Jā! Viņš jo sevišķi mīlēja māti tādos brīžos, kad redzēja viņu panākumu reibumā, it kā no kādas citas, skaistas pasaules. Un bija tik dīvaini, kad viņa otrā dienā ikdienišķā, mājās parastā balsī kalponei teica:

— Nē, Lilla, šī gaļa neder, vajag nopirkt svaigu!

Mājās daudz tika spēlēts un runāts par mūziku. Ari Eduardam pašam jau bija iemīļoti komponisti. Pats pirmais ■— Mocarts, dāsns un bagāts kā saule! Varbūt Mocarts arī ir tā pati Golfa straume, kas dāvā ziemeļu zemēm siltumu? Bet bija arī tādi komponisti, kas ar savu diženumu nomāca Eduardu. Tā, piemēram, viņš bijās no Bēthovena. Tas bija dievs, kas visu spēj uzvarēt, kam neviens nevar stāties pretī! Viņš neko nepiedeva un tik daudz prasīja no nabaga sīkajiem ļautiņiem, ka tiem atlika vienīgi lūgt, lai viņš netiesā tos tik bargi! Sirdī viņš droši vien bija laipns: viņš pat dažreiz mierināja — tajās vietās, kurās raisījās lēnas, dziedošas melodijas. Tomēr, liekas, viņš mierināja vienīgi tos, kam lielas bēdas. Un kas zina, kādas ciešanas vajadzēja pārdzīvot, lai saņemtu Bēthovena mierinājumu!

Gesīne bieži spēlēja arī Baha fūgas. Tas arī bija bargs mūziķis, tāpat kā Bēthovens. Ja komponistu bija apsēdusi kāda doma, viņš atkal un atkal atgriezās pie tās. Eduardam patika šī Baha tēmu atkārtošanās, un viņš

gaidīja tās, bet, kad tēma parādījās pašās fūgas beigās, smaga un ļoti gausa, neviļus nāca prātā Komandora soļi.

To viņš bija uzzinājis no mātes. Viņa stāstīja:

— Kapos stāvēja milzu akmens tēls — daudz lielāks par cilvēka augumu. Tas bija piemineklis Komando-ram, kas krita divkaujā. Redzi, divkauja nebija īsti godīga: Komandora pretinieks pirms tam jau bija nekrietni izturējies pret viņu. Bet viņš bija tik pārliecināts, ka nekāds sods viņu neķers, ka pat uzaicināja nogalinātā statuju pie sevis vakariņās. Varbūt viņš mazlietiņ arī baidījās: viņš bija pār mēru jautrs. Un iedomājies, Eduard, tieši pusnaktī, vakariņu laikā, aiz durvīm atskan dimdoši, smagi soļi. Cilvēks tā nevarēja staigāt. Tas bija Komandora tēls! Viņš teica: «Tu mani sauci? Esmu klāt!» Tas nozīmē, ka ikvienu noziedznieku agri vai vēlu ķer sods. Tu saproti?

Taču, ja arī ne viss šajā stāstā bija saprotams, tad daudz kas atklājās tieši mūzikā. Un, kad Gesīne spēlēja «Dona Zuana» uvertīru, Eduards saprata, ka galvenais ir nevis Komandora tēls, bet tas, ka ļaunums nekad nepaliek nesodīts.

Mocarts par to stāstīja «Donā Žuanā», bet Eduards nojauta, ka arī Baham bijušas līdzīgas domas.

Pagāja četri gadi, un Gesīnes kundze pārliecinājās, ka dēlam ir komponista dotības. Kopš viņa bija pierakstījusi zēna pirmo kompozīciju «Mākoņi», viņa bija dzirdējusi daudzas Eduarda kompozīcijas, un tās nebija akordi vien.

Norvēģu tautas melodijas līdzinās Norvēģijas dabai. Tās ir gaišas, tajās atstaro ziemeļblāzma. Tās nav skumjas, bet drīzāk pārdomu pilnas, saspringtas, kā klintis, kā koki, kas domā savu dziļo domu.

Norvēģijā bieži uznāk miglas. Arī melodijas brīžiem it kā satumst. Pēc tam kļūst gaišākas.

Melodijas ir kā kalnu gaiss. Vienā elpas vilcienā var ilgi locīt balsi, tāpat kā gans, saucot savu ganāmpulku. «O-le, mans kazlēn! Kullok! Kur tu esi? Vai neesi vil-

kam nagos?» — «O-he!» atsaucas otrs gans, un viņa sauciens noskan ka cīruļa aicinājums. Bet trešais atbild: «O-ho! Oi-jo! Tepat ir tavs kazlēns! Es to redzu uz taciņas: viņš mācās dejot hallingu! O-le!» Un šāda sasaukšanās ilgi trīsuļo un pamodina kalnu atbalsi.

Melodijas ir kā jūra: tās sauc tālē.

Eduarda senči no tēva puses bija skoti, bet māte — īsta norvēģiete. Kopš bērnības viņa saradusi ar tautas dziesmām, un viņai prieks, ka Eduards tās iemīļojis.

Jau ceturto gadu viņa māca dēlam klavieres spēlēt. Pirmos soļus, pašus grūtākos, viņš apguva tiri nemanot. Un tagad viņš spēlē brīvi, prot izcelt frāzi, viņa mūzika elpo. Viņam jau ir izveidojies pilnskanīgs, skaists piesitiens; māte tam pievērš sevišķu uzmanību, jo, pēc viņas domām, — melodijas jaukskanīgums ir mūziķa vērtīgākā īpašība.

Neviens nelolo domas par nākotnes slavu: māte nemīl brīnumbērnus un dara visu, lai bērni nelīdzinātos tiem. Pat viesi, kas mēdz viņus apciemot, zina, ka bērni šajās mājās jāslavē ar mēru.

Godkārīgais Jons samierinās ar to, bet sevī nodomā: «Pagaidiet tikai, kad es izaugšu!»

Viņā tiešām viss atgādina mākslinieku: ir augums, ir skaistie mati, ir tas, kā viņš tur vijoles lociņu, ir domīgā, apgarotā seja. Visi domā: «Protams, vecākajam brālim būs vieglāk: viņš ir dzimis mākslinieks, tas uzreiz redzams!»

Eduards nav godkārīgs, bet viņš ir zinātkārs. Kad viņu uzslavē, viņam ir patīkami. Kad māte saka: «Tas vēl nav labi,» — viņā pamostas ziņkāre —• tātad vajag vēl piestrādāt, un atklāsies kaut kas jauns!

Spēlējot viņš nekad nedomā par to, kāds viņš izskatās, bet Gesīne jau ir parūpējusies, lai viņš sēžot turas taisni un brīvi, nešūpojas un neizdara nevajadzīgas kustības.

Viņš ir neatlaidīgs — mātei tas patīk. Tomēr viņam vēl arvien piemīt sapņainība. Viņš, tāpat kā agrāk, aizraujas ar pasakām un visparastākajā redz neparasto.

Vai gan citādi tas ir mūzikā? Šeit viss spēj izraisīt visfantastiskākos minējumus. Māte ļauj viņam improvi-

zējot skaļi domāt līdzi. Viņa arī pati piedālās zēna minējumos.

— Vai zini ko? — viņš reiz teica. — Es, liekas, esmu uzrakstījis variācijas.

— Nu, uzrakstījis jau nu gan neesi. Kā zināms, tavu mūziku pierakstu es. Bet tu, acīm redzot, esi sacerē-j i s variācijas. Vajag izsacīties precīzi.

Eduards spēlē tēmu.

— Vai tev patīk? Tas ir maršs.

-— Dzirdu. Bet kāpēc tik lēns?

— Tā ir māte ar daudziem bērniem. Saproti?

— Tagad saprotu.

•— Un tie viņas bērni!

Pirmajai variācijai ir nenoliedzama līdzība ar tēmu. Bet tad mūzika kļūst arvien vairāk aprauta. Sākumā tas bija maršs četras ceturtdaļas taktsmērā, tagad iznāk kaut kas līdzīgs polkai divas ceturtdaļas taktsmērā.

— Vai ir līdzīga? •— Eduards jautā. — Tā ir vecākā meita. Mazliet neveikla, bet tā jābūt. Un šī ir otra, jaunākā.

Tagad polkas vietā dzirdams valsis. Bet valsis, ej nu sazini, kāpēc, vienmēr ir skaists! Pasaulē ļoti maz valšu, kas nebūtu skaisti! Paklau, cik viegla un gracioza kļuvusi sākotnējā melodija! Un kā šeit noslēgumā iederas trilleris!

— Tas jau ir gluži jauki, Eduard! Atkārto vēlreiz!

Viņš no jauna spēlē valsi, un Gesine pieraksta.

Eduards kļūst domīgs. Māte vaicā:

—- Vai tas ir viss?

Viņš pašūpo galvu:

— Saki — vai visām variācijām katrā ziņā jābūt līdzīgām?

— Protams. Kā vienas ģimenes locekļiem. Tu jau pats viņas tā nosauci!

— Bet ja nu kāds izaug savādāks?

— Kā tā — savādāks?

— Nu, savādāks nekā pārējie. Pat māte saka: «Paskatieties uz manu pastarīti Karsu. Viņš nelīdzinās nevienam no mums. Mēs visi esam resni, bet viņš vājš, mēs visi esam mierīgi, viņš — nerimša!»

— Tomēr, Eduard, kaut kāda līdzība saglabājas. Kaut vai pavisam maza. Tici man!

Un tad uzrodas jauns tēls: nerimša Karss. Viņš ir ārkārtīgi īpatnējs, savdabīgs. Mātei viņš nelīdzinās. Bet ar jaunāko māsu — valsi viņam ir līdzība: tā pati toņkārta, tas pats ilgstošais trilleris. Taču valsī šis trilleris ir noslēgumā, bet Karsa variācijā tas skan gandrīz nepārtraukti, uz tā viss balstās. Dzirdama it kā palaista vilciņa dūkšana. Taktsmērs — sešas astotdaļas: strauja tarantella vai žiga . . .

— Vai zini ko, Eduard? — māte saka. — Tev nu ir laiks pašam pierakstīt savus sacerējumus. Notis rakstīt tu proti. Te tev būs Karsa un viņa radinieku melodijas, bet harmoniju papūlies pievienot pats. Un, lūdzams, nenozaudē šo lapiņu!

Pēc mūzikas stundas, kad Eduards izgājis dārzā, Ge-sīne vēl kādu laiciņu paliek pie klavierēm. Viņa redz, ka no lielā atzveltnes krēsla, kas piebīdīts pie sienas, paslejas cilvēka stāvs. Tas ir Eduarda vectētiņš, kuram par godu zēns dabūjis savu vārdu. Kamēr norisa stunda, Eduards Hāgerups nekustīgi sēdēja krēslā un lasīja savu iemīļoto rakstnieku Voltēru. Tagad krēsls atdzīvojas, un vectētiņš sāk runāt:

-— Tā esot mūzikas stunda! Pirmo reizi redzu tādu mūzikas stundu! Tavs pienākums ir iemācīt bērnam spēlēt klavieres! Bet tu sēdi un klausies visādas dzejiskas blēņas!

— Ja ir dzejiskas, tad tās nav blēņas! — Gesīne atbild.

— Visam taču savs laiks! Vaļas brīdī varat niekoties. Bet tev ir stunda! Tas nozīmē — tā jānovada saprātīgi!

-— Stunda bija lietderīga: Eduards to apguva.

— Blēņas! Atkal blēņas! Mūzika ir precīza māksla. Kā matemātika.

— Visas mākslas ir precīzas.

— Jā. Bet mūzika ir no visām mākslām visvairāk organizētā. Tas ir labi, ka tu liec viņam pierakstīt notis, tas viņam noderēs. Turpretī improvizācijas un it sevišķi jūsu murgojumi par brāļiem un māsām un tamlīdzīgi — tas viss ir pilnīgi lieki!

— Notis ir tikai skaņu apzīmējumi, — Geslne iebilst pretī, — bet skaņas raisās no jūtām un iztēles.

— Kas man daļas, es nejaucos iekšā ... Tas viss nāk no skotu senčiem! Sapņotājiem!

— Norvēģi arī prot sapņot, tēt!

Sausnējais večuks brūnajos svārkos apklust un atkal saplūst ar tumšo atzveltni. Bet pēc īsa brīža no turienes atskan vaicājums:

— Tad tu domā, ka viņš būs komponists?

— O, es par to esmu pārliecināta!

— Vai tā nav mātes pašapmānīšanās?

— Es taču esmu ne tikai māte vien, bet arī mazliet mūziķe!

— Hm! Tas gabals par Karsu un viņa ģimenīti — vai zini, diezgan interesanti!

Atkal iestājas klusums. Pēkšņi vectēvs pasveras uz priekšu un izgrūž:

— Tas taču ir lieliski! Zēnam vajag palīdzēt, lai tas neapsīkst!

Gesīne rāmi atbild:

— Es arī palīdzu, cik spēju!

CETURTĀ NODAĻA

. . . Rītos Eduardu pamodina žēlabains gāgas kliedziens. Tas ir jūras putns, sārts, ar melniem spārniem. Gāga notupusies gultas kājgalī un plūc no savām baltajām krūtiņām dūnas, lai tepat novītu ligzdu. Muļķa putns! Krūtiņas vienās asinīs, tāpēc viņa tā kliedz.

Gāga ir pirmais iemesls, kāpēc iznāk nokavēt brokastis.

. .. Ceļā uz skolu, it sevišķi rudenī un pavasarī, kad slēpes paliek mājās, var pagūt daudz ko apdomāt. Ceļš ir garš. Ģimene cauru gadu dzīvo ārpus pilsētas, vasarnīcu rajonā, bet skola ir Bergenā. Tomēr diemžēl pats garākais ceļš reiz beidzas. No skolas nekur neizbēgsi.

Agrāk, kad skolā mācījās vecākie bērni, viss bija

citādi. Skolas, īsteni sakot, nemaz nebija. Pirmdienās un ceturtdienās ap pulksten deviņiem rītā konsula Grīga mājā ieradās skolotājs ar veselu baru skolēnu. Viņi iekārtojās viesistabā, kas noderēja par klasi. Stundu starpbrīžos skolēni skrēja dārzā un mazais Eduards skraidīja un rotaļājās kopā ar visiem.

Pārējās nedēļas dienās «skola» ieradās pie kaimiņiem un Eduards staigāja brālim līdzi, kaut gan pats vēl nemācījās. Un četru gadu vecumā viņš jau lasīja.

Iedomājieties tikai — labprātīgi pirms laika gājis skolā! Un ar tādu prieku! Bet tagad, kad viņš kļuva astoņus gadus vecs, Bergenā atvēra lielu skolu. Tur bija zāle rotaļām, lielas klases istabas un daudz skolotāju. Un nu vairs nebija tik labi.

Ziemu vajadzēja celties pie sveču gaismas. Pie brokastīm nāca miegs, bet Jons saģērbies, ar slēpēm rokā stāvēja līdzās un biedēja: «Nokavēsim, tad redzēsi, kas būs!»

. . . Cilvēki uz slēpēm līdzinās lieliem putniem. Ari pats jūties kā putns, kad šaujies pāri kupenām vai šaurai aizai un kuplās egles, apbrīnojot tevi, par uzmanības zīmi nomet tev uz pleca sniega pikas. Nebūtu nemaz ko brīnīties: norvēģi no trīs gadu vecuma sarod ar slēpēm, un tomēr cilvēks, kas gandrīz lido pa gaisu, — cik tas ir skaisti! Un egles atzinīgi šūpo galvas. Sevišķi tām patīk šmaugais, izveicīgais Jons, kas slaidā metienā lido augšup lejup —- nenoskatīties!

Slēpes bija zēnu glābiņš. Toties pavasarī nebija iespējams skolā ierasties laikā! Ceļš uz Bergenu bija tik skaists! Un putni dziedāja! Gājiens ievilkās pusotras stundas. Jons soļoja ašāk un atstāja Eduardu aizmugurē. Tomēr arī viņš ne vienmēr paguva aiziet laikā. Toties Eduards pastāvīgi nokavējās; viņš neapzināti centās novilcināt to brīdi, kad jāpazūd bālgani violetajā ēkā. Reizēm viņam palīdzēja viltība: iedams garām Bergenas lietus ūdens torņiem, viņš mēdza apstāties un nogaidīt. Torņos vienmēr glabājās lietus ūdens, un sievas nāca turp ar spaiņiem. Viņas grieza smago rokturi; Eduards nemanot nostājās kādai blakus, un, kad ūdens, ar šalti plūsdams, apšļāca viņu no galvas līdz kājām,

viņš drāzās uz skolu. «Atvainojiet, esmu izmircis līdz kauliem!» viņš tad teica skolotājam, un viņu lika mierā. Taču viņš pārāk bieži izmantoja šo viltību. Un reiz, kad viņš samircis atskrēja uz skolu, kad jau bija sākusies otrā stunda, un nobubināja savu atvainošanos, skolotājs satvēra viņu aiz rokas, pieveda pie loga un iesaucās: «Ak tā! Tu esi izmircis! Nu tad paskaties, paskaties uz debesīm, melis tāds!» Un Eduards saprata savu kļūdu.

Jons pirms trim gadiem bija beidzis skolu — astoņas klases. Šogad ir pienākusi kārta Eduardam. Bet vēl veselu mēnesi būs stundas un nemitēsies šī steiga rītos.

. . . Jā, vajag pasteigties, ir jau vēls. Palūk, pūlīšos iet meitenes un zēni. Jo tuvāk pilsētai, jo viņu ir vairāk. Garām aiztrauc rati ar bēru zirgu priekšā — uz skolu brauc Knuds Larsens. Viņa tēvam pieder alus darītava un vairāki nami. Knuds izvelk savu pulksteni — viņš bieži tā dara, lai visi redz, ka pulkstenis ir no zelta.

. . . Ak, cik garlaicīgi skolā! Kāpēc gan tā? Ģeogrāfijas skolotājs droši vien nemīl ģeogrāfiju, citādi viņš poētiski, ar iejūsmu pastāstītu par svešām zemēm. Bet viņš liek iekalt skaitļus: Šveicē ir tik un tik viesnīcu, Silēzija atrodas uz tāda un tāda platuma grāda.

Skolotājam nav vienaldzīga vienīgi karte, un te nu viņš prasa pilnīgu precizitāti: līdzko stāstītājs aizmaldās mazlietiņ pa kreisi vai pa labi, viņš izrauj rādāmo kociņu tam no rokām. Un dažreiz pat atvēzējas ar to.

Kartes kontūras ir labi pazīstamas. Skandināvijas pussala atgādina suni, Itālija līdzinās zābakam ar augstu papēdi. Bet vai tad par kontūrām vien var runāt? Venēcijā esot daudz lagūnu, tajās ir ūdens, tā teica skolotājs. Bet vai lagūna ir itāliešu fjords? Un vai pīnija ir itāliešu egle? Bet skolotājs skaišas, ja viņam kaut ko tamlīdzīgu prasa. Skaisties viņi visi prot!

Un vēstures skolotājs? Dieviņ tētiņ, kādu lērumu karaļu viņš nosauc, un cik grūti izprast viņu rīcību! Nav jau ari brīnums: visi ievērojamie notikumi izceļas nejaušības dēļ. Te karavadonis izšķirīgās kaujas priekšvakarā dabūjis iesnas, te karalis nosapņojis liktenīgu sapni, kas izjaucis viņa nodomus. Vissvarīgākais Ber-genas vēstures skolotājam ir karaļu vārdi. Var pat ne-

zināt visos sīkumos, ko viņi paveikuši, bet katrā ziņā jāzina, kā viņus visus sauc. Visi viņi apnicīgi līdzīgi cits citam: karo, pieņem sūtņus un vadās no nejauša gadījuma ... Un skolotājs uzkliedz Eduardam: «Ei tu, vārdu aizmārša!»

Tomēr visgarlaicīgākās ir literatūras stundas. Mājās netic, ka tā varētu būt. Kaut gan arī Jons atceras, ka literatūras skolotājs pa visiem gadiem ne reizes neesot nolasījis skaļi priekšā pat ne visīsāko dzejolīti. Un, kad skolnieki to palūdz, viņš rājas: «Ak sliņķi! Diedelnieki! Jūs gribat izniekot stundu, lai nebūtu jāatbild gramatika? Tas nu jums neizdosies!»

Vienīgi matemātikas stundas ir interesantas. Un vēl dziedāšana skolas korī . . .

Dīvaini, ka viņš tomēr mācās ciešami. Kaut gan ne pārāk labi. Viņš ir dabūjis iepazīt arī lineālu — par izklaidību lūgšanas brīdī. Vecaistēvs, Voltēra piekritējs, bieži mēdza teikt, ka dievs esot paša cilvēka radīts. Un tieši lūgšanas brīdī Eduards atcerējās šos vārdus un ilgi piedomāja par tiem.

... Pa priekšu iet divas meitenes. Viena no viņām ir tiesneša meita, piecpadsmit gadus vecā Hilda Sorena. Pirms septiņiem gadiem, kad Eduards grasījās viņu aizvizināt rotaļu kuģītī, viņa bija kā eņģelītis. Vēlāk viņi satikās reti, tomēr viņš vēroja, ka meitene vairs nav tik glīta. Tā bija ļauna burvība, kādu daba reizumis uzsūta pusaugu skuķiem. Bet paiet gadi, un burvības vara izbeidzas. Tieši acu priekšā notiek arī Hildas otrreizējā pārvērtība. Kādu rītu viņa ierodas skolā, starodama jaunā skaistumā. Tas notika nesen.

... Ir atnācis brīnišķīgais, ilgotais pavasaris. Jau klāt Bergena, klāt lielus ūdens torņi. Kur nu vairs aplaistīsies ar ūdeni! Tomēr daži knēveļi — astoņus deviņus gadus veci — palīduši zem pumpja un gaida. Ak jūs nabadziņi! Paskatieties uz debesīm!

... Jā, viņš nupat iedomājās skolas kori . . .

Dziedāšanas skolotājs vienmēr izcēla Eduardu un mēdza teikt: «Ir gan tam zēnam dzirde! Fenomenāla!» Pagājušajā gadā skolotājs sāka mācīt klasē «Lakrimozu»

no «Rekviēma». Zēniem patika Mocarta mūzika, tikai nosaukumi bija nesaprotami. Eduards viņiem paskaidroja, ka «Rekviēms» — tas ir dvēseles aizlūgums, bet «Lakrimoza» — žēlabas, kurās var dzirdēt asaras. Skolotājs bija ļoti apmierināts un pat nomutēja Eduardu, bet zēni kopš tās reizes dziedāja «Lakrimozu» tik nopietni un iejūtīgi, ka skolotājs arvien mēdza slaucīt acis un teica: «Ikvienā cilvēkā, paliesi, iemājo mūziķis!» Tomēr dziedāšanas skolotājam skolā bija tik maza teikšana . ..

. .. Hilda ar draudzeni palika aizmugurē, Eduards nepievienojās viņām. Ko tur teikt, viņa sirds nav gluži vienaldzīga — tik liels ir skaistuma spēks. Ieraugot Hildu vai pat izdzirdot viņas vārdu, viņam pret paša gribu jānosarkst, •— neapskaužama ipašiba nosarkt no katra spēcīga jūtu saviļņojuma! Bet Hilda mācēja arī sagādāt viņam vilšanos. Nesen viņš piedzīvoja ļoti nepatīkamu vakaru viņas vārda dienā. No skolas biedriem bija atnācis vienīgi Knuds Larsens, fabrikanta dēls; pārējie viesi bija tādi paši iedomīgi zeņķi kā Larsens un viņiem piedienīgas, uzcirtušās meitenes.

Kādreiz Eduardam pastāstīja un arī skolā vēstures skolotājs teica, ka Norvēģijai un Zviedrijai bijis kopējs karalis un Zviedrija (karalis īstenībā bijis zviedrs) uzspiedusi Norvēģijai savu iekārtu. Bet Norvēģijā jau kopš sendienām risinājusies cīņa par neatkarību, un šī cīņa turpinājusies. Zviedrijā noteicošais vārds piederējis muižniekiem: cilvēku vērtēja pēc tā, vai viņam ir dižciltīga izcelšanās, slavens tituls un pazīšanās galmā. Zviedru muižnieki atņēma saviem zemniekiem zemi un brīvību, ar norvēģu zemniekiem tas neizdevās, un Norvēģijas tauta, lepna, ka nav pieļāvusi savā zemē dzimtbūšanu, sacēlās pret zviedru kundzību. Norvēģijā neieviesās aristokrātiska dižmanība. Zviedru mājā goda vietā karājās ciltskoka attēls — kaut vai panīcis, kaut vai ar diviem trim zariņiem, turpretī norvēģis, būdams pat ļoti izglītots un augstā cieņā turēts, karināja pie sienas lielu portretu ar sava senča attēlu — kažoku drēbnieku vai zemes kopēju. Eduards pats ir redzējis, ar kādu pašcieņu izturas zemnieki: lai tikai kāds pamēģina, saru-

najoties ar viņiem, paceli balsi vai izmest rupju vardu! Tādu tūlīt izvadīja pa durvīm laukā!

Un šī cīņa, šī savu tiesību sargāšana beidzās ar lielu uzvaru: jau labu laiku pirms Eduarda dzimšanas, 1822. gadā, norvēģu stortings^1 izdeva likumu, ar kuru tika atceltas visas muižnieku privilēģijas un tituli un muižnieki kā šķira Norvēģijā vairs neeksistēja. Tiesa, kādu laiku norvēģu zemē vēl pastāvēja zviedru karaļa vara, bet, kā norvēģi mēdza teikt, tā «turējās diedziņa», un visas lielas stortings izšķīra pēc sava ieskata.

Kaut arī zemošanās muižniecības priekšā norvēģu tautai bija sveša, toties daudziem, it sevišķi pilsētas iedzivotājiem, bija cits, pašu radīts dieveklis, un, jo mazāka pilsēta, jo lielāka vara bija šim uzpūtīgajam elkam, kura vārds — Bagātība, Nauda, Manta. Šajās aprindās pastāvēja savas kārtas, savas īpašas sabiedrības pakāpes un stingri tika ievērota tā atšķiriba starp cilvēkiem, kādu bija noteicis privātīpašuma dievs. Par to Eduards varēja pārliecināties, būdams viesos pie Hildas Sorenas, pilsētas tiesneša meitas. Fabrikantu un bankas direktoru šeit saņēma ar atbilstošu godu, veikala vai neliela nama īpašniekam veltīja mazāku uzmanību, skolotājiem vienkārši pateica: «Labdien! Kā klājas?» — un tūlīt aizgriezās projām, lai pievērstos tipogrāfijas īpašniekam, kas bija arī izdevējs. Hildas vārda dienā tas viss izpaudās ļoti skaidri. Kņudu Larsenu, fabrikanta dēlu, nemaz nezināja, kur sēdināt, kur ne, un vienā laidā apvaicājās par viņa ļoti cienījamo vecāku veselību. Bagāto pilsoņu sievas iepeldēja viesistabā lepnas un vēlīgas, un Hildas māte, tāpat kā Hilda, atkal un atkal locīja ceļus reveransā un apsveica viņas tik ceremoniāli, it kā vakara gavilniece būtu nevis Hilda Sorena, bet šīs dāmas, kas visžēlīgi izraudzījušās tiesneša māju, lai nosvinētu savu goda dienu.

Sasēdušās apkārt apaļajam galdam, goda viešņas kā pēc komandas izņēma no savām somiņām adāmās adatas un dažādu krāsu dzīparu kamolus. Viņas, kā allaž, adīja šalles saviem radiniekiem. Iemīļotā nodarbošanās

atraisīja kundzenēm mēles, un sākās tenkošana. Iztrinušās mēles gar visiem paziņām, pie tam Eduards nobrīnījās, ka viņas tik smalki zina visu, kas skar citu ļaužu dzīvi, viņas sāka runāt par augstām lietām, par poēziju. Bankas direktora sieva izteica domu, ka ikvienam sabiedrības slānim esot sava literatūra. Pasakas, piemēram, esot lasāmviela nabadzīgajiem. Viņiem taču jādzīvo no iztēles! Un pasakas raksta arīdzan nabagi!

— Vai ziniet, mīļā, — viena no dāmām pievērsās namamātei, — stāsta, šis Andersens vienu laiku esot staigājis bez zābakiem! Te nu ir skaidrs, kāpēc viņš izvēlējies šo žanru!

Atskanēja piekrītoši smiekli, un pat literatūras skolotāja, kas mācīja jaunākajās klasēs, neiejaucās un pacieta šo ņirgāšanos par dižo pasaku rakstnieku. Šo jauno meiču, kas ar savu neredzīgo māti dzīvoja Bergenas nomalē, Hilda bija ielūgusi aiz pārsteidzības.

Eduardam sametās garlaicīgi, un viņš posās iet projām. Tomēr Hilda viņu aizturēja, teikdama, ka «vēl būs mūzika».

— Tas būs tieši tev pa prātam! — viņa teica.

Tika gatavots pārsteigums. Kamēr dāmas adīja, no sarunām par poēziju pārejot uz neciešamiem kalpoņu tikumiem, un minēja šausmu stāstus, kuros galvenā vaininiece bijusi istabas meita vai virēja, Hildas māte aizdedza pie klavierēm sveces un pēc tam kautri palūdza, lai godātās dāmas kaut ko nodzied korī. Viesi šo lūgumu atbalstīja; visiem bija zināms, ka «godātās» mēdz pulcēties labdarības biedrībā un dziedāt reliģiska satura dziesmas.

— Reizēm pat vienkārši liriskas! — sacīja namīpašnieka sieva. — Lūdzam, lūdzam!

Viņa nolika savu adīkli un apsēdās pie klavierēm pavadīt, bet pārējās, joprojām zibinādamas adatas, vārdus gari vilkdamas, juceklīgi uzsāka:

Jel teic, ko meklē upes kraujā Tu, ganu meitiņ, daiļākā!

Pēc aitiņas tu velti taujā:

Tā slīka dziļā atvarā!

Jā, atvarā!

Eduards izbrīnījies palūkojas uz Hildu. Та sataisīja bargas acis. Bet dāmas turpināja:

Kam velti, meitiņ, raudi pati?

Stāv debess vienmēr nomoda!

Raug, tumšā dzelme šķiras plati

Un pazudušo atdod tā!

Jā, atdod tā!

Par pēdējo refrēnu domas dalījās: viena daļa dāmu bija tajā pārliecībā, ka tas jādzied kautrīgi, ar cerībām, paļāvībā uz dievu, citas turpretī uzskatīja, ka tam jābūt skaļam, gaviļu pilnam saucienam, jo nevarot būt šaubu par visaugstākā žēlastību un aitiņas atdzimšanu. Katra grupa apgalvoja, ka tās iztulkojums ir dievbijīgāks. Un, tā kā šķelšanās pastāvēja sen un izpildītājas nevarēja vienoties, tad puse kora beigu vārdus dziedāja lēni un klusi, turpretī otra puse — skaļi un apņēmīgi. Nesaskaņa dziedātājas nemulsināja: viņas nebija atkāpušās no principa!

Tas bija vārda dienas svinību cienīgs noslēgums . . . Tā kā viesu uzmanība bija pievērsta dāmu korim, Eduardam izdevās nepamanītam izlavīties no viesistabas. Viņš vēl sadzirdēja namamātes izsaucienu:

— Ak, cik skaisti! Cik pacilāti un pamācoši! Vai nevarētu atkārtot, lai arī mana meita iegaumētu?

— Lūdzu! — piebilda ari Hilda.

. . . Pirmā stunda skolā — vācu valoda. Bet Eduards aizņemts pats ar savām lietām: aizslēpies aiz liela atlasa, viņš pārbauda, vai nav kļūdu viņa «Variācijās par vācu tēmu», ko viņš atnesis parādīt savam draugam Joha-nesam Deieram. Taču Deieru, kas vēl nezina, kam notis atnestas, pārņem nelāga jūtas — skaudība. Viņš nevar samierināties ar domu, ka, lūk, biedrs atradis līdzekli, kā paglābties no mokošās garlaicības, kamēr viņam pašam jāblenž skolotājā un jāvārguļo. Viņš pieceļas un skaļā balsī pavēsta:

— Grīgs kaut ko ir atnesis!

Nu ir drošs iegansts izskriet laukā no vietas, pastaigāt uz rokām un ieraut biedrus vispārējā kņadā, kas

ienes pārmaiņu viņu dzīvē. Skolotājs briesmīgi noskaišas un, uzzinājis, kas tam par cēloni, uzbrūk Eduardam un viņa gara ražojumam. Skolotāju nemaz neiepriecina un neaizkustina tas, ka skolniekam atklājušās komponista dotības; viņš paķer nošu lapu, sagumza to un nosviež zemē:

— Nākamreiz atstāj šos krāmus mājās! Resgalis tāds!

Klasē joprojām valda kņada un līksmība, vienīgi dežurants vērīgi uzmana, kad skolotājs liks mierā Eduardu un pievērsīsies pārējiem. Beidzot dežurants iesaucas: «Kullok!» — klasē ienāk audzinātājs. Iestājas klusums. Vācietis norāda uz saņurcīto un zemē nomesto lapu un tad uz Eduardu:

•— Iedomājieties tikai: viņš sacer mūziku!

— Kādas šausmas! — iesaucas klases audzinātājs. — Bet es ceru, ka tas vairs neatkārtosies! (Vēlāk, kad Grīga nākamie biogrāfi viņam jautāja, ko viņš varētu minēt kā savus pirmos komponista panākumus, Grīgs ilgi domāja, iekāms deva atbildi. Un beidzot ar viņam piemītošo humoru labsirdīgi pastāstīja par šo atgadījumu klasē.)

. . . Todien notika vēl viens, varētu likties, nenozīmīgs atgadījums: mājās nākot, Grīgs atkal sastapa Hildu. Viņa gāja, saķērusies zem rokas ar fabrikanta meitu, kuru Eduards bija redzējis vārda dienas godībās, un abas izjusti dziedāja:

Pēc aitiņas tu velti taujā,

Tā slika dziļā atvarā!

Tātad viņai patiesi iepatikusies tā salkanā dziesmiņa, ko toreiz dziedāja krokodilu koris! Turklāt viņa dziedāja nepareizi. . .

Vai nu šā iemesla pēc, vai varbūt gaisma krita neizdevīgi, bet Eduarda acu priekšā notika Hildas trešā pārvērtība. Pirmo reizi viņš ievēroja, ka viņa nemaz nav tik glīta, kā bija licies: viņas vaibstos izpaudās kaut kas plēsonīgs. Viņš nenojauta, ka šāda uztvere liecina par to, ka pārvērties ir viņš pats, ka viņš spēris vēl vienu soli no bērnības pretī jaunībai, no minējumiem pretī atklāsmei.

PIEKTĀ NODAĻA

Dzimtene! Tavs dzīvais vārds Sirdī skan līdz kapa malai! Mūsu dzejas dailes dārzs Mirgo tā kā saules palos!

Ibsens

Vasaras diena.

Ārpilsētas mītnē, dārzā, Eduards lasa sāgu par Fril-jofu.

Kādi varonīgi darbi, kāds spēks! Cik lieliski bijuši vikingi! Aiz sētas nodun strauji zirga soļi . . .

Jā, Friljofs auļo uz sava zirga. Viņš skar mākoņus, un kalni, cits uz cilu palocīdami galotnes, saka: «Viņš joņo uz sava kumeļa kā vētra!»

Tomēr dažreiz viņš nolaižas pie cilvēkiem. Klau, var dzirdēt pakavu dipoņu. Fritjofs pamanījis svešas mājas vārtiņus un nolec no zirga zemē. Viņš nāk dārzā iekšā. Aiz apaušiem saturēdams savu melno auļotāju, viņš aicina Eduardu panākt tuvāk. Dīvaini! Viņš vairs nav tik jauns, kā varētu domāt. Nepavisam ne. Bet viņa seja ir daiļa. Kā marmorā kaldinātie vaibsti ir smalki, cildeni. Kādreiz gaišie mali tagad jau sirmi, bet arvien vēl ir biezi un skaisti krīt pār pleciem. Viņš, šķiet, nav dusmīgs, gluži otrādi: viņš paloka galvu un apmulsušajam Eduardam noprasa:

— Vai te dzīvo konsuls Grīgs? Es esmu viņa vecs draugs!

Un, tā kā Eduards klusē, nenolaizdams acu no viesa, Fritjofs pasmaida un saka:

— Tu esi Eduards, vai ne? Es taču nemaldos?

Izrādās, tas ir pazīstamais, gandrīz teiksmainais Ūle

Buls, Norvēģijas pirmā nacionālā teātra dibinātājs. Viņa galvenā profesija tomēr ir mūzika. Viņš ir vijolnieks, un Eiropā ir sastopami cilvēki — turklāt daudz cilvēku! — kas savā laikā mēdza teikt: «Vēl nav zināms, kurš vairāk saviļņo sirdi: Paganini vai Ule Buls!»

Un viņš nu sēž pie galda un stāsta, ko pieredzējis. Desmit gadus viņš bijis projām no dzimtenes un visus

desmit gadus ilgojies atgriezties mājās, tāpat kā putns pamestajā ligzdā.

Jaunības dienās viņš kādu laiku mācījies pie paša Paganini. Toreiz viņš bija nabags, vientuļš, dzīvoja svešumā, nekas viņam neveicās. Viņu uzskatīja par klejojošu spēlmani, kādu Parīzē ir daudz: tie staigā ar vijoli no sētas uz sētu, bet vakaros spēlē krodziņos.

Piedevām viņam vēl nozaga vijoli, vienīgo mantu, kas viņam piederēja, un viņš izmisumā metās Sēnas upē. Viņu izvilka un izglāba. Viņš sēdēja saltā istabiņā un lādēja savus glābējus, jo nespētu sadūšoties vēlreiz laupīt sev dzīvību. Pēkšņi pieklauvēja kādi nepazīstami cilvēki, ienāca iekšā un apvaicājās, vai viņš nebūtu ai mieru uz vienu vakaru aizstāt saslimušu vijolnieku, Parīzes slavenību. Pēc tam viss norisinājās kā sapnī. Viņu atveda teātrī, iedeva rokās brīnišķīgu vijoli, un viņš izgāja uz skatuves. Spoža gaisma apžilbināja acis. Viņš juta rokās spēku un dvēselē drosmi. . . Ule Buls spēlēja paša sacerētu fantāziju par norvēģu tēmu.

Viņš stāstīja par Norvēģiju un pats par sevi. Un tad notika kaut kas neiedomājams. Līdzko viņš bija beidzis spēlēt, ļaudis traucās pie viņa augšā uz skatuves, ņēmās viņu apkampt, apsveikt un pat aizvadīja līdz viņa kambarītim. Kopš tās dienas visa viņa dzīve kļuva citāda.

Un tad ap Oles Bula vārdu sāka vērpties leģendas. Palūk, viena no tām. Japānā Ule Buls esot atteicies spēlēt mikādo priekšā, jo tas parakstījis nāves spriedumu tautas sacelšanās vadonim. Mikādo ataicinājis Uli Bulu pie sevis un teicis: «Ja tu spēlēsi man, es likšu piekraut vienu no saviem kuģiem ar dārgām mantām un nosūtīšu tās uz Norvēģiju, tās būs tavas!» Tomēr Ule Buls atteicies no dārgajām mantām. Vieni stāsta, ka gadījums ar to arī beidzies, citi — ka Ule Buls tomēr esot spēlējis Japānas valdniekam un, kad beidzis, mikādo esot piecēlies kājās un teicis: «Tu mani pārliecināji, dižais vijoles māksliniek!» -— un licis nemiernieku palaist brīvē.

Otra leģenda skan tā. Ule Buls braucis uz Ameriku (viņš tiešām tur ir bijis). Ceļā kuģis uzdrāzies virsū valzivju medību kuģim un sācis grimt (tā arī noticis). Un

lad Ole Buls meties viļņos ar vijoli vienā rokā un lociņu otrā rokā. Nav gan īsti zināms, kas tā bijusi par vijoli: Stradivarija vai norvēģu astoņstīgu vijole. Ule Buls izpeldējis malā mežonīgā salā; iezemieši sākumā gribējuši viņu nogalināt, bet viņš tos padarījis rāmus ar mūziku: nospēlējis viņiem Paganini divdesmit ceturto kaprīzi.

Bet varbūt tā nav bijusi divdesmit ceturtā. Un varbūt arī ne Paganini. Spānieši pārliecināti, ka šim atbildīgajam brīdim Ule Buls izvēlējies čotu vai fandango; itālieši spriež, ka tā būs bijusi tarantella. Ules Bula tautieši apgalvo, ka viņš spēlējis to pašu norvēģu fantāziju, kurai bija tik labi panākumi Parīzē. Turpretī kāds mūzikas kritiķis, kas neticēja, ka ir iespējama tautu savstarpēja saprašanās, izteica domu, ka tajā salā Ule Buls neesot spēlējis īstus skaņdarbus, bet vienkārši rāvis vaļā mežonīgus, sirdi plosošus akordus, tādus, kas atbilst klausītāju gaumei un psiholoģijai. Bet vai nav vienalga? Iezemiešiem tas bija paticis.

Ule Buls izgulēja dzelteno drudzi, kuģis arvien vēl nerādījās, un viņam cits nekas neatlika kā uz laiku mēģināt iejusties savu jauno paziņu ierašās un iepriecināt viņus ar spēli. Pēc Parīzes tā bija auditorija ar ļoti augstām prasībām. Diemžēl viņš tai bija pilnīgi izdabājis: iezemieši tā iemīļoja savu gūstekni, ka, naktij uznākot, mēdza piesiet viņu pie resna koka stumbra — lai neaizmūk.

Ameriku viņš tomēr sasniedzis: esot it kā devis zvērestu, ka atgriezīšoties, vai arī aizbēdzis dienā, kad staigājis savā vaļā. Koncerti Amerikā padarīja viņu slavenu. Visi jūsmoja par Ules Bula spēli, viņa virtuozitāti. Ievērojami vijolnieki apvaicājās, kur viņš apguvis tik žilbinošu tehniku: «Droši vien pie Paganini?» — «Nekā nebija!» teicis Ule Buls. «Daudz ko es esmu parādā Paganini, bet visus šos stiķus esmu mācījies no mūsu tautas muzikantiem!» — «Nevar būt!» brīnījušies slavenie vijolnieki. «Un mēs domājām, ka tautas muzikanti ir vienīgi melodiķi! Bet kur gan viņi mācījušies tā spēlēt?» — «Ja varam ticēt teikām,» nopietni atbildējis Ule Buls, «viņi mācījušies no paša velna!»

Atgriezies dzimtenē, Ole Buls vispirms sāka rūpēties par tautas teātra atklāšanu. Bija pienācis laiks, kad šis norvēģu sensenais sapnis varēja piepildīties. «Ir laiks veidot pašiem savu kultūru,» Ule Buls rakstīja stortinga locekļiem. «Norvēģija un Zviedrija ir kā divi zirgi vienā aizjūgā (tas ir, viņiem ir viens karalis — zviedru karalis), bet nav jāaizmirst, ka mūsu lepnais zirgs nav radis iet aizjūgā un necieš to. Kas ir spējis uzveikt dabas spēkus, tam ir tiesības pašam lemt savus likteņus. Un, kamēr mūsu tauta cīnās par to, mēs veidosim mūsu pašu — norvēģu mākslu!»

Jau bija radies sociālists Trane — pirmais, kas apvienoja strādniekus, kalpus un amatniekus kopējā savienībā. Stortingā pacēlās balsis, kas prasīja ierobežot karaļa varu. Visur dzirdēja valodas par brīvību: sievietes izrotāja savas cepurītes ar krāsainām lentām, kas atgādināja nacionālo karogu; visa norvēģu tauta tolaik domāja un juta tāpat kā Ule Buls: rakstnieki vāca pasakas un leģendas, ar mīlestību aprakstīja zemnieku dzīvi un pierādīja, ka tā ir daudz saprātīgāka un tikumiskāka nekā ietrunējušais dzīves veids pilsētā.

Stortings deva atļauju, un Ule Buls ieveda teātrī savus jaunos aktierus, kas bija nākuši no tautas. Teātra trupā iesaistījās vakarējie zvejnieki, gani un amata mācekļi. Profesionālie aktieri sākumā saņēma tos vēsi. Viņi gan gribēja tuvināties tautai. . . bet vai tas nebija par ātru? Sevišķi nemierā bija sievietes. Alvīne Albjer-gas jaunkundze teica, kaut arī esot patriote, viņa tomēr nespējot spēlēt uz skatuves kopā ar meiču, kas visu laiku ožot pēc zivīm. Nekādas smaržas nevarot nomākt šo aso, tiešām neiznīdējamo smaku. Un tikai tad, kad kļuva zināms, ka rakstnieks Bjernsterne Bjernsons gatavojoties rakstīt par zvejnieci plašu romānu, zivju smaka kļuva it kā mazāk jūtama. Vismaz biedriem uz skatuves tā vairs tik stipri necirta degunā. Meitenei atklājās talantsļ_ viņa, tāpat kā pārējie jauniesācēji, ko bija atvedis Ule Buls, labi pazina dzīvi. . . Jaunkundze bija ar mieru spēlēt kopā ar zvejnieci, mazliet «noslīpējot» viņu, un dažas stundas apmācīja skatuves mākslas meistarībā.

Tāda bija Ules Bula ierosme.

IJn nu šis cilvēks, entuziasts, patriots, mākslinieks, kas dzīvē tik daudz pieredzējis, sēž pie Eduarda vecākiem, dzer kopā ar viņiem tēju, stāsta par savu dzīvi un pēc tam uzmanīgi klausās Eduarda spēli un viņa sacerējumus. Tad viņš ar starojošu seju pievēršas zēna vecākiem :

— Nu, mani draugi, jūsu dēla nākotne man ir pilnīgi skaidra: viņam jātop par nacionālu komponistu, līdzīgi Vēberam un Šopēnam. Vai tiešām jums tas nav ienācis prātā?

— Nekad! — saka Eduarda tēvs.

Gesīnes kundze klusē.

— Par to nevar būt šaubu! — atkārto Ule Buls. — Tagad tikai jāmācās. Ko jūs teiktu, piemēram, par Leipci-gas konservatoriju?

— Tik tālu? — vaicā māte. — Es taču nevarēšu viņam braukt līdzi?

— Nekas, viņš ir stiprs puisis, — saka Ūle Buls, — un prātīgs arī. Viņam jau sešpadsmitais gads — tā vairs nav bērnība. Mēs viņu iekārtosim pie labiem ļaudīm. Un Leipciga mūziķim ir visnoderīgākā pilsēta! Tur dzīvoja Bahs . . .

— ... pirms simt gadiem, — iebilst tēvs.

— Tas neko nenozīmē! Un vēl pavisam nesen tur kā pasniedzējs strādāja Šūmanis. Nav domājams, ka tas nebūtu atstājis kādas pēdas! Nē, vajag, vajag braukt! Tur viņš apgūs tehniku un pieredzi. Tikai ticiet viņam, tāpat kā es ticu!

Un lēmums tiek pieņemts. Eduards atstās Norvēģiju un brauks uz Leipcigu. Jons no vecākiem jau ir aizgājis: viņš mācās Kopenhāgenā. Arī vecākās meitas drīz pametīs ligzdu.

— Nekas! — saka Ūle Buls. — Galvenais — ticiet! Norvēģu teātris mums jau ir, ar literatūru varam lepoties! Arī mūzika ir . .. Un galvenais — tā b ū s!

Un viņš ar plašu žestu norādīja uz apmulsušo pusaudzi.

SESTĀ NODAĻA

Ule Buls un Eduards klaiņo pa Norvēģiju . . .

— Vislabāk iet kājām, kaut arī jāpacieš neērtības, kaut arī daudz kā pietrūkst! — saka Ūle Buls. — Tikai tā var iepazīt savu zemi. Iekams tu atstāj to, manu zēn, saelpojies šo gaisu, saklausies dziesmas un pasakas, uzņem sevī iespaidus, lai svešumā ir ko atcerēties. Tas viss tev noderēs!

Laiks ir mainīgs. Pa dienu vairākas reizes nolīst lietus un uzspīd saule. Gadās arī tā: lietus līst un saule spīd vienā laikā. Pāri aizai nolaidusies migla, un nav zināms, ko tā slēpj. Bet, kad migla izklīst, paveras rāma, saulaina ieleja. Kalnu galotnēs — ziema, lejā —• silta vasara. Un cik liela nozīme ir apgaismojumam! Palūk, atkal uznākusi virsū ēna, jūra veļ bangas, vējš loka kokus, un zāle, viļņus mezdama, it kā skrien tālē. Apkārt viss tumšs, drūms. Drīz atkal būs lietus un, rādās, dūšīgi līs.

Lietus tuvumu vēsta zemu slīdošs, melns padebesis. Tas kliedz: tie ir jūras putnu bari, kas ar spārniem aizsedz saules gaismu. Ceļinieki apmetas kalnu būdā pārnakšņot. Ule Buls aizdedz sveci, noliek to uz maza dēļu galdiņa, pēc tam pakarina uz naglas savus un Eduarda salijušos svārkus. Viņiem nebija laimējies laikus pamukt no lietus.

— Vai tas taisnība, ka jūs nokļuvāt salā pie mežoņiem? — jautā Eduards, apsēzdamies uz zema soliņa un aptverdams ar rokām ceļus.

— Ne jau gluži tā, kā stāsta, — atbild Ule Buls. — Salu es sasniedzu nevis peldus, bet parastā kuģa laivā. Vijoli es neiegremdēju ūdenī, lociņu arī ne — tie atradās futrālī, citādi, pats saproti, kādi tie izskatītos! Un arī skaņa — galvenais, skaņa! Nu, un tālāk viss apmēram sakrīt. Iezemieši un viss pārējais . . .

— Kā! Viņi gribēja jūs apēst?

— Hm! . . . Redzi, bērns, viņiem bija nopietns iemesls būt dusmīgiem uz dažiem baltajiem, tā saucamajiem «civilizētajiem» ļaudīm. Tie viņiem bija nodarījuši daudz ļauna: gan apspieda un visādi apkrāpa, iemācīja viņiem

dzert degvīnu un spēlēt kārtis. Mani ieraugot, šīs salas iemītnieki, pats par sevi saprotams, noturēja mani par vienu no tiem blēžiem, kuri bija piedāvājuši viņiem apmaiņai pret ziloņkaulu vai dārgakmeņiem visādus krāmus, piemēram, kabatas spogulīšus. Viņi jau bija vīlušies šajos eiropiešu amuletos. Tāpēc ir labi saprotams viņu sapīkums un pat dusmas. Bet vijole manās rokās viņus ieinteresēja. īpaši tad, kad es sāku spēlēt. Viņi paši ir neparasti muzikāli. Tev vajadzēja dzirdēt, kādi viņiem ir ritmi! Es ar pūlēm tos apguvu. Vārdu sakot, šie mīļie ļautiņi ne tikai neapēda mani, bet piedāvāja man pašam paēst, par ko es biju ļoti pateicīgs. Tiesa, viņu ēdieni gan nav īsti piemēroti mūsu iekšām, bet es biju izbadējies. Un paši mājastēvi, jāsaka, ļoti labprāt klausījās manu spēli . . .

— Bet kas viņiem patika? — Eduards jautāja.

— Daudz, ļoti daudz kas .. . Šopēna valsis do diez minorā, piemēram, viņiem ļoti gāja pie sirds . . .

— Vai tiešām?

— Jā, iedomājies vien! Es to spēlēju daudz reižu. Un kā viņi paši dejoja un dziedāja! Žēl, ka man nav līdzi vijoles: es tev nospēlētu dažas šīs cilts melodijas . . . Nu, nekas, aiziesim kādā ciematā, es palūgšu vijolniekam vijoli un nospēlēšu tev.

— Bet ja nu tur nebūs vijolnieka?

— Būs! Ja nebūs vienā vietā, būs citā. Protams, tagad jau vairs nav tādu virtuozu kā Auhosens . . .

— Vai viņš dzīvoja Parīzē?

Ūle Buls pasmējās:

— Auhosens? Viņš ne reizes nebija bijis pilsētā, iekāms es viņu paņēmu līdzi uz Kristiāniju. Viņš bija dzirnavnieka palīgs Lofthusā. Es atvedu viņu galvaspilsētā, iepriekš izdabūjis no viņa solījumu, ka viņš izpildīs manu pirmo lūgumu, tāpēc ka es viņam tiku spēlējis priekšā. Viņš savā vientiesībā domāja, ka es spēlēju labāk par viņu! Kad mani pēc koncerta izsauca, es izgāju publikas priekšā, paklanījos un teicu: «Šeit ir cilvēks, kuram es savu skolu esmu parādā, — tas ir mans skolotājs!» Un es izvilku Auhosenu uz skatuves un palūdzu kaut ko nospēlēt uz astoņstīgu vijoles. Viņš

nevarēja atteikties, tāpēc ka bija man apsolījis. Un bez kādas tielēšanās viņš paņēma manu vijoli un sāka spēlēt. Tādam jābūt māksliniekam!

— Un kā viņš spēlēja?

— Nepārspējami! Kaut gan reimatisms jau bija padarījis stīvus viņa pirkstus. Es vienīgi nožēloju, ka zālē nesēdēja Paganini.

Lietus ārā it kā bija stājies. Ule Buls ielēja krūzītē putojošu alu.

— Ēd, draudziņ! — viņš teica. — Garšīgs šķiņķis! Un — dzer. Tu esi dūšīgs zēns — pērkona negaisa laikā tu turējies braši. Tomēr veselība tev ir vārga. Toties spēcīgs ir gars. Un tu domā, mūziķim las nav svarīgi?. . . Bet kas tas? Paraugies pa logu!

Negaiss bija pārgājis. Ceļinieku acu priekšā pletās it kā tieši viņiem par prieku fantastiski apgaismots debess jums. Šķita, ka plaši pašķīries milzu aizkars un tumšajā mākoņu blīvā pavērusies zaļgani violeta, zelta pavedieniem caurausta plaisa. Tas viss turējās gaisā virs bezdibeņa. Ūle Buls stāvēja, atspiedies uz Eduarda pleca.

— Vai dzirdi tālumā troksni? Tur dun nogruvums. Tur, Rondā, negaiss vēl nav pāri . . . Iegaumē šīs skaņas! Un kas par smaržu! Vai jūti spirdzinošu mundrumu? Ak, Eduard, tā tik ir dzīve! Tu savos gados vēl neapjaut to . . . Bet nekas. Elpo! Elpo ar pilnu krūti!

Un otrā dienā — kādas pārmaiņas! Apkārt viss rāms, zaļš, svaigi nomazgāts. Saule mīļi silda, bet nekarsē.

— Brīnišķīga diena! — Ule Buls saka. — Grūti pat iedomāties tādu vietu kā Finmarku, kur ziema — un tātad arī nakts — ilgst veselu pusgadu. Es tur esmu bijis un visu to redzēju . . .

Un viņš stāsta par Finmarku, kur klintis nosveras kā ledus blāķi; kad plosās vētra un sniegputenī un vējā apkārt viss virmo, ietramdītai iztēlei rēgojas, ka tur augšā, salā trīcēdami un mīņādamies uz ledus sagraizītām, basām kājām, mokošā riņķa dejā griežas grēcinieki.

— Tāpēc, lūk, Finmarkas iedzīvotāji iztēlojas elli diezgan savdabīgu. Tajā nav ne miņas no uguns un

svelmes. Svelme — tā taču ir svētlaime. Mūžīgs aukstums un sniega vētra — tas ir briesmīgākais, kas vien var būt! . . . Bet lejā gaudo vilki, un bieži, no mājokļa izgājis, cilvēks redz turpat netālu dzalkstam viņu baismīgās acis. Vīrieši tur visi ir mednieki, tas nu ir skaidrs . . .

— Es gribētu braukt turp! — Eduards saka. — Mēs ar tēvu esam ceļojuši, bet ziemeļos es vēl neesmu bijis.

— O, tās vietas jāredz pavasarī! Tad tikai top skaidrs, ko ziemeļniekam nozīmē šis gadalaiks! Es jūtu pavasari, kad apkārtne vēl grimst tumsā, varu apzvērēt, ka pat sniegā, sala dvašā es to jūtu! .. . «Huldras skumji sērās dziesmas» ... Tā ir Finmarkas rudens dziesma. Tur pastāv ticējums, ka Huldra, viedīgā rudens meita, pareģo drūmu nākotni. Bet tauta pati dzied ceribu dziesmas.

* * *

...Visu rītu viņi iet pa saulainu ieleju un piepeši ierauga fjordu, šauru kā gaiteni. To ietver trīs lielas, tumšas klintis.

— A! — iesaucas Ule Buls. — Pazīstu trīs Kivletāles jaunavas! Mans sveiciens jums, skanīgās! Sen neesmu jūs redzējis! Teic nu, Eduard, ko viņas tev atgādina?

— Klintis līdzīgas sieviešu stāviem.

— Bet rokas? Vai redzi, viņas it kā tur tauri pie lūpām?

— Jā, es redzu!

— Jau bērns būdams, es pirmoreiz dzirdēju par tām. Redzi, kā tas ir bijis. Kad elkdievībai pienāca gals, bet ļaudis vēl nebija aizmirsuši dievus un laumas, uz šejieni, raug, no tā izciļņa noskrēja lejā trīs jaunavas un sāka pūst savas iuras — taurītes. Tās nebija parastas meičas, jo visi gani pameta savus ganāmpulkus, lai paklausītos viņu spēlē. Un tad, protams, atnāca mācītājs. Ieraudzījis, kas notiek, un pārliecinājies, ka visi aizgrābti klausās pagānu melodijās, — jo burves taču nespēlēja ne korāļus, ne psalmus, — mācītājs piegāja klāt tām trim jaunavām un pērkonīgā balsī nolādēja viņas.

— Kā?

— Viņš uzsauca: «Topiet par akmeņiem, bezgodes burves, un palieciet tādas līdz pastarās tiesas dienai!» Nu, kaut ko tamlidzigi! Un kopš tā laika stāv šīs trīs klintis, līdzīgas trim ganumeitām, kas sauc kopā savu ganāmpulku.

Ūle Buls atkāpās dažus soļus atpakaļ un sauca:

— О-he! Lielais Tūrs atgriezies zemes virsū!

Lielais Tūrs — tas bija tas pats, kas Pans, dabas

dievība.

Taču jaunavas klusēja.

— Viņas vairs netic šādiem aicinājumiem, — Ule Buls teica, — gadu gaitā viņas sastingušas akmenī! Bet senāk, līdzko uzsauca Tūra vārdu, — tūdaļ laidušās dejā. Tāda ir tā teika!

Tuvojās jau ceturtā pēcpusdienas stunda, kad Ule Buls un Eduards nonāca lielā ciematā fjorda krastā. Tā bija slavenā Hallinga ieleja, kurā, kā teika stāsta, esot radusies deja hallings.

Ule Buls tūdaļ noprata, ka šeit rīkojas uz kādiem svētkiem: plašajā pagalmā, ko norobežoja sēta, salikti klāti galdi, celiņi noslaucīti tīri; baltās mājas logi apvīti ar zaļumiem un lauku ziediem. Kokos sakarināti vēl neaizdegti lukturīši. Vakarā tos aizdedzinās, un tad būs īsta uguņošana. Smaržo svaigi pļauts siens, skujas un kadiķi.

Mājas durvis viesmīlīgi atvērtas: var ieiet iekšā un redzēt visu svētku rotājumu. Sienas apspraudītas ar meijām, grīda izkaisīta ar smaržojošām zālēm. Istabās izlikti dažnedažādi skaisti, rūpīgi darināti izstrādājumi — gan no kaula, gan no koka: briežu ragi, augsti dzeramie kausi, krēsli ar kokgriezumiem rotātām muguriņām, plati, gar malām uzliekti plaukti, šķirstiņi un lādes ar slīpiem un taisniem vākiem un mazi, smalki iz-dreijāti nieciņi, un kur tad vēl izšuvumi un pašaustas drānas, ko izdomas bagātā saimniece darinājusi garajos ziemas vakaros. Šeit bija skaidri redzams, ka Norvēģija ir mājamatnieku zeme.

Viesi bija ģērbušies grezni. Visas krāsas košas. Sievietēm — gaišzili un aveņsārti ņieburi, sapogājami pie paša kakla. Kreklu piedurknes vizmo sniega baltumā.

Pusaugu skuķēm mati atlaisti vaļā, bet lielajām meitām bizes apvītas ap galvu un izrotātas krāsainām lentām. Un visas sačukstas svinīgā nopietnībā.

Vai kāds vēl sāks šaubīties, ka šeit ir kāzu godības? Raug, pie vārtiņiem stāv putās sabraukti zirgi: jaunlaulātie nupat atvesti no baznīcas. Un kāzu kliņģeris uz viena no galdiem ir visā tā platumā.

Saimnieks iznāk priekšā un sauc:

— Pie galda! Pie galda!

Kurš te izdod meitu pie vīra vai apprecina dēlu? Mežcirtējs Aksels Halbruns. Jauniķe ir viņa vecākā meita Austa. Raug, kur viņa pati draudzeņu vidū: sarkanā kleitā ar sudrabā šūtu krūtežu. Jādomā, Halbruns nav vis vienkāršs mežcirtējs, bet īsti turīgs saimnieks: savai meitai viņš neko nav žēlojis. Un līgava ir lieliska rok-darbniece. Viņas māte stāsta, ka meita pati pielocījusi sev pūru. Audumus, mežģines, dvieļus, aizkarus — visu darinājušas viņas rokas.

Draudzenes ar jaunlaulāto sačukstas. Viņām šķiet, ka jaunā sieva nav pietiekami skumja savā kāzu dienā un vismaz skata dēļ vajadzētu mazliet noraudāties.

— Mīļā! — viena no draudzenēm saka. — Tev par daudz spulgas acis! Nodomās vēl, ka tas aiz prieka. Nav labi!

— Bet es zinu, kāpēc viņai spulgo acis, — otrā draudzene saka trešajai, — tas no neizraudātām asarām! Viņa cenšas būt jautra, bet prāts nemaz nav priecīgs! Vai tu nemani, uz ko viņa paslepen met acis? Es visu zinu!

— Bet kas kaiš viņas pašas līgavainim? — iebilst, pirmā. — Viņš tāpat ir jauns un pie tam bagātas sētas mantinieks.

— Nu tieši tāpēc! — saka otrā.

Visas šīs runas uztver Eduarda smalkā dzirde.

— Pie galda! Pie galda! _

Aicina arī Eduardu un Uli Bulu. Ule Buls ir pati sirsnība un vienkāršība. Viņš prot novērtēt vīnus un parāda pienācīgu godu ēdieniem. Viesiem, viņā noraugoties, rodas laba ēstgriba, kas jau tāpat ir apskaužama.

Kāzas, protams, nav domājamas bez stāstītāja. Visi pašķir ceļu garajam Jensam no kaimiņu ciema. Pēc

izskata var spriest, ka viņam gan ir padomā krietni daudz stāstu. Bet viņš liek sevi ilgi lūgties un, kad beidzot ļāvies pierunāties, tad vis nesāk tūlīt savu stāstu, bet atsaucas uz savu vecvectēvu, kurš savukārt visu šo stāstu dzirdējis no tēvatēva. Nu, un tas jau pats tad pieredzējis neticamas lietas.

Pēc šāda ievada Jenss vairs nav atbildīgs par visiem brīnumiem, ko viņš stāsta. Tas ir ar zināmu nolūku: jo mazāka atbildība, jo trakāks, neticamāks un reizē ar! interesantāks kļūst stāstījums.

Bet vecvectēva tēvatēvs pats redzējis, kā ezera dzelmē dzirnaviņas malušas sāli: ūdens tā vien mutuļojis, tā vien virpuļojis vienā vietā, bet vēlāk ezera dibenā kārtām atraduši baltu, tīru sāli. Vectēva vectēvs pats savām acīm redzējis, kā vecs un izskatā vārgulīgs burvis aptinis savu garo bārdu ap varena koka stumbru, apgājis tam trīs reizes apkārt, nobubinājis kādus vārdus un izcēlis koku ar visām saknēm. Protams, grūti noticēt, bet šis vectēva vectēvs ziemu mežā saticis milzum lielu sešgalvainu trolli.

- Tas nevar būt! — Jensam iebilst klausītāji. — Lai nu vēl trīsgalvains, - daudziem atradīsies kāds vectēvs vai pat krustmāte, kuri sastapušies ar trīsgalvainu trolli. Bet sešas galvas — tas ir par traku!

Garais Jenss vienā mierā aizkūpina pīpi.

•— Kā nu vēlaties, — viņš saka, pazibsnījis ar acīm, — bet mūsu pusē pirms simt gadiem, — tas gan tad bija vienīgais tāds gadījums, — cieminiekus bija sācis tramdīt trollis ar divpadsmit galvām.

— Kālab šim tik daudz galvu?

— Kā — kālab? Ir taču starpība — vai apēd vienu cilvēku vai vienā reizē aprij veselus divpadsmit. Viņš tur vienā ziemā visu ciematu patukšīja!

— Tīrās briesmas, lai labāk Jenss pastāsta cilu pasaku! — To saka meitenes. — Bet. . . tikpat briesmīgu! — viiras piekodina.

— Labs ir! Ja neticat mana vectēva vectēvam, es pastāstīšu par cilvēku, ko visi pazīst, — par kalēju Einaru.

— Par greizo Einaru?

— Jā, par to pašu, kuram galva sagriezusies šķībi.

Pūšļotājs viņam to iegriezis taisnāk, bet agrāk seja bijusi turpat, kur mugura. Un vai zināt, kā tas šim lēcies?

— Stāsta, viņš esot kritis.

— Kur nu! Tas noticis tā. Tagad viņam ir deviņdesmit gadu, bet, puika būdams, tāds kā šis te, — un Jenss negaidot norāda un Eduardu Grīgu, kas izbīll pakāpās atpakaļ, — Einars reiz apmaldījies mežā. Uz kuru pusi lai iet? Pēkšņi priekšā iznāk aiz koka slēpies cilvēks viscaur zaļās drēbes. «Kas ir, puišel,» šis prasa, «vai pazaudēji ceļu? Kur tu dzīvo?» — «Hallinga ielejā.» — «Nu, tad sēdies man kukuragās un aizmiedz acis: es tevi aiznesīšu.» Viņš sagrābj Einaru, brīdi patur gaisā un atkal nolaiž zemē. Einars redz — viņš ir savā ciematā. Gabaliņu pa labi stāv viņa māja. «Bet pielūko tu man, atpakaļ neskaties,» svešais saka un nozūd. Un kālab gan tā vajadzēja teikt? Einaram prātā nebūtu nācis atskatīties, bet tagad tik stipri sagribējās to darīt, ka viņš nenocietās un pagrieza galvu . . .

— Un ko viņš ieraudzīja? — kāds, elpu aizturējis, jautā.

— Gluži neko, — Jenss, redzami apmierināts, saka,

-..... bet puiku itin kā viesulis pacēla gaisā, un viņš no

jauna atradās mežā, šoreiz daudz tālāk no mājām kā pirmīt.

— Vai! — iesaucas meičas.

— Ilgi es jūs nemocīšu, — Jenss turpina, — teikšu tikai, ka Zaļais vēlreiz aiznesa Einaru mājās, atkal piekodināja neskatīties atpakaļ, un atkal puisis nenocietās: atskatījās! Bet tad nu šoreiz viņu aiznesa tādos brikšņos, ka ne domāt izkulties laukā. Purvs, dzelkšņi, koki sagāzušies krustu šķērsu, samudžinājušies ar saknēm. Einars nu bija sprukās. «Tagad gan,» viņš domā, «kaut vai galvu norauj, neparko neatskatīšos! Bet ko nu vairs! Par vēlu, beigas būs!» Un pēkšņi dzird balsi: «Dod roku!» Tai pašā mirklī Zaļais pacēla Einaru un nolika zemē. Stāv Einars pie savas būdas durvīm. Jau grasās celt kāju pār slieksni, kad izdzird balsi: «Bet ja tagad atskatīsies! . . .» Ak nolāpītais burvis, kam viņam vajadzēja tā teikt! Einaram tā sagribējās atskatīties, kā savu mūžu nebija gribējies. Aizmirsa, ko bija nosolījies,

aizmirsa visu pasaulē! Galva pati atpakaļ vien griežas, nav spēka noturēt taisni, neskatīties, visas dzīslas čirkst. Kad gribam darīt kaut ko neatļautu, prāts vienmēr sāk spriedelēt un atrod visam attaisnojumu. Tā arī Einars nodomāja: «Viss jāizmēģina trīs reizes. Divas reizes atskatījos un neko neredzēju, bet trešo reizi . . .»

Atskatījās un ieraudzīja: soļus trīsdesmit tālāk — liela, skaista pils un virs durvīm zelta burtiem rakstīts: «Karaļa Einara īpašums.» Šis nu pagriezās ar visu augumu uz to pusi, bet pils ar to pašu sāka bālēt un dilt kā mākoņi debesīs. Ko nu darīt? Skatās, pils vairs nav. Jāiet mājās. Paspēra soli uz māju pusi, bet galvu nevar pagriezt taisni. Tā viņam galva palika, sagriezta uz muguras.

Klausītāji ir satriekti, viens otrs ieminas par cilvēku vieglprātību. Stāstītāju pacienā ar kausu alus. Taču meitenes pieprasa vēl kādu pasaku un aiz nepacietības spiež cita citai rokas . . .

Garais Jenss ieņem kārtīgu malku no savas krūzes, noslauka sarkanās ūsas un iesāk:

— Kur dzīvo mācītājs, tur vienmēr tuvumā uzrodas velns . . .

Skaļi smiekli pārtrauc viņa runu, bet daudzi apsauc smējējus un pamet apkārt bailīgus skatienus. Jenss tomēr nesamulst. Viņš turpina:

— Tad nu tā, vienam mācītājam bijusi Melnā grāmata. Tādu grāmatu neklājas aiztikt. Bet mācītāja kalpone atradusi to grāmatu un atšķīrusi vaļā tieši tajā vietā, kur teikts, kā jāizsauc velns. Ko jūs, zelte-nītes, darītu, ja patrāpītos tāda grāmata un tieši tāda vieta?

Meičas apjūk.

— Aiztaisītu grāmatu ciet un aizskrietu kaut kur tālāk! — viena saka.

— To gan ne! -— otra iebilst. — Es vis nepalaistu tādu izdevību garām. Padomā vien!

— Kā tad, Margita, tev taisnība! Tā meiča nav bijusi no bailīgajām un izlasījusi burvības vārdus. Velns klāt kā likts!

Jenss zināja, ko dara, — nogaidīja un tikai tad sāka

stāstīt tālāk, kad klausītāju ziņkārība bija sakāpināta līdz pēdējam.

-— Velns nu prasījis tai meičai, ko likšot viņam darīt. Tā tas ir vienmēr, — tiklīdz viņu izsauc, viņš prasa darbu. Meiča bijusi gudra. Sākusi prātot: «Ko gan tādu varētu prasīt?»

— Bagātību! — viena no klausītājām pasteidzas priekšā.

— Līgavaini! — metas starpā otra.

— Daudz ko var prasīt! — mīklaini nosaka Margita.

— Hm! Nē, meiča pavēlējusi velnam iet un izsmelt visu Stremera jūras šaurumu.

— Kālab? — vīlušās jautā meitenes.

— Kad klausies pasaku, — neprašņā lieki! — atskan vīrieša balss. — Laikam jau šaurums traucējis!

— Velns devies turp, — Jenss stāsta tālāk, — un ņēmies smelt ūdeni laukā. Tad arī bijis ko redzēt, kas tas par stiprinieku: kad tā pa īstam sācis rauties, viļņi šļākušies klinšu augstumā. Tobrīd piebraukuši vīri laivās un redz: šaurumā ūdens mutuļo kā krācē. Šiem tūlīt bijis skaidrs, kas te par lietu ... Un tad viens no viņiem .. .

Stāsta beigas Eduards nedzirdēja: iepriekšējā naktī viņš nebija labi izgulējies, un viņam uzmācās miegs. Galvu uz galda malas nolicis, viņš snauduļoja. Pēc tam viņš aizmiga ciešā miegā, kaut gan neērtajā stāvoklī notirpa kakls. Viņš sapņoja, ka, tāpat kā zēns Einars, viņš paskatījies kaut kur atpakaļ — uz kaut ko aiz-aizliegtu — un nevar vairs pagriezt galvu taisni.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Teic — vai dzimtās zemes skats Ēnu lejās, klinšu smailēs Nedod māksliniekam pats Krāsās atplaukt visā dailē?

Ibsens

Eduardu pamodināja mūzikas skaņas. Vecais vijolnieks spēlēja, jaunieši dejoja. Galdi bija aizvākti. Arī to galdu, pie kura Eduards bija aizmidzis, gatavojās

pavilkt malā. Divas meitenes ar iecietinātām aubēm galvā smaidīdamas lēnītiņām vilka galdautu uz savu pusi. Eduards piecēlās un aizgāja pie vijolnieka Tūrolfa, kas spēlēja «springdansu» — lēcienu deju.

Tūrolfa vijole — hardingfelle bija īsti prāva, lielāka par tām vijolēm, ar kurām Eduards bija radis spēlēt. Tām bija četras stīgas, šai astoņas: četras spēlējamās — uz grifa, pārējās — zem grifa, uz augšējās dēkas. Lociņš nepieskārās šīm slīgām, bet tās vibrēja un rezonēja skaņu kā atbalss. Tāpēc bija dzirdama dūkoņa, it kā liela kamene būtu iemaldījusies starp stīgām. Dejotāji puiši gāja pa priekšu, pieklupdami uz vienas kājas, jo «springdansa» melodijā viena skaņa gara, otra — īsa; meitenes gāja aizmugurē sīkiem solīšiem, nodurtām acīm.

Tomēr nav jāņem nopietni kautrīgais izskats, kad meiča tipina aizmugurē, turēdamās pie sava puiša jostas, un nepaceļ acu uz augšu! Viņa ir bikla tikai pašā sākumā. Vēlāk, kad viņa iznāk loka vidū un viņai ir ļauts kaut īsu brīdi vienai padižoties dejā, tūlīt redzams, ka ar visu sievišķīgo maigumu viņa ir spara pilna. Tāpat spēkos nav nekāda vārgule: arī viņa taču cīnās ar bargo dabu!

Pie attālākā galda, dzīvojamās mājas tuvumā, sasēdušās pusmūža sievas ar vērpjamiem ratiņiem. Ratiņi vienmuļi dūca, un šī skaņa tīkami sakusa ar mūziku, ar to vijoles stīgu dūkoņu, kurām lociņš nepieskārās; likās, šīs noslēptās stīgas piebalso gan vijoles melodijai, gan iemidzinošai ratiņu dziesmai, gan viesu sarunām, kuri sēž pie galda vai pastaigājas sētsvidū.

Bērza pavēnī nostājies kāds pāris, ko Eduards tūlīt ievēroja. Meiču viņš pazina: tā bija tā pati, kas ap-skauda mācītāja kalponi, ka tā izsaukusi velnu. Viņa nebija skaista, bet moža, sprigana, šķiet, arī gudra, ar smailu, izaicinošu sejiņu. Varēja redzēt, ka viņa neaizlaidīs garām, ko vēlas iegūt, un, ja nāktu velns un prasītu, kas jādara, viņa to vis nesūtītu izsmelt nezkādu šaurumu, bet izkalpinātu savā labā. Viņas puisis bija daudz skaistāks. Viņš nelikās sakaunējies trūcīgā apģērba dēļ, bet, gluži otrādi, pārējo kāzās sanākušo jau-

niešu vidū izcēlās ar savu stāju un augumu, ar atklāto, drošo skatienu. Meičas dejojot arvien meta acis uz viņu.

— Negražojies, Margit, — viņš runāja, saņēmis meiču aiz rokas, — nebēguļo no manis! Iesim drīzāk dejot!

— Nē! — Margita sacīja, izraudama roku.

— Auša! No kā tu baidies?

— Ļaudis runā, tu esot burvis! Sākumā palēnām vedīsi lokā apkārt, bet tad sagrābsi, griezīsies virpuļu virpuļiem un nelaidīsi vaļā!

— Jo labāk! Dejā lai asinis kaist, lai noreibst prāts! Mēs taču neesam veči, Margit! Kad vēl es varēšu tevi apkampt un pateikt visu, kas uz sirds? Un kad tu mani uzklausīsi un dosi atbildi? Paklau, kā mūzika čukst mīļus vārdus! Vai dzirdi, kā Tūrolfs spēlē?

— Dzirdu . . .

Puisis velk meitu sev līdzi, bet Margita vilcinās. Tagad ne tikai Eduards vien, bet arī Ule Buls pamanijis šo pāri. Ar interesi vērodams abus jauniešus, viņš lasa Margitas domas. Viņš pazīst šādas sugas meitenes, gudras, viltīgas, ne visai izskatīgas, bet īstas mocītājas! Par tādām ļaudis mēdz prašņāt: «Ko viņš tajā ir atradis?» Bet viņa stingri tur savā gūstā. Pirms divdesmit pieciem gadiem viņš tieši tādu Īrija saticis un nevar aizmirst viņu vēl šobaltdien, kaut arī tās ir nelāga atmiņas! Jā, Margita labprāt izsauktu velnu, bet tikai uz izdevīgiem noteikumiem. Ir meičas, kas ar mieru riskēt, bet Margita nav no tām: viņai jābūt pilnīgi pārliecinātai par sekmēm. Puisis viņai patīk, bet . . . Turklāt Austa Hal-bruna, jaunlaulātā, visu laiku patur viņu acīs. Austa dejo ar savu izredzēto un citiem, bet visu laiku vēro Margitu un tās pavadoni. Jāatzīst: Austa ir skaista. Ļaudis melš, ka pērngad viņam ar Austu kaut kas esot bijis, bet. viņas tēvs neesot vēlējies par znotu nabagu, tukšinieku, kas to vien zina kā stāstīt dažādas pasakas un sagrozīt jauniešiem galvas, bet nevīžo strādāt kā visi citi. Tiesa, no darba viņš nevairās, taču neko nav iekrājis, visa viņa bagātība apvalkāti svārki un izdilušas bikses.

. . . Jā, Austa skatās uz abiem tā, it kā alktu viņu asiņu. Margita atvirzās nostāk un saka:

— Kāpēc tu neesi novilcis savus svārkus? Vai tiešām tev pat svētkos nebija nekā cita ko apģērbt?

— Šie svārki ir mans talismans, — puisis atbild. — Kad tie man mugurā, es esmu gudrs un vērīgs, bet, tiklīdz uzvelku kaut ko labāku, tūlīt zaudēju šo spēju. Un, jo apģērbs bagātāks, jo stulbāks es kļūstu! Esmu jau izmēģinājis!

— Nu, tie ir meli!

— Zvēru pie svētā Olafa! Zviedru grāfs reiz joka pēc piedāvāja man apmainīties drēbēm. Mainīties nemainījos, bet pielaikoju viņa spožos, ar zeltu izšūtos kamzoļus. Un tūdaļ jutu, ka galva kļūst tik tukša, ka pasarg' dies! Tikai mazs mazītiņš prāta kriksītis palīdzēja man novilkt kamzoļus un ar palocīšanos atdot viņa gaišībai.

Viņš smejas, apskauj meiču un saka:

— Vai dzirdi, cik skaista mūzika?

Jā, mūzika ir skaista. Bet arī tajā var jaust kaut kādu burvestību, kaut ko bīstamu.

— Nē, es ar tevi nedejošu! — Margita stingri nosaka. Un nozūd viesu pulkā, palaidusi vienīgo izdevību pieradināt velnu.

— Ejiet jūs ratā, skuķi! — puisis apvalkātajos svārkos iesaucas un pieiet pie liela galda, kur, atvelkot elpu pēc dejām, sēž prāvs jaunu cilvēku pulciņš.

— Vai gribat, pastāstīšu kādu notikumu? — viņš piedāvājas.

Viņam neatbild. Izrādās, šis viesis ir tāds pats stāstītājs kā garais Jenss. Viņam ir zobgalīga iesauka «Labo troļļu mantinieks», jo kādreiz viņš izlielījies, ka Loft-husas troļļi novēlējuši viņam savas bagātības — visdažādākās izdomas un pasakas — un paši nozuduši. Tas noticis tajā dienā, kad viņš piedzimis. «Ko viņam lai dāvina,» jautājis troļļu valdnieks, «bagātību, slavu?» — «Dosim viņam izdomas spēju,» atbildējis valdnieka galvenais padomdevējs, «tad viņš vienmēr būs slavens un bagāts!» Neaizmirstiet, tie visi bijuši labie troļļi, — ļaunie nekad neko nedāvina, tikai ņem nost, — bet viņiem uz kādu laiku bijis jānolien kalnu aizās.

Tiešām, šis dīvainais viesis zina daudz stāstu, daudz vairāk nekā Jenss. Taču pretēji Jensam viņš nekad neatsaucas uz senčiem vai kādu trešo personu. Pēc viņa vārdiem, visu, ko stāsta, piedzīvojis viņš pats: ne tikai redzējis pats savām acīm, bet bijis visneticamāko notikumu tiešs dalībnieks.

Un, kamēr viņš visu to stāsta, viņam tic. Ja kāds arī uzdod āķīgu jautājumu, vienmēr saņem uz to atbildi; viņa stāsti, lai cik fantastiski, tomēr nav grābti no zila gaisa, tie ir ļoti saprātīgi. Bet viņš spēj savaldzināt vienīgi tik ilgi, kamēr viņā klausās. Tiklīdz stāsts ir beidzies, tūlīt kļūst skaidrs, ka viss ir sagudrots. Ja visu stāstīto būtu pieredzējis viņa vectēva vectēvs, — tad nav ko runāt! Daudz kas varēja atgadīties vecos laikos! Bet mūsu dienās! . . . Jau kuro reizi viņi uzķeras uz šīs makšķeres! Tagad pietiek!

Visu to Eduards dabū zināt no viesiem, un viņam ļoti gribas dzirdēt kaut vai vienu stāstu.

— Pastāstiet, lūdzu! — viņš palūdz.

Viesi neraida burvi projām un arī paši paliek sēžam. Viens no viņiem, jau padevies burvības noskaņojumam, drūmi norūc:

— Tikai nemels, vai dzirdi? — Un padraud ar dūri.

— Kas man ko melot? — Labo troļļu mantinieks pasmejas. — Būtu es no cita dzirdējis, varētu neticēt. Bet es pats braucu precībās pie princeses!

— Tu? Ha-ha! Ho-ho!

— Kāpēc ne? Tās taču bija neparastas precības! Karalis meklēja znotu, kas būtu liels melša. «Nevajag man ne bagātības, ne augsta dzimuma,» viņš teica. «Lai arī puisis ir nabags, bet viņam jāpārspēj mana meita visādu neticamu stāstu sagudrošanā.»

Jaunlaulātā pārstāja dejot. Viņa apstājās un klausījās.

— Jā, •— turpina stāstītājs, droši uztvēris daiļavas skatienu, — un es biju ar mieru.

— Nav brīnums! — kāds iesaucas. — Melošanas mākslā tu esi slavens!

Noskan smiekli, bet stāsts turpinās.

— Nu tad tā: ieeju pilī un ieraugu princesi.

— Skaista, jādomā?

— Skaista. Viņa pasauc mani klāt un jautā: «Vai tu tas esi, kas nāk pie manis precībās?» — «Es.» — «Diēzi vai varēsi turēt man līdzi,» viņa saka. «Pēc manas rokas tīkojis pats Kurkurānu princis!» — «Ar mani ķiķinājās pati Bulbulminas princese,» es šai atbildu.

Tātad pirmais pārbaudījums veicies gluži labi.

Noskan smiekli.

— «Bet tu nezini, cik mans tēvs ir bagāts,» princese lielās. «Pils paliek pils, bet vienā ciematā viņam ir tāda kūts, ka, pa durvīm ieejot, gans nevar saredzēt govi, kas stāv pie otras sienas.» —- «Tad ta brīnumi!» es atbildu. «Manam tēvam ir tik milzīgs vērsis, ka tad, ja šim pie viena raga piesietu tevi, bet pie otra mani, mēs varētu aurot, cik spēka, un tomēr nedzirdētu viens otru!»

— Ak tavu melošanu! — kāds sajūsmā iesaucas. — Un tad tu dabūji to līgavu?

— Nē, es neizturēju trešo pārbaudi.

Austa grasās aiziet, tomēr paliek.

— Nu, ko viņa tādu izdomāja, ka pat tevi pārspēja melošanā?

Stāstītājs nodūra galvu.

— Viņa teica, ka mīlot mani un solījās nākt pie manis par sievu! Un es noLicēju.

— Ievēro modulāciju! — Ule Buls pačukstēja Eduardam.

Klusuma brīdis ievilkās garumā. Bet tad Austa Hal-bruna — taisnība, tagad nevis Halbruna, bet Stjener-sena — iznāca priekšā un sašutumā teica:

— Kā tur arī ir bijis, viņa darīja pareizi: labāk gan būt par krāpnieci nekā par muļķi. Un, kas krāpniekam notic, tas ir muļķis!

Klausītāji sāka kurnēt:

— Tiesa gan! Atkal viņš mūs piemuļķojis! Atkal mēs iekūlāmies ķezā! Ak tu nolāpīts! Dzenam viņu prom no šejienes!

Un puiši sāk atrotīt piedurknes.

— Mani dzīsiet projām? — stāstītājs nosmejas un atsēstas uz sola. — Tad jau jūs nedabūsiet zināt, kā gans Ūle izdzenāja troļļu baru.

— Tas viss ir pasakas! Lasies prom!

— Bet to dziesmiņu taču jūs zināt:

Tālu noskan radziņš lēns,

Iznāk Ūle, ganuzēns,

Meža norā . . .

— Zinām. Un kas par to?

— Nu redziet, viņš tad aizdzina ļaunos troļļus . . .

— Meli!

— Bet es pats redzēju! Pats savām acīm!

— Tu?

— Nu kā tad! Vai citādi es stāstītu! Es neesmu Jenss! Es par sevi atbildu!

— Nu, pēdējo reizi vēl uzklausīsim tavus murgojumus! Bet piesargies, ja atkal . . .

Visi sanāk stāstītājam apkārt, un viņš sīki un pamatīgi ņemas stāstīt, kā ganiņš Ule agri no rīta izgājis ar savu ganāmpulku mežmalā un sācis pūst tauri. Līdz ar pirmajām taures skaņām aiz fjorda iekvēlojusies ausmas svītriņa, un tad arī spožie saules stari pārplūdinājuši ieleju . . .

Labo troļļu mantinieks uzleca ar kājām uz sola un nodziedāja:

Tūrolf! Šurpu! Aši nāc! Vijoli pie vaiga celdams, Gana dziesmu tūdaļ sāc, Manu stāstu papušķodams.

Tūrolfs ar savu vijoli pienāca klāt un sāka spēlēt grūtsirdīgu melodiju; ar katru mirkli tā kļuva arvien skaļāka . . . Radās iespaids, ka tieši ganiņa dziesma atsaukusi sauli. Sauli ieraudzījis, Ūle atsēdies maurā un nolicis tauri.

— Bet troļļi? — kāds nepacietīgi ievaicājās.

Vijolnieks paraudzījās uz stāstītāju, nospēlēja dažus

griezīgus akordus, un vijoles dzīlēs jau skaļāk iedūcās kamene.

— Kaut nu gans neaizmigtu, -— kāds iesaucās.

Stāstītājs pamāja ar galvu. Jā, debess pamalē bija noslēpušies ļauni mākoņi, un ap pusdienas laiku tie aizvilka visu debesi . . .

Tūrolfs uz brīdi pārtrauca spēli un parāva stīgas.

— Nabaga Ole aizmiga ciešā miegā. Nav nekāds joks — izsaukt sauli! Bet ļaunie troļļi apstāja viņu no visām pusēm, svilpa un šņāca, spiedza un trakoja, plīkšķināja ar spārniem un sāpīgi cirta pa seju. Aitas spiedās savam ganam klāt un žēli blēja . . .

Visu to attēloja arī Tūrolfs.

.. . paklausoties Visiem šķita — lietus spaiņiem Gāžas, pērkons sper!

Ganam miegs ar joni proml

— Vai tiešām viņš neapjēdza, kas notiek?

— Apjēdza gan. Viņš paņēma savu tauri un pielika pie lūpām. Sākumā viņu nevarēja dzirdēt, bet pēc tam ...

Un, kamēr spēlmanis, nomainījis fantastisko iestarpinājumu ar rāmu, gaišu melodiju, atdarināja taures dziesmu, arī stāstījums risinājās sākotnējā gausumā. Un visi uzzināja, ka pamazām ganiņa vienkāršā dziesma apmulsinājusi ļaunos troļļus un tie nozuduši. Bet Ule arvien vēl spēlējis, kamēr izgaisis pēdējais mākonis . . .

Vijoles pēcspēle noslēdza stāstījumu.

— Un tu patiesi visu to redzēji? — no malas kāds ieprasījās.

— Domā, ka ne? Es ne tikai redzēju vien: es izmirku līdz pēdējai vīlītei! Es dzinu tos nešķīsteņus līdz pašiem Rondas kalniem!

Viņš izslējās un skaļākā balsī turpināja:

Tāpēc ka tas tiešām biju Es! Un kā saukta lēca Saule . . . Bet nu tagad

Hallingu un kausu alus, — Par šo dziesmu, tiešām,

Tas nav prasīts daudz!

Un, zemē nolēcis, viņš paņēma no galda krūzi un iztukšoja to sausu.

— Varens puika! — Ule Buls noteica.

ASTOTA NODAĻA

— Hallingu! Hallingu! — sauca visās malās. — Tikai ne to, ko viņreiz! Citu!

Un nevis tāpēc, ka iepriekšējais ballings būtu bijis slikts. Bet hallingu ir ļoti daudz, un tie ir ārkārtīgi dažādi. Katru melodiju atkārto tikai vienu divas reizes gadā. Un arī tas ir bieži.

Hallings ir vīriešu deja, to dejo bez partnera. Jaunais dejotājs iznāk vidū it kā negribot. Viņš tikai iekustas, izmēģina spēkus. Var jaust, ka spēcīgs cilvēks, kas godam strādājis un prot labi atpūsties, parāda sevi, savu raksturu, bet ne uzreiz. Viņš iet lēni, šūpodamies. Arī vijolnieks spēlē lēni un it kā slinki. Bet tad ievads un spēku sakopošana ir galā — un tad nu sākas! Skatītāji tikai sauc «ak!» un «vai!», brīnīdamies par dejotāja izdomu: viņš gan griežas kā vilciņš, gan gulstas zemē, gan apmet gaisā kūleni un augstu palecas. Vijolnieks turas līdzi viņa meistarīgajām figūrām un sarežģītajiem ritmiem. Grūti pateikt, kurš kuru vada un kurš kuram seko: vai dejotājs vijolniekam, vai vijolnieks dejotājam! Abi sacenšas, ko spēj, abiem sviedri plūst aumaļām. . . Pēkšņi dejotājs apstājas, kā zemē ie-miets . . . Pauze arī mūzikā. Visi gaida, kādu vēl stiķi izstrādās veiklais dejotājs un ko vēl izdomās spēlmanis. Un gaidītāji nepieviļas: dejotājs atkal pārsteidz visus ar neredzētu figūru, vijolnieks — ar negaidītu melodijas lēcienu vai spalgu trilleri. Tomēr dejotāja kustības sakrīt ar mūziku, it kā abi būtu iepriekš samēģinājuši. Bet tā tas nav: vienkārši hallings paliek hallings!

— Nu, paskaties, kāds viņos ir brašums! — Ule Buls saka Eduardam. — Ak, mans draugs, neviens nejūtas tik spēcīgs kā cilvēks, kurš pakļāvis untumaino dabu! Un norvēģu zemnieks to ir paveicis! Viņš uzvarējis tumsu, izkliedējis miglas, iekopis šo neauglīgo zemi, pakļāvis sev mežus un purvus — nevienam viņš nav vergs! Kā gan lai nelepojas ar sevi? Un šis puisis, kurš nupat stāstīja mums par troļļiem, — zini, ko viņš man atgādina? Pēru Gintu!

— Ko?

— Vai tu neesi dzirdējis pasaku par jaunu mednieku, kas cīnījies ar troļļiem?

— Tā kā nāk prātā. Kāds neredzamais viņu nelaida mājās iekšā un arvien sauca: «Ej apkārt!»

— Nūja, nūja! Bet viņš gāja taisni ... Un nu pievērs uzmanību hallinga melodijai: tā balstās uz senajām skaņkārtām un pilna tāda svaiguma, ka, nudien, nav jāmeklē vēsa ūdens malks, ja esi izslāpis! Vai dzirdi?

Un Ule Buls paklusām dungo hallinga melodiju un pat mīņājas līdzi.

Bet tad, pašā līksmākajā brīdī, no kūts izskrien kaza ar kazlēniem, kurus Ragna, jaunlaulātās māsa, svētku kņadā aizmirsusi iesprostot, un nu sākas jocīgs skats. Dzīvniekiem uznāk tāds kā dullums: raugoties cilvēkos, kas dejojot spārda zemi, arī kazas piecērt kājas, purina galvu un brēc dīvainās balsīs, kas izklausās pēc aicinājuma saucieniem. Viņas neveikli mīņājas uz vietas, tomēr šo fantastisko deju un mūziku saista kāds sakars. Kazlēni, apskurbuši no dejojošo cilvēku ainas un līksmā dzīvības pulsa, kas spēcīgi pukst ikvienā jaunā būtnē, palecas augstu un vingri, ar neparastu grāciju. Tā vairs nav neapzināta draiskošanās, tā ir īsta kazu deja, lēcienu deja, kazu «springdanss», kaut gan, ja uzmanīgi vēro kazlēnus, kā Eduards to dara, var pārliecināties, ka tie prot pielāgoties arī hallingam. Ciemata iedzīvotāji, kā īsti norvēģi, kazu deju uzņem atzinīgi. Jau dažu labu reizi viņi novērojuši šādu dzīvnieku iesaistīšanos cilvēku līksmībā. Reizēm pat teles ir dancojušas, ja tām uznāca patika. Kāzu godībās saceļas īsta jautrība, viesi smiedamies sastājas apkārt kazām, uz-

mudina tās ar saucieniem, ritmiski sit plaukstas, un beidzot kazlēni tā satrakojas, ka nu vairs nelec vien, bet sāk ari sirdīgi badīties.

Tomēr, pamanījušas, ka cilvēki mitējušies dejot, arī kazas pamazām norimst, tāpat arī kazlēni. Vēl brītiņu pamīņājušies, dzīvnieki paklausa Ragnas saucienam un dodas uz kūti, iet nodurtām galvām, kā nokaunējušies . . . Bet viesi atkal apstāj garo Jensu.

Izrādās, viņa vecvectēva vectēvs pazinis vijolnieku, kas nozadzis velnam ballingu, un visiem gribas zināt, kas no tā iznācis. Ne velti viņi dzīvo Hallinga ielejā, un viņus ļoti interesē viss, kas saistīts ar šo deju. Ko tad velns darījis? Viņš, protams, noskaities un vēlējies atdabūt atpakaļ nozagto hallingu. Taču cilvēka rokās velna hallings kļuvis cilvēku hallings. Un, kad velns to izdzirdis, viņš aizskrējis simt jūdžu projām no šejienes. Bet pirms tam vēl piedraudējis muzikantam, ka apraušot viņa vijolei visas stīgas!

— Un ne jau velti hallingu dejo tikai vīrieši! — lielīgi piemetina Pauls Stjenersens, jaunais vīrs. — Tajā izpaužas izdoma, gribas spēks, izturība! Sieviete to nespēj!

Puišu piekrišanas saucieni un meiču kurnēšana saplūst juceklīgā balsu korī.

Bet tad ratiņi aprauj savu dūcošo dziesmu un pieceļas veca zemniece vēja appūstu seju.

— Nav ko celt degunus gaisā, lielības gaiļi! — viņa saka. — Bija reize — un visi to zina, — kad hallingu dejoja sieviete.

— Jā, tāda reize bija. — To apstiprina Jenss.

Viņa sencis pazinis šo meiču. Viņa bijusi mēma. Bet

ļaundarīgi radi nogalējuši viņas brāli, pievākuši visu mantojumu sev un vēl nosūdzējuši pie tiesas, ka viņa pati ir brāļa slepkava. Slepkavas domāja, ka mēmā nepratīs sevi attaisnot. Tomēr patiesība ir stipra! Ir zināms — ko nevar pateikt vārdos, to var izdziedāt. Un, ko nevar izdziedāt, to var parādīt dejā. Meiča atvedusi tiesas priekšā vijolnieku — to pašu, kurš velnam nozadzis hallingu. Vijolnieks nu rāvis vaļā, un viņa

sākusi dejot. Vienīgi hallingā varēja izteikt visu, kas krājies uz sirds! Un, kad tiesas vīri redzēja, kā meiča dejo, viņiem nodrebēja sirds un viņi saprata, ka mēmā nav vainīga . . .

Jā, daudz pasaku radies šeit, Hallinga ielejā, — gan jocīgas, gan skumjas . . .

— Bet, ja runājam par Velna Vijolnieku, tad jums jādzird arī nostāsts par kāzu maršu, ko viņš sacerējis.

To saka Labo troļļu mantinieks.

— Ei, tu vēl šeit? — viesi brīnās.

— Kāpēc lai es nebūtu šeit? Es vēl neesmu pastāstījis savu vismīļāko pasaku . . .

— Un tu tajā biji galvenā persona, vai ne?

— Ja neesmu bijis, kas zina, varbūt vēl būšu!

— Taisies, ka pazūdi ar savām pļāpām!

Tomēr visi zina, lai nu šā vai tā, bet nostāstu tomēr dabūs dzirdēt.

— Ak šis kāzu maršs! Cik tas bija skaists! Jaunlaulā-jamie cerēja tieši to dzirdēt savās kāzās. Viņi jau laikus uzmeklēja vijolnieku un ielūdza viņu kāzās. Viņš tad nopētīja jauno pāri un jautāja: «Vai jūs abi man to prasāt vai tikai viens no jums?» — «Abi, abi,» attrauca līgavainis un līgava. Ne visi zināja, ka šis ir sevišķs kāzu maršs, citādi būtu piesardzīgāki. . .

Iestājās dziļš klusums.

— Jā! Šis kāzu maršs skanēja lieliski, ja abi jaunlaulātie mīlēja viens otru. Bet, ja trūka mīlestības vai pat viens no laulājamiem bija devis vārdu, nevaicājis savai sirdij, kāzu maršs atriebās. Vijole trīcin trīcēja spēlmaņa rokās, lociņš kā neprātīgs lēkāja pa stīgām, tikko skardams tās, un, ja arī pieskārās, kā nākas, tad bija dzirdamas griezīgas, savādas skaņas, kas biedēja viesus. Pat sveces dzisa nost, un viesi cits pēc cita pameta kāzu namu . . .

— Jā, — apstiprināja Tūrolfs, — es zināju to maršu.

— Arī es esmu dzirdējis, — teica Jenss, ūsas braucīdams. — Bet paklau, Tūrolf, uzspēlē mums, ja vēl atceries! Tur ir kāda ļoti skaista vieta! Manuprāt, mēs bez bažām varam sākt maršu: visi zina, ka mūsu jaunlaulātie mīl viens otru un neslēpj viltu!

Viesi vienprātīgi piebalso Jensam, un vecais Tūrolfs ņem rokā vijoli. Viņš jau ir krietni noguris, taču marša pirmās taktis skan skaļi un skaidri. Melodija ir skaista, dziedoša, un viens otrs no viesiem sāk dūkt līdzi.

Pagalmā jau gluži tumšs. Saimnieks un saimniece paši iededz lukturīšus, kas sakarināti koku zaros. Visa apkārtne iegūst teiksmainu noskaņu.

Eduards paskatās visapkārt: dzirdētais viņu dziļi saviļņojis, un viņam liekas — kaut kam ir jānotiek.

Jaunā sieva nav redzama, viņa ir draudzeņu vidū. Ieraša ir tāda: jaunās meitas viņu slēpj, bet precētās sievas prasa savā pulkā. Tas pats notiek ar jauno vīru: puiši mēģina viņu paslēpt no vīru acīm, bet tie smiedamies cenšas viņu pārvilkt savā vidū. Pēdīgi apmulsušo jauno pāri savieno kopā un izbīda priekšgalā: viņi ies gājiena galvā.

Patlaban maršā sākās tieši tā skaistā vieta, ko pieminēja Jenss, Šai vietā vijolnieks nereti centās «samulsināt» savus dejotājus, pārbaudīt viņus: uzsvars skanēja nevis tad, kad auss to sagaidīja, bet pilnīgi necerēti, takts vājākajā daļā, turklāt uzsvari mainīja vietu, tā ka nebija saprotams, kad taktsmērs ir uz divi, kad uz trīs; taču kopumā viss skanēja braši un nebēdnīgi.

Tomēr neviens neiekrita uz vijolnieka viltībām: drīzāk viņam pašam vajadzēja uzmanīt dažus izmanīgākus dejotājus un pieskaņoties viņu kustībām. Bet visbiežāk gan pa kāzu marša spēles laiku, tādā atbildīgā un svarīgā brīdī, starp dejotājiem un vijolnieku valdīja pilnīga saskaņa.

Pēkšņi Eduards sāk klausīties: mūzikā kaut kas nav tā, kā vajag, — dzirdamas griezīgas, aplamas skaņas. Jaukā melodija izkropļota. Vijolnieka seja nobālusi, saspringta, uzacu starpā iezīmējušās grumbas, lūpas sakniebtas. Viņš vairs nedomā par to, kā kuplināt melodiju, viņš visiem spēkiem pūlas spēlēt pareizi, bet tas neizdodas. Eduards jautājoši raugās uz Uli Bulu un pēc tā atbildes skatiena saprot, ka viņa bažas ir dibinātas: mūzika skan šausmīgi, turpināt vairs nav iespējams. Vijolniekam norasojusi piere.

Ari lukturos uguntiņas sāk mirkšķināt. . . Tiesa, ir sacēlies neliels vējš. Liesmiņas raustās, divas sveces jau nodzisušas. Kas te notiks?

Bet kāzu viesi arvien vēl ir mierīgi, un soļi virzās rakstā. Tomēr ne visiem. Tiem, kas turas aiz pirmā pāra, sametas kājas. Tūlīt, tūlīt viņi apstāsies un aizturēs visu rindu! Eduards baidās uzlūkot jauno pāri.

Tad no savas vietas pieceļas Ule Buls. Viņš iztukšo savu krūzi līdz dibenam, noliek to uz galda un skaļā balsī saka:

— Nu, kur tas redzēts, ka pavecam cilvēkam liek spēlēt visu vakaru! Skatieties, viņš jau krīt no kājām nost! Jums liekas, ja viņš ir labākais spēlmanis šai apvidū, tad viņu tā var mocīt līdz pašam rītam? Dod šurp vijoli, Tūrolf, es tevi nomainīšu!

Viņš pieiet Tūroifam klāt, un tas paklausīgi atdod savu vijoli. Ule Buls sapurina savus garos matus un velk lociņu pār stīgām. Sākumā viņš spēlē kāzu marša turpinājumu, bet ļoti drīz — vai nu vēlēdamies kuplināt mūziku, vai cita kāda iemesla pēc — sāk spēlēt valsi. Tas šai pusē ir pasvešs, bet trīsdaļīgais taklsmērs norvēģiem labi pazīstams un visiem iepatīkas.

Un vai gan katrā ziņā visu laiku jādzied un jāspēlē viens un tas pats? Melodijas mijas cita caur citu: gan skumjas, kā viedīgās Huldras dziesma, gan līksmas, kas mudināt mudina uzšķilt kādu joku . . .

Liegi meičas dziesma skan,

Huldrai skumji, sēri vijas.

Tā tik tautas dainās gan Līksmība ar skumjām mijas!

Un jaunieši ar prieku dejo valsi. Vējš aprimst, lukturīši deg rāmi, rēgi pagaist. Varbūt viss iepriekšējais Eduardam tikai licies? Vecais vijolnieks atpūšas pie galda, kas nobīdīts pie pašas mājas. Viņš kāri dzer alu. Eduards ar acīm meklē Labo troļļu mantinieku, kas bija pirmītējo notikumu vaininieks.

Bet no tā vairs nav ne miņas.

— Redzi nu, kā mēs abi paciemojāmies pasaku valstībā! — Ule Buls teica, kad viņi atstāja kāzu namu un devās tālāk. — Bet tā ir dzīve! Paturi to prātā un ņem līdzi savā ceļā!

Pirmās daļas beigas

OTRA DAĻA

.

PIRMĀ NODAĻA

Rudenī Eduards aizbrauca uz Leipcigu. Vecāki viņa braucienam piekrita. Konsula vecais draugs pavadīja Eduardu, iekārtoja viņu pansijā pie kādas cienījamas dāmas. Istaba bija liela un ērta. Vecā kundze apsolījās rūpēties par Eduardu kā par pašas dēlu.

Leipcigas pilsēta ir iespaidīga. Tāpat kā Vīnei, ar kuru uz mūžiem saistās Mocarta, Bēthovena un Šūberta vārdi, Leipcigai ir slavena muzikālā pagātne. Šeit dzīvoja Bahs, Šūmanis, Mendelsons. Taču Eduardam liekas, ka šiem komponistiem Leipcigā nav bijusi viegla dzīve. Iela, kurā viņš dzīvo, ir nemīlīga, šaura, māja augsta un drūma. Pāri pilsētai plešas it kā mijkrēslis . . . Eduarda pavadonis aizbrauc, atvadām pateikdams «ardievu», un tas ir pēdējais vārds norvēģiski, ko viņš dzird.

Viņam sāk uzmākties skumjas, pirmās skumjas viņa mūžā. Naktī viņš slikti guļ. Uzaust rīts, bet vieglāk nekļūst. Viņš tikko spēj valdīt asaras.

— Kam jūs tā, Eduarda kungs! — saimniece viņam saka. — Pie mums taču tāda pati saule un tāds pats mēness, un beigu beigās tādi paši cilvēki kā jūsu dzimtenē! Kādēļ bēdāties un skumt?

«Tāda pati saule!» Būtu viņa kaut reizi redzējusi ziemeļblāzmu! «Tādi paši ļaudis!» Vispirms jau šeit nav mātes!

Viņš lolo cerības, ka izkritīs eksāmenā. Vecāki bija tik pārliecināti par laimīgu izdošanos, ka pat nenorunāja, ko viņš lai dara, ja netiek uzņemts. Viņš uzrakstīs, lai brauc pakaļ, bet labi ātri!

Eksāmenā viņš nemaz neuztraucas, tieši tāpēc, ka vēlas izkrist. Viņš spēlē Baha do minora prelūdiju un fūgu no pirmās burtnīcas, Bēthovena Septītās sonātes allegro un divus paša sacerētus skerco: viens no tiem rakstīts lauku kāzās dzirdētā hallinga ietekmē. Viņu nepārtrauc, tātad šaubās par viņu: viņš pats bija dzirdējis, ka citus diezgan drīz pārtrauca. Kad viņš spēlē savu hallingu, eksaminatori cits ar citu sasmīnās un viens no viņiem saka:

— Protams, hromatismu vairāk, nekā vajadzīgs!

Skolnieki ar interesi aplūko Eduardu. Viņš šeit ir visjaunākais. Savos zilajos svārciņos ar matrožu apkakli, nepakļāvīgiem, linu gaišiem matiem un izbrīnās pilnām, gaišzilām acīm viņš izskatās pat jaunāks par saviem gadiem.

Noklausījies Eduarda spēli, komisijas priekšsēdētājs saka:

— Pietiek, pateicos jums!

Un vairāk nekā! Tas nozīmē, ka viņš ir brīvs. Dievs ar viņu, ar visu to Leipcigu!

Saimniecei viņš tā arī pasaka:

—• Es drīz braukšu mājās!

Taču tai pašā dienā viņu apciemo stalts, drukns jauneklis brāļa Jona vecumā. Tas ir viņa tautietis, konservatorijas audzēknis Johans Svendsens. Kāda laime dzirdēt norvēģu valodu, pat ja tev pavēsta nepatīkamas ziņas! Taču Svendsens izsaka savu prieku par to, ka konservatorijā mācīsies vēl viens norvēģis. Grīgs esot uzņemts.

— Zini, viņi teica, tu esot ļoti apdāvināts. Še, palasi noteikumus. Pavisam vienpadsmit punktu. — Un Svend-sens izņēma no kabatas nelielu grāmatiņu zaļos vākos. — Un vēl viņi teica, tev esot nestabila domāšana. Bet tas tāpēc, ka tu vēl esi jauns.

— Un kādi viņi paši?

— Tā nekas. Viņi ir dažādi.

Pēc Svendsena domām, šeit viss «tā nekas»: ir pati pilsēta, ir ļaudis. Mazliet garlaicīgi. Bet varot pierast. Svendsens jau trešajā kursā, viņam astoņpadsmit gadu. Nekas, mācot kārtīgi. Katrā priekšmetā divi pedagogi.

— Kāpēc tik daudz?

Svendsens parausta plecus.

— Tāda sistēma. Arī klavieru pedagogi ir divi.

. . . Pirmā klavierspēles stunda. Klasē pieci audzēkņi. Starp tiem arī Svendsens. Bet pasniedzējs, Luijs Pledi kungs, sēž pie klavierēm blakus skolniekam un, ar rādītāja pirkstu atliecis savu sarkano ausi, dzied mūzikas lakti līdzi:

— A-ak-cen-tē-ējiet! Lēnāk! Ce-lie-iet pirkstus! Labi a-augsti!

Skolnieks ceļ pirkstus, un no viņa sejas redzams, ka viņš pats sevi nedzird. Viņš spēlē kaut ko garlaicīgu. Tomēr nē! Tā ir ļoti skaista Haidna sonāte!

Atlaidis skolnieku, profesors aicina pie klavierēm smalku, jaunu dāmu. Viņa iesāk, pat ļoti labi iesāk, Šūmaņa sonāti sol minorā. Eduards pazīst šo skaņdarbu, to bija spēlējusi māte. Viņš ar prieku klausās, bet profesors sāk spēlēt līdzi augšējā reģistrā, un skaistais melodijas zīmējums izzūd. Vairs nav iespējamas nekādas nianses. Pielāgojusies pedagogam, kas nežēlīgi bungo pa taustiņiem, pianiste, tāpat kā iepriekšējais skolnieks, vairs nedzird sevi.

Pienāk Eduarda kārta. Ar nelabām nojautām viņš sēžas pie klavierēm: viņš ir sagatavojis Mocarta sonāti. Bet profesors viņu pārtrauc jau pirmās taktīs:

— Ļoti slikti! Vēlreiz no sākuma!

Eduards sāk no jauna, un atkal viņu apsauc:

— Stājieties! Kur jūs skrienat? Kas jūs trenc?

Eduards nav radis tādu apiešanos. Viņš gaida.

— Vai tā drīkst spēlēt Mocartu? Kas viņš ir, pēc jūsu domām? Puišelis? Āksts? Mocarts ir pats miers. Nekādas kaislības, cienījamais kungs, nekādi cilvēku saviļņojumi neskāra viņa dvēseli. Sapratāt?

Nē, viņš nav sapratis. Māte, gluži pretēji, stāstīja Eduardam, ka «Dona Žuana» autoram bijusi ļoti trauk-smīga dvēsele.

Skaļi viņš to nepateica. Taču visa viņa būtne pauda protestu.

Tagad Pledi atceras, ka šis jauneklis ar gaišajiem matiem eksāmenā līdztekus klasiķiem bija spēlējis kaut ko barbarisku un komisija uzņēma to labvēlīgi. Pledi bija izteicies nosodoši, bet viņa balss palika vienīgā.

— Tālāk! — viņš nicīgi saka.

— Atļaujiet man nespēlēt sonāti, — Eduards lūdz.

— Spēlējiet ko citu!

Nākamais skaņdarbs — Šūberta ekspromts. Pledi klausās nolaistiem lūpu kaktiņiem. Kad nelielais periods tuvojas beigām, viņš sagrābj Eduarda roku, paceļ to augstu gaisā un kliedz:

— Nocelt!

Seja viņam sastingusi. Krietnu bridi nogaidījis, viņš iesaucas:

— Un aizmirst!

Pēc tam, arvien vēl turēdams Eduarda roku savā tuklajā rokā, paziņo visai klasei:

— Lūk, kas ir pauze!

Eduards vairs nespēj spēlēt. Pledi nodzen viņu no krēsla un apsēžas pats. Šūberta ekspromtu viņš atliek sāņus un nez kāpēc sāk spēlēt Mocarta sonātes otru, lēno daļu, kuru Eduards nespēlēja. Skolnieki saskatās. Eduards vairs nepazīst melodiju. Viņš redz paceltus, tuklus pirkstus, dzird ritmiskus akcentus un izjūt tādas skumjas, kādas uznāk slimības laikā. Nospēlējis līdz sonātes finālam — līdz «Turku maršam», Pledi aizver notis un saka:

— Nu, un tā tālāk!

Skolnieki spurdz. Viņš cienīgi nokremšļojas un paskatās pulkstenī. Stunda beigusies.

— Dzirdēji? — jau durvīs Eduardam saka Svend-sens. — Viņš vienmēr tā: spēlē tikai lēnās daļas. Kaut kam citam pietrūkst veiklības.

Tā kā katram konservatorijas audzēknim ir divi individuālie pasniedzēji .....- neizprotama izšķērdība! —

tad pēc apnicīgā Pledi Eduards otrā dienā nokļūst profesora īgnacija Mošelesa rokās. Šoreiz klase pārpildīta. Skolnieki atnesuši sev līdzi krēslus.

Profesors Mošeless —- slavens pianists, kādreiz uzstājies publiski tāpat kā Lists un Šopēns. Arēji viņš ir izskatīgs un švītīgi ģērbies, kaut arī jau sešdesmit četrus gadus vecs. Viņam ir ļoti skaistas rokas un laipna, vibrējoša balss. Ar dāmām viņš ir bruņnieciski laipns, ar jaunekļiem — tēvišķīgi vēlīgs.

Eduards spēlē pirmais. Mošeless ar cieņu izsaucas:

— A! Mocarts! — un līdz spēles beigām nebilst ne vārda. Pēc tam smaidīdams saka: — Ļoti jauki! Ļoti smalki! Tikai vēl plūstošāk, vēl skaidrāk, mans draugs! Kantilēnai jāskan vienmērīgāk! Vai nevēlaties paklausīties, kā es to nospēlēšu?

Klasē līksma sarosīšanās. Mošeless nospēlē vienu pašu «Turku maršu», bet Eduards aizgrābtībā pat neelpo: vēl nekad viņš nav dzirdējis tādu izpildījumu.

Pēc Mošelesa neviens no audzēkņiem negrib spēlēt. Taču viņš uzstājīgi uzaicina:

— Ko nu, draugi, jūs taču mani piekrāpjat!

Pie klavierēm piesēstas jauniņā skolniece, kura vakar bija Pledi stundā. Mošeless ne ar pušplēstu vārdu nepārtrauc viņu — īstens mūziķis prot klausīties! Bet noklausījies viņš paziņo negaidītu spriedumu:

— Ļoti labs izpildījums! Šķiet, ka labāks nekā pati mūzika!

Un to viņš saka par Šūmaņa sonāti!

— Redziet, mani draugi, man nav ko slēpt, — Mošeless turpina, sastapis dziļu neizpratni Eduarda skatienā, — es nejūsmoju par visām šīm jaunajām strāvām! Mana dziļākā pārliecība ir tā, ka līdz ar Bēthovenu mūzika ir apstājusies! Teikšu pat vairāk: pats Bētho-

vens reizēm gāja pāri robežām, kuru ietvaros mūzika paliek cēla māksla! Jā, mani mīļie, mūzikai ir savi nostabilizējušies likumi, un ikviens, kas tos pārkāpj, tiek sodīts, paša laikmeta sodīts. Sākumā ar tiem aizraujas, bet vēlāk tomēr atgriežas pie vecajiem meistariem. Atzīstiet, ka Šūmanis un pa daļai arī Šopēns, izgudrojot jaunu manieri, kas neatbilst klasiskās mūzikas likumiem, jau zināmā mērā vairs nav ierindojami mūziķu skaitā: kaut kādi lauzīti ritmi, dīvaini akordu salikumi, lēcieni pa lieliem intervāliem . . . negaidīti akcenti. Iespējams, ka tas viss arī atstāj savu iespaidu, bet tomēr pārsniedz muzikālās dailes robežas!

Tā runājot, Mošelesa sejā iegulst laipna, gandrīz aizkustinājuma pilna izteiksme.

— Bet kā tad tā? — Eduards satraukts jautā, pārsteigts, ka skolēni profesoram neko neiebilst. — Šūma-nis, Sopēns — tā taču ir visīstākā mūzika!

Mošeless glauda savu sirmo, cirtaino bārdu un mīlīgi lūkojas uz Eduardu.

— Es jūs saprotu, mans draugs! Jūs pārsteidz mana drosme! Taču, kā redzat, ne tikai jūs, jaunie, bet arī veči reizēm nostājas opozīcijā! Es nenoliedzu: kā Šūmanis, tā Šopēns bija ļoti talantīgi, tomēr viņu virziens ir kaitīgs. It īpaši jaunatnei!

Eduards paveras apkārt. Pārējo audzēkņu sejas paliek neizdibināmas.

— Ņemiet, piemēram, finālu no sonātes ar sēru maršu, — Mošeless turpina. — Tas rada izbrīnu, vai ne tā? Šis fināls satriec, bet vai varat teikt, ka tā ir mūzika? Vai tur ir jel kāda ēna no melodijas — tādā nozīmē, kā mēs to saprotam? Vai to var izdziedāt? Pamēģiniet! Un harmonija? Abas rokas vienkārši skraida unisonā, un atlicis tikai trakais ātrums.

— Uzspēlējiet, lūdzu! — Svendsens ieminas.

Visi piebalso viņam.

Mošeless parausta plecus. Viņš nekad neatsakās spēlēt. Un, lai pierādītu, ka Šopēna sonātes fināls «nav mūzika», viņš to nospēlē audzēkņiem (protams, no galvas — atmiņa viņam vēl arvien ir lieliska!). Kad fināls izskanējis, Mošeless atmetas krēslā. Visi klusē.

Neviens vairs neatceras, kāds mērķis Mošelesam bija sākumā, bet visi ir pārliecināti, ka Šopēna si bemol minora sonātes fināls ir visīstākā mūzika.

— Mēs nekad ar viņu nestrīdamies, — Svendsens teica Grīgam, kad, stundai beidzoties, visi devās no klases laukā.

— Viņa stunda ir tikai pa pusei stunda, tā galvenokārt ir koncerts, tāpēc arī mēs nākam šurp! Daudz ko var teikt! Viņš runā vienu, bet spēlē gluži citu! Tā tad ir īstā mācīšanās!

Trešajā dienā — kompozīcijas stunda.

Profesors Jūliuss Rihters, gara auguma, bāls un nopietns vīrs ar brillēm, skata cauri Eduarda sacerējumu, kas tā bija iepaticies Ulem Bulam, un pirmajās četrās rindās atrod vienpadsmit kļūdu.

— Harmonijas ir šausmīgas, — viņš saka.

«Nē,» Eduards domā, «velti esmu braucis šurp!»

Jūliuss Rihters teorētiķu vidū ir liela autoritāte. Bet

mūziku viņš, kā redzams, nedzird! Vismaz to, ko audzēkņi atnes uz stundu, viņš reti kad spēlē. Viņš uzmanīgi izskata nošu rakstu, atvirzījis lapu tālāk no sevis, lai pa gabalu labāk saredzētu nošu zīmējumu. Ja skolnieks mēģina nospēlēt savu sacerējumu, Rihters saka:

— Nav vērts, ir jau tāpat redzams!

Viņa mīluļi ir tie, kas prot labi rakstīt notis.

Viņš labprāt mēdz uzdot sarežģītus uzdevumus: du-bultfūgas vai tādus vingrinājumus, kuros tēma ir apgriezta un sākas no beigām. Visi šie vēžveidīgie un spoguļkanoni Eduardam šķiet muzikāli rēbusi. Galā viņš ar tiem tiek, tikai notis raksta nevīžīgi. Tāpēc Rihters nekad neliek viņam augstāko atzīmi.

Garlaicīgi kā Bergenas skolā. Vecākiem Eduards neiedrošinās sūroties, bet Ulem Bulam garā vēstulē vaļsirdīgi atzīstas, cik viņam nepatīkami un grūti: viņš bija gaidījis gluži ko citu.

«Ak, mans mīļais, cik tu vēl esi dumjš,» Ūle Buls viņam atbild. «Es tavā vecumā biju vēl dumjāks, bet tas

nenozīmē, ka, ar gadiem kļuvis gudrāks, es varētu tevi atstāt tavos maldos. Es tomēr esmu trīsdesmit trīs gadus vecāks par tevi! Tu kā mazs bērns derīgo noturi par kaitīgu. Iegaumē vienu lietu: talants — tas ir ļoti daudz, bet nebūt nav viss. Ir iemaņas, kas māksliniekam pilnīgi nepieciešamas, tās aiztaupa viņa spēkus un laiku. Mūsu ceļš ir īss, bet jāpagūst tik daudz! Ja varētu tā salīdzināt, es gribētu teikt, ka iedvesma ir meistars, bet tehnika, tas ir, mākslas likumi, — tie ir meistara uzticami palīgi. Nav labi, ka iedvesmai jāšķiež savi spēki, lai meklētu to, kas jau sen atrasts: tai ir jārada kas jauns! Saprati?

Tātad esi pateicīgs savam «rēbusu izgudrotājam», kā tu viņu sauc, jo viņa sausās stundas pavērs tev ceļu uz poēziju. Visa mūsu dzīve sastāv no tādiem sakausējumiem, kuru elementi ir cils ar citu pretrunā, bet savienojumā atnes lielu labumu.

Es neloloju cerības, ka tu pilnīgi sapratīsi mani, tu vēl esi pārāk jauns. Tomēr, izmantojot tavu cieņu, ko tu pret mani jūti, pavēlu tev iemācīties pie «rēbusu izgudrotāja» visu, ko viņš rāda. Un tāpēc nenokar degunu.

Ziemeļu kāvi plīvo pie debess. Norvēģija gaida tevi, bet gudrībā pieņēmušos un stipru, nevis tādu kuslu putnēnu, kas neprot laisties.

Tagad es esmu pilnīgi nosirmojis, un tāpēc man ir tiesības norāt tevi.

Tavs vecais un stingrais (vai, cik stingrais!) draugs.»

OTRA NODAĻA

Eduards ne pret vienu cilvēku neizjuta naidu, bet savu klavierspēles pasniedzēju Luiju Pledi kungu viņš ienīda, un tas galvenokārt bija iemesls, kāpēc pirmais gads Leipcigā pagāja garlaicīgi un nedeva labus rezultātus.

Stundas pie Pledi Eduardam bija mocības. Nosēdies

blakus skolniekam, Pledi tūlīt atlieca savu kreiso ausi, un tas Grlgu neciešami kaitināja. «Vai tad viņš nedzird, vaiV Tūlīt es viņam to pajautāšu!» Viņš nejautāja, bet sirds viņam stipri dauzījās un neļāva koncentrēties, un spēle samisējās pat vieglajās Klementi sonātēs.

Ak, šīs Klementi sonātes! Tieši kā radītas, lai atņemtu visu patiku pret mūziku! Mošeless teica, ka Klementi bijis ģeniāls pianists un Bēthovens viņu ļoti cienījis un mīlējis. Taču tas bija tik sen, Eduardam šie Klementi vēsturiskie nopelni nekļuva par dzīvu patiesību, bet cienījamā mūziķa sonātes viesa vienīgi garlaicību.

Tomēr Luijs Pledi bija labi ieredzēts un godāts un tika uzskatīts par lielisku, kaut arī pārāk pedantisku vācu skolas pedagogu. Tas viss bija pareizi, bet Grīgam no tā nebija nekāda labuma. Diemžēl Pledi nebija pagājušo laiku mūziķis, viņš sarieba Grīgam tagadnē, kā viņa laikabiedrs; ar viņu iznāca sastapties gandrīz ik dienas, sēdēt līdzās un paciest viņa cilvēciskās vājības.

Jā, turklāt arī viņa mācīšanas veids Grīgam bija nesimpātisks.

Eduards nevarēja paciest Pledi klātbūtni. Varbūt viņš mēģinātu apspiest šīs jūtas, kas viņu pašu šausmināja, ja pastāvīgi nejustu Pledi nelabvēlību. Grīgs zināja, ka Pledi savukārt arī viņu neieredz. Bet līdz šim Grīgu visi bija mīlējuši, un bija tik dīvaini un nepanesami apzināties sevi kā naida objektu! Grīga pārmērīgi gaišie mati (Pledi klusībā saukāja viņu par albīnu, kaut gan koši zilās acis nesaderējās ar šādu priekšstatu), norvē-ģiskais akcents vācu izrunā, pat matrožu apkakle, kā arī izpildījuma maniere: šie tempo rubato^2, savdabīgā pedalizācija, hromatismi, ar kuriem bija pilni Grīga sacerējumi, -— tas viss profesoram aizdeva dusmas, jo vairāk tāpēc, ka Grīgs bija kluss, smalkjūtīgs un nedeva iemeslu atklātiem uzbrukumiem.

Pat tas, ka Grīgs bija baudījis labu audzināšanu, spēja nokaitināt Pledi: viņam patiktu, ja skolnieks būtu nekaunīgs, un var būt, ka bramanīga izturēšanās no Grīga

puses remdētu profesora sirdi. Grīgs turpretī vienīgi nodūra acis un rija siekalas, kad Pledi sāka piesieties, un lielākais, ko viņš atļāvās, — klusu ciešot noklausīties pedagoga dzēlīgās piezīmes vai strupi atbildēt uz tām.

īgnums un naids pret zēnu, kurš atbraucis no aizjūras zemes, sakņojās daudz dziļāk un bija sīvāks, nekā varētu iedomāties. Grīgam par to nebija ne jausmas. Lieta tāda, ka, būdams aristokrātijas aizstāvis un kā tāds izrādīdams bijības pilnu cieņu pret vācu muižnieku ģimeņu atvasēm, Pledi kungs nevarēja samierināties ar apstākļiem, kādi bija radušies deviņpadsmitā gadsimta otrajā pusē, jo tieši tajā laikā sabiedrības arēnā sāka parādīties dažādu mazo un «mežonīgo» tautu pārstāvji, kas gribēja teikt savu vārdu. Pie šādām «mežonīgām» tautām saskaņā ar Pledi priekšstatiem piederēja arī norvēģi, šie vakarējie zemnieki, kas visu mūžu bija kopuši zemi un zvejojuši zivis, bet šodien gandrīz tiecās ieņemt to vietu, kas pienācās vienīgi lordiem! Pledi neiebilda, ka «mežoņiem» dotas tiesības uz izglītību, — lai pārņem eiropiešu kultūru, ja nav pašiem savas, — bet sašutumu radīja tas, ka viņa aprindas atbalsta nereālo ieskatu par šo tautu kultūru, mākslu, mūziku un tā joprojām. Ja tā turpināsies arī uz priekšu, kur gan civilizētā pasaule nokļūs? Šodien norvēģi, rītu īri, lāpi. . . skaties, pienāks arī nēģeriem kārta! Pledi saprata, ka šādas domas ieteicamāk paturēt pie_ sevis, bet piespiestā klusēšana saniknoja viņu vēl vairāk.

Šāds saspīlējums nevarēja ilgi turpināties. Notika lūzums. Reiz Eduards atnesa uz stundu Sopēna noktirni, vienu no visvairāk sapņainiem skaņdarbiem. Viņš nu, protams, nemaz necentās augstu celt pirkstus. Viņš spēlēja klusu, juzdams, ka vienīgi tā, pusbalsī, ir iespējams izteikt visu šīs mūzikas maigumu un liegumu. Taču Pledi bija citādās domās. Nolaidis lūpu kaktiņus, viņš caur zobiem nobubinaj а:

— Ko t' jūs šodien — neesat brokastojis?

«Rupjais tēviņš!» Eduards domās viņam atbildēja un turpināja spēli. Tad Pledi ņēmās skaļi bungot noktirnes melodiju, kā parasti, nelikdamies zinis par niansēm.

Liega melodija sašķeļas, un tas izkropļotais, izķēmotais dubultnieks sāka soļot blakus. Nolēmis nepadoties, Eduards sakostiem zobiem vēl kādu bridi mēģināja spēlēt, kā iesācis. Taču tā bija nevienāda sacensība. Un, kad Pledi, acīm redzami ņirgādamies, savu bungāšanu pavadīja, skaļi, uzsvērti skaitīdams līdzi, Eduards neizturēja un piecēlās kājās. Pledi aizcirta notis.

— Pilnīgi nesaprotami, — viņš teica, — kāpēc daži cilvēki nodarbojas ar mūziku. Taisieties, ka tiekat!

Eduards izmetās laukā no klases un iebrāzās pie direktora. Viņš neaptvēra, ko tur tika sarunājis, atcerējās vienīgi to, ka acu priekšā viss virmoja un kāds viņam deva nodzerties ūdeni un glaudīja galvu.

Viņam atļāva mācīties pie Mošelesa vien, bet vēlāk izraudzīja citu pedagogu, Venceli, kas viņam šķita ārkārtīgi labsirdīgs, ļoti smalkjūtīgs cilvēks. Pēc pārciestajām mocībām Eduards pamazām sāka atgūties. Taču vēl ilgi turpmākajos gados, tiklīdz viņš iedomājās Pledi, sejā iesitās sārtums, un viņš brīnījās, cik sīksti turas pusaudža gados pārdzīvotais naids. Liekas, tas bija sīkstāks par mīlestību: Hildu Sorenu viņš aizmirsa daudz ātrāk.

Iespējams, ka divi pedagogi vienā priekšmetā bija paredzēti tāpēc, lai tie papildinātu viens otru. Tomēr viņi nepapildināja, bet, drīzāk, pilnīgi noliedza viens otru. Tā kompozīcijas pasniedzējs Jūliuss Rihters bija pedantisks un kašķīgas dabas, toties viņa kolēģis profesors Reineke ļāva audzēkņiem, pārāk lielu vaļu. Viņš lepojās ar to, ka neierobežo jauno mūziķu individualitāti, un nemācīja viņiem nekādus likumus, jādomā, paļaudamies, ka stingrais Rihters visu iemācīs pats. Eduards sākumā bija sajūsmā par šādu pieļāvību un nesa Reine-kem sacerējumus, kuros nebija ievērota ne tonalitāte, ne ritms. Pirmajās stundās viņš ļoti baiļojās. Reineke pārlūkoja šos fantastiskos darbus un noteica:

— Nekas, tīri ciešami!

Eduards apjuka. Viņš pavaicāja, vai nebūšot pārāk drosmīgi.

— Nē, nekas! -— Reineke atbildēja. — Tas izklausās pēc «nākotnes mūzikas», bet es negribu jūs ierobežot!

Teorētiķis Paperies, kas arī bija klāt stundā, iesaucās:

— Cerēsim, ka šī nākotne ir vēl tālu!

Tas bija viss, ko Grigs dabūja dzirdēt.

— Ko tad vairs! — Reineke noslēgumā teica. — Tagad, manuprāt, var ķerties pie kvarteta sacerēšanas.

Eduards izbrīnā uzlūkoja viņu. Tomēr pedagogs nebija jokojis.

— Kvartets ir brīnišķīga forma, — viņš teica. — Tas pieradinās jūs pārvaldīt ansambli.

Tas gan, bet kā jāraksta kvarteti? Eduardam par to nebija ne jausmas. No diviem kompozīcijas profesoriem neviens nevēlējās viņam palīdzēt! Tas tāpēc, ka Leipcigas konservatorijas profesori nesaskaņoja savus uzdevumus. Drīzāk otrādi, viņi, ja tā var teikķ atradās pastāvīgā kara stāvoklī. Šīs attieksmes neizvērsās sadursmēs — kolēģi bija izmeklēti laipni viens pret otru un, jo naidīgāk noskaņoti, jo laipnāki, — bet viņi «mazgāja rokas», ja viena pedagoga metode iedzina skolnieku strupceļā. Tā «rēbusu izgudrotājs» Rihters atvairījās, kad Grigs ar savām rūpēm bija atnācis pie viņa.

— Kas attiecas uz mani, — Rihters sacīja, — es gan nedotu skolniekam šāda veida sacerējumus, turklāt pirmajā mācību gadā.

— Bet ko lai es daru? — Eduards jautāja.

Rihters paraustīja plecus.

— Šeit katrs mēģinājums nolemts neveiksmei!

Taču Eduards nevarēja atkratīties no uzdotā. Kopš

bērnības viņš bija radināts visu paveikt līdz galam. Un neatlaidība bija viena no viņa rakstura iezīmēm.

Viņš sameklēja Haidna, Mocarta un Bēthovena kvartetu partitūras un sāka tās cītīgi studēt. Kad viņš beidzot bija uzrakstījis kaut ko četriem instrumentiem, Reineke apskatīja to un teica:

— Ir jau labi! — Un atlika kvartetu sāņus.

— Bet kādas man ir kļūdas? — Eduards iedrošinājās pajautāt. — Kas būtu jāizlabo?

— Kļūdu ir diezgan daudz, — Reineke smaidot atbildēja, — bet tās ir mana labā kolēģa Rihtera kompetencē! Viņš, tā teikt, ir «kļūdu mednieks». Mans

pienākums ir dot jusu talantam ievirzi. Kvarteta formu jūs apgūsiet, rakstot vingrinājumus. Tagad jāpamēģina uzrakstīt kaut kas orķestrim.

— Orķestrim?

— Simfoniju, liekas, būs drusku par agru. Bet ko jūs sacītu par uvertīru?

-— To es nepratīšu, — Eduards stingri pateica.

— Ļoti iespējams. Bet vai mēs vienmēr darām to, ko protam? Mēs mācāmies. Un tas nozīmē, ka zināmā etapā mēs kaut ko neprotam!

Tas viss bija loģiski. «Un tomēr,» Eduards sprieda, «mācības jāapgūst pakāpeniski.» Viņš bikli ieminējās par to profesoram.

-— Lieliski! — Reineke atbildēja. — Pēc klavieru skaņdarba es uzdevu jums uzrakstīt kvartetu, bet pēc kvarteta — uvertīru. Vai tā nav pakāpenība?

Viņš mazliet ironiski pasmaidīja, it kā pats apzinādamies savas metodes trūkumus. Tomēr viņš netaisījās to labot.

Saņēmis atpakaļ «izskatīto» kvarteta manuskriptu, Eduards nolēma to sadedzināt. Uz viņa mazā rakstām-galdiņa jau tā bija sakrājies vesels žūksnis papīru. Negaidīts apstāklis aizkavēja viņu.

Kādā jaukā pavasara rītā (jau tuvojās brīvdienas un brauciens mājup) Eduardu apciemoja viņa kursa biedrs pianists Hermanis Karinskis, Minhenes nošu izdevēja dēls, un lielā noslēpumainībā parādīja viņam Šūmaņa klavierkoncerta partitūru, kas nupat bija nākusi klajā. Visa konservatorijas jaunatne jūsmoja par šo koncertu.

— Priecājies, —• Karinskis teica, — es tev varu dot šīs notis!

— Kā tas saprotams — dot? — Eduards nesaprata. — Aizdot?

— Nē, pavisam atdot. Saproti? Jauns izdevums. Tev tas būs pašam pirmajam. Bet, protams, ne par velti!

— Tu gribi to pārdot?

— Nē, apmainīt.

— Diez vai man kas atradīsies ... — Eduards aplaida acis apkārt. — Beidz uzdot mīklas!

— Labi. Dod šurp savu kvartetu un saņemsi Šūmaņa koncertu.

-— Kāda tev jēga mainīties?

— Es jau gan zinu, kāda! Tēvs man katrā laikā dos jebkuru nošu eksemplāru, bet topoša komponista manuskriptu nav tik viegli dabūt. Kas zina, varbūt tu esi ģēnijs!

— Dīvaina fantazija! — iesaucas Eduards. — Ņem!

Un, kā apmāts aiz prieka, viņš noglabāja Karinska

dāvanu atvilktnē.

— Tā ne! Tev kaut kas jāuzraksta uz tā! Un jāparakstās! Kurš gan bez autogrāfa noticēs, ka es neesmu šīs notis tev nozadzis? Pēc kāda laika es visiem tās parādīšu. Uzraksti kaut ko sirsnīgāku.

— Jocīgais! Bet ja no manis nekas neiznāks?

— Tad es tās noglabāšu labi tālu, — Karinskis nopietni teica, — bet man tomēr liekas, ka nebūšu pārrēķinājies!

Eduards jutās aizkustināts. Viņš sameklēja kvartetu, paņēma spalvu rokā un iegrima domās.

Ko rakstīt? Karinskis bija pasvešs, viņa uzmanība nāca gluži negaidot. «Labai atmiņai» — tas skan ļoti parasti, pat banāli. Bet cits nekas prātā nenāca.

— Ko tad lai es rakstu? — viņš vaicāja.

— Tas tev pašam jāzina.

Tu prasi — ko sirsnīgāku.

— Vēlams.

Eduards atkal iegrima domās.

— Ak tu! Nu, dievs ar tevi, lai paliek sirsnība. Uzraksti vienkārši: «Hermanim Karinskim no autora.»

Eduards uzrakstīja, bet vēl pierakstīja klāt:

«Labāk noglabā tālāk.»

Tādējādi viņš tika vaļā no kvarteta, apmainīdams to pret partitūru, kuru bija sapņojis iegūt.

Daudz gadu vēlāk viņš mēģināja sameklēt rokā Ka-rinski, lai paņemtu no viņa savu kvartetu. Bet Karinskis bija aizbraucis uz Ameriku, un viņa tuvinieki neko nezināja par manuskriptu: viņš, jādomā, bija paklausījis Eduarda padomam un «noglabājis tālāk». Taču Grīgs baidījās, ka vienā jaukā dienā šis kvartets atradīsies un visi uzzinās, cik sliktu mūziku viņš rakstījis piecpadsmit gadu vecumā.

Tā pirmais Leipcigā pavadītais gads nebija devis nekā iepriecinoša. Eksāmeni beidzās. Uvertīra orķestrim — pareizāk, puse uvertīras, jo Grīgs nepaguva to pabeigt, — tika atzīta par apmierinošu. Profesors Jūli-uss Rihters, kuram bija uzdots kā komisijas loceklim, ar to iepazīties, teica: «Viņi (tas ir, visi pedagogi, izņemot viņu pašu) iedzīs nabaga bērnu kapā!» Tomēr tas bija teikts klusībā un nevarēja kļūt par oficiālo vērtējumu. Uz eksaminācijas lapas viņš uzrakstīja: «Izcilas spējas.» Tomēr Grīga sacerējumos bija laba tiesa profesora Rihtera atstātu pēdu ar sarkanu un zilu zīmuli: ar sarkano viņš atzīmēja kļūdas harmonijā, ar zilo — visas pārējās kļūdas. Bet Rihters taču bija «kļūdu mednieks», — viņš atrada kļūdas pat Bēthovenam!

Tomēr viņa pareģojums par pedagogu nomocīto nabaga bērnu gandrīz piepildījās: ceļā uz Bergenu, braucot pāri jūrai, Eduards saaukstējās un saslima, un, tā kā viņš bija stipri pārpūlējies, slimība ņēma ļaunu vir-zienu: sākās process plaušās, turklāt ļoti nopietns. Ārsti neieteica vest slimnieku uz Itāliju: kalnu gaisā un ar rūpīgu kopšanu viņam vajadzēja atgūt zaudētos spēkus.

Tā arī notika: māte viņu dabūja uz kājām. Viņa bija palikusi viena: Jons uz vienu mēnesi aizbraucis uz Kopenhāgenu. Vecākā meita Mārena dzīvoja Kristiānijā, Ingeborga un Elsi viesojās Stokholmā pie draugiem. Gesīne neuzskatīja par lietderīgu atsaukt viņas mājās. Plašajā vasarnīcā, kas atradās fjorda krastā, viņa kopa dēlu, un uzticamā kalpone Lilla viņai palīdzēja.

TREŠĀ NODAĻA

Atveseļošanās laiks Eduarda atmiņā saglabājies kā viena vienīga gaiša, vienmuļa, bet apbrīnojami patīkama diena. Viņš it kā pirmoreiz skatīja debesis, zaļumus un jūras tāli — un brīnījās par to. Viņš saskatīja dziļu jēgu ikvienā sīkumā: ūdens šļakatās un lapu trī-

sēšanā kokos, un saules zaķīšu rotaļā uz sienas. Garus cēlienus viņš varēja vērot putna lidojumu, tauriņa lai-delēšanos. Domas bija mierīgas un patīkamas, kaut gan bieži risinājās bez gala: viņš apgura vērodams un domādams un ļāvās snaudienam. Vai arī iemiga ciešā miegā, bez sapņiem.

Nekas sevišķs neatgadījās. Viņš gulēja dārza lapenē, ievīstīts pledā. Māte pienesa viņam ēdienu un atspirdzinošu dzērienu. Reizēm atnāca kaimiņi un to bērni; katru vakaru divričos no pilsētas atbrauca tēvs. Kā vairums tēvu, viņš nezināja visos sīkumos dēla veselības stāvokli un pat tad, kad briesmas jau bija pāri, arvien vēl nobažījies vaicāja: «Nu, kā ir?» Gesine smaidīja . . . Pastnieks atnesa vēstules no māsām un no Jona. Jons jūsmoja par Dāniju. Nevis zeme, bet pasaka! Eduardam nesa grāmatas, bet viņam pat negribējās lasīt. Daba viņam stāstīja daudz vairāk nekā grāmatas, lielā klusumā tā viņam mācīja kaut ko ļoti svarīgu ... Tā aizritēja dienas.

Reizēm Eduardam šķita, ka gaisā kaut kas dzied, bet viņš nevarēja uztvert, vai tā kāda melodija vai putna dziesma. Pašam spēlēt vai sacerēt nebija patikas. Kāpēc tas tā? Vai varbūt tāpēc, ka konservatorija viņu bija «novārdzinājusi»? Diemžēl Ole Buls atkal bija ārzemēs — tieši tajā vasarā! Viņš būtu uzmuindrinājis Eduardu. Kaut gan nekādas uzmundrināšanas nevajadzēja. Eduards jutās laimīgs, kā cilvēks, kas neprāto par dzīvi, bet vienīgi priecājas, ka ir dzīvs.

Rudenī viņa spēki bija tiktāl atgūti, ka vecāki nolēma no jauna sūtīt viņu uz Leipcigu — turpināt izglītību. Gesine pati pavadīja viņu. Šulpa kundze, Eduarda saimniece, viņai iepatikās, un pēc dažām dienām Gesine nomierinājusies aizbrauca atpakaļ.

Konservatorijā bija notikušas pārmaiņas — Pledi šeit vairs neuzturējās: sastrīdējies ar direktoru, viņš bija aizbraucis uz Minheni. Arī profesors Reineke bija prom — uz mūzikas festivālu Berlīnē, un Eduards pārgāja cita pedagoga klasē — pie Morica Hauptmaņa.

Šo mīlīgo, veco vīru Eduards atcerējās vēl no iestājeksāmena dienas. Hauptmanis toreiz bija pienācis Eduardam klāt un teicis:

«Labdien, mīļais! Tu labi spēlē! Manuprāt, mums jākļūst draugiem! Kā tev šķiet? Man ir septiņdesmit pieci gadi, tev — piecpadsmit. Vislabākie gadi savstarpējai draudzībai, vai ne tā?»

Bet līdz draudzībai netika, jo abi bija aizņemti. Tagad turpretī, kad Eduards sāka mācīties pie Hauptmaņa, viņš nodomāja, ka pagājušais gads gan varēja būt daudz interesantāks, ja viņi būtu iepazinušies agrāk.

Hauptmanis dzīvoja svētā Toma skolas telpās — viņš mācīja kora zēniem mūzikas teoriju. Eduardu viņš pieņēma nevis konservatorijā, bet pie sevis mājās. Viņš parasti sēdēja uz sava dīvāna, kas bija piebīdīts tieši pie klavierēm. Garajā, platajā uzsvārcī, ar lielām brillēm un melnu benīti galvā viņš izskatījās pēc Hofmaņa pasaku varoņa.

— Tu velti dusmojies uz profesoru Rihteru, — viņš Eduardam teica, tīstīdamies savā uzsvārcī. — Likumi ir lielākais, ko vislabākais pedagogs tev var dot. Sacerēt iemācīt nevar. Pat Bēthovens šajā ziņā būtu bezspēcīgs. Var palīdzēt. Un var arī traucēt. Bet par komponistu ir jāpiedzimst!

Pēc mācību stundas viņš lūdza Eduardu vēl paspēlēt.

— Tu esi ļoti labs pianists, draudziņ, — viņš reiz teica. — Tu kaut kā viegli skar taustiņus: nav dzirdams piesitiens. Es jau eksāmena laikā to pamanīju. Paldies mūziķim, kas tev to iemācīja!

— Mani mācīja māte, — Eduards teica.

— Nu redzi, tā jau es domāju!

...Eduards spēlēja Šopēna prelūdijas. Hauptmanis klausījās aizvērtām acīm.

— Zini, es esmu redzējis Šopēnu. Es pazinu viņu. Kaut kas līdzīgs jūtams arī tavā spēlē. Kaut gan, protams, viņu neviens nesasniegs! Tā gan bija dvēsele!

Šķita, vecītis aizsaužas. Viņš bija tāds sažuvis, vaska dzeltens, ar smailu degunu.

— Tu nedomā, ka es guļu: spēlē, spēlē! — viņš teica, acu neatdarījis. — Neapstājies! Es neguļu, bet ļaujos

sapņiem. Gremdējos atmiņās. Veros pagātnē. Bet dažreiz ari uz priekšu!

«Kā viņš var redzēt uz priekšu?» Eduards nesaprata. «Kā viņam nav baigi?»

Bet Hauptmanis, it kā viņa domas uzminējis, pēkšņi atvēra acis un, veltīdams Eduardam nevis aizmiglotu, bet ļoti spridzīgu skatienu, turpināja:

— Tu domā: redz, cik neuzmanīgs tas vecais! Skatās uz priekšu, un priekšā bezdibens! Bet vai ziedi neaug arī bezdibens malā! Un bez tam — tu velti domā, ka es priekšā redzu sevi. Es redzu tevi un tādus kā tu. Kad tu būsi manos gados, arī tu tieksies pēc bērnu un jaunatnes tuvuma un tāpat skatīsies uz priekšu . . . Nu, spēlē . . .

Un viņš atkal aizvēra acis.

Reiz viņš paņēma Eduardu sev līdzi ēkas mācību telpās.

— Raug, pa šīm kāpnēm divdesmit trīs gadus ilgi diendienā rītos kāpa augšā Johans Sebastjans Bahs. Viņš bija ļoti centīgs vīrs!

— Centīgs! Tāds ģēnijs!

— Tieši tāpēc. Un tu domā, ka ģēnijs noteikti ir kāds sliņķis? Nē, jo diženāks cilvēks, jo nopietnāk viņš pilda savus pienākumus.

Eduards greizi palūkojās uz Baba ģīmetni un sabozās.

— Tas tev nepatīk? Nu, kādu tad tu viņu biji iedomājies?

— Tādu, kāda ir viņa mūzika.

— Ak tā gan! Bet mākslinieks taču redzēja tikai viņa ārējo veidolu . . .

— Māksliniekam jāredz vairāk!

Hauptmanis atzinīgi palocīja galvu.

-— Tev taisnība, mazais! Tev taisnība, tāpat kā visiem bērniem! Ļoti iespējams, ka šis mākslinieks nemaz nepazina Baha mūziku!

Viņi iegāja zālē, kur notika kora mēģinājums. Septiņus līdz četrpadsmit gadus veci zēni bija sastājušies pēc auguma. Mati visiem bija īsi apgriezti, visi bija vienādi un tīri ģērbušies — valsts drēbēs. Dziedot viņi visu laiku skatījās uz kordiriģentu.

Viņi dziedāja grūtu āriju no «Mateja pasijas», bet dziedāja ļoti nepiespiesti. Jo jaunāki bija zēni, jo brīvāk un dabiskāk viņi dziedāja. Bālās, apgarotās sejas izskatījās neparasti nopietnas.

— Labi! — teica kora vadītājs, nolaidis zizli. — Tikai tu, Pēter, man šķiet, dzirdi vienīgi pats sevi!

Tas bija teikts smuidram, gadus trīspadsmit vecam zēnam, kura balss izdalījās starp pārējām un veda tās līdzi.

Zēni atkārtoja āriju.

— Tagad skan labāk. Izcelties citu vidū nav nekāda māksla, — kormeistars teica, it kā paskaidrodams Pēterim sacītos vārdus, — daudz grūtāk ir sevi pazemināt, kad tas nepieciešams! — Pagriezies pret Hauptmani, viņš piebilda: — Ceru, ka jūs un jūsu audzēknis svētdien apmeklēsiet mūsu koncertu.

— Kā nu ne! •— Hauptmanis atbildēja. — Tā būs viņam īsta atklāsme! . . .

— Šis pedagogs ir ļoti gudrs cilvēks, — Hauptmanis teica, kad abi ar Eduardu gāja uz skolas bibliotēku. — Zēni viņam paklausa, bet vispār tie ir tik iecirtīgi! Tu manu dieniņ, ja Baha laikā būtu bijusi tāda kārtība kā patlaban, ko gan viņš būtu sasniedzis!

Viņi iegāja bibliotēkā. *

— Iedomājies tikai! Telpas arī tagad ir tumšas, bet visur ir kārtība un tīrība, bet tolaik te bija netīrs un sasmacis gaiss. Zēni bija īsti laupītāji! Jā, jā! Pirms sešdesmit gadiem — tolaik es biju tavā vecumā — es tiku sastapis Baha laikabiedrus, loti vecus vīrus, tādus, kāds es tagad esmu. Bet viņi to atcerējās. Šo skolu toreiz sauca par «nabagu skolu». Zēnus atveda uz šejieni savāktus pa pilsētas nomalēm, dažkārt tieši no ielas. Ēdināja ļoti slikti. Viņi stāvēja Baha priekšā un lūrēja caur pieri, un, ja kāds arī aizsmakušā balsī pateica kādu vārdu, tas izklausījās pēc lamāšanās . . . Balsis viņiem bija apaukstētas, jo pirms ierašanās skolā daudzi zēni bija dzīvojuši zem klajas debess kā vasaru, tā ziemu. Visus viņu kankarus, bez šaubām, vajadzēja sadedzināt. Tomēr es tev teikšu — «apģērbs», kādā viņus šeit ietērpa, arī bija nožēlojams . . . Viņi vienā laidā dun-

kāja cits citu un lamājās savā starpā. Un ar tādiem eņģelīšiem Baham bija jāsāk mācības. Ko tas viņam maksāja! Daudzi aizmuka jau pirmajās dienās. Bet par kora zēnu grēkiem bija jāatbild pirmām kārtām kora vadītājam. Tas bija šaušalīgs amats. No tā visi atteicās!

— Bet kā tad Bahs?

— Viņu, mans mīļais, piespieda trūkums. Ko gan varēja darīt, ja sabiedrība neatzina viņa ģēniju! Tomēr viņš no šiem mazajiem klaidoņiem izveidoja brīnišķīgu kori!

Eduards nespēja iedomāties, ka Hauptmaņa notēlotais nabadzīgais, pazemotais mūziķis un Johans Sebast-jans Bahs ir viena un tā pati persona. Tas bija pārāk baismi, un svētā Toma skola šķita līdzīga cietumam. Likās, no kaktiem vēdī pretī pelējuma smaka . . .

Bibliotēkā Hauptmanis parādīja Eduardam Baha «Ča-konu>\ to pašu «Čakonu», kuru, pēc liecinieku nostāstiem, Ūle Buls spēlējis vēl izteiksmīgāk nekā Paganini. Tā bija rakstīta vienai vijolei, bez pavadījuma. Eduards ar lielu dedzību analizēja «Čakonu», cenzdamies «pārlikt» to klavierēm, bet Hauptmanis tikmēr stāvēja viņam aiz muguras un pāršķīra notis. Kad Grīgs kādā brīdī atskatījās, vecais mūziķis uzlika roku viņam uz pleca un teica:

— Mācies, Eduard, mācies būt vīrišķīgs!

Viņš stāstīja Grīgam par Fēliksa Mendelsona spožo darbību, kurš jaunības dienās licis atdzimt aizmirstajam Baham, pirmoreiz izpildot viņa «Mateja pasiju».

— Četrsimt cilvēku — orķestris, solisti un vēl koris, — vai vari iedomāties? Grandioza oratorija! Bet Mendelsonam tolaik bija tikai divdesmit gadu! Ak, mans bērns, es varētu tev tik daudz pastāstīt par diženiem mūziķiem! Tagad vairs nav nekā no tā. Nav vairs Šūmaņa . . . Bet tomēr arī pie mums atbrauc viens otrs! Starp citu, drīzumā no Berlīnes atbrauks Klāra Šūmane. Pie viņas vajadzētu aiziet.

— Vai tad drīkst?

— Kā lai saka . . . Kopš kļuvusi atraitne, viņa dzīvo vientuļi. Bet mani viņa pieņems. Un tevi, es domāju, arī. Viņai ir dēls tavos gados.

— Cik savādi, ka profesors Mošeless nemīl Sūrnaņa mūziku! — ieteicās Eduards.

— Viņš tikai tā runā! Palūdz viņu nospēlēt Kreisle-rianu, tad tu dzirdēsi, vai viņš to mīl vai ne!

— Cik vēlu es esmu atbraucis uz šejieni! Pirms trim gadiem es būtu sastapis Sūmani dzīvu!

— Nē, mīļais, tu viņu nebūtu sastapis dzīvu! Viņš jau sen bija miris — sešus gadus pirms īstās nāves. Viņam lāču aptumšojās prāts, un viņš nevienu nepazina!

Eduards par to nekā nebija dzirdējis.

— Tu vari iedomāties, kas Klārai bija jāpārcieš! O! Viņa ir stipra sieviete! Tu taču zini viņas dzīves stāstu?

— Nē ...

— Tas ir ļoti pamācošs. īpaši jaunatnei.

Klāras Vīkas dzīves stāsts savā laikā satrauca visu Leipcigu, pat vēl tagad to pieminēja ar sajūsmu un dziļu līdzjūtību.

Jau agrā jaunībā Klāra karsti iemīlēja Robertu Šū-mani, prata novērtēt viņa ģeniālās dotības, un, pateicoties savai mīlestībai un gaišredzībai, viņai izdevās darīt saprotamu viņa oriģinālo un savdabīgo mūziku visdažādāko slāņu ļaudīm, kuri apmeklēja koncertus. Neviens, izņemot viņu, tolaik neprata atskaņot Sūrnaņa mūziku tā kā viņa: pat Lists sākumā nebija izpratis «Karnevālu». Pats Šūmanis turpretī jaunībā bija savainojis roku un nevarēja spēlēt. Klāra toreiz viņam tā arī pateica: «Es būšu tavas rokas!» — un savu vārdu viņa turēja.

Klāras tēvs, pazīstams mūzikas pedagogs profesors Fridrihs Vīks, ne dzirdēt negribēja, ka meita iziet pie jauna, neveiksmīga mūziķa. Klārai bija sešpadsmit gadu, kad viņa paziņoja tēvam, ka sagaidīs savu pilngadību un tikpat izies pie tā, kas sirdij mīļš. Pagāja pieci gadi, taču tēvs arvien vēl pretojās šīm laulībām un panāca, ka, neraugoties uz Klāras pilngadību, mācītājs atteicās viņu salaulāt ar Šūmani. Tad viņa griezās Leipcigas tiesā un sākās nedzirdēta prāva, kuru noklausījās visa pilsēta.

— Arī es biju klāt tiesas sēdē un atceros šo prāvu, — stāstīja Hauptmanis. — Tas notika tieši pirms deviņ-

padsmit gadiem. Dienā, kad iztiesāja šo prāvu, liesas zāle bija stāvgrūdām pilna! «Meita nostājas pret tēvu! Tas brēc uz debesīm!» prokurors iesaucās. Bet vajadzēja redzēt, ar kādu cieņu izturējās Klāra! Viņi abi — kā Klāra, tā Šūmanis — bija lieliski! Klāra bija griezusies tiesā nevis tāpēc, lai viņai atjautu iziet pie vīra: tādas lietas viņa būtu izšķīrusi pati! Bet diemžēl cienījamais profesors Vīks bija nekorekti izturējies: viņš bija apmelojis Šūmani, pārmezdams viņam žūpošanu un uzdzīvi, rakstīja savā iesniegumā, ka Šūmanis vienkārši vēloties izdevīgi iekārtoties ar ievērojama sievastēva palīdzību. To nu Klāra nespēja paciest! Taču viņa ne ar vienu ļaunu vārdu nepieminēja tēvu. Viņa uzsvēra, ka jūtoties viņam daudz ko parādā, tāpat kā Šūmanis, — arī viņš savā laikā bija Vīķa skolnieks . . . Bet līdz ar to viņa neaizmirsa piebilst, — ja pieņem, ka tēvs vienīgi labi nostādījis viņas rokas, tad mūzikas dvēseli viņai atklājis Šūmanis. Viņa noraksturoja Šū-maņa skaidro garīgo seju, viņa atklātību un drosmi, dedzīgi apliecināja savu nesatricināmo ticību viņa ģēnijam un nobeigumā teica, ka šeit, tiesā, viņa aizstāv ne tikai savu mīlestību, bet pirmām kārtām taisnību. Viņai esot jāatspēko maldīgie apgalvojumi — viņa neteica «apmelojumi», — ko izteicis tēvs. Ja viņa klusētu, tas nozīmētu viņas vienprātību ar tēvu, tas nozīmētu piekrist, ka diženais cilvēks nav viņas cienīgs, kaut gan viņai pašai vēl daudz jāstrādā, lai veidotos kā cilvēks un mūziķis, lai kļūtu kaut mazliet viņa cienīga!

«Un bez tam,» viņa smaidot piebilda, «arī es vēlos savu daļu nemirstības. Lai mans vārds mūžos stāv blakus viņa vārdam!» Ak, cik viņa bija jauka tobrīd, šī lieliskā meitene! Cik viņa bija daiļa! Viņa vēl tagad atgādina svēto Cecīliju, sevišķi, kad spēlē, bet toreiz! . . . Teikšu tev, ka pēdējos gados mūsu pilsētā jūtams tāds kā atsalums pret mūziku, bet tolaik, pateicoties Šūmaņa un Mendelsona pūlēm, mūzika bija lielā godā un Šūmaņa mūziku pazina visi un Klāru arī. Visa jaunatne un vispār visi mūsu pilsētas labie ļaudis bija Klāras pusē, un tā saucamie «pilsētas tēvi» — nu, tie kas bija pie varas un negribēja, ka tos apgrūtina, — aizstāvēja

Vīķu. Tā izcēlās vīlistiešu cīņa ar «Dāvida brālību» ’. Gluži tā kā «Karnevālā»! Vieni sauca: «Kāda nekrietnība! Nepateicīgā meita! Nekas viņai nav svēts!» Otri: «Nost ar filistriem! Lai dzīvo Klāra!» Un tā vien. Tu varbūt domā: kā tad tā — mīlestība ir tik kautras jūtas, un pēkšņi to izrāda visai pilsētai! Teikšu vēl vairāk: Šūmanis, kas mūzikas laukā bija cīņas spara pilns, savā personīgajā dzīvē bija ļoti kautrs. Manā atmiņā viņš ir palicis tāds smalkjūtīgs, kautrīgs . . . Bet šajā gadījumā bija citādi! Te bija runa par taisnīgumu. Un viņš lepojās ar Klāru un viņas drosmīgo rīcību.

— Cik tas viss ir apbrīnojami! — Eduards teica.

— Jā, kā romānā'. . . Visa tā pilsētas iedzīvotāju līdzjūtība, sabiedriskās domas balss samulsināja mūsu varas vīrus. Tiesnesis ņēmās pierunāt Fridrihu Vīķu, lai tas nomierinās un neliedz savu tēva svētību. Un ieminējās arī, ka divdesmit vienu gadu vecai meičai jau ir tiesības negaidīt tēva piekrišanu. Bet Vīks iespītējās. Tomēr Klāra prāvu vinnēja un panāca tādu tiesas lēmumu, kas pilnīgi reabilitēja viņas drauga godu. Liels ļaužu pūlis ar dziesmām pavadīja viņu līdz mājai. Un vai vari iedomāties, ko viņi dziedāja? Nekad neuzminēsi! Studenti sagudroja dziesmiņu pēc Šūmaņa «Karnevāla» pēdējā marša motīva!

Un Hauptmanis negaidot smalkā balsī uzsāka:

Uz priekšu vien,

Drosmi arvien!

Tur gaida mūs Laime un slava! ...

Eduards skatījās uz viņu un brīnījās. Hauptmanis asaru pilnām acīm, smaidot nodziedāja līdz beigām:

Uz priekšu vien!

Krietnajie ļaudis Laimi sev gūs Arvien! [3]

— Un kas notika tālāk? — Eduards vaicāja, kad sirmgalvis bija cik necik nomierinājies.

— Tālāk? — Hauptmanis izslaucīja acis ar lielu mutautu. — Viņi bija ļoti laimīgi kādus astoņus, desmit gadus. Bet liktenis bija skaudīgs! Desmit gadu — tas šķita jau daudz! Šūmanim sākās dzirdes halucinācijas: dienu un nakti viņam nepārtraukti skanēja ausīs viena skaņa — la. Dienu un nakti. Nu, un arvien vairāk. Viņš metās Reinā. Viņu izglāba. Bet pēc tam ievietoja Disel-dorfas slimnīcā, un no turienes viņš vairs neatgriezās. Veselus sešus gadus viņš tur sabija.

— Un vai viņa ar to satikās?

— Sākumā jā. Vēlāk vairs ne. Viņš atsūtīja vēstuli. Par to viņa man reiz pastāstīja: viņa uzticējās man. Tas bijis sava veida testaments. Viņš rakstīja, ka paļaujoties uz viņas vīrišķību. Kādā, iespējams pat, pēdējā, gaišākā prāta brīdī viņš lūdza uzskatīt to par mirušu un nemēģināt redzēt viņa . . . līķi. Viņš novēlēja viņai būt stiprai, jo viņai kā māksliniecei jāpildot savs pienākums pret cilvēci. Un vēl viņš atgādināja par savu koncertu — es vairs neatceros, kādā sakarā, — liekas, tā, ka mūzika viņai pateikšot vairāk nekā šīs pēdējās rindas.

Klāra Sūmane atbrauca pēc nedēļas. Brīnišķīgajā Gewandhaus' zālē Eduards noklausījās Sūberta Do mažora simfoniju, to, kura sākumā bija nozudusi, bet kuru Šūmanis vēlāk atrada Vīnē. Kaut gan simfonija ilga gandrīz veselu stundu, Eduards labprāt būtu to klausījies vēlreiz no paša sākuma. Viņam kvēloja vaigi. Nevienu viņš negribēja redzēt, pat ne Hauptmani, un visu starpbrīdi nostāvēja foajē telpās pie vaļēja loga, kas bija vērsts uz ielu. Laukā bija rudens, tomēr laiks bija silts un sauss, un Leipciga ar savām viduslaicīgajām ēkām mēness gaismā bija labi redzama.

Bet tad starpbrīdis beidzās un visi sagāja zālē. Zāles vidū izbīdīja klavieres, mūziķi sasēdās pie savām [4]

pultīm, un pa durvīm no labās puses garā, melnā tērpā ienāca Klāra Šūmane.

Viņa bija paliela auguma, kalsna, ar lielām acīm un bālu, nopietnu seju. Mati bija gludi sasukāti. Kad viņa uzsita pirmos akordus, Eduardam šķita, ka klavieres un orķestris ar diriģentu un pati Klāra atvirzās kaut kur tālāk prom un telpu piepilda vienīgi mūzika. Tā bija dīvaina izjūta: šķita, ka skaņas aizslēpa redzamo, bet tieši tā Grigs to uztvēra. Klāra un orķestris bija tālu tālu, bet skaņas tuvu. Reizēm arī tās mazliet attālinājās, bet tad atkal atplūda. Dažas pat it kā apšļāca viņu no galvas līdz kājām.

Eduards šo Šūmaņa koncertu zināja no galvas un sevišķi izstudēja to pēc tam, kad Hermanis Karinskis uzdāvāja viņam notis. Turpretī tagad, klausoties to Klāras apgarotajā, vienkāršajā un spēcīgajā izpildījumā, viņam it kā atklājās, kas bija teikts Šūmaņa aL-vadu vēstulē. Un viņš nešaubījās, ka šī sieviete melnajās drānās, kas sēdēja tālu tālu, arī domā par to.

Kad iesākās koncerta trešā daļa, spoža un dzīvības pilna, Eduards arvien vēl domās kavējās pie Šūmaņa novēlējuma — par to, ka dzīve nebeidzas reizē ar mūsu nāvi un ka aust brīnišķīga rītdiena. It kā gaviļu pilns sauciens atskanēja gluži blakus. «Tā būs rītdiena,» Šū-manis teica, vēl dzīvs būdams, grimstot tumšajā kapā, «bet vai saproti, ko es gribu? Es gribu, lai tu sveiktu šo rītdienu un priecātos par to, tāpēc ka rītdiena vienmēr ir labāka par šodienu!»

CETURTĀ NODAĻA

Izlaiduma eksāmeni beidzās laimīgi. Eduards saņēma diplomu, pedagogi un biedri sirsnīgi atvadījās no viņa. Taču nevienam, izņemot veco Hauptmani, nenāca ne prātā, ka konservatoriju atstāj ģeniāli apdāvināts komponists, kurš ar laiku sagādās slavu savai dzimtenei. Pēc pedagogu ieskatiem, Eduards Grigs bija viens no

tiem ļoti apdāvinātiem jauniem mūziķiem, kuri viegli atradīs sev vietu galvaspilsētas orķestrī vai labākā gadījumā kļūs par orķestra diriģentu ja ne galvaspilsētā, tad kādā citā lielpilsētā. Šādu mūziķu vispusīgas zināšanas vienmēr var noderēt: viņi var sagatavot kora koncertu, var nospēlēt klavieru koncertu orķestra pavadījumā, bet savā reizē paši kaut ko uzrakstīt, nerunājot nemaz par to, ka bieži var rasties vajadzība daudzus skaņdarbus aranžēt kādam citam instrumentam un inslrumentēt orķestrim. Šajā daudzveidīgajā darbības laukā, pēc Leipcigas profesoru domām, Grigs varēja parādīt sevi no labākās puses. Viņš bija apveltīts ar smalku gaumi, viņam piemita izdomas bagātība un augsta kultūra. Tāpēc profesori par viņu nebažījās. Vai gan tādi apdāvināti darbinieki nav vajadzīgi ikvienā zemē, ikvienā pilsētā? Un kā vēl! Un ļoti labi tas, ka šis jaunais mūziķis nelolo nekādas pretenzijas uz nākotnes slavu.

No visiem konservatorijas absolventiem togad tikai viens varēja cerēt uz izcilām sekmēm: tas bija anglis Arturs Salivans. Par to nevarēja būt šaubu. Viņa miniatūrām piemita īpašas iezīmes: izsmalcinātība, melanholija, elēģiska noslēgtība. Viņu vērtēja daudz augstāk par Grīgu.

Eduards labi atcerējās Salivanu. Šis jaunais komponists, bagātu vecāku dēls, kas vienmēr staigāja, ģērbies melnās drānās, valkāja cilindru un dārgus cimdus, pastāvīgi bija abēja dzimuma cienītāju ielenkts un arī pats jau prata saņemt cieņas pierādījumus un nejutās nemaz neērti, ka viņa nošu mapi nesa citi jaunekļi un pat jaunavas. Savu cienītāju sabiedrībā Arturs tēloja nogurušu, skumju aizlauztu, dzīves pieviltu cilvēku. Viņa iemīļotais teiciens bija: «Mans brālis un tautietis Čailds Herolds.» Šāda pozēšana viņam reizēm apnika: īstenībā viņš bija tīri lāga zēns. Vērīgais Svendsens par viņu kādreiz izteicās: «Arturs pamēģināja, vai izdosies nelīdzināties citiem cilvēkiem. Un, kad izdevās, pierada un paturēja šo pozu.» Salivans augstu vērtēja sabiedrības atzinību, kaut arī bija uzrakstījis klavier-darbu ar nosaukumu: «Vientulības slavinājums».

Eduards pieslējās kopējām domām par Salivanu. Varēja neatzīt viņa skaņdarbu noskaņu, uzskatīt tos par dīvainiem un pat par slimīgas fantāzijas augli, taču nebija noliedzams, ka viņa mūzika ir oriģināla un ka tajā izpaužas diezgan neparastas domas. Savā mūzikā viņš bija viņš pats. Bet par Grīgu tai laikā to vis nevarēja sacīt. Pirms iestāšanās konservatorijā viņš bija dzīvojis tautas teiku pasaulē, Norvēģijas dabas, norvēģu mūzikas ietekmēts. Tolaik viņš bija oriģinālāks par Salivanu un viņa savdabība savaldzināja Leipcigas profesorus. Taču četros gados Eduards it kā izkaisīja visus dzimtenē gūtos iespaidus. Atbraucis mājās pa brīvdienām, viņš klaiņoja gar fjordiem un pa klintīm, neizjuzdams ne desmito daļu tās burvības, ko bija pārdzīvojis agrākajos gados. Arī komponēt viņš spēja tikai to, kas bija uzdots. Likās, pat dzirde viņu ir pievīlusi; harmonijas izjūta, kas izpaudās jau agrā bērnībā, notrulinājusies; skarbie, asie, norvēģu tautas mūzikai īpatnējie akordi vairs nenāca prātā, neraisījās zem pirkstiem. Ar visiem spēkiem viņš centās apgūt konservatorijas augstās gudrības, bet klavieru skaņdarbi, ko viņš spēlēja izlaiduma eksāmenā, bija radušies pa daļai Men-delsona «Dziesmu bez vārdiem», pa daļai Šūmaņa «Meža ainu» ietekmē. Tie iepatikās, taču šajos skaņdarbos vairs nebija nekā, kas atgādinātu neveiklo, kuplmataino pusaudzi, kurš pirms četriem gadiem pārsteidza cienījamos vācu mūziķus ar spilgtu, svaigu, oriģinālu improvizāciju, ar «barbarisko hallingu», kā bija izteicies Pledi. Tagad tas bija jauns, apdāvināts, kompetents mūziķis, drīzāk labas mūzikas izplatītājs nekā tās radītājs, jaunu ceļu lauzējs. Šis iespaids pastiprinājās, kad pēc Grīga Arturs Salivans nospēlēja savu Šekspīra «Vētrai» sacerēto mūziku. Tas vairs nebija Šekspīrs, bet drīzāk Šel-lijs; disonējoši akordi mijās ar miglaini gaisīgām pasāžām, un profesoru domas dalījās par to, vai šāda mūzika ir savienojama ar klasiskās mākslas likumiem. Taču visi vienprātīgi atzina to par skaistu un katrs no viņiem lika Arturam visaugstāko atzīmi.

Tomēr, apzinādamies sevī notikušās pārmaiņas uz slikto pusi, Eduards neļāvās izmisumam. Viņš šīs pār-

maiņas attiecināja uz nepareizajām mācībām un cerēja, ka, aizmirstot visu, ko Leipcigā mācījies, viņš ar laiku atgriezīsies pie agrākā. Viņš nevienam nesūdzējās, pat mātei ne, un ļoti izbrīnījās, kad māte kādudien viņam teica:

— Vai zini, Eduard, tu mani ļoti iepriecini ar saviem panākumiem!

-— Ar panākumiem? Tu tos saredzi?

— Tu esi uz pareiza ceļa, — Gesīne apstiprināja.

— Kā tu to domā?

— Tu esi apguvis visu, kā tev trūka: zināšanas, erudīciju.

— Jā! — viņš nenovaldījās. — Toties esmu zaudējis visu, kas man bija!

Gesīne brīdi klusēja, bet tad teica:

— Tev tikai tā liekas un, iespējams, ilgi vēl liksies. Bet tici man, tā nav! Cilvēki bieži domā, ka īsts ir tikai tas, ko pamanām, saredzam. Viņi spriež pēc tā, kas atrodas virspusē. Bet tai pašā laikā neapjausti kaut kas veidojas dziļumā, un bieži vien tā paiet gadi. Tad pēkšņi — jo mums vienmēr šķiet, ka tas notiek pēkšņi, — tas parādās dienas gaismā. Nāk kāds grūdiens — un notiek pārmaiņa. Bet, kā tā gatavojusies, neviens nav manījis.

— Var jau būt. Bet lai nu kā, no tavas puses ir ļoti mīļi, ka tu gribi mani mierināt!

— Nevis mierināt es tevi gribu, bet tā tas ir! Talants nezūd. Varbūt tas ir pat labi, ka tu šobrīd nešķied savus spēkus, bet atpūties, kaut arī pret paša gribu . . . Tici man, mīļais, viss būs labi!

Varbūt viņa arī pati no sirds ticēja tam! Jā, kaut kad atgriezīsies viss agrākais. Bet — lai nāktu kāds grūdiens? Kas tas būtu? Kāds notikums? . . . Nē, tas droši vien notiek bez jebkāda redzama iemesla. Bet kur ir agrākā jautrība, kur jūtu spilgtums? Kāpēc viņš nepriecājas pat par dabu? Fjords gluds kā spogulis, debesis ir augstas un bālas, saulē pārāk karsti, ēnā salst. Palūk, ganu meita nāk ar ganāmpulku mājās, pin vainadziņu un paklusām dzied. Biezā matpīne pārmesta pār krūtīm, un vakarblāzma zeltī viņas matus. . .

Eduards ieklausās dziesmā: tās pamatā lielā sekunda un lejupslīdoša terca — Ules Bula iemīļotākais apvērsums . . . Eduards jūt, ka atkal atgriežas kaut kas tuvs, norvēģisks, kaut kas no bērnu dienām . . . Taču tas ir tikai īsu brīdi un atkal izgaist. . .

Māte runā ar viņu par Jonu. Viņa priecājas, ka Jons iestājies darbā Kopenhāgenas operas orķestri — tā ir teicama skola instrumentālistam. Sākumā viņš nebija varējis izšķirties, viņam šķita, ka šis darbs traucēs uzstāties koncertos, — pastāv taču tāds aizspriedums, ka solistam nav ieteicams spēlēt orķestrī kopā ar citiem ierindas mūziķiem. Tomēr Jons, laikam Gesīnes ietekmēts, drīzumā saprata, ka mūziķis, kas pieradis pie spēles orķestrī un tātad pie disciplīnas, solokoncertos spēlēs nevis sliktāk, bet labāk. Un kur tad vēl gūtās zināšanas.

— Viņam ir daudz trūkumu, — Gesīne kādreiz ieteicās, — taču ir arī lielas priekšrocības: neatlaidība, tiekšanās pēc patstāvības. Turklāt viņš ir čakls. Un tomēr es viņa dēļ mazliet baidos!

— Un manis dēļ nebaidies? — Eduards jautāja.

— Kā lai tev saka ... Tu esi citāds. Ne viss, kas Jonu vilina, patīk arī tev. Tu esi viengabalaināks. Bet Jonu velk uz visām pusēm pilnīgi pretējas tieksmes. Bīstos, no tā viņam būs jācieš.

— Tu gan vienmēr baiļojies par mums!

— Tu esi dīvains cilvēks! Vai tad māte var būt pilnīgi mierīga par saviem bērniem? Un meitenes arī vairs neklausa!

Meitenes vairs neklausīja tāpēc, ka bija izaugušas lielas. Vidējā, Ingeborga, atteicās no sava izredzētā un ne tāpēc, ka ieskatījusies citā, bet vienkārši tāpat, nezināma iemesla dēļ, un jaunākā, Elsi, gluži otrādi, pieķērusies cilvēkam, kas par viņu divdesmit gadus vecāks. Visu to vajadzēja pārdomāt un mierīgi, neuzbāzīgi ieskaidrot meitenēm, kur ir viņu kļūda.

Gesīnes kundze pierunāja Eduardu sniegt Bergenā koncertu, un koncertam bija lieli panākumi. Pirmkārt,

visi uzskatīja, ka tas ir ļoti jauki, ka konsula dēls savā pilsētā parāda, ko iemācījies ārzemēs. Tas pat bija patriotiski. Otrkārt, Bergenas iedzīvotājiem glaimoja, ka talantīgajai, burvīgajai Gesīnes kundzei ir tik brīnumjauks dēls! Treškārt. . . nu, treškārt, viņš tiešām ļoti labi spēlēja ir savus, ir citu komponistu darbus un pat negribējās ticēt, ka tas ir tas pats Eduards, kas uz klavierēm mēdza izmēģināt dažādus akordus un kādreiz bijis mazs, ļoti izklaidīgs puisēns. Stāsta, ka tagad viņš pošoties uz Kopenhāgenu, kur viņa vecākais brālis jau uzstājas koncertos. Laimīgā māte — divi dēli, un abiem dzīvē veicas!

Bet braukt vajadzēja katrā ziņā! «Ja gribi, lai tevi Norvēģijā labi uzņem, iekaro vispirms Kopenhāgenu!» — tas bija nerakstīts likums, kuram tolaik pakļāvās ikviens norvēģu mākslinieks. Valdošā doma bija tāda, ka Dānija — tas ir garīgās dzīves centrs, turpretī Norvēģija — nomale. Dānijā dzīvo lietpratēji, slavenības, tāpēc ikviens, kam ir kādas dotības, brauc turp, lai atgrieztos slavens. Pat rakstnieks Bjernsterne Bjernsons — turklāt tāds patriots! — arī tas aizbrauca uz Kopenhāgenu. Tāpat norvēģu mūziķim ir tikai viens ceļš — uz Dāniju. Tur vismaz ir interese par norvēģu mūziku, jo tur dzīvo komponists Nīlss Gāde, skandināvu skolas nodibinātājs. Kopenhāgenā gan nav konservatorijas, toties mūzikas dzīve tur ir rosmes pilna.

— Tā kā tu koncertā esi nopelnījis krietnu summu, — smaidīdama sacīja Gesīne, — ar to tev pietiks sarīkot braucienu.

— Un atkal mums būs jāšķiras!

— Tāds ir dzīves likums, — viņa atbildēja. — Un it sevišķi tas jāsaprot vecākiem.

PIEKTĀ NODAĻA

Jons viņu sagaidīja stacijā. Apvaicājies par mājām, viņš sacīja:

— Tas ir lieliski, ka tu esi atbraucis. Šeit tikai tu sāksi dzīvot!

Viņa izturēšanās liecināja, ka viņš te ir labi iejuties, sēdēdams ekipāžā blakus Eduardam, viņš sveicinot palocījās daudziem garāmgājējiem un pat nevarēja vien spēt izcilāt cepuri.

Jons bija labi ģērbies, ar īsta dendija manierēm.

— Vai redzi, kādas ielas? Un veikali? Nekā tāda Ber-genā nav. Bet veikali ir kultūras pazīme.

— Arī mums ir skaistas ielas, — Eduards teica.

— Godīgi sakot, tikai viena vai divas. Bet tas nav galvenais: šeit ir izmeklēta sabiedrība. Bjernsons . . . šeit ir dzīvojis Ibsens. Tad vēl Nīlss Gāde, mākslinieki, aktieri. . .

— Milzums Jaužu!

— Un tu jau izbijies? Šeit ir liela norvēģu kolonija. Viņi visi mēdz pulcēties pie mūsu radinieka Hermaņa Hāgerupa.

— Vari iedomāties, es viņu nemaz neatceros!

— Nav nekāds brīnums: viņš sen kopš atstājis Norvēģiju. Tante kādreiz bijusi aktrise. Tu iepazīsies arī ar aktieriem. Svētdien mēs noteikti aiziesim turp . . . Bet paskaties, cik daudz ļaužu! Galvu jūra! Ak, es dievinu šādu virmojošu pilsētas dzīvi!

— Bet es, kā tu jau zini, mīlu gluži ko citu.

— Jā, zinu jau, tu esi biklulis.

Jons atveda Eduardu uz savu dzīvokli, ļāva viņam atpūsties, bet pēc tam trīs stundas riņķu riņķiem izvadāja pa pilsētu, iegriezās modernā restorānā, pasūtīja dārgas pusdienas, sapazīstināja ar saviem draugiem, kas ik brīdi nāca klāt pie viņu galdiņa. Stalta auguma, skaists — Jons izskatījās vecāks par saviem divdesmit trim gadiem un prata izturēties ar tādu cieņu! Nav brīnums, ka viens no viņa paziņām, uzmetis acis Eduardam, sacīj a:

— Vai jūsu b r ā ļ u к s atbraucis no Bergenas?

— Jā, — atbildēja Jons, — bet neaizmirstiet, ka viņš jau ir beidzis Leipcigā konservatoriju un sniedzis patstāvīgus koncertus!

— Paskat vien! — paziņa nobrīnījās un atgāja nost.

—- Kāpēc tu teici «koncertus»? — Eduards brālim

pārmeta. — Es taču Bergenā devu tikai vienu koncertu!

— Lūdzams, paliec klusu! — Jons noskaitās. — Atļauj jel man padomāt, kas tev var nākt par labu! Vispār man jāparūpējas par tevi!

Tikai ap pulksten septiņiem Jons atlaida Eduardu un, piekodinājis laikus iet mājās, pats kaut kur aizbrauca. Eduards vēl mazliet paklaiņoja pa pilsētu. Gluži nemanot viņš bija aizmaldījies kādā nepazīstamā ielā. Saulrieta staros tā šķita skaista. Tas bija kluss stūrītis, paglābies pilsētas virpulī. Neviena veikala, tikai dārziņu dziļumā paslēpušās vienstāva dzīvojamās mājas. Ielas abās pusēs auga koki. Gaiss šeit bija daudz tīrāks nekā pilsētas centrā, arī debesis šķita augstākas.

Pie kāda no namiem stāvēja neliels, balts piemineklis, kas attēloja pār urnu noliekušos sievieti. Mājas priekšā dārziņa nebija, toties apkārt tai kuploja koki un zari līka tieši logos. Bija augusta sākums, logi stāvēja vaļā.

Grīgs apstājās pie pieminekļa. Vakarblāzma ielai piešķīra neparastu izskatu. Viss šķita kā apburts, nekustīgs un kluss. Nejaušie garāmgājēji nekliedēja šo mieru, un Grīgs varēja netraucēts jūsmot par kluso vietu un saulrieta krāsām.

Bet viņa domu rāmais plūdums pēkšņi pārtrūka.

Gar pieminekli iznāca jauna meitene ar grāmatu rokā. Viņa iedama lasīja un nemanīja savu apkārtni. Kreisās rokas elkonī viņai bija iekārta rokassomiņa. Meitene gāja ļoti lēni. Kad vajadzēja pāršķirt lappusi, viņa pacēla domīgās acis, kurās vēl plaiksnījās izlasītā iespaidi — nopietnas, dziļas domas. Bet viņa vairs nenolaida acis, viņas skatiens krita uz Eduardu. Viņa viegli savilka uzacis, it kā cenzdamās kaut ko atcerēties, pēc tam skatiens atplauka, kļuva maigs, gandrīz mīļš un lūpas viegli iedrebējās smaidā.

Meitene aizgāja tālāk. Rāmiem soļiem, taču vairs nelasīdama, viņa tuvojās mājai, uz mirkli atskatījās un nozuda kokos.

Eduards vēl kādu brīdi palika stāvam pie pieminekļa. Vienmēr bijis tā, ka meitenes ir skatījušās uz Jonu; visas sievietes viņu ievēroja un uzsmaidīja viņam. Eduardam viņas nekad neizrādīja savu labvēlību. Vecāko

māsu draudzenes izturējās pret viņu kā pret mazu bērnu, bet meitenes viņa vecumā vai jaunākas parasti nelikās par viņu zinis un interesējās tikai par Jonu. Un kopš draudzības ar Hildu Sorenu, tas ir, kopš bija beidzis skolu, Eduards vairījās no meitenēm. Viņam bija viena otra paziņa Leipcigā, tomēr to pat nevarēja saukt par pazīšanos: nevienu viņš netika apciemojis.

Krēsla sabiezēja. Zem kokiem kļuva tumšs. Gaisu piepildīja medaina smarža. Mājā iedegās ugunis . . .

Kad Eduards atgriezās centrālajā laukumā, kur abi ar Jonu bija ieturējuši pusdienas (no šejienes vieglāk varēja atrast brāļa dzīvokli), un ausīs atkal iešalca pilsētas troksnis, viņš atcerējās, ka tā arī nebija izlasījis uz plāksnītes tās ielas nosaukumu . . .

Jona, protams, nebija mājās. Viņš līksmojās viesos. Iedams garām spogulim, Eduards uzmeta tam acis. Visumā viņš līdzinājās Jonam: tādi paši mati, piere, pat lūpu līnija . . . Tomēr līdzība vien neko nenozīmē . . .

Nopūties viņš sēdās pie klavierēm. Uzsita dažus akordus. Un viņu pārņēma alkas pēc mūzikas un vienatnes. Viņš nepazina vairs istabu, kurā bija uzturējies pusi dienas. Visa apkārtne bija pārvērtusies, un arī viņš pats bija kļuvis citāds.

Tā, ko viņš patlaban spēlēja, varēja būt «Dziesma par pirmo tikšanos». Viņš neskaidri apjauta, ka vēlāk tā arī būs dziesma balsij. Tagad turpretī viņš tikai improvizēja, vārdi bija lieki. Ar dziļu iepriecinājumu viņš klausījās katru skaņu šajās lēnajās melodijas, kas viļņiem plūda cita pēc citas. Pirmo reizi pēc daudziem mēnešiem viņa melodijās atkal parādījās plaša, dziļa elpa.

Bija sācies jauns posms viņa dzīvē, ar jaunu mūziku, kurā viņš spēja atklāt pašu grūtāko: jūtu pārpilnību, ko devis viens vienīgs mirklis, īss, bet neizsmeļams kā pati mūžība. Viņam bija izdevies izteikt līksmo pārsteigumu par dzīves brīnumu. Un viņš ar pateicību pieminēja māti, kas bija paredzējusi, ka tāda stunda nāks.

Jons, pārnācis mājās pulksten vienos naktī, atrada viņu vēl sēžam pie klavierēm. Par laimi, Jons drīz aizgāja gulēt. Viņš bija krietni uzdzīvojis ar draugiem.

Taču turpmākajās dienās viņš neaizmirsa savu pienā-

kurnu pret jaunāko brāli un brīvā laikā pamācīja viņu, kā jāizturas sabiedrībā.

— Es tā skatos, tu pēdējā laikā esi kļuvis īsts mežonis! — viņš teica. — Vai tiešām četros gados tādā pilsētā kā Leipciga tu neko neesi mācījies?

— Ko tu īsteni gribi no manis?

— Vispirms — dari kaut ko ar saviem matiem! Mūsu dzimtā visiem ir biezi mati, — viņš noglauda savu kuplo frizūru, — bet kaut kā taču tie jāsavalda! Un nedomā mūžīgi kaut ko savā nodabā! Tu skaties cilvēkam virsū un neredzi viņu! Cilvēki taču var apvainoties!

Svētdienas rītā brāļi saņēma ielūgumu no radinieces Hāgerupa kundzes, kuras namā mēdza pulcēties visa Kopenhāgenas mākslas pasaule un norvēģu kolonija. Pametusi teātri, Hāgerupa kundze nedomāja atteikties no sabiedrības un svētdienās pieņēma viesus savā namā, savā mājas salonā.

Jons nolīga fiakru. Viņi brauca krietni ilgi. Un piepeši Eduards ieraudzīja to kluso ielu, kur bija iemaldījies pirms četrām dienām. Tie paši koki, aiz kuriem bija nozudusi meitene ar grāmatu rokās . . . Fiakrs apturēja tieši pie mājas ar pieminekli. Bija vēlāka stunda nekā tovakar, ielā jau dega lukturi.

— Sis piemineklis ir tantes izdoma, — Jons sacīja, iedams augšā pa kāpnēm. — Atstājusi teātri, viņa tūlīt pasūtīja šo simbolisko skulptūru: aktrise apraud aizgājušās dienas. Viņa iedomājas sevi līdzīgu šai statujai.

Hāgerupa kundze, kādreizējā Kopenhāgenas teātra zvaigzne, bija liela auguma sieviete, kuplām miesām, sarkaniem, augstu uzsukātiem matiem. Viņa nezin kādēļ padraudēja Jonam ar pirkstu, nekautrēdamās nopētīja Eduardu, nosēdināja viņu viesistabā pie maza galdiņa un iedeva rokā albumu ar Itālijas skatu kartēm.

Tomēr viņš neskatījās albumā. Viņš vēl nevarēja attapties, ka šī bija tā iela un tā māja. Taču viņš jau spēja vērot. Namamāte nepavisam neatgādināja mazu, trauslu sievieti, kas sēro pie urnas. Viņa drīzāk līdzinājās lielai haubicei, kas smagi grozās uz lafetes, izraudzīdamās, uz ko nomērķēt. Par laimi, haubices stobrs aizgriezās no Eduarda: kundze pievērsās svarīgākiem objektiem! Tas,

kuru viņa izraudzījās, bija liela auguma vīrietis, kuram pēc izskata varēja dot gadus trīsdesmt, ar stingriem, pareiziem sejas vaibstiem, sakniebtām lūpām un cēli paceltu galvu. Sis cilvēks bija tāda paša lējuma kā Ule Buls un piesaistīja Eduarda uzmanību. Kaut kas kareivīgs izpaudās svešinieka stājā, un pat tas, ka viņš valkāja brilles, nebojāja priekšstatu par raženu spēku un veselību.

Tas bija pazīstamais norvēģu rakstnieks Bjernsterne Bjernsons. Viņa vārds nozīmēja «Lielā Lāča zvaigznājs», bet uzvārds — «Lāča Dēls». Masīvā Hāgerupa kundze kas savā laikā uz skatuves tēlojusi Valkiru, lūkojās uz Bjernsonu no apakšas uz augšu.

Viņa pastāstīja Bjernsonam, ka par viņa pēdējo grāmatu jau runā visa pilsēta. Un visi to cildina, visiem patīk.

— Kā nu ne! — iesaucās liela auguma slaids jauneklis, kas stāvēja Bjernsonam blakus un acīm redzami priecājās par viņu, kaut ari ar zināmu labsirdīgas ironijas pieskaņu. -— Mans radagabals ir populārs. Kad viņš saka vienu vārdu, otrā dienā to atkārto simtiem cilvēku!

— Tas tāpēc, ka es izsaku viņu pašu domas, — Bjernsons sacīja.

— Ak tā gan! Lieliski! Tas nozīmē, ka savu domu jums nav.

Šos negaidītos vārdus izteica kalsens, dzeltenīgs jauns cilvēks, kas nervozi žņaudzīja garos roku pirkstus.

Bjernsons palūkojās viņā caur briļļu stikliem.

— Kā tā? — viņš vaicāja.

— Nu tā! — līksmā gatavībā atsaucās jaunais cilvēks, zibinādams spridzīgās acis. — Jūs izsakāt simtu ļaužu domas, un par to viņi jūs mīl. Bet kur paliek jūsu pašu domas, kuru dēļ viņi jūs nemīlētu, bet nomētātu ar akmeņiem?

— Paldies dievam, tādu domu man nav, — Bjernsons sabozies atbildēja.

— Jakob Fos, jūs esat rupjš! — pusnopietni iejaucās namamāte. — Baidos, ka man vajadzēs jūs izraidīt.

— Nebaidieties, — ar drastisku zobgalību atbildēja Jakobs Foss, —- tāpēc ka man ir taisnība!

— Es zinu, par ko jūs runājat, — teica Bjernsons. — Jūs gribat teikt, ka rakstnieks ir priesteris un pravietis.

— Nepavisam ne, es . . .

— Tomēr pat priesteri un pravieši nevar pastāvēt nevienu dienu, ja nezina tautas domas un nerēķinās ar tām.

— Pēc jūsu vārdiem, iznāk, — Jakobs Foss viņu pārtrauca, — ka nevis rakstnieks pirmais paziņo ļaudīm patiesību, bet aizņemas to no citiem?

— No tautas — tā būs pareizāk. Neviena patiesība viņam neienāktu prātā, ja sabiedrība pati to neapjaustu un nekārotu pēc tās. Jūs esat literāts, un jums tas būtu jāzina: «Idejas mājo gaisā.»

Jakobs Foss nicīgi saviebās.

— Atvainojiet, ir tādi rakstnieki, kas par simt gadiem aizsteidzas savam laikam priekšā. Un tikai vēlākie pēcteči ir spējīgi viņus saprast!

— Nezinu. Es gan vēlos redzēt savu pūliņu augļus.

— Kā nu ne: tā ir mierīgāk un izdevīgāk!

Liekas, ka Bjernsons pēc dabas bija ātrs: kakls viņam pietvīka sarkans. Bet tad iejaucās jaunais cilvēks, kurš Bjernsonu bija nosaucis par «radagabalu». Savilcis kuplās uzacis, viņš Fosam sacīja:

— Velti jūs iekarstat. Viss labākais, ko mēs un jūs radām, ir aizgūts no tautas. Tieši tā — aizgūts! Lai vēlāk atdotu atpakaļ ar uzviju.

— Kaut kas līdzīgs procentiem!

— Runājiet, kā jums tīk, taču neviens īsts mākslinieks neatrausies no savas vides.

— Es jums minēšu lielisku piemēru: Henriks Ibsens.

— Kādas muļķības! — iesaucās Bjernsons.

— Bet es jums pierādīšu, — turpināja Bjernsona radinieks, — un pierādīšu visos sīkumos, ka Ibsenam ikviens raksturs, ikviens tēls, nemaz nerunājot par valodu, ir smelts no tautas dzīves.

— Tādā gadījumā, Rikard Nurdrok, es nožēloju jūs! —- Foss teica. —- Man likās, jūs esat patstāvīgs un jūsu mūzika pieder jums!

— Tādu mūziku kā man, jūs neatradīsiet nevienam

citam! Tātad tā ir mana! Taču, ja nebūtu Norvēģijas mūzikas, kuru es ļoti labi pazīstu, es nebūtu uzrakstījis nevienu noti!

Eduards ar interesi lūkojās uz Rikardu Nurdroku. Viņš bija dzirdējis par to. Šis Bjernsona brālēns bija komponists un, kā redzams, piederēja pie tās pašas garīgo vikingu saimes, no kuras nāca Ule Buls. Nurdroka drosmīgā, atklātā seja ar ērgļa degunu un nelielām, bet spožām acīm pastiprināja šo iespaidu . . . Eduards bija arī dzirdējis, ka Rikards Nurdroks komponējis jaunu nacionālo himnu, kas pamazām izskaužot veco, kaut gan vēl nav izskatīta stortingā.

Tomēr Jakobs Foss nedomāja padoties.

— Man ir pretīgi klausīties jūsu spriedelējumos, — viņš teica, muti šķobīdams un žņaudzīdams garos, nervozos pirkstus. — Un jūsu abu man tiešām žēl. Jūs ap-zogat paši sevi, tik stūrgalvīgi ieskaitīdami sevi kopējā barā!

Bjernsterne Bjernsons jau bija savaldījies.

— Vai daudz jūs esat uzrakstījis pēdējā laikā, Jakob Fos? — viņš vaicāja.

— Man jūsu priekšā nav jāatskaitās!

— Manā priekšā ne! Bet padomājiet, kāpēc jūs šobrīd tik maz un — neņemiet ļaunā! — tik slikti rakstāt! Vai ne tāpēc, ka jūsu saknes ir nokaltušas? Vai ne tāpēc, ka jūs iedomājaties sevi vienu pašu pasaulē?

— Jūsu spriedums man nav galīgais, — nicīgi attrauca Foss. — Un, cik es rakstu, to j ūs nezināt. Bet var gan redzēt, ka esat mācītāja dēls: bez sprediķošanas nevarat dzīvot!

Taču, jo vairāk iekaisa Foss, jo vienkāršāk un prātīgāk viņam atbildēja Bjernsons. Varēja redzēt, ka viņš kopš jaunības dienām radis polemizēt.

— Vienu gan es nesaprotu! — iesaucās Foss. — Kāpēc jūs sev pierakstāt citu nopelnus un vēl saņemat honorāru par to? Ja tauta ir tik gudra, kāpēc jūs tai esat vajadzīgs? Ja tautai pašai ir savas lieliskas domas, kāpēc jums tās vajadzētu atkārtot?

— Tas ir viens no mākslas likumiem, — rāmā garā atbildēja Bjernsons.

— Kas? Es nesaprotu!

— Un kā vēl saprotat! Vienīgi mākslinieks spēj pārradīt visu to labo, kas slēpjas tautā. Un par to lai slava tautai un māksliniekam!

Rikards Nurdroks klusēja, bet acis viņam spulgoja.

— «Pārradīt»! ... — jau iesāka Foss. — Atkal kāds mācītāja teiciens!

Bet tad ienāca namatēvs un lūdza visus pie galda.

SESTĀ NODAĻA

Šī saruna nevarēja nesatraukt Eduardu. Viņš no visas sirds juta līdz Bjernsonam un Nurdrokam, tāpēc ka arī viņā bija ieaudzināta mīlestība pret tautas mākslu. Atmiņas par Oli Bulu, par klejojumiem kopā ar viņu atstājušas dziļas pēdas Eduarda atmiņā. Tas bija labākais, ko viņš piedzīvojis savos divdesmit dzīves gados. Vai tiešām Jakobs Foss nav izjutis šādus priekus? Un viņš iztēlojās, cik skumja ir šī jaunā rakstnieka dzīve, vientuļa, bez poēzijas. Vai viņam ir draugi? Vai viņš izjūt mieru? Nē, viņa dvēsele ir tāpat konvulsīvi saraukta kā viņa seja.

Un Grīgam neviļus ienāca prātā bijušais biedrs no konservatorijas laikiem — Arturs Salivans. Tam paveicās labāk nekā Fosam, viņam bija apjūsmotāji, arī Grīgs jūsmoja par viņu. Taču, kas zina, varbūt pirms dažiem gadiem arī Jakobu Fosu aplidoja jauni cienītāji un viņš jutās kā uzvarētājs? Tagad Grīgs vairs neuzskatīja Sa-livanu par laimes lutekli, kā agrāk. Lai saka, ko grib, bet pasaule, kurā dzīvoja Salivans, bija piesmakuši, mākslīgi radīta. Likās, viņš tīri labi jutās tajā, bet vai šāda noslēgta siltumnīcas dzīve varēja ilgi turpināties? Tie bija vienīgi sapņi, reizēm viegli, gaisīgi, reizēm līdzīgi murgiem. Tie bija atspulgu atspulgi, rēgaini, bieži izķēmoti kā greizā spogulī vai virmojošā strauta līmenī. Tas viss šķita gaužām smalki, bet cik ilgi var turpināties sapņi? Tie pāriet, atspulgi izgaist — un kas tad paliek pāri? Un, kad visi šie nenoturīgie tēli atkāpjas, mākslinieks kļūst par Jakobu Fosu, niknuma

pilns, drūms, neražīgs. Un Eduardam sagribējās satikt Salivanu un brīdināt viņu.

— Ko jūs tā skatāties uz mani? — Foss vaicāja, pašķielēdams uz viņu. — Es jums liekos rupjš, neciešams?

—• Nē, jūs man neliekaties neciešams.

Nevarēja taču teikt: «Man jūs žēl!»

Bet dievs ar viņu, ar to Jakobu Fosu! Grigs bija šeit, šini namā, šinī ielā. Kaut kam taču bija jānotiek!

— Ciest nevaru neapdāvinātus cilvēkus! — Foss teica, ar drebošu roku ieliedams sev vīnu. — It īpaši vecāko, to mācītāju! Man tā vien gribas izvest viņu no pacietības!

Viņš piepildīja sev glāzīti pēc glāzītes.

Greizi pablenzis uz Grīgu, viņš apvaicājās, vai tas neesot redzējis Flāgerupa jaunkundzi. Dīvaini! Māja pilna viesu, bet viņas nav.

Nē, Eduards nav redzējis Flāgerupa jaunkundzi. Viņš pat to nepazīst.

— Saimnieces meita, — Jakobs Foss paskaidroja un nopūtās. — Burvīgs, dievišķīgs radījums! Un kāda balss! Kāda izjūta! Tikai ļoti iecirtīga!

«Par ko viņš runā?» Eduards nodomāja. «Ak jā!»

Bet te pēkšņi Fosa sejā izpaudās priecigs pārsteigums. Viņš piecēlās un atbīdīja glāzīti tālāk. Piecēlās arī pārējie viesi, atskanēja līksmi izsaucieni. Eduards apgriezās un divu soļu attālumā ieraudzīja to, kuru neapzināti bija gaidījis visu vakaru.

— Mana meita Nina, — namamāte teica.

Eduards pietvīka koši sārts.

Reizē ar Ņinu bija ienākusi vēl viena jauna meitene, mazliet vecāka par viņu, un kalsens jauneklis bālu, gudru seju. Meitene turēja rokā vijoles futrāli; namatēvs pakalpīgi izņēma viņai to no rokām.

Nina Hāgerupa jaunkundze teica:

— Piedodiet, ka novēlojāmies: mēs aizkavējāmies lekcijā. Georgs Brandess uzdeva profesoram bīstamus jautājumus. —• Viņa pamāja ar galvu uz sava pavadoņa pusi.

— ... uz kuriem nesaņēma nevienu atbildi, — teica Georgs Brandess un noplātīja rokas.

too

Viesi sāka smieties.

Abas meitenes nosēdināja līdzās Grlgarn, Ņinu — tieši blakus. Bet viņam pa kreisi sēdēja Jakobs Foss.

Nīna Hāgerupa iepazīstināja ar savu blakussēdētāju:

— Mana draudzene Vilma Neruda.

Vilma sniedza savu lielo, skaisto roku. Uz pirksta viņai zaigoja saderināšanās gredzens.

Nīnai gredzena nebija.

Kādu brīdi visi klusēja. Nīna sēdēja, acis nodūrusi. Tad viņa apņēmīgi pacēla galvu.

— Tad tas bijāt jūs! — viņa teica Grīgam. — Es jūs todien uzreiz pazinu!

— Kad — todien?

— Nu, trešdien. Es jūs pazinu pēc acīm. Izrādās, mēs jau esam tikušies Bergenā. Tas bija sen, pirms trīspadsmit gadiem. Atcerieties, tā bija jūsu dzimšanas diena. Mēs spēlējām zvejniekus . . . Nevarat atcerēties?

Eduards kaut ko nomurmināja.

— Man bija pieci gadi, — Nīna turpināja, — bet es visu atceros. Tur bija vēl kāda uzpūtīga meitene, kas noraidīja jūs. Vai jūs ar viņu vēl satiekaties?

-— Nē. Sen neesmu viņu redzējis. Viņa, liekas, izgājusi pie vīra . . .

Nīna pasmaidīja. Sārtajos vaigos pazibēja un izzuda divas dziļas bedrītes.

— Cik labi bija toreiz! — viņa domīgi teica. — Bet mēs sen kopš esam atstājuši Norvēģiju.

Bjernsterne Bjernsons nolasīja Nīnas jaunkundzei veltītu apsveikuma dzejoli. Jakobs Foss pārliecās pa labi Eduardam priekšā un, iztapīgi smaidot, sniedza viņai glāzīti. Nepatikas ēna pārslīdēja pār Nīnas smalko seju, tomēr viņa pateicās un nobaudīja malciņu no savas glāzītes.

Bjernsons uzsāka otru tostu — uz Vilmas Nerudas veselību. Viņa piecēlās kājās, visa starodama, ar glāzīti rokā.

Par to, lai jauno gadu dienas Arvienu pretī saulei plaukst!

Par to, lai vijole pie sienas Tev visos ceļos būtu draugs!

— «Lai vijole pie sienas tev visos ceļos būtu draugs!» — smaidot atkārtoja Rikards Nurdrčks.

— Pareizāk, lai, pie vīra iziedama, jaunkundze nepamestu mūziku! — Foss nomurmināja. — Viņas līgavainis pats ir mūziķis, bet viņai neatļauj spēlēt! — viņš paskaidroja Grīgam.

— Nerunājiet niekus! — Vilma pietvīka. — Viņš tikai negrib, ka es pārpūlos!

Un viņa apbēdināta apsēdās savā vietā.

— Nejauks cilvēks! — Nīna nočukstēja. — Vienmēr viņš sabojā garastāvokli!

Viesības ritēja savu gaitu: tosti, atbildes uz tiem. Eduards to visu uztvēra kā pa sapņiem, viņu bija pārņēmis burvības pilns noskaņojums. Notikums, kas viņa dzīvē bija ienācis pirms četrām dienām, arvien vēl turpinājās, it kā pakļauts neizprotamiem likumiem. Kā vienas ķēdes locekļi cita citai sekoja laimes pilnas epizodes, un katra glabāja sevī pārsteigumu . . .

Vakariņas bija paēstas. Viesi piecēlās no galda. Vilmu un Nīnu ielenca draudzenes. Eduards jutās kā apmaldījies ļaužu pilnā ielā. Iedams ar visiem reizē uz viesistabu, viņš neapjauta, kas viņu uzrunāja un ko viņam teica, un nepavisam neatcerējās, kā bija atkal atsēdies blakus Nīnai, netālu no klavierēm uz maza dīvāniņa. Vilma sēdēja līdzās un viesu pulkā ar acīm kādu meklēja.

Eduards jau bija pa pusei iztraucēts no parasto iespaidu loka un tagad nezināja, kā izturēties. Klusēt šķita neērti, bet arī runāt viņš baidījās, it kā katrs izteikts vārds varētu izšķirt viņa likteni. Tomēr viņš stomīdamies pavaicāja, vai viņa šodien dziedās. Viņa varētu sacīt «jā» vai «nē». Otra atbilde viņu sarūgtinātu. Bet kāpēc viņš ar tādām bailēm gaidīja atbildi?

Viņa atbildēja klusu, ar neizsakāmu uzticības un siltuma pieskaņu balsī:

— Šodien — nē. Bet pēc divām dienām es dziedāšu tikai t e v. T u taču atnāksi?

Vai viņš nepārklausījās? Ar izmisīgu apņēmību viņš sacīja:

— Kā es varu nenākt?

— ... Tūlīt redzams! — no kaut kurienes sauca Bjern-sons. — Dzejnieku vienmēr var pazīt!

— Nē, — Georgs Brandess iebilda, — jūs varat kļūdīties!

— Kas par blēņām! Ja viņam nav dotību, es to tūlīt pateikšu!

— Tik tiešām nav! — Brandess atkal teica. — Ja Pet-rarka ierastos pie jums krietni pirms savu sonētu uzrakstīšanas, jūs varbūt apšaubītu arī viņu. Un mūsu Andersens! Ko tikai viņš netika izmēģinājis, kamēr nonāca pie savām ģeniālajām pasakām! Tajās viņš atrada savu piepildījumu. Bet pirms tam maldījās kā pa tumsu!

Eduards sadzirdēja šo sarunas daļu. Viņš atcerējās savu tukšumu un skumjo vienaldzību pēdējā gadā. Maldījās kā pa tumsu. . . Toties tagad — cik žilbinoša gaisma!

— Nezinu, kur gan Ludvigs kavējas, — Vilma teica. — Viņš solīja atnākt man pakaļ.

— Te jau viņš ir. Vai neredzi? Viņš meklē tevi!

Vilma piecēlās un piegāja pie sava līgavaiņa. Nīna

nosēdās ērtāk, sakārtoja tērpa ieloces un teica Grīgam:

— Cik šodien jautri, vai ne?

— О jā!

Tobrīd Bjernsons sauca pilna balsi:

— Bet nu pietiek strīdu! Mūziku, to es vēlos! Un šeit, man rādās, ir kas var uzspēlēt un uzdziedāt!

Un viņš pameta skatienu uz aprimušajiem jauniešiem.

Sākumā Jons spēlēja čellu un Rikards Nurdroks viņu pavadīja. Pēc tam Vilma Neruda paņēma savu vijoli un lieliski nospēlēja Paganini etīdi. Viņa uzstājās kopš septiņu gadu vecuma, un viņas virtuozitāte tālu pārsniedza mājas muzicēšanas ietvarus. Vilmas līgavainis, diriģents Ludvigs Normans, kas bija atbraucis no Zviedrijas, sēdēja turpat netālu un iecietīgi klausījās. Viņš bija impozants vīrietis Bjernsona gados vai pat mazliet vecāks. Zeltītā pensneja vēl vairāk apliecināja viņa piederību pie «pieaugušajiem». Eduardam nepatika, kā viņš klausījās mūziku. Iespējams, ka Jakobam Fosam

nebija taisnība, kad viņš apgalvoja, it kā Ludvigs Normans neesot apmierināts ar Vilmas profesiju, taču jaunās vijoļvirtuozes spēle pelnīja lielāku uzmanību, vairāk cieņas un nopietnāku attieksmi, nekā pauda viņas līgavaiņa skaistā, labi koptā seja.

Visas šīs detaļas Eduards uztvēra kaut kā dīvaini: brīžiem ļoti skaidri, brīžiem kā pa miglu. Viņš pamazām attālinājās citā vidē, kur viss ieguva jaunu, neparastu skanējumu. Viesistaba brīžiem paplašinājās, brižiem sašaurinājās un pārvērtās vientuļā grotē, brīžiem atkal kļuva par viesistabu. Tādas pašas pārvērtības notika arī ar viesiem. Bjernsons te atpeldēja iztālēm kā labs, jauns, bet jau visvarens gars, te iznira tieši tuvumā — sēdot klubkrēslā un slaukot brilles. Bet Jakobs Foss, kas bieži meta acis uz Eduardu un viņa kaimiņieni, šķita melns kobolds, kas gatavojas lēcienam. Tomēr viņš bija ģērbies modernā uzvalkā, šķobīja muti un visiem sarunāja nepatīkamas lietas. Nekas viņu netraucēja pieiet pie dīvāniņa, uz kura sēdēja Eduards un Nina, un palūgt viņus sasēsties ciešāk. Bet viņus sargāja neizprotams spēks. Kaut gan tas viss nebija tik svarīgi un noderēja vienīgi par fonu galvenajam. Bet galvenais bija tas, ka Eduards vairs nemulsa Neparastā priekšā, bet devās tam preti. Jā, šeit darbojās īpaši likumi, nejaušības likumi, un viņš jau sāka tos aptvert. Viņa sirds stipri dauzījās, un viņš nevēlējās, lai tā nomierinātos. Viņš vairs nebaiļojās par saviem vārdiem. Saruna, kas risinājās viņiem abiem ar Ņinu, aprobežojās ar nedaudz frāzēm. Tomēr ar katru mirkli šī noslēpumainā, citiem nenojaušamā saruna kļuva arvien siltāka un sirsnīgāka un arvien vairāk tuvināja abus. Viņa jau pazina dažus Eduarda skaņdarbus: tos bija parādījis Jons. Neko neiz-taujādams, Eduards šai vakarā iepazina viņu labāk, nekā dažs labs iepazīst, saejoties veselu mēnesi. Viņš apbrīnoja viņas dvēseles daiļumu, nopietnību, cieņu, ar kādu viņa prata turēties, viņas erudīciju ar plašajām interesēm. Un tomēr — ne jau vārdi bija galvenais, bet tas, kas stiprāks un drošāks par vārdiem: viņš bija droši pārliecināts, ka viņi vairs nešķirsies, ka tagad atraduši viens otru. Tikai paretam viņam uznāca šaubas,

un viņš ar skatienu vaicāja viņai: vai tiešām tā mēdz būt? Un viņas skaistās acis atbildēja, ka tikai tā tam ir jābūt, viss pārējais ir māns.

Nurdroks gaidīja Nīnu, sēdēdams pie klavierēm. Viņa pa gabalu rādīja uz savu kaklu un noliedzoši papurināja galvu. Rikards nolieca galvu, it kā atcerēdamies kaut ko, un pēkšņi uzsita četrus spēcīgus akordus. Un viesi, kas nupat vēl gribēja mēģināt pierunāt Nīnu, apklusa. «Ahā! Tā būs himna!» Bjernsons sevī noteica un sakrustoja rokas uz krūtīm.

Visa istaba pieplūda ar skaņām kā baznīca ar ērģeļu balsīm. Skaņām kļuva šauri cilvēku mājoklī: tās nebija dzimušas ne mazai dziedātāju grupiņai un arī ne operas korim. Nevis līdz griestiem un nevis līdz kupolam tām bija jāpaceļas, bet jāuzlido līdz pašām debesīm. Nurdroks savu dziesmu «Jā, mēs mīlam šo zemi» bija uzrakstījis marša veidā, tāpat kā līdzšinējo norvēģu himnu, un arī vārdi tai nebija jauni (tos bieži dziedāja, nepadomājot par saturu). Taču tagad Eduards tos vairs nepazina un bija pārsteigts, cik tie trāpīgi un dziļas jēgas pilni. Mūzika tos bija pilnīgi pārvērtusi, turklāt arī gaisma, kas Eduardam pašam bija uzaususi, saasināja dzejnieka vienkāršos, spēcīgos vārdus. Un asarām acīs viņš atkārtoja reizē ar kori: jā, mēs mīlam šo zemi. . .

Istabā visi dziedāja, kājās stāvēdami. Bet Nurdroks skatījās kaut kur uz priekšu, pāri galvām, un, jādomā, dzirdēja savu maršu tādu, kādu bija to iecerējis. Un redzēja sevi saules pielietā laukumā daudzu tūkstošu ļaužu pūļa vidū.

«Ak, cik es esmu laimīgs!» nodomāja Eduards. Viņš bija pārliecināts, ka pateicis to domās. Viņš kautrējās skaļi bilst šādus vārdus, turklāt tādā veidā. Bet tajā noskaņojumā, kāds viņu bija pārņēmis, vai kāds varēja noteikt, kur beidzās īstenība un sākās sapnis, kur beidzās vārdi un sākās jūtas?

— ... Un es arī, — sacīja Nina.

Visi apsēdās savās vietās. Nina bija tepat blakus. Šķita, šis nu ir pēdējais pakāpiens un brīnuma izjūta

ir sasniegusi augstāko virsotni. Tomēr tā vēl arvien pieauga, un jau kļuva grūti no neizteiktā prieka, tāpat kā augstu kalnos grūti elpot reto gaisu.

«Tūlīt es viņai pateikšu visu!» Eduards nolēma. «Bet kā?»

Nurdroks piecēlās no klavierēm.

— Tagad tu, — sacīja Nīna un atņēma savu roku.

Eduards piegāja pie klavierēm un apsēdās, vēl nezinādams, ko spēlēs. Viss bija pagaisis no atmiņas, izņemot «Dziesmu par pirmo tikšanos», — tā vienīgā skanēja viņa asinīs un ausīs. Un it kā ar īpašu nojautu viņš saprata, ka tikai tā spēs atklāt viņai savas jūtas un ka viņa to gaida. Viņš spēlēja tikpat pacilāti kā Ri-kards Nurdroks savu himnu. «Dziesma par pirmo tikšanos» taču arī bija himna — kaislīga, visu aptveroša dvēseles himna, kad sirds vai sāp aiz laimes.

Vai sākās vēl kāds pārsteigums? Vai brīnumaino notikumu virkne izira? Kad viņš beidza spēlēt, apkārt viss jaucās juku jukām. Viesi piecēlās un sanāca viņam apkārt. Bjernsons grasījās viņu apkampt, bet Nurdrdks smiedamies atstūma savu radinieku un iesaucās:

— Tu viņu nospiedīsi, Lāča Dēls! — Un pats karsti apkampa Grīgu.

Bet Nīna? Viņa jau bija tālu, vidū sastājās ļaudis un viņus izšķīra.

— Nu, un vēl? — Bjernsons teica. — Vēl kaut ko tikpat spēcīgu!

Eduards lūdza atvainot, viņš vairāk neko neatceroties. Pulkstenis nosita pusdivpadsmit, un Jons, zinādams, kas pieklājas, piecēlās un sāka atvadīties.

Patiešām bija jau vēls.

Varēja ar to arī nerēķināties. Nīna vēroja Eduardu iztālēm un nedzirdēja, ko viņai saka: to liecināja viņas seja. Taču viņa nekustējās ne no vietas. Un Eduards saprata, ka Neparastais ir beidzies, tagad visu noteic Parastais. Jons, pulksteņa ciparnīca, nogurusī apteksne, kas izgāja cauri uz otru istabu, atvadu vārdi — viss viņu raidīja projām, vēstīja šķiršanos un lika pakļauties pieņemtajai kārtībai. Jons teica:

— Uz redzēšanos, mīļā māsīciņ!

Vajadzēja, visiem redzot, paspiest viņai roku. Eduards vilcinājās. Visi teica viņam glaimojošus vārdus par viņa mūziku, — viņa vienīgā klusēja. Tomēr viņas roka viegli drebēja, kad viņa to sniedza viesiem. Kāds teica:

— Mēs pavadījām brīnišķīgu vakaru, bet jums vajadzīga atpūta!

Eduards klusēdams palocījās. Nīna pamāja ar galvu. Un brāļi aizgāja paši pirmie. Aiz durvīm vēl noskanēja Bjernsona balss.

SEPTiTA NODAĻA

Eduards saprata, ka brīnums nevar turpināties mūžīgi un prasīt to — nozīmētu neticēt brīnumam. Tas ir kā zibens uzliesmojums. Neizgaist vienīgi pārsteigums par to, tā sekas. Tāpēc Eduards tīri mierīgi noklausījās Jona paziņojumu, ka Hāgerupas, māte ar meitu, izbraukušas uz veselu nedēļu ārpus pilsētas, pie Vilmas Nerudas, kuras vecāki svinēja sudraba kāzas.

Gandrīz visu šo laiku viņš, Jonam par lielu nepatiku, neizgāja no mājas. «Dziesmai par pirmo tikšanos» bija turpinājums: romances ar dāņu dzejnieku tekstiem — arvien jaunas un jaunas atklāsmes. Jons vairākkārt aicināja viņu līdzi viesos un uz teātri, kur viņš spēlēja orķestrī, bet Eduards atsacījās jebkur iziet un teica brālim, ka nevēloties redzēt svešus cilvēkus, bet galvenais —- negribot sevi lauzt, mainīt savu uzvedību. Jons atmeta ar roku un vairs nepūlējās viņu pāraudzināt.

Kādā no šīm dienām Eduardu apciemoja Rikards Nurdroks. Kaut arī Nurdroks viņam ļoti patika un izraisīja ziņkāri, tomēr Grīgs viņu saņēma lai arī godbijīgi, taču bez tās dedzības, ar kādu jūtīgam jauneklim, tādam kā viņš, būtu jāizturas pret izcilu cilvēku. Eduards bija pārāk pilns, viņa iekšējā pasaulē nevienam vairs neatlika vietas. Rikards, šķiet, to sajuta. Viņš nerunāja daudz, vienīgi nospēlēja divus fragmentus

no savas mūzikas Bjernsona lugai «Ļaunais Sigurds». Mūzika bija tāda pati kā Norvēģijas himna. Eduards atplauka un lūdza Nurdroku uzspēlēt vēl kaut ko. Taču Rikards sāka atvadīties, apsolījies tomēr drīzumā atkārtot savu apciemojumu.

Nedēļas beigās Eduards vaicāja Jonam, vai viņi svētdien neaizietu pie Hāgerupiem. Jons teica, ka krustmāte šoreiz neesot viņus uzlūgusi, bet Eduards ar radinieka tiesībām varētu aizbraukt turp viens pats. Eduardam nebija nekā rūgtāka par šo radniecības saišu apziņu: viņš būtu vēlējies tās aizmirst, cik vien ātri var, un droši zināt, ka arī viņa aizmirsusi. Viņš vēl svārstījās, braukt vai nebraukt, bet Jons negaidot iedomājās viņu sūtīt ar kādu uzdevumu pie Hermaņa Hāgerupa, un svētdien Eduards devās turp.

Viesu nebija daudz; istabas vairs nebija tik svinīgi uzpostas kā viņreiz, kandelabri stāvēja neaizdegti, un varēja just, ka mājas ļaudīm ir kādas rūpes un par viesiem viņi nemaz nedomā. Hāgerupa kundze Eduardu sagaidīja tāda kā izbrīnījusies. Nīna bija laipna, tāpat kā pagājušo reizi uzrunāja viņu ar «tu», tomēr tas vairs nebija noslēpumainais «tu», no kura karstas tirpas skrēja pār kauliem, bet draudzīgs, kā radu starpā. Vispār, no iepriekšējā vairs nebija ne miņas. Gluži otrādi, tikai tagad viņš saprata, ka šī radu starpā pieņemtā uzrunas forma var noderēt par lielisku ieganstu, lai pasargātu sevi no kādām prasībām un cerībām. Ar radiniekiem neceremonējas, sarunājoties ar viņiem, nav jāizraugās vārdi — ir taču pašu ļaudis! Bet, ja viņi iedomātos piedēvēt pārāk lielu nozīmi uzmanībai, kas tiem parādīta, vienmēr var ar izbrīnās pilnu izskatu tos nokaunināt, pārmetot nepateicību: «Citreiz mēs būsim ar jums uzmanīgāki. Bet mēs vēl domājām, ka jūs esat t u -v i n i e к s !» Un cik nemanāmi tas viss noticis! Nekas it kā nebija mainījies un tomēr . . .

Pirmo reizi viņš iepazina ciešanas. Ja Nīna izturētos rupji, pat asi pret viņu vai vienkārši nevēlētos ar viņu runāt, nepaskaidrojot iemeslu, tas viņam mazāk sāpētu. Bet šī vienaldzīgā laipnība, kas viņu atstūma, mazru-nība, aiz kuras slēpjas pilnīga vienaldzība, viņu mocīja, un viņš nespēja saprast, kas ir par cēloni tādai šaušalīgai pārmaiņai.

Turklāt viņa izvairījās no Eduarda, viņš to redzēja. Viņa sēdēja stūrī ar Vilmu Nerudu. Arī Vilma izturējās daudz atturīgāk nekā iepriekšējā reizē.

Ko tur, viņš nevienu nevainoja! Viņš bija pateicīgs Nīnai par to neizsīkstošo iedvesmu, kas turpinājās visas šīs dienas. Bez tam viņam nepalika nepamanīts, ka viņa ir skumja: viņa pat bija vājāka kjuvusi. Kaut kas viņu nospiež. Bet kas īsti? Viņam nav tiesību pavaicāt, tāpēc ka viņš nav tās brālis. Viņš ir pilnīgi svešs cilvēks, un tas, ko viņš izjūt, nedod viņam nekādas citas tiesības, izņemot vienu: sacerēt viņai par godu mūziku. Vai tā nav cildenākā, svētītākā no visām pārējām tiesībām?

Atcerēdamies visu, ko bija pārdzīvojis pagājušajā svētdienā, pārcilādams atmiņā ik vārdu, ko viņa bija teikusi, viņš nonāca tikai pie viena secinājuma, ka viņa ne ar ko nav sevi saistījusi: viņa bija izturējusies kā laipna māsīca, kas atceras kopējo bērnību, bet viņš nez ko ieņēmis galvā un tagad nezin kāpēc cieš. Visu, ko viņa bija teikusi šajā īsajā pazīšanās laikā, varēja iztulkot kā draudzības jūtu izpausmi, ne vairāk! Arī brālim viņa būtu varējusi teikt: «Es esmu laimīga šodien!» Ej nu sazini, kāpēc viņa bija laimīga! Viņš bija turējis viņas roku savējā, bet viņa taču to atņēma, turklāt diezgan drīz! Kas tad vainīgs, ka viņš noskaņojis sevi tādā pacilātā, romantiskā jūtoņā?

Un, ja viņš būtu padevies, uzskatījis visu notikušo par savu kļūdu, par murgiem, viņš varētu to nokratīt.

Bet viņš zināja, ka kļūdīšanās nav notikusi. Nē, viņš neko nebija iztēlojies! Tāpat kā mākslā ir svarīga forma, kādā mākslinieks ietērpj savas domas, tā arī šajā gadījumā ļoti liela nozīme bija nevis tam, ko viņa teica, bet kā to pateica. Viņam bija pārāk izsmalcināta dzirde, lai neuztvertu intonāciju! Tieši intonācija bija tā, kas noteica gan viņas vārdu jēgu, gan sejas izteiksmi, gan smaidu. Kā vaļēju brūci viņš izjuta atšķirību starp to, kas bija noticis pagājušajā svētdienā, un to, kas notika patlaban. Nē, viņš neko nebija ieņēmis savā galvā, tas

viss tiešām ir bijis. Un tas ir pagājis. Bet viņam gan ne! Brīnums neatkārtojas, taču to nevar padarīt par nebijušu!

Viņš nolēma iet projām. Piegājis klāt abām draudzenēm, lai atvadītos, viņš izdzirda, kā Vilma sacīja Ņinai:

— Bet tu atbildi, ka nevēlies, un diezgan!

Ieraudzījusi Eduardu, viņa tūdaļ apklusa. Taču Ņinas

acīs vīdēja vainīga un iztrūcināta izteiksme. «Nevajag mani mocīt!» viņš domās teica. Bet skaļi pateica ko citu, ko nemaz nebija domājis teikt:

— Es šodien aizmirsu notis, atnesīšu citu reizi!

Viņa pakratīja galvu:

— Nē, nav vajadzīgs!

Ak tā gan! Tas jau ir interesanti!

— Redziet, mēs rītā braucam projām, — viņš izdzirda. — Mēs ar māmiņu braucam uz Parīzi.

— Un uz ilgu laiku? — Viņš brīnījās, cik nepiespiesti skanēja balss.

— Iespējams, uz pusgadu.

Uz pusgadu! Vajadzēja novēlēt viņai laimīgu ceļu. Bet viņš nespēja izteikt ne vārda. Vilma uzlūkoja viņu ar līdzcietīgu skatienu. Viņš paspieda abām roku un izgāja.

Visu ziemu viņš aizvadīja darbā un nevarēja žēloties par iedvesmas trūkumu. Sonāte klavierēm, vesels albums klavieru skaņdarbu, iesākta vijoļsonāte un atkal dziesmas, dziesmas. Kad skumjas kļuva neciešamas, viņš metās pie klavierēm. Tomēr nē, nevar teikt, ka metās, jo tad taču nebūtu radusies trauslā «Arieta» vai vieglā «Lapiņa no albuma», vai domīgais «Valsis» tautiskā stilā — tas, šķiet, bija pirmais norvēģu valsis! Nē, viņš nemetās pie klavierēm, viņš liegi skāra taustiņus, kā bija mācījusi māte.

Un skumjas atkāpās. Tā, par kuru viņš nemitējās domāt, dzīvoja tepat, blakus, nevērodama šķiršanos. Un, tā kā domās viņš arvien redzēja sevi dzimtenē, tad arī viņa bija kopā ar to — Bergenā vai Lofthusā, tajās vietās, kur aizritējuši viņu dzīves agrīnie gadi. Viņš redzēja viņu fjorda krastā, sastapa uz kalnu takas. Un abiem viegli elpoja krūtis: viņi saprata viens otru.

— Beigsies ar to, ka tu atkal nopietni saslimsi un šoreiz nomirsi! Jons viņam pārmeta. — Vai tad tā drīkst strādāt?

Nē, — Eduards teica, — šoreiz es nenomiršu! Es esmu atradis zāles!

Ej, ka tevi! Radi prasa, kāpēc tu nerakstot, bet es atbildu: ko var gribēt no apsēstā?

Eduards viņai nerakstīja vēstules — to viņš nespēja. Rakstīt viņai kā māsai — nozīmētu krāpt viņu. Viņš neprata izlikties. Bet citādi rakstīt nav iespējams: jūtas, kas nav radušas atbalsi, var aizvainot to, pret kuru tās vērstas. Neviens lepns cilvēks, kas sevi ciena, nepazemosies un nekļūs uzbāzīgs! Arī viņam jāklusē, nav jāatgādina par sevi.

Muzikālajā pulciņā pie Nurdroka bieži spēlēja Vilma Neruda. Viņa mēdza pastāstīt Eduardam par Parīzi, un viņam tirpa ceļi, dzirdot mīļo, daiļo vārdu, kuru viņš bieži atkārtoja domās. Vilma stāstīja, ka Hāgerupa kundzei ļoti patīkot Parīze, viņa esot sajūsmā. Un Nīnu it kā esot noklausījusies pati Polina Viardo un teikusi, ka strādāšot ar viņu šajā un nākamajā gadā. Vilma, likās, gaidīja Eduarda vaicājumus, bet viņš tikai apjautājās par Hāgerupa jaunkundzes un viņas māmiņas veselību.

... Ir šajā, ir nākamajā gadā. Tas nozīmē, ka arī nākamgad viņa paliks Parīzē un viņu ceļi arvien vairāk attālināsies.

Taču brīnums paliks . . .

ASTOTA NODAĻA

Toziem Rikards Nurdroks bija ļoti aizņemts. Viņu nepameta doma dibināt Kopenhāgenā mūzikas biedrību, un viņš pat bija izdomājis tai nosaukumu: «Eiterpas biedrība». Pēc mitoloģijas nostāstiem, mūza Eiterpa bijusi mūzikas aizbildne.

Draugu pulciņš Nurdrokam šķita par maz: sanāk kopā mūziķi un muzicē cits citam. To var saukt par repetī-ciju. Bet Nurdroks iztēlojās milzu zāles un ļaužu pulku, kas mācās saprast norvēģu mūziku. Tā jābūt visā Eiropā. Tomēr Rikards saprata, ka vispirms tam jānotiek Dānijā un jāatskaņo ne tikai norvēģu mūzika vien, bet visu trīs Skandināvijas valstu mūzika.

Nurdroks prata iejūsmināt jaunatni un pulcēt to zem sava karoga. Un ne tikai jaunatni vien. Norvēģu komponists Half dans Hjerulfs bija sešdesmit piecus gadus vecs, tomēr, par spīti lielajam vecumam, lūdza Nurd-roku neaizmirst ieskaitīt viņu mūzikas biedrības locekļu skaitā, tiklīdz tāda būs nodibināta. Otrs komponists, Nīlss Gāde, jau tuvojās piecdesmit gadiem, un arī viņš bija liels Nurdroka cienītājs. Tomēr jāsaka, pārējie pulciņa locekļi visi bija gados ļoti jauni.

Sapulcinājis mūzikas mīļotājus, Nurdroks viņiem pavēstīja savus plānus. Viņš iesāka ar to, ka mūzika ir skaņās ietverta māksla un tāpēc mūziķiem vienmēr nepieciešami klausītāji. Tā ir ābeces patiesība. Bet klausītāji jāsagatavo un jāaudzina — tā, lūk, ir jauna veida pieeja. Bez šaubām, Kopenhāgenā atradīsies skandināvu mūzikas cienītāji, un Dānijas riksdagā [5] jādabū vienīgi atļauj a organizēt mūsu — skandināvu tautu koncertus— tas ir ļoti svarīgi. Ja kāda zviedra vai norvēģa skaņdarbs iekļūs parastā koncertprogrammā, to noklausīsies — un vairāk nekā. Citādi būs, ja regulāri tiks sarīkoti skandināvu mūzikas koncerti: tad pie šīs mūzikas pieradīs, mācīsies to novērtēt, un tad tā iekaros tiesības pastāvēt.

Un kādi talanti slēpjas skandināvu mūziķu vidū! Kādi izpildītāji! Nurdroks tos nosauca. Viņš minēja karaliskās operas dziedātāju Stjenborgu un simfoniskā orķestra čellistu Jonu Grīgu. Viņš atgādināja, ka tad, ja baznīcā spēlē ērģelnieks Matisons-Hansens, tā ir stāvgrūdām pilna. To apmeklē pat zvērināti bezdievji, un, ja vēlaties zināt, daudzi ticīgie sāk biežāk apmeklēt baznīcu tieši viņa dēļ. Un vai gan vijolniece Vilma

Neruda, kaut ari jauna gados, pērngad neuzstājās Berlīnē ar lieliem panākumiem? Un Nina Hāgerupa? Kaut arī viņa nav mācījusies konservatorijā, bet paklausieties, kā dzied! Tātad ir mūziķi, ir kas var spēlēt un dziedāt!

Bet ir arī ko spēlēt, un tas ir svarīgākais! Ir komponisti. Hjerulfa mūziku pazīst kā Norvēģijā, tā Dānijā. Kad Hjerulfa dziesmas atskaņoja šeit, filharmonijā, publika ātrāk nerimās, kamēr viņš iznāca uz estrādes: visi gribēja redzēt, kāds tad ir šis mūziķis, kurš ar savu «Sunnivas dziesmu» licis tiem raudāt. Sunniva bija Bjernsona pazīstamā stāsta varone, un tagad Hjerulfs ar savu dziesmu licis šo jauko meiteni iemīlēt vēl vairāk.

— Nīlsa Gādes mūziku, — Nurdroks turpināja, — pazīst Skandināvijā; to atskaņo arī Berlīnē. Johans Svend-sens vēl ir jauns, bet jau uzrakstījis lielisku simfoniju.

Nurdroks centās pārliecināt pulciņa locekļus, ka visam tuvākajam gadam pietikšot pat tās mūzikas, kas jau ir uzrakstīta. Par sevi Nurdroks neko daudz nestāstīja, kaut arī viņam bija pabeigta mūzika divām Bjernsona lugām: «Ļaunais Sigurds» un «Marija Stjuarte Skotijā». Bet viņš nerunāja par sevi. Viņš teica, ka ideja par biedrības atklāšanu neatlaidīgi prasot piepildījumu, vēl jo vairāk tāpēc, ka viņu vidū radies komponists, kas visiem sagādāšot spīdošus panākumus. Lai viņš ne-sarkstot un netaisot izbijušās acis, — kad ir runa par diženiem mērķiem, neīstai kautrībai nav vietas! Eduards Grīgs — tas, lūk, modinot visdrosmīgākās un rožainākās cerības!

Visu viņa runu, it sevišķi tās beigu daļu, uzņēma atsaucīgi: Grīgs jau vairākkārt bija spēlējis pulciņā. Tika nolemts, ka Nurdroks, Grīgs un ērģelnieks Matisons-Hansens sastādīs vēstuli riksdagam, izklāstot nākamās biedrības mērķus un uzdevumus, bet Nīlss Gāde, izmantojot savu autoritāti, parunās ar īstajiem vīriem un dabūs oficiālu atļauju.

Atļauju saņēma 1865. gada janvāra mēnesī. Biedrībai bija atļauts sākt darboties un reizi mēnesī sarīkot koncertus.

«Eiterpas biedrībā» norvēģi bija vairākumā, viņi sastādīja pašu spēcīgāko grupu. Sis apstāklis nemaz nesamulsināja profesoru Nilsu Gādi, vienu no biedrības dibinātājiem. Pēc dzimuma dānis, Nīlss Gāde nebūt neiebilda pret to, ka norvēģi izceļas pirmajā vietā. Viņš apsveica ikvienu talantīgu sacerējumu neatkarīgi no autora tautības un izcelšanās. Tomēr, stājoties skandināvu skolas priekšgalā, Nīlss Gāde līdz ar to bija spiests ievērot ārkārtīgu piesardzību. Reprezentējot trīs valstu mākslu, pirmām kārtām jādomā par to, lai nevienu neizceltu un nevienu neaizvainotu. Tāpēc, būdams pieredzējis un piesardzīgs cilvēks, viņš pēc ilgām pārdomām nonāca pie secinājuma, ka nav vajadzības uzsvērt katras atsevišķās tautas mūzikas kultūras īpatnības, bet jāiedveš komponistiem doma radīt kaut ko vidēju, noteiktu mūzikas tipu, kas vienlīdz atbilstu ir zviedru, ir dāņu, ir norvēģu mūzikai. Jo vairāk tāpēc, ka visām piemīt daudz radniecīga. Gāde nosauca to par skandinā-visko attīstības līniju (apzīmējums gan visai miglains, bet tā, šķiet, pat labāk!). Pats viņš rakstīja tieši šādu mūziku: it kā dāniska, bet ne gluži, pavīd arī zviedriski elementi; šis tas atgādina īpatnās norvēģu dziesmas, bet ne pārāk krasi, ne izaicinoši. Vienādi vai otrādi, bet visumā tā, bez šaubām, atšķiras no Anglijas, Francijas un Vācijas melodijām — katrs pateiks, ka tā ir skandināvu mūzika!

Daži Nīlsa Gādes skolnieki arī rakstīja tādā pašā garā, un viņš klusībā pat lepojās ar savu izdomu, kas tik veiklā kārtā novērsa varbūtējo neapmierinātību. Tomēr, viņam par nožēlošanu, jaunatnes vidū — un tieši starp tiem, ko Nīlss sevišķi cienīja, — atradās mūziķi, kas neatzina «skandināvisko attīstības līniju». To galvenokārt noraidīja norvēģi. It īpaši Rikards Nurdroks un Eduards Grigs, paši apdāvinātākie no jaunajiem mūziķiem, nepieslējās profesoram, un katrs pēc sava ieskata iedragāja viņa saskanīgo, veikli konstruēto teoriju. Nurdroks, piemēram, apgalvoja, ka tādas skandināvu tautas mūzikas vispār nav, tāpat kā nav skandināvu valodas, bet ir tikai kopējas saknes.

— Mēs pazīstam slāvu mūziku, — Rikards teica,

— taču tas ir tikai pieņemts apkopojošs jēdziens: pastāv krievu, poļu, čehu mūzika, turklāt pašā Krievijā — ukraiņu, baltkrievu un tā tālāk, un visu to kopā apzīmē par slāvu mūziku. Pilnīgi tāpat mums jāpiekrīt, ka pastāv vienīgi to tautu mūzika, kuras apdzīvo Skandināvijas pussalu!

Norvēģija bija Nurdroka dzimtene, un viņš to labi pazina. Viņš apgalvoja un centās pierādīt, ka ikvienā atsevišķā Norvēģijas nostūrī ir sava mūzika, ka, piemēram, Finmarkā, kur ilgi valda polārā nakts, dzied gluži citādas dziesmas nekā Norvēģijas dienvidos, bet kalnu novadu melodijas ļoti atšķiras no tām, kas dzirdamas jūras piekrastē vai ielejās. Tā tas ir vienā pašā Norvēģijā! Un kur nu vēl visā Skandināvijā!

Nurdroks bija daudz lasījis, daudz ko zināja, prata labi runāt, viņam bija liela ietekme ne tikai mūziķu aprindās vien. Bet mūzikas jomā viņa spējas vārda tiešā nozīmē apstulbināja tos, kas šajā nozarē ko saprata! Viņš lasīja no lapas visgrūtāko nošurakstu, prata teicami harmonizēt jebkuru melodiju, spēlēja klavieres kā īsts virtuozs. Viņam bija lieliska atmiņa, un smalkā, jeb, kā Gāde izteicās, «harmoniskā dzirde» ļāva Nurdrokam nekļūdīgi atveidot un pierakstīt tautas daiļradi, gan kora, gan instrumentālo mūziku.

Daudzi bija tādās domās, ka jauno virzienu mūzikā daudz labāk piederētos vadīt divdesmit divus gadus vecajam Nurdrokam nekā pavecajam Nīlsam Gādem. Lai nu kā, taču Gādem bija grūti sacensties ar Nurdroku, kuram jau bija dedzīgi, uzticami sekotāji.

Eduards Grīgs nepavisam nelīdzinājās Nurdrokam, bet ar viņu profesoram klājās vēl grūtāk. Grīgam nepiemita ne Rikarda daiļrunības, ne dedzības. Ļoti kluss, pat kautrīgs, tāds, kas arvien baidās kādu aizvainot, viņš nelikās cīņas spējīgs pretinieks, un viņu nepavisam nevarēja iedomāties par skolas vadoni. Taču, kad Grīgs rādīja Gādem savus sacerējumus, Gudrais Nīlss —-tāda bija viņa iesauka — arvien sāka uztraukties un lēja sev glāzē no karafes ūdeni. Grīga mūzika visā pilnībā apliecināja Nurdroka vispārdrošākos apgalvojumus, tā bija dzīvs piemērs viņa vārdiem, un šo pārāk

skaidro pierādījumu nevarēja apstrīdēt. Vārdiem var likt pretī citus atspēkojošus vārdus, bet mūzikai jāliek pretī mūzika, un šeit nu Gāde bija gluži bezspēcīgs. Nebija iedomājama tāda «skandināviska» mūzika, kas būtu pārāka par «mežonīgo» Grīga norvēģu mūziku! Jau savā daiļradē viņš bija drosmīgāks nekā Nurdrdks. Un Nīlss Gāde jutās sevišķi nomākts, tāpēc ka Grīga mūzika viņam ļoti patika.

Kad Eduards parādīja Gudrajam Nīlsam savu pirmo (Fa mažora) sonāti vijolei un klavierēm un nospēlēja to kopā ar Vilmu Nerudu, profesors iedzēra malku no savas ūdens glāzes un teica:

— Tas ir jauki, mani draugi! Spilgts, pilnīgi pabeigts darbs! Un atskaņojums lielisks! Tikai... kā lai jums saka . . . pārāk daudz Norvēģijas! Vai nevar tā, lai Norvēģijas būtu mazāk?

— Bet vai nacionālais kolorīts nedara mūziku izteiksmīgāku? — Vilma jautāja.

— Tas tiesa, mans bērns! Tautiskums ir nepieciešams! Taču zināmās robežās. Mūzikā nedrīkst būt nekā tāda, ko var nosaukt vārdā. Viss paliek minējumos. Arī tautiskums. Bet šajā sonātē viss pārāk stiprs. Kā neatšķaidīts vīns. Mākslā tādiem skaņdarbiem speciālisti piesienas!

Grigs klusēja, taču tas nevis nomierināja, bet drīzāk gan satrauca Nīlsu. Viņš nepiesardzīgi atgādināja Eduardam:

— Nu, kā tad būs, mans draugs? Ceru, ka nākamā sonāte būs mazliet mazāk norvēģiska!

Viņš teica «mazliet», lai mīkstinātu savu vērtējumu. Tomēr Gādes jautājums un viņa apzīmējums — «pārāk norvēģiska» — atklāja daudz ko. Tas nozīmēja, ka profesors nemaz tik ļoti neticēja savai «skandināviskajai līnijai». Viņš zināja, kas ir norvēģisks kolorīts, viņš bija pietiekami labs mūziķis, lai to saprastu. Ar sarkano zīmuli viņš pasvītroja sevišķi skarbos akcentus un harmonijas, kas tiem atbilda, apvilka ar aplīšiem tercu lēcienus uz leju un citus gājienus, kas raksturīgi norvēģu mūzikai. Pēc viena motīva viņš noteica visu melodijas

uzbūvi un šis melodijas attīstības iespējas. Tas nozīmē, viņš saprata norvēģu melodiju savdabību, šo melanholiju bez skumjām, sirsnību bez salkanības, šo pastāvīgo gara mundrumu un spirgtumu, kas pavīd ikvienā dziesmā, ikvienā raksturā, lai kāds būtu mirkļa noskaņojums. Norvēģis nemēģina visu pasauli pārliecināt par savu možumu, viņam tas nav svētdienīgs pacilājums, bet parasts dvēseles stāvoklis, viņa noskaņojums ir gaišs pat skumju brīžos. Nezūdošais gaišums, kas apstaro bargo dabu, apmirdz arī norvēģu dziesmu. Garajās ziemas naktīs, kad visu pārņēmis fantastisks sastingums, dzimst pasakas un domas par pagājušiem laikiem, un, jo vairāk uz pavasara pusi, jo spēcīgāk iedegas kvēlas alkas pēc saules . .. Un Nīlss Gāde ir ar mieru atteikties no šī savdabīguma un dailes, upurēt tos! Bet kā vārdā? Lai ieviestu mūziku bez īpatnības, kaut kādu «skandināvisku» mūziku, ko tauta nekad nav pazinusi un kas mākslīgi radīta pēc kompozīcijas likumiem! Kam gan tā spēs saviļņot sirdi? Un Eduards, nepievienodamies Nīlsa Gādes pusnopietnajam tonim, stingri pateica:

-— Nē, profesor! Nākamā sonāte būs vēl vairāk norvēģiska!

Un Gāde zināja, ka viņa skolnieks turēs vārdu: taps jauna sonāte, «vēl vairāk norvēģiska», un Gāde pats atzīs tās vērtību, jo, par spīti visām teorijām un shēmām, viņš izjūt mūziku. Vai gan viņš netika teicis: «Talants vienmēr ir pārsteigums, un ar to mums ir jārēķinās.»

Bet kā lai attaisno «skandināvisko attīstības līniju»? Pēdējā laikā jau ne tikai norvēģi vien, bet arī zviedri un dāņi sākuši apšaubīt šīs «līnijas» pareizību un apdāvinātākie attālinājās no tās arvien vairāk.

Ar Vilmu Nerudu bija viegli spēlēt, viņa ātri iemācījās savu partiju un ar smalku nojautu uztvēra ikvienu niansi, nerunājot nemaz par viņas nevainojamo tehniku. Viņa bija arī labs biedrs. Tomēr viņas un Eduarda starpā pastāvēja neveiklības izjūta: bija kāds temats, ko abi vairījās pieminēt, un šis aizliegtais temats neļāva viņiem justies brīvi. Pēdējā laikā Vilma nemaz

nepieminēja Parīzi, un Eduards viņai par to bija pateicīgs: viņš nebūtu varējis piedalīties sarunā.

Kādreiz Vilma palūdza viņa dziesmas ar dāņu tekstiem: dziedātājs Stjenborgs pulciņā tās bija dziedājis. Vilma teicās tās paturēt dienu — divas, ne ilgāk. Patiešām, noteiktajā laikā viņa atdeva. Viņa teica, tās esot viņai daudz ko atklājušas, it īpaši romance ar An-dersena vārdiem: «Tu mīļa man». Viņa neesot zinājusi, ka Andersens rakstot arī dzejas. Tās laikam rakstītas vēl pirms pasakām ...

Jons dzīvoja savā vaļā. Mājās viņš uzturējās reti, un Eduards viņu redzēja tikai Nurdroka pulciņā un no rītiem pie brokastu galda. Vakaros Jons spēlēja orķestrī un mājās pārradās vēlu. Zobgalīgas piezīmes par brāļa dīvainībām un īsas, diezgan strupas Eduarda atbildes — tās īstenībā bija visas viņu sarunas. Sveši ļaudis bija pārliecināti, ka nekas cits, izņemot mūziku, brāļus nesaista: raksturos abi bija pārāk atšķirīgi.

Kādreiz pirmdienas vakarā, kad orķestrim bija atpūtas diena, Eduards brāli sastapa mājās. Jons rakņājās nošu rokrakstu kaudzē un purpināja, acīm redzot, neatrodot, ko meklēja.

— Tu šovakar nekur neiesi? — Eduards vaicaja. — Tevi, šķiet, uzaicināja pie Borgmaniem?

— Neiešu! — Jons dusmīgi atsvieda. — Apnicis! . . . Šodien biju pie bukinista, — viņš piebilda, — atkal nekā neatradu!

Jons nemitīgi papildināja savu repertuāru un labprat mēdza pameklēt skaņdarbus čellam, pilnīgi pamatoti sirdīdamies uz komponistiem, kas maz raksta šim instrumentam: solokoncertā nav nekā, ko spēlēt!

— Raksta un raksta vienīgi vijolei, bet čells atstāts pabērnos! Manuprāt, tā ir vienkārši neapdomība!

Tomēr Jons mierināja sevi ar to, ka simfoniskajā orķestrī čellam ierādīta pienācīga vieta: visizteiksmīgākās, «cilvēciskākās» frāzes ierāda čellam, tas piešķir kopīgajam skanējumam cildenumu, notušējot pārējo instrumentu skarbumu un citus trūkumus . . .

— Ja sadomāsi rakstīt orķestrim, — viņš Eduardam sacīja, — ieteicu tev palielināt čellu skaitu un nosēdināt tos otro vijoļu vietā. Vienkārši liec abām šīm grupām apmainīties vietām. Tu redzēsi, kā tad skanēs orķestris: visas tavas domas izcelsies spilgtāk.

— Es labprāt pavadītu vakaru kopā ar tevi, — Jons teica, — ja neesi nekur saposies iet.

— Nē, — Eduards nopūtās, — uz kurieni lai pošos?

Mātei bija taisnība: Jons pēc dabas tiešām bija ļoti

pretrunīgs. Nereti viņš apgrozījās jaunu ļaužu sabiedrībā, kurus pilsētā dēvēja par uzdzīvotājiem. Jons lielu vērību piegrieza savai ārienei un apģērbam, ar jaunāko brāli un viņa draugiem bija pasācis runāt vēlīgi aizbild-nieciskā tonī, vairījās no nopietnām sarunām, bet sieviešu sabiedrībā izturējās tā, it kā tās visas viņa priekšā būtu nākušas uz grūtu konkursu un pirmā prēmija piekristu tai, kuru izvēlētos Jons Grīgs un kurai viņš veltītu savu uzmanību. Diemžēl daudzas jaunas meitenes veicināja šādu nostāju un gan tiešā sarunā, gan aizmuguriski dēvēja Jonu par apburošu un neatvairāmu.

Toties Eduards pazina citādu Jonu — teicamu biedru, uzticamu dēlu un brāli, lielisku mākslinieku. Līdztekus darbam orķestrī Jons daudz strādāja arī patstāvīgi. Eduards to zināja. Un viņš cerēja, ka mīlestība uz mūziku pasargās Jonu no samaitāšanas.

— Taču beidzot! — Jons iesaucās, atradis paša pārrakstīto Bokerini menuetu. •— Citi sologabalus aranžē orķestrim, bet man no vesela kvinteta jāizveido skaņdarbs čellam!

Viņš piesēdās pie galda.

— Tomēr tas ir daudz patīkamāk nekā nosist laiku ar niekiem un ākstīties! — viņš caur zobiem izdvesa.

— Kas tev to liek? — Eduards vaicāja.

-— Es neesmu tāds kā visi, -— Jons teica, — bet es gribu, man jābūt tādam kā visi, lai nedotu iemeslu muļķīgām zobgalīgām!

— Kāda daļa tev gar muļķiem?

— Man taču viņu vidū jādzīvo, kā tu to nesaproti! Un viņam nav jāzina, cik maigi es mīlu vecākus,

jūsmoju par dabu, sapņoju par cildenu mīlestību! Vairākums to uzskata par vājībām! Bet es negribu izpelnīties savdabja un neveiksminieka slavu! (Kas nav tāds kā visi, to sauc par neveiksminieku!) Es slēpju savu iekšējo pasauli, to, kas piemīt mums, Grīgiem, es gribu būt comme il faut, bet Grīgiem nav nekā kopēja ar comme il faut!

— Atzīsties, Jon, tevi velk pie šiem svešajiem ļaudīm!

— Jā, tev taisnība. Reizēm velk, bet vispār viņi man derdzas.

Eduards paraustīja plecus:

— Man gan nemaz neinteresē, ko par mani domā cilvēki, kurus es necienu. Un es nekaunos no tā, kas manī ir īpatnējs!

— Tas nozīmē, ka tu esi stiprāks par mani, — sacīja Jons. — Kaut gan es to nomanīju jau sen. Un varbūt tieši tāpēc es tev bieži noturu pamācības!

Tā pagāja ziema, bet maija beigās atgriezās Hāge-rupa kundze ar meitu. Viņas ilgi bija uzturējušās ārzemēs. Brāļi Grīgi saņēma ielūgumu ierasties tuvākajā sestdienā, jo svētdien visa ģimene izbrauca uz vasaras mītni. Sestdienas rītā Eduards sastapa uz ielas Jakobu Fosu, kas pie puķu pārdevējas pirka vijolītes un, kā redzams, loloja lielas cerības. Pusdienas ēdot, Eduards drošības dēļ ieteicās brālim, ka viņam ļoti sāpot galva. Vakarā, vilkdams cimdus rokā, Jons viņam noprasīja:

— Tātad tu paliec mājās?

Nē, viņš nespēja palikt mājā . . .

Neizsakāmi satraukts viņš iegāja pazīstamajā viesistabā un tūdaļ ieraudzīja viņu, grezni ģērbušos, ar skaisti sakārtotām matpīnēm. Viņa bija kļuvusi daiļāka. Smalkie sejas vaibsti it kā kļuvuši vēl gleznāki, acis — vēl lielākas. Gaišie mati vijās ap pieri un deniņiem.

Viņa saņēma Eduardu kā svešinieku — ceremoniāli pakniksēja, pieturēdama tērpu, un teica:

— Sen mēs neesam jūs redzējuši!

«Mēs», «jūs»! Tomēr tas bija vieglāk paciešams nekā

nevērība, ko atļaujas radu starpa. Sveša meitene! Tomēr mazāk sveša nekā māsa!

Tāpat kā pirmajā vakarā, viņš tikai neskaidri nojauta, kas ap viņu norisinās. Toreiz tas bija aiz laimes, tagad — viņš nevarēja pateiktL no kā. Gāja kaut kādās rotaļās. Ari viņš piedalījās. Eda vakariņas. Ri-kards Nurdroks un Hāgerupa kundzes māsasmeita viens otru ķircināja. Nurdroks pierādīja, ka sievietei jābūt mīksta, kautra, pakļāvīga rakstura, bet Karina zibošām acīm iekarsusi runāja pretī. Viņa bija sašutusi par šādu uzskatu un piebilda, ka tā esot maskēta verdzības sludināšana, kas civilizēta cilvēka, progresīva darbinieka mutē, pie kādiem daži pieskaitot Rikardu Nurdroku, esot pilnīgi nepiedodama. Bjernsons nāca talkā:

— Ak vai, dārgā! Man jānostājas brālēna pusē. Es protu cienīt progresīvus uzskatus mūsdienu sievietē, bet nosodu ļaunu un stūrgalvīgu raksturu, it sevišķi, ja to cenšas izskaidrot ar brīvības mīlestību un patstāvību.

Eduards pa ausu galam dzirdēja šo sarunu un nodomāja: «Kam tas viss vajadzīgs? Vai tas ir galvenais?» Un klimta ar savām skumjām no viena kakta otrā.

. . . Bjernsons lasīja fragmentu no jaunā stāsta — Eduardam nekas nepalika prātā. Jakobs Foss ar acīm vai aprija Nīnu un šķobīja muti. Nabaga kobolds! Vairākas reizes Eduards gadījās blakus Nīnai un pat pieskārās viņas tērpam, bet tam nebija nekādas nozīmes. Viņam kaut ko prasīja, viņš atbildēja. Viņš atcerējās, ka Nīlss Gāde viņam teica: «Cik labi tādā namā, kur plaukst jaunība!»

Viņš juta vieglumu galvā un visā ķermenī, bet tas bija tāds nepatīkams vieglums, dīvaina, nogurdinoša sajūta. Vilma, jautra un moža, pasniedza Eduardam ziedu.

— Kālab?

— Dodiet tai, kura jums patīk!

Tā, liekas, bija ķīlu spēle. Viņš neapzināti sniedza ziedu Vilmai. Viņa sāka smieties:

— Paskat, kāds jūs nepastāvīgs!

Nīna arī pasmaidīja. Pazīstamās bedrītes pazibēja viņas vaigos.

Un pēkšņi viņu pārņēma skumjas un nogurums. Viņš saprata, kur radies šis dīvainais vieglums, kas neiepriecina, bet nomāc: tas ir bezcerības vieglums! Jādomā, tā jūtas cilvēks, kurš palicis bez darba, bez nākotnes... Viņam saka: «Jūs esat brīvs!» — un viņš iet, kur acis rāda, un soļo viegls, iztukšots un patiesi brīvs, brīvs pat nomirt. Kad tu nevienam neesi vajadzīgs, arī tad tu esi brīvs. O, cik šausmīga dažkārt var būt brīvība!

Tagad viņš tiešām cieta. Ja agrāk viņš bija tik lepns, ka nevēlējās saukties par viņas brāli, tad tagad pats būtu ar mieru saukt viņu par māsu un lūgt, lai pievērš viņam uzmanību, kaut tikai varētu nokratīt šo bezcerīgo vieglumu un tukšumu.

Liekas, labs laiks bija pagājis un vakars tuvojās beigām, kad Eduards ieraudzīja, ka viesi ielenc Nīnu un gandrīz ar varu ved pie klavierēm.

— Nu, labi, — viņa saka, — ja jūs tā uzstājat, es nodziedāšu romanci, bet tikai vienu pašu. Un pati sevi pavadīšu!

— Jūs dzirdēsiet, kā viņa tagad dzied! — ar lepnumu iesaucas Hāgerupa kundze. — Bet tikai, mans draugs, tev vajadzētu sākt ar Doniceti!

Bet Nīna jau uzlikusi rokas uz taustiņiem un dzied romanci, ko neviens nepazīst un, stingri ņemot, arī viņa pati nedrīkstētu pazīt. Eduards to rakstīja ziemā, kad viņu māca skumjas un viņš meklēja glābiņu nemitīgā daiļrades darbā.

Romance saucās «Tu mīļa man», vārdus tai rakstījis pasaku rakstnieks Andersens.

Nīnas balsij ir rets tembrs, diezgan zems, tomēr ne mecosoprāns. Samtaina krūšu balss, apbrīnojami bagāta intonācijām. Sī balss izraisa Eduardā līksmi, tā attaisno viņa jūtu pastāvību, tā ir viņa izvēles triumfs.

Viņš nejautā sev, kā viņas rokās nokļuvušas šīs notis, un nav pārsteigts par viņas iejūtīgo un pareizo izpildījumu. Atkal atšķiras burvju grāmatas lappuses, kuru viņi abi kopā tika lasījuši toreiz pārsteigumiem pilnajā vakarā. Un viņš no jauna lasa šo grāmatu līdz beigām, līdz pēdējai romances skaņai.

Bet, kad Nīna pieceļas un viesi saiet viņai apkārt, viņš jūt, ka nespēj vairs šeit palikt. Viņš klusi aiziet, pats aizver aiz sevis āra durvis un brīdi uzkavējas uz lievenim. Vieglums ir izgaisis: rokas un kājas kā svina pielietas.

Viņš dzird, kā veras āra durvis. Iznāk Nīna. Viņa atvērusi durvis plaši vaļā un pietur, lai tās neaizkristu ciet. Redzams, ka telpas dziļumā kāds paiet gar durvīm.

— Vienu mirkli, — viņa saka un apklust.

Burvju grāmatā skaidri iezīmējas raksts.

•— Vai tu zini ceļu uz Rungestādi... ko sauc par Gulbju gravu? — viņa beidzot vaicā.

— Jā.

— Tas nav tālu, tikai pusstundas brauciens. Rīt mēs pārceļamies uz turieni ... — Atkal viņa apklust. — Tur ir milzu liepa, pati lielākā, jaunaudzes malā . . .

— Jā . ..

Viņa palūkojas apkart.

— Atbrauc ap astoņiem . . . Nē, mazliet agrāk . . . Naktis tagad vairs nav tik garas . . . Vēl paliek tikai dažas stundas . . .

Un durvis aiz viņas aizcērtas.

DEVĪTĀ nodaļa

Nīna Hāgerupa ļoti jūsmoja par braucienu uz Parīzi pirms sastapšanās ar Grīgu un pilnīgi atsala pret to pēc šīs sastapšanās. Bet kā lai paskaidro mātei savu atteikšanos no brauciena, kuram tik ilgi posušās? Hāge-rupa kundze nebija taupījusi pūļu, lai brauciens varētu notikt. Kāda viņas sena draudzene no teātra laikiem dzīvoja Parīzē un bija tuvos draugos ar Polinu Viardo. Sis apstāklis varēja ietekmēt Ninas turpmāko dzīvi, kuras balss pēdējā laikā bija kļuvusi spēcīgāka un vairāk nobriedusi.

Kā gan lai izskaidro savu nevēlēšanos braukt? Vai ar to, ka gandrīz nepazīstams jauneklis viņu ļoti ietekmējis un viņa vairs nevēlas šķirties no tā! Tas taču

nevarēja būt vērā ņemams iemesls ne Hāgerupa kundzes, ne kāda cita acīs. Arī Nīnas jaunkundzei pašai, pārdomājot visu, gribot negribot bija jāatzīst, ka šajā gadījumā ir iejaukušies kādi slepeni spēki, kaut kas līdzīgs burvībai, un ka tiem nav jāpadodas. Viņa bija nosvērta, prātīga meitene, un pat Hāgerupa kundze, lai cik stingra būdama, nekad nežēlojās par Nīnu, kas bija reti paklausīga un viegli audzināma. Māte nelika viņai mieru ar savām pamācībām, bet, meitai klāt neesot, mēdza teikt, ka dievs, kas vispār lēmis bargu likteni nabaga Kopenhāgenas aktrisei, beidzot taču apžēlojies par viņu un svētījis ar meitu, īstu dārgumu. Kaut tikai kāds nenoskaustu!

Bet gadi gāja, un Nīna jau bija tajā vecumā, kad dievs, līdz zināmam laikam parādījis žēlsirdību vecākiem, reizēm sāk tos sodīt. Hāgerupa kundze ļoti baidījās no tā. Viņu uztrauca Nīnas draudzēšanās ar studentiem. Kundze par «studentiem» sauca visus neprecētus cilvēkus, kuri apmeklēja viņas māju, pat tādus kā Georgu Brandesu, kas jau bija ieguvis kandidāta nosaukumu. Kādu laiku stipras aizdomas viņai radīja Rikards Nurdroks. Kā slavenā rakstnieka radinieku viņu varēja uzskatīt par diezgan labu partiju, bet tikai ne Nīnai. Nīnu gaidīja citāds liktenis. Katram gadījumam Hāgerupa kundze Nurdrokam bija «paredzējusi» savu piemīlīgo brāļameitu Karinu Enriksenu. Nīnu turpretim māte vēlējās izdot pie vīra ne citādi kā bagātam itāliešu vai franču grāfam, kam ir savrupmāja pie La-gomadžiores vai Nicā. Parīzē aizvadītā ziema stiprināja mātes lolotās cerības: Polinas Viardo salonā viesojās arī grāfi, un Nīnas labās īpašības viņus neatstāja vienaldzīgus.

Tomēr Hāgerupa kundze vāji pazina savu meitu, kaut arī visiem iegalvoja, ka abas ar Nīnu esot sirdsdraudzenes. Nīnai bija savs ideāls, ko viņa loloja kopš bērnu dienām, — viņa meklēja cilvēkā labsirdību un cilvēcīgumu, sirdsskaidrību un stingru gribu. Un, kad viņas draudzenes, kopā sanākušas, dalījās savos meiteņu sapņos par to, kas viņām patīk un ko viņas vēlētos par savu mūža draugu, Nīna parasti paturēja savas domas pie sevis, taču pārliecinājās, ka citām meitenēm ir gluži citāda gaume nekā viņai. Draudzenes jūsmoja par veiklību, fizisku spēku, pieglaimīgām manierēm vai, gluži pretēji, par pārdrošību; viņām patika cilvēki, kas jau nostaigājuši krietnu gabalu savā dzīves ceļā, cilvēki ar pieredzi, bet galvenais — tādi, par kuriem daudz un ar apbrīnu runā sabiedrībā. Nīnai nekā no visa tā nevajadzēja. Viņai nepatika laimes lutekļi, kas pārāk pieraduši pie panākumiem (tāpēc viņai ne sevišķi patika Jons Grigs). Viņu nevaldzināja arī tie, kam patīk pavēlēt (tāpēc viņa nevarēja izvēlēties Rikardu Nurdroku, kaut gan cienīja viņu). Viņa meklēja pilnīgi skaidru dvēseli, «augstākās zelta proves» cilvēku, kā mēdza izteikties viņas tēvs. Savos sapņos viņa iztēlojās iejūtīgu, pieticīgu (bet apdāvinātu!) cilvēku, kurš būtu bezgala labsirdīgs, gan ne labsirdīgs vispār, kad labsirdība jau sāk līdzināties vienaldzībai pret visu, bet kad tā ir apgarota, saprātīga un dibinās uz stingras pārliecības. Viņa instinktīvi juta, ka nav iespējams būt bezgalīgi labsirdīgam, ja cilvēkam nepiemīt stingrs gribas spēks. Labi būtu, ja šis ilgotais draugs būtu jauns, mazliet vecāks par viņu pašu, lai abi ar vienādu interesi uztvertu apkārtnes iespaidus un lai abi varētu ilgi nodzīvot kopā. Ilgi un priecīgi — bez viena strīda, bez viena nepatikas mirkļa!

Sastapusi Eduardu Grīgu trīspadsmit gadus vēlāk, kopš viņi kā mazi bērni bija rotaļājušies Bergenas apkārtnē, un pavadījusi ar viņu kopā visu vakaru, Nīna jutās gandrīz pārliecināta, ka viņš ir tas cilvēka ideāls, par kādu viņa sapņoja. To apliecināja divi fakti: viņa acis ar brīnišķīgi bērnišķo un gudro izteiksmi un viņa mūzika. Iespaids bija spēcīgs, un, kad viņa vēl dzirdēja «Dziesmu par pirmo tikšanos», kas, bez šaubām, bija veltīta viņai, tas vairs nebija tikai iespaids vien. Un viņa bez koķetērijas, brīvi un no visas sirds pieņēma Grīga kautro pielūgsmi.

Taču tajās aprindās, kurās dzīvoja Nīna Hāgerupa un viņas draudzenes, tamlīdzīgas pēkšņas atklāsmes tika uzskatītas par neiespējamām, un, ja kādam tādas radās, tās uzlūkoja par murgiem vai vieglprātību un tūdaļ

nosodīja. Arī pati Hāgerupa jaunkundze otrā dienā pēc Eduarda apciemojuma šausminājās par savu izturēšanos, kaut arī, pārcilājot atmiņā visus iepriekšējā vakara notikumus, viņa neko nevarēja sev pārmest. Bija sēdējuši blakus viens otram, klausījušies mūziku un runājušies par šo un to. Pēc tam viņš tika spēlējis savu «Dziesmu par pirmo tikšanos», un viņa pat neieminējās, cik ļoti tā viņai patikusi. Bet Ņina bija godīga pret sevi un skaidri apzinājās, ka tad, ja šis jauneklis, ar kuru viņa nupat iepazinusies, vakara nobeigumā būtu viņai teicis, ka vēlas to apprecēt, viņa vienīgi būtu pavaicājusi: «Kad? Kurā baznīcā?» — un vedusi iepazīstināt ar saviem vecākiem. Un tas var notikt rīt, parīt, jebkurā tuvākajā dienā...

Viņa priecājās par braucienu pie Vilmas vecākiem — nu viņai bija izdevība atrauties no visa un apdomāt radušos stāvokli. Un tieši tajā laikā māte viņai paziņoja, ka pēc nedēļas paredzams brauciens uz Parīzi. Nīna samulsa. Viņa nezināja, ko nu darīt. Saprazdama, ka nav iespējams uzklausīt Eduarda atzīšanos un dot uz to atbildi (atbilde būtu tikai viena), viņa nespēja iedomāties, ka jāšķiras no viņa uz ilgu laiku, varbūt uz visiem laikiem — kas vēl var notikt pa pusgadu! Nejauši izraisījusies saruna, ko viņa viesos dzirdēja, deva viņas domām jaunu pavērsienu.

Sarunas temats nebija jauns, bet gan aktuāls: vai ir taisnība vecākiem, kas šķir iemīlējušos? Vilmas māte teica, ja jaunie viens otru mīl, tad ir nepiedodami vecākiem viņus šķirt. Ja turpretim jūtas nav dziļas, tad, protams, tās nav jāatbalsta.

Vilmu un viņas līgavaini Ludvigu Normanu tādas runas vairs neinteresēja, it sevišķi Ludvigu, kas bija septiņus gadus vecāks par Vilmu, daudz reižu jau mīlējis un vēl biežāk ļāvis sevi mīlēt. Viņš uzaicināja Vilmu iziet dārzā — pagādāt ziedu pušķus vakariņu galdam. Viņi izgāja. Bet Nīna palika. Vilmas tēvs pasmaidīja un teica:

— Nav nemaz tik viegli izprast, kāda mīlestība ir īsta, kāda ne. Jaunība ir lētticīga. Tiem, kuri sagaidījuši sudrabkāzas, kā mēs ar sievu, vēl varētu būt zi-

nams priekšstats par savstarpējām jūtām, bet, ja viss vēl ir priekšā, kā to lai pārbauda?

— Ko jūs runājat! — iesaucās Hāgerupa kundze.

— Jauniem ļaudīm jātiekas, jāvēro vienam otrs un tad jāizlemj!

— Hm! Tā nebūs jūtu pārbaude, bet vienīgi otra cilvēka rakstura un labo īpašību apvērtēšana. Par ļaunu tas nenāk, bet to jau dara arī cerēšanās laikā!

— Bet vajag, lai cilvēki patiktu viens otram!

— Ak, cik daudz meiču man ir patikušas jaunībā! Un cik liela loma mūsu izvēlē ir nejaušībai!

— Dievs vien sazina, ko tu runā! — sieva sašuta.

— Patiesi, dārgā! Un turklāt, ja cilvēki ilgi saietas, neviļus rodas it kā pienākuma sajūta: neērti saraut radušās saites, kaut arī tās būtu tikai draudzības saites! Tas viss, atkārtoju vēlreiz, par Jaunu nenāk, taču mīlestība tā nav!

— Kā? — izbrīnījusies vaicāja Nerudas kundze.

— Tātad tu apprecēji mani aiz pienākuma? Mēs taču līdz kāzām veselu gadu pazināmies!

— Nenoliedzami, dārgā, tam bija liela nozīme! Jo, ja arī es būtu saskatījis tevī kādus trūkumus, diezin vai man pieklātos atteikties no tevis pēc vesela gada cerēšanās!

— Jaukas lietiņas man jādzird pēc divdesmit pieciem gadiem!

— Kāda tam vairs nozīme, kad ir pagājuši divdesmit pieci gadi! Un, liekas, tīri labi un vienā mierā!

Namamāte neapmierināta pašūpoja galvu. Taču viņas vīrs ieskatīja par vajadzīgu pabeigt savu domu:

— Es to visu saku tāpēc, ka jūsu spriedelējumi par īstu un neīstu mīlestību man šķiet sadomāti. Kā tad lai pazīst īstu mīlestību? Tāpēc es arī saku: nodzīvojiet līdz sudrabkāzām, tad jūs to uzzināsiet! Vai vēl labāk — līdz zelta kāzām!

Namatēvs un viesi sāka smieties.

— Bet kas ir mīlestība? — domīgi novilka Vilmas jaunākā māsa, piecpadsmit gadus veca skolniece, kas nekad agrāk nebija uzdevusi tādus jautājumus.

— Nav zināms, — laipni teica tēvs. — Tas ir atkarīgs no cilvēkiem pašiem, no viņu dvēseles cēluma.

— Bet man šķiet, — klusā balsī ieteicās Brandess, — ka mīlestību iepazīst ar uzupurēšanos.

Nīna satrūkās. Georgs Brandess bija viens no viņas draugiem, un viņa tam uzticējās. Kad vakariņas bija beigušās, viņa paņēma Georgu zem rokas un izgāja kopā dārzā, lai turpinātu sarunu.

Georgs Brandess bija jauns filologs, kas turpat vai divdesmit gadu vecumā spīdoši aizstāvēja disertāciju. Tāpēc, lūk, viņš nolēma vienmēr paturēt mazliet skumju sejas izteiksmi — kā pieredzes un mierīgu vērojumu apliecinājumu. Taču viņa dzīves pieredze tiešām nebija viegla un tas, kas agrāk bija tikai skumju maska, ar laiku palika viņa sejas patiesā izteiksme.

— Nu, redzi, — viņš uzrunāja Nīnu, atbildot uz viņas jautājumu, — upuris stiprina mīlestību. Ir nepieciešami pārbaudījumi, lai pārliecinātos, cik tā ir stipra. Arī literatūra māca mums to pašu. Atceries jaunās meitenes, kas uzupurējās, — sākot ar Servantesa un Šekspīra varonēm un beidzot ar mazo Andersena nāru. Varbūt es maldos, bet, manuprāt, pat gatavība atteikties jau liecina par dziļām jūtām.

— Atteikties? Kā labā?

— Veltīga atsacīšanās, protams, ir bezjēdzīga. Un tomēr, mīļā, vispirms vajag izbaudīt ciešanas!

Saruna pārtrūka, bet Nīnu tā bija dziļi ietekmējusi. Viņa vēl bija pārāk jauna, lai izanalizētu jūtas, kas viņu satrauca. Bet doma par uzupurēšanos vairs neatkāpās. Viņa atcerējās teiku par diviem nabaga zemes bērniem, kas sirsnīgi mīlēja viens otru un ne ar pušplēstu vārdu neieminējās par savām jūtām. Un tad viņi izšķīrās uz visiem laikiem.

Nē, lai saka, ko grib, bet šāds solis slēpj sevī spēku, nesasniedzamu, cēlu skaistumu!

Nīna apraudājās aiz žēluma par mīlētājiem. Beigas bija par daudz nežēlīgas. Varbūt tas nebija atkarīgs no viņiem? Bet vai gan tas, kas ir mūsu spēkos, nevar būt cildens?

Vai tiešām Vilmas tēvam būtu taisnība un var izvēlēties jebkuru meiteni vai jaunekli, ko nejauši satiek? Bet kāpēc tad viņa pazina šo vienigo sirdi starp daudzajām un kāpēc tik ļoti tic savai iekšējai balsij?

Un pamazām viņu pārņēma doma, ka arī viņai jānes upuris. Ja reiz ir jāpārbauda sevi un viņu, tad bez jebkādām garantijām, bez mīkstinošiem apstākļiem, ne ar ko nepalīdzot sev! Jārīkojas tā, kā dara drosmīgs vingrotājs, kas paliek zem kupola, bet atsakās no tīkla! Kaut arī šāds salīdzinājums būtībā nav izdevies — mīlestība taču nav rotaļa, un dzīve nav cirka arēna, — bet jēga ir pareiza. Viņa aizbrauks, neteikusi Eduardam ne vārda, un visā šajā laikā ne rindas neatrakstīs viņam, lai jūtām nepiejauktos nekādas saistības. Un, ja tas, kas viņiem patlaban šķiet tik dziļš un spēcīgs, nepāries, kaut arī, atšķirtībā dzīvojot, viens par otru neko nedzirdēs un viens otram neko neteiks, tas nozīmē, viņi nav maldījušies un upuris nebūs bijis veltīgs.

Viņa aizmiga, asarās mirkdama. Tomēr lēmums bija pieņemts. Un pēc tā svētdienas vakara, kas Eduardam bija tik smags un viņai pašai prasīja neiedomājamu piespiešanos, viņa rīkojās saskaņā ar savu apņemšanos un vairs neatkāpās no tās.

Parīzē viņa skuma. Viņa ir gaidīja vēstuli, ir baidījās to saņemt, jo vārdos izteiktas jūtas izjauktu visu jūtu kopumu, kas nepieciešams, lai izturētu pārbaudi. Vēstuļu nebija: viņa saprata, ka tā tam ir jābūt. Tomēr šķiršanās viņu nomāca.

Brīžiem viņa domāja, ka nav Eduarda cienīga. Pastav divas pasaules, viņa sev teica: viena — parastā, kurā visi ceļi iestaigāti un zināmi. Cilvēki, kas pēc dabas ir pastiprināti jūtīgi, devīgi, augstsirdīgi un drosmīgi, tajā slikti jūtas. Viņu atklājumus novērtē kā kļūdas, viņiem jādzird pārmetumi par katru soli.

Bet ir vēl cita pasaule: poēzijas, sapņu, romantikas pasaule. Tajā valda gluži citi likumi. Tas, kas nav iespējams ikdienišķajā pasaulē, šeit ir nenovēršams. Apslēptais kļūst redzams, grūtais top viegls. Tā ir atklāsmes pasaule. Kas vadās pēc šās pasaules likumiem, tam uzsmaida laime: cildenā darbā, daiļradē, mīlestībā . . .

Nīna piederēja pie abām pasaulēm. Pirmajā viņa bija dzimusi un uzaugusi, otrā viņu vilināja pie sevis. Taču līdz zināmam laikam viņai nebija dota izvēles brīvība. Viņa vairs nevarēja elpot rūpīgi iekārtotajā ligzdiņā un jutās neērti mātes klātbūtnē, nojaušot viņas aprēķinātājas dabu. Kaut gan vecāku mājās pulcējās slavenības, Nīna saprata, ka tie ir tikai mātes paziņas, nevis īsti draugi. Viņām abām ar māti nebija nekā kopīga. Tieši tāpēc viņa nekad nerunāja mātei pretī un ārēji pakļāvās, sargādama savu iekšējo pasauli. Viņai sen bija skaidrs, ka aktiera profesija vēl nepadara cilvēku par mākslinieku. Cik daudz cildenu un poētisku raksturu viņa tika sastapusi ārpus mākslinieku aprindām, un — no otras puses — cik daudz sīkumainu, ikdienišķu cilvēku iedomājas sevi par māksliniekiem un par tādiem arī tiek dēvēti! Pirmo lomu aktrise Hāgerupa kundze nebija māksliniece šā vārda īstajā nozīmē: viņai trūka tālredzības, dziļuma, dabiskuma. Turpretī Nīna izjuta mazāko viltojumu ir mākslā, ir dzīvē. Un viņa kaut ko gaidīja, ielūkodamās tālē, nojaušot līksmas pārmaiņas. Tāpēc, lūk, viņai tik daudz nozīmēja sastapšanās ar Eduardu Grīgu.

Un, jo vairāk laika aizritēja, dzīvojot atšķirtībā, jo spēcīgāk viņa izjuta, ka viņas izvēle ir galīga. Ne pazīšanās ar māksliniekiem Parīzes salonā, ne izpriecas, kādās māte viņu iesaistīja, nepārvērta Nīnu un neaizēnoja viņai patīkamo tēlu.

Jāsaka arī, viņu nevaldzināja Parīzes izpriecas... Turklāt Polina Viardo reti nodarbojās ar Nīnu: viņa bija pārāk aizņemta pati ar sevi; Hāgerupa kundze bija stipri pārspīlējusi Parīzes slavenības interesi par viņas meitu. Nedaudzās stundas, ko Nīna saņēma, deva viņai mazāk labuma nekā operas izrādes, kurās dziedāja pati Polina Viardo, patiešām nesalīdzināma dziedātāja un māksliniece. Liekas, tie bija paši spilgtākie iespaidi Parīzē, taču to dēļ vien Nīna nebūtu palikusi pilsētā, un viņu skumdināja mātes pieķeršanās šai pilsētai, kamēr viņa pati tiecās uz mājām . . .

Ilgi viņas atmiņā palika vienīgā saruna ar Turgeņevu, kuram viņa bija dziedājusi priekšā. Viņam patika Nī-

nas priekšnesums, un, draudzīgi un vērīgi nolūkojoties viņā, rakstnieks teica, ka Nīna tam atgādinot dažas krievu meitenes, viņa mīlules: tāda pati iekšēja koncentrēšanās un tāda pati prasme pasargāt no svešām acīm slepenākās domas. «Tikai tas gan ir dīvaini,» viņš turpināja, «krievu meitenēm gribot negribot jāslēpj savas sirdsdomas, tāpēc ka dzīvē viņas ir atkarīgas no citiem. Bet Norvēģijā sieviete, šķiet, ir brīva?»

Nīna tikko dzirdami atbildēja:

«Pēc manām domām, cilvēks nekad nav tik brīvs, lai spētu atklāt savu dvēseli... un jo vairāk sieviete.»

Viņa nosarka, apzinoties, ka nav varējusi skaidri izteikt savu domu, turklāt slavena rakstnieka, smalka psihologa klātbūtnē, kurš savus trīsdesmit gadus vecāks par viņu pašu. Tomēr viņš joprojām laipni raudzījās viņā, pēc tam pamāja ar galvu un teica:

«Jā, jums taisnība . . .»

* *

«Manu draudziņ, Vilma,» viņa rakstīja divas nedēļas pirms atgriešanās Kopenhāgenā, «es domāju, Tu neesi labi darījusi, pārrakstīdama svešas notis un slepus atsūtīdama tās man. Tomēr es esmu Tev tik ļoti pateicīga par šādu «nogrēkošanos»! Tā man pilnīgi atvēra acis!

Šī mūzika, šī romance ar Andersena vārdiem, ko Tu man esi atsūtījusi, ir īsts šedevrs, pērle! Es bieži ieslēdzos savā istabā un atkārtoju šo romanci un arvien atrodu tajā jaunu daili! Kāds talants, Vilma! Un kāda sirsnība! Man liekas, es redzu šā cilvēka dvēseli, tāpat kā redzēju viņa brīnišķīgās, laipnās acis.

Mēs drīz pārbrauksim mājās, un Tu dzirdēsi, kā es tagad dziedu. Tu mani nepazīsi. Māmuļa tic, ka to paveikušas nedaudzās stundas pie Polinas Viardo. Taču es ļoti labi zinu, no kā tas ir . . .»

DESMITĀ NODAĻA

... Kaijas sniegbaltas, pārslām līdzīgas ...

No Gilga romances

Agrs rīts Rungestādē.

Nokalne apaugusi ar biezu mežiņu. Cauri koku lapotnei redzama jūra. Šajā stundā tā ir pavisam gaiša un izskatās sudrabaini sārta, nevis gaišzila vai zaļa.

šis ir ceļš uz Gulbju gravu — ka sauc vasarnīcu rajonu Kopenhāgenas apkaimē. Lūk, žuburainā liepa, pats lielākais koks šajā apkārtnē. Iztālēm atskan zvanu skaņas. Šodien svētdiena. Svētdiena pēc tās sestdienas. Un starpā bezmiega nakts.

Nekā nevedās domāt šajā naktī, tāpēc ka laiks, pārvērties par nebeidzamām gaidām, izslēdza jebkādas domas. Bet viņš būtu varējis uzrakstīt intermeco — starpspēli starp diviem skaņdarbiem vai sonātes daļām, kas pārtrauc stāsta rāmo plūdumu, kaut ko līdzīgu pieturai ceļā . . .

Tomēr ceļš nav beidzies . . .

— O-le! -— noskan Ņinas sauciens.

Tas ir īsts norvēģu sveiciens.

Viņa skrien pretim.

— Tu jau šeit! Ir gan briesmīgi garas naktis. Saule nelec un nelec. Bet tagad ir labi. Tikai ļoti dzestrs . . .

— Še tev mani svārki. Sasildies.

— Un tu?

— Es arī. . .

Tā viņi lēnām dodas pa taciņu uz jūru.

— Tu nedusmo uz Vilmu? — viņa jautā.

— Nē.

-— Bet tu droši vien izbrīnījies?

— Es vēl arvien nepārstāju brīnīties!

Spēcīgs vējš cērt tieši sejā. Jūra bango un satumst.

— Bet šī romance ... — Ņina apstājas un pieliek plaukstas pie kvēlojošajiem vaigiem. — Zini, es jau no pirmās reizes visu sapratu. Man liekas, es pati to esmu uzrakstījusi!

— Neviens to nenodziedās td kā tu!

— Tāpēc ka neviens neizjūt . . . Nē, tu ar mani dari brīnumus!

Zālē vijas strauts. Nina smiedamās atkāpjas.

— Paskat, cik žigls! Laikam traucas uz jūru. Vai aizkļūs?

— Jūra taču ir tuvu!

— Nē, tā tikai liekas . .. Ak Eduard! Apsēdīsimies šeit uz sola. Tavi svārki tik silti! Nu, tā . . . Nez kādēļ visu laiku baznīcā zvana?

— Šodien svētdiena.

— Ak jā, šodien svētdiena! Svētku diena . . . Saki — vai tas nav sapnis: šis rīts un viss, ko pārdzīvojam?

— Nē. Tomēr es nezinu . . .

Viņa acīs atplaiksnī nemiers. Viņš ieklausās zvanu skaņās. Jā, tie nav baznīcas zvani vien... Varbūt tas ir sapnis . . .

Viņš pavelk sev virsū noslīdējušo svārku stūri.

— Es nemāku izskaidrot, -— viņa klusi saka. — Līdz šim brīdim manā dzīvē viss bija it kā neīsts . . . Un es varēju dzīvot bez bēdām, kaut arī pati nebiju bez trūkumiem . . . Bet tagad es redzu savā priekšā dzīvi un tā prasa no manis tik daudz, ka es baidos. Laime taču vairs nav sapnis; tā ir jānopelna.

— Nesaki tā! Ar ko tad es to esmu nopelnījis?

— Tu ... — Viņa apklust un paslēpj galvu pie viņa krūtīm. Taču arī aizvērtām acīm viņa saredz savā priekšā dzīvi, kas tagad prasa pilnību. — Es visu laiku runāju niekus, tāpēc ka pateikt gribas ļoti daudz. Bet to tu man piedod . . . Arī par šiem aizvadītajiem mēnešiem, kad tu cieti manas vainas dēļ. Vai tas tev neatriebsies kādreiz nākotnē?

— Ak, ko tu runā! Lai piedodu — tev?

Pēc brīža viņa nomet no pleciem svārkus un izslējās taisni. Viņas seja mazliet nobālusi: saule iegrimusi mākonī, un apgaismojums mainījies.

— Vai tev vairs nav auksti? — viņš kautri vaicā. — Vai tu ļaunojies uz mani?

— Par ко? Par to, ka tu tikai tagad iedomājies mani noskūpstīt?

Viņa smejas un pēkšņi kļūst nopietna.

— Es domāju par to, kādi mēs būsim tādā pašā rītā pēc četrdesmit.. . nē, pēc piecdesmit gadiem, kad svinēsim mūsu zelta kāzas!

— Ko?

— Skaitīsim ar šodienu, labi?

— O, Ņina!

— Un lūk, pienāks tāds pats rīts. .. pēc piecdesmit gadiem. Vai tā nevar būt?

— Tas ir tik tālu . . .

— Neticami! Bet tu padomā! Tagad mums abiem kopā ir četrdesmit gadu. Bet tad būs simt četrdesmit! Vai tev nekļūst baigi?

— Nē.

— Kāpēc tu smaidi? Tu netici, ka tā būs? Jā, tas ir tik tālu. Taču pat tas, kas ir patlaban, man šķiet kā sapnis — šis rīts, un mēs esam divatā ...

Viņš to saprot. Neiespējami noticēt. Ciešanas ir reālas. Un arī brīnuma gaidas ir reālas. Bet laime, kas atnākusi un vizuļo kā sudrabotā jūra tālē un zvana kā baznīcas pulksteņi, laime, kas ir tepat blakus, kas veras pretī lielām, izbiedētām acīm, — tā ir neaptverama un nereāla. Viss tiešām līdzinās sapnim.

Skan ne tikai zvani vien. Zālē klusināti spēlē sienāžu orķestris, un šīs skaņas sakūst ar strautiņa čalu. Un, tāpat kā bērnībā, jaukākajās dienās, var dzirdēt, kā gaisā san neredzamas stīgas.

. . . Viņi iet pa taciņu roku rokā. Jau patrāpās viens otrs pretimnācējs. Kāds pavecāks pāris paiet garām. Sieviete skatās viņos platām acīm.

— Gluži kā bērni! — viņi izdzird aiz muguras tās balsi.

Taciņa sašaurinās. Eduards paceļ Ņinu uz rokām un pēc dažiem soļiem uzmanīgi nostāda uz kājām. Viņa stāv pakalnā pietvīkusi, no galvas līdz kājām saules apmirdzēta.

Skatienam atklājas jūra, uzdvesmo dzestrums.

-— Vai gribi, pavizināsimies ar laivu? — Nīna jautā. — Uz ūdens patlaban neviena nav.

Un, kamēr viņš nokāpj lejā, lai sadabūtu laivu, viņa aplaiž acis visapkārt. Dun zvani. . . Viņa aptver ar abām rokām plecus un pavērš seju pret sauli. Viņa redz, kā krasta ēnā peld dzeltenas piles un gaisā kā baltas sniegpārslas riņķo kaijas.

Eduards atnāk atpakaļ, un viņi apkampušies kāpj lejā pie jūras.

Bet tad pašā nogāzes apakšā viņi sastop cilvēku ar gariem, sirmiem matiem. Viņš turas ļoti taisni, viņa apģērbs ir vecmodīgs un ļoti vienkāršs. Vecā vīra seja ir neparasti pievilcīga, bet apaļās, izvelbtās acis izskatās apbrīnojami jauneklīgas. Viņš ir svinīgi nopietns, taču kāds iekšējs smaids kā gaišums liegi apstaro viņa seju.

Viņa parādīšanās ir negaidīta. Liekas, viņš izniris un izkāpis no jūras. Grūti noteikt viņa gadus. Acīm redzot, viņš ir vecs. Taču šāds iespaids nepaliek ilgi.

Viņš apstājas Ninas un Eduarda priekšā, un viņa sejā skaidrāk iezīmējas smaids, bet acis, kurās staro labvēlība, līksmi iespulgojas.

Vienu mirkli viņš noraugās mīlas pārī, pēc tam — arvien vēl tikpat svinīgi — zemu palokās viņu priekšā. Viņi pietvīkst, tomēr neatraujas viens no otra: tāda doma viņiem neienāk ne prātā. Viņi jūt, ka šis dīvainais cilvēks ar laipno seju un jauneklīgajām acīm ir viņiem tuvs, ka viņš vēl tiem labu un ka nekāds mācītājs zemes virsū nebūtu varējis tik pilnīgi un līksmi svētīt viņu saites.

Viņi palocīdamies atņem svešinieka sveicienu, un viņš ar savām garajām kājām aizsoļo garām.

Jau laivā sēdēdama, Nīna saka Eduardam:

— Vai tu zini, kas tas tāds bija?

Viņš pamāj ar galvu.

-— Es nojautu. Tātad viņš ir atgriezies no sava ceļojuma?

— Jā. Mūsu ģimene jau sen vēlējās iepazīties ar viņu, bet arvien kaut kā neizgadījās. Un tad viņš uz ilgu laiku aizbrauca. Bet es esmu tik priecīga, ka tieši šodien mēs viņu satikām! Tā ir laba zīme!

—- Es arī tā domāju . . .

Mākoņi tikmēr bija izklīduši, un sākās skaidra, gaiša diena.

Inteimeco

Cilvēks slāv savā istabā ar gotiskajiem logiem, kuru priekšā dārzā iekārtotas puķu dobes. Jau vakars. Viņa vienīgais viesis sēž pretī pie nelielām klavierēm. Viņš nupat beidzis spēlēt. Namatēvs noraugās viņā domīgi un laipni.

— Esmu jums ļoti pateicīgs, Matison-Hansen, par to, ka jūs man visu parādījāt. Romance ar maniem vārdiem ir brīnišķīga. Bet atzīšos, tas neesmu es. Tas nepavisam neesmu es. Toties skaņdarbs klavierēm izsauc manā atmiņā kaut ko senu un ļoti pazīstamu. Es tikai nevaru atcerēties . . . Lūdzu jūs, nospēlējiet vēlreiz «Vientuļo ceļinieku»!

— Tā ir tikai improvizācija, kas man palikusi prātā, — Matisons-Hansens atbild, — viņš man teica, ka pabeigšot šo skaņdarbu varbūt pēc daudziem gadiem . . .

— Vienalga, tas man patīk tāds, kā ir . . .

Ērģelnieks Matisons-Hansens atkārto skaņdarbu ar

nosaukumu «Vientuļais ceļinieks». Viņš mazliet uztraucas, bet tieši tāpēc spēlē vēl labāk.

— Pateicos jums! — mājastēvs vēlreiz saka. — Nudien, es kaut kur jau esmu redzējis tādu vientuļu ceļinieku!

— Tātad atļaujat iepazīstināt jūs ar šo jauno mūziķi? — Matisons-Hansens jautā. — Viņam vēl ir daudz citu jauku darbu. Un viņš jutīsies laimīgs iepazīties ar jums!

Mājastēvs piekrizdams paloka galvu un pēkšņi vaicā:

— Sakiet — vai viņam ir ļoti gaiši mati? Un gaišzilas, dzirkstošas acis?

— Jā. Bet tādu mūsu vidū ir daudz!

— Jums tā šķiet?

— Nē . . . Tomēr nē . . . Vienīgi par matiem . . . Mēs esam ziemeļnieki . . .

— Es gandrīz esmu pārliecināts, — mājastēvs saka, — ka šorīt no rīta viņu sastapu.

Kad Matisons aizgājis, viņš ilgi soļo pa istabu un klusi dungo dziesmiņu. Viņa seja ir domīga, bet iekšējais smaids tajā nenozūd. Šobrīd tam ir skumju ēna.

Aiz loga nakts. Gaiša gan, kā vasarā, bet tomēr nakts. Tā nolaidusies nemanot, kā daudz kas dzīvē atnāk nemanot.

Hanss Kristiāns Andersens pieiet pie sava galda. Kokā griezta dzeguzīte uz pulksteņa skatās apaļām acīm un redz, ka viņš nosēstas rakstīt. Varbūt dienasgrāmatu, bet varbūt jaunu pasaku . . .

«. . . Un tad dzejnieks atgriezās savā dzimtenē un satika savus draugus, kas bija ar viņu vienā vecumā. Cik ļoti viņi novecojuši! Tiesa, viņi centās turēties mundri, un tikai dzejniekam, kas atgriezies no tālām zemēm, viņi teica, ka viņš esot pārvērties. Kā nu ne! Apritējuši apaļi sešdesmit gadi!

Vairākus paziņas viņš vairs nesastapa. Tie atdusējās kapsētā, un koki, nolīkuši tiem pāri, čukstēja: «Tagad vasara! Un mēs atkal varam šalkot!»

Bet ceļinieks bija vientuļš, kā allaž. Vientulība bija viņa mūžīgais pavadonis, viņa ceļa biedrs, un tā atnāca viņam līdzi uz dzimteni. Viņš nevarēja likt tai aiziet. Vienīgi cilu ļaužu vientulību viņš prata aizdzīt.

Bet pavasaris bija tikpat krāšņs kā citus gadus, zem plašajām debesīm ziedēja klusais dārzs, un tie, kas toreiz bija bērni, nu jau izauguši. Uz taciņas, kas veda uz jūru, dzejnieks sastapa divus tādus izaugušus bērnus un nobrīnījās par dabas neizsīkstošo devību. Viņš domās vēlēja laimi šim jaunajam pārim, no visas sirds svētīja

viņus un aizgāja savu ceļu — viens, tāpēc ka viņš bija vientuļais ceļinieks.»

Tā viņš rakstīja.

Bet vai tiešām viņš bija vientuļš, ja viņam tik daudz draugu visā pasaulē?

Otrās dajas beiaas

TREŠĀ DAĻA

.

PIRMĀ NODAĻA

Kamēr Nīna dzīvoja Parīzē, Grīgam Kopenhāgenā bija radušies draugi un pirmais starp tiem — Rikards Nurdroks.

Neierobežotās simpātijas, ko Grīgs izjuta pret jauno mūziķi, drīz vien izvērtās draudzībā, kas gan bija mazliet eksaltēta, romantiski pacilāta, taču tolaik cilvēki tā izprata draudzību. Ikdienišķām rūpēm tādā draudzībā netika ierādīta vieta, un reti varēja sastapt divus draugus, it īpaši no jaunajiem, kuru attiecības, vienmēr īstas un patiesas, nebūtu eksaltētas. Starp draugiem nenovēršami izraisījās dedzīgi strīdi, kas ievilkās pāri pusnaktij, dažkārt pat līdz rītam, skanēja uzticības apliecinājumi ideāliem, tika iecerēti fantastiski tālas nākotnes plāni. Sarunu tematu bija tik daudz, ka, dzīvodami vienā pilsētā un pat vienā mājā, draugi savā starpā cītīgi sarakstījās.

Tāda bija pagājušo gadu tradīcija. Tā savā laikā Krievijā draudzējās Hercens un Ogarjovs, vēlāk Serovs un Stasovs, kuri spēja, tikko izšķīrušies pēc ilgstošas sarunas (kā tas bija Lista vieskoncertos), steigties mājās, lai uzrakstītu viens otram savus iespaidus. Tas tāpēc, ka viņu saruna nebija un nevarēja būt galā! Tā juta un rīkojās jaunībā Sūmanis, tāds pats bija Šūberts, tā iztu-turējās pret saviem draugiem jaunais Šopēns (viņš tos uzrunāja: «Mana sirds!», «Mana dārgā dzīvība!»). Un tāda pati draudzība daudz gadu vēlāk saistīja romantisma pēcniekus — divus jaunus mūziķus — Grīgu un Nurdroku.

Rikarda Nurdroka jūtas pret Grīgu bija reizē apbrīna un nemierpilns maigums, kā mātei pret savu ģeniālo pirmdzimto. Viņš baiļojās par Eduarda veselību; viņš zināja, ka Grīgs sešpadsmit gadu vecumā gandrīz nomiris, un tagad Rikards pastāvīgi atgādināja viņam pasaudzēt sevi.

Nurdroks bija tikai gadu vecāks par Eduardu, bet paņēma viņu savā aizbildniecībā. Viņš pats bija zaļoksnējs puisis, kā mēdz teikt, «piens un asinis». Viņa zilās acis spulgoja jautrībā. Tiesa, bērnībā viņš bija grūti slimojis. Ārsts, kas toreiz Rikardu ārstēja, bija teicis, ka par nākotni viņš neesot drošs. Gadoties, ka pēc tādām slimībām negaidīti, pēc vairākiem gadiem, izraisās recidīvs, turklāt ļoti bīstams. Zinātne vēl neesot izpētījusi šādus gadījumus, bet tādi ir novēroti.

Taču Rikards kopš tās reizes nekad netika slimojis un pilnīgi attaisnoja sava radinieka Bjernsona pārliecību, ka bērnībā smagi izslimojušies cilvēki izaug veselīgi un dūšīgi. Un tikai nupat pēdējā laikā Nurdrokam bija piesities klepus -— sekas no saaukstēšanās rudenī kalnos.

Nurdroka aizbildnība izpaudās galvenokārt rūpēs par Grīga veselību. Viņš bija tik ļoti pārliecināts par Grīga izcilo talantu un nonācis tādā viņa mūzikas varā, ka tikai retumis atļāvās tieši izteikt aizrādījumus. Grīgs uzmanīgi uzklausīja tos: Nurdroks viņa acīs bija liela autoritāte.

Nurdroks pats rakstīja samērā maz. Norvēģu nacio-

nālā himna un mūzika divām Bjernsona lugām pagaidām bija viņa vienīgie pilnīgi pabeigtie skaņdarbi. Pēc tiem varēja spriest par viņa oriģinālā, novatoriskā talanta vērienu, kuram piemita Bēthovena stils un tiekšanās pēc formas klasiskās stingrības. Sevišķu poētiskumu šiem skaņdarbiem piešķīra norvēģiskais kolorīts. Tomēr labākais no visa bija viņa improvizācijas ar neizsmeļamu melodiju bagātību. Velti Eduards lūdza viņu pierakstīt. kaut daļu šo improvizāciju. Nurdroks atbildēja, ka viņam neatliekot tam laika. Viņš vienmēr bija apkrāvies ar darbiem un pienākumiem, — sākot ar politisku sanāksmi universitātē, kurā viņš īstenībā nemācījās, bet kur visi viņu pazina, un beidzot ar kora mēģinājumiem vai nodarbībām ar skolniekiem. Tas viss viņam bija svarīgāk nekā komponēšana.

— Bet tu taču visu aizmirsīsi! — Grīgs uztraucās.

— Nav nekāda nelaime! — Nurdroks atbildēja. — Aizmirsīšu vienu, izdomāšu kaut ko citu!

Un viņš patiešām izdomāja kaut ko vēl oriģinālāku un novatoriskāku.

Eduardam bieži likās, ka Rikards maz vērības pievērš paša daiļradei, kaut gan nevarētu teikt, ka viņš neticētu sev. Nurdroks zināja savu vērtību. Bet, juzdams aicinājumu būt gara gaismas nesējam, viņš nespēja pilnīgi ziedoties mūzikai. Viņam prātā bija tikai viens mērķis: tautas labums, tautas izglītošana, bet, kādā ceļā to panākt, tas viņu mazāk interesēja; ja šajā lietā noder arī mūzika — jo labāk! Par laimi, ir pienācis tāds laiks, kad arī mūziķi var teikt savu vārdu!

Sabiedriskā darbība paņēma visu Nurdroka laiku. Tagad viņam bija jauna ideja: tāpat kā Ule Buls, kas Bergenā nodibināja nacionālo teātri, kurā puse aktieru bija vienkārši ļaudis, tā arī Rikards Nurdroks bija iecerējis nodibināt kori — un, ja iespējams, arī orķestri — no studentiem un pilsētas amatnieku kārtas ļaudīm un šos mūzikas mīļotājus ar laiku izaudzināt par īstiem mūziķiem. Viņš bija dzirdējis, ka Krievijā šāds milzu pasākums jau ir radies: valodas par bezmaksas mūzikas skolu un Balakireva pulciņu nonāca Nurdroka ausīs caur vācu mūziķi Hunki, kas bija apmeklējis Pēter-

burgu. Hunke nepiekrita Balakrieva darbībai un viņu pašu dēvēja par «skitu», taču Nurdroka asais prāts viegli izlobīja patiesību no neobjektīviem izdomājumiem. Hunke bija pieskaitāms tam piesardzīgo un nenozīmīgo mūziķu tipam, kuri Nurdrūkam sevišķi derdzās. Tāpēc viss, ko Hunke kritizēja, jau pats par sevi ieinteresēja Rikardu.

Protams, te nevarēja būt runas par tik grandiozu ieceri kā norvēģu bezmaksas skolas nodibināšanu, turklāt Kopenhāgenā, bet kora organizēšana šķita iespējama. Kad Nurdroks vienā no publiskām orķestra repe-tīcijām uzaicināja zālē klātesošos mūzikas cienītājus piedalīties kora pulciņā, jau starpbrīdī turpat pie viņa nāca pierakstīties. Un nākamajā dienā ieradās vēl jauni entuziasti.

Augas dienas viņš pavadīja ārpus mājas. Un rīta cēlienā, kas darbam ir svētīgs, viņš nekad nekomponēja. Vienīgi vakaros — un tad arī ne vienmēr — viņš mēdza atpūsties pie klavierēm. Bet tieši atpūsties, nevis strādāt: viņš improvizēja vai spēlēja citu komponistu skaņdarbus un ne dzirdēt negribēja, ka būtu jāpieraksta kaut jel kāds no paša ekspromtiem.

— Pagūšu! — viņš atrunājās.

— Kur nu pagūsi, — Grīgs uztraucās, — ja tu ziedo laiku citām lietām! Kāpēc tev vajadzēja šodien apmeklēt Ivaru Osenu, lai pierakstītu viņa parunas? Tas ir interesanti, bet vai dzīvē nav daudz kā interesanta?

Ivars Osens bija valodnieks, kas aizstāvēja zemnieku izloksnes nostiprināšanu literatūrā.

— Bet mēs taču arī nodarbojamies ar to pašu, — Nurdroks iebilda, — tikai viņš poēzijā un mēs mūzikā!

— Tāpēc ņem un nodarbojies ar mūziku! Spēlē! Es pats pierakstīšu, ja tu nevīžo!

— Patiešām, nav vērts, — Rikards atbildēja. — Kas tur ko pierakstīt? Bet man negribas apstāties. Pagūšu! ... Tu domā, man negribētos ieslēgties istabā un tikai spēlēt? — Rikards atzinās vienā no tādiem vakariem. — Ļoti gribas. Bet nedrīkst. Mūsu dienās ir kauns būt tikai mūziķim!

— Un ko nozīme — but tikai mūziķim? — negaidot vaicāja Grīgs.

— Dīvains jautājums! Būt tikai mūziķim nozīme dzīvot savā mākslā, mūzikā un neredzēt neko sev apkārt.

— Un ko nozīmē — dzīvot savā mākslā? — Grīgs nopietni turpināja.

— Kas tev šodien lēcies? Ja es tevi labi nepazītu, varētu nodomāt, ka tev gausa domāšana!

— Iespējams, tā arī ir. Tomēr es vēlētos saprast, ko saka citi, gudri ļaudis.

— Netēlo, lūdzu! Tu visu lieliski saproti!

— Zvēru tev, ka ne! Es, piemēram, par sevi zinu, ka esmu tikai mūziķis. Es tieši dzīvoju savā mākslā, skaņās . . .

— Bet skaņās tu iedzīvini Norvēģiju! Tas nozīmē, ka tu esi patriots, savas zemes pilsonis!

— Es iedzīvinu to, kas man ir mīļš.

— Tad jau lieliski!

— Bet kā lai saprot tevi, Rikard? Tu esi tik enerģisks, tik rosīgs! Kāpēc tu atrod laiku visam citam, tikai ne savai daiļradei!

— Tāpēc ka ir lietas, daudz svarīgākas nekā mana daiļrade.

— Daudz svarīgākas citiem, bet ne tev!

— Man nedrīkst būt pašam savu interešu, kas nesaplūstu ar kopējām, visas cilvēces interesēm!

— Kāpēc tad tu nodarbojies ar mūziku, ja tā tev nav svarīgākā?

— Dievs mani apveltījis ar spējām, tās jāliek lietā!

-— Nu, ko tad tu mīli vairāk par visu pasaulē?

-— Dzimteni, — bez apdomāšanās atbildēja Nurdrēks. — Tu taču arī?

— Jā. Bet tieši tāpēc man jāizkopj savas spējas. Mūzika ir mans ierocis. Un tam jābūt asam! Slikts mākslinieks ir slikts patriots!

— Jā. Tomēr māksla ir tikai līdzeklis!

— Varētu domāt, — Grīgs pasmiedamies teica, — ka gadījumā, ja dzimtenes labā tev vajadzētu uz visiem laikiem atteikties no mūzikas, nespēlēt, nekomponēt, tu arī būtu ar mieru — aiz patriotisma!

— Uz vietas! Un bez jebkādas šaubīšanās!

— Tā gan? Un pat neskumtu?

— Nezinu. Tas nebūtu svarīgi!

-— Bet es — nē! Nē! Ja arī rastos tāds fantastisks . . . šķērslis, es teiktu: tad labāk ņemiet manu dzīvību! Tāpēc ka bez mūzikas es nespēju dzīvot!

— Tātad tu turpinātu nodoties mūzikai, ja mums atņemtu dzimteni?

— Tā darīja Šopēns. Un viņš saglabāja tās dvēseli!

Iestājās klusums. Eduards smagi elpoja. Un pēkšņi

izdzirda Nurdroka smieklus.

— Kas tev?

— Ak, kādi mēs esam muļķi! Pieļaut, ka ir iespējams iznīcināt mūziku! Turklāt dzimtenes laimes labā! Kad tai pašā laikā mūzika ir viens no tās lielākajiem dārgumiem!

— Redzi nu, — Eduards gurdi pasmaidīja, — iznāk, ka man ir taisnība. Kaut arī pateicu muļķību, tomēr pamatā man ir taisnība!

— Nu, pagaidi: tiklīdz mūsu pilsētā muzikālā dzīve ieies sliedēs, kā esam iecerējuši, es tūdaļ ķeršos pie darba. Ieslēgšos un nevienu nelaidīšu sev klāt. Arī tevi ne!

Kādreiz vēlu vakarā Eduards saņēma no Nurdroka vēstulīti. Grīgs bija bijis Rungestādē un tikko šķīries ar Nīnu. Viņš vēl paguva noķert pēdējo omnibusu, kas gāja uz Kopenhāgenu.

— Vai kas noticis? — viņš vaicāja, ieiedams Nurdroka istabā.

— Jā. Rīt es braucu uz Berlīni. Turienes norvēģi — un ne tikai norvēģi vien — ļoti ieinteresējušies par «Eiterpas biedrību».

— Un neviens cits, izņemot tevi, nevar braukt?

— Nē taču: viņi gaida mani. Tev nu vajadzēs šeit mazliet pastrādāt.

— Labi.

— Nepārpūlies. Tu esi tā kā vājāks kļuvis pēdējā laikā. Tātad es braucu . . . Nemaz negaidīju to!

— Un ilgi būsi projām?

— Kamēr viss nokārtosies. Un tagad — spēlēt!

Viņam priekšā bija Grīga «Humoreskas».

— Ak, cik tu esi talantīgs! — Nurdroks iesaucās, norādīdams uz nošu burtnīcu. — It sevišķi šis valsis! Tieši rīts, tieši pavasaris! Smalkums, spirgtums! Un kā izdevies vijoļu skanējums! Jā, tas jau ir jauns vārds mūzikā! Un cik mīļi, ka tu tās esi veltījis man!

—- Tu taču esi mans labākais draugs!

— Jā, man ir laimējies, ka tevi satiku!

— Tev? Man gan ir laimējies!

Nurdroks nospēlēja «Humoreskas».

— Ir lietas, ko mākslā nevar izskaidrot, — viņš teica. — Nu, kā tu izskaidrosi melodiju? To var nosaukt, var pat apzīmēt matemātiski, bet kā izskaidrot tās iedarbību? Kāpēc šajā vietā man gribas raudāt, bet šeit jāpasmaida? Reizēm pat jācieš, ka nevaru to izsacīt. . .

— Nē, — Grīgs teica, — es neciešu. Kāpēc man jāizskaidro mūzika, ja es to komponēju?

Nurdroks domīgi pabeidza spēlēt melodiju.

— Vai zini, kā es to iztēlojos? No rīta, saulei lecot, iet cilvēks ar ķocīti. Un met zemē sēklas. Stāsta, tā darījis mūsu Vergerlands', kaut arī viņš nav bijis zemkopis. Viņam kabatas vienmēr bijušas pilnas ar sēklām.. Redz, Lādam vajag būt māksliniekam!

— Vajag būt? — Grigs pārvaicāja.

— Mākslinieks ir sējējs. Vai tā nav?

— Jā. Bet, kad tu saki «vajag būt», man kļūst savādi ap sirdi!

— Tu neatzīsti pienākumu?

— Man šķiet, mākslā tāda nav!

— Tu esi jucis! — Rikards pat atgrūda savu krēslu no klavierēm.

— Nē, esmu pie pilna prāta. Tomēr es nevaru atcerēties, ka būtu uzrakstījis kaut ko labu, vienīgi pienākuma spiests. Tā es strādāju Leipcigā. Un tas bija briesmīgi!

— Pagaid'! Bet kā tad tu komponē?

-— Es vienkārši citādi nevaru. Tā ir mīlestība, nevis pienākums. [6]

— Vai tad tie viens otru traucē?

— Netraucē. Tomēr mīlestība pirmajā vietā!

— Bet ja tev pēkšņi negribēsies komponēt un vispār negribēsies strādāt?

— Man — negribēsies?! Es taču katru ritu pamostos ar vienu domu: kaut ātrāk pie darba! Tikpat kā steidzos uz satikšanos!

— Bet tas taču var pāriet, — Rikards teica. -— Ja tā ir mīlestība, tad taču . . . katra mīlestība beidzas.

— Bet ja nu tā ir uz mūžu?

— Tu esi tik drošs par sevi?

-— Droši zinu, ka mūzika ir mans aicinājums. Mīlestība uz mūziku nevar beigties!

Nurdroks iekāsējās.

— Nu labi, izbeigsim strīdu. Es jau zinu, kas tev ir uz sirds! Deg un kvēlo . . . Tāpēc arī tu tā runā!

Viņš pieiet pie loga un atver to vaļā.

— Bet ir taču meitene, kas arī mani varētu darīt laimīgu!

Viņi nekad nebija runājuši par to. Bet tagad Eduards neviļus izsaucās:

— Karina Enriksena?

Pie visa bija vainīga Hāgerupa kundze. Viņa iedomājās nokārtot savas brāļameitas dzīvi; meitene bija atbraukusi paviesoties. Karinai par godu viņa sarīkoja deju vakaru, salūdza jauniešus, nosēdināja Rikardu blakus Karinai pie galda, bet pēc tam lika, lai Karina uzlūdz viņu dejot. Ar vārdu sakot, bija sarīkota īsta līgavas lūkošana.

Rikards un Karina, neko nenojauzdami, iepatikās viens otram, un varbūt krustmātes pūliņi nebūtu bijuši velti, ja kāds no draugiem abiem jauniešiem neatvērtu acis, pateikdams, ka viņi izraudzīti par gluži parastas vulgāras savešanas upuriem. Tas nu bija par daudz. Neatkarīgā Kari, kas gatavojās studēt augstāko matemātiku un bija progresīva sieviešu kluba locekle, ārkārtīgi sašuta un pat paziņoja Ņinai, ka nekad vairs nespers kāju šajā namā. Vienīgi Ninas lūgumi mīkstināja viņas

apņemšanos. Tomēr Kari visādi centās izvairīties no Nurdroka, un arī viņš pats nemēģināja vairs meiteni sastapt un viebās, dzirdot viņas vārdu pieminam.

Izgadījās tā, ka Kari aizkavējās Kopenhāgenā un, sa-iedamās ar Nīnu, gribot negribot bija spiesta šad tad redzēt Nurdroku. Tomēr viņi gandrīz nerunāja viens ar otru un bija pārliecināti, ka arī neuzlūko viens otru.

— . . . Jā, acīm redzot., tas ir dziļi, — Nurdroks Grī-gam teica.

— Un tu esi pārliecināts, ka viņa ienīst tevi?

— Nē, pārliecināts es neesmu. Man pat liekas, ka otrādi, gluži otrādi! Bet, redzi, vajadzīgs laiks, lai visi aizmirst šo smieklīgo un muļķīgo sākumu . . . Pēc Berlīnes viss noskaidrosies . . .

Rikards kādu brīdi klusē, tad iesmiedamies saka:

— Bet varbūt man tikai tā liekas . . .

Un viņš sāk uzskaitīt visu, ko darīs, atgriezies no Berlīnes mājās. Lai arī kā iegrozītos personīgā dzīve, tomēr viņš uz kādu laiku, šķiet, pametīs visas sabiedriskās lietas un sēdīsies rakstīt simfoniju.

— Ak, kaut ātrāk! — Eduards saka.

Simfonijai būs trīs daļas. Vidējā, skerco, — hallinga un žīgas savienojums. Tā būs pirmā norvēģu žīga. Bet šās daļas vidus posms būs kaut kas pilnīgi jauns. Tā sastāvēs no kullokiem — sasaukšanās. Te nu būs reize pūšamajiem instrumentiem! Mežrags sasauksies ar oboju, un flauta apvīs viņu balsis ar punktētu hromatisku līniju. Un katra instrumenta balss izcelsies!

Pirmā daļa vēl nav īsti skaidra. Tās īstenībā vēl nav. Toties fināls, var teikt, jau ir gatavs: -tās būs variācijas par nacionālās himnas tēmu. Vēl nav zināms, cik būs variāciju, varbūt kaut kas nāks vēl klāt, bet pēdējai tad jābūt īstai himnai, kamēr pārējās tikai sagatavošanās tai. Jo tiesības uz himnu ir jāizcīna! Un katra jauna variācija tai tuvosies arvien vairāk. Viena no variācijām iecerēta vīriešu balsij ar stīgu kvartetu, bet fināls — korim ar orķestri.

Un Nurdroks spēlē hallingu — nevis divas ceturtdaļas,

bet sešas astotdaļas taktsmērā, kas tuvina norvēģu deju žīgai; pēc tam viņš atveido instrumentu sasaukšanos un dzied finālkora melodiju. Eduardam pārskrien karstas tirpas. Viņš pieceļas no savas vietas, soļo pa istabu un arī dzied pēdējo variāciju.

Lejā kāds piedauza pie griestiem. Tas ir nodokļu iekasētājs, kas dzīvo vienu stāvu zemāk. Klaudzieni ir bieži un nikni. «Jaunie cilvēki!» šie klaudzieni it kā saka. «Jūs aizmirstaties! Jūs aurojat savas dziesmas vēl pēc pūsti akts! Es labprāt iekaustītu jūs ar šo nūju!»

— Pietiks! — Nurdroks jautri saka, aizcirzdams klavieru vāku. — Ļausim viņam gulēt. Visu pārējo — pēc Berlīnes!

OTRA NODAĻA

Hāgerupa kundzes skatuviskā āriene, zemā, sulīgā balss un diženā stāja ļāva viņai jaunībā tēlot bargu varoņu lomas, tādas kā Brunhildi, Klitemnēstru vai Žannu d'Arku. Viņai bija panākumi, bet, tiklīdz nomira pirmais vīrs, teātra direktors, un viņa iestājās otrā laulībā, viņa no skatuves aizgāja. Hāgerupa kundze ar vīru aizbrauca uz Norvēģiju un nodzīvoja tur desmit gadu. Taču Hermanis Hāgerups dabūja Kopenhāgenā izdevīgu darba vietu un kundze atgriezās pilsētā, kurā kādreiz bija plūkusi slavas laurus. Šeit viņā atdzima vecās atmiņas un viņa atkal iedomājās sevi traģēdijas lomās. Skatoties viņā, grūti bija pateikt, vai viņa atkārto lomu vai vienkārši uzrunā savu sarunu biedru. Viņa nelietoja ikdienišķus vārdus, bet runāja lēni, svinīgi, vērdamās tālē . . . Viņa lasīja siržu domas, pareģoja nākotni, un visi viņas pareģojumi bija drūmi. . . Arī sev pašai viņa pareģoja visādas nelaimes un pat agru nāvi, kaut gan nodzīvoja deviņdesmit divus gadus garu mūžu.

Taču pretēji paradumam viņas pareģojumi par meitu bija drīzāk rožaini. Parīzē pavadītā sezona bija stiprinājusi viņas cerības. Tiesa, jauniņā Nīna ievēroja, ka Parīzē visām sievietēm ir panākumi, bet Hāgerupa

kundze zināja, ko dara. Viņa iegalvoja vīram, ka nākamā sezona Parīzē būšot Nīnai izšķiroša visādā nozīmē.

—• Vai tu, sirsniņ, esi droša, — lādzīgais Hermanis Hāgerups vaicāja, — ka meitene gribēs braukt uz Parīzi? Man liekas, viņai labāk patiks palikt tepat. . .

— Jums vienmēr kaut kas liekas! — kundze atcirta.

— Nē, no tiesas, sirsniņ, — Hermanis turpināja. — Man tāda jušana, ka mans radinieks Eduards nenāk pie mums ne tevis, ne manis dēļ un . . . ka viņu šeit ļoti labi uzņem.

Kad kundzi sagrāba kādas spēcīgas jūtas, viņa vienmēr atcerējās piemērotu vietu no kādas lomas. Tā, aizejot no skatuves, viņa atvadījās no biedriem ar Orleā-nas jaunavas vārdiem: «Es eju projām no jums un neatnākšu vairs nemūžam!»

Taču tagad viņai pat neienāca prātā nekas piemērots. Tas, kura dēļ būtu jābaiļojas, viņas acīs bija pārāk nenozīmīgs.

— Mana meita! — viņa iesaucās. — Nē taču, jūs kaut ko sajaucāt! Jūs vienkārši esat sliktās domās par manu meitu!

— Es neesmu sliktās domās, mans draugs, es tikai nepievienojos tavām domām par šo zēnu. Vēl nav zināms, vai tā nav spidoša partija mūsu meitai!

— Augstais dievs! Tik neievērojama persona!

— Tomēr, sirsniņ, viņš ir komponists . . .

— ... kuram nekā nav, kurš pats nekas nav un raksta nevienam nevajadzīgu mūziku!

— Viņš vēl ir ļoti jauns . . .

— Tā jau ir tā lieta! Bet mana meita nevar aizrauties ar kaut kādu puišeli. Viņai vajadzīgs vīrs, kas padarīs viņu slavenu!

— To es arī domāju, ka viņš padarīs slavenu . . .

— Ha-ha-ha! — kundze atbildēja.

Viņa nenoticēja vīram un nolēma parunāt ar Ņinu, lai kopīgi uzjautrinātos par «smieklīgajiem murgiem». Ninas mierīgā atbilde viņu satrieca.

— Ja ne citādi, agrāk kā pēc sešiem gadiem tu nevarēsi lemt par savu dzīvi! -— kundze teica.

Tas bija mājiens uz to, ka Dānijas likumi neatļauj abu dzimumu jauniešiem stāties laulībā bez vecāku piekrišanas līdz divdesmit pieciem gadiem.

— Bet manis tai laikā jau vairs nebūs, — Hāgerupa kundze piemetināja, — paldies dievam!

Nīnai par lieliem sirdēstiem, arī tēvs, kas vienmēr nostājās viņas pusē, šobrīd neatbalstīja viņu.

— Pagaidīsim, draudziņ, kaut vai pirmo ievērojamo panākumu, — viņš teica. — Es ticu, ka tas notiks daudz agrāk nekā pēc sešiem gadiem . . .

Pirmā prēmija, ko Grīgs saņēma filharmonijas konkursā par savu uvertīru «Rudenī», un komandējums uz Itāliju uz valsts rēķina netika atzīts par «ievērojamu panākumu». Tētiņš Hāgerups sacīja: «Pagaidīsim vēl mazliet!» Bet viņa sieva apšaubīja žūrijas komisijas taisnīgo novērtējumu. «Tā visa ir viena kompānija!» viņa izteicās par mūziķiem. «Viņi vienmēr balsta cits citu!» Par aktieriem, saviem kādreizējiem kolēģiem, viņas spriedums bija citāds: «Katrs to vien domā kā tevi nogremdēt!»

Norvēģim Itālija ir skaista, bet neizprotama zeme. Eduardu viss redzētais ne tik daudz sajūsmināja kā apstulbināja. Pēc iespaidu pilnas dienas viņš jutās kā salauzts. No diriģenta, ar kuru iepazinās Romā, viņš nekā jauna neguva. Leipcigā orķestris bija labāks un mūziķu kolektīvs saliedētāks.

«Kā tas izskaidrojams?» viņš rakstīja Nurdrokam uz Berlīni. «Jo ilgāk es uzturos šeit, dienvidos, jo vairāk ilgojos pēc dzimtenes. Norvēģiju redzu sapnī katru nakti.

Šeit es nevaru komponēt. Mani sajūsmina šejienes krāsas, zilzilās debesis, zeltainais gaiss •— es varētu minēt vēl daudz krāsu un nokrāsu, tomēr es palieku salts kā glečers. Apkārt viss ir pārāk spilgts, pārāk skaists, neiespējami skaists ... un neizraisa manī ne kripatas tā prieka, ko izjūtu mājās, tiklīdz parādās pirmās, tikko jaušamās mūsu bālā, skopā pavasara pazīmes.

Negaršo te dzēriens smalks,

Velti vīna kausu ceļu,

Mājās mīļāks ūdens malks,

Kalnu avotā ko smeļu.

Es apmeklēju muzejus, apbrīnoju senatnes glezniecību un skulptūru. Taču mūzikas zelta ēra, manuprāt, šeit ir beigusies. Vienīgi Verdi. . . Man ārkārtīgi patīk, kad viņam viss orķestris spēlē pianissimo. Tas ir neaizmirstams efekts.

Toties patiešām lieliska ir tautas mūzika ielās, tieši tas, kas, manuprāt, iedvesmo Verdi, piešķir viņam spēku. Mūziku var dzirdēt visur, jebkurā dienas un nakts laikā. Ikviens dziedātājs vai mandolīnas spēlētājs ir dzimis virtuozs.

. . . Nu jau divas nedēļas, kopš neesmu saņēmis no Tevis vēstuli. Vai tiešām esi tik aizņemts? Bet man tik ļoti pietrūkst Tevis, mans brīnišķīgais draugs! Kad gan es atkal dzirdēšu Tavu vīrišķigo balsi un mūziku, kurai es nu vairs neļaušu izplēnēt gaisā? Atceries, ko Tu man solīji?

Bet es ari pats esmu apņēmies: turpmāk uzmetīšu uz papīra visu, ko Tu manā klātbūtnē spēlēsi.

Uz visiem laikiem

Tavs Eduards.»

Viņš nepaguva nosūtīt šo vēstuli. Itālijas klimats viņam nebija dziedinošs. Mokošs drudzis novārdzināja viņu veselas divdesmit dienas. Dažkārt viņš stundām ilgi nogulēja nesamaņā. Tomēr viņš cietās un lūdza apkārtējos cilvēkus nesatraukt viņa piederīgos un neziņot par šo slimību.

. . . Bet Rikards Nurdrūks jau kopš mēneša bija miris. Kaite, kas viņam uzglūnēja no bērnu dienām, pārsteidza viņu svešā pilsētā un nogāza pēkšņi, ar vienu sitienu. Viss notika tik negaidīti, ka cilvēki, kas viņu Berlīnē bija iepazinuši, galīgi apjuka. Divas dienas pirms liktenīgajām beigām viņi apbrīnoja viņa darba spējas. Viņš staigādams izslimoja anginu: steidzās pabeigt savas darī-

sanas un atgriezties Kopenhāgenā nosvinēt dzimšanas dienu; viņam būtu apritējuši divdesmit četri gadi. . .

Viņš nomira slimnīcā no plaušu asiņošanas. Mūziķis, kas viņu Berlīnē pazina, vēlāk Eduardam stāstīja, ka Nurdroks visu laiku bijis tāds kā drudžaini rosīgs; iztei- ļ cieš, ka gribot ātrāk ķerties pie savas neiesāktās, bet prātā gandrīz jau pabeigtās simfonijas un esot it kā piebildis: «Ja esam rīkojušies nepareizi, to vienmēr atzīstam pārāk vēlu!» Cik rūgti bija Eduardam dzirdēt šos vārdus, atceroties viņu pēdējo sarunu!

Viņš sēdēja Berlīnē, svešā istabā, raudzījās uz nepazīstamu namu jumtiem un neticēja tam, kas bija noticis. Šai pilsētai nebija nekā kopēja ar Nurdroku. Un, klausoties sveša cilvēka stāstījumā par Rikarda pēdējiem dzīves mirkļiem, Grīgam brīžiem pavīdēja absurda un baiga doma, ka Nurdroks gaida viņu Kopenhāgenā un tam varēs pastāstīt šo dīvaino atgadījumu. Tieši tā vajadzēs iesākt: «Kā tev tas patīk, draugs!» Un viņš zināja, ka īstās bēdas sāksies tikai tad, kad viņš būs atgriezies mājās.

Bet svešā pilsēta Berlīne dabūja redzēt Nurdroku tādu, kādu Eduards viņu pazina tikai retos brīžos. Varbūt tas arī bija īstais Nurdroks? «Man bija tāda sajūta,» teica Berlīnes mūziķis, Nurdroka pēdējo mirkļu liecinieks, «ka viņš nomira skrējienā! Viņš visu laiku kaut kur traucās . . . Un nosauca kādu vārdu — izklausījās tā kā vietas nosaukums, tā kā sievietes vārds . . .»

Mūziķis bija pēc tautības vācietis, dzimis Bavārijā, viņš nespēja atcerēties norvēģisko vārdu, kas turklāt bija pateikts neskaidri, mirkli pirms nāves . . .

TRESA nodaļa

Kad Ulem Bulam apritēja piecdesmit seši gadi, viņš nolēma, ka ir pienācis laiks mest pie malas klejojumus un meklējumus. Fiziski viņš vēl bija mundrs, krustu sāpes viņu nemocīja, un naktī miegs bija ciešs, bet pieteicās citas vecāku ļaužu kaites, un Ule Buls to sajuta agrāk, nekā varēja nojaust citi.

Viņš vairs nebija tik zinātkārs kā agrāk. Viņš nemaz nepamanīja, ka palaidis garām vairākas interesantas izrādes Bergenas teātrī, teātrī, ko pats kādreiz bija dibinājis. Viņa paša mājīgais dzīvoklis un atpūtas krēsls pie kamīna rudens vakarā viņu vilināja vairāk nekā teātra zāle; viņu biedēja garie starpbrīži un noguruma pilnā atgriešanās mājās. Arī viesos viņš gāja reti, varbūt tikai pie konsula Grīga, kura dēlu, Ules mīluli, šinīs dienās gaidīja pārbraucam no Dānijas.

Ule Buls bija sakrājis nelielus ietaupījumus, kuru pietika, lai nopirktu sev vasaras māju, iekārtotu to pēc savas gaumes un sāktu tur dzīvot daudzo piemiņas lietu un atmiņu vidū, kas viņam tagad bija dārgākas par jauniem iespaidiem. Koncertos viņš vairs neuzstājās un atsacījās arī no stundu pasniegšanas. Tikai ļoti apdāvinātiem viņš neliedza savu padomu. Viņi varēja ierasties, kad vien vēlējās, un, protams, nekādu atlīdzību viņš par to neņēma, kaut gan ziedoja tiem krietni daudz laika.

Nosēdies Paganini portreta priekšā vai pārcilādams veltes, ko saņēmis šajos daudzajos gados un daudzās valstīs, viņš atcerējās savu dzīvi: priekus, tikšanās, pārestības. Reizēm viņš labsirdīgi nosmējās par sevi, iedomādams savas kļūdas, piemēram, kad bija sagudrojis nodibināt Pensilvānijā norvēģu koloniju un pieredzes trūkuma dēļ atdevis visu savu naudu manīgam veikalniekam, kas bija pratis iegalvot, ka saradīsies daudz kolonistu. Veikalnieks izrādījās blēdis un aplaupīja viņu līdz kreklam. Cik daudz reižu Ule Buls bija noslīdējis līdz pilnīgai nabadzībai, bet pēc tam sācis dzīvi no jauna, tāpat kā bērnu spēlē «Cirks». Nelaimīgi mests kauliņš uzkrīt liktenīgajam skaitlim, un jāsāk ar pirmo numuru! Un sāka arī. Un uztika līdz pašai augšai.

Jaunībā viņš bija iemīlējies, kā visi cilvēki. Tomēr meitene nebija varējusi saprast viņa nemierīgās alkas pēc klaidonīgas dzīves. Ceļot viņa vēl būtu bijusi ar mieru, taču ne klaiņot pa pasauli neziņā par rītdienu. Viņš turpretī ienīda ērtu ceļošanu ar ceļvedi rokā un atzinās meitenei, ka pēc savas dabas esot mūžīgais ceļinieks. Tas viņai nebija pa prātam. «Kāpēc tad jāprecas,»

viņa teica, «ja nav iespējams novīt ligzdu?» Viņai savā ziņā bija taisnība. Drīzumā viņa izgāja pie cita un novija ligzdu — kā jau bija gribējusi. Bet vēlāk sūrojās, ka dzīve neesot laba. Ej nu saproti!

Viņš pazina arī citas sievietes. Taču viņas visas kāroja dzīvot uz vietas. Un vienas dēļ viņš gandrīz palika Anglijā. Bet viņa bija precējusies un bez tam . . . Anglija tomēr nebija viņam piemērota zeme. Cilvēki, no kuriem viņš tur bija atkarīgs, par visu vairāk cienīja naudu un vāji izprata mūziku.

Tagad Ūle Buls jau bija labi iedzīvojies savā vasarnīcā, kur viņam apkārt bija grāmatas un notis, portreti un dažādas retas piemiņas lietas, tādas kā marabū spalvas vai sārtā šūnakmens izstrādājumi. Viņš negarlaikojās, pie viņa nāca viesi, viņš tiem spēlēja un klausījās no viņiem ziņas par «lielo zemi».

Tādas bija viņa ilgas pēc miera. Bet_bija vēl viena vecuma pazīme, daudz ļaunāka, kuru Ule Buls centās nomākt: viņš īgni, nelabvēlīgi izturējās pret jauniem komponistiem, neticēja viņu nākotnei un bija pārliecināts, ka mūzika, sevišķi tās melodiju krāšņums, sāk manāmi apsīkt. Mūziķi vingrinoties harmonijās tāpat kā mākslinieki krāsu sastādīšanā, taču ne zīmējuma cildenumu, ne formas pilnību, ne domas diženumu šie jaun-modes mākslinieki un mūziķi vairs nespējot sasniegt. Turklāt viņi arī netiecoties pēc tā un, liekas, uzskatot par nopelnu to, ka viņu domas attīstībai nav vairs tās konsekvences kā viņu priekštečiem. Viņi izgudrojuši jaunu vārdiņu: noskaņa. Vispār viņi labprāt mēdzot izdomāt jaunus nosaukums un pat jaunas teorijas, jaunu mākslas filozofiju. Viņiem ir savs elks — jaunizceptais mesija Rihards Vāgners.

Ūle Buls necieta Vāgneru un nāvīgi garlaikojās, klausoties Vāgnera operu fragmentus. «Kad nespēj izdomāt melodiju,» viņš mēdza sacīt, «tās drumstalas nosauc par vadmotīvu!» Tiesa, Ūle Buls gan netika apmeklējis Bai-reitu, pilsētu, kurā bija uzcelts teātris speciāli Vāgnera operu uzvedumiem un kur, kā ļaudis runāja, dziedoņi dziedot un orķestris spēlējot kaut kā īpatnēji. Bet jau tas vien, ka vajadzējis izgudrot kaut ko «īpatnēju»,

Ūlem Bulam šķita aizdomīgi. Mocartam nekas nebija jāizgudro: viņš nebaidījās uzvest «Burvju flautu» balagāna teātrī, un tā iekaroja visus. Un Ulem Bulam bija nepatīkami, ka Eduards Grīgs, kuru viņš mīlēja, aizraujas ar Vāgneru. Grīga klaviersonātes finālā Ule Buls saklausīja kaut ko vāgnerisku, kaut ko tādu, kas nomāc melodiju un skan juceklīgi . . . Bet varbūt tur nav vainojams Vāgners? Ule Buls bija gatavs to pieļaut. Metodika, mūzikas melodiju bagātība, acīm redzot, izsīkst neatkarīgi no komponistiem — tāpat kā pamazām, ja varam ticēt zinātniekiem, dziestot saules dzīvinošā gaisma. Tomēr saules gaismas, zinātnieki saka, pietikšot vēl miljardiem gadu ilgi, bet melodijas jau atkārtojas, nav tajās ne līdzšinējā svaiguma, ne arī tās spēj spēcīgi saviļņot, tās tikai patīk un arī ne vienmēr. Tāpēc arī sāk ķerties pie izsmalcinātām harmonijām, sarežģītiem ritmiem un komplicētas, reizēm pat pārsteidzošas instrumentācijas, ka galvenais spēks, mūzikas karaliene — melodija taisās mūs pamest.

Sajukums mūzikā mūsdienās skāris arī muzikālo formu: jau tiek sabojāta, zaudē savas iezīmes senā, cildenā forma — sonāte. Runā, pēc Bēthovena tā kļuvusi plašāka, dramatiskāka . . . Blēņas! Tā tikai vairāk izplūdusi. Sonāte ir divu spēku sadursme, divu pretstatu salīdzināšana un cīņa. Tā ir dramatiska divkauja, un tā prasa loģisku noslēgumu — uzvarošu vai traģisku, tomēr skaidru, ar jēgu. Jābūt skaidram, kā beigusies cīņa, kāds mērķis tai bijis un pie kā tā ir novedusi. Jābūt pierādītam, ka cīņa nav bijusi veltīga un, pat ja tā beigusies ar varoņa bojā eju — jo sonātē vienmēr piedalās varonis, — šī bojā eja nav bijusi viņa sakāve!

Arī pašiem pretspēkiem, šīm galējībām, šīm naidīgajām dvēselēm, citiem vārdiem, — sonātes muzikālajām tēmām, jābūt spēcīgām, spilgtām, nozīmīgām. Tas ir Bēthovena novēlējums, to no dzīves pieredzes secinājis Bahs! Bet kas notiek XIX gadsimta otrajā pusē? Sonāte kļuvusi vairs tikai vēstījums, epizodu virkne, kaut arī interesanta, -— bet traģēdijas raksturu cīņas un loģiska secinājuma vairs neredz!

Jā, zinātniekiem droši vien ^taisnība: pati saule, ja gribat zināt, vairs nav agrākā! Ule Buls salst šajā saulē! Bet kādreiz viņam bija ļoti karsti. Vienmēr karsti, ikvienā gadalaikā. Ziemu saule vismaz spīdēja un dažkārt pat ļoti spoži. Un zāle bija biezāka, un tās zaļums tiešām žilbināja acis. Un, starp citu, vai tagad vairs var sastapt tik skaistus cilvēkus, kādi senāk patrāpījās ik uz soļa!

Ar šādu, lūk, noskaņojumu Ule Buls cīnījās visiem spēkiem, apzinoties, ka līdz ar to patiešām iestājas vecums.

Tomēr laikmetīgo mūziku viņš nespēja atzīt un uz «Tristāna un Izoldes» klavierizvilkuma malām, tur, kur sākas ievads trešajam cēlienam, pierakstīja: «Te nu ir viss, ko vēlaties, tikai ne mūzika!»

Vienā^no tādām neveiksmīgām dienām 1867. gada pavasarī Ule Buls saņēma no Kristiānijas ielūgumu atbraukt paklausīties «Pirmo norvēģu mūzikas koncertu». Tas nozīmēja, ka no Dānijas ieradusies norvēģu mūziķu grupa, lai dzimtenē parādītu, kas ir sasniegts «Eiterpas biedrības» divos pastāvēšanas gados. Programmā, ko Ule Buls saņēma, viņš izlasīja Hjerulfa, Svendsena, Nurdroka un Grīga vārdus. Eduards Grīgs! Un nabaga Nurdroks, kura mūziku atskaņos pēc viņa nāves!

Ule Buls ieradās galvaspilsētā koncerta dienā un vakarā aizgāja uz universitāti, kur parasti notika muzikālas sanāksmes. Viņš bažījās, ka apmeklētāju būs maz. Taču zāle bija pilna, cilvēki stāvēja pat pie durvīm. Ule Buls sastapa paziņas, ko sen nebija redzējis. Viņš juta neparastu pacilātību, kā jaunības dienās, kad ikviens koncerts viņam bija notikums. Šeit viņš sastapa arī netīkamus cilvēkus, tādus kā mūzikas kritiķis Eng-stā, kas atzina vienīgi itāliešu mūziku. Kritiķis jau priekšlaikus zobgalīgi smaidīja, aizspriedumains tāpat kā viņa spalvas biedri. Diemžēl Ūles Bula vieta iegadījās tieši līdzās kritiķim.

-— Sakiet, lūdzami, — Engstā viņu uzrunāja, sataisījis neizprotošu un izbijušos seju, — kā to lai saprot — norvēģu mūzika? Norvēģu teātris — tas man būtu skaidrs. Bet norvēģu mūzika! . . .

— Savā laikā jūs nesapratāt arī teātri, — drūmi atsaucās Ūle Buls, — un tāpat prasijāt, ko tas nozīmējot ... Es atceros . . .

— Tomēr teātris — tas ir fakts!

— Mūzika tāpat!

— Bet kā gan var visu vakaru klausīties norvēģu mūziku vien! Nomirt var aiz garlaicības!

— Jūs taču klausāties augus vakarus itāliešu mūziku vien! — Ūle Buls atbildēja.

— Vai to var salīdzināt! — kritiķis uztraucās. — Itāliešu mūzika! Viņiem ir kultūra, tradīcijas, skola! Bet kas šeit? Gans ar savu tauri, pašmāju vijolnieks ar dažiem hallingiem, kāda zosu gane ar saldsērīgu meldiņu ... Protams, var jau to saukt arī par atklājumu, bet...

— Bet jūs taču vēl nekā neesat dzirdējis! Un ganu ar tauri arī nekad neesat redzējis! Tāpēc ka rītos pārāk ilgi guļat!

-— Klusāk taču! Jau sakas! — aizmugure viņus apsauca.

Koncertu ievadīja koris. Izpildīja Nurdroka dziesmu «Jā, mēs mīlam šo zemi». Jau pusgadu stortingā apsprieda, vai paturēt šo dziesmu par oficiālo himnu, pareizāk sakot, nevis apsprieda, bet nepieskārās šim jautājumam. Bjernsonam, kā nelaiķa komponista radiniekam un teksta autoram, nebija ērti to atgādināt, bet tikmēr Nurdroka dziesma bija iegājusi tautā. Un, ja veco himnu izpildīja oficiālās svinību reizēs, tad Nurdroka dziesma atskanēja ielās tautas svētkos un studentu sanāksmēs. To dziedāja gani kalnos un zvejnieki jūrā. Un pat bērni, kas vēl skolā negāja, dziedāja to savās rotaļās, par skolēniem nemaz nerunājot.

. . . Korim dziesmu vajadzēja atkārtot, un visa zāle to noklausījās, kājās stāvot.

— Labs sākums! — kritiķis teica Ulem Bulam.

Ūle Buls neatbildēja.

Uz estrādes ieņēma vietas orķestris. Pirmā daļa bija veltīta Svendsenam un Nurdrokam. Nurdroka mūziku

lugām «Ļaunais Sigurds» un «Marija Stjuarte Skotijā» Ule Buls pazina: viņš to visā pilnībā bija dzirdējis Bcr-genas teātri. Pašreiz atskaņoja tikai fragmentus, apkopotus divās svītās. Un, klausīdamies šo mūziku, skaidru kā kalnu strauts, meistariski izveidotu, kas tik labi piemērota aranžējumam orķestrim, Ūle Buls ar skumjām atcerējās uzrakstu, ko kādreiz bija lasījis uz Sūberta kapa Vīnē:

«Šeit apglabāts liels dārgums, bet vēl skaistākas cerības.»

Nurdrokam to varēja piemērot vēl lielākā mērā. Šū-berts nomira trīsdesmit vienu gadu vecs, paguvis kļūt par Sūbertu, bet Nurdroks bija topošs mūziķis un savu nākotni aiznesa līdzi kapā.

Svendsena simfoniju Ule Buls klausījās diezgan izklaidīgi, tikai retumis ar ievingrinātu ausi uztverdams atsevišķas veiksmīgas vietas. Viņam patika pirmās daļas izstrādājums un vēl šis tas. Varēja Ļeikt, ka simfonija ir pilnīgi nobriedis skaņdarbs, taču Ule Buls par to nejūsmoja. Viņš visu laiku vēl domāja par Nurdroku un par nepiepildītām cerībām. Arī starpbrīdī viņš staigāja viens pats un ļāvās pārdomām.

Bet jāsaka tomēr, ka Svendsena simfonija bija viscaur veidota saskaņā ar stingrām un precīzām sonātes formas prasībām. Nekādus jauninājumus, kas varētu aizkaitināt Oli Bulu, tā neuzrādīja. Tā ne tuvu neatgādināja Vāgneru, un vienīgi daži tīri norvēģiski apvērsumi un lēcienu dejas ritms vidus daļā atbalsoja kaut ko šo-dienīgu. Ule Buls varēja justies apmierināts. Tāds viņš arī bija, bet domas kavējās pie cita.

Sadrūmis viņš gatavojās klausīties koncerta otro daļu: Hjerulfa un Grīga sacerējumus. Hjerulfa zālē nebija. Viņš gulēja mājās smagi slims un gaidīja atnākam draugus, kas solījās viņu apmeklēt tūlīt pēc koncerta — pastāstīt, kā viss noritējis. Liekas, viņš neko vairāk arī

neuzrakstīs un sirsnīgās melodijas paliks tikai kā mīļas, ilgas atmiņas par viņu . . . Taču norvēģu mūzikas nākotne — tas šimbrīžam ir vienīgi Grigs.

— Atkal šis zēniņš! — iesaucās kritiķis Engstā. — Sakiet — kas viņš īsti ir?

— Gans ar savu tauri, kā jūs nesen izteicāties! — dzēlīgi atbildēja Ule Buls.

— Nē, bez jokiem! Viņā nejūt nekādas bramanības! Nevaru iedomāties, ka viņš varētu uzklupt klasiķiem!

— Kāpēc viņam tas būtu jādara? Viņš ir pārāk labi audzināts, lai «uzkluptu», kā jūs sakāt. Turklāt viņš labi pazīst un mīl klasiķus.

Grigs nospēlēja savu maršu, ko bija komponējis Nurdroka piemiņai, dziļu skumju, vīrišķības un spēka pilnu. Tas bija Nurdroka tēls, viņa nesalaužamais gars. Un zālē visi atkal piecēlās kājās.

— Te jums ir atbilde, — Ule Buls teica. — To taču sarakstījis Grigs! Izskatās, ka viņš pazīst visu Norvēģiju, nevis tās skumjās melodijas vien!

Viņš gribēja piebilst: «Un tev, nejūtīgais sausiņ, viss ir svešs!» Bet koncerts turpinājās, un viņš Engstā aizmirsa.

Maršu vajadzēja atkārtot, un, kad zāle nomierinājās, uz skatuves iznāca Vilma Normane-Neruda. Eduards viņu sagaidīja pie klavierēm. Viņa bija koncerta tērpā un palocījās kā māksliniece, kas radusi uzstāties publikas priekšā. Kad viņa bija uzskaņojusi savu vijoli, abi saskatījās. Vilma novietoja uz pleca mazu, melnu spilventiņu, pamāja — un sākās Griga otrā vijoļsonāte Sol mažorā, kas kādreiz bija apbūrusi un nobiedējusi Nīlsu Gādi.

Starp citu, viņš arī bija šeit. Viņš sēdēja blakus Ge-sīnei Grīga kundzei, kas bija atbraukusi no Bergenas ar vīru un meitām.

Jau sonātes pirmās skaņas izgaisināja Ules Bula drūmo noskaņojumu. Likās, tās viņu satvēra un pagrieza pret gaismu. Acu priekšā slīdēja garām dzīve, tik ļoti līdzīga viņa paša dzīvei, taču daudz interesantāka un spilgtāka. Kad viņš tika stāstījis citiem par saviem piedzīvojumiem, viņam noticēja tikai daļēji. Bet mūzikā

tas bija patiesi! Dzīve, kas atklājās viņa priekšā, ir bijusi apbrīnojamu un skaistu pārsteigumu virkne. Ūle Buls pirmo reizi klausījās sonātes atskaņojumu, neizse-kodams tēmu attīstībai un cīņai. Viņu nesaistīja tēmu sadursmes, viņš nemeklēja no šīs cīņas izrietošo loģisko secinājumu, un nekādas cīņas jau arī nebija! Viņš vienīgi ar baudu klausījās katru melodiju, katru frāzi, baidījās šķirties no tās, bet, kad tā izgaisa, viņš aizgrābts tvēra nākošo, atrazdams to vēl skaistāku un apbrīnas vērtu.

Sājā mūzikā nebija tās stingrās secības, kas raksturīga Bēthovena sonātēm, tēmas neradās no viena avota, lai pēc tam izšķirtos kā naidīgi brāļi, kas sacenšas cits ar citu par kādām neapšaubāmām tiesībām. Šeit risinājās gluži citādi notikumi, šeit juta un domāja citādi. Šis bija stāsts par ceļinieku, kas klejojis pa pasauli, un par to, kā viņa sirds, kas tiecās pretī skaistiem iespaidiem, priecājusies, tāpēc ka bija pilna laimes un mīlas. Viens iespaids nomainīja otru, un katrs no tiem valdzināja ar negaidītu daili.

Šeit galvenais mērķis nebija cīņa, bet, drīzāk, draudzība, tiekšanās apkampt visu, kas ir mīlestības cienīgs, un pirmām kārtām — dabu. Te bija visa Norvēģija, uzplaukusi neredzētā skaistumā. Un nebija iespējams tai neticēt, jo Ule Buls pats bieži bija to tādu redzējis un izjutis.

Šajā sonātē, kurā shēma bija paturēta, slēpās savdabīga loģika, sava gudrība. Mūzikā prāts izpaužas citādi nekā poēzijā. Iespaidu, ko Ule Buls guva, klausoties Grīga sonāti, varētu izteikt divos vārdos: uzkāpšana virsotnē. Ar katru jaunu kāpienu gaiss kļūst tīrāks, dabas ainavas dažādākas, krūts cilājas brīvāk. Bet, kad ir sasniegta virsotne un pār ceļinieku nolaižas pati debess, un skatienam atklājas bezgalīgas tāles, no krūtīm neatturami laužas dziesma, cildinājums visai dzīvai radībai. Tas ir tas secinājums, kas izteikts mūzikā. Pavisam citāds secinājums nekā Bēthovenam, taču tikpat dabisks. Un šai mūzikai vienīgi iespējamais. Tā tika dziedājis Šūberts. Tā domāja Mocarts. Un arī Grīgam bija tāda pati sirds, kas alkst prieka . . . Viņš bija cita laikmeta

dēls, svārstīgāks pēc dabas, nervozāks, tomēr piederēja pie tās pašas diženo romantiķu cilts, un Ule Buls, kā īstens mūziķis, to uzreiz juta ... Un vēl viņš nodomāja sevī: «Viņš ir vikingu pēctecis!» Nu Ule Buls vairs nespēja ticēt, ka melodija mūzikā apsīkst, ka mākslai tuvojas gals, ka saule kļūst skopāka un ziedu smarža vairs nav tik stipra kā sendienās! Nē, viņš nupat pārliecinājās, ka dzīve nav izsmeļama, tā nemitīgi atjaunojas un daiļradei nav gala ... īsi pirms beigām (Ule Buls noprata, ka tās ir beigas) mūzikas temps pagausinājās, toties tā kļuva skaļāka, saturīgākā, it kā laimīgais ceļinieks, sasniedzis virsotni, apstājies, apskatījies visapkārt un, uztvēris vislīksmākos iespaidus, savu pārdzīvojumu izteica vienotā jūtu uzplūdā . . . Tas izpaudās varenā himnā. Un piepeši visu aizklāja migla: reibinoši ātrs nobeigums.

Zālē šķita vai griesti iebrūkam . . . Tomēr Eduards nevēlējās vilkt garumā šo sasprindzinājumu. Viņš drīz aizgāja, ļaujot Vilmai vienai pašai iznākt uz aplausiem, bet, kad atgriezās, lietišķi nosēdās pie klavierēm, lai ātrāk iestātos klusums. Un, šim klusumam valdot, uz skatuves uznāca Nīna Hāgerupa.

Ūles Bula kaimiņš iesprauda acī monokli.

— Kas ir šī jaunā būtne? — viņš svelpjoši čukstēja.

Ule Buls noskaitās.

— Zosu gane ar saldsērīgu meldiņu, — viņš ironiski atkārtoja kritiķa nesen teiktos vārdus.

— Jūs laikam smejaties par mani?

—- Smejos, — Ule Buls teica un aizgriezās projām.

Nīna ne par ko nebija vēlējusies uzvilkt koncerta tērpu. Viņa uzskatīja sevi par diletanti, nevis par mākslinieci. Viņa bija ģērbusies melnos, garos svārkos un baltā blūzē, ko saturēja plata josta ar sprādzi. Tā mēdza ģērbties jaunās kursistes, kādu zālē bija daudz, un Nīna gribēja uzsvērt, ka arī viņa ir viena no tām.

Viņa bija bāla, taču ne aiz bailēm. Sonātes atskaņojuma laikā viņa pati pārdzīvoja visas kalnā kāpšanas stadijas, kuras bija uzminējis Ule Buls, un vēl nejutās atguvusies no saviļņojuma. Tāpēc viņa nolēma dziedāt nevis sagatavoto Hjerulfa «Sunnivas dziesmu», bet

Grīga romanci «Tu mīļa man». Viņa klusi pateica to Grīgam. Viņš pasmaidīja un uzsāka pavadījumu bez notīm. Taču pēc šīs līksmās atzīšanās viņa nespēja atgriezties pie skumjās «Sunnivas». Un viņa nodziedāja otru Grīga romanci «Dzejnieka sirds», saviļņojošu, dziļa satraukuma pilnu — atcerei par pirmo satikšanos, kad viņi sastapa lielo pasaku rakstnieku.

Tomēr, lai cik lieli panākumi bija šīm romancēm, lai cik dārgas Grīgam bija laimīgo mirkļu atmiņas, viņš nevarēja pieļaut, ka viņa atstāj novārtā slimo komponistu, kas nevarēja piedalīties šajos norvēģu mūzikas un savas slavas svētkos. Eduarda seja samācās, bet acis vērās Nīnā ar pārmetumu. Viņš paņēma Hjerulfa dziesmas un nolika notis sev priekšā. Šeit izpaudās viens no viņa rakstura vilcieniem, ko Nīna cienīja: stingra, nelokāma griba un reizē skumjas tā dēļ, ar kura rīcību viņš nebija mierā. Viņai nācās pārvarēt sevi un nodziedāt skaisto, bet ļoti skumjo «Sunnivas dziesmu». Viņai sametās gandrīz baisi, it kā vecais Hjerulfs būtu sniedzis viņai savu salto roku un novedis no augstumiem lejā, drūmajā ielejā, kur mājo šķiršanās, bēdas un skumjas. Tur bija Sunniva un citas meitenes. Un tur varēja būt arī Karina Enriksena, kas klusībā bija mīlējusi Nurdroku.

Nīnai ietrīsējās balss, viņai grūti nācās iejusties šajā skumju pasaulē. Taču velti viņa dēvēja sevi par diletanti -— viņa bija māksliniece, un Grīgs jutās drošs viņas dēļ. Viņa pārņēma citu jūtas, pienākums pret Hje-rulfu vairs viņu nenomāca. Un nu jau viņa izjusti dziedāja viņa klusās, liegās dziesmas.

Pēc tam viņa atkal pievērsās Grīgam. Un, kad vairs nevarēja atteikties iznākt publikas priekšā, viņa atkārtoja dziesmu «Tu mīļa man». Iespējams, ka ar to viņa pilnīgi nodeva sevi. Un kas par to? . . . Grīgu ilgu laiku neatlaida, viņš spēlēja viens pats. Bet pēc koncerta sāka mest viņam puķes, daudz puķu. Pusmūža sieviete kopā ar citām uzgāja pa kāpnītēm uz skatuves un sniedza Nīnai vijolītes. Nīna noskūpstīja šo svešo māti un uzvaras priekā palūkojās uz savējo; Hāgerupa kundze bija pagalam apjukusi. Turpretī viņas vīrs spraucās rindām cauri pie Gesīnes Grīgas, kas draugu lokā stāvēja visā savā lepnas mātes cēlumā. Viņu apsveica, bet viņa, tāpat kā pārējie ģimenes locekļi, tikai aizkustināta smaidīja. Apsveikumus pieņēma Ule Buls — un ne tikai par Eduardu vien. Viņš priecājās par sava dziestošā gara atdzimšanu un jaunatgūto ticību dzīvei.

Intermeco

Margarita sniegbaltus palagus vērpa

Dzeguze zvanīja tale ...

No Grīga dziesmas

Kāzu priekšvakarā Nīna Hāgerupa sēdēja dārzā lauku mājiņas priekšā un vēroja dziestošās rieta ugunis. Krēsla nolaidās pamazām. Hāgerupa kundze gatavojās uz dažām dienām aizbraukt uz Dāniju un bija ļoti aizņemta. Tomēr viņa atlicināja brītiņu, lai parunātos ar meitu. Kaut gan -— ko tur vairs runāt?

Viņa izgāja dārzā.

— Tātad rītu, — viņa iesāka. — Un tu paliec Norvēģijā. Nepieredzējusi, dzīvi nepazīdama. Tomēr panāci savu! Es gan nedomāju, ka tavs tēvs var būt tik svaidīgs! Neprata parādīt vecāku gribu!

Nīna klusēja. Viņa i dzirdēja, i nedzirdēja, ko runāja māte.

— Metas vēss. Paņem jel lakatu. Vai tiešām tu tāda ietiepīga arī paliksi?

Tagad kundzei likās, ka viņas meita arvien bijusi ietiepīga.

— Tūlīt, mamrn.

Hāgerupa kundze gari nopūtās:

— Ak dievs, ak dievs! Nekas nav sagatavots! Un rīt būs daudz viesu!

— Nu kāpēc tu viņus aicināji?

— Kā var neaicināt radus? Ak mīļā, tu tik ļoti

dīvaini uzvedies. Nu карее tu visu laiku smaidi, pasaki to man!

— Nezinu . . . Man ir labi.

— Vienatnē vai manā klātbūtnē vēl tu vari smaidīt, nabaga bērns. Bet tu arī ļaudīs esi tāda pati. Kaut gan līgavai jābūt skumjai.

— Kāpēc? Vai es pret savu gribu izeju pie vīra?

— Vienalga. Tā ir liela pārmaiņa sievietes dzīvē. Un vienmēr — uz slikto pusi. Ar retiem izņēmumiem — vienmēr! Tavā vecumā es to zināju. Es precējos aiz mīlestības. Tomēr kāzu dienā es tā raudāju, ka man acis aiztūka! Un kā bija? Visas manas priekšnojautas piepildījās!

— Tev bija ļaunas priekšnojautas, bet man ir labas.

— Man arī tagad ir ļaunas — par tevi! Mans dievs, mans dievs! Tik nedroša profesija!

— Ļoti droša, mamm!

— Ak, ko tu runā! It kā es nezinātu! Tur, kur viss atkarīgs no iedvesmas, nevar būt nekā droša! Šodien ir, rītu nav! Tu esi augusi ja ne greznībā, tad tomēr pārticībā. Bet tagad . . . pieticīga dzīve būdā! Es paredzu, ka tu dabūsi slaukt arī kazu!

Nīna pat nepasmējās: viņu nodarbināja pašas domas.

— Labāk nerunāsim par to, — Hāgerupa kundze nopūtās. — Būtu gājusi istabā. Jau vēls. Laukā nakts.

Nīna palūkojās uz šauro vakarblāzmas svītriņu, kas pie debesīm jau bālēja, un teica:

— Lūdzu tevi, mamma, atļauj man palikt šeit. Es ietī-šos lakatā, un man nebūs auksti. Tikai mazu brīdi es gribu pabūt viena.

Kundze smagiem soļiem aizgāja, bet Nīna atslējās pret sola atzveltni un iegrima domās. Šur tur pie debesīm iespulgojās zvaigznes, taču debesis bija nomākušās. Gaisā strāvoja spēcīga skuju smarža. Visu laiku, kamēr Hāgerupa kundze bija šeit stāvējusi, kaut kur iztālēm kūkoja dzeguze. Iesāka un aprāvās. Tagad dzeguze bija apklususi.

Nīna izņēma no matiem adatas. Bizes atrisa. Klusums, briestošā tumsa, sastingušā meža tuvums viesa gandrīz

bailes. Neatminētu noslēpumu glabāja melnās egles, drūmie padebeši un tumstošā tāle. Tomēr aiziet negribējās. Šķita — jo ilgāk uzkavēsies šeit, vienatnē ar dabu, jo vairāk uzzināsi par nākotni un ar lielāku paļāvību sagaidīsi rītdienu. Daba mums māca gudrību.

Ko gan pareģoja dzeguze? Cik gadu mēs dzīvosim? Nē, nekas nevēsta skumjas. Un visas priekšnojautas ir labas vien.

CETURTĀ NODAĻA

Galvaspilsētas filharmonijas diriģenta amats, protams, ir liels gods. Tā tas izskatās no malas. Tomēr Eduards Grīgs drīz vien pārliecinājās, cik tas ir smags un nepateicīgs darbs tajos apstākļos, kādos viņam bija jā-slrādā. «Nu jau divi gadi, kopš es patstāvīgi strādāju ar orķestri,» viņš rakstīja brālim, «bet vai tad es strādāju? Es velku laukā, pareizāk, — cenšos izvilkt no purva milzīgu vezumu, un, jo vairāk nopūlos, jo dziļāk tas iestieg.»

Ne vienu vien reizi viņam bija jādomā par dīvainām pretrunām: pēc pirmā norvēģu mūzikas koncerta Kris-tiānijā, kur Grīga mūzikai bija tik lieli panākumi, šķita, būtu gluži dabiski, ka izdevējs vēlētos laist klajā viņa skaņdarbus un publika tos pirktu. Izdevējs katrā gadījumā varētu iespiest kaut vai to, kas publikai visvairāk bija paticis: sonāti vijolei un klavierēm. Taču tieši sonāti viņš kategoriski noraidīja, aizbildinādamies, ka to neviens nepirkšot.

— Bet atļaujiet! Sonāti taču pazīst! To taču ir dzirdējuši!

— Jo vairāk tāpēc! Kāpēc tad lai pērk? Kaut ko mazāku esmu ar mieru paņemt! Jūs tur spēlējāt valsīti, — izdevējs nodungoja melodiju, — tas derēs. Nu, varbūt vēl kaut kas. Bet ne vairāk.

Tā nāca klajā pirmā klavierminiatūru burtnīca, kurā ietilpa «Arieta», «Albumlapa» un «Norvēģu valsis». Bet pēc trim mēnešiem izdevējs Grīgam teica:

— Redziet nu, draugs, man bija taisnība. Jūsu notis vēl arvien guļ plauktā. Pārdevējs teica — esot nopirkti tikai divi eksemplāri. Bet nav ko noskumt! Jums ir darbs, jūs esat orķestra diriģents. Jūsu vecumā, vai ziniet, tā ir liela veiksme!

Grīgs, protams, vairāk nepiedāvāja viņam savus sacerējumus.

Viņš varētu nosūtīt sonāti slavenajam Ferencam Listam — bet maza cerība sagaidīt atbildi. Viņš Listu personīgi nepazina, bet zināja, ka «pianistu karali» no visām pusēm lenc autori un visi raksta vēstules, un visi gaida atbalstu. Reiz, Eduardam dzirdot, kāds stāstīja, ka Lists izteicies, ja viņš gribētu atbildēt visiem, kas viņam raksta, viņam vajadzētu pārvērsties par kraukli un nodzīvot kraukļa vecumu -— trīssimt gadu.

Simfoniskais orķestris Kristiānijā bija nodibināts nesen, un tā sastāvā ietilpa mūziķi, kas spēlēja restorānos un 'kafejnīcās. Tie bija labi mūziķi, bet ar viņiem bija grūti saskaņot darbu — filharmonijas direktora dēļ.

Ir cilvēki, kas nemīl mūziku un novēršas no tās. Neviens viņiem nepārmet: viņi nevienu netraucē. Taču ir vēl citi, tikpat vienaldzīgi pret mūziku, bet nesaprotamu iemeslu dēļ viņi vada muzikālas organizācijas. Šie ļaudis ir ļoti bīstami, tāpēc ka vara ir viņu rokās un no viņiem atkarīga mūzikālā dzīve visā pilsētā. Tieši tāds vīrs bija Kristiānijas filharmonijas direktors. Tā kā jaunībā viņš pusgadu bija ņēmis vijoļstundas (no kurām viņam bija saglabājušās ļoti nepatīkamas atmiņas), tad uzskatīja par iespējamu uzņemties filharmonijas direktora pienākumus, ko viņam piedāvāja kāds stortinga loceklis.

Simfoniskais orķestris nebija izpelnījies direktora ievērību, un viņš arī netaisījās savā darbā balstīties uz orķestri. Ārzemnieku vieskoncerti — pēc tā, lūk, vajadzēja tiekties! Kaut arī viesi nebūtu redzamākie mūziķi, toties katrā ziņā no aizrobežas zemēm, lai sludinājumos iekavās varētu likt: «Vācija» vai «Itālija», vai, vēl labāk, «Parīze»! Nav ko noņemties ar pašu mājas mūziķiem! Direktors bija tajos ieskatos, ka mūziķu visur ir gana un tie stāv pie durvīm un tikai gaida, kad

viņš aiztrieks kādu no amata brāļiem, lai tad ieņemtu brīvo vietu.

Ko tur teikt, orķestra mūziķi jau ari neizturējās ar pienācīgu pašcieņu! Tie bija vai nu gluži veci mākslinieki, vai kādreiz ievērojami, bet sen jau pārdzīvojuši savu slavu, vai pavisam jauni, kuru vecākiem pietrūka rocības sūtīt viņus kādā konservatorijā. Spēlēt pastāvīgā simfoniskā orķestrī mūziķiem patika labāk nekā spēlēt restorānos un kafejnīcās. Bet, tā kā direktors bija pārliecināts, ka publika apmeklējot koncertus vienīgi tad, ja viesojas ārzemju mākslinieki, turpretī orķestra priekšnesumus gandrīz nemaz neklausoties, viņš orķestri atstāja novārtā. Nav brīnums, ka mūziķi filharmonijā jutās pabērnu lomā un zaudēja dūšu.

Filharmonijā bija vajadzīgs arī koris, un direktors ar to samierinājās. Tomēr koristiem gandrīz nemaz neiznāca uzstāties. Viens otrs gan sapņoja par Bēthovena Devīto simfoniju. «Saimnieks» par to negribēja ne dzirdēt.

— Ievērojamu skaņdarbu netrūkst, — viņš atrunājās, — bet tas nenozīmē, ka tie jāatskaņo koncertos, ko apmeklē jaukta publika. Nevajag aizbaidīt klausītājus.

Direktors par publiku bija ne visai augstās domās; viņš pat neiedrošinājās rīkot koncertu, kurā atskaņotu simfonisko mūziku vien, it sevišķi kādu lielas formas darbu. Kaut arī tam ir četras daļas, bet nosaukums taču ir viens! Cita lieta, ja katrai daļai būtu piemērots nosaukums, tad varētu tās atskaņot atsevišķi, dažādos koncertos! Sī ideja direktoram nedeva mieru, un, apsvērdams to, viņš nāca uz citām domām, kas sākumā samulsināja viņu pašu, taču pamazām ieguva diezgan skaidru un pieņemamu veidu. Kā būtu, ja vispār atteiktos no akadēmiskā, biedējošā vārda «simfonija»? Vairums klausītāju taču nesaprot, kas tas ir, vai arī, labākā gadījumā, iztēlojas visai miglaini. Simfonija, simfo-nisms — tas viss ir kaut kas sarežģīts un smags... Direktors mēģināja izdarīt šajā lietā dažas reformas un uzaicināja uz pārrunām pirmo vijolnieku — stīdzinieku grupa tomēr skaitās orķestra aristokrātija. Direktors piesardzīgi ierunājās par to, ka afišās nemaz nevaja-

dzētu likt simfonijas nosaukumu (cita lieta — programmas lapiņas, ko pārdod pie ieejas: biļetes tad būs jau nopirktas!). Būtu labi, ja afišās rakstītu simfonijas katras daļas nosaukumu, tomēr ne tā kā līdz šim: «allegro», «skerco» un tamlīdzīgi, bet gluži jaunā veidā, ar skaidru nozīmi, piemēram: «Nakts», «Vēršu cīņa», «Atvadu dziesma».

Pirmais vijolnieks, labs mūziķis, kādreiz mācījies pie Ludviga Spora, beigu beigās piekrita, ka Bēthovena Piektās simfonijas allegro nosauc par «Cīņu», otro daļu — «Pārdomas» (to viņš pats bija izdomājis), trešo — «Miglaini sapņi» un ceturto •— «Uzvaras himna», tomēr ietiepās un nekādā ziņā nepiekrita noklusēt simfonijas nosaukumu un kategoriski pieprasīja, lai to atskaņo visā pilnībā. Viņš pat paziņoja, ja tiks pieļauta skaņdarba barbariska sadrumstalošana, viņš nespēlēs, kaut arī viņu atlaistu! Direktors piekāpās, jo aiz durvīm nebija otra vijolnieka, kas būtu gatavs aizņemt brīvo pulti.

Filharmonijas korī dziedāja veci vīri un tādas pašas vecas sievietes. Jaunāki dziedātāji izvairījās no kora, apgalvodami, ka šeit pagūšot iestāties jebkurā laikā — šī esot pēdējā vieta!

Tāds stāvoklis valdīja filharmonijā, kad darbā stājās Grīgs. Saruna ar direktoru viņam laupīja drosmi. Kad Grīgs pastāstīja savus nodomus nākamajā ziemā, direktors pat sāka smieties:

— Ko jūs, mīļais! Bahu? Tas man aizbaidīs visu publiku! Jūs gribat mani izputināt!

Bahu viņš iedomājās kā aizvēsturisku milzu bubuli, un viņu tiešām biedēja mūziķu konsekventā bijība pret šo «ihtiozauru».

— Nav mans nolūks kādu ne izputināt, ne padarīt bagātu, — Grīgs atbildēja. — Man rūp darba uzlabošana. Tomēr domāju, ka, pieņemot manus priekšlikumus, jūs drīzāk kļūsiet bagāts.

— Hm! Tam es nespēju ticēt! Lai nu kā, bet Bahs — tas nav iespējams! Mums ir laikmetīga publika, tai ir sveši senie laiki!

Eduards nolēma nestrīdēties, kamēr nebūs aprunājies ar mūziķiem.

Tomēr arī šī satikšanās deva maz prieka. Grīgs bija tajās domās, ka mūziķi jūtas nospiesti šajā stāvoklī un gaidīt gaida jaunu, enerģisku diriģentu, kas palīdzētu pārkārtot darbu. Taču viņam bija jāpiedzīvo vilšanās. Pirmais mēģinājums noritēja ļoti neveiksmīgi. Mūziķi nevarēja nospēlēt līdz galam Bēthovena uvertīru «Ko-riolans», ko viņš bija izvēlējies: nespēlēja reizē, bieži kļūdījās. Eduards galīgi nomocijās; balss aizsmaka, sāka sāpēt plecs, deniņos iemetās sāpe. Viņš nolika zizliti uz pults un sāka aplūkot savus jaunos darba biedrus.

•— Kā tad tā? — viņš jautāja. — Ko tas nozīmē?

Mūziķi klusēja.

— Parunāsimies atklāti, — viņš teica. — Man rodas iespaids, ka jūs nemaz nestrādājat, negatavojaties koncertiem. Vai tā ir?

— Nav nozīmes, — norūca cellists Вере.

— Nu labi. Kas tad jums traucē?

ļ Mūziķi iesaistījās sarunā tikai pamazām. Viņi bija

spītīgi un sevī noslēgušies.

— Nav nozīmes mācīties jaunu skaņdarbu, — Вере teica, — tikpat neviens neklausās!

— Nevar klausīties sliktu spēli!

— Tā jau ir, bet kas pirmais sāka?

— Jūs pirmie sākāt, — Grīgs ar pārliecību teica, — 'tieši jūs esat atgrūduši publiku. Sāksim strādāt citādi, un viss būs labi.

— Daudz kas nemaz nav skaidrs, kā jāspēlē, — atzinās jauns flautists un stipri nosarka, uztvēris biedru pārmetošos skatienus.

— Es saprotu, — Grīgs teica, — bet tas nav tik briesmīgi. Pirmajā laikā es jūs pamācīšu.

Orķestrī iestājās klusums.

— Sakiet, kuram no jums būtu vajadzīgas tādas nodarbības, nekautrējieties! Nezaudēsim laiku. Es nākšu pie jums brīvajā laikā.

— Mums priekš tā nav līdzekļu, — Вере teica.

— Nav taču vajadzīgs! Vai tiešām jūs domājat, ka

es ņemtu no jums maksu? . . . Nu, kā tad paliek? — viņš vaicāja pēc ilgāka klusuma brīža. — Vai esat ar mieru?

Tomēr arī tagad vēl neviens neko neteica, vienīgi orķestri pāršalca balsu dūkoņa.

Grīgs paklaudzināja ar zizlīti pa pulti:

— Šodien mēs vairāk nemēģināsim. Jūs paši redzat, tas nav iespējams. Bet nākamajai reizei lūdzu visus sagatavoties.

— Tātad paliekam pie «Koriolana»? — Вере vaicāja.

-— Noteikti. Vai tā ir slikta mūzika? Un nav taču arī

grūta. Bet, ja ir vajadzība, atkārtoju: rēķinieties ar manu palīdzību, bez kautrēšanās!

Un viņš aizgāja, novēlējis viņiem sekmes.

Nākamajās divās nedēļās Grīgs bija panācis pietiekami labu «Koriolana» izpildījumu — un tas nepalika nepamanīts. Divi lietpratēji starpbrīdī pat ienāca apsveikt Grīgu. Tomēr viņš vēl nebija mierā ne ar sevi, ne ar orķestri.

Leipcigā šāds izpildījums būtu pilnīga izgāšanās. Lai kā centās mūziķi, taču savu uzdevumu viņi paveica vienīgi tik daudz, ka pareizi nospēlēja notis, noturēja tempus un neaizsteidzās cits citam priekšā. Viena otra nianse bija izdevusies, tomēr trūka heroiskās noskaņas, kas nepieciešama «Koriolana» traktējumam. To varētu sasniegt tikai tad, ja visiem mūziķiem būtu laba, izlīdzināta tehnika, kā tādiem, kas pieraduši spēlēt kopā. Taču orķestrī, kas komplektēts no dažādām grupām un atsevišķiem izpildītājiem, kuru pieredze un prasme ir dažāda, vēl nebija izveidojusies vienota meistarība. To var panākt vienīgi ar laiku. Tomēr tas jau bija labi, ka spēle skanēja tīri. Tikai viena pati trompete nekā nebija varējusi saņemties: tā pastāvīgi vismaz vienu divas reizes pa visu koncerta laiku vai mēģinājumā spēlēja nepareizi. Tās spēli vienmēr gaidīja ar bailēm, un mūziķi paši ļoti uztraucās, izdzirdot skarbo kropļojumu, ko atskaņoja kļūmīgais instruments, un sačukstēšanos zālē. Ak, kā to varēja manīt! Reizēm pat dzirdēja smieklus . . . Daudziem mūziķiem bija nepieciešamas stundas, un Grīgs nāca un mācīja viņus.

Viņš nostrādājās līdz pagurumam, un pirmā mēneša beigās bija tā sakrities miesās, ka Nīna, viņam nezinot, izsauca mājas ārstu. Ārsts, jauns cilvēks, kas Grīgam bija simpātisks, Nīnas samācīts, «pats no sevis» ciešāk palūkojās Grīgā, pašūpoja galvu un uzstāja, lai tas ļauj sevi izmeklēt. Nepieredzējis būdams, viņš pārspīlēja briesmas un nobiedēja Nīnu, pateicis, ka reiz pārciestā krūšu kaite gandrīz vienmēr atkārtojoties un tad vairs neatlaižot savu upuri. Un pazīmes jau esot manāmas.

Tas nebija viegls gads. Nīna pati bija nogurusi un satraukta. Meitas piedzimšana bija viņu ļoti novārdzinājusi, trauslā meitenīte prasīja nemitīgu uzmanību. Ar prasmīgas kalpones palīdzību Nīna kaut kā tika ar darbiem galā un rakstīja vecākiem možas vēstules, klusībā ļoti baiļodamās, kaut tikai pēkšņi neierastos Hāge-rupa kundze un nesāktu mocīt ar pareģojumiem. Māte nespētu saskatīt viņu dzīvē visu daiļo, visu tās poēziju, viņa redzētu tikai vienu: grūtības.

Par laimi, divus mēnešus pie viņiem paciemojās Eduarda māte. Gesīne it kā papildināja viņu kopdzīvi, atbalstīja viņus ar savu rāmo mātes klātbūtni. Viņa bija krietni vecāka kļuvusi un vairs nespēlēja koncertos, tomēr atcerējās visu savu repertuāru un vakaros, kad mazmeita bija aizmigusi, spēlēja Eduardam un Nīnai sveces gaismā, kas stāvēja uz galdiņa pie klavierēm.

Gads aizritēja rūpēs un uztraukumos. Ne visi mūziķi pieslējās Grīgam; neparastais darbs, ko viņš tiem uzdeva, viņus ļoti nogurdināja, un daži pat gudroja, vai neatgriesties restorāna ansamblī, kur alga bija tāda pati, bet spēlēt vajadzēja mazāk — un bez jebkādas piepūles. Tomēr krietna puse orķestra atbalstīja Grīgu. Sevišķi viņam pieķērās jaunais flautists Sigurds Mol-lers, kas pirmajā mēģinājumā bija atzinies, ka nezinot, kā spēlēt. Tagad viņš tā vairs neteica. Ziemas nogalē viņš teicami nospēlēja grūto flautas partiju Baha si minora svītā, kuru Grīgs, neraugoties uz šķēršļiem, iestudēja ar orķestri. Par spīti direktora pareģojumiem, svītai bija lieli panākumi.

Koris pagaidām dzīvoja bezdarbībā. Prātīgāk būtu bijis atlaist to un sakomplektēt jaunu — no kora mūzikas cienītājiem, kora biedrības dalībniekiem. Tomēr Grīgs nespēja saņemties, lai to izdarītu: jau uzlūkojot vien šos vecos ļaudis, it sevišķi vientuļās, nevarīgās sievietes, viņam zuda dūša. Viņas nāca pie Grīga biklas, novārgušas un apvaicājās, ko lai mācoties. Bija skaidrs: viņas baiļojās, ka neatlaiž, un centās biežāk patrāpīties diriģentam acīs, lai viņš tās neaizmirstu.

— Kas gan ar viņām notiks? — Nīna Eduardam vaicāja.

-— Nezinu. Pensija viņām nepienākas. Tur, kur viņas agrāk strādāja, teātrī, par viņām negrib ne dzirdēt. Ja koncerti dos lielākus ienākumus un orķestra mūziķiem pieliks algu, es mēģināšu viņus pierunāt, lai nodala kādu mazumu šiem ļaudīm ....

— Un tu domā, viņi piekritīs?

— Dievs vien zina! Redz, pašam ciest, tas vēl nav nekas, bet pamēģini vien likt arī citiem ciest trūkumu,

Publika, tāpat kā mūziķi, dalījās divās nometnēs. Viena cildināja Grīgu un izpirka kasē visas lētās biļetes. Otra turpretī izpauda nepatiku, ka afišās pēdējā laikā nez kāpēc neparādoties ārzemnieku uzvārdi, un pārmeta direktoram skopulību. Daudziem nepatika arī tas, ka orķestra diriģents turklāt bija arī pianists un koncertā spēlēja viens pats. Vieskoncertu cienītāji bija tajās domās, ka diriģents uzstājas pašmāju pianista lomā tāpēc, ka tā iznāk lētāk. Un, tā kā šādas valodas klīda nevis studentu un amatnieku kārtas ļaužu vidū, bet tā runāja cilvēki, kuriem turējās nauda, tad direktors bija spiests ar viņiem rēķināties, jo vairāk tāpēc, ka daudzējādā ziņā bija ar viņiem vienis prātis.

Tomēr, tā kā viņam trūka pašam sava viedokļa, viņš rīkojās nekonsekventi. Gadījās, ka arī viesi no citurienes sagādāja publikai vilšanos: spēlēja tik slikti, ka to nespēja apslēpt pat spožais vārds. Gadījās, turklāt diezgan bieži, ka ārzemju diriģents uzslavēja orķestri un pateicās Grīgam, ka viņš tik labi sagatavojis mūziķus.

Tad arī «saimnieks» sāka locīlies «jauniem vējiem» līdzi. Bet, tiklīdz fabrikants Gudersens atteicās no savas ložas, direktors tūdaļ Grīgu norāja par izšķērdīgiem jauninājumiem.

Divu šādu «jauninājumu» dēļ Grīgs dabūja izbaudīt sevišķas dusmas. Pirmo no tiem direktors sākumā uzņēma labvēlīgi. Runa bija par muzikāliem rītiem svētdienās par pieejamām cenām. Tos labi apmeklēja, sevišķi jaunatne, un tie deva labus ienākumus. Ko vēl varēja vēlēties? Taču tie atrāva draudzes locekļus no baznīcas. Mācītājs iesniedza sūdzību, viņam pievienojās vairāki draudzes locekļi. Tādu nebija daudz, bet pret dokumentu direktors neko neiespēja. Un viņš jau bija noskaities uz Grīgu — «svētdienas rītu» ierosinātāju.

Kādu citu reizi Grīgs iedrošinājās ierosināt reformu, par ko sen bija domājis.

Pēc viņa domām, vajadzēja palielināt mēģinājumu skaitu, turpretī koncertus rīkot retāk, lai atjaunotu repertuāru un labāk iestudētu programmu. Doma bija ļoti prātīga.

No visa tā direktors vienīgi secināja, ka nu viņš varēs mūziķiem mazāk maksāt.

— Uz diriģentu tas neattiecas, — viņš Grīgu mierināja, — bet uz visiem pārējiem — noteikti!

Grīgs to nebija gaidījis.

— Kā tad citādi! — direktors teica. — Es taču viņiem maksāju nevis par to, ka viņi samēģina vai spēlē savās mājās, bet par uzstāšanos. Pārējais mani neinteresē.

Eduardam bija smagi, viņš juta, ka trūkst elpas šī cilvēka klātbūtnē, tomēr, saņēmis spēkus, viņš vēlreiz mēģināja izskaidrot direktoram saprotamā veidā sava priekšlikuma izdevīgākās puses. Viņam likās, ka runājis pārliecinoši. . .

— Vai zināt, ko es jums teikšu! — Direktors pēkšņi piecēlās kājās un ar rokām atspiedās pret rakstāmgaldu. — Jūs esat ļoti nepateicīgs cilvēks! Es jau sen būtu varējis jūsu vietā ataicināt diriģentu ārzemnieku. Tas gan maksātu dārgāk, toties būtu daudz mierīgāka dzīve!

Eduards, no savas puses, arī aizsvilās.

— Jūs to varat darīt kurā katrā laikā! — viņš pateica un nealsveicinājies izgāja ārā.

Viņš gāja mājās, mezdams līkumu, pārdomādams savu stāvokli. Bija skaidra ziemas diena, tomēr viņš ne vairs spēja, ne prata priecāties par to kā līdz šim. Pusgads pagājis, kopš nomirusi viņa meita, mazā Aleksandra. Tā bija vārga liesmiņa, kas tik tikko plaiksnījās . . . Bet viņai jau bija otrs gadiņš, viņa prata smaidīt... Nina nevarēja sev neko pārmest. Bet kura māte gan nemokās sirdsapziņas pārmetumos, ja ir zaudējusi bērnu? Visus šos aizvadītos mēnešus Grīgam bija tikai vienas rūpes: mierināt Nīnu, remdēt viņas bēdas, pierādīt, ka tā nav bijusi viņas vaina. Ko gan viņš netika izdomājis, lai viņas acis raudzītos gaišāk, lai viņa nokratītu stingumu! Dziļas skumjas bija ienākušas viņu dzīvē. Vienu laiku viņš pat neuzdrošinājās spēlēt Nīnas klātbūtnē, tomēr viņa pati lūdza nelaupīt viņai šo prieku.

Nupat pēdējās dienās viņa bija jutusies it kā vieglāk. Un tagad, atgriezdamies mājās, viņš ar bažām domāja par to, kā lai atstāsta Nīnai savu sarunu ar direktoru. Kā pasargāt viņu no nenovēršama sarūgtinājuma, ja atkal vajadzēs griezties pie izdevēja vai meklēt jaunu darba vietu?

— Tik agri? — Nīna, viņu sagaidīdama, izbrīnījās. — Vai tā ir man velte?

Viņa nevarēja runāt nepasmaidījusi, viņš labi pazina šo īpašību, kas viņu vienmēr bija valdzinājusi. Tagad smaids bija skumjš, un viņam sažņaudzās sirds, redzot viņas skumīgi savilktās lūpas ar nolaistiem kaktiņiem. Tomēr viņš pamanīja, ka viņas acis vairs neraugās kā caur miglu, kas pēdējos mēnešos viņu tā biedēja.

— Paskaties, cik daudz saules! — viņa teica.

Viņš piegāja pie klavierēm. Viņu bija pārņēmusi nepacietība. Tagad varētu pabeigt klavierkoncertu, kas gandrīz gatavs bija pamests novārtā. Šī doma viņu uzmundrināja.

— Zini, meitēn, es, liekas, iešu projām no filharmonijas.

— Pavisam? — viņa jautāja.

— Liekas, jā. Tomēr es ceru, ka . . .

— Paldies dievam! — Nina iesaucās. — Tā ir īsta laime!

— Kā! Tu domā . . .

— Tas ir brīnišķīgi! Es nevarēju noskatīties, kā tu beidzies nost. . . Arvien sapņoju, kad reiz tas beigsies!

— Jā .. . bet. . .

— Ak, mums pietiks ar mazumu! — viņa teica, uzminējusi viņa domas. — Nu, brauksim kaut kur projām! Galvenais, lai tu varētu rakstīt, komponēt! Un tagad tā būs!

— Un tomēr es atstāju šos cilvēkus ... — viņš nopūtās, — daļu savas dvēseles.

— Vai tad tu neredzēji, cik tas veltīgi? Mazs gaismas atspīdums — un atkal tumsa . . . Nē, tā nevarēja turpināties!

Nīnu pasauca kalpone. Viņa negribīgi izgāja un pēc brīža atgriezās ar vēstuli rokā.

-— Tā tev, — viņa noslēpumaini sacīja.

— Izlasi pati, -— viņš atbildēja, nepārtraucot spēli.

Nīna pārskrēja ar acīm vēstules pirmās rindas, pagaidīja brīdi un, kad viņš pār plecu atskatījās, teica:

— Tā ir no Lista!

Viņš gandrīz apjautājās, no kāda Lista. Bet tad pārtrauca spēli un paskatījās uz Nīnu.

— «Dārgais Grīg ...» — лапа iesāka. -— Skaties: tā ir no Itālijas! «Dārgais Grīg! Man ir ārkārtīgi patīkami izteikt Jums savu sirsnīgāko atzinību par Jūsu sonāti. Apbrīnojams darbs! Tajā jaušams spēcīgs, iejūtīgs un izdomas bagāts komponista talants, kuram jāiet savs dabisks cejš, lai paceltos lielos augstumos. Gribas ticēt, ka savā zemē Jūs atrodat atzīšanu un uzmudinājumu, ko esat pelnījis. Tie pavadīs Jūs arī aiz tās robežām...»

Lists ielūdza Grīgu pie sevis.

— Redzi nu! — Nīna teica.

— Tas ir apbrīnojami! — Grīgs aplūkoja vēstuli. -— Iedomājies: es taču neesmu viņam rakstījis! Neesmu neko sūtījis!

-— Jā . . . — Viņa brīdi klusēja. — Tādi cilvēki paši atrod!

Un viņi no jauna ņēmās pārlasīt vēstuli.

— Apbrīnojami, ka tieši šodien! Nu, padomā tikai: grūtā brīdī — un tāds atbalsts. Kā drauga balss no tāluma . . .

— Negaidīti. . . Bet mums vienmēr tā! Vai esi ievērojis? Kopš mēs esam kopā. . . Un tomēr, no otras puses, — un viņa lepni pacēla galvu, — tas, ko viņš ir atradis, nevarēja palikt nepamanīts!

SESTĀ NODAĻA

Vienā laikā paklīda divējādas baumas: pirmā — ka Grīgs aiziet no filharmonijas, otrā — ka viņš brauc uz Romu pie Lista. Mūziķi sāka uztraukties. «Saimnieks» izsauca viņu pie sevis.

— Mans draugs! Neuzdrošinos jūs aizturēt, kad jūs aicina pats «mūziķu karalis»! Es vienīgi ceru, ka jūs neaizkavēsieties par ilgu un atvedīsiet mums jaunu, interesantu programmu!

— Jūs taču pieņēmāt manu atlūgumos! — Grīgs teica.

— Par to nevar būt ne runas! Vienkārši mēs abi mazliet iekarsām! Bet vispirms aizejiet uz stortingu: jums taisās sarīkot atvadvakaru.

— Kāpēc tik svinīgi?

— Kā nu ne? Un brauciens būs uz valsts rēķina. Es jau par to parūpējos!

Vārdu sakot, pārmaiņa bija pārsteidzoša.

Ferencs Lists dzīvoja Romā, klosterī, un valkāja sutanu, kā abatam piederas saskaņā ar viņa amatu. Kāpēc šim brīvdomātājam, kas kaisli mīlēja zemes dzīvi un neticēja aizkapa dzīvei, ievajadzējās abata titula — to neviens nevarēja īsti izskaidrot un vismazāk pats Lists. Vienīgi firstiene Karolīne Vitgenšteina, gudra sieviete, kas pirms trīspadsmit gadiem bija sagrozījusi viņam galvu, visiem iegalvoja, ka labi saprotot Lista iestāša-

nos garīdznieku kārtā. Iemesls esot ļoti vienkāršs: agrāk viņš bija pieķēries nīcīgajai zemes dzīvei un nodevies visiem tās kārdinājumiem, bet tagad viņam esot pienācis nožēlas un apskaidrības laiks.

Tomēr Lists savu pagātni nenožēloja. Viņš bija aizvadījis interesantu dzīvi un labprāt to atcerējās. Drīzāk viņš varēja nožēlot, ka tikai īsu laiku baudījis tās priekus: jaunība aizsteidzās ātri. Taču dzīve vēl nebija beigusies.

Kas gan viņam būtu bijis jānožēlo? Vai tas, ka viņš iepriecināja ļaudis ar savu spēli? Vai tas, ka viņš bija zinātkārs un, pēc Heinriha Heines izteiciena, «bāzis degunu visos podos, kuros dievi brūvē nākotni»? Vai tas, ka vienmēr izturējies pret cilvēkiem ar uzticību un labvēlību? Vai varbūt tas, ka atsaucies uz visiem sabiedriskiem notikumiem un ņēmis tajos dalību?

Visiem bija atmiņā notikums ar Bēthovena pieminekli. Vācijā to nevarēja vien pabeigt. Kāds no komisijas locekļiem bija aprēķinājis, ka saziedotās naudas pietikšot tikai pjedestālam un vienai kājai. «Labi vēl, ja visai kājai,» šis zobgalis piebildis, «taču baidos, ka vienīgi pēdai!» Un Ferencs Lists, kuram kļuva kauns par Bēthovena augsti kulturālo dzimteni, apņēmās viens pats sadabūt iztrūkstošo summu. Nopelnīt to ar savu darbu! Pēc trīsarpus gadiem varēja ķerties pie pieminekļa būves. Lists pats izvēlējās skulptoru, pats pasūtīja viņam projektu, un neviens vairs neuzdrīkstējās zoboties par vienu pēdu.

Un, kad Lists uzzināja par plūdos nodarīto postu savā dzimtenē, Ungārijā, viņš nekavējoties pieteicās palīdzēt dabas katastrofā cietušajiem. Desmit viņa koncertu sekoja cits citam, un visu honorāru viņš iemaksāja palīdzības komitejai. Un cik daudz vēl bija tādu gadījumu! «Kamēr man ir rokas un galva strādā,» Lists izteicās, «mana līdzjūtība cilvēkiem nesīs augļus!»

Protams, par visu vairāk viņu interesēja māksla un no visām mākslām — mūzika. Tajā laikā, kad Vāgners dzīvoja trimdā un necerēja kādreiz ieraudzīt uz skatuves savu «Loengrīnu», Lists iestudēja šo operu ar orķestri un dziedātājiem un uzveda to Veimāras pilsētā.

Sava jaunības drauga Frederika Šopēna piemiņai viņš uzrakstīja lielisku grāmatu. Par Sopēnu viņa laikabiedri bija sarakstījuši daudz nevajadzīga un melīga, un pirmās grāmatas par viņu, kas nāca klajā, sagādāja Lis-tam rūgtus brīžus. Tad viņš nolēma atspēkot apmelojumus, dīkās fantāzijas, nepārbaudītās baumas un nepatiesos spriedumus, uzrakstot savas paša atmiņas par Šopēnu. Viņš to spēja pirmkārt tāpēc, ka ļoti labi pazina Sopēnu un pats bija dižens mūziķis, tālab varēja spriest par Šopēna personību un viņa mūziku. Šī patiesā, poētiskā, talantīgi uzrakstītā grāmata, kuru nespēja sabojāt pat firstienes Vitgenšteinas iejaukšanās (Listam piemita vājība nodot viņai dažu nodaļu literāro apdari), nāca klajā kā ģēnija cienīgs piemineklis.

Kā viens no pirmajiem mūziķiem Eiropā Lists pienācīgi novērtēja krievu mūziku, daudz rakstīja par to, aranžēja klavierēm krievu dziesmas un operu fragmentus un atskaņoja tos savos koncertos. Jaunībā viņš tika sajūsminājies par Gļinku un tā «Ruslanu», bet vēlākajos gados, saglabādams pret Gļinku agrāko mīlestību, apsveica Musorgski un Borodinu un apgalvoja, ka mūzikas gaisma ataususi Austrumos ... Neviens vēl nepazina Cēzaru Franku un Smetanu, bet Lists jau bija pievērsis viņiem uzmanību. Ne velti viņš sevi dēvēja par mūžīgo kolekcionāru, cilvēku talantu krājēju!

Kas gan viņam būtu bijis jānožēlo?

Varbūt tas, ka viņš pārāk agri pārtrauca savu koncertdarbību — trīsdesmit sešu gadu vecumā? Bet, pēc viņa domām, tas bija pareizi un gudri darīts. Viņš juta, ka maz vēl ir uzrakstījis, ka koncerti atņem pārāk daudz laika un senākās plašās ieceres tā arī paliek, gaismā neceltas. Arī pašā koncertu praksē bija daudz kā tāda, kas Listu atbaidīja: daudz ārišķības, tukšuma. Uzstāšanās viņam sagādāja lielu prieku, bet reizē arī ne mazumu vilšanos. Un kādā jaukā dienā viņš sev teica: pietiks, ir laiks nopietni padomāt arī par «dvēseli», tas ir, komponista jaunradi! Un mazā Krievijas pilsētiņā Jeļizavetgradā viņš sniedza savu pēdējo koncertu!

Tajos gados, kad visu Eiropu vēl saviļņoja viņa spēle, viņam patika saieties ar vienkāršiem ļaudīm un. viņš

atrada sev draugus ikkatrā zemē, ikkatrā pilsētā. «Esmu nodzīvojis garu mūžu,» viņš vēlāk teica, «kur tikai neesmu bijis! Vairākas reizes izbraukājis Eiropu, apmeklējis gan galvaspilsētas, gan nomales, tomēr no visa redzētā esmu ieguvis vienu nesatricināmu pārliecibu: pasaulē nav nekā dārgāka par cilvēku! Cilvēki mēdz būt dažādi, bet viss cilvēciskais ir daiļš! Un, kad man gadījās sastapt gaišu prātu vai talantu, vai lielu sirds laipnību — arī tādu esmu sastapis, — tas mani iepriecināja vairāk nekā paša slava! Un tad gribējās uzsaukt visai pasaulei: «Raugiet, ko es esmu atradis! Glabājiet to, neizlaidiet no acīm!»»

Un tas bija teikts jau «nožēlas» gados!

Starp citu, daži Lista draugi apgalvoja (protams, savā ciešā pulciņā), ka viņš kļuvis par abatu tieši. . . brīvdomības dēļ! Svētie tēvi viņam tā stājušies virsū (kā stāstījis franču mākslinieks Ežēns Delakruā), sevišķi, kopš viņš bija sapinies firstienes tiklos, ka viņš nolēmis izvēlēties visparocīgāko izeju: kļūt par garīdznieku un turklāt par tādu, kuram būtu vara pār citām garīgām personām! Jāšaubās, vai Delakruā teicis taisnību, bet, kad Līstam atstāstīja šo mākslinieka domu, viņš ar izsmalcinātu smīnu teicis:

«Nu, ko? Tas nemaz nebūtu bijis peļami!»

Stāstīja, ka Lists pastāvīgi esot cienītāju ielenkts. Taču todien, kad ieradās Grigs, abats bija viens. Viņš pats atvēra savas celles durvis un pirmais sniedza viesim roku.

•— Mēs taču viens otru jau mazliet pazīstam, vai ne? — viņš smaidot teica. — Nu, iesim, mīļais, sapazīsimies pa īstam! Esmu tā iekārtojis, ka mūs neviens netraucēs! Bet pagaidām apskatieties visapkārt vai aplūkojiet mani, ja ir patika! Es ari jūsos pavēršos!

Lista kabinets klosterī nemaz neatgādināja celli, varbūt vienīgi augstie logi gotiskā stilā; tas bija grezni iekārtots: tepiķi, dažādi nieciņi, dārgas gleznas. Klavieres atradās nišā, ko sedza tumši zils zīda drapējums. Lielu mūziķu un rakstnieku portreti, viņu bistes, autogrāfi uz ierāmētām nošu lapām, malahīta, jašmas, ziloņkaula un bronzas lietiņas — tas viss nevis nomāca,

bet ielīksmoja acis ar gleznaino sablīvējumu kaut kādā ērtā, tīkamā izkārtojumā. Varēja just, ka ikviena, ari pati sīkākā lietiņa mājastēvam ir dārga un saistās ar dzīvām, siltām atmiņām.

Stūrī karājās dārgs kokgriezums — krustā sistā tēls. Tam abās pusēs atradās priekšmeti, kam ar baznīcu nebija nekāda sakara: pa kreisi — Venēras statujas atveidojums, bet pa labi, skapī, pašā malā — Voltēra un Žana Žaka Ruso darbu sējumi.

Eduards kautrējās aplūkot pašu Listu, vienīgi ievēroja, ka lielās kārpas uz viņa sejas nav stāstītāju un portretistu izdoma. Taču kārpas tieši piešķīra Lista sejai labsirdīgu izteiksmi. Lists turpretī aplūkoja savu viesi ļoti vērīgi un centās noteikt, kas tas ir par cilvēku, kurš sēž viņam pretī.

Eduards Grigs kaut kā netieši atgādināja savu sonāti. Viņa skaidrajās, zilajās acīs slēpās bērnišķīgs patiesīgums un līdz ar to arī gudra, labsirdīga ironija. Augstā, gludā piere šķita tik gaiša, it kā to visu laiku apspīdētu saules stars. Smalks, kulturāls cilvēks, skaidra dvēsele Bet arī ļoti nervozs, tas ir jūtams. Izskatās, ka viņš ir nopietni slims, bet neapjauš to. Viens plecs viņam augstāks nekā otrs. Taču sonātē šādu slimīgu iezīmju nav. Bet nervozitāte, šķiet, gan. Tomēr tas ir saprotams. Šā-laika cilvēki vairs neprot ilgi noturēties vienā noskaņojumā. Un Grigs ir šālaika cilvēks.

Uzzinājis, kāda ietekme bijusi viņa vēstulei, Lists sāka smieties gluži tāpat, kā mēdza smieties Ole Buls, — nevaldāmi, dārdoši, ar asarām acīs.

— Nē, tas ir nepārspējami! — viņš atkārtoja. — Un tik pēkšņi mainīja domas? Mans dievs, cik ļoti visi muļķi līdzinās cits citam!

Viņš noslaucīja acis mutautā un tūdaļ kļuva nopietns.

— Sakiet, mīļais, — cik jums īsti gadu? Divdesmit divi divdesmit trīs, vai ne?

— Jau divdesmit seši, -— Grigs atbildēja.

— Žēlīgais dievs! Divdesmit seši gadi! Un pasaulē vēl ir tāds laimīgs vecums! Cik vareni man šķiet cilvēki šādā vecumā! Un tādi viņi arī ir! Tikai ne visi to apzinās! Bet kāpēc jūs esat tik bāls un vājš? Dzīve laikam

nav viegla? Kaut gan jūs neesat no bailīgajiem, to var redzēt! Nu, stāstiet!

Un Grigs sāka stāstīt tieši to, kas Listu varēja interesēt.

— Ūle Buls? Es zinu Uli Bulu! Esmu viņu pazinis. Šeit viņu sauca par «norvēģu Paganini»! Tā jau ir iegājies -— katrā ziņā salīdzināt, pielīdzināt un tamlīdzīgi. Paredzu, ka arī jūs ar laiku sauks par «ziemeļu Šopēnu»! Bet Uli Bulu es tiešām apbrīnoju! Kas par personību, mans dievs! Jums laimējies, ka jūs sastapāt viņu jau bērnībā. Tā taču ir dzīva leģenda!

Un, atceroties spēcīgo Uli Bulu, Listu pārņēma žēlums par priekšā sēdošo trauslo cilvēku. Lai varētu cīņā izturēt, vajadzīgi platāki pleci. Kaut gan tādi, lūk, tie nevarīgie, dažkārt izrādās paši izturīgākie.

— Mani ļoti apbēdināja jūsu drauga nāve! — Lists teica. — Jums tas ir tik liels zaudējums!

Vai tiešām viņš pazinis Nurdroku?

— Neesmu pazinis, bet redzēju viņa partitūru «Marija Stjuarte». īsta, dzīva mūzika. Un man stāstīja par jums abiem . . . pēc tam kad es atradu jūsu sonāti.

Bet ko varēja pastāstīt par Nurdroku sveši cilvēki? Viņi to redzēja tik īsu laiku! Viņi nevarēja spriest par viņa drosmi! Un par to upuri, kādu viņš nesa, apslāpējot sevī jaunrades alkas.

— Bet es nevaru viņu aizstāt. Man nav tādu īpašību! Es vienmēr esmu apzinājies, ka nespēšu viņam līdzināties!

— Ak, Eduard . . . Vai atļaujat jūs tā uzrunāt? Es taču esmu vairāk nekā divtik vecāks par jums . . . Lūdzu, neiedomājieties arī jūs «apslāpēt sevī jaunrades alkas»! Jums neviens nav jāaizstāj. Jūs pats esat stiprs. Jūsu mūzika pati sagādās jums atzīšanu — nevis to, kurai seko slava, nauda, — tas viss, ja vēlaties zināt, ir pīšļi un nīcība! — bet to atzīšanu, kas slēpj sevī dziļu, sirsnīgu pateicību. Kuras dēļ mums ir vērts dzīvot un strādāt. . . Kāds tad ir jūsu orķestris, — viņš pēc brīža piebilda, — vai nekur neder?

— Tas vēl nav orķestris. Tie ir cilvēki, kas varētu kļūt par mūziķiem. Bet viņi nav iemācīti cienīt mūziku . . .

— Tas viss nāks ar laiku. Nekrītiet izmisumā, mans mīļais . . . Un jūsu vecāki? Uzminiet, kas man stāstīja par jūsu māmuļas talantu! . . . Ūle Buls!

— Māte tagad reti spēlē . . .

— Starp citu, Eduard, jūs taču esat precējies? Un, kā es nojaušu, apprecējāties nevis aprēķina dēļ?

— О nē!

— Cik interesanti!

Grīgs pacēla uz viņu izbrīnījušās acis.

— Kāpēc tā? — viņš apmulsis jautāja. — Visi taču precas!

— O, nebūt ne visi. Es, piemēram, esmu neprecējies!

Eduards pavisam samulsa.

— Arī Bēthovens bija vientuļš un Šūberts, un, liekas, Sopēns. Grūti atrast sievieti, kas. . . — Lists iegrima domās. —- Jā-a! Tātad jūsu dzīvē ir viss: cīņa, draudzība, mīlestība, jaunība . .. Un viss tik skaidrs! Ak laimes bērns, laimes bērns! Es gan nevaru atcerēties savā dzīvē tādu skaidrību. Viss bija samežģījies, grūts, daudz nevajadzīga. Jeb vai es neko netiku pamanījis? ... Bet jums jāpastāsta man par Norvēģiju... Kaut gan to es dabūšu no jums dzirdēt citādā ceļā. Pie manis taču nedrīkst nākt tukšām rokām. Es redzu, jums ir notis . . . Dodiet, dodiet šurp! . .. Sonāte vijolei un klavierēm? — viņš lasīja, atšķīris notis.

— Vai jauna? Lieliski! Sol mažorā? Tad sāksim! — Viņš uzlika brilles. — Iedomāsimies ari vijoli!

Viņš spēlēja spoži un spēcīgi, neko neizlaižot, kaut gan redzēja šo sonāti pirmo reizi un lasīja notis no lapas.

Bet cik lieliski viņš prata atveidot divus instrumentus! Vijoles partija viņam skanēja tieši ka vijole. Nav brīnums: viņš prata klavieres pārvērst par orķestri. Tagad Grīgs ticēja, ka Lists viens pats atskaņojis Bēthovena Devīto simfoniju!

— Ehē! Cik spēcīgi, cik gardi! — Lists pa brīžam izsaucās. — Ūdens malks tieši no avota!

Viņš bija aizgrābts un nemaz neslēpa to. Mākslotu saltumu, neizdibināmu skatienu — to viņš neatzina. Pazemība lai paliek viduvējībām! īsts mākslinieks jau tāpat ir pazemīgs. Lists bija pārliecināts, ka iebaidīt vai likt piedzīvot vilšanos jaunam māksliniekam ir daudz bīstamāk nekā viņu par daudz saslavēt. Viņš no pieredzes jau daudzkārt bija pārliecinājies par to. Tomēr Grīgu viņš nepārslavēja. Viņš tikai pienācīgi novērtēja.

Tāpat kā Ule Buls, Lists tūdaļ saprata, ka Grīgam nepiemita Bēthovena prasme attīstīt tēmas, viņš neprata un arī necentās izteikt cīņu visās tās stadijās, vispār nebija savā mākslā sadursmju un strīdu meistars. Kā bērns viņš atkārtoja iepatikušos frāzi, mainīja to, brīnījās, jūsmoja par to un pārgāja uz nākošo, tikpat skaistu . . . Šajā ziņā viņš līdzinājās tautas muzikantiem, kas vairākkārt pārveido iemīļoto melodiju, it kā nespēdami šķirties no tās. Bet cik dziļi viņš to izjuta! Kādas negaidītas un izteiksmīgas harmonijas! Cik neizsīkstoša izdoma melodijās! Un kāda sirsnība un iejūtība pret visu!

— Esmu lasījis jūsu Ibsenu, — Lists teica, nospēlējis sonātes pirmo daļu, — un skaidri iztēlojos sev Norvēģiju: tās dabu un ļaudis. Bet viss man likās tāds bargs, nepielūdzams! Turpretī jums viss viļņo saules plūdos, viss pilns dzīvības un laimes! Jeb vai tā ir jūsu labsirdība, kas visu apstaro ar tādu gaismu? Cik spirgts gaiss! Kādi plašumi un tāles! . ..

— Lieliski! — Lists arvien izsaucās spēlēdams. — Taisni lieliski! Jā, jūs neuzlasāt paliekas no Eiropas galda! Jūs esat jūs pats. Jūs ne ar vienu nevar samainīt!

Otrajā daļā viņš atkārtoja vairākas frāzes atsevišķi.

-— Sakiet, mans draugs, interesanti būtu zināt — vai jūsu dzimtenē ir cilvēki, kas pārmet jums pārliecīgu eiropeiskumu?

— Jā, mums ir mūziķi, kas saka, es esot ļoti tuvs Šūbertam un Šūmanim.

— Tā jau es domāju! Bet jums jāsagatavojas uz to, ka pārmetumi nāks no divām pusēm. Vieni, tukšgalvji, kas iemācījušies tikai divus trīs tautiskus melodiju

apvērsumus un nesaskata nacionālai mūzikai nekādas attīstības perspektīvas, pārmetīs jums «novēršanos» no norvēģiskā gara. Viņiem nepatiks, ka jūs esat pārāk izglītots! Turpretī citi, eiropieši, nesapratīs jūsu savda-bīgumu un oriģinalitāti un dēvēs jūs par «pārāk norvē-ģisku», kas viņu izpratnē nozīmē — aprobežots .. .

— Tā jau ir bijis, kaut gan ne tik krasi, — Grigs teica, atcerējies Nīlsu Gādi.

— Bet jūs pats saprotat, ka īsti, lieli mūziķi tā neteiks. Jums ir savs ceļš. Un trīs lielas priekšrocības, — Lists pacēla rādītājpirkstu, — kultūra, savdabīgums, humānisms. Un viss vienādā mērā!

Viņš spēlēja sonātes fantastisko finālu, bet Grīgs klausījās, apvaldīdams trīsas, un smaidīja platu smaidu («Priecīgi smējos, smējos kā nepilnīgs,» viņš rakstīja vecākiem).

Lists iesāņus palūkojās uz viņu.

— Nu, ko? Es arī varu kaut ko nospēlēt no lapas! Esmu taču vecs, pieredzējis mūziķis! — Viņš pabeidza spēlēt sonāti un mīlīgi aplūkoja nošu lapu. — Jūs man atsūtīsiet, kad tā nāks klajā?

— Es atstāšu jau tagad. Es taču tās pārrakstīju.

— Jā? Jūs esat brīnum mīļš! Nu, un kas vēl? Ir taču vēl kaut kas?

— Jā. Koncerts klavierēm.

— Ticu, ka esat to paņēmis līdzi! — Viņš gandrīz raušus izrāva notis Grīgam no rokām. — Vai es jums neatgādinu vanagu? — viņš smaidot teica.

Viņš nospēlēja pirmo lappusi un nomurmināja:

— Nu, tas ir vēl labāks! Grandiozi! — Un pēkšņi pārtrauca spēli. — Ziniet ko, Eduard? Atstājiet savu koncertu man. Es paskatīšos . . . man radās kāda ideja. Jā, starp citu, vai jūs neatnāktu pie manis vakarā? Sanāks dažāda tauta . . .

Grīgs saminstinājās.

— Nav ko baidīties. Visi ļoti vienkārši ļaudis. Un varēsiet paklausīties mūziku.

«Tautas» pie Lista izrādījās krietni daudz — jaunieši vien. Tie bija Lista skolnieki un skolnieces, agrākie un pašreizējie. Viņš iepazīstināja Grīgu:

•— Tādus jūs vēl nebūsiet redzējuši: tā ir Norvēģija. Ļoti interesanta zeme.

Pēc brītiņa viņš teica:

— Vēlams, ka mani bērni uzspēlētu. Nu, kaut vai jūs, Sofi!

Sofija Metnere bija viena no labākajām Lista skolniecēm. Viņa novilka cimdus un lielā pašapziņā apsēdās pie klavierēm.

— Ko lai es spēlēju, mon pcre? — viņa jautāja.

Visi skolnieki sauca Listu par tēvu.

— «Meža ķēniņu» — tas, šķiet, jums iet pie sirds!

Sofija pamāja un sāka spēlēt.

Sūberta «Meža ķēniņš» Lista aranžējumā bija traģiska un dižena fantāzija. Sofija Metnere to vienmēr spēlēja savos koncertos — un vienmēr ar panākumiem. Viņai bija vīrišķīgs piesitiens, spēcīgi pirksti, kam nekas neradīja grūtības: lēcieni, dubultnotis, oktāvu pasāžas. Viņa triumfēdama iznesa tiem cauri galveno melodiju, neaizmirstot nianses. Tomēr viņas spēlei piemita mazliet skarba, kliedzoša pieskaņa, un tāpēc zirga skrējiena dipoņa un meža ķēniņa valdonīgais aicinājums viņai padevās labāk nekā zēna žēlabas un meža laumu vilinošā dziesma. Taču iespaids bija spēcīgs.

Lists klusēdams noskūpstīja sasārtušo Sofiju uz pieres. Tomēr viņš nebija pilnīgi apmierināts: neviens neprata šo skaņdarbu nospēlēt tā, kā viņš to bija iecerējis un kā pats kādreiz tika spēlējis.

— Skolnieki man ir labi, — viņš Grīgam teica, — bet tik grūti ir viņus atlasīt! Cik daudz tukšu cilvēku ierodas pie manis! Kaut vai vakar .. .

Skolnieki apklusa, sagatavojušies klausīties.

— Vakarrīt atnāca pie manis kāds jauns cilvēks. Ir zināms, ka maksu par stundām es neņemu. Talants — tā ir labākā rekomendācija! Bet te ieradies jauns firsts vai barons un ar ļoti pašpārliecinātu izskatu sniedz man vēstuli! No kā? No Anglijas karalienes! Un tur vēstuli rokā, pārliecināts, ka es to noteikti taisīšu vaļā. «Pagaidiet,» es saku, «vispirms nospēlējiet kaut ko, tad redzēsim, vai ir vērts lasīt jūsu vēstuli.» Taču viņš teica, ka neiedrošinoties spēlēt, iekām nebūšu izlasījis

vēstuli. It kā vēstule no Anglijas karalienes varētu ietekmēt manu lēmumu! Es izlasīju, pēc tam paklausījos viņu un teicu: «Vajadzēja vispirms nospēlēt karalienei: iespējams, ka tad viņa nebūtu man rakstījusi vēstuli!»

Visi sāka smieties.

— Jā, mani draugi, •— Lists turpināja, — cilvēku vidū ir arī nezāles! Toties, kad sastop īstu cilvēku, — viņš apkampa Eduardu, — kā tad gribas dzīvot! Es nebaidos sagrozīt viņam galvu — viņam tas nav bīstami!

Pavadīdams Grīgu, Līsts viņam teica:

— Šodien trešdiena, vai ne tā? Atnāciet svētdien, bet noteikti!

— Bet es svētdien braucu projām!

— Vakarā? Labi. Es pārcelšu savu «vakaru» uz rītu.

Eduards nezināja, ko atbildēt uz tādu laipnību. Lists

smaidīja viltīgi, noslēpumaini.

— Sen neesmu spēlējis publikas priekšā, bet jūsu dēļ — pamēģināšu . .. Un par jūsu mūziku, ko esmu jau labi iepazinis, teikšu tā: turpiniet, turpiniet, kā esat sācis, un neļaujieties iebiedēties.

Un lūk, citā telpā, lielajā klostera zālē, kur sarindoti krēsli, bet dziļumā — improvizēta estrāde un klavieres, līdz ar daudzajiem viesiem pēdējā rindā apsēdies Eduards Grīgs. Lists uznāk uz , skatuves, tērpies savā abata sutanā ar baltajiem atlokiem un, atbildot apsveikumiem, palokās uz visām pusēm.

Tad viņš apsēžas, atmet savu skaisto galvu, uzliek rokas uz taustiņiem, uzsit pirmos akordus — un Grīgs pazīst savu koncertu klavierēm. It kā milzis auļotu lejup pa klintīm ... Ir pagājušas tikai četras dienas, bet Līsts spēlē no galvas, apvienodams orķestri un klavieres, spēlē tik spēcīgi un spoži, kā droši vien spēlējis savā plauksmes laikā. Viņš nav tikai mūziķis vien — viņš ir domātājs, pravietis! Grīgs baidās pacelt acis. Viņam šķiet, ka kaimiņi sadzird viņa sirds pukstus. Bet tad viņš vairs nedomā par ļaudīm, kas sēž šajā zālē.

«Vai tiešām es to esmu uzrakstījis?» viņš sev vaicā. «Dzirksteļu kūļi... saule . .. Viņš laikam gribēja sa-dūšināt mani un parādīt, ko es spēju.»

Lists spēlēja visas trīs daļas. Nav nekādas vajadzības

pēc orķestra, orķestris viņam skan klavierēs. Un piepeši — neviens to nevarēja gaidīt — pēdējā daļā, īsi pirms beigām, kad sākas lēnā tēma, izplūzdama visā telpā, Lists pārtrauc spēli un skaļi saka:

— Sol! Sol, nevis sol diēzs! Nepārspējami! — Tad vēršas pie publikas: — Nē, kā jums patīk! Visi sagaida un arī es, ka šeit nāks sol diēzs, bet Norvēģija to nepieļauj — tautai sava domāšana! Nevis sol diēzs, bet sol! Grandiozi, apbrīnojami!

Viņš pieceļas no krēsla. Viņš dodas cauri visai lielajai klostera zālei pa celiņu starp krēslu rindām, iet lieliem, teatrāliem soļiem un skaļā balsī dzied tēmu. Rokas paceltas augšā, galva atmesta, seja pauž ekstāzi, bet balss skan kā ērģeles. Viņš dzied, kamēr atgriežas atkal savā vietā. Un tad, tieši laikā uzņēmis turpinājumu, nospēlē koncertu līdz beigām.

Intermeco

Cilvēks staigā viens pats ar veserīti rokā gar rūdas iegulām un pa reizei paklaudzina ar savu veserīti. Viņš ar to aizņemts dienu un nakti; kopš bērnu dienām viņš bija dzirdējis, ka visa šī rūda ir pilnvērtīga, un šī doma darīja viņam prieku. Taču reiz veserīša piesitiens atklāja dobju tukšumu un cilvēks sāka apšaubīt patiesību, kas viņam bija iedvesta. Kopš tā laika viņa sirdī iezagās neticība. Viņš sāka klaudzināt ar savu veserīti un klaudzina bez mitas. Un kas notiek? Tikai retu reizi viņam palaimējas uziet īstu, pilnvērtīgu dzelzi. Bet tad jo lielākas ir pētnieka šaubas. Šeit viņš klaudzina ilgāk un spēcīgāk. Viņš negrib nekādus maldus, nekādu ilūziju, viņš vēlas vienīgi patiesību.

Tā ievērojamais dāņu kritiķis Georgs Brandess salīdzināja cilvēku sabiedrību ar raktuvēm, bet rakstnieku nosauca par pētnieku ar veserīti rokā . . . Runa bija par rakstnieku, kuram kopš bērnības iestāstīts, ka pasaule ir laba un cilvēki labi un vīrišķīgi. Reiz viņš piedzīvoja vilšanos. No tā laika viņam radās tieksme pārbaudīt

visu, ko redzēja. Viņam izveidojās ass skatiens un smalka dzirde, un, lai cik skaļas frāzes viņš dzirdēja sev apkārt par patiesību un taisnību, viņš klaudzināja ar savu veserīti un atklāja tukšumu. Viņš prata atšķirt patieso no mānīgā, taču, kā izteicās ievērojamais kritiķis, neticība kļuva viņa mūza. Kad viņš jutās pietiekami stiprs kā īsts mākslinieks, viņš pavēstīja savus vērojumus un nodomus atklāti visai pasaulei.

Šis cilvēks bija Henriks Ibsens.

SEPTĪTĀ nodaļa

Starp norvēģu tautas pasakām Ibsens uzgāja vienu, kas viņu pārsteidza vairāk nekā citas. Tā bija pasaka par jaunu mednieku, kas cīnījies ar troļļiem, trāpīgi šāvis lāčus un briežus un pat izdzinis no savas būdas «Lielo Līko», — bet tas šausmonis nebija uzveicams ne ar kādiem ieročiem: viņam vienīgi varēja «apiet ar līkumu».

Šis tēls lika Ibsenam padomāt. Kas ir «Lielais Līkais»? Kas tas ir par spēku, kas izvairās no tiešas cīņas un prasa, lai tam «apiet ar līkumu»? Vai tā nav kāda cilvēku īpašība, kāds sabiedrības netikums, līdzīgs zemis-kumam, gļēvulībai vai ļaunumam? Ibsenam sen bija padomā traģēdija par tālaika cilvēka nekonsekvento, liekulīgo būtību. Pasaka sarosināja viņa domas, piešķīra tām asumu, un radās savdabīgs, spēcīgs, romantisks daiļdarbs, kurā savijās fantastika un dzīves īstenība — reizē pasaka un satīra. Pamatā tas bija stāsts par cilvēku, kas pazaudējis sevi. Apveltīts ar bagātām dotībām, viņš netika izdziedājis savas dziesmas, netika izdomājis savas domas, nebija paveicis nekā derīga, kaut gan būtu varējis . ..

Un no fantastiskas pasakas izveidojās epopeja par pagātni un tagadni.

. . . Necik sen dzīvoja reiz Gudbrandāles ielejā puisis, vārdā Pērs Gints, kura tēvs Jons Gints bija izputinājis savu mantu. Pērs Gints bija jauneklis ar dzīvu iztēli:

mākonis viņam šķita rati, netīrs sivēns — varens zirgs. Bija redzams, ka ari Pērs Gints bija bagāts, tāpat kā viņa vieglprātīgais tēvs, taču viņa bagātība bija nevis ganības, nevis nauda, bet neizsmeļamas izdomas velte. Augām dienām viņš slaistījās pa ciemu un pulcināja ap sevi jaunatni, stāstīdams dažādus stāstus par saviem ceļojumiem, tikšanos un lepnām pilīm. Īstenībā viņš nekad nebija izbraucis no sava ciema un viņa būda nepavisam nelīdzinājās pilij: aiz vecuma tā tikko turējās kopā. Arī pats Pērs staigāja nolāpītās, izdilušās biksēs. Taču viņš prata par visu tik aizrautīgi stāstīt, ka jaunieši klausījās nenoklausīdamies. Daudzi viņam neticēja, liekas, neviens neticēja, taču Pēra Ginta pasakas valdzināja visus.

Viņa māte Ose dzīvoja lielā trūkumā, kaut gan strādāja nepagurdama. Uz Pēru nevarēja neko lielu cerēt. Viņa rāja savu vieglprātīgo dēlu par to, ka viņš sapņo tikai par pilīm un princesēm, bet strādāt nevīžo. Tomēr — dīvaini gan! — it labi zinādama, ka dēls ir gaisa-grābslis, rādama un iedunkādama viņu par to, Ose pati neviļus pakļāvās viņa pasaku varai, un bieži vien, viņā klausoties, māte saprotoši māja ar galvu un svētīja viņu turpmākām gaitām. Bet tad gan viņa dusmojās, kad attapās! Sašutumā tad cirta dēlam pļauku.

Reiz vasarā Ingrīdai, ciema bagāta saimnieka meitai, svinēja kāzas. Ingrīda bija bagātākā līgava tajā pusē_un, pie viena jāsaka, sen bija metusi acis uz Pēru. Arī Ose, to zinādama, priecināja sevi ar cerībām, ka dēlam drīz būs kāzas. Tomēr Pērām, kas vispār pret meitenēm nebija vienaldzīgs, diez kā nepatika Ingrīdas parupjais, smagnējais daiļums. Viņa bija pārāk saaugusi ar zemi, turpretī Pēra sapņi lidinājās mākoņos, traucās pāri jūrai. Ingrīda arvien vēl gaidīja un beidzot aiz dusmām solījās pamuļķīgam pielūdzējam... un nu... sēdēja kāzu vakarā bāla un noraudājusies, kamēr viesi dejoja jautru hallingu.

(Hallings! Tātad te nu noteikti vajadzētu mūziku!)

Pērs Gints devās uz kāzām, jo māte teica, ka Ingrida nu ir uz visiem laikiem zudusi, un viņš vēlējās Osei pierādīt, ka visu var pagriezt citādi. Tomēr viņam bija garlaicīgi viesu starpā. Viņš mēģināja pastāstit tiem pasaku, viņi sākumā noticēja, bet vēlāk gaņdrīz viņu iekaustīja, attapušies, ka pasaka jau kādreiz dzirdēta. Skumjš vakars! Viss, ko Pērs savā priekšā redzēja, atkārtojies jau daudz reižu. Un, ja arī viņš nolaupītu līgavu, pat tas nedotu nekā jauna: viņi abi laimīgi atgrieztos mājās, un Pērām, kļūstot par bagātā saimnieka znotu, vajadzētu rūpēties par aitām un kazām un izrīkot kalpus. Un turklāt līdz pašai nāves stundai paciest nemīlamu sievu, kas neļautu viņam klaiņot savā vaļā un nodoties sapņiem. Bet kas gan ir dzīve bez sapņiem?

Pērs Gints garlaikots staigāja viesu vidū un pēkšņi apstājās. Garām nāca jauniņa gaišmate meitene, turēdamās pie mātes lindrakiem, acis nodūrusi uz leju. Rokā viņa turēja dziesmu grāmatu. Pērs nekad agrāk nebija šo meiteni redzējis, tomēr neviena viņa sapņu princese nav bijusi tik daiļa un tik ilgota. Tātad ne tikai pasakās vien, bet arī dzīvē notiek brīnumi! Un viņš palika stāvam šā brīnuma priekšā, ar neizsakāmu sajūsmu raudzīdamies tajā.

Viņš uzzināja meitenes vārdu — Solveiga, kas nozīmē: saulaina taka. Viņš gribēja pateikt, ka no šī brīža viņa būs saulains ceļš tā tumšajā dzīvē. Taču viņa droši vien nesaprastu Pēru. Sākumā viņa dejoja ar viņu labprāt, bet vēlāk, kad viņš nosauca savu vārdu, pēkšņi aizskrēja projām, teikdama, ka zeķei atrisusi prievīte.

Kā viņš sāka plosīties! Gribējās sīkās druskās samalt visu svētku pagalmu un namu! Visi smējās par viņu. Atradis Solveigu, viņš skrēja tai klāt. Bet viņa atturīgi pagāja garām. Kad viņš izmisumā piedraudēja, ka ieradīšoties naktī, par trolli pārvērties, un apēdīšot viņas jaunāko māsiņu, Solveiga uzlūkoja viņu savām gaišajām acīm — nevienai nebija tādu acu! — un teica: «Cik tu esi nejauks!» Un viņš atkāpās, zobus griezdams.

(«Mūzika!» Ibsens nodomāja. «Ne tikai atsevišķas epizodes, bet visa cēliena laikā jāskan tautas mūzikai. Un ir tikai viens cilvēks, kas to pratīs paveikt!»)

.. . Kad pienāca vakars, viesi sāka sačukstēties, ka daiļā Ingrīda, līgava, piepeši pazudusi. Pērs Gints esot iesprostojis pamuļķīgo līgavaini klētī un aizbēdzis ar

līgavu kalnos. Bet vēl pirms tam viņš uzsēdināja savu māti uz mājeles jumta, lai nemaisītos pa kājām. Un vecā Ose nosēdēja jumta čukurā līdz gaismas svīdumam un vēcināja ar rokām. Iztālēm ļaudis viņu noturēja par vējdzirnavām, un neviens negāja celt zemē, bet viņas kliedzienus nevarēja sadzirdēt: visi dejoja «spring-dansu», un spēlmaņi «čīgāja, ko spēja», tā ka aizbēgušais pāris paguva aiziet krietni tālu. Ingrīda līksmoja. Turpretī Pērs visu laiku izskatījās ļauns.

. . . Vecā Ose ilgi nosēdēja uz jumta. Bet, kad izbiedētie zemnieki piegāja tuvāk un redzēja, ka nevis dzirnavu spārni vēcinās, bet sieviete uzrāpusies tādā augstumā, viņi noturēja to par ļauno garu un gribēja laisties lapās. Bet tad Ose sāka vaimanāt un viņu pazina. Nokļuvusi zemē, viņa pati parādīja, uz kuru pusi aizmucis dēls, tik ļoti viņa bija pārskaitusies! Ingrīdas radi piedraudēja pavedēju nosist uz vietas. Bet tad Ose sāka kliegt, ka neļaušot nosist savu mīļo puisīti, kas labāks par visiem. Šādas pretrunas bija viņai raksturīgas. Tā, piemēram, tālumā saskatījusi Pēru un Ingrīdu, viņa nošņācās: «Kaut tu kaklu nolauztu, nolādētais!» Bet tai pašā mirklī, nobažījusies dēla dēļ, jo taciņas kalnos bija stāvas, viņa skaļi uzsauca: «Uzmanīgi, ka nepaslīdi!»

Bet Pērs visu laiku jutās riebīgi. Viņš nolaupīja cita līgavu nevis tāpēc, ka mīlēja viņu vai kāroja viņas tēva bagātību. Viņš tikai gribēja iespītēt Solveigai un, pie viena, pārmācīt savus nelabvēļus, kas par viņu bija zobojušies. Bet tagad vēlēšanās atriebties bija zudusi un Ingrīda tūdaļ kļuva sveša un nevajadzīga. Viņa raudāja un sūrojās par Pēra bezsirdību. Bet tālumā arvien vēl nenorima deju skaņas.

Lēni lēni atgriezās Ingrīda pie tēva un visiem radiem. Līgavas tērps saplosīts, rāpjoties klintīs, kājas savainotas. Un ap sirdi...

(«Mūzika,» domāja Ibsens, «skumja, žēlabaina, līdzīga tām raudu dziesmām, ko esmu daudz reižu dzirdējis . . . Kaut gan nezinu vis . . .)

Līdz šai vietai viss bija ļoti reāli, kā tas notiek kurā katrā norvēģu ciemā. Pēru Gintu par cita līgavas nolau-

pīšanu pasludināja ārpus likuma, un viņam vajadzēja bēguļot kalnos. Un tad, lūk, viņš nokļuva kalnu karaļa alā.

Vispirms viņš satika kalnos meiteni dīvainā, zaļā lapu tērpā. Viņa teica, ka esot kalnu karaļa meita. Dažas viņas izteiktās domas Pērām šķita gluži pareizas, piemēram, doma, ka melns liekas balts, bet viss nejaukais — glīts. Par to viņš arī pats bieži esot domājis. Tiesa, princeses tērps izskatījās pēc zaļiem kankariem un seju dažbrīd sašķobīja dīvaina grimase. Bet ne jau katru dienu var sagaidīt bildinājumu no dzīvas princeses, un viņa nepārprotami vilka uz to pusi. Un viņam jau tikpat atgriešanās mājās vairs nav iespējama. «Šurp, līgavas kumeliņ!» iesaucās princese. Uz viņas saucienu atlēkšoja milzīga meža cūka, un pārītis vienā mirklī nokļuva kalnu karaļa Dovres veča alā.

. . . Sākumā Pērs neko nevarēja atšķirt. Pustumsā ap viņu drūzmējās nez kādas ēnas; tad tās sāka dalīties, celties augšup, un nu virs galvas laidelējās vesels spiets dīvainu spārnainu zvēriņu. Tie bija troļļi un koboldi — kalnu karaļa bērni, mazbērni un mazmazbērni.

Sēž sūnu troni karaļvecis,

Tam galvā kronis zeltains mirdz. ..

Viņam, šķiet, bija divas galvas. Kaut gan, jāsaka, Pērām acu priekšā viss dubultojās . . . Dovres vecis runāja ar viņu pieklājīgi, kā diplomāts. Viņš centās Pērām iegalvot, ka vajagot nomākt sevī visu cilvēcisko un kļūt par īstu trolli. Tāpēc jāiedzer troļļu vīns (riebīga dzira!). Pērs iedzēra. Pēc tam mazie trollēni piesēja viņam garu asti — par īpašas cieņas zīmi.

Pērs visam piekrita. Būt par karali, kaut arī pie troļļiem — to viņam Ingrīdas tēvs nevarēja piesolīt! Viņš ļāva sev piekabināt asti, izdzēra rūgto vīnu, izlikās neredzam, ka princese tik neglīta, bet, kad Dovres vecis ieteica viņam izdarīt nelielu operāciju: iešķelt kreiso aci, lai visu redzētu tā kā troļļi, Pērs iespītējās. Lai arī kā viņam galva rūca, bet doma, ka uz visiem laikiem būs jāpaliek par trolli, viņu sašausmināja. Viņš metās bēgt. Bet kur nu! Visur viņš uzgrūdās asiem akmeņiem,

bet troļļi uh trollēni viņam koda, knieba un skrāpēja, draudēja izģept uz iesma un izvārīt zupā. Pērs ar neticamu piepūli centās atmosties. Izmisumā viņš nokrita uz sausu lapu kaudzes un zaudēja samaņu. Tobrīd sāka skanēt baznīcas zvani, karaļa pils sabruka un viss izgaisa.

Bet vecā, nerimtīgā Ose tikmēr visur meklēja savu dēlu, un pārceļotāju kalniešu ģimene viņai palīdzēja. Tomēr šīs ģimenes tēvs viņai teica: «Kālab jūs meklējat viņu? Viņa sirds ir ļauna, viņš ir pazudis.» Vienīgi vecākā meita Solveiga — vaijtikai nav iedota kāda dzira meitenei! — neatkāpās no Oses un arvien lūdza, lai pastāstot par Pēru ko vairāk, cik vien var vairāk! Arī par bērnību un zēna gadiem — visu, visu! «Ak mīļā, drīz apniktu tev mans stāsts! Divdesmit gados, padomē vien, kā visa nav bijis!»

Bet Solveiga pacēla savas gaišās acis un sacīja: «Tu drīzāk apkustu, runājot tā, nekā es klausīdamās!»

. . . Un jau pirmajā sniegotajā ziemas dienā viņa pameta tēva māju un savu ģimeni un ar slēpēm atskrēja pašā meža dziļumā. O, kāds spēks viņu vilka šurp! Mājās bija tik grūti elpot! Un, kad viņa skrēja mežā iekšā, ļaudis, kas nāca pretim, jautāja: «Uz kurieni tu, meitēn?» -— «Uz māju!» viņa atbildēja.

Zēl bija tuvinieku, un tomēr viņa atskrēja turp, kur vientuļais Pērs bija sev uzcēlis mājiņu. Solveigai rokas maza nastiņa -— visa viņas mantība. Viņa teica, ka nekad neiešot atpakaļ pie savējiem un visu mūžu iešot лопат blakus.

Tātad viņa priekšā atklājās saulaina taka. Un tas nebija ne miegā, ne nomodā redzēts sapnis, bet patiesa dzīve, dzīves brīnums. Viņa laime bija par daudz liela, lai spētu runāt. Viņš klusēja. Viņš tikai palūdza Solveigu pagaidīt mājiņā, kamēr viņš atnesīs no meža malku . . . Viņš gāja ar cirvi rokā pa mežu, un prieks viņu slāpēja, viņš nesaprata, kas ar viņu notiek. Bet vai brīnums dzīvē var pastāvēt ilgi? Vai cilvēks ir tā cienīgs? Jo sevišķi tāds cilvēks, kas jau viesojies troļļu valstībā un nav pieveicis tos! Sastapšanās ar troļļiem ir liels pārbaudījums, un no tā, kā tu tur esi uzvedies, dažkārt atkarīga lava nākotne. Krustcelēs Pērs Gints pamanīja klibu sievieti zaļās skrandās, kas vilka aiz rokas mazu, neglītu puišeli, arī klibu un skrandās tērpušos. Sieviete piesitās Pērām līdzi, neatkāpās ne soļa, murkšķēja kaut kādas blēņas, taču, ciešāk ielūkojoties, viņš pazina tajā Dovres veča meitu, bet mazajā trol-lēnā, kas vairākas reizes nosauca viņu par tēti, Pērs samanīja pats savus vaibstus.

«Kā tad viņš tik ātri izaudzis?» Pērs ar šausmām nodomāja. «Viss nejaukais un ļaunais aug ātri,» atbildēja zaļā sieviete. Pērs mēģināja nokratīt viņas roku, bet viņa ieķērās vēl ciešāk. Viņš bija bijis pie troļļiem, dzēris viņu vīnu, dižojies ar troļļu asti un vēlējies apprecēt troļļu princesi. Viņš bija nonicinājis dzīves brīnumu, un tas ir liels grēks. Bet Zaļā smējās: «Tev tiktos, nudien? Un, viņu ja paciest un mīlēt tu vari, Pēr Gint, tad dod manu daļu man arī!»

Un Pērs nevarēja spert ne soli uz priekšu. Viņš arvien uzgrūdās kaut kam ciešam, neredzamam. Vai tas nebija Lielais Līkais, kas aizšķērsoja viņam ceļu? «Laid!» kliedza Pērs, lauzdamies uz priekšu. «Ej ar līkumu!» atbildēja neredzamā briesmoņa balss.

Nē, viņam nebija tiesību atgriezties pie Solveigas, apkrautam ar apkaunojošu darbu un maldu nastu! Viņš vairs nebija viņš pats: vairāk nekā puse viņš ir trollis, bet «ar līkumu», tas ir, ar viltu, nevar iet pie tās, kas viņu gaida un viņam tic.

Viņš metās skriet un skrēja visu nakti līdz rīta svīdumam.

Bet Solveiga mājiņā palika gaidot viena.

Tomēr, iekams pamest dzimto zemi Norvēģiju, Pērs Gints gribēja apciemot māti, kuru viņš mīlēja vairāk, nekā viņa pati domāja.

. . . Vecā Ose gulēja cietajā gultā uz nāves cisām. Visa iedzīve bija aprakstīta parādu dēļ, un viņa palikusi nabadzībā. Asaras sariesās Pēra acīs, kad viņš ieraudzīja vaska dzelteno, smailo mātes seju, viņas sastrādātās rokas, kas nevarīgi izstiepušās gar sāniem. Viņš nokrila ceļos mates priekša un skūpstīja šis rokas. Viņa glāstīja dēla galvu, un lūpās atplauka smaids. Ar ko viņš varēja māti iepriecināt viņas pēdējā stundā? Ar solījumu laboties? Bet viņa jau neskaitāmas reizes to dzirdējusi! Ar lūgsnu? Bet viņi abi ne visai ticēja dievam! Un Pērs nolēma iepriecināt māti ar to, kas viņam bija labākais: ar pēdējo brīnišķīgo izdomu! Viņš atcerējās seno pasaku par lepno zirgu, kas lido kā putns, auļo pāri gravām, aizām un pat jūrām. Pērs sāka stāstīt pasaku, turēdams mātes stingstošās rokas savās plaukstās. Viņš stāstīja, ka ved māti uz pili, kur viņa beidzot dabūs atpūsties. Bet ceļš nav viegls, mazliet jāpaciešas, tāpat kā pacietusi visu mūžu.

Ose drebēja no aukstuma, bet ticēja Pēranr, ka ziemelis dzenas pa pēdām viņas zirgam. Cietā guļvieta spieda kaulus, bet viņa domāja, ka straujais kumeļš skrējienā viņu krata. Ja viņa spētu atžilbt un iecirst dēlam pļauku par meliem, kā sendienās, varētu vēl cerēt uz viņas atspirgšanu. Bet šī bija viņas pēdējā stunda, un viņa bija kļuvusi gudra: ļāva, lai viņš ir viņš pats!

Kopā ar Pēru viņa skatīja zilus ezerus un pilis, un sudrabotu briežu baru, kas skrien pāri ceļam. Acu priekšā zibēja mājas un cilvēki, kas nebija redzēti kopš jaunības. Viņa atvadījās no tiem, bet tie viņai uzsauca: «Sveicināta! Nu mēs tiekamies atkal!» Viņa pameta savu mājiņu — viņi taču devās tālā ceļā. Tik grūti bija pašā ceļa galā, zirgs augstu svaidīja, un nebija vairs spēka paciest. Un beidzot viņi bija klāt. «Ei! Nu uzņemiet māti, kā pieklājas!» Pērs sauca pie pils vārtiem. Ledū kaltās durvis lēnām vērās vaļā . . .

«Tas ir viss,» Pērs domāja, galvu nodūris. «Tagad esmu viens pats plašajā pasaulē. Bet vainīgs esmu es, ka viņai uzbruka trūkums un slimība!» Un daudz šādu domu izdomāja Pērs, mājiņā sēdēdams. Aiz loga gaudoja vējš, ārā lija lietus, un šļakatas aprasināja arī Pēru: būdas aizvirtņi neturējās ciet.

Pērs nekustējās. Troksnis aiz loga — tas bija lietus. Troļļi nedrīkstētu ienākt šeit, šajā svētajā vietā. Taču, ja troļļi ir tevī pašā, tad tie visur dabū tevi rokā, tāpat kā pirmīt tur mežā Zaļā sieviete . . . Pērs atjūdzās, stipri saberza ar dūri acis un izgāja laukā. Būdu varēja nenoslēgt: nekā tajā nebija, izņemot alvas karoti, ar ko viņš, mazs būdams, labprāt spēlējās. Viņš gāja projām neatskatīdamies un nepamanīja, ka būdā kāds ielavījās un iznāca no turienes ar alvas karoti rokā. Pērs gāja tālāk. Viņu apņēma melna nakts.

ASTOTA NODAĻA

No tā laika pagāja divdesmit gadu. Pērs Gints apbraukāja visu pasauli un izmēģināja roku dažādos darbos, galvenokārt tirdzniecībā, pēdīgi nokļuva Āfrikā, kur iedomājās notēlot pravieti. Viņš kļuva bagāts, vēlāk pazaudēja savu mantu, pēc tam atkal sarausa lielu naudu. Un, jo tālāk, jo vairāk viņš zaudēja visu cilvēcisko un pielīdzinājās troļļu pasaulei, kaut gan ārēji tā nelikās. Bija pagaisis viņa brīnišķīgais talants, poētiskās izdomas talants. Viņš vairs nesacerēja brīnumainas dziesmas un pasakas cilvēkiem par prieku, bet sāka blēdīties un krāpt ļaudis, lai gūtu sev lielāku labumu.

Bet cik nožēlojami bija viņa mērķi! Viņš gribēja kļūt par karali un domāja, lai to sasniegtu, jākļūst tikai bagātam. Viņš aizmirsa, ka, atsakoties pašam no sevis, var kļūt vienīgi par troļļu karali un šī karaliste agri vai vēlu sabrūk pīšļos, tāpat kā izputēja Dovres veča pils.

Dīvaina, raiba dzīve! Pērs Gints — tagad viņu sauca par «skaistu kungu pusmūža gados» — savu ceļojumu laikā bija noslīpējis savas manieres, pamazām ielauzījies trijās Eiropas valodās, mācēja īstā brīdī noskaitit citātu no modē esošās grāmatas vai pat no klasiķiem un sev līdzīgu veikala ļaužu aprindās tika uzskatīts par gudru cilvēku. Pērs Gints — veikalnieks! Viņš tirgojās ar bronzas tēliem un citiem šādiem tādiem elkdieviņiem un beidzot sāka tirgoties ar dzīviem cilvēkiem — vergiem nēģeriem! Tādu joku izspēlēja ar viņu troļļi!

Bet cik viņam bija garlaicīgi! Dēka ar muļķīgo Anitru, arābu virsaiša meitu, Pēru mazliet izklaidēja, sakarsēja viņa asinis. Viņš atcerējās, ka prot daudzas

dziesmas, un tuksnesī atskanēja Pēra serenāde. Taču Anitrai viņš bija par vecu un par gudru. Un, kad Pērs tai uzdāvināja briljanta gredzenu, pēc kura tā sen tīkoja, viņa iesita Pērām ar pātagu un aizauļoja ar viņa zirgu.

Vēlāk izgadījās tā, ka viņš pazaudēja visu savu bagātību un bija spiests sākt visu no jauna. Bet daiļā Solveiga arvien vēl dzīvoja mājiņā Norvēģijas ziemeļos un gaidīja. Jo vairāk Pērs Gints atrāvās no dzimtenes dabas un no savas tautas, jo tuvāka tā kļuva Solveigai. Un dziesma, ko viņa dziedāja, vēlāk iegāja tautā. Tā bija dziesma par uzticību, kas pastāv garus gadus, visu mūžu. Viņas acis, viņas sirdī mīļotais taču bija palicis viņš pats, un viņas priekšā troļļi bija bezspēcīgi!

(«Jā,» sprieda Ibsens, «šī dziesma viņam izdosies, iespējams, tā vainagos visu. Lirika ir liels spēks . . . Taču ir vēl otra puse, par kuru jāpadomā!»)

. . . Pagāja vēl divdesmit gadu. Pērs Gints arvien vēl klīda pa pasauli. Viņā atklājās viena no bīstamajām, zemiskajām troļļu īpašībām — prasme attaisnot ikvienu savu noziegumu, ikvienu blēdību. Vētras laikā okeānā viņš izsita dēli matrozim no rokām, kurš pie tā turējās; jaunais matrozis noslīka, bet vecais Pērs izglābās. Tomēr arī šo rīcību tiesa būtu attaisnojusi. Arī tur sēdēja troļļi! Lai ko pastrādātu troļļu karaļa znots Pērs Gints, tie visam rastu attaisnojumu! Viņš ne vien netika apsūdzēts, bet arī pilnīgi nomierināja pats savu sirdsapziņu.

Kādreiz viņš ieradās kā apmeklētājs trako namā. Tā iemītnieki runāja dažādas gudras lietas, un kāds vāj-prātis visu laiku uzmācās apmeklētājiem, iegalvodams, ka viņš neesot cilvēks, bet rakstāmspalva, ko aizmirsuši iemērkt tintē, un ka viņš bez darba garlaikojoties. Jādomā, viņam ļoti gribējās kaut ko pastāstīt. Beidzot ārprātīgais pārgrieza sev rīkli un, sajūsmā rādīdams uz pilošajām asinīm, sauca, ka tā esot tinte, kas viņam vajadzīga.

Šis atgadījums ļoti smagi ietekmēja Pēru, un viņš nolēma atgriezties dzimtenē. Ak, cik skaista bija dzimtā zeme! Nekas nebija mainījies! Tikpat cēlas slējās klintis, fjordi bija tikpat zili, saule tikpat mīļa un gaidīta.

Cik labi būiu nomirt dzimtenē — turklāt pavasarī! Bet jaunatne sagaidīja viņu nelaipni. Neviens negribēja ticēt, ka šis īdzīgais vecis ir tas pats Pērs Gints, pasaku teicējs, kurš dzīvojis, šķiet, tālos, nezināmos laikos un bijis neizsakāmi skaists un jautrs. Viņi vēl dziedāja visas viņa dziesmas, viņa vārdu te daudzināja diezgan bieži. Palūk vien! Kas to varēja domāt! Neviena no viņa karaļvalstīm nebija pastāvējusi tik ilgu laiku! Tomēr viņš pats te nesastapa nevienu tuvu cilvēku, neredzēja nevienas pazīstamas sejas. Vientuļš viņš devās mežā.

Naktī sacēlās vētra. Vējš kauca un svilpa. Pērs gāja klupdams krizdams; viņš atcerējās Osi, kas bija mirusi pirms četrdesmit gadiem, un vētras kaucienos saklausīja viņas balsi: «Nū, melni, skrien ātrāk: ceļniecei Osei laiks atdusēt iet!»

Ak, cik gara, barga nakts! Reizēm pavasaris ziemeļos mēdz būt tik skarbs! Rīt atkal debess kļūs gaišāka un būs silts, bet ausma vēl nenāks, vēl nenāks tik drīz!

Smagas atmiņas uzmācās Pērām un vajāja viņu visu nakti. Tās mudžinājās un pinās viņam gar kājām kā kamoli, un viņš nevarēja no tām aizbēgt.

«Mēs dziesmas esam,» tās atgādināja, «vai tu mūs dziedāt spēji? Mēs sāpēs dvesām, kad tu mūs nonāvēji.»

«Mēs domas esam,» risinādamies šņāca kamoli, «tev bija domāt mūs. Tev veidot bija viegli cēlas mūs. Mums vajadzēja lidot pa gaisiem tālu, nu jāsmok par dziju te pelēki bālu.»

«Mēs tavi darbi,» viņam sauca nopakaļ, «vai tu mūs izpildīji? Tu lauzi mūs skarbi un samīdīji.»

Vai izpildīji? Vai izpildīji?

Pēdīgi atausa gaisma. Saules vēl nebija, taču lietus bija pārstājis; tikai vējš vēl šalkoja kokos, un bija ļoti auksts.

. . . Kas ir tas cilvēks, kas nostājies krustcelēs? Rokā viņš tur kaut ko spožu. Tavu brīnumu! Tā ir alvas karote! Var apzvērēt, ka tā ir tā pati karote, ar kuru Pērs Gints rotaļājās bērnībā un kura bija vienīgā manta, kas palika pēc Oses nāves.

«Jā, tā tas ir,» svešais teica. «Jūs to nepaņēmāt, un tā noderēja man. Es tieši meklēju jūs. Jūs taču esat

poga bez kājiņas, un jūs labi ātri jāpārkausē. Būsiet taču dzirdējuši par mani: es esmu Pogu Lējējs!»

«Augstais dievs!» iesaucās Pērs.

Bet Pogu Lējējs turpināja:

«Redzi, mans draugs, cilvēki, kas paliek viņi paši, drosmīgi cilvēki, kas neizšķiež sevi sīkumos, uzticīgi seko savam aicinājumam, vārdu sakot, īsti cilvēki nenonāk kausējamā karotē. Bet kur jūs šodien sastapsiet tādus cilvēkus? Vienmēr patrāpās kaut kādas viduvējas dvēseles! Pat īsti noziedznieki cenšas citus iegāzt postā paslepeni — ar blēdīšanos, apmelošanu, vārda laušanu. Kaut gan noziedzīgā rīcība allaž ir gļēvulīga! Tomēr, lai kā arī būtu, mums vairs diez kā neveicas, velti jātērē ellē kurināmais! Tāpēc, lūk, man pavēlēts pārkausēt visus, kas neder ne ellei, nc paradīzei, vai skaidrs?»

Pērs Gints sastinga aiz šausmām, jo kas gan var būt vēl ļaunāks par kausējamo karoti! Tas nozīmē, ka tu būtu varējis arī nepiedzimt un velti esi dzīvojis, tikai traucējis visiem!

Bet Pogu Lējējs turpināja:

«Mūsu Luciferam, velnu karalim, šādas cilvēku saslaukas neinteresē. Taču viņam patiks, ja kausējamā karotē patrāpīsies kaut kas prāvāks, labi iecerēts. Vai saprotat? Poga bez kājiņas, toties sudraba vai zelta! Tas taču ir vilinājums: zelta poga — un pēkšņi alvas karotē! Ha-ha! Tas saimniekam patīk! Kāds liels talants, saprotiet, kas paša vainas dēļ izšķiedis sevi, vai cilvēks, kas nav pamanījis mīlestību, kura viņam bijusi blakus! Un mīlestība bijusi tik skaista! Vai, teiksim, kāds, kas piedzimis gudrs, taču nav pratis tāds palikt. Tas, kas būtu varējis ... Būtu varējis! Bet nav pratis. Vai, vēl labāk, nav gribējis. Vārdu sakot, man šķiet, jūs esat īsti piemērots kandidāts!»

Pērs sāka lūgt Pogu Lējēju atlikt uz laiku: «Ticiet man, es vēl pierādīšu, ka zināmā mērā esmu palicis es pats!»

«Hm! Nu, labi! Līdz nākošām krustcelēm!»

Taču ak vai! Pērs neviena nesastapa. Viņš stipri cerēja uz Dovres veci, bijušo kalnu karali. Bet Dovres vecis, ko Pērs tieši satika pie otrām krustcelēm, lieliski

atcerējās gan viņu, gan troļļu asti, gan mazdēla piedzimšanu. Tas nozīmē, ka Pērs Gints nebija saglabājis savu viengabalainību, bet, ka viņš toreiz neļāva iešķelt sev aci, īstenībā nebija svarīgi: viņš arī ar cilvēka aci skatījās tāpat kā troļļi.

«Nu, labi,» Pogu Lējējs teica, «jūs esat tik izmisis, ka esmu ar mieru atcerēties tautas teicienu: visas labas lietas ir trīs. Adjē! Līdz nākošām krustcelēm!»

. . . Bet kāpēc gaisā noviļņoja silta vēsma un uzvēdīja puķu smarža? Kāpēc no kalniem atplūst melodiskas skaņas un brīnumskaista melodija — varbūt gana stabule — glāsta grēcinieka ausis? Tā viņš bija juties bērnībā, kad māte viņu pēc rotaļās pavadītas dienas sauca istabā, vai rītos, kad cēla viņu no miega. Viņš vairs nevienu nemeklēja, neko vairs necerēja, viņš gulēja zemē zem koka izvārdzis, gatavs padoties. Taču, saules staru un dziesmas uzmundrināts, viņš pacēla galvu. Uz būdas sliekšņa sēdēja sirmgalve. Viņa piegāja pie guļošā un piecēla viņu. Tā bija Solveiga, Saulainā taka, viņa līgava un mīļotā, kas bija gaidījusi veselus četrdesmit gadus. Viņa ticēja, ka agri vai vēlu viņš pārnāks, un viņai vienīgai bija lemts izšķirt jautājumu par Pēra dzīvi: viņa redzēja savu mīļoto tādu, kāds viņš bija bijis, viņu pašu, nesamaitātu, dzīves neizkropļotu. Troļļi viņai nebija tikuši klāt, un tāpēc viņas mīlošajā sirdī viņš bija palicis tas Pērs Gints, kas būtu varējis celt godā savu tautu -— gudrs pasaku teicējs un dziesmu zinātājs.

Uzlikusi viņa galvu sev uz ceļiem, viņa dziedāja mūžveco mātes šūpļa dziesmu. Un, to izdzirdot, Pogu Lējējs nozuda. Bet austrumos lēca saule.

DEVĪTĀ nodaļa

— Nu lūk, tagad jums viss ir skaidrs! Es rakstīju jūsu brālim un pat izklāstīju viņam savu plānu. Šeit ir vajadzīgs daudz mūzikas, un tai man jāpalīdz.

Ibsens, kas visu laiku bija staigājis pa istabu, apstājās. Bargs un sevī noslēdzies viņš dažbrīd atplauka

negaidīti laipnā smaidā, kas pilnīgi pārvērta viņa seju. Nebija daudz tādu, kas redzējuši šo smaidu, taču Grīgs to pazina, jo Ibsens viņu mīlēja. Viņš bija veltījis Grī-gam dzejoli, kas sākās ar vārdiem:

Tu — Orfejs mūsu likteņos .. .

Bet vai kaut kas ir mainījies kopš viņiem senajiem laikiem? Pēc Ibsena domām, mainījies bija maz kas. Cilvēki arvien tādi paši:

Daudz ļaunu zvēru saslapt var,

Un cietas sirdis gadās ar'!

Bet mūzika — vai tiešām tā nespes mīkstināt sirdis:

... lai zvēri pārtop cilvēkos!

— Jā, — Grīgs teica, — brālis man rakstīja . . .

Jons viņam bija piekodinājis: «Tev tas jātver ciet ar

abām rokām!»

Smaids piepeši nozuda no Ibsena sejas. Uzlūkojis Grīgu saltām, satumsušām acīm, viņš teica:

— Bīstos, ka Jons nebūs izskaidrojis jums visu. «Pēra Ginta» mūzikai jābūt sevišķai. Es to iztēlojos kā atriebību . . . Redzu: jūs esat pārsteigts, bet, lūdzu, uzklausiet mani. Sākšu iztālēm. Man ir ienaidnieks, nenotverams, bet briesmīgs. Kopš jaunības dienām es viņu vajāju, un visu dzīvi viņš mani vajā. Kamēr viņš eksistē, man nav miera. Toties arī viņam nebūs miera, kamēr vien dzīvošu! — Ibsens sažņaudza dūres. — Nedomājiet, ka tas ir cilvēks, ko varu nosaukt vārdā. Tā ir apkopojoša personība. Tas ir Lielais Līkais!

— Pasakains tēls!

— Jā! Es beidzot esmu atminējis tautas pasakas mīklu! Tas ir filistrs, mūsu tagadējās sabiedrības «pīlārs». Viņš dzīvo zaļas dienas, atēdies, ārēji mierīgs, bet īstenībā līdz nāvei nobijies, ka viņam atņems netaisni iegūto mantu! Pašapmierinātais kretīns un liekulis! Viņš nodrošinājies ar daudziem lieciniekiem un liecībām gadījumā, ja viņu atklātu, viņš uzpērk cilvēkus, samaitā tos, viņš ievilcis pasauli aizspriedumu tīklos un uzsācis cīņu pat pret veselo saprātu. Tas nav cilvēks, bet trollis,

kas izliekas par cilvēku! Vārdu sakot, tas ir mietpilsonis -— nevis pēc izcelšanās, bet pēc gara! Taču vislielākā nekrietnība, kas viņam piemīt, — Ibsens kaismīgi turpināja, — tā ir cenšanās pārliecināt visus un ikvienu, ka viss, ko viņš pastrādājis, ir skaists. Viņš sludina, ka viss nežēlīgais, kas pasaulē notiek viņa vainas dēļ, — ir cilvēkiem par svētību vai, pareizāk sakot, ka šīs neģēlības nemaz neeksistē! Visi ir laimīgi, visi ir apmierināti! Viņš ir vislielākais liekulis. Bet mani viņš nepiekrāps!

•— Jūs viņu esat atmaskojis savās lugās! Grīgs sacīja.

— O, tas vēl par maz! Viņš ir spēcīgs, šis Lielais Līkais! Viņš nesāks ar jums spēkoties. Viņš prasa, lai jūs «ejat ar līkumu»! «Ej apkārt», Pēr Gint! Taču arī tas

.nav iespējams, jo viņš ir visur! Viņam sava morāle, sava filozofija, sava poēzija, pat sava mūzika! Vai jūs saprotat mani?

— Ar visu sirdi!

-— O, tas izklausās pēc jums: saprast ar sirdi! Tātad jūs neatsakāties ķerties viņam pie rīkles?

—- Kā gan es to varu izdarīt?

Ibsens atkal pasmaidīja:

-— Es droši vien esmu ļoti dīvains ar savu miglaino monologu. Bet paklausieties! Esmu vienmēr cīnījies pret šiem satrunējušajiem «sabiedrības pīlāriem». Un tagad es atkal gribu tiem iedurt, iedzelt, lai tie nevarētu mierīgi sēdēt savās siltajās vietiņās. Pasaka paliek pasaka, bet mans varonis, šis Pērs, taču nokļūst mūsdienu apstākļos, kas, kā jūs zināt, ir visai nepievilcīgi. Viņš saindējies ar visām sava laikmeta vājībām, ir kļuvis smieklīgs, pat pretīgs. Šeit nu mūzika var pastiprināt iespaidu ar savu satīrisko spēku!

— Es . . . nezinu!

— Ko tad jūs nezināt? — aizkaitināts noprasīja Ibsens.

— Es nevaru iedomāties, kā var mūzikā attēlot Pēra Ginta nekrietnos darbus, viņa tirgošanos un citus pārkāpumus. Vispār to, kas attiecas uz mūsdienu sabiedrības kritiku, es nespēju izteikt!

— Bet jūs taču esat šodienas cilvēks . . .

Citādā nozimē. Nē, to es nevarēšu!

— Dīvaini ļaudis jūs esat, mūziķi! Vai tad jūs neticat, ka mūzika var izsmiet un atmaskot? Ka tā spēj šaustīt netikumus? Vai tiešām tās iespējas ir tik ierobežotas? . . . Jūs klusējat. Tātad neticat. Dīvaini! Jūs laikam nevarat iedomāties, ka, mūziku klausoties, cilvēki var smieties?

— Par ko? Par pašu mūziku?

— Par cilvēkiem, ko tā attēlo un kas pelnījuši smiek-klus!

— Redziet, — Grigs stingri teica, — man rādās, jums nevajadzēja griezties pie manis. Iespējams, ka mūzikai tiešām piemīt satīrisks spēks, — man tāda nav! Katram savs. Tādi mūziķi kā Bahs un Bēthovens atsedza mums traģisko: kaislību sadursmes, dzīves vētras . . . Par viņiem mēdz teikt, ka viņi augstumos uzcēluši tempļus. Es turpretī gribu celt cilvēkiem mājokļus, kuros tie justos labi un būtu laimīgi . . .

— Kā jūs teicāt? — Ibsens saausījās un izņēma piezīmju grāmatiņu. — Celt mājokļus cilvēkiem . . . kuros tie justos labi un būtu laimīgi? . . . Šie vārdi man noderēs! — Un viņš pierakstīja tos.

— Citiem vārdiem, — Grīgs turpināja, — es pierakstu savas dzimtās zemes mūziku. Jūs pats mācāt uzticīgi sekot savam aicinājumam. Kāpēc gan man būtu jānostājas pret to?

•— Kas tad varēs, ja ne jūs?

— Nezinu .. .

— Bet jus vēl padomāsiet, vai ne? Es taču bez jums nevarēšu iztikt!

. . . Naktī nenāca miegs, jo ārā stipri lija un plosījās vējš. Šī bija tāda pati nakts kā tā, kādu pārlaida Pērs Gints, atgriezies pēc klejojumiem dzimtenē. Pat pilsētā trakoja dabas spēki, un kas gan notika laukā un mežā? Grīgs arvien no jauna pārlasīja «Pēru Gintu» (kaut gan zināja to gandrīz no galvas) un atlika grāmatu, ķerdamies pie priekšā noliktās papīra lapas. Tā bija vēstule ar daudziem svītrojumiem . . .

«Šķirties no Pēra man būtu ļoti sāpīgi, un varbūt es arī viņu nepametīšu, taču tas tad būs mans. Bet Jums, dārgais draugs, es nevarēšu būt noderīgs un formāli atsakos. Es citādi nevaru.

Jūsu lugas beigās parādās baismīgs simbolisks tēls: Pogu Lējējs ar savu kausējamo karoti, kurš piedraud pārkausēt visas kompromisa dvēseles. Es gribētu izvairīties no šāda likteņa. Tāpēc es Jums saku klaji un gaiši: manī Jūs neatradīsiet, ko meklējat!

Es pilnīgi esmu sapratis Jūsu nodomu: atmaskot Pēru, atsedzot viņa tukšumu, pļāpāšanu, dīkdienību. Jūs gribat parādīt, kā deģenerējušies mūsu cilvēki, cik melīgi ir viņu solījumi, cik nevarīgi viņu centieni un cerības. Pēra dzīves stāsts — tā ir ikviena no mums biogrāfija. Kurš gan nenokļūst troļļu valstībā?

Tomēr satīras mūza nav stāvējusi pie mana šūpuļa. Vienīgi mazais elfs, humora sūtnis, iečukstējis man ausī vienu otru uzmundrinošu vārdu. Es jūtos bezspēcīgs tur, kur vajadzīgs indīgs dzēliens vai graujošs trieciens. Tāpēc, dārgais draugs, tajās Jūsu grandiozās pasakas vietās, kur Jūs nosodāt savu varoni, kur viņš parādās nožēlojams un smieklīgs, mana mūzika būs gluži vienkārši slikta, tāpēc ka tā nebūs īsta. Es ieteiktu pavisam atteikties no tās: lai paliek vienīgi Jūsu spēcīgais, trāpīgi pateiktais vārds!

Toties tur, kur parādās mūsu dzimtene un tās daba, fantastika, senās ierašas, ticējumi un man dārgie ļaudis, tur, kur ir mīlestība, uzticība, cerības, nožēlas, — vārdu sakot, kur cilvēku jūtas izpaužas visā savā tiešumā, — tur es jūtos kā mājās, un, patiesi, tā mūzika man vairs nav jāsacer: tā ir dzīva manī vienmēr! Pēra vecā māmuļa, viņa jaunā, uzticīgā līgava, zemnieki ar savu veselīgo dzīves veidu, pats Pērs savas dzīves labākajos, dzejiskākajos brīžos — tie visi ir man tuvi ļaudis. Es tos esmu redzējis kādreiz bērnībā, redzu viņus arī tagad. Un nav lielākas laimes kā iedzīvināt tos mūzikā!

Es teicu: es atsakos, bet, ja Jūs man piekristu . . .

Atstājiet viņus man! Atstājiet man troļļus un kobol-dus, sauli un polārās naktis, klintis un fjordus, atstājiet

man jūtas, vienkāršās, dziļās, cilvēciskās jūtas! Atstājiet man dzīves brīnumu — Saulaino taku!

Jā, dārgais Ibsen, es redzu citādu Pēru. Tāds, kāds viņš ir, viņš ir palicis Solveigas sirdī, un tādu es viņu gribu saglabāt savā mūzikā. Tas, man šķiet, mums būtu tikai ieguvums. Katram savs, vai ne tā? Un lai briesmīgajam Pogu Lējējam nebūtu kur piesieties, kad viņš atnāks manas dzīves pēdējā stundā!»

«Bet ja nu nepiekritīs?» Grīgs domāja, tīstīdamies rīta svārkos -— viņam uznāca drebuļi. «Ja viņš nepiekritīs, es tomēr rakstīšu šo mūziku, jo citādi nevaru.»

Vēja auros viņš dzirdēja Oses motīvu; visa nakts aina ar vētru un smagajām atmiņām jau veidojās par mūziku, kas tiešām viņā dzīvoja un bija aizsteigusies priekšā vienalga kādam Ibsena lēmumam . . .

— Tauta ir stiprāka par atsevišķu cilvēku. Un tas glābs Pēru, tas ir svarīgāk par visu. Lai tad viņš palūdz kādu citu. Bet man paliks tas, ko es būšu paveicis. Un es iešu savu ceļu, kā vienmēr esmu gājis . . .

Taču rītā, vēl pirms pulksten astoņiem, atnesa ziņu no Ibsena. Jādomā, arī viņš naktī bija slikti gulējis. Grīgs turēja rokās telegrammu, bet Nīna lasīja pāri viņa plecam:

— «Visu apdomāju. Piekrītu. Lai notiek, kā vēlaties.»

Trešās daļas beigas

CETURTĀ DAĻA

.

PIRMĀ NODAĻA

Vecāku nāve Grīgam bija dziļš un spējš trieciens. Tas vairs nebija pirmais smagais zaudējums viņa dzīvē: jaunībā viņš tika zaudējis draugu, vēlāk meitu. Vecāki nomira viena mēneša laikā, viens pēc otra, nesagaidījuši viņa slavas spožumu, taču dedzīgā ticībā tai. Tas notika 1875. gadā. «Pērs Gints» vēl nebija uzvests, bet tikšanās ar Listu bija devusi ievērojamus rezultātus: Grīgam piešķīra valsts stipendiju, un tagad viņš varēja rakstīt mūziku, neapgrūtinot sevi ar citu darbu.

Viņa tuvība ar vecākiem, it sevišķi ar māti, nekad nebija pārtrūkusi: tāpat kā bērnībā, viņš uzticēja mātei savas sirds domas un, dzīvodams tālumā, sīki aprakstīja visu vēstulēs, kurās nereti parādījās nošu rindas — muzikālas tēmas un uzmetumi. Tā Gesīne iepazinās ar «Pēra» mūziku tās tapšanā.

Grīga skumjas bija tik lielas, ka pirmo reizi astoņu

gadu laikā, kas bija pagājuši pēc kāzām, viņam radās vēlēšanās pabūt vienam. Ņina bija atbalsts viņa nelaimē, tomēr sāpju skaudrums aprima, bet skumjas nepārgāja. Viņš vēlējās būt projām no mājām, kādā attālākā vietā, kur viņu neviens nepazīst, lai tur vientulībā izbēdātu savas bēdas. Viņš pastāstīja par to Nīnai — viņi neko neslēpa viens otram — un devās ceļā.

Viņš izvēlējās zvejnieku ciematu, nelielu ciemu Sjer-fjorda krastā, vientuļu un drūmu rudens gaismā. Vējš šūpoja kokus, lija spēcīgs lietus. Taču Grīgam tas patika: tieši tāpat, nemierīgi un drūmi, bija viņam ap sirdi.

Viņš apmetās būdā pie kāda zvejnieka, kuru otrā dienā gaidīja pārnākam ar lomu. Bija vakars. Drīz viena, drīz otra šajā būdā iegriezās nobažījušās zvejnieku sievas: arī viņu vīri bija jūrā. Viņas apvaicājās, vai nav kādas ziņas. Bālā, noraizējusies mājasmāte viņas mierināja: paldies dievam, nekas neesot dzirdams, tātad viss ir kārtībā, — nelaimes vēsts atnāk ātri! Turklāt viņa redzējusi labu sapni: viss ciemats nodedzis līdz pamatiem. Bet, ja sapnī redz ugunsgrēku, zināma lieta, tas uz bagātiem lomiem.

Tomēr viešņas nenomierinājās: tas tad labi, bet, palūk, krustmāte Marta sapnī redzējusi valzirgu, kas rijis sudraba bumbas . . . Lielākie bērni izturējās nopietni un, acīm redzot, bija sagatavojušies stāties tēvu vietā, ja tie neatgrieztos.

Taču otrā dienā laiva ar zvejniekiem pienāca malā. Loms bija labs, un šajā sakarā ciemā zvanīja lielais zvans, bet pievakarē Ulava Gulda būdā, kurā bija apmeties Grīgs, pulcējās viesi. Grīgs šajā sanāksmē piedalījās kā kluss vērotājs. Laiks arvien vēl bija lietains, un ļaudis īsti neiesila jautrībā. Briesmas bijušas pārāk lielas: klajā jūrā laiva gandrīz nogājusi dibenā. Šķita, ka vīri, kas bija piedalījušies zvejā, vēl arvien smagi elš un grīļojas aiz noguruma.

Šajā novadā dzīvoja interesanti ļaudis, nopietni, garā stipri, ar senatnīgu, cildenu dzīves veidu. Tāpat kā sirmās senatnes teikas, viņu atmiņā glabājās arī nostāsti par jaunākiem laikiem. Tovakar viņi korī dziedāja

dziesmu par Kristiānu Jensenu, zemnieku nemieru vadoni XVIII gadsimtā. Viņš esot dzīvojis netālu no Sjer-Ijorda, un šī ciema ļaudis gājuši turp veselām ģimenēm. Kad sācies zemnieku karš, pie viņa ieradušies četrpadsmit drosminieku, vesela nodaļa jaunekļu un jaunavu, un izrādījies, tie bijuši visi vienas ģimenes locekļi.

Stāv mājas durvīs Margita Un raugās vakarā vēli:

Tai bij reiz meitas septiņas Un septiņi braši dēli.

Dziesma bija sacerēta senajās baznīcas skaņkārtās, un tas piešķīra tai vienkāršu un stingru skanējumu. Vīru korim pievienojās sieviešu balsis:

Jel remdē sirdi, ai Margit, māt!

Ir godpilna nelaime tava!

Par dzimteni bērni tev gāja stāt,

Par tautas godu un slavu!

Un šķita, ka iztālēm atkal dun apklusušā zvana skaņas . . . Visi šie iespaidi un vīrišķīgā dziesma atbilda Grīga noskaņojumam — izraisīja tieši tās jūtas, ko viņš nebija varējis atmodināt mājās. Šeit bija vieglāk aptvert savas bēdas — šajā vientuļajā ciematā, nepazīstamu ļaužu vidū! Nepazīstamu, bet ne svešu! Un šeit viņš iesāka rakstīt savu balādi klavierēm — variāciju virkni par tautisku tēmu.

Tā bija īsti norvēģiska balāde, ziemeļnieciska, barga, brīžiem pat drūma, bet pamatā spirgta un stipra kā granīts. Katra variācija it kā savā veidā ietvēra dziļo, mūžveco jautājumu — par dzīves jēgu un zemes dzīves nīcību. Kas aiziet? Kas paliek? Vai, tiecoties pēc pastāvības un uzticības, var samierināties ar to, ka pasaulē arvien ir šķiršanās, zaudējumi un ka tas ir nenovēršami? «Tāds ir likums,» māte bija teikusi, «un tam jāpakļaujas.» Bet viņa taču nepakļāvās. Vai ir kāda uzticība, kas pastāv ilgāk nekā mātes mīlestība? Tā nekad nešaubās, tā ir mūžīga. Un Eduards redzēja savā priekšā māti,

atcerējās, cik viņa bijusi laba, kā vienmēr bijusi gatava viņam palīdzēt, turējusi možu garu. Viņš bija bijis labs dēls, viņš savai sirdsapziņai neko nevarēja pārmest. Bet vai gan ir pasaulē cilvēks, kas būtu savas mātes mīlestības pilnīgi cienīgs un nejustu nekādas vainas viņas priekšā?

Un, tāpat kā Pērs Gints, kļuvis bārenis un bezpalīdzīgs, viņš ieklausījās vētras auros un pārmeta sev to, kur tiešām varēja būt vainigs. Vienu viņš apzinājās skaidri — jaunība pagājusi.

Asarās elsodams, Grīgs pabeidza rakstīt pēdējo variāciju. Tagad viņš pamazām atguva līdzsvaru. Kādā norvēģu teikā māte saka novēlējumu dēlam: «Apraudiet mani, kā klājas, bet pēc tam—ar jaunu sparu pie darba!»

Kad pēc divpadsmit dienām jaunā balade bija pabeigta, viņu pārņēma nevaldāma vēlēšanās drīzāk atgriezties mājās. Pārbaudīt, kā tā skan uz klavierēm! Dzirdēt, ko teiks Nīna! Redzēt viņu! Viņš savāca savas nošu lapas, patencināja saimniekus par viesmīlību un agri no rīta, vēl tumsiņā, aizgāja. Laiks bija iegriezies uz labo pusi, un ceļā viņš sagaidīja skaidru saullēktu.

Nīna šīs divpadsmit dienas pavadija pilsētā gandrīz viena pati, pie darba: viņa iestudēja Solveigas dziesmu un pēdējo — šūpļa dziesmu. Viņa vienmēr dabūja iepazīt Grīga romances un dziesmas to tapšanas gaitā, viņa paša izpildījumā, tomēr neatteicās no turpmākiem meklējumiem. Un, kad viņa nāca Grīga priekšā ar savu izpildījumu, viņš, nereti pārsteigts par spilgto atklāsmi, mēdza teikt, ka viņa to pazīstot labāk nekā viņš pats sevi.

Viņas sākotnējais iztulkojums gandrīz vienmer izrādījās pareizais, tāpat kā māksliniekam talantīga, iemīļota iecere. Bet pēc tam viņa visos sīkumos ņēmās pārbaudīt sevi. Pareizā iecere ir tā, ko tu jūti pats. Tomēr tas nepavisam nenozīmē, ka tavas sajūtas pārņems arī citi. Nīna to zināja no savas pieredzes: kāda neuztverta sīka nianse, neprecīza intonācija, pārāk skaļš vai pārāk kluss dziedājums, neskaidri izrunāts vārds — un

iespaids pagalam. Lai dievs nedod, ka tas atgadās koncerta laikā. Pamanot savā izpildījumā kādu kļūmi, tu neviļus kļūsti nedrošāks, zaudē pamatu un ar bailēm sagaidi jaunas kļūmes. Vienīgi ļoti pieredzējuši mākslinieki šādās reizēs spēj saglabāt mieru. Runa nav par rupjām kļūdām, bet par vissīkākajām, ko koncertā neuztver. Jā, atsevišķi tās neuztver, tač'u kopiespaids nenovēršami no tā zaudē. Klausītāji paši pat neapjauš, kas viņiem nav paticis, bet neviļus rodas tas iznicinošais saltums, kas pārņem visu zāli. No tā pasargā tikai ilgs sagatavošanās darbs.

Nīna kopš bērnības bija pieradusi dziedāt: ar dziesmām pamodās, ar dziesmām sevi ieaijāja. Hāgerupa kundze ilgu laiku to neievēroja, pareizāk, nepievērsa tam uzmanību. Bel, tā kā mākslinieku ģimenē pieņemts mācīt meitenei mūziku, viņa aizveda meitu pie ievērojama klavierspēles pedagoga, un Nīna sāka pie viņa mācīties. Kad sanāca viesi, viņa, kā māte lika, spēlēja klavieres. Par dziedāšanu nebija ne runas. Arī Nīna pati nepiešķīra tam nozīmi: dziedāt viņai bija tikpat nepieciešami kā elpot.

Taču agrajā jaunībā notika kāds ievērības cienīgs atgadījums.

Kādreiz slēpju izbrauciena laikā viņa apmaldījās un atpalika no saviem ceļa biedriem: Georga Brandesa un Vilmas. Pēkšņi uznācis sniegputenis neļāva viņiem sameklēt Nīnu, bet viņa pati, redzēdama, ka apkārt sameties tumšs, un zinādama, ka katrs solis var novest kraujas malā, pirmajos mirkļos apjuka. Paklausot kādam iekšējam instinktam, viņa uzsāka dziedāt, varbūt tāpēc, lai sadzirdētu vētrā savu balsi un nejustos tik viena. Dziedāšana deva viņai spēku, un viņa devās uz priekšu. Viņa taču pazina šīs vietas! Un pamazām bailes pārgāja. Dziļā tumsā viņa skaļi dziedāja jautras dziesmas un pati brīnījās, cik labi un spēcīgi skan viņas balss. Nu varēja izdziedāties pēc sirds patikas! Viņa bija gluži viena trakojošo dabas spēku vidū, bet šajā vienatnē un briesmās viņa juta kaut ko diženu un skaistu. Un viņa dziedāja arvien skaļāk, sacenzdamās ar vētru un smeldamās šajā divcīņā spēkus.

Par laimi, viņas slēpes bija kāl lībā. Viņa aizkļuva līdz meža mājiņai, kur varēja pārlaist sniega vētru. Mājiņas saimniece sākumā noturēja viņu par Sniega feju, bet vēlāk nebeidza vaimanāt un brīnīties, kā tik jaunu meiteni vecāki laiduši laukā no mājas, kad jau no rīta bija savilkušies mākoņi, kas vēstīja sniega vētru! Pēc stundas debess noskaidrojās un Nīna devās mājup.

Un, aši joņojot, jau zem skaidrām debesīm, viņa no jauna pilnā balsī skandināja līksmu, skaļu dziesmu:

Klau, lielgabals norīb un bungas kā dārd ...

Nīna traucās pāri kupenām kā putns. Viņai bija karsti un jautri. Kad viņa apklusa un palēnināja savu lidojumu vai arī apstājās pavisam, lai atvilktu elpu, viņu pārņēma apbrīnojamas, drosmīgas domas, kādas nekad agrāk nebija nākušas prātā.

Georgs un Vilma pārradās vēlāk, nobijušies un bāli. Viņi veltīgi bija nomeklējušies Ņinu un nespēja ticēt, ka viņa pati atradusi ceļu. Viņa teica, ka pastaiga viņai palikšot labā atmiņā. Tas bija vēl pirms sastapšanās ar Grīgu — viņai toreiz bija sešpadsmit gadu.

Kopš tās dienas viņa ar lielāku apzinību novērtēja savu talantu.

Ja briesmu brīdī, kad bija jāskatās nāvei acīs, viņa ar dziedāšanu uzveica savas bailes, vai tas nenozīmē, ka viņas aicinājums — kļūt par dziedātāju? Kādu vakaru, kad pie mātes bija sanākuši viesi, viņa, lai pārbaudītu sevi, pati pieteicās nodziedāt Bēthovena «Klērhenas dziesmu» un nodziedāja to ar lieliem panākumiem.

Kopš tās reizes viņa daudz un labprāt dziedāja mūzikas cienītāju vakaros un Nurdroka pulciņā, un «Eiter-pas biedrībā». Viņa nebaidījās uzstāties «Pirmajā norvēģu mūzikas koncertā», kurā izšķīrās Grīga un arī viņas pašas liktenis, jo mātes pretestību viņa salauza tieši tovakar. Pārliecinājusies par Grīga panākumiem, Hāgerupa kundze ar nopūtu izdvesa: «Viss var būt! Viss var būt! Un ko lai iesāk ar stūrgalvīgu meiteni!»

Tomēr jau vēlāk — Kristiānijā ar Ņinu notika ievērojama pārvērtība un viņai zuda prieks uzstāties atklā-

tos koncertos. Saskatījusies visdažādākās nejēdzības un mocīdamās ar domām par Eduardu, kas tieši tolaik «vilka smago vezumu no purva laukā», viņa sāka izjust riebumu pret filharmonijas direktoru, pret māksliniekiem, pret visu koncertdzīvi. Viņa kļuva priecīga, uzzinājusi, ka Grigs aiziet no darba filharmonijā, un trūkums viņu nebiedēja. Viņai publika vairs nelikās labvēlīga, bet ļauna, naidīgi nogaidoša un neizprotami nepastāvīga savā gaumē. Nina sapņoja par to, lai ne viņai, ne Grīgam vairs nevajadzētu saņemt šo ļaužu vērtējumu. Viņš lai raksta mūziku, bet viņa dziedās saviem tuviniekiem. Varbūt meitas nāve bija par cēloni šādam noskaņojumam, bet viņas spars bija salauzts, un Eduards vairs nepazina agrāko Ņinu. Pat pēc nozīmīgās tikšanās ar Listu, kad Grīgu negaidīti uzaicināja braukt uz Vāciju, Nina kategoriski atsacījās dziedāt Leipcigā, kur bija paredzēts viņu abu pirmais koncerts. Eduards neatbalstīja šādus noskaņojumus.

— Ja tu esi māksliniece, — viņš teica, — tev ir jāpiespiežas!

— Bet kas teica, ka mākslā nevar būt piespiešanas, bet tikai mīlestība? — viņa jautāja.

— Tas nozīmē, ka tu vairs nemīli?

— Ko tad?

— Mūziku ... un mani!

Viņa novērsās.

— Kālab man sevi jāpiespiež?

— Kaut vai tādēļ, lai palīdzētu man. — Viņš zināja, ka šis arguments būs spēcīgāks par citiem.

Viņa iegrima domās. Grīga mūzika bija pārsteidzoši novatoriska, to varēja arī nesaprast tur, aiz robežām. Pirmajam izpildītājam taču ir tik nozīmīga loma! Nina zināja gadījumus, kad ģeniāli skaņdarbi neguva īsto novērtējumu un tika aizmirsti, tāpēc ka nebija atradies izpildītājs, kas būtu to cienīgs.

— Un tu esi pārliecināts, ka es to varēšu?

— Kurš gan cits varēs?

— Ak, man liekas, neviens nesapratīs!

— Tas nevar būt! — viņš ar pārliecību sacīja. — Bez šaubām, zālē atrodas cilvēki, kas ir diezgan vienaldzīgi.

Tomēr, ja pat puse, ceturtā, desmitā daļa klausītāju uztvers mūziku, tad arī pārējie pamazām iesils. Tas ir nenovēršami. Tas ir likums!

— Labi. Es braukšu! Tikai neliec man tūlīt pirmajās dienās dziedāt. Es paskatīšos, paklausīšos.

Viņa šķita nomocījusies.

— Dievs ar tevi, meitenīt! Dari tā, ka vari saglabāt sirdsmieru.

Leipcigas konservatorijā tika sarīkots koncerts par godu Grīgam, tās bijušajam audzēknim. Grīga «Liriskos skaņdarbus» atskaņoja Oskars Bērns, pianists ar lielisku oktāvu tehniku. Taču šoreiz viņam neiznāca pielietot šo tehniku. Šķita, viņš bija neizpratnē: «Ko tad te lai spēlē? Man, kas atskaņojis visgrūtākās Līsta etīdes, būtu jāspēlē klaviergabaliņi, ar kuriem bērns tiek galā! Taisnība, to pašu runāja arī par Šopēna mazurkām, bet galu galā arī Šopēna mazurkas ir pārāk vienkāršas . . .»

Tādas, bez šaubām, bija Leipcigas pianista domas, spriežot pēc viņa spēles. Grīga skaņdarbi viņam nepadevās: tie bija viņam pārāk viegli — un pārāk grūti. Bet ar grūtībām viņš galā netika. Nekas nepalika pāri no pārdomu pilnajām pārejām, no liegajām krāsām, niansēm . . . Harmonijas saplūda nepārtrauktā dunoņā. Vienīgi sonāte klavierēm vairāk atbilda Oskaram Bērnam. Notīs bija norādīts, kas jāspēlē skaļi un ātri, un viņš darīja, ko spēja: trokšņoja un rībināja, un pat piesita liekus akordus. Grīgs klausījās ar neizdibināmu izteiksmi sejā, bet no tā, ka viņš neatbildēja uz Nīnas skatienu, viņa saprata, ka viņš ir ļoti sarūgtināts.

Pēc Bērna uz skatuves uznāca dūšīgi noaugusi dziedātāja. Varēja redzēt, ka viņa pieradusi pie panākumiem. Taču, tāpat kā viņas kolēģis, viņa uzskatīja Grīga mūziku par pārāk vieglu savām spējām. Operā viņa dziedāja Rozīnas partiju, bet tādu Grīga romanci kā «Princese» nevar dziedāt kā operas āriju. Dziedātāja tajā nesaskatīja nekā cita, vienīgi trīs vienādas, nomācoši vienmuļas kuplejas. Turpretī tās pārmaiņas, kas norisinājās pavadījumā, viņa pat neievēroja.

Vēlāk gan noskaidrojās, ka dziedātāja nebija radusi dziedāt romances un pat Šūberta dziesmas viņai šķita

vienmuļas. Kāpēc tad viņu uzaicināja? Vienīgi tāpēc, lai parādītu Grīgam godu: to, ka viņa dziedāja arī operā, uzskatīja par sevišķi ievērojamu apstākli.

Starpbrīdī, iepazinusies ar šo dziedātāju, Nīna nezināja, par ko ar viņu runāt. Pavaicāja, kādai lomai gatavojas, vai daudz lasa. Šis pēdējais jautājums izraisīja neizpratni: «Ak, dārgā kundze, pa kuru laiku lai mēs lasām? Vai mēs varam atļauties tādu izpriecu? Mums vajag strādāt!» Nīna vairāk neko nejautāja.

Programmas otrā daļā Bērns spēlēja Grīga sonāti kopā ar vijolnieku. Tā skanēja puslīdz labi, pateicoties vijolnieka iejūtīgajai spēlei, bet pēc tam atkal uznāca dziedātāja. Plašā, pacilātā romance «Montē Pinčio» viņai padevās labāk nekā vienkāršā «Princese». Un, tāpat kā Bērns, kurš ar labpatiku nobungoja straujo klavier-sonāti, arī viņa nopriecājās par iespēju parādīt sevi. Viņas cienītāji, operas izrāžu publika, bija apmierināta.

Bet tad viņa ar ciešanu izteiksmi sejā savilka uzacis un sāka lauzīt rokas, sagatavojusies dziedāt nākošo romanci. «Mātes bēdas» — to viņa bija izvēlējusies! Grīgs šo romanci bija veltījis mazās Aleksandras piemiņai. Un Nīnai bija divtik sāpīgi klausīties — tāpēc, ka svešā sieviete slikti dziedāja, un tāpēc, ka šī sliktā dziedāšana skāra viņas mirušo meitu ... Dziedātāja visiem spēkiem centās attēlot sēras, bet cik maz tur bija paliesu jūtu! Cik daudz lieku kustību un izmaiņu balsī, turpretī īstas bēdas ir sastingušas! Tas bija tikpat, ja šī sieviete svešu ļaužu pavadībā būtu atnākusi pie Aleksandras kapa kopiņas un ar eksaltētu runu iztraucējusi kapsētas klusumu . ..

OTRA NODAĻA

Tātad arī profesionāli mūziķi un pat slavenības ne vienmēr saprot mūziku! Tāpat kā teātrī! Atkal atkārtojās tas pats, kas ar Hāgerupa kundzi. . . Taču Grīgam, ko ārzemēs nupat likai sāka iepazīt, tas bija bīstami, Nīna viņam teica:

-— Piedod man, draugs! Tev bija taisnība! Nakošaja koncertā es dziedāšu. Tu vari to izsludināt!

Viņš atbildēja ar mazu viltību:

— Tas taču būs pēc divām nedēļām! Kā tad tu? . . .

Viņa teica:

— Domāju, ka pagūšu.

Grigs smaidot pamāja. Viņš labi zināja, ka divu gadu ilgais starplaiks viņai bija nācis par labu. Atteikusies no koncertiem, viņa nepārstāja strādāt, un citādi ari nevarēja būt. Kopenhāgenā konservatorijas nebija, bet Nīna nemitīgi mācījās. Viņa atcerējās Polinu Viardo un dziedātāju Stjenborgu. No simfoniskās mūzikas viņa guva tikpat daudz, kā klausoties ārijas un romances. Daudz ko viņa smēlās no lieliskās vijolnieces Vilmas Nerudas, bet vēl vairāk — no divu Skandināvijas valstu tautas dziesmām: viņai bija vienlīdz tuvas ir Dānija, ir Norvēģija.

Tomēr mūziķa augsmei un attīstībai vajadzīga ne tikai mūzika vien. Nīnai Hāgerupai daudz ko deva grāmatas un daba, kas viņai bija mīļas kopš bērnības. Dziedot Mocarta dziesmu «Luīze sadedzina vēstuli», viņa iztēlojās sevi par Šillera Luīzi Milled. Iestudējot Bēthovena «Minjonas dziesmu», viņa arī pati jutās kā trīspadsmit gadus vecā bārenīte Minjona, ko aprakstījis Gēte. Viņa bija iepazinusies ar daudziem Heines dzejoļiem, iekāms sāka dziedāt Sūmani, bet, kad vajadzēja iemācīties Čaikovska «Tas bija agrā ziedonī», viņa jau pazina Tur-geņeva varoni Asju. Lieki būtu vēl piebilst, ka daudzas lappuses no Bjernsona un Ibsena darbiem Nīna zināja no galvas.

Tātad jaunajam koncertam viņa būtībā jau bija sagatavojusies. Bet ko izvēlēties? Un galvenais — ar ko sākt? Pirmais iespaids taču ir ļoti svarīgs! Un viņa palika pie «Mātes bēdām». Protams, viņa būtu varējusi izvēlēties ko citu, tādu, kas viņu mazāk skumdinātu. Brūce taču vēl nebija aizdzijusi! Balss var atteikties paklausīt . . . Tomēr Nīna zināja, ka ikviena uzvara nāk caur ciešanām un grūtākais ceļš ir visīsākais! «Visu vai neko!» — kā prasīja Brands, Ibsena mīļākais varonis.

Ja viņa izturēs šo pārbaudījumu, turpmākais vairs nebūs tik briesmīgi.

Smagi bija dziedāt šo šūpļa dziesmu vienatnē, ieklausīties tajā un par jaunu pārdzīvot savas bēdas! Viņa šajā mūzikā gribēja izteikt apskaidrotas ciešanas un gudrību, kas nomaina izmisumu. Tas viņai izdevās. Grīgs nebrīnījās par Nīnas panākumiem — viņu pārsteidza Nīna pali. Lai cik labi viņš viņu pazina, viņu pārsteidza Nīnas gara spēks.

Kopš tā laika bija pagājuši pieci gadi, un Nīna skaidri saprata, kāds ir viņas dzīves uzdevums: iztulkot Grīga mūziku, darīt to saprotamu ļaudīm. Sājā jomā viņa bija pirmā un pagaidām vienīgā.

Vai tas deva spēku mīlestībai? Jeb vai mīlestība pati atvēra acis un mācīja līdz galam izprast otru? Viņa par to nedomāja.

— Manuprāt, nav viegli būt ģēnija ceļabiedrei! — Vilma Neruda reiz viņai teica. — Uzsākt cīņu, aizstāvēt savu patstāvību — tas nozīmē būt gatavai uz šķiršanos, bet pakļauties ir kaut kā neērti un kauns! Pazaudēt savu personību un sakust ar otru — vai var būt vēl kas ļaunāks! Brīnos, ka ar tevi tā nav noticis!

Vilma nebija laimīga savā ģimenes dzīvē. Drīz pēc kāzām viņa izšķīrās ar Ludvigu Normanu — tieši tāpēc, ka viņš despotiski prasīja, lai viņa aizmirst sevi un «sakūst» ar viņa personību.

— Nezinu, kā tas notiek, — Nīna atbildēja, — bet es bieži domāju par Šūmani un Klāru Vīķu. Kad pastāvīgi kopā domā, dzīvo ar vienām interesēm, tad nevar būt runas ne par kādu cīņu, ne pakļaušanos . . .

— Man ļoti patīk, kā tu pateici! — Vilma iesaucās. — Kopā domāt — tā tiešām ir laime!

Visu to atcerējās Nīna tajā 1875. gada rudenī, kad Grīgs, bēdu salauzts, uz laiku pameta savu māju. Un, kamēr viņš komponēja balādi mazajā ciematiņā Sjer-fjorda krastā, viņa vēlreiz izlasīja «Pēra Ginta» partitūru, kurā bija pazīstama ik nots. Tomēr kaut kas vēl slēpās aiz šīm notīm . . .

Bija paredzēts, ka simfoniskajos koncertos Nīna dziedās «Šūpļa dziesmu» un «Solveigas dziesmu», bet tajās

koncertzālēs, kur orķestra nebūs, spēlēs ar Grlgu fragmentus no «Pēra Ginta». Spēlēt kopā ar tādu pianistu kā Grīgs -— tur bija vajadzīga liela drosmei Bet vai gan «Pēra» mūzika nebija zināmā mērā arī viņas radīta! Vai gan viņa nebija tā, kas ierosināja Grīgam īpatnējos akcentus «Anitras dejā», tā ka šī mūzika vairs neattēloja vienkārši austrumniecisku ainiņu vien? Nīna izskaidroja viņam šīs dejas jēgu: tā nav arābu meitene Anitra, kas dejo savu fantastisko deju; bet norvēģim Pērām, kurš skumst pēc dzimtenes, radās ilūzija, mirāža, kas nupat, nupat izgaisīs tuksnesī; jo viss, kas nav Norvēģija, — viņam ir rēgi un maldi. . .

Un «Ingrīdas žēlabas»? Sākumā šīs mūzikas taču nemaz nebija, un, ja ne pašu mūziku, tad domu par to Eduardam deva Nīna! Viņam pašam Ingrida, šī nelaimīgā, atstumtā meitene, bija gluži vienaldzīga! Un viss tikai Ibsena dēļ, kurš nemīlēja Ingrīdu: tā esot rupja, par daudz praktiska, alkatīga privātīpašniece! Tādas, lūk, dzenot postā sapņotājus un dzejniekus!

— Tas viss ir patiesība, bet padomā, Eduard, — tu taču esi tik labs! — padomā kā cilvēks, kā Ingrīda atgriežas viena mājās un ko viņa tobrīd izjūt! Radi iznāk pretī un, protams, netaisās galviņu noglaudīt, ka viņa aizskrējusi projām savā kāzu dienā! Un turklāt šausmīgā pārestības izjūta, šis pazemojums! «Es biju bēdu nomākta!» viņa saka Pērām. Vai tas neaizkustina? «Nu, bet es biju ieķēris!» Cik neiespējami rupja atbilde! Es vispār nesaprotu, kā tu vari viņu mīlēt?

— Nu, patiesību sakot, es viņu nemaz tik pārāk nemīlu — es tikai viņu saprotu. Mīlēt es mīlu Solveigu un Pēra māti. Bet šī Ingrīda . . .

— Ak, Eduard, es tieši redzu, kā viņa iet pa kalnu taciņu: lēni lēni, tikko cilādama kājas! Viņai, jādomā, bail no radiem, dzīve vairs nav mīļa! Bet rīts ir tik saulains, tik silts! Tāds jaukums visapkārt!

Šai runai bija panākumi. Eduards sēdās pie klavierēm un improvizēdams spēlēja «Ingrīdas žēlabas» —-vienu no labākajām vietām visā «Pēra» mūzikā. Un vēlāk viņš dedzīgi pateicās Ņinai. Bet, kad drūmais Ibsens

noklausījās «Zelabaš» un beigas atplaucis iesaucas: «Pieņemiet manus sirsnīgākos apsveikumus!» — Eduards paņēma Nīnu aiz rokas un teica:

—- Lūk, kas nonāca pie šīs domas: sieviete!

-- Jā, sieviete! — Ibsens atkārtoja. — Viņas ir tās, kas uzved mūs uz pareizā ceļa!

Tomēr māksla ir grūta. Un ne vienmēr patiesība ir saredzama. Kaut vai par to pašu «Solveigas šūpļa dziesmu». Viņa dziedāja to klusi, maigi, it kā sargādama izvārguša cilvēka miegu. Bet Grīgam nepatika.

— Saproti, dārgā, tās ir lugas beigas! Lec saule. Kā tu domā, tā taču nav nejaušība, ka rītausma iedegas tieši tajos mirkļos, kad uzticīgā Solveiga sastop Pēru uz savas būdas sliekšņa! Vai tas ir skumjas beigas? Tā ir apoteoze, visu gaišo spēku uzvara!

— Bet kāpēc tad šūpļa dziesma?

— Nu, padomā! Vai tu jau sen nenojaut, ka Solveiga un tauta ir viens un tas pats?

— Es to zināju . . .

- Un šūpļa dziesma — tā ir mātes, dzimtenes dziesma . . .

Nina par jaunu saka mācīties «Supļa dziesmu». Tomer arī tagad Grīgs nebija apmierināts.

— Pašlaik man ir grūtāk izskaidrot, kur ir tava kļūda, bet es to j ūtu. Balss tev skan lieliski un tomēr . . .

Viņa skatījās Grīgā un gaidīja.

— Šeit nevar, man šķiet, izteikt katru izjūtu atsevišķi: pirmoreiz tev iznāca liriska melodija, tagad — himna. Bet visam tam jāapvienojas, jāsaplūst kopā . ..

Viņa ilgi nomocījās ap šo mīklu, kamēr kādā jaukā rītā atrisinājums bija rokā. Tagad viņa visā pilnībā bija izpratusi Ibsena ieceri — kopējo, visai tautai raksturīgo atklāt personiskajā — kā sievietes uzticīgas mīlestības triumfu. Par šo saliedētību tieši bija runājis Grīgs, un tikai mūzika spēja pacelt šo domu līdz apoteozei.

«Saulainā taka . . .» viņa domāja. «Es neesmu redzē-

jusi Eduardu divpadsmit dienas, bet, ja viņš šobrīd atgrieztos, vai tas nebūtu man saules lēkts? Un kur -nu vēl četrdesmit atšķirtības gadi, četrdesmit gaidu gadi!»

Viņa sēdēja pie klavierēm un pusbalsī dziedāja, kad atgriezās Grīgs. Viņš vārda tiešā nozīmē iedrāzās istabā ar savu balādi un pa gabalu sauca:

— Paskaties, kas man iznācis! Tas, šķiet, labāks par visu pārējo!

Viņa seja bija līksma, kamēr prombraucot viņš tikko varēja valdīt asaras. Viņa pienāca viņam tuvu klāt.

— Es šeit arī kaut ko atradu, — viņa teica, smaidot caur asarām. — Paklausies vien!

Istabā bija gaišs, un dziedātājputni, uz brīdi pierimuši, atkal savos būros dziedāja ar pilnu krūti.

TREšA nodaļa

Dzīvot — tas nozīmē: sirdī Troļļiem tiek pieteikts karš! Radīt — tas nozīmē: tiesāt, Pats sev tu soģis bargs!

Ibsens

Rakstnieks Bjernsterne Bjernsons bija par Grigu deviņus gadus vecāks, tomēr Grīgs kopš jaunības bija radis uzskatīt viņu par vecākās paaudzes cilvēku, domu valdnieku. Bjernsons, no savas puses, neraugoties uz gadu ritējumu, izturējās pret Grigu kā pret jaunekli, sava mīļotā brāļa Rikarda Nurdroka vienaudzi. Arī tad, kad Grigam apritēja trīsdesmit gadu, Bjernsons arvien vēl ieskatīja par savu pienākumu viņu virzīt un vadīt.

Bjernsons gadiem loloja slepenu vēlēšanos — kādreiz dzirdēt nacionālo norvēģu operu vai, ja ne citādi, ora-loriju, kas cildinātu Norvēģijas diženumu. Grīgs bija uzrakstījis vairākas simfoniskas gleznas ar kori pēc Bjernsona sižetiem un mūziku viņa lugai «Sigurds Jor-salfars». Tas viss darīja Bjernsonam prieku, taču viņš neatmeta domu par operu.

— Tu esi teicams/meiodiķis, — viņš Grīgam teica,

— lieliski pārvaldi orķestri. Tev jāuzraksta kaut kas lielāks!

— Bet ko jūs saucat par lielāku? -— Grīgs jautāja.

— Vai tad svarīgākais ir apjoms? Var uzrakstīt daudz operu, nepaceļaties pāri seklumam, un, no otras puses, visi pazīst Baha prelūdijas! Jūs taču nenoliegsiet, ka tie ir diži skaņdarbi.

— Kas tad tev liek rakstīt tieši seklu operu? Uzraksti grandiozu, varenu! Tu proti. Tev tas ir raksturīgi. Un bez tā nevar kļūt nacionāls komponists!

— Bet kā tad Sopēns? Viņš tā arī neuzrakstīja operu. Bjernsons bija gaidījis šādu iebildumu. Atbilde viņam

jau bija gatava.

- Šopēns! — viņš sašutumā iesaucās. — Atradis, pēc kā skatīties. Pēc tā, ko viņš nav paveicis! Bet es tev teikšu, tas bija Šopēna trūkums, viņa noziegums, ja gribi zināt! Viņš aplaupīja savus tautiešus, jā!

— Šopēna tautieši ir pilnīgi laimīgi ar to, ko viņš tiem atstājis .. .

— ... un būtu vēl laimīgāki, ja viņš būtu atstājis operu.

—- Nezinu, — Grīgs dzedri teica.

—• Apgalvoju tev! Un arī tev tas jādara!

— Nezinu . . .

— Atkal nezini? Nu tad uzzini, jupis tevi rauj!

— No kā? — Grīgs nopietni vaicāja.

— Nesaprotu, ko tu gribi teikt...

— Kurš gan labāk par mani zina, kas man jāraksta?

— Tu vari maldīties . . .

— Protams. Tomēr mākslā mākslinieks maldās retāk nekā citi cilvēki, kas nav mākslinieki. . . Vai tiešām Mickevičam, ģeniālam dzejniekam, būtu bijis jāpasaka priekšā Šopēnam, ko tas lai raksta: balādi vai skerco?

— Tu gribi man teikt: nav jūsu darīšana?

—- Tā nu ne, bet es . . .

Tu gribi teikt, ka man nav tiesību dot tev padomus?

— Tādas tiesības ir katram . . .

— Jā, mans mīļais, katram zvejniekam, katram meža

cirtējam ir tiesības dot tev padomu un prasīt norēķinu. Un, ja tu neesi muļķis, tev tas ir jāuzklausa.

— To es arī daru. Tomēr ne gluži viss man jāņem par pilnu. It sevišķi žanra izvēlē. Es domāju, ja «Sun-niva» uzrakstīta kā stāsts un nevis kā luga, tad tas jums ir bijis nepieciešami. Tāpat arī es... Un daudzi citi. . .

— Bet es jau biju sataisījies rakstīt tev libretu... Tātad lai nerakstu?

— Gluži otrādi, būšu pateicīgs.

Viņš bija pārliecināts, ka Bjcrnsons uz viņu sadusmojies: šādas sarunas draudzībai dažkārt bīstamas. Tomēr Bjernsons bija citādās domās. Pēc dažām dienām viņš Grīgam teica:

— Tu viņdien man uzbruki. . . Bet tas bija labi. Kad cilvēks par kaut ko ir pārliecināts, viņš karsti strīdas. Nav jau viegli atrast patiesību, īpaši mūsu darba laukā. Un tomēr es neatkāpjos: tev jārada nacionāla epopeja!

Taču tāda jau bija radīta, kaut arī ne tajā formā, kādu Bjernsons bija iztēlojies. Tā nebija ne opera, ne oratorija un arī ne simfonija ar kori. Jaunajam Grīga skaņdarbam bija vienkāršs nosaukums: mūzika lugai «Pērs Gints». Lugu Kristiānijā uzveda trīsdesmit sešas reizes no vietas, un trīsdesmit sestajā dienā pie teātra arvien vēl drūzmējās ļaudis, kas nebija dabūjuši biļetes. Tuvojās vasaras sezona, teātris tiks slēgts, aktieri izbrauks viesizrādēs. «Lugu var izlasīt,» runāja tie, kas nedabūja noskatīties «Pēra» izrādi, «bet kur mēs noklausīsimies mūziku? Un par to tik daudz runā!»

«Pēra» triumfs turpinājās arī citās zemēs. Veltas bija Ibsena bažas, ka «Pēru» aiz robežām nesapratīs. Jau pirms uzveduma sagatavošanas viņš varēja pārliecināties, ka lugu visur tulko un lasa. Tomēr Ibsenu biedēja tieši izrāde. Vai aktieri spēs iejusties norvēģiskajā kolorītā? Kā skatītāji uzņems visus šos hallingus, troļļus, visus nešķīstos garus, zemnieku izteicienus, tautas parašas?

Ar dažiem skatītājiem Ibsens pat uzsāka sarunas, apvaicādamies, vai visu sapratuši. Viņi mierināja rakstnieku: protams, sapratuši. Cilvēki visās malās ir cilvēki: katram ir māte, un kurš gan nav nokļuvis grūtā situācijā, līdzīgi Peram Gintam? Franču amata māceklis, kura domas Ibseņu sevišķi interesēja kā vienkāršās tautas balss, atzinās, ka viņš bezgala jūsmojot par norvēģu pasaku, un piebilda, ja tajā arī esot vēl kas neskaidrs, visu to pastāstot mūzika. Šo strādnieka naivi pateikto spriedumu par mūzikas un pasakas ciešo sakaru apstiprināja arī Oksfordas universitātes profesors. Viņš sacīja, ka «Pērs Gints» esot ideāls piemērs divu radošu meistaru sadarbībai, un apsveica Ibsenu ar to, ka Norvēģijai radusies sava «Nībelungu dziesma».

— Taču to gan es jums teikšu, mans draugs, jūsu un Grīga «Nibelungi» man patīk labāk nekā vācu. Kad es lasu vācu leģendu par nībelungienr vai klausos Vāgnera mūziku, man salti drebuļi iet pār kauliem no dievu un Valhallas varenības. Bet ar jums man ir silti, tāpēc ka te ir dzīvi cilvēki. Cilvēciskais vienmēr sasilda!

Drīzumā dažādu pilsētu izdevēji sāka neatlaidīgi piedāvāt Grīgam sakopot visu «Pēra» mūziku, lai to varētu laist klajā atsevišķi: to prasot simfonisko orķestru diriģenti, to vēloties arī publika. lekāms dot piekrišanu, Grīgs par šiem piedāvājumiem paziņoja Ibsenam.

•— Jā? — Ibsens noprasīja. — Ak tā? — Viņš likās pārsteigts. — Nu ko, — viņš Grīgam atbildēja pēc klusuma brīža, — es šajā gadījumā neko nezaudēju. «Pēra» mūzika, koncertos atskaņota, lieku reizi atgādinās par mani. Bet es neviļus sāku domāt par jūsu mākslas lielajām priekšrocībām. Iedomājieties, cik daudz es zaudētu, ja lugu pēkšņi vajadzētu uzvest bez mūzikas!

— Tas nav iespējams! — Grīgs iesaucās.

— Tā jau ir tā lieta! Tas būtu šausmīgi, es zinu! Bet, no otras puses, cik viegli jūs iztiksiet bez manis! Jūsu mūzika «Pērām» pati par sevi dzīvos bezgalīgi ilgi! Ar to man netiek nodarīts pāri. Bet es salīdzināju divas mākslas un nodomāju: vārdiem dažkārt nepieciešama mūzika, turpretī mūzikai nav vajadzīgs nekas!

Tagad Grīgam pienāca uzaicinājumi no visām Eiropas galvaspilsētām, viņu apbēra ar vēstulēm, uz kurām viņš nejaudāja atbildēt. Viņš to nemaz nebija gaidījis,

un šīs slavas ārišķīgā puse viņu mulsināja. Izdevēju gatavība tūdaļ iespiest visu, ko uzrakstījusi viņa spalva, impresāriju iztapība, kuri uzaicināja viņu uz vieskon-certiem, viņa portreti, kurus bieži varēja redzēt veikalu vitrīnās un filharmoniju vestibilos, veiklas recenzijas par viņa spēli — tas viss viņam bija gandrīz nepatīkami: tie bija «pīšļi un niecība», par kuriem kādreiz bija ieminējies tālredzīgais Lists. Visi Lista pareģojumi bija piepildījušies. Gan par nenovēršamu pielīdzināšanu dižgariem, tikko tu kļūsti slavens, gan to, cik viegli sarodas dažnedažādi glaimojoši nosaukumi. Kādā recenzijā jau parādījās nosaukums «Ziemeļu Šopēns» — tieši tā, kā toreiz bija pareģojis Lists.

Būdams kautrīgs pēc dabas, Grīgs saskatīja, cik daudz pārspīlēta un pat smieklīga atnesa sev līdzi slava. Cilvēkam, kuram nav nekāda sakara ar zinātni, piešķir zinātņu doktora titulu, un veselas trīs akadēmijas un divas universitātes izvēlē viņu par savu goda biedru. Grīgs tā arī nesaprata, kāpēc viņš ticis ievēlēts. Stāvot Kembridžas universitātes aktu zālē kopā ar ievērojamiem zinātniekiem, profesoriem un akadēmiķiem, kuru vidū viņš tika uzņemts, viņš jutās ļoti neveikli un nez kāpēc visu laiku domāja par galvaskausu ar atņirgtajiem zobiem, ko bija redzējis rektora kabinetā. Šis galvaskauss ar nevainojamiem, priekšā lielākiem, sānos arvien mazākiem zobiem spēja noslāpēt jebkuru godkārību. «Zinātņu doktors?» galvaskauss mēmi jautāja. «Nē, kolēģi! Memento mori.[7]-»

Grīgs palūkojās uz Nīnu, alkdams līdzjūtību. Viņa sēdēja pirmajā rindā ar ziediem rokā. «Kā tev tas patīk?» runāja viņa skatiens. «Pasmējies, mīļā, līdz ar mani!» Tomēr Nīna, šķiet, sarāvās: viņu jau bija savaldzinājusi visa šī goda parādīšana. «Nekā smieklīga neredzu! Gluži otrādi, atrodu, ka viņi dara pareizi, šie gudrie ļaudis!»

Kad abi palika divatā un Grīgs ņēmās komiski attēlot pats sevi, kā stāvējis apjucis zinātnieku vidū un pēc tam pateicībā nospēlējis «Strautu» un «Taurenīti», lai

pierādītu, ka arī viņš ir zinātnei tuvu, Ņinai negribot bija jāsmejas.

— Bet tu, dārgā, sēdi ar saviem ziediem un staro aiz laimes! Tu esi pārliecināta, ka «Taurenītis» ir līdzvērtīgs Boila-Mariota likumam! Vai ne tā?

— Pagaidi! — Nīna atbildēja. — Pirmkārt, tu spēlēji ne vien «Taurenīti», bet ari sonāti; otrkārt, ne visi profesori, kurus tur redzējām, ir jau tūlīt Boili un Marioti; treškārt, lietas būtību nosaka nevis nodarbību veids, bet labums, kādu jūs sabiedrībai dodat. Sājā ziņā tu nemaz neesi zemāk vērtējams par viņiem! Ceturtkārt, es tev teikšu tā: māksliniekam dzīvē jāizcieš tik daudz pārestību, ka, patiesi, pēc tam vairs nekādi slavinājumi neliekas pārmērīgi!

— Arī zinātniekam sava tiesa jāpārcieš, — Grīgs atbildēja.

Piepildījās arī pārējie Lista pareģojumi: Grīgam bija jāsastopas ar savas mūzikas pretiniekiem. Tautieši, kas pārmeta viņam «neuzticību» Norvēģijai un nosodīja viņa «izglītību», bija skaitā mazākā grupa. Tie bija lielākoties teorētiķi, dziesmu vācēji, centīgi etnogrāfi un aprobežoti mūziķi.

Daudz lielākā skaitā bija tā saucamie «gara aristokrāti», kas uzskatīja sevi par vienīgiem dailes pazinējiem. Sī noslēgtā mūziķu kasta rūpējās par stilu tīrību daudz pedantiskāk nekā dažs grāfs un firsts par ciltsrakstu tīrību. Grīga mūziku viņi uzskatīja par plebejisku un savā sarakstā neiekļāva. Kritiķi, kas nāca no šīs vides, lika saprast, ka Grīgs, tāpat kā Norvēģija pati, ieņem pārāk niecīgu vietu uz zemeslodes, lai par tiem būtu ko runāt.

Tomēr šie zilo asiņu mūziķi pamazām deģenerējās un zaudēja spēju izjust mūziku; līdz ar to notrulinājās arī viņu gaume, ar ko viņi mēdza lepoties. Nekas viņiem vairs nebija diezgan labs. Laikmetīgā mūzika viņiem nepatika tāpēc, ka tā nelīdzinājās klasiskajai mūzikai. Bet reiz jaunais Aleksandrs Ziloti, Lista skolnieks, kurš, tāpat kā viņa skolotājs, nicināja jebkādu uzpūtību, «izredzēto» klātbūtnē riskēja nospēlēt kādu Bēthovena mazāk pazīstamu rondo. Viņš nenosauca skaņdarba autoru,

un «pazinēji» par šo sacerējumu izteicās neatzinīgi, apzīmējot to par salkanu un bezgaumīgu. Viņu atzinību spēja izpelnīties vienīgi kaut kas samākslots un nesaprotams.

Lists to visu bija paredzējis. Tomēr viņš Grīgam tika pareģojis arī ko citu: cilvēku siržu pateicību. Arī šis paredzējums piepildījās pilnīgi un uz ilgiem laikiem.

Pirmie Grīga klavieru skaņdarbu krājumi iznāca Leip-cigā. Bjernsons atveda tos sev līdzi uz Norvēģiju un, viegli paplikšķinot pa sārtajiem vākiem, teica:

— Tie vācieši prot skaisti izdot!

Bet burtnīcas sārtajos vākos jau izplatījās visās zemēs. Vai nu tāpēc, ka tā bija tālas zemes mūzika, nedzirdēta un svaiga, vai tāpēc, ka skanējumam piemita neparasta sirsnība, šī mūzika atrada ceļu uz visām sirdīm, un visur, kur vien viņš aizbrauca, Grīgs to tūlīt sajuta. Ne vienmēr to apliecināja aplausi — dažreiz to pauda arī klusums, kas iestājās pēc atskaņotā skaņdarba, seju izteiksme, ko izdevās uztvert, nejauši pametot skatienu zālē, vārdi, ko starpbrīdī viņam pateica kāds dedzīgs cienītājs, bet dažkārt viņš to nojauta bez kādām redzamām pazīmēm, — spriežot pēc paša iekšējā miera spēles laikā un apziņas, ka šajā zālē viņš nav viens.

Reizēm nepazīstami cilvēki uz ielas apstājās paskatīties viņā. Daži viņu sveicināja. Šajos skatienos viņš lasīja nevis kailu ziņkāri, bet kaut ko līdzīgu pateicībai. «Jūs, rādās, esat ļoti labs cilvēks,» šie ļaudis viņam it kā teica. «Lai nu kā, bet jūs iepriecinājāt mūs ar savu mūziku. Un tas mums bija ļoti vajadzīgs!»

Reiz kādā karstā dienā — tas nolika Florencē — Grīgs netālu no Bonončini villas izdzirda dziedam bērnu kori. Viņš gāja tuvāk. Skatienam atklājās interesanta aina. Liela koka pavēnī stāvēja desmit, divpadsmit gadu veci zēni un meitenes un dziedāja. Viens no zēniem aizrautīgi diriģēja, savilcis melnīgsnējo roku dūrē. Bērni dziedāja bez vārdiem, bet atdarināja kādas svelpjošas skaņas, un daži pat imitēja strinkšķināmos instrumentus: mandolīnu vai ģitāru. Atskaņojums bija ļoti saskanīgs un tīkams. Tomēr ne jau tas pārsteidza Grīgu. Itālieši

kupš bērna kājas mācījās pareizu muzikālo frazēšanu, nianses, vārdu sakot, — meistarību. Grīgs, tāpat kā visi, kas vēroja itāliešu ielas dzīvi, to zināja. Taču apbrīnojami bija tas, ka bērni dziedāja nevis kora dziesmu, bet klavieru skaņdarba «Troļļu gājiens» trans-pozīciju. Šķita, ka, dīvaini svilpdama un krakšķēdama, garām aizjoņo viegla pasaku tēlu virkne. Kas tad trans-ponējis viņiem šo mūziku? Jeb vai viņi paši tik atjautīgi sadalījuši balsis? Grīgs nolēma pavaicāt viņiem, tikko dziedāšana būs beigusies. Taču viens puišelis jau bija viņu pamanījis un nobijies čukstēja savam kaimiņam:

— Skaties!

Tad arī diriģents pagrieza cirtaino galvu uz Grīga pusi un pacēla acis. Dziesma aprāvās. Kāds īsi un bailīgi izmeta:

— Tas ir viņš!

— Vai tiešām es esmu tik populārs? — Grīgs smaidot jautāja un pagājās tuvāk.

Pēkšņi diriģents deva savam korim mājienu, tas acumirklī laidās lapās un izgaisa kā troļļu gājiens.

Tomēr pieaugušie, šķiet, mīlēja viņu vairāk nekā bērni. Tas tāpēc, ka bērns, īpaši pusaudzis, steidz pamest bērnību, bet cilvēks brieduma gados bieži pie tās atgriežas. Dvēseles dziļumos viņš glabā bērnības atmiņas un ir pateicīgs māksliniekam, kas prot tām pieskarties. Un Grīga pieskārieni vienmēr bija saudzīgi.

CETURTĀ nodaļa

Viņiem jau bija pāri četrdesmitiem, sudrabkāzas bija nosvētītas. To dienu viņi paturēja atmiņā uz ilgiem laikiem, un bija arī ko atcerēties! Tiesa, pirms tam veselas divas nedēļas lietus lija vienā līšanā. Bet tieši 11. jūlija priekšvakarā mākoņi izklīda, lietus mitējās un iestājās jauks vasaras laiks.

No rīta pilnīgā klusumā Nīnu uzmodināja saskanīga dziedāšana. Tur kalnu ciemata Trolheugas iedzīvotāji,

mūzikas cienītāji, loga priekšā dziedāja serenādi. Ņina paskatījās laukā: saule spoži spīdēja, fjords bija tumši zils. Arī cilvēki bija pielikuši roku, lai ietērptu apkārtni svētku rotā. Uz mājas jumta plīvoja karogi, dzegu greznoja monogrammas ar ciparu «25». Nepietika ar puķēm, kas auga Trolheugā, ciema ļaudis nez no kurienes bija sanesuši neskaitāmus pušķus un ziedu vijas, un visur — uz taciņas, kas veda uz fjordu, uz pļaviņas un noras,— visur iespulgojās košas puķes. Grīga mājiņai tuvojās liela procesija ap simt piecdesmit cilvēku, un visiem rokās bija ziedi un dāvanas. Un visu laiku spēlēja mūzika, un bērni svētku drānās gāja pa priekšu, turot rokās lielu sudraba liru.

— Tā godina karali! — nomurmināja nejaušais ciemiņš Trolheugā, uzzinājis, kas šeit notiek.

— Mēdz būt arī nekronēti karaļi! — viņam atbildēja kāds students bergenietis, atbraucis apsveikt gaviļniekus. — Un tādu karaļu valdīšanai ir daudz ilgāks mūžs!

Sākumā bija lūgti piecdesmit viesi. Bet Grīgam pēkšņi iešāvās galvā doma, kas Nīnu uzjautrināja un iepatikās viņai: viņš nolēma paaicināt uz vakaru visus, kas viņus šorīt bija suminājuši, turklāt vēl ņēmās zvanīt uz Bergenu draugiem un paziņām. Bergena bija tikai astoņu kilometru attālumā. Vakarā līdz ar viesiem ieradās divsimt trīsdesmit dziedātāju — dziedātāji vien! — un visi rāva vaļā apsveikuma tostu. Viesi paziņoja, ka cienasts neesot vajadzīgs: gan viņi parūpēšoties par sevi. Vienīgais, ko viņi vēlējās, — dzirdēt paša Grīga spēli.

Un visu vakaru viņš spēlēja, bet Nīna dziedāja. Viņi pat nejuta nogurumu, kā sendienās, kad viņiem par abiem kopā bija četrdesmit gadu. Līdz ar tumsas iestāšanos, kāda nu tā vispār ziemeļos vasaras naktī var būt, nogranda lielgabalu zalve: salūts skanēja iztālēm, no Trolheugas daudzajām salām, un ezera ūdeņos atspulgojās spožas bengāliskas ugunis. Fjordā ņudzēja neskaitāmas laivas, bet uz pakalniem ļaužu bija, ka melns. Izrādījās, ap seši tūkstoši cilvēku todien bija ieradušies no Bergenas un apkaimes!

Svētki beidzās vēla stundā. Debess pamalē jau sārtojās ausmas kvēle. Nina teica, ka negriboties gulēt, un viņi nolēma sagaidīt pilnu saules lēktu . . .

Divus gadus vēlāk viņus uzlūdza kādās jauna pāra kāzās. Attāla Ņinas radiniece izgāja pie vīra. Kāzās bija arī Jons. Eduards sen nebija ar brāli ticies un pamanīja viņā kādu nenosakāmu pārmaiņu. Jons izskatījās likpat skaists un elegants, kā vienmēr, tomēr varēja redzēt, ka neko sevišķu viņš no dzīves vairs negaida.

Dabā mainās četri gadalaiki. Tas pats norisinās arī cilvēka dzīvē. Par to pat piemin kāds angļu dzejnieks:

Mēs četrus gadalaikus minam,

Tev mūžā četri posmi, sirds!

Mēs ziedu laikā svētkus svinam,

Un kausā dailes dzēriens mirdz . ..

Jonam par savu pavasari nebija ko gausties. Ari viņa kausā ne lāse nepalika neizdzerta . . .

Nāk vasara, kad skurbā vīna jūsmā Sirds gavilē un spārnos celties trauc,

Bet rudenī no niknām vēju pūsmām Tai klusā līci mieru meklēt jauts.

Jā. Ir tikai jāparūpējas, lai līcis tiešām būtu kluss, lai vēji tevi nesniegtu un nekas netraucētu gulēt un sapņot...

Tad atnāk ziema, stingusi un klusa.

Ko vairs? Tāds mūsu liktens •— dusa!

Un Jons šķita pilnīgi apmierinājies ar to. Taču Eduardam bija skumji redzēt, ka brālis, vēl nebūdams vecs, vēl spēka pilns, jau sagatavojies sagaidīt savu ziemu.

Kā notikusi viņā šāda pārmaiņa? Vai tiešām viegli un bez sarežģījumiem? Kā viņš saņēmis savu rudeni, kad tas pieklauvēja un pieteicās: «Esmu klāt!» Viņu palūdza kaut ko uzspēlēt, un viņš piekrita. Taču ari Jona spēlē varēja saklausīt to pašu vienaldzību, ko pauda visa viņa būtne. Vētru posms viņa trešajā gadalaikā, šķiet, bija beidzies, un viņš patvēries līcī. Bet varbūt viņš pat nebija cīnījies? Pārāk pilna bijusi viņa dzīve, un iespējams, viņš pats alka miera!

Pārāk pilna? Tagad Eduards to apšaubīja.

Jons bija lielas, saticīgas ģimenes tēvs, un daudzi viņu apskauda, sacīdami, viņš savā dzīvē esot sasniedzis visu, ko cilvēks varot vēlēties. Gan mākslā, gan personīgajā dzīvē viņam viss bija paveicies tā, kā viņš to gribēja. Sieva nelika viņam pievilties, auga arī ļoti jauki bērni, ģimene dzīvoja pārticībā. Taču īstenībā Jons nebija laimīgs, un tikai tagad, uzlūkojot brāli, Eduards tiešām to saprata.

Apkārt dejoja un smējās jaunas meitenes, un Nīna domās pieminēja savu mirušo meitu. Aleksandra būtu bijusi šajā vecumā . . . Nīnai bērnu vairāk nebija . . . Taču visas šodienas meitenes bija valodīgas, drošas, līdzīgas tai spriganajai līgavas draudzenei, kas piegāja pie Grīga un uzlūdza viņu dejot. Acis viņai spridzēja vien, matos bija iesprausta balta roze.

Grigs sāka smieties un teica, ka pat jaunībā neesot pratis dejot un tagad jau nu nepavisam. Vienīgais, ko viņš protot, — dejas rakstīt.

— Tad uzrakstiet vienu man! — daiļā meitene palūdza.

Viņš turpat ātri uzmeta valsi un teica:

-— Tā būs daudz labāk, nekā jums ar mani iet dejot: pavasaris ar rudeni taču nekad nesatiekas!

Kad viņi abi ar Nīnu pārnāca mājās, dzīvoklis šķita tāds kā tukšs. Grīgs paņēma palasīt Paulsena dzeju sē-jumiņu, dzejnieku, kas Nīnai nepatika. Tas bija drūmu, rudenīgu noskaņu dziesminieks. Taču Grīgu Paulsens neatbaidīja: bija interesanti ielūkoties viņa pasaulē.

Grīgs nevairījās rudens, bieži pat sveica to, viņa uztverē tas bija gaišs un skaists. Silta saule, sevišķi mīļa tāpēc, ka tā ir pēdējā rimtā atvadīšanās no vasaras, sajūta, ka ir sasniegta pilnība un radošs briedums, — tāds bija viņa rudens! Pavīdēja arī skumjas: nāks laiks, un būs jāšķiras no visa šī krāšņuma, taču ne tik drīz. Skumjas nepārauga bezcerībā, pagaidām vēl ne!

Viņš lasīja Paulsenu, pēc tam klusi spēlēja un visu vakaru bija mazliet izklaidīgs. Gulēt aizgāja diezgan vēlu. Nīna paskatījās pulkstenī: turpat divi.

Pēc dažām dienām viņš parādīja Nīnai divas jaunas

dziesmas ar Paulscna vārdiem. Vienu sauca «Jaunais pavasaris», otru — «Kāpēc spulgo tavs skatiens». Abas stāstīja par to, ka pavasaris un rudens nekad nesastopas. Tas bija pateikts gan vārdos, bet vēl vairāk — mūzikā.

Ja Ņina būtu vidusmēra sieviete, viņa varētu nodomāt, ka Grigs savā ceļā saticis jaunu, novēlojušos dzīves brīnumu. Taču viņa pārāk labi pazina viņu un zināja arī to, ka dzīvē brīnums nemēdz atkārtoties. Neviens nevarētu viņa sirdī ieņemt Nīnas vietu. Tomēr viņa kļuva nemierīga, uztvērusi šajās dziesmās smagas, rudenīgas noskaņas. Mūzika ar biežām pauzēm, ar pārtraukumiem melodijā, kad apklusušās balss vietā runā klavieres, slīdošās harmonijas un drūmais skanējums — tas viss nemaz neatgādināja līdzšinējo Grīgu un liecināja, ka trešais gadalaiks jau ir pie durvīm un viņš nav sagatavojies to saņemt. Viņš sajūt pāragras bailes: tas rudens, kas viņu varētu iztrūcināt, ziemas priekšvakars, vēl nav pienācis viņa dzīvē.

Ņina iemācījās šīs abas dziesmas un nodziedāja tās Grīgam priekšā. Tikko jaušamu sāpju ēnu viņa tomēr uztvēra vīra sejā.

— Vai tev patika? — viņš klusi jautāja.

— Jā. Ļoti. Tāpat kā viss, ko tu raksti. Tomēr būtu ļoti skumji, ja šādas noskaņas turpinātos.

— Tas nemaz neturpināsies, — Grīgs teica. Tā ir tikai kā neliela atelpa pirms vecuma uz kalna pārejas. Un lad var atkal iet tālāk.

— Uz kurieni? — viņa nobažījusies jautāja. — Vai tiešām no kalna lejā?

— Nekā tamlīdzīga! — viņš līksmi atbildēja. — Redz, kā tu nesaproti! Tālāk—tas nozīmē uz priekšu, kā vienmēr. Tikai mazliet gausāk nekā līdz šim.

PIEKTĀ NODAĻA

Teikas par milžiem, kas veikuši varoņdarbus, stāsta vienīgi par viņu uzvarām. Ko viņi izjūt, piemēram, paliekot vienatnē, vai kaut ko nožēlo, vai atceras, vai skumst -— par to nekas nav zināms. Bet īstenībā arī

milžu dzīvē droši vien mēdz būt pārdomu brīži, satraukuma mirkļi un dienas un nedēļas, aizvadītas nemierā ar sevi. Gadās, ka arī milži jūtas vientuļi un pat vairāk nekā pārējie mirstīgie. Un tāpat priecājas par līdzjūtību, ja tādu sastop.

1888. gada ziemā Leipcigā notika mūzikas svētki. Ielūgto slaveno mūziķu vidū visu uzmanību saistīja Čaikovskis, kas jau kuro gadu bija plaši pazīstams visā Eiropā. Nav brīnums, ka pie krievu vijolnieka Ādolfa Brodska, kurš pastāvīgi dzīvoja Leipcigā un pie kura Čaikovskis mēdza apmesties, tagad pulcējās sabraukušie mūziķi un daudzi leipcigieši. Visi tiecās redzēt izcilo šālaika komponistu ne tikai koncertos, pie diriģenta pults, bet mājas apstākļos, kur jo spilgtāk atklājas visas cilvēciskās īpašības.

Visu nedēļu Čaikovskis bija Brodska daudzo viesu uzmanības centrā. Viņš valdzināja visus ar savu laipnību un vienkāršību, vērīgi uzklausīja sarunu biedrus, vispusīgi atbildēja uz jautājumiem. Redzot viņu šādos brīžos, nevienam nevarētu ienākt prātā, ka viņš jūtas neērti, neizturami, ka, neraugoties uz dzīvajām valodām visapkārt, viņu apņem garlaicība.

Tas tāpēc, ka šādā vidē Čaikovskis nebūt nejutās kā mājās. Tamlīdzīgas sanāksmes viņam bija mocības. Viņš jutās labi, kad strādāja, pastaigājās brīvā dabā (bet tikai pilnīgā vienatnē) vai sēdēja ļoti tuvu draugu lokā, kad varēja vai nu klusēt, vai skaļi domāt. Turpretī visāda veida obligātas, iepriekš noorganizētas tikšanās, iepazīšanās un šādās reizēs nebrīvā sajūta, ka visi skatās uz viņu un kaut ko gaida no viņa, — viss bija mocības. Viņš mēdza teikt, ka velti Gļinka sevi dēvējot par mimozu: nevis Gļinka, bet viņš, Čaikovskis, esot mimoza. Vieskoncertu laikā Leipcigā, vienīgi negribēdams aizvainot savu veco draugu Brodski, viņš bija ar mieru iznākt pie viesiem un sarunāties ar viņiem, un tagad, atbildot viņam par godu uzsauktajiem tostiem, Čaikovskis ar nepacietību gaidīja to brīdi, kad viesi, piecēlušies no galda, varēs darīt, ko grib, bet viņš aizies savā istabā, blakus salonam. No turienes, mazliet pavēris durvis, viņš tad paklausīsies mūziku.

Visapkārt bija troksnis un liela kņada. Asprātīgais, sabiedriskais Sen-Sanss ar īsti gallisku eleganci stāstīja anekdotes no dižo mūziķu dzīves. Bēthovena ērmības, Vēbera neparastie piedzīvojumi, Rosini slavenie «makaroni», kurus viņš esot pratis gatavot īpašā «rosi-niskā» veidā, — viss jau daudzkārt pārcilāts un dzirdēts šādos vakaros, taču Sen-Sansa stāstījumā izklausījās vienreizēji un smalki. Viesi smējās. Istabas stūrī Brāmss ar savu lēnprātīgo apustuļa seju sniedza interviju kādam Parīzes laikraksta korespondentam, kurš tomēr nelikās apmierināts ar Brāmsu, tāpēc ka uz sarežģītākajiem jautājumiem ar psiholoģisku «ievirzi» vācu komponists atbildēja vienkārši un neinteresanti, kaut kādā prozaiskā omulībā. Tā, piemēram, uz jautājumu, vai viņš bērnībā sapņos esot lidojis un ko viņš tādās reizēs sapņojis, — vai tad Brāmss nevarēja pateikt, ka sapņojis par mūziku! •— viņš atbildēja, ka sapņi neesot palikuši prātā, bet lidot lidojis bieži, sevišķi tad, ja vakarā stingrāk saēdies. II kā intervijā būtu nepieciešama tīra patiesība! Jāstāsta kaut kas zīmīgs un interesants, jo vairāk tāpēc, ka pieredzējušais sarunu biedrs pats dod pavedienu rokā! Sen-Sanss gan lieliski saprata, ko no viņa vēlas: viņš sadzejoja milzum daudz interesanta, kas neapšaubāmi saintriģēs lasītājus. Un žurnālistu redakcijā paslavēs par to, ka viņš pratis izmakšķerēt tādas brīnumainas ziņas!

— Cik es varu spriest, — žurnālists ar uzsvaru teica, it kā hipnotizēdams Brāmsu, — jūs ne vienu vien reizi esat redzējis, kā dejo ungāru dejas?

— Esmu redzējis, — Brāmss atbildēja.

— Ja nu jūs neatteiktos tās aprakstīt!

Brāmss ņēmās aprakstīt pēc labākās sirdsapziņas: tērpus, galvas rotājumus, kustības. Korespondents rakstīja un domāja: «Nudien, klausoties Brāmsa «Ungāru dejas», es visu iztēlojos daudz spilgtāk!»

Otrā istabas stūrī Antonins Dvoržaks saīdzis turējās pretī preses uzbrukumam. Viņa gudrā zemnieciskā seja pauda piesardzību. Sarunu biedrs katrā ziņā gribēja izdibināt, kas ir bijis Nāras — Dvoržaka operas varones prototips. Viņa taču ļoti raksturīga: iespējams, ka spilgts sievietes tēls, tā sakot, devis ierosmi. . . Kas bijusi šī dāma, ja atļauts jautāt?

— Nekas, — strupi atbildēja Dvoržaks, likdams saprast, ka jautāt nav atļauts, — nekādas dāmas nav bijis!

Čaikovski korespondenti šoreiz lika mierā — viņi jau bija ieguvuši no viņa pietiekami daudz ziņu; kādreiz, uzsākot savu ceļu, viņš pats bija nodarbojies ar līdzīgām lietām: rakstījis feļetonus un korespondences par mūzikas jautājumiem, taču nevis izprašņājis komponistus un izpildītājus, bet pirmām kārtām rakstījis par mūziku, izvairoties izmantot savos rakstos apšaubāmas anekdotes un izdomātus notikumus.

Kad pusdienas bija beigušās un salonā sēdās samēģi-nāt Brārnsa trio, lai pēc tam nospēlētu to viesiem, Čaikovskis piecēlās un devās uz savu istabu.

Durvis uz viesistabu palika vaļā. Bija dzirdami izsaucieni: ieradās jauni viesi. Čaikovskis piegāja pie durvīm un gribēja tās aizvērt, bet nejauši paskatījās uz ienākušo pāri un ieinteresējās.

Atnācēji bija vīrietis un sieviete. Iztālēm viņus varētu noturēt par pusaudžiem. Abi neliela auguma, gaišmataini un arī paši tādi gaiši un viegli kā elfi.

Bet tad viņi nāca tuvāk un kļuva skaidrs, ka abi vairs nav jauni. Vīrietis, it sevišķi tas, kā viņš turēja galvu ar biezajiem, viegli viļņotajiem matiem, atgādināja kaut ko pazīstamu un ļoti pievilcīgu.

«Kaut kur es esmu viņu jau redzējis,» Čaikovskis nodomāja, «un tas bija patīkami. Viņa smaids nenoliedzami ir pazīstams. Bet kur tas bija? Un kad?»

Ieraudzījis, ka Čaikovskis stāv uz viesistabas sliekšņa un vēro jaunos viesus, Brodskis piegāja viņam klāt un teica:

— Vai gribi iepazīties ar Grīgu? Manuprāt, viņš tev iepatiksies.

Čaikovskis ieinteresēts vēlreiz palūkojās uz Grīgu. Tad tas ir viņš? Varēja būt, ka Čaikovskis viņa attēlu redzējis uz nošu vākiem, taču tā bija ārēja un, jāsaka, vāja līdzība. Portretos Grīgs nesmaidīja, tomēr Čaikovskis skaidri apzinājās, ka pazinis tieši smaidu. No

kurienes radusies šī pārliecība? Vienīgi pateicoties mūzikai, kas viņu sen jau bija savaldzinājusi.

Patīkamais iespaids pieauga, kad Brodskis viņus sapazīstināja. Tagad Grīgs atkal atgādināja pusaudzi, tāpēc ka tik skaidras, starojošas, kā bērnam uzticīgas acis mēdz būt cilvēkam, kas tikko sāk dzīvi. Acis un turklāt smaids apstaroja visu seju un lika aizmirst grumbas un iesirmos matus. Viens plecs viņam bija manāmi augstāks par otru, bet. viss augums šķita proporcionāls, viņš turējās taisni un kustējās viegli.

Viņa sieva bija tāda pali — maza auguma un simpātiska, ar kupliem, blondiem matiem, kas ietvēra viņas mīlīgo seju kā oreols. Viņa smaidīja. Bedrītes vaigos piešķīra viņai jaunavīgu izskatu. Viņi abi ar Grīgu bija līdzīgi viens otram, kā laulāti draugi, kas ilgus gadus laimīgi dzīvojuši kopā.

Tad tas ir Grīgs! Komponists, kas Čaikovskim tik ļoti patika, kura mūzika viņam sagādāja tādu prieku! Grīga mūzika nekad nenogurdināja viņu, tāpat kā nenogurdina dedzīgi mīļotās dabas vērošana.

. . . Un nu viņi trijatā sēž Čaikovska istabā un sarunājas pārmaiņus gan franču, gan vācu valodā.

— Mēs jūs pazinām pēc portretiem, — Grīgs teica.

— Bet es tūlīt uzminēju, ka tas esat jūs! Ir cilvēki, par kuriem nevar spriest pēc viņu mūzikas. Bet jūsu mūzika, Grīg, — tas ir jūsu spogulis! Tu klausies un saki sev: lūk, cilvēks, kas ir pilnīgi patiess!

— Vai tad mūziķis var būt citāds?

— Nevar. Bet dažreiz viņš pūlas izlīst no savas ādas. Dažreiz izliekas. Tomēr arī tas neizdodas. Un kāda gan mākslai ir jēga, ja arī šeit var melot?

Viņus netraucēja, un viņi par to priecājās.

— Vēl nepazīdams jūs, bet vienīgi jūsu mūziku, — turpināja Čaikovskis, — es biju pārliecināts, ka to rakstījis ļoti labs cilvēks!

— Nu, ko jūs!

— Arī es izjutu to pašu, — smaidot teica Grīga sieva, — pirms daudziem gadiem . . .

Viņa pietvīka no prieka, kad Čaikovskis, atcerolies pazīstamos izpildītājus, ļoti cildinoši alsaucās par vijol-

nieci Vilmu Nerudu, viņas jaunības draudzeni. Čaikovskis bija dzirdējis Vilmu Nerudu Parīzē.

. . . Čaikovska istabā dega maza lampiņa un bija mājīgi. Viņi runāja par Mocartu, ko dievināja, par dzeju, par teātri, un Čaikovskis sevī nobrīnījās par to, cik patīkami un jautri ir kopā ar šiem cilvēkiem.

Viņu aizkustināja Grīga kundzes aizraušanās ar krievu literatūru. Viņas spriedumi bija trāpīgi. Vispār Čaikovski pārsteidza tas, ka viņai nemaz nepiemita koķetība, ka viņa izturējās nepiespiesti un brīvi; šāda īpašība attīstās jau bērnībā, uzaugot labvēlīgos apstākļos, vai arī vēlākā laikā cilvēks to apgūst, ilgstoši veidodams sevi. Acīm redzot, pirmo varēja attiecināt uz Grīgu; viņa sieva daudzējādā ziņā sevi bija audzinājusi pati.

— Norvēģija es neesmu vienīga, kas aizrautīgi lasa krievu autoru grāmatas, — viņa teica. — Krievu literatūrā ir kaut kas mums radniecīgs.

— Un krievu mūzikā arī, — Grīgs piebilda.

— Jā, tā runā, ka manai mūzikai esot daudz līdzības ar jūsējo, mīļo Grīg. Iedomājieties, es arī pats to atzīstu!

— O, tikai vienā plāksnē, un tā ietver mani visu!

— Tā vis nesakiet, jūs esat pārāk savdabīgs un plašs, — Čaikovskis teica. — Jūs sauc par liriķi, bet, manuprāt, tas ir šaurs apzīmējums. Jūsu liriku es nosauktu par episku.

Aiz durvīm atskanēja balsis. Mēģinājums bija beidzies.

— Tagad mūs pasauks, — Nīna uztraucās.

— Nē, es lūdzu Brodski pakavēt viņiem laiku.

Čaikovskis iegrima domās.

— Sakiet, — viņš iesāka, — kā tas nāk, ka viss zemiskais, dzīves tumšās puses, tas, kas salauž, ir pagājis jums secen, nesaliecot, neaptraipot jūs ar dubļiem?

Grīgs ar sievu saskatījās. Viņš nezināja, ko teikt.

— Es, acīm redzot, piederu pie veiksmīgiem cilvēkiem, — viņš minstinādamies iesāka, — neviens tā īpaši nav vērsies pret mani, varbūt tāpēc, ka mani neuzskatīja par bīstamu: es, tāpat kā Norvēģija, esmu mazs,

nošķīries savrup. Cīnās taču parasti ar milžiem . . . Tomēr, protams, ari manā dzīvē bijušas dažādas sadursmes ... Bet vai tad tas spēj salauzt?

— Un kā vēl!

— Man gan liekas, ka ne! Tas ievaino, liek ciest, bet mākslinieks paliek dzīvs. Es gribu sacīt, viņa prasme, viņa možais gars no tā neiet bojā!

-— Es zinu, ko jūs gribat teikt! —- Čaikovskis dzīvi uztvēra. — Možais gars — tā ir spēja strādāt! Garīgi sabrucis cilvēks neuzrakstīs nevienu rindu. Taču, no otras puses, pats darbs, pats tā process, kaut arī sākumā veikts ar piespiešanos, paglābj no jebkurām skumjām. Kas gan būtu ar mani noticis, ja es nebūtu sevi iemācījis strādāt sistemātiski, katru dienu!

-— Man liekas, — Grigs nedroši turpināja, it kā iztaustīdams, ko drīkst teikt, nesāpinot otru, — man liekas, ka pat skumjas, pat grūtsirdība . . . spēj izvērsties par skaistumu un spēku. Ir svarīgi, lai mākslinieks tās iekļautu . . . daiļradē.

Viņš runāja stomīdamies: franču valodu viņš pārvaldīja ne visai labi. Čaikovskim grūtības sagādāja vācu valoda. Tomēr viņi lieliski saprata viens otru.

Pie durvīm pieklauvēja. Ienāca namamāte:

— Nu, tas tik ir jauki! Visi gaida, vaicā pēc jums, bet jūs sēžat šeit vienatnē!

— Mēs tūlīt sekosim jums, — Čaikovskis pieceldamies teica. Možā izteiksme viņa sejā apdzisa.

— Nu, pielūkojiet!

— Es apsolījos dziedāt, — ceļā uz viesistabu Nina Čaikovskim klusu teica, — bet tas ir vēl labāk: tas būs mūsu sarunas turpinājums!

SESTĀ NODAĻA

Kaut arī Čaikovski kaitināja īpašās sanāksmes, kaut arī viņš jutās nomākts svešu cilvēku vidū, kas sanākuši viņu apbrīnot un pēc tam izklāstīt ļaudis savus iespaidus, dodot vielu jaunai populārai anekdotei par slave-

rubli, viņš tomēr bija pārāk iabi audzināts, īsts labako aprindu cilvēks, lai izrādītu sabiedrībā nepatiku un garlaicību. Taču tajā dienā, kad notika sastapšanās ar Grī-giem, viņš bija īgns jau no paša rīta. Viņš bija pārlaidis nemierīgu nakti. Iepriekšējā vakarā, kad viņš jau bija gultā, ienāca Brodskis un teica, ka jāapģērbjoties un jāizejot uz balkona, jo lejā esot sapulcējušies orķestra mūziķi, kas nodomājuši loga priekšā nospēlēt serenādi un tā godināt krievu viesi. Tā esot izrīkojis Gewand-haus'a direktors. Un mūziķi, saģērbušies kažokos, jo ziema bija ļoti auksta, atnākuši ar saviem instrumentiem pie Brodska nama.

— Vai es kāda donna, vai? — Čaikovskis pukojās, steidzīgi ģērbdamies. — Šeit taču nav Spānija, bet ziemeļi! Un kāpēc naktī? Augstais dievs! Stāvēt uz balkona kā muļķim! Un ko tie nabaga cilvēki! Liekas, ārā snieg!

— Tu, cerams, nesēsi naidu divu valstu starpā! — Brodskis smējās, sniegdams viņam kažoku un cepuri. —- Un nav arī zināms, var būt, ka viņiem tas sagādās prieku. Nāc ātrāk: auksts!

— Ceru, ka serenāde nebūs gara?

— Liekas, ne. Nu, nāc!

— Cik daudz muļķību šajā pasaulē!

Serenāde izrādījās gara. Bez vijolniekiem bija atnācis arī neliels koris, un Čaikovskis, stāvot pirmā stāva balkonā, luktura gaismā redzēja, kā dziedātājiem no mutes vēlās garaiņi.

«Varu iedomāties, kā viņi mani lād!» viņš domāja.

Beidzot serenāde bija galā.

— Varbūt vajadzētu visus palūgt augšā un pacienāt ar kaut ko karstu! — Čaikovskis atkal uztraucās. — Kaut tikai viņi nesaaukstētos!

— Neuztraucies — viņiem viss sagatavots labākajā restorānā, tur viņi ieturēs vakariņas!

Čaikovskis tik drīz neaizmiga un pamodās ļoti agri, kad vēl bija tumšs. Viņš sāka domāt par Krieviju, sākumā par Kamenku, par mīļotās māsas ģimeni un māsasmeitu Taņu, kas pirms gada mirusi savas jaunības

un skaistuma plaukumā. Lai kā viņš centās atvairīt drūmās domas, visu laiku nāca prātā mirušie un nelaimīgie. Vai arī paša aplamie soļi, kļūdas, kas izrādījās liktenīgas sev pašam un citiem . . .

Viņš citēja iemīļotās vārsmas, kas šķita it kā tieši viņam rakstītas:

Tad dziļā nakti lēni aiziet stundas,

Tik miegs no gurdām acīm bēg Un dīkais nomods atkal skaudri junda:

Stāj priekšā sirdsapziņas rēgs.

Kā ilgas smeldzi Tik prāts vien skumjas zina, Un drūmas domas sirdī dzimst:

Jau atmiņas citcitu atšķetina,

Tās ris un ris un neaprimst.

Tas vairs nebija tas Čaikovskis, ko pazina cienītāji un draugi. Varbūt arī vistuvākie cilvēki nekad netika redzējuši viņu tādu.

Viņš domāja par šiem tuviniekiem. Pēc tam viņa domas pievērsās citiem cilvēkiem, visai Krievijai, visai tumšajai, smagajai krievu ļaužu dzīvei. Un kļuva vēl smagāk ap sirdi. Pretrunas, netaisnība, ļaužu nebeidzamās mokas, viņu skaistie, nepiepildītie sapņi — viss, kas viņa mūzikā atdzima jaukā saskaņā, — tagad, kad vēl nebija ietērpts skaņās, sagādāja viņam tikai ciešanas. Viņš neaizmiga līdz pašam rītam un piecēlās ar smagu galvu.

Dienā viņš mazliet nomierinājās, bet tad atkal uzpeldēja agrākās domas. Bija tikai viens pārbaudīts līdzeklis, kā atbrīvoties no tām, — rakstīt, komponēt. Viņš bija tik ļoti pieradis katru dienu sēsties pie darba noteiktas stundās, ka, pat viesodamies ārzemēs, no paša rīta komponēja, nevērojot, vai bija noskaņojums un patika strādāt. Šeit, Leipcigā, to bija grūti izdarīt, jo no rītiem notika mēģinājumi ar orķestri. Čaikovskis ļoti nogura. Atrauts no rīta stundās ierastā darba, kas viņam bija nepieciešams, viņš jutās kā no sliedēm izsists. Viņam pat uzmācās bailes, kā kādreiz jaunībā mēģinā-

jumos: arvien likās, ka galva neturas stingri uz pleciem. Nāca smiekli, un tomēr diriģēdams viņš vienu reizi satvēra galvu, par lielām izbailēm pirmajai vijolei, kas tikko bija uzsākusi spēlēt.

«Nekas!» Čaikovskis uzsauca. «Tālāk!»

Sastapšanās ar Grigu viņu atspirdzināja un nomierināja. Cik brīnumjauki cilvēki — Grigs un viņa sieva! Un cik gudri bija vārdi par možo garu! Jā! Lai arī ko tu izciet, viss tomēr tiek pārkausēts, pārkaldināts un smagās domas top par mākslu!

Brāmsa trio Čaikovskim nepatika, kaut arī tas bija skaists un pārdomāts. Bet ko nozīmē — skaists? Cik daudz ir ļaužu ar nevainojami pareiziem sejas pantiem, tomēr viņi ne visiem patīk un dažiem pat nepatīkami tādus uzlūkot. Un cik daudz ir gudru, izglītotu ļaužu, ar kuriem jūties neveikli, pat garlaikojies. Čaikovskis apzinājās, ka ir netaisns pret Brāmsu, tomēr juta, ka nespēj viņu mīlēt un nekad neiemīlēs. Toties Grīga kvarteta pirmatskaņojums tā savaldzināja Čaikovski, it kā viņš pats laimīgas iedvesmas brīdī būtu sacerējis šo mūziku. Pilnskanīgais kvartets gan nebija uzrakstīts pēc visiem kvartetu kompozīcijas likumiem, un diez vai to vispār varēja nosaukt par kamermūziku. Drīzāk tā bija simfonija četriem instrumentiem, tāpat kā tā simfonija klavierēm, vijolei un čellam, kurai Čaikovskis deva nosaukumu «Trio dižena mākslinieka piemiņai». Un ar dziļu iekšēju gandarījumu viņš no jauna pārliecinājās (kā dažu labu reizi, klasiķus klausoties), ka visi spriedelējumi par muzikālās formas ietvariem ir kļūdīgi un nepārliecinoši ģēnija gribas priekšā. Opera, oratorija, kamermūzika — tas viss īstenībā ir relatīvs!

Vai tad nav vienalga, cik instrumentus esmu izvēlējies? Šopēns panāca vislielāko dramatismu klavieru prelūdijā, kas bija tikai trīs rindas gara . . .

Čaikovskis klausījās kvarteta pēdējo daļu kā atjaunots, gandrīz prieka pilns. Viņa nemiers bija pilnīgi pārgājis, un viņš pat juta fizisku atvieglojumu: galva vairs nebija smaga, un elpot kļuva viegli.

Vēlāk, kad pultis bija novāktas, pie klavierēm piegāja Grīga sieva — viņu sen jau lūdza dziedāt. Viņa

sačukstējās ar viru, kas viņu gaidīja, un palūkojās uz Čaikovski. Viņas sejā iezīmējās koncentrēta un nopietna izteiksme. Viņa uzsāka dziedāt jaunu, vēl nepazīstamu Grīga dziesmu «Pēdējais pavasaris».

Intermeco

. . . Cilvēks visu ziemu bija sirdzis, ziema bija auksta un tumša, un viņš slimoja smagāk nekā iepriekšējās ziemās. Slimais domāja, ka nomirs, pavasari nesagaidījis, un neilgojās pēc pavasara dienām: ziemeļos tās atnāk vēlu. Viņš gandrīz jau bija samierinājies ar savu likteni.

Tomēr viņam bija lemts piedzīvot pavasara al nākšanu. No rīta viņš pamodās pēc īsa, caura miega un ieraudzīja, ka istabā ļoti gaišs. Viņš palūdza piestumt krēslu pie loga, taču arī tas vēl likās par maz, viņam sagribējās kaut īsu brīdi pabūt svaigā gaisā. Piederīgie zināja, ka nav vairs cerību, un nemēģināja pretoties. Viņu iznesa ar visu krēslu uz balkona, ievīstīja segās un atstāja vienu, kā viņš to bija lūdzis. Izbrīnās pilns, it kā nupat piedzimis (bet apveltīts ar apziņu!), viņš lūkojās uz ainavu, kas atklājās viņa priekšā. Vēl nekad viņš nebija redzējis tādu pavasari! Debess, koki un fjorda vizmojošie ūdeņi tālē — viss bija tīrs, gaišs un vēss, bet jau spožā saule tur augstumā it kā dziedāja, aicinot visu dzīvo radību uz svētkiem.

Pavasaris klāt!

Un ari apkārt viss dziedāja: kalni, mākoņi, koki. Dziesmai nebija melodijas, kādu dzied cilvēki. Šajā stundā cilvēku vēl nekur nemanīja. Tā bija pašas dabas dziesma. Gaisā stīdza viegla migliņa. Slimais, kurš sagaidījis pavasari, bija pirmais cilvēks, kas dzirdēja šo dziesmu. Protams, gans, ejot līdzi savam ganāmpulkam, būtu vēl agrāk pamanījis pavasara atnākšanu. Tomēr viņš nevarēja to uztvert tā kā bālais, izdilušais cilvēks, kas zvilnēja krēslā un izbrīnās pilnām acīm vērās pasaulē. Slimais nebija ne mākslinieks, ne prātnieks, viņš bija gluži parasts cilvēks, taču šis pavasaris,

viņa dzīves pēdējais pavasaris, atdarīja viņa acis un ausis un sniedza viņam velti — parādīja dzīvi tās neaptumšotā, pilnskanīgā daiļumā.

. . . No pašām dzīlēm nākdama, šī debess un kalnu dziesma, šī dabas atdzimšanas melodija nebija skaļa, bet spēka pilna. Sniegs kalnu galotnēs bija sārtens, un migliņa, kas pacēlās gaisā, arī bija ausmas sārtuma caurausta, il kā tur augšā kvēlotu neredzams altāris un dūmi kāptu debesīs.

Tātad mirstošajam vēlreiz bija lemts sveikt pavasari un savā sirdī dziedāt līdzi dabā dzirdētajai himnai! Līdz šim slimais bija domājis, ka neieredz ļaudis, kas paliks šeit, kad viņš aizies, un redzēs pavasari un vasaru. Taču šajā stundā viņš neizjuta neko citu, vienīgi laimes pārpilnu pateicību. Prātā nebija ne domas par iznīcību. IJn, vairs nelauzot galvu par to, vai būs jāaiziet vai varēs palikt zemes virsū (arī tas nelikās neticami!), viņš juta, ka patlaban dzīvo tik pilnīgi un spēcīgi kā nekad agrāk . . .

. . . Mūzika arvien vēl skanēja, un slimais zināja, ka tikām, kamēr viņš līksmē vēro pavasara rītu, tā neapklusīs.

Piederīgie kļuva nemierīgi, jo bija pagājis krietns laika brīdis, un izgāja viņu apraudzīt. Viņš arvien vēl tāpat puszviļus gulēja savā krēslā un vērās tālē skaidrām, dzidri zilām acīm. Piederīgajiem šķita, ka viņš vairs nav tik bāls un sejā vairs nemana tādas ciešanas kā iepriekšējā naktī. Un pirmo reizi viņi pieļāva domu, ka varbūt vēl ir kāda cerība . . .

Bet, kad viņi paraudzījās apkārt, bija jāpabrīnās arī par pārmaiņām dabā. Negaidot vienā naktī viss bija pārvērties, un ilgus mēnešus dusošie spēki bija atjaunojuši zemi un dzīvību uz tās.

Čaikovskis raudāja, nepūloties savaldīties, tāpat kā kādreiz bija raudājis Tolstojs, klausoties viņa kvartetu. Grīga dziesma bija rakstīta mažorā, bet tas bija skumjais mažors, kas izraisa smeldzi sirdī. Šo mažoru, tāpat kā gaišo minoru, ļoti labi saprot slāvi. ArīBrodska viesi nevarēja nejust šo «Pēdējā pavasara» spēku! Māksla vieno! Čaikovskis lieku reizi par to bija pārliecinājies.

Turpmākajās dienās Čaikovskis nešķīrās no saviem jaunajiem paziņām. Viņi nāca uz viņa koncertu mēģinājumiem, pusdienoja kopā ar viņu; viņš klausījās Grīga spēli Gewandhaus'a, bet brīvajās dienas stundās viņi trijatā pastaigājās Leipcigas apkārtnē. Grīgs stāstīja par savām pastaigām kalnos.

— Es arī labprāt pastaigājos, līdz pagurumam, — Čaikovskis teica, — klaiņoju stundām ilgi, un tas vārda tiešā nozīmē mani glābj, dod jaunus spēkus! Daba man sagādā tādu prieku kā nekas cits pasaulē!

— Bet māksla? — Grīgs jautāja.

— Jā, vienīgi vēl māksla!

Viņiem daudzējādā ziņā bija vienāda gaume, līdzīgi spriedumi, parašas, domas. Kad Grīgs nospēlēja Čaikovskim savu balādi, bet pēc tam vienkārši, uzticības pilns, sāka stāstīt par māti un par to, cik ļoti Norvēģijā cieņā mātes kults, Čaikovskis saviļņots satvēra viņu aiz rokas.

— Mātes kults! — viņš iesaucās. — Cik man tas ir tuvs! Ja jūs zinātu, kas man bija mana māte! Nesen es atradu viņas vēstules un pārlasīju tās. Un no jauna uz-brāzmoja sāpes par zaudējumu, it kā es būtu zaudējis viņu tikai vakar!

Arī mūzikā viņu gaumes sakrita.

— Bēthovena priekšā es noliecu galvu, — Čaikovskis teica, — bet vairāk mīlu Mocartu! Viņš man ir tuvāks!

— Mocarts ir mans ideāls, — Grīgs teica, — un reizē arī mans labākais draugs!

Pirms aizbraukšanas Nīna nodziedāja Čaikovskim viņa romances.

— Jums tās jānodzied Krievijā, — viņš dedzīgi teica.

•— Tā, protams, man ir labākā atsauksme, — viņa

atbildēja, — un es ar prieku nodziedāšu tās jūsu draugiem. — Viņa uzsvēra šo vārdu.

— Kāpēc gan ne koncertā?

— Es taču galvenokārt dziedu Grīga dziesmas, — viņa teica, pasmaidot it kā skumji, it kā ar gandarījumu.

-— Jums, bez šaubām, ir labāki interpretētāji nekā es, bet ar šo, — un viņa norādīja uz burtnīcu sārtajos vākos, — man vēl darba pietiks! Liekas, te man pietiks visai dzīvei!

Bija vēl kāda jauka diena, kad viņi līksmojās kā bērni. Fotogrāfs viņus uzņēma tieši uz ielas mājas priekšā. Viņš ilgi rosījās, sēdinādams viņus, kamēr beidzot atrada pieņemamu novietojumu visiem: Čaikovski nostādīja pie liepas stumbra, bet Grīgiem lika nosēsties priekšā uz krēsliem.

— Pasmaidiet, kundze! . . . Nu, tā!

Netrūka arī svešu novērotāju. Kad visi bija sasēdušies, Nīna sadzirdēja, ka netālu kāda greznā kažokā ģērbusies dāma skaidroja pusaudzei meitenei, norādot uz grupu:

— Redzi, mīļā, tas tur, pie koka, tāds dusmīgs, tas ir Čaikovskis, bet priekšā •— viņa bērni!

Nīna sāka smieties, un uzņēmums bija sabojāts.

— Tātad mēs redzēsimies Berlīnē? — Grīgs atvadoties pavaicāja.

— Jā, un pēc tam arī Krievijā.

— Neaizmirstiet savus «bērnus», — Nīna teica. — Vai atceraties, kā mūs nosauca?

— Nē, neaizmirsīšu! Jo vairāk tāpēc, ka ļoti mīlu bērnus! Ar gadiem šīs jūtas pastiprinās, un man jau ir četrdesmit astoņi gadi!

-— Jau? Jūs sakāt — jau?

— Kā tad citādi?

— Jūs esat tikai trīs gadus vecāks par Eduardu!

— Viņš nekad nebūs vecs, — Čaikovskis pārliecināti teica.

— Un tomēr, manuprāt, tādai mūža otrai pusei nevajadzētu būt, — Grīgs piebalsoja, — un kāpēc gan to sauc par pusi, nevis par ceturto vai desmito daļu mūža? Vecumam vajadzētu būt īsam, bet tas ir garāks par visu!

— Nebūtu ticējis, ka arī jūs nodarbina līdzīgas domas! — Čaikovskis iesaucās.

-— Tās uznāk reti. Bet līdz vecumam taču vēl tālu! Un, kad tas atnāks, — nu, pacentīsimies to saņemt, kā pienākas. Dzīvē, tāpat kā mūzikā, ir ne tikai divas noskaņas vien: skaļi vai klusi. Ir vēl arī diminuendo [8] — uz galu. Parūpēsimies, lai tas būtu skaists!

Intermeco

— О-he, mans sudrabotais kumeļ! Nestājies, traucies uz priekšu, mēs ejam pāri rudenīgiem laukiem! Vai pazīsti šo gadalaiku? Tas ir ļoti mānīgs: sākumā silta saule, gaiša debess, daudz košu ziedu un smalki tīmek-līši gaisā. Varētu likties, ka ir pavasaris. Septembris ir siltāks par aprīli, bet laiks parasti noturīgāks nekā pavasarī. Taču šai joslai mēs jau esam pāri, tagad ieejam otrā: debess nomākusies, saule neparādās ne uz brīdi, koki stāv kaili, zem taviem pakaviem — slapja zeme. Ir tik auksti auksti, un no rītiem pat piesalst. Kāpēc esi apstājies, manu kumeļ? Tu purini sudrabotās krēpes, tevi biedē tālākais ceļš? Taču, ja cilvēks jau pāri piecdesmitiem, viņš nevar vairs cerēt, ka viņa pavasaris atgriezīsies, vai ne tā? Tomēr arī apstāties neder! Ko tad tu, gribi nosviest mani zemē? Gribi likt saprast, ka tagad esmu vārgāks nekā jaunības gados un ka senā kaite vēl arvien tur mani savā varā? Tu skaties manī tik skumji, it kā atvadītos no manis? Ārsts arī noraudzījās manī dīvainu skatienu un runāja par to, lai saudzējot sevi. Rudens laikā, viņš teica, ļoti bīstami staigāt pa āru, ziemu vajag sēdēt pie krāsniņas, un arī vasarā nav ieteicams pārspīlēti jūsmot par dabu. Saule esot kaitīga! Jā! Un pavasaris — pats nejaukākais laiks. Nu, kā tev tas patīk? Es izlikos, ka piekrītu viņam, bet tagad esmu piecēlies un turpinu savu ceļu — kaut arī tas ved pa rudeni! Hoplā, manu sudraba kumeļ, manu iedvesmas

kumeļ! Gan pratīšu tev piecirst piešus, ja tu atteiksies iet pret vēju! О-he! Savā ceļā vēl dziedāšu ne vienu vien dziesmu! Ne vienu vien reizi skatīšu ziemeļblāzmu un došos augstajos kalnos!

ASTOTA NODAĻA

Šaubu nebija, ka viņš ir nopietni slims un viņa veselība gadu ritumā nevis uzlabojas, bet arvien pasliktinās. Pietika palūkoties uz viņu, kad viņš atgriezās mājās no brauciena vai koncerLa. Aizvērtām acīm, smagi elpodams, viņš puszviļus gulēja krēslā, nespēkā izstiepis gar sāniem bālās, gurdās rokas. Grūti bija iedomāties, ka šis pusdzīvais cilvēks nupat vēl diriģējis orķestri vai spēlējis savu klavierkoncertu ar tādu enerģiju un spēku, ka orķestris ne mirkli nespēja nomākt viņu un pēdējā plašā tēma izskanēja kā pašas dabas dziesma, izraisīta no tās varenajām dzīlēm. Iedzēris zāles un cik necik atguvies, viņš vārgā balsī apliecināja Ņinai, ka uzstājies pēdējo reizi un nekāda vara viņu nepiespiedīšot aut kājas un pamest mājīgo Trolheugu. Nina, protams, tam neticēja.

Daudzi slimnieki apgalvo, ka viņi labāk par ārstiem zinot, kas viņiem palīdz. Arī Grigs bija viens no tādiem. Ar neticamu gribas spēku viņš cīnījās ar savu kaiti un ārstējās pēc sava prāta.

Pirmais un labākais līdzeklis viņam bija ilgstošas pastaigas. Viņš bieži devās kalnos viens pats. Nina saprata šo vēlēšanos pabūt vienatnē un pacietīgi gaidīja viņu. Pēc dažām dienām, dažreiz pat pēc divām nedēļām, kad viņš pārnāca mājās, viņu nevarēja ne pazīt: it kā jaunāks kļuvis, ar īpatnēju līksmu mirdzumu acīs. Viņš stāstīja par to, kas prātīgiem cilvēkiem liktos tīrās pasaciņas: kā dziedājušas un sasaukušās kalnu virsotnes, kā augstu debesīs skanējusi tumšsārtā saule, kā pats, augšā kāpjot, skaļi dziedājis, tā ka pat ērglis gaisā uz brīdi palēninājis lidojumu, ieklausīdamies cilvēka dziedāšanā. Par to, ka ūdenskritumu rūkoņa nespēj

apklusināt strautu čalas un putnu balsis un ka viss saplūst brīnišķīgā simfonijā. Par to, ka debess atstarojas simtos ezeros un arī tas savā veidā skan -— it kā orķestris pašos augstākajos reģistros.

. . . Vizuļo ūdenskritums, taču tas nav ūdenskritums, bet Stikla Kalnu Princese. Un visā simfonijā izceļas divas balsis:

«Kāpēc tu esi tik nekustīga, Stikla Kalnu Princese? Kāpēc tu arvien lūkojies lejup? Vai tu kaut ko saredzi uz zemes?»

«Jā, es redzu, lejā kaut kas melns. Tas ir egļu sils. Un silā aug vijolītes. Tās noplūc iemīlējušies, kas meklē savu laimi.»

«Vijolītes! Tās zied īsu laiku. Vai tās var pielīdzināt Stikla Kalnu bagātībām? Skaties: tavi ienaidnieki — troļļi — platām acīm veras tevī! Viņi gaida, viņi gaida! Līdzko tu atstāsi savu pili, viņi sagrābs tās bagātības!»

«Lejā aug vijolītes. Vējš man to teica. Es gribu lejā. Es arī gribu atrast savu laimi!»

«Bet ja nu tu neatrodi to, tāpat kā daudzi cilvēki! Vijolītes ir bālas. Un viņu laiks ir īss. Kamēr tu nonāksi lejā, tās jau būs noziedējušas. Tu noskriesi ātri, bet vijolīšu laiks paiet vēl ātrāk. Un ceļa atpakaļ tev vairs nav. Un tu aizmigsi sūnās kā ubadze, tu, Stikla Kalnu Princese!»

Tomēr tagad jau redzams, ka tā nav Stikla Kalnu Princese, bet ūdenskritums.

— Tas viss žilbināja manas acis un piekliedza ausis, uzjundot daždažādas pārgalvīgas domas; es elpoju ar pilnu krūti un biju laimīgs līdz tam brīdim, kamēr kalni sāka spiest mani ar savu smagumu, it sevišķi vakaros. Es jutu, ka kļūstu stulbs, pazūdot šajā plašumā, un tad sailgojies uzņēmu ceļu uz mājām. Un līdz nāvei priecājos, ka esmu atgriezies.

Viņš skūpstīja Nīnas rokas, uzmanīgi pētīja viņas seju un norūpējies apvaicājās par veselību.

Tomēr pēc tiešā dabas tuvumā pavadītām dienām viņš ilgojās nokļūt mājās — strādāt, komponēt. Arī tas bija nepieciešams viņa veselības labā. Viņš pārcēlās uz

savu iemīļoto Lofthusu, Sjerfjorda krastā, kur atradās viegli celta, neliela baļķu mājiņa. Tur bija tikai viena istaba ar priekšnamu. Istabā stāvēja viens pats galds, krēsls un klavieres. Naktī viņš saklāja sev gultu uz saliekamā rāmīša. Viņš mēdza teikt, ka visu dienu strādājot tikpat spraigi kā zemnieki tīrumā. Bet vakarā, kad ir viņi, ir viņš bija darbu beiguši, Lofthusas iedzīvotāji mēdza atnākt pie viņa mājiņas; un, tā kā nekādas citas ērtības viņiem nevarēja piedāvāt, viņi sasēdās tieši zālienā. Viņš bez pūlēm sapratās ar vienkāršajiem ļaudīm, nemēģinot tiem piemēroties, paliekot tāds, kāds viņš bija, un tieši tāpēc viņu ļoti cienīja. Pīpes kūpinādami, viņi klausījās mūziku, jo viņš spēlēja viņiem. Pa atvērto logu varēja redzēt viņa galvu, kas līdz ar gadiem kļuva arvien sirmāka, un apgaroto seju, ko viņi bija iemīļojuši. Arī Trolheugā viņš nemēdza strādāt savā dzīvoklī, bet mazā namiņā, kas atradās uz paša fjorda krasta.

Tāpat kā vientuļās pastaigas, Grigs mīlēja arī ekskursijas lielā barā un tad ar savu noskaņojumu aizrāva gan jaunus, gan vecus. Viņš mācīja tiem vērtēt ik stundu, ik mirkli dzīvē. Nina atcerējās kādu brīnumjauku pastaigu Lofthusā baltajās naktīs, kad «ūdenskritumi un glečeri vizuļoja savā lielākajā krāšņumā (tie bija Grīga vārdi) un visa daba bija kā pasaku pasaule». Miegam ļāva tikai īsu laiku un nogurumu nejuta. Aizmiga ap četriem rītā, bet pamostoties skatīja sauli, «sarkanu kā trompetes saucienu». Un katru reizi Grīgs apgalvoja, ka līdzīgu saullēktu nekad vēl neesot pieredzējis.

Tomēr, lai pilnīgi izveseļotos, viņam bija nepieciešami dažādi koncertceļojumi. Nevis slavas dēļ, nevis naudas dēļ — viņš bija nesavtīgs un nepavisam ne godkārīgs, — bet lai pārliecinātos, ka viņa darbs nav veltīgs, un tādu pārliecību viņš tiešām guva. Jo vairāk laika pagāja, jo plašāk izplatījās viņa slava. Viņu aicināja visur: uz Londonu, Parīzi, Holandi, Itāliju, Ameriku. Kā svētīgs stimuls viņam bija nepieciešamas šīs lielās pilsētas ar savu drūzmu, milzu zāles, orķestri, ko viņš pakļāva savai gribai, sastapšanās ar dažādiem ļaudīm. Pēc klusās dzīves Trolheugā un Lofthusā, pēc

garajām, vientuļajām pastaigām kalnos viņš tiektin tiecās iegremdēties trokšņainā ļaužu dzīves mutulī un kūsāt tajā, kamēr atkal uznāk ilgas pēc dzimtenes, pēc kalniem, pēc ierastā, sirdij mīļā klusuma. Viņa būtne it kā izstaroja burvību, viņa tuvums elektrizēja. Kad viņš sēdēja pie klavierēm un, šķiet, tikko skāra taustiņus ar savām bālajām rokām, zālē nolaidās dziļš klusums. Neviena skaņa negāja zudumā, un neizskaidrojamā kārtā visklusākais skaņdarbs ieguva spēcīgu un varenu skanējumu. Bet, kad viņš spēlēja savu iemīļoto skaņdarbu — balādi-rekviēmu mirušajiem vecākiem, — daudziem aizmirsās, ka viņi klausās klavieres: viņi dzirdēja orķestri un kora dziedāšanu, un pat zvanu skaņas.

Tādās reizēs pēc koncerta, pagalam salauzts, viņš teica: «Nu, ar šo beigas! Vairāk neuzstāšos!» Taču pēc dažām dienām jau posās jaunā ceļojumā un centās iegalvot Nīnai, ka beigas ir tikai vienas: fiziskā nāve. Līdz tam laikam dzīvei jāiet uz priekšu.

Nīna dalījās ar viņu slavā. Neviena dziedātāja neuzdrošinājās dziedāt Grīga romances un dziesmas, kad Nīna bija uzstājusies ar tām koncertos, lai gan daudzas jaunas mākslinieces centās pārņemt viņas izpildījuma veidu, atklāt tā noslēpumu. Viņas iespaids bija neatvairāms, tāpat kā Grīgam, un publiku klausoties pārņēma tāds pats saviļņojums. Grīgs bieži jokojot teica, ka pats vai degot aiz skaudības, redzēdams, kāda piekrišana viņa sievai. Londonā Nīnu uz rokām aiznesa līdz karietei. Bet tieši Londonā viņa arī dziedāja publiski pēdējo reizi — jo labāk aiziet mazliet agrāk nekā pārāk vēlu. Sirds viņai bija mierīga. Viņa atvadījās no publikas — Grīga dziesmas palika.

Tāpat kā paša koncertus, Grīgs mīlēja muzikālus sarīkojumus, festivālus un konkursus. Tā reiz viņš apmeklēja Vāgnera teātri Baireitā. Šo mazo vācu pilsētiņu uzskatīja par Vāgnera pilsētu: tur bija speciāli viņam uzcelts teātris. Grīgs noskatījās visu «Nībelungu gredzenu», viņu saviļņoja lieliskais uzvedums, dziedātāju balsis, varenais orķestris (kas tomēr apslāpēja balsis), fantastiski spožā instrumentācija un Vāgnera grandiozās domas. Taču saviļņojums vēl nenozīmēja pilnīgu

piesliešanos Vāgneram, un viņš atzinās pats sev, ka viena frāze no Bizē «Karmenas» viņu sasilda vairāk un liek izbaudīt lielāku prieku nekā visas Valhallas vallcī-ras un dievi. Tomēr viņš neapšaubīja ģeniālā Vāgnera diženumu un uzrakstīja izsmeļošu un dedzīgu recenziju par Baireitas svinībām un «Nībelungu gredzenu».

Parunāt ar Vāgneru pašu viņam īsti neizdevās — to izjauca Vāgnera sieva Kozima. Viņa izrādījās ārkārtīgi nesimpātiska, valdonīga, uzpūtīga persona, un grūti bija ticēt, ka viņas tēvs ir Lists! Jāsaka tomēr, Listam līdzinājās vienīgi viņas sejas vaibsti. Listam nekad nevarēja būt tik ļauna, noslēgta sejas izteiksme!

Pats Vāgners Eduardam un Ņinai šķita gluži citāds, nekā viņi bija cerējuši to redzēt. Viņi pazina dižā mūziķa portretus: lepna piere, uz priekšu izvirzīts zods, galvā berete, kas piešķīra sejai romantisku izteiksmi, ērgļa skatiens. Īstenībā tas bija maza auguma, kalsnējs, saīdzis cilvēciņš ar retiem matiem (tobrīd viņš bija bez beretes) un ļenganiem vaigiem. Viņa acīs arī nebija ne lepnuma, ne kvēla mirdzuma, tās drīzāk bija nespodras. Vispār reti varēja sastapt cilvēku, tik nogurušu no slavas un nepieejamu priekam kā Vāgners. Viņš kaut ko pateica par vācu gara diženumu un tūdaļ nogaudās par vājo veselību un nejēgām ārstiem. Par Grīgu viņš, liekas, nebija neko dzirdējis, vismaz nebija pievērsis uzmanību dzirdētajam.

Tomēr aiz ārējās vienaldzības un gandrīz vai nicī-guma — kas zina, varbūt Vāgners tīšām tāds izlikās, lai slēptu dvēseles satraukumu? — Grīgs nojauta citu dvēseli. Klīda valodas, ka pirmās nedēļas Baireitā Vāgners bijis pavisam citāds: zibošām acīm teicis runas un visādi cildinājis Bavārijas karali Ludvigu, kas pacēlis Vāgneru slavas augstumos. Taču, kad atvadoties Vāgners veltīja Grīgam gurdenu skatienu, Eduards pēkšņi neiedomājami skaidri saprata, cik ļoti vientuļš ir šis cilvēks un cik maz viņu apmierina viss šis Baireitas spožums, dziedoņi ar skaļajām rīklēm, dārgie kostimi un greznās dekorācijas. Viņa iecere, viņa filozofiskā doma tomēr nebija vēl atradusi sevis cienīgu iemiesojumu! Varbūt tas arī vispār nebija iespējams?

«Nurdroka gars norvēģu mūziķī neiznīkst,» reiz izteicās Grīgs, atcerēdamies savu jaunību. Un «Nurdroka gars» viņu jau 1898. gadā uzvedināja uz domām rīkot pirmo mūzikas festivālu Bergenā. Pat vienmēr optimistiski noskaņotais Svendsens neticēja, ka šāda iecere īstenosies.

— Tu gatavojies ataicināt no Holandes veselu orķestri ar diriģentu?

-— Jā, tas ir labākais orķestris, — Grīgs teica.

— Bet ko sacīs bergenieši? Viņi jutīsies aizskarti

savās labākajās jūtās!

— Šovinistus nekad neesmu ieredzējis un nekad neesmu ar viņiem rēķinājies, — Grīgs atbildēja.

Par spīti dažādiem šķēršļiem, festivāls tomēr notika, un holandiešu orķestris lieliski atskaņoja norvēģu mūziku. Grīgs atkal diriģēja orķestri pārmaiņus ar Svend-senu un holandiešu diriģentu Mengelbergu, un trīs tūkstoši cilvēku, kuri bija atnākuši noklausīties koncertus, aizgāja ne tikai apmierināti, bet īsti laimīgi, ko svētku laikā paziņoja viņu pārstāvis.

Festivāls ilga vairākas dienas, un šajā laikā vienkāršo pilsētu vairs nevarēja pazīt. Tagad Grīgu sauca par patriotu pat tie, kas pirmāk viņam bija pārmetuši simpātijas pret «holandiešiem».

Vakarā, pēdējā festivāla dienā, pēkšņu vienatnes alku pārņemts, Grīgs izgāja klusā ieliņā, kas veda uz fjordu. Viņš nolēma nedaudz nokavēt vakariņas, kurās bija paredzētas daudzas runas, — viņš par tām nesajūsminājās. Smiltīs bija izklāti zvejas tīkli. Ūdens šķita sudrabots, un pret debesīm skaidri iezīmējās brūni sarkanās klintis. Lūk, Bergena, viņa bērnības pilsēta! Bet vai kādreiz bergenieši varēja sapņot par tādu mūziku, kāda šeit skanēja šajās dienās? Gesīnes Grīga kundzes koncerts par labu sieviešu patversmei bija ievērojamākais notikums visā gadā. Un tagad Bergena kļūs par vienu no Eiropas mūzikas centriem. Dzīve iet uz priekšu, tikai uz priekšu!

Jā, viņš atceras, kā viņa māte spēlēja Bēthovena fantāziju ar orķestri. Viņa bija ģērbusies melnā kleitā, un viņas augstu uzspraustie mati mirdzēja kā zelts!

Toreiz bija pulcējušies daudz ļaužu: trīs simti! Bet tagad klausās trīs tūkstoši!

Viņa māte jau divdesmit tris gadus atdusas kapos! Un cik pagājis kopš tā laika, kad viņa spēlēja Bēthovena fantāziju? Jā, tieši četrdesmit, pieci gadi! Tā tas ir!

Sacēlās vējš, krāsas apdzisa, metās vēss. Fjorda sudrabs kļuva nespodrs. Ašiem soļiem Grīgs devās projām pa smilšaino sēri un iznāca uz Kāpu ielas, kur jau dega laternas.

DEVĪTĀ NODAĻA

Lofthusa, kas atradās Kristiānijas apkaimē, bija klusa, skaista vieta. Uz šejieni Grīgs atgriezās pēc izbraucieniem. un domāja šeit mierīgi strādāt.

Tomēr miera nebija arī te. Ikviens ceļotājs, kas iegriezās galvaspilsētā, noteikti devās uz Lofthusu — «paskatīties» Grīgu. Ja nu paskatītos vien! Bet viņi atņēma visu laiku un bieži vien veltīgi! Atbrauca, protams, arī patīkami cilvēki, tādi, kas mīl mūziku, bet bija arī tādi, kuru apmeklējums vienīgi kaitināja un garlaikoja.

Viņi ņēma laukā savus bloknotus, lai pierakstītu Grīga atbildes uz neskaitāmajiem jautājumiem. Atbrauca parasti veselām grupām. Kamēr viens pierakstīja, otrs, izmantodams pārtraukumu, savukārt ievadīja sarunu. Visi viņi ļoti steidzās. Bloknota lapas čaukstēja, Grīgu pārtrauca, tiklīdz viņa stāstījums vairs neiederējās iepriekš sastādīto jautājumu ietvaros, un šāda saruna vairs nebija ne silta, ne sirsnīga. Darīšanu ļaudis tādu arī nemeklēja. Ne visi jautājumi skāra mūzikas jomu. Reiz viņam pat jautāja, ar ko norvēģu kazas atšķiras no Holandes kazām un vai kalnu nogāzēs nogatavojas dārza zemenes.

Visvairāk neciešami bija nevis laikrakstu līdzstrādnieki — galu galā tas jau bija viņu amats^ izprašņāt un izdibināt! — bet tie ceļotāji, kas nāca kā tūristi. Viņi ieradās, lai vēlāk varētu palielīties paziņu priekša, ka tomēr redzējuši ievērojamo mūziķi, Norvēģijas slave-

nību! Grīgs atcerējās vienu lādu ceļinieci, mis Dorisu Smailsu, kas trīs stundas no vietas apbēra viņu ar dažādiem jautājumiem un tikai pirms pašas promiešanas lūdza viņu uzspēlēt. Viņai bija augstu saceltas uzacis, kas tā arī palika visu laiku un piešķīra viņas sejai ārkārtējas izbrīnās izteiksmi. Ar šādu izbrīnījušos seju viņa iztaujāja gan par viņa attieksmi pret Ļevu Tolstoju, pret astronomiju un spiritismu un arī to, kādi dārzeņi viņam ziemā labāk garšo. Ar izbrīnītu izteiksmi sejā viņa aplūkoja istabu un gluži tāpat klusēdama bez kautrēšanās urbās ar acīm Nīnā. Nīna aizbildinājās ar saimniecības pienākumiem un atstāja istabu. Grīgs palika pie viešņas. Nospēlējis divus skaņdarbus no «Lirisko skaņdarbu albuma», viņš sastapa arvien to pašu izbrīnīto un sastingušo skatienu.

Grīgs neprata, kā savā laikā Lists, atkratīties no uzbāzīgiem apmeklētājiem. Reiz, pēc kāda pašpārliecināta un nekaunīga viesa izturēšanās zaudējis savaldību, Lists viņam teicis: «Te ir logs, un tur ir durvis: izvēlieties, kurš ceļš jums tīkamāks, tikai ātrāk!» Protams, Grīgs nekad neko līdzīgu nebūtu atļāvies.

Kad viņš pārcēlās uz Trolheugu, kur varēja nokļūt tikai pa diezgan stāvām takām, mis Smailsai līdzīgi tūristi viņu vairs netraucēja. Grīga dēļ nebija vērts rāpties augstumos un šļūkāt pa klinšu terasēm! Taču paliesie draugi atrada ceļu pie viņa.

Trolheugā, tāpat kā Lofthusā, Grīgs saņēma daudz vēstuļu un žurnālu un, vientulībā dzīvodams, zināja visu, kas notiek pasaulē. Viņš dzīvi interesējās par politiku: viņa tālredzīgos spriedumus ne reizi vien atzīmējuši «vislaikmetīgākie norvēģi» — Bjernsons un Ibsens. Tomēr, tāpat kā visos laikos, viņš nelabprāt runāja par mākslas saitēm ar politiku, un, līdzko tādas valodas sākās, viņš viebās un sarunu biedram teica:

— Lūdzu jūs, izbeidziet šādas runas! Ļaujiet man paturēt manu brīvību!

— Nezinu, ko jūs saucat par brīvību, — tādās reizēs viņam iebilda Emīls Karels, franču sabiedrisks darbinieks, strādnieku laikraksta līdzstrādnieks. 1899. gadā viņš bija atbraucis Norvēģijā un apciemoja Trolheugu

nevis dīkas ziņkāres dēļ, bet tāpēc, ka ļoti mīlēja un labi pazina Grīga mūziku. — Jūs nododaties ilūzijai, it kā jūs esat brīvs. Taču tas ir tikai tāpēc, ka jūsu zemē jūs neviens pagaidām neaiztiek. Būtu jūs Krievijas pavalstnieks!

— Un kas tad būtu?

— Jums pārmestu, ka esat pārāk aizrāvies ar tautas melodijām, un apvainotu jūs bīstamā demokrātismā! Vai tā j ums vairs būtu brīvība?

— Jūs gribat sacīt, ka mani ietupinātu cietumā? Pieļauju. Bet kas man var likt rakstīt tā, kā es neatrodu par vajadzīgu?

Togad visa Eiropa dabūja dzirdēt par apkaunojošo «Dreifusa prāvu». Franču armijas virsnieks tika apvainots valsts nodevībā. Virsnieks bija nevainīgs, un to izdevās pierādīt. Vainīgs bija cits cilvēks, un arī to neapgāžami pierādīja. Tomēr Dreifusu notiesāja, bet īsto vaininieku attaisnoja. Dreifuss pēc izcelšanās bija ebrejs, bet cilvēkiem., kas Francijā atradās pie varas, vajadzēja novērst tautas uzmanību no kļūmīgā stāvokļa, kādā valsts bija nonākusi. Un, kamēr «lietu» iztiesāja un tīši sarežģīja, sāka rosīties tumšie spēki.

Toties arī atklājās, cik daudz krietnu cilvēku dzīvo ne vien Francijā, bet visā pasaulē. Izraisījās spēcīga kustība pret «Dreifusa prāvu». No malu malām atsaucās cilvēki uz cēlo, sašutuma pilno Emīla Zolā vēstuli Francijas prezidentam. Zolā apsūdzēja tiesnešus, ekspertus, kara ministriju un visas pārējās instances, kas apzināti atbalstījušas noziegumu. «Mana apsūdzība ir . . . revolucionārs paņēmiens tuvināt taisnības triumfu,» viņš rakstīja, «manās acīs šie cilvēki ir sabiedrības ļaunuma iemiesojums.» — «Es apsūdzu!» - - ar tādiem vārdiem viņa vēstulē sākās katra rindkopa. «Mēs apsūdzam!» atsaucās cilvēki dažādās valstīs.

Zolā bija spiests atstāt Franciju, jo viņam draudēja arests un ieslodzījums cietumā, bet sašutuma pilnā vēstule, ko uz Parīzi nosūtīja cits rakstnieks, Maksims Gor-kijs, sacēla jaunu plašu protestu vilni pret «prāvu». Grīgs par visu to uzzināja no laikrakstiem.

Viņš tajās dienās jutās savārdzis. Stipri smeldza plecs,

mocīja aizdusa. Divas reizes nedēļa pie viņa паса masiere, bet šoreiz grūtumi viņam sakās ātrāk, nekā parasts, un Nīna stājās masieres vietā. Viņai nebija tās prasmes kā masierei, un ari viņš pats nevarēja piespiesties ievērot mieru. Grīga priekšā gulēja kaudze laikrakstu, vairumā franču avīzes.

— Tu esi satraukts, — Nīna sacīja, — un tāpēc ari saslimi . . . Vai atnest pledu?

— Nē, neej projām! Bet tas taču ir briesmīgi! — Viņš norādīja uz laikrakstu. — Tas, izrādās, esot «mēreno» orgāns! Vajāt cilvēkus viņu nacionālās piederības dēļ! Un skaties, kā viņi raksta! «Visa Francija prasa nāves sodu nodevējam!» Kādi meli!

— Pacel roku! . . . Nu, tā.

-— Bet šim piemēram citi seko līdzi! Vakar šejienes bodnieks Hellersens man teica, ka, pēc viņa domām, Zolā nepavisam neesot patriots . . . Tas, lūk, mani tik ļoti uztrauca . . .

— - Daudz ko tāds bodnieks var pateikt!

— Te nav no svara viņš . .. Nē, tas ir briesmīgi!

Otrā dienā Grīgam kļuva labāk un viņš mēģināja spēlēt. Viņa viesis, Emīls Karels, satraukts par notikumiem Francijā, gatavojās aizbraukt. Viņš ienāca atvadīties.

— Lūk, vienīgais mierinājums, — Grigs teica, norādot uz klavierēm, -— lūk, kur ir atpūta un miers! Spēlējot aizmirstas visas intrigas un zemisku ms! Aizmirstas jūsu politika!

— Starp citu, — Karels ieminējās, — iespējams, ka mēs drīz tiksimies: no Parīzes ir ieradies impresārijs.

— Kas tas par impresāriju?

— No filharmonijas. Viņu sūtījis diriģents Kolons. Jūs aicina uz vieskoncertiem.

— Mani? Uz Franciju? Tagad?

— Kāpēc gan ne? Koncertsezona ir pašā spēkā!

— Viņi nav pie pilna prāta!

Grigs pagriezās ar savu grozāmo sēdekli, aiz sašutuma pietvīcis sarkans.

— Lai es braucu turp? Spēlēju tur? Zemē, kur tik vāji izprot brīvību? Tā es viņam arī pateikšu, šim kungam!

— Bet jūs taču izteicāties, ka māksliniekam politika neeksistējot! Ka vienīgi jaunrade jums dod mierinājumu un prieku! Un vai tāpēc nav vienalga, kam jūs spēlējat? Kāpēc gan jūs nevarētu braukt uz Franciju?

— Savu kāju es tur nesperšu! — Grigs atcirta.

Viņš arī tiešām neaizbrauca, kaut gan impresārijs divas ieizes ieradās un centās viņu pierunāt. Trešo reizi Grigs vairs nevēlējās pieņemt šo lunkano, lišķīgo kungu, bet Nīna tam pateica, cik viņai zināms, Grigs esot nosūtījis Parīzes prefektūrai vēstuli ar prasību vēlreiz skatīt cauri Dreitusa prāvu. Impresārijs pasteidzās pazust.

Lai arī ko avīzes rakstīja par «visu Franciju», kas apsveicot Dreifusa notiesāšanu, taču drīzumā pierādījās, ka tie, kas kūdīja uz noziegumu, — nebūt vēl nav visa Francija un godīgo ļaužu balsis skan arvien skaļāk. Prāvu izbeidza, un Dreifusu attaisnoja. Četrus gadus vēlāk, kad, šķiet, Francijā viss jau bija aizmirsts, diriģents Kolons atkal aicināja Grīgu uz Parīzi, un šoreiz Grīgs vairs neredzēja iemeslu atteikt. Viņš mīlēja Parīzi un vēlējās — kas zina, varbūt pēdējo reizi — no jauna redzēt šo pilsētu.

Zāle bija pilna, bet pie durvīm nez kādēļ stāvēja policisti, un viņu bija daudz. Grīgs par to nobrīnījās.

Viņam paskaidroja, ka policija gādājot par kārtību, jo ārpusē drūzmējas jaunatne — studenti, kas nav dabūjuši biļetes.

—- Lai taču viņi ienāk! — Grīgs iesaucās. — Lūdzu, ielaidiet viņus!

Koncerta rīkotājs pašūpoja galvu un nozuda.

Jauniešus ielaida, un tie, līksmi čalodami, traucās zālē.

Tomēr policistu, šķiet, saradās vēl vairāk. Skaļiem soļiem, kā karavīri, viņi nāca studentiem nopakaļ.

«Dīvaini!» Grīgs nodomāja. «Šie cilvēki būtu varējuši gādāt par kārtību arī aiz durvīm. Bīstos, ka es nespēšu koncentrēties.»

Šurpbraucot viņam ne prātā nenāca, ka sešdesmit gadu varbūt nav piemērots vecums publiskiem koncer-

tiem: viņš juta, ka lokanie pirksti ir veikli un atmiņa tik asa kā sendienās. Un meistarība jau nu ir augstāka nekā jaunībā.

Taču šeit, ieraugot zālē šo nepiemēroto kordonu, viņš pēkšņi jutās noraizējies un noguris. Galvā pavīdēja doma, ka viņš ir svešumā, ļoti tālu no Norvēģijas un no savas Trolheugas . . . Viņš, liekas, būtu pat nopriecājies, ja kāds neparedzēts apstāklis piespiestu viņu atcelt vai atlikt koncertu.

. . . Pieskāries taustiņiem, viņš pilnīgi nomierinājās. Bet nu uztraukums pārņēma Nīnu. No direktora ložas viņa pārredzēja visu zāli. Šeit tomēr norisinājās kaut kas nepasakāmi draudīgs. Pols klusums šķita nemiera piesātināts. Un šie policisti! Viņi nekustēdamies stāvēja gar sienām, taču nepārtraukti snaikstīja galvas, vērojot attālākos zāles stūrus, un publika, ietramdīta reižu reizēm atskatījās uz viņiem. Grīgs spēlēja savus liriskos skaņdarbus. Un tieši tad, kad atskaņoja «Koboldu», vieglu, graciozu un īsu skaņdarbu, viens no «sargiem» nogāja gar krēslu rindām, pat nepapūlējies pieturēt savu zobenu. Zālē kāds viņam bija licies aizdomīgs. «Kobolds» izskanēja bez ievērības.

Pirmā daļa beidzās. Starpbrīdī Nīna sastapa komponistu Klodu Debisī, kura mūziku ļoti cienīja. Viņš noskūpstīja Nīnai roku, apjautājās par veselību, bet pēkšņi, ieraudzījis kādu paziņu, steidzīgi aizbildinājās un aizgāja. Nīnai šāda steiga nepatika, kaut gan, no otras puses, kāpēc lai viņš pavadītu starpbrīdi vecas dāmas sabiedrībā? Viņa devās aiz kulisēm; mazajā mākslinieku istabas priekštelpā, kur drūzmējās daudz ļaužu, viņa atkal ieraudzīja Debisī un kādu jaunu cilvēku, kurš godbijīgi uzlūkoja to.

— Kāpēc tad viņš brauca šurp? — jaunais cilvēks vaicāja.

— Laikam taču nespēj iztikt bez Francijas, — Debisī smiedamies atbildēja, — kaut gan Francija bez viņa iztiek tīri labi!

Viņi neredzēja Nīnu, priekšā stāvēja ļaudis. Un, tā kā Nīna pūlī netika uz priekšu, viņa sadzirdēja arī sarunas nobeigumu.

— Bet viņa mūzika ir brīnišķīga, — bikli ieteicās jaunais cilvēks.

— Jā. Bet sāk jau mazliet apnikt: Norvēģija šodien un Norvēģija rīt! Šaura zemnieku pasaulīte!

Nīna pagāja garām. «Ko tur,» viņa nodomāja, «katram sava gaume!» Tomēr viņa bija pārsteigta, ka par Grīgu tik nicīgi izteicās smalks mūziķis, kas vienmēr bija iegalvojis Grīgam, ka cienot viņa meistarību un augsto kultūru. Un arī šī pārmaiņa mūziķa viedoklī viņai nez kāpēc šķita sakarā ar vispārējo nemiera pilno noskaņojumu zālē.

Programmas otrā daļā Grīgs diriģēja orķestri, kas atskaņoja «Sigurda Jorsalfara» ievadu un abas «Pēra Ginta» svītas. Tā bija pazīstama mūzika, ko visi mīlēja, bažīties nevajadzēja. Visās zemēs ir maršs, ir abas šīs svītas arvien uzņemtas atsaucīgi.

Iespējams, ka sajūsma, ko izrādīja publika un it sevišķi jaunatne, izraisīja pretdarbību — visu, kas norisinājās turpmāk. Kad beidzās skaņu glezna «Kalnu karaļa alā», starp aplausiem un izsaucieniem zāles tālākajos stūros noskanēja svilpieni. Un tad it kā atkārtojās tāds pats juceklis, ko attēloja nupat nospēlētā skaņu glezna; kliedzieni, aplausi un svilpieni pastiprinājās; daudzi pietrūkās kājās un skrēja tuvāk estrādei. Nez kādi nekautrīgi jaunekļi, visai labi ģērbušies, sadrūzmē-jās pie estrādes un klaigāja kaut ko nesaprotamu, taču ne jau «bis» un arī ne «bravo»: viņu sašķobītās sejas liecināja ko citu. Viens no viņiem uzlēca augšā uz estrādes, piegāja Grīgam klāt, sagrāba aiz pleca un uzbļāva:

— Vācies prom no Francijas!

Neizsakāma naida vilnis uzdvesmoja pret Grīgu, kad viņš paskatījās uz šo dauzoni. No izvalbītajām acīm viņam pretī vērās pati nāve. Grīgs atrāvās atpakaļ. Visā savā garajā mūžā viņš nevarēja atcerēties, ka viņu kāds tā būtu uzlūkojis .. . Viņu necieta Leipcigas konservatorijas profesors Pledi. Bet vai maz varēja salīdzināt to antipātiju ar neganto iznīcināšanas kāri, ko viņš lasīja šā jaunekļa acīs, kurš atradās viņam līdzās? «Ko es esmu viņam nodarījis?» Grīgam iešāvās prātā. «Vai tikai viņš nav vājprātīgs?» Un tajā pašā mirklī viņš saprata,

ka ļaunums meklējams nevis šajā vienā huligānā un arī ne kādreizējā «prāvā», bet daudz dziļāk ... Ne velti Zolā un tāpat arī Gorkijs bija brīdinājuši cilvēci no lielajām briesmām, kas slēpjas sīku nodarījumu aizsegā . . .

Huligānu atvilka nost. Orķestra muziķi, bāli un apmulsuši, stāvēja pie savām pultīm. Policisti zālē izkārtojās rindā krēslu priekšā un tādējādi norobežoja estrādi. Tagad Grīgs bija drošībā. Tomēr viņš negāja projām. Nelikdamies zinis par sīko troļļu plosīšanos, viņš paraudzījās turp, kur viņam skaļi aplaudēja publika tie, kurus ar pilnām tiesībām var saukt par cilvēkiem, - un sveicinādams augstu pacēla roku. Un, tā stāvēdams ar paceltu roku, — žests, bez kura daudzi tā vakara aculiecinieki vairs nevarēja iedomāties Grīgu, — viņš paguva pārliecināties, ka klaigātāju ir daudz mazāk, nekā pēc saceltā trokšņa varētu spriest. Tieši visa Francija simpatizēja Grīgam, un policisti, šķiet, nemaz nebija tik nepieciešami, varbūt vienīgi, lai uzturētu klusumu. Visā milzīgajā zālē dauzoņu, šķiet, bija tikai dažas rindas. Taču, ja arī viņu būtu vairāk, ja viņš zinātu, ka uz viņu metīsies tādi paši slepkavas kā šis, ko nupat vēl bija redzējis savā priekšā, viņš nebūtu gājis projām šajā brīdī, kad zālē atradās patiesības un taisnības piekritēji un izpauda savu solidaritāti. Bet tas varēja viņiem kaitēt... Viņš lēnām nogāja pa kāpnītēm no estrādes, trīskāršas policistu ķēdes ielenkts. Kad viņš sēdās ekipāžā, apkārt drūzmējās jauniešu pūlis un kāds viņu cieši apkampa. Ielā, tāpat kā pirmīt zālē, valdīja troksnis un kņada.

Kad viņi atgriezās viesnīcā, Nīna teica:

— Zini, viņu nemaz tik daudz nebija!

Balss viņai drebēja, tomēr viņa bija pārliecināta par saviem vārdiem.

— Nu, protams, — Grīgs atbildēja, — viņu arī visā pasaulē nav tik daudz, taču tas nenozīmē, ka viņi nebūtu bīstami! Bet ko gan teiks mūsu mīļais Karels, uzzinājis, ka tieši man iznāca piedzīvot politisku notikumu? Laikam gan jutīs gandarījumu!

Vēlāk Grīgs ar humoru pārstāstīja šo atgadījumu, par

kuru viņam bija gan smagas, gan līksmas atmiņas. Tomēr līksmās bija pārākas. Tāpēc viņš labprāt pieminēja to. Parasti savu stāstījumu viņš iesāka tā: «Vai gribat, lai pastāstu, kā mani pirmoreiz izsvilpa mūža novakarē?»

DESMITA NODAĻA

Trolheuga nozīmē «Troļļu mājoklis». Bet viņi vairs tur nemājo, viņi no turienes izdzīti, un Ata Frikena, astoņus gadus veca meitenīte, kas dzīvo Trolheugā kopā ar saviem vecākiem, ir pārliecināta, ka visi troļļi no šejienes pazuduši, kopš te apmeties Eduards Grigs.

Varbūt kāds no pieaugušajiem viņai to bija teicis? Bet viņa arī pati varēja nojaust, ka tur, kur dzīvo tik labs un laipns cilvēks, nevar mājot ļaunas būtnes, lai tās būtu cik varenas būdamas. Viens no diviem: vai nu viņam sen būtu jāaizbēg no tām, vai arī tās viņu apēstu.

Un bija noticis tā, ka šīs būtnes aizbēga.

Ala viņu vēro iztālēm: viņš meiteni tik ļoti interesē. Viņa redz viņu katru dienu. Viņš staigā garām un lūkojas uz visu savām zilajām, skaidrajām acīm. Dārznieks Nilsens — tāds pats sirms un maza auguma — pavada viņu līdz vārtiņiem. Nilsens līdzinās viņam, tikai bargāks. Bet Eduards Grīgs — pati laipnība. Kāpēc tad troļļi aizbēga? No kā viņi baidījās? Skaidrs, no kā: viņi baidījās tieši šīs laipnības. Viņi baidās visa, kas nelīdzinās tiem.

. . . Viņš staigā neaizpogātā žaketē, melnu platmali galvā. Rokās viņam lietussargs. Tā viņš iet pastaigāties. Gadās, ka viņš pārnāk mājās tikai vakarā, — ar tik lielu puķu pušķi, ka iztālēm šķiet, it kā nāk vesels krūms.

Viņš apstājas pie Nilsena, pie zemniekiem un zvejniekiem un labu brīdi sarunājas ar viņiem. Viņš atceras visus notikumus šo vīru dzīvē, visas ievērojamākās dienas, viņu bērnu un mazbērnu vārdus. Kaut arī Trolheu-gas iedzīvotāji zina, kas viņš ir, zina, ka viņš apbraukājis visu Eiropu un viņā klausījušies dažādu zemju karaļi, neviens no šiem zemniekiem nesamulst viņa

tuvumā. Viņš bieži spēlē viņiem priekšā, bet viņi klausās tik uzmanīgi, it kā mācītos.

Pie viņa pulcējas daudz ļaužu: bieži atbrauc šurpu no citām pilsētām. Kad mazā Ata iepazinās ar viņu un pasāka ciemoties šajā mājā, viņa nejauši dabūja dzirdēt daudz sarunu, ko gan nesaprata, bet kas viņu interesēja. Reizēm likās, ka pie viņa ierodas ļaudis no naidīgas valsts un prasa to, ko viņa sirdsapziņa neļauj darīt.

Tā kāds viesis ilgi pūlējās pierunāt Grīgu.

— Tas tūlīt piešķirs spožumu, vainagos jūsu vecuma dienas ... — viesis iegalvoja.

— Jā, bet к ā vainagos? ... — Grīgs atbildēja un ar izsmieklu pašūpoja galvu. — Vai tiešām jūs varējāt nākt uz domām, ka es būšu ar mieru rakstīt kronēšanas kantāti? Savu mūžu neko līdzīgu neesmu rakstījis! To es nespēju!

Tad viesis atsaucās uz kādu citu, kurš izdarījis visu, kā vajag, un izpelnījies karaļa uzslavas.

— Nē, ziniet, mani tādas lietas nemaz neiedvesmo, — Grīgs atbildēja.

Un viņš diezgan drīz, kaut arī pieklājīgi, izvadīja viesi laukā.

Citu reizi no Krievijas bija atbraucis kāds mūziķis, skaists un jautras dabas cilvēks. Viņš brīnišķīgi spēlēja klavieres. Ata atcerējās viņa vārdu: Aleksandrs Ziloti.

Tas bija draugs, nevis sūtnis no naidīgās nometnes. Viņi daudz runāja par Čaikovski, par Listu, un varēja spriest, ka Lists un Čaikovskis abiem ir dārgi un šo cilvēku vairs nav pasaulē.

Ziloti uzstājīgi aicināja Grīgu uz Krieviju un atgādināja, ka viņš pats esot vēlējies atbraukt.

— Jūs taču sen taisāties atbraukt pie mums, kas tad tagad jūs attur? — Ziloti vaicāja.

Un Grīgs atbildēja:

— Mans draugs, jūs patlaban karojat, un nav nevienas ģimenes, kura neapraudātu kritušos vai bez vēsts pazudušos. Nav mājas, kurā nebūtu ienākušas bēdas. Kā gan jūs varat rīkot izrādes un koncertus un vēl uzaicināt ārzemniekus? Nesaprotu, nespēju saprast.

— Bet dzīve taču nav apstājusies . . . Turklāt jūs arī

pats mēdzat teikt, ka mūzika cilvēkiem spēj sniegt atbalstu un mierinājumu!

— Mans dievs, ja es varētu tāpat vien iegriezties katrā mājā, kur mani gaida! Bet koncerti, biļetes, afišas . . . Tādā laikā — un sanāk lielās zālēs, klausās, izklaidējas! Nē, mans draugs, tur man nekas nav meklējams!

—- Dīvaini, — brītiņu klusējis, Ziloti teica, — kā jūs, būdams mākslinieks, kas tik ļoti gremdējas savā mākslā, tomēr visu laiku jaucat tai klāt politiku!

— Tā pati iejaucas manā dzīvē! — Grīgs atbildēja.

Un, kad viesis mēģināja pret to iebilst — viņa paskaidrojums bija garš, Atai nesaprotams, — Grīgs atbildēja:

— Pirmām kārtām ir jābūt cilvēkam. Viss labais dzīvē nāk no cilvēka!

Reiz Ata viņam pavaicāja, kāpēc viņš bieži izstiepj uz priekšu rokas.

— A! Tu to esi pamanījusi? Tu visu pamani! — viņš teica. — Redzi, bērns, es tveru saules starus un krāju tos ziemai. Jā, jā! Šos starus es pārvēršu mūzikā, un mūzikai, kā zināms, nav bīstami ne mākoņi, ne miglas. Kad pienāks rudens un tev vairs nebūs saules, tu atnāksi pie manis un es tev uzspēlēšu, tad tu saņemsi dažus saules starus.

Pienāca rudens, un Ata ieradās paklausīties mūziku. Un, jo vairāk viņš spēlēja, jo mazāk bija ticams, ka viņas priekšā ir vecs cilvēks. Viņš drīzāk bija viņas vecumā: abi ticēja vienam un tam pašam. Klausoties viņā, meitene domās izgāja viņam līdzi pastaigā, viņš veda viņu pa pļavām un visgarām fjordiem; viņa dzirdēja putnu balsis un zvārgulīšu skaņas, kas pavada ganāmpulku, un ganu sasaukšanos kalnos; redzēja, kā lācis čāpo pāri izgāztiem kokiem, kā lēkā pavasara gaisā apskurbušie jaunie kazlēni. Viņa redzēja rūķīšu gājienu ar zibinošām uguntiņām. Un juta kalnu vēja dvašu sejā un silto saules glāstu, kaut gan aiz logiem bija migla un lietus, un logi taču bija aizvērti.

Tātad viņš tiešām savācis saules starus!

Dažkārt viņš negāja laukā no istabas. Vārgs, noguris

viņš zvilnēja savā krēslā, salicis virs pleda bālās rokas. Viņam bija grūti elpot, taču sejā neizzuda laipnā, mīlīgā izteiksme.

— Vecums! —- viņš mēdza teikt. — Cik nejauki, ka daba mums neļauj pašiem izvēlēties tādu nāvi, kas būtu tīkamāka!

Viņš jokoja un lūkojās kā atvadīdamies, bet laipni.

Viņš ļoti labi ieredzēja Atu Frikenu, un viņa, no savas puses, visādi centās viņam pakalpot. Kad ieradās pastnieks, viņa pati saņēma vēstules un skrēja ar tām uz divstāvu māju ar torņa smaili uz jumta. Un, tā kā telegramma jānogādā pēc iespējas ātrāk, reiz, saņēmusi no pastnieka telegrammu, viņa pilnā sparā skrēja pie Grīga.

Bet — ak vai! — tā bija ļauna vēsts! Viņš tvēra ar roku pie sirds un gandrīz pakrita. Vēlāk viņš Atai teica:

— Mīļais bērns, es tevi nobiedēju! Bet man ir lielas bēdas: nomiris mans brālis!

Grigs aizbrauca uz pilsētu un sabija tur trīs dienas.

Kad viņš atgriezās, viņu bija grūti pazīt. Nekad, pat slimības laikā, viņš nebija izskatījies tik slikti.

Pēc dažām dienām viņam kļuva labāk un viņa jaukā sieva padeva Atai ziņu, ka var nākt ciemos. Ata bikli iegāja viesistabā, kur viņš sēdēja pie klavierēm un klusi spēlēja kaut ko ļoti ļoti skumju. Bet tomēr gribējās, lai šīs skumjās skaņas neapklustu.

Viņš pasauca Atu tuvāk un, piesitis pēdējo akordu, teica:

— Tā ir Bēthovena sonāte, bērniņ. Nez kāpēc to sauc par «Mēnesnīcas sonāti». Es to būtu nosaucis par sēru sonāti. Es to spēlēju sava brāļa bērēs.

Šie vārdi palika nesaprasti.

•— Un tevi es pavisam biju aizmirsis, draudziņ! — Viņš viegli pasmaidīja. — Nu, neņem ļaunā. Lūk, tagad es raugos tevī un gandrīz aizmirstu savas bēdas. Cik labi, ka dzīve nemitīgi atjaunojas!

Viņš bieži stāstīja Atai vienu un to pašu pasaku, ilustrēdams to ar mūziku. Tā esot viņa mīļākā pasaka, tā viņš teica. Atai pasaka patika, taču tās jēga palika neskaidra. Vienu gan viņa iegaumēja: cilvēks, par kuru

šajā pasakā bija runa, gājis nepareizu ceļu. Un, kad viņš vecuma dienās pārnācis dzimtenē, visi no viņa novērsušies. Visi, izņemot viņa līgavu. Un, lai izpirktu savas kļūdas, viņam par sodu vajadzēja nokļūt Pogu Lējēja karotē.

Šī karote bija gluži nesaprotama un baismīga. Jādomā, Eduards Grigs daudz domāja par šo karoti — viņš tik bieži to pieminēja. Varbūt arī viņam no tās bija drausmi? Un, vienatnē palikusi, meitene sagudroja pati savu pasaku, kas varēja būt iepriekšējās turpinājums.

. . . Divi dvīņu brāļi, Pērs Gints un Eduards Grīgs, stāv krustcelēs pie liela koka. No koka dobuma izlien burvis un abiem saka tā: «Ejiet nu pasaulē un atgriezieties pēc daudziem gadiem. Palūkosim, kādi jūs pārnāksiet?»

Un, kad laiks ir apkārt, viņi atgriežas. Pērs Gints, kā zināms, saņem pēc nopelniem, — tikai nevar gan saprast, kāpēc līgava vēl arvien viņu, nejauko, mīlēja? Bet Eduards Grīgs pārnāca kā uzvarētājs. Pērs Gints bija palaidis vējā savu bagātību, bet viņš saglabājis. Un arvien bija atcerējies Norvēģiju. Tāpēc visi viņu pazina, visi sagaidīja kā tuvu cilvēku. Bet viņam vēl bija veicams kāds pēdējais uzdevums: jāapmetas tajā apvidū, ko sauc par «Troļļu mājokli». Tur taču mita tie paši troļļi, kuriem viņš nekad nebija padevies!

Bet troļļi tur bija stingri iekārtojušies un nevēlējās atstāt savu mājokli! Viņi apbruņojās ar visu, kas pagadījās pa rokai, un sacēla negantu troksni: sakūra ugunskuru un atstiepa milzu katlu, kurā izvārīt atnācēju!

Troļļi domāja, ka pazīst viņu, taču maldījās. Tā kā troļļiem acs plakstiņš ir iešķelts, viņi neredzēja priekšmetus un cilvēkus to īstajā izskatā. Un Grīgu viņi iedomājās diža auguma un neparasti stipru. Jo vai gan citādi viņš būtu varējis pakļaut tik daudz ļaužu? Jāsaka, viņi tiešām nobijās. Viņi sita bungas un dauzīja lielus vara šķīvjus, lai apslāpētu viņa balsi: viņiem šķita, ka viņš ducina kā pērkons.

Un kas notika? Kad viņš nostājās uz troļļu pils sliekšņa, tie sākumā viņu pat nepamanīja. Viņš izskatījās kā gluži parasts cilvēks, turklāt slimīgs, pamaza auguma. Taču viņiem nezin kāpēc uzmācās vēl lielākas bailes.

Tiklīdz viņš paraudzījās tajos savām zilajām acīm, tie nespēja izturēt šo skaidro, gudro skatienu. Bet kas notika, kad viņš paņēma rokā savu astoņu stīgu vijoli un pārvilka pa to ar lociņu! Troļļi sāka šaudīties uz visām pusēm, spērās gaisā, cits citu grūstīdami. Lielie troļļi izlidoja pa pils durvīm, vidējie — pa logiem, paši mazākie sabira spraugās. Bet troļļu karalis skaļi iegaudojās, atsitās ar galvu pret plašo kupolu, kas ar troksni pāršķēlās pušu. Un karalis aizlaidās nezin uz kurieni. . .

Pils sabruka, un tajā vietā tika uzcelts jauks cilvēku miteklis, kurā Eduards Grīgs turpināja sacerēt savu mūziku.

Tā troļļi tika uzveikti. Bet viņi varēja atsūtīt Pogu Lējēju ar lielo karoti. Tā bija vēl drausmīgāka nekā saimnieks pats. Locīdamās viņa rokās, karote norādīja virzienu. Pogu Lējējs varēja nesaskatīt savu upuri, toties karote to pamanīja jau iztālēm.

— Bet viņš neatnāks, vai ne? — nobažījusies vaicāja Ata.

— Domāju, ka neatnāks, — Grīgs atbildēja. — Un, ja arī atnāktu, aizstāvji man atradīsies!

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Vasaras rīts sākās svētku jausmās. Tā bija Eduarda Grīga dzimšanas diena. Todien viņam palika sešdesmit četri gadi un viņš, kā pēdējos gados paradis, pamodās agrāk par visiem un izgāja laukā. Ak vai, viņa jaunības un vīra gadu līdzgaitnieka — brāļa Jona vairs nebija. Viņš bija miris kopš sešiem gadiem. Pats aizgājis no skaistās dzīves, kas viņam solīja tik daudz. Eduards Grīgs bija satriekts par šo mīklaino atgadījumu.

. . . Tik tuva tagad likās bērnība un tik skaidri viss atausa atmiņā: skrējiens ar slēpēm uz skolu, pārrunas ar māmuļu, Troļļa klints un pirmā iepazīšanās ar mūziku. Jons tik droši vadīja sava čella lociņu un tik ātri iemācījās spēlēt!

Ak, cik skaists bija Jons, un kādi spēki kūsāja viņā!

Kāpēc tā notiek, ka visa dvēseles bagātība nespēj atraisīties un cilvēks pats novīst, aiziet bojā?

Cik skumji domāt, par to šajā līksmajā jūnija dienā!

... Jā, šī diena ir gluži tāda pati kā tā, kad zemnieces Hannas Gūmas izveseļojies bullēns ar grūdienu sānos apsveica Eduardu viņa septītajā dzimšanas dienā, bet vecais klusētājs trollis pirmoreiz uzrunāja viņu no savas klints.

No rīta jau tik silts, diena būs saulaina. Piecpadsmitais jūnijs nav tas gadalaiks, kad daba ir drūma. Gluži otrādi, apkārt viss plaukst un smaida, un, kā vienmēr Eduarda Grīga dzimšanas dienā, daba šajos svētkos ņem dalību.

Nenojauzdams, ka viņš dzīvos vairs tikai nepilnus trīs mēnešus, viņš torīt jutās diezgan labi. Vienu laiku viņš bija skumis par aizgājušajiem dārgajiem gadiem un viņa pēdējiem klavierdarbiem parādijās skumji nosaukumi: «Ilgas», «Garām», «Beidzies». Protams, mūzika bija atbilstoša šiem nosaukumiem. Viņam bija iepaticies aizlidojoša putna attēls — kaija vai gulbis, — un bieži viņš saklausīja tā atvadu saucienu. Dzīve ritēja diminuendo — arvien gausāk un klusāk, kā viņš kādreiz bija sev pareģojis, un viņš vienīgi centās, lai šī dzīves apdzīšana būtu skaista, tas ir, mierīga.

Tomēr pirms dažiem gadiem ar viņu bija notikusi dīvaina pārmaiņa un viņš izdzirda nevis gulbja dziesmu, kas pauž skumjas un atvadīšanos no zemes, bet tādu aicinājumu, kāds bija skanējis vienīgi jaunībā.

Viņam laimējās uzrakstīt deviņpadsmit klavierminia-tūras, apbrīnojami spirgtas un mundras. Viņš tās nosauca par tautas zemnieku dejām.

Mākslinieka pēdējais devums vienmēr ir zīmīgs — tas ir visa paveiktā kopsavilkums. Zemnieku deju krājums bija Grīga dzīves ceļa rezumējums. Visi viņa kādreizējie pārdzīvojumi, nemiers un prieks no jauna iezaigo-jās košās krāsās. Un to radīja vecs, slims cilvēks! Viņš tagad elpoja tikai ar vienu plaušu, arī sirds stipri streikoja, taču, jo vairāk slimība laupīja viņam spēkus, jo možāks kļuva gars, un gandrīz pašās dzīves ceļa beigās viņam bija laimējies teikt vēl vienu jaunu vārdu mūzikā.

Tā bi ja pēdējā velte Norvēģijai, tās rītausmu atspulgi, tās cilvēku portreti, kuri pakļāvuši sev dabu. Bet šeit viņi parādījās skaistāki, vīrišķīgāki un, šķiet, laimīgāki, jo mūzika atsedza tās viņu dvēseles puses, kas bieži paliek ēnā. Grigs tās saredzēja ar mākslinieka skatienu: viņš atklāja to daili.

Ne jau pirmo reizi viņš to atklāja. Šūberts savā laikā dēvēja sevi par nabaga leijerkastnieku, kas no rīta līdz vakaram ziemas salā spēlē savas melodijas. Grigs varētu sevi salīdzināt ar norvēģu tautas vijolnieku, kas nešķiras no vijoles un spēlē saviem ciema ļaudīm. Viņš ir tāds pats kā viņi: čakls un izturīgs, sapņains un jautrs.

Iet ganāmpulki, un gani kalnos dzied kā pirms sešdesmit gadiem. Un šie stieptie aicinājumi, «kulloki», un zvaniņu šķindas kā piebalsis ievijas gana dziesmas melodijā. Dzird atsaucamies vēl citas balsis, dobjākas un noslēpumainākas: neredzama strauta burbuļošanu un lapotnes šalkas augšā. Sājā apvidū vai nu kalnu gaiss, vai kādas citas īpatnības rada tādu akustiku, ka atbalss vairojas, balsis skan ļoti dobji un reizē arī mīksti, ka ērģeles vai mežrags. Gans pielabina savu baru ar stieptu kliedzienu, un viņa stabule — langleika atdarina balsi ar plašiem intervāliem un ilgiem, skanīgiem treļļiem.

Lēnā melodija — tās ir pārdomas, apcere, bet piedziedājums atgādina nemitīgu riņķošanu. Un, tāpat kā pirms daudziem gadiem, tautā daudzina, ka tās esot velna pesteļu atbalsis. Norvēģis nevar neparādīt pienācīgu godu fantastikai. Viņa senči ticēja, ka drūmā daba, ko cilvēks ar tādām pūlēm pakļauj sev, pilna ar visvisādiem — gan naidīgiem, gan labvēlīgiem —- gariem. Kaut arī vēlākās paaudzes vairs netic šiem nostāstiem, taču saglabājušās pasakas arvien vēl valdzina viņu iztēli. Tāpēc arī pieauguši, stipri ļaudis labprāt kavējas poēzijas pasaulē, kur elfi, troļļi un koboldi rīko savas jocīgās izdarības, kas tik. ļoti atgādina cilvēku ierašas.

Šajās pasakās nav nekā neveselīga: lai cik drūma ziemeļu zeme Norvēģija, tās pasakas ir gudras, humānas, tās biedro cilvēkus.

Nu, ko tad vairāk, sanāciet kopā, lautas pasakainās dejas, kārtojieties vienuviet, slavenie hallingi, «spring-dansi» un kāzu marši, rindojieties cits aiz cita! Rūķu gājieni, stājieties galā! Pēdējais krājums ar deviņpadsmit skaņdarbiem saslēdz jūs kopējā lokā. Jūs iesies vienā burtnīcā ar sārtiem vākiem, un pianistiem būs krietni jāpapūlas ar šo jauno mūziku! Apmēram tādu pašu uzdevumu viņiem deva Šopēns ar savām mazurkām. īstenībā šīs jaunās dejas ir tik spirgtas un jautras, ar tik plašu un saprotamu metodiku, tik smaragdzaļas un tik ziedoši rožainas! Tām nepiemīt sarežģīti locījumi, taču tās caurstrāvo tik sulīgs skanīgums, ka tas prasīs īpašu pirkstu veiklību, lai atveidotu šo mūziku un tās spilgto tautiskumu.

Par šiem pēdējiem skaņdarbiem Grīgs domā rīta pastaigas laikā, un savas meistarības apzināšanās dara viņam prieku. Svētītais vecums! Ja vēl nodzīvotu vienu vasaru, vienu rudeni un varētu spert jaunu soli uz priekšu! Dilst mūža gadi, bet neapsīkst jaunrades kvēle. Un nav ko lauzīt galvu par skaistu apdzišanu, ja jūti sevī tik daudz spēka!

Kā izskaidrojams šāds brīnums mūža norietā? Viņam nav bijis sevi jālauž. Kā allaž, viņš palika tas, kas bija, uzticīgs savam aicinājumam. Taču, gadiem ritot, viņš arvien mazāk domāja par sevi un arvien skaidrāk apzinājās, ka mākslinieka dzīve un tautas dzīve ir vienota. Viņš ir pildījis savu sūtību, un tas viņam aiztaupīja «apdzīšanas» sajūtu, kas nenovēršami nāk līdzi vainas apziņai, ka palicis vēl kaut kas nepadarīts. Viņš ir stāstījis par dzīvi tā, kā to būtu darījis ikviens no tautas nācis cilvēks, kam būtu viņa dotības!

. . . Atgriezdamies no pastaigas, viņš, kā vienmēr, ar patiku vēro zaļumos slīgstošo Trolheugu. Katru reizi viņš domā: «Šodien te ir skaistāk nekā jebkad!» Tā viņam liekas arī tagad. Bet būs no tā jāšķiras! Jā, agri vai vēlu būs jāšķiras! Taču, ja viņš šķiras no zemes, tā tomēr no viņa nešķiras, tas, lūk, ir svarīgi!

Paies gadi, paies gadu desmiti, varbūt Norvēģija izskatīsies citāda, būs izaugušas jaunas paaudzes, tomēr nākotnes cilvēki nevarēs paiet garām šim periodam, spožajam, slavenajam periodam viņa dzimtenes dzīvē.

Tāpat kā viņa domu biedru Ibsena un Bjernsona — šo viņam mīļo cilvēku jaunradē, Norvēģijas dzīve un daba atdzims arī viņa mūzikā!

Kad viņš nomirs un tauta pavadīs viņa pīšļus, orķestris spēlēs viņam to pašu sēru maršu, ko viņš kādreiz uzrakstīja sava mīļotā drauga Nurdroka piemiņai. Par to ir minēts Grīga testamentā, ko viņš sastādīja pirms pusgada kādā grūtā ziemas vakarā. Viņš toreiz jutās slikti un domāja par to, ka Nurdroks mūžam palicis jauns, bet viņš, lūk, ir slims un noskumis vecis.

Bet tagad viņš vairs tā nedomā. Un viņš zina, ka sēru maršs, veltīts jauneklim Nurdrokam, skanēs, nevis pavadot veca vīra pīšļus uz dusu, bet par godu mūzikai, kas paliek uz zemes. Viņa skolotājs Hauptmanis senāk mēdza viņam teikt: «Māksla nenoveco. Tā ir mūžam jauna, austoša rīta blāzma!»

. .. Kādreiz mūsu jaunības dienās tu, Nīna, minēji, aizmiegusi savas skaistās acis: «Kas būs ar mums pēc piecdesmit gadiem?» Tā bija brīnišķīga maija diena, un gaisā viļņoja zvanu skaņas. Pusgadsimts vēl nav apritējis kopš tā laika. Varbūt mēs sagaidīsim to dienu, varbūt arī ne. Bet tu atļausi man, vecam vīram, aizvērt acis un minēt, kas būs vēl pēc nākamajiem piecdesmit gadiem? Un iztēloties uz vienu mirkli, kas tad būs ar mums un mūsu mūziku!

Par laimi, viņa dzīves biedre vēl ir tuvumā. Viņa gaida verandā pie klāta galda. Viņš pasniegs viņai ceļā salasīto puķu pušķi un teiks: «Labdien, mana kaija!» Varbūt liktenis viņam būs tik žēlīgs, ka viņš nedzīvos ilgāk par viņu.

(Viņš nezināja, ka Nīna viņu pārdzīvos ļoti ilgi, gandrīz trīsdesmit gadus!)

. .. Taču par to šodien nav jādomā. Gan būs laiks padomāt! Un, ja nebūs, — jo labāk! Lūk, pretim nāk Nilsens, kas ir ar viņu vienos gados un visu dzīvi audzējis un kopis puķes un kokus. Tam nu gan nav jābīstas no Pogu Lējēja ar tā karoti!

Lūk, tur ir māja un veranda, un mazas sievietes siluets. Tā ir Nīna, kas pētī, vai viņš jau nenāk. Viņas sirmie mati arvien vēl ir biezi un kupli. . . Pie vārtiem

stāv kariete. Viesi! Grigs ar smaidu atceras, kā viņš ar rotaļu kuģīti gribēja visu pasauli apbraukt. Nu ko, ir jau arī izceļojies pa pasauli! Tiesa, ir zemes, kur nav paguvis aizbraukt, bet kur viņu ļoti labi pazīst. Viņa radītā mūzika aizsteigusies tur pirmā! Tā, piemēram, Krievijā, kur dzīvoja viņa draugs Čaikovskis un kur pašlaik dzīvo Rahmaņinovs.

Ule Buls kādreiz sūrojās, ka mūzikai pienācis gals, neesot vairs melodiju, sairstot forma. Bet tas bija īslaicīgs šaubu brīdis. Mūzika nekļūst nabagāka, talanti neapsīkst. Palūk — Rahmaņinovs. Viņš tieši trīsdesmit gadus jaunāks par Grīgu!

Starp cilu, vai tikai tas nav Rahmaņinovs, kas kopā ar savu brālēnu Ziloti stāv pie verandas un lūkojas tālskatī? Spriežot pēc milža auguma un īsi apgrieztajiem matiem, tam vajadzētu būt viņam. Nīna turpat līdzās izskatās pavisam sīciņa . . .

Tas nozīmē, ka šodien būs daudz skaistas mūzikas!

Taču Grīgs zina, ka daudzie viesi palūgs arī viņu kaut ko nospēlēt. «Ja jūs, protams, jūtaties pietiekami stiprs, ja veselība atļauj.» Šķiet, viņš neatteiksies, viņš vēl prot spēlēt, viņš pat gatavojas septembri braukt uz viesizrādēm... Pasteidzinājis soli, viņš tuvojas savai mājai un sveicinādams augstu paceļ roku ar puķu pušķi.

Ф. Оржехооская ЭДВАРД ГРИГ

Детгиз Москва 1959 Издательство «Лиесма» На латышском языке

F. Oržehovska EDUARDS GRIGS

Redaktore Ļ. Hiļimonoka. Māksi, redaktors H. Purviņš. Tehn. redaktore V. Dārziņa. Korektore L. Riekstiņa.

Nodota salikšanai 1965. g. 27. decembrī. Parakstīta iespiešanai 1966. g. 30. martā. Papīra formāts 84X108/32. 8,7 fiz. iespiedi.; 14,25 uzsk. iespiedi.; 14,5 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 61 кар. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 20014-J1952. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās rfipniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 1291.

K2+78A

1

Stortings -.....Norvēģijas parlaments.

2

Tempo rubato — patvaļīgs tempa paātrinājums vai palēnina-jums.

3

Pamatojoties uz bībeles leģendu, Šūmanis par vllistiešiem sauca filistrus, mietpilsoņus, konservatīvus cilvēkus pretstatā «Dāvida brālībai» — progresīvo domātāju un mākslinieku apvienībai.

4

Gewandhaus (vāc.) — Leipcigas filharmonija.

5

Riksdags — Dānijas parlaments.

6

Vergerlands — norvēģu kultūras darbinieks.

7

Memento mori — atceries nāvi.

8

Diminuendo — pakāpenisks skaņas apklusums.

Content

Oržehovska Faina Eduards Grīgs

PIRMĀ DAĻA

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTA NODAĻA

OTRA DAĻA

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTiTA NODAĻA

ASTOTA NODAĻA

DEVĪTĀ nodaļa

DESMITĀ NODAĻA

TREŠĀ DAĻA

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TRESA nodaļa

CETURTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ nodaļa

ASTOTA NODAĻA

DEVĪTĀ nodaļa

CETURTĀ DAĻA

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREšA nodaļa

CETURTĀ nodaļa

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

ASTOTA NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

1