Gribanovs Boriss

Folkners

Boriss Gribanovs

Folkners

SĒRIJĀ «IEVĒROJAMU CILVĒKU DZĪVE» IZNĀK ŠĀDI DARBI:

.

1

PAGĀTNES MANTOJUMS

«Neviens cilvēks,» apgalvo Folkners, «nav tikai viņš pats, viņš ietver sevī savu pagātni un jau arī kaut ko no savas nākotnes.»

Paša Folknera pagātne ir Amerikas Dienvidu pagātne. Šeit sakņojas Folkners dziļām, stiprām saknēm, tādām saknēm, ko nav iespējams ne izlauzt, ne apcirst. Tur, Misisipi štata ziemeļos, dzīvoja viņa senči, tur viņš pats piedzima un uzauga, tur nodzīvoja visu mūžu, par šo apvidu rakstīja, un turpat, dzimtajā zemē, viņš ir arī apbedīts.

Lai izprastu Folknera daiļradi, izlasītu viņa garo un lāgiem diezgan grūti izprotamo dzīvesstāstu, ir jāiepazīstas ar tā sākotni, jāiztēlojas, kaut vai tikai galvenajos vilcienos, tā pagātne, kas, pēc viņa vārdiem, ir katra cilvēka neatņemama sastāvdaļa.

Folknera senču dzīvesstāsts ir viens no miljoniem smalksmalciņo pavedienu, no kuriem savijusies Amerikas Savienoto Valstu — imigrantu, bēgļu, brīvības un laimes meklētāju zemes vēsture.

«Mani senči,» Folkners sacīja kādā intervijā, «nāk no Invernesas, Skotijas.» Folkneri, Mjūreli, Makalpini, Ka-meroni, kuru asinis ir mantojis Viljams Folkners, bija skotu ģintis, kas mīlēja brīvību un sīvi cīnījās pret angļu virskundzību. Viņi aktīvi atbalstīja jakobītu sacelšanos 1745. gadā prinča Čārlza Edvarda Stjuarta vadībā. 1746. gadā sacelšanās cieta sagrāvi kaujā pie Kalodenas, pēc kuras skotiem aizliedza valkāt nacionālo apģērbu, viņu zemes tika konfiscētas un viņi paši nolemti nabadzībai un izmiršanai. Tad viņi sāka izceļot uz Ziemeļameriku. Daļa kuģu piestāja Čārlstonā, Ziemeļkarolīnā. No turienes sākās garš, gandrīz gadsimtu ilgs ceļš uz rietumiem — radās jaunas paaudzes, un paši drosmīgākie un uzņēmīgākie devās meklēt jaunas, vēl neapgūtas zemes. Starp

šiem pārceļotājiem bija arī Folkneri. Deviņpadsmitā gadsimta trīsdesmitajos gados viņi ieradās Tenesijā.

Tur 1825. gadā piedzima rakstnieka vecvectēvs Viljams Klārks Folkners. Viņa biogrāfija jāizstāsta sīkāk, jo šā cilvēka personībai, viņa dzīvesgājumam bija ļoti liela ietekme uz mazmazdēlu, kas kļuva par visā pasaulē pazīstamu rakstnieku un savos romānos atveidoja vecvectēva tēlu, daudzas viņa piedzīvojumiem bagātās dzīves epizodes.

Četrpadsmit gadu vecumā Viljams Klārks Folkners pameta tēva mājas — tai laikā ģimene dzīvoja Misūri. Par viņa aiziešanas iemesliem tiek stāstītas divas versijas. Saskaņā ar vienu no tām nomiris viņa tēvs, atstājot vairākus mazus bērnus bez iztikas līdzekļiem, un Viljams kā vecākais bijis spiests aiziet no mājas, lai pats gādātu par sevi. Pēc otras versijas Viljams sakāvies ar jaunāko brāli un ar lāpstu pārsitis tam galvu, tēvs Viljamu nežēlīgi nopēris — un tāpēc viņš aizbēdzis. Spriežot pēc rakstnieka vecvectēva temperamenta, par ko liecina turpmākie notikumi viņa dzīvē, otra versijā liekas vairāk ticama.

Vai nu tā, vai citādi, četrpadsmit gadu vecais Viljams Folkners aizgāja no mājām un devās uz Riplijas pilsētiņu Misisipi štatā, kur dzīvoja viņa krustmātes vīrs skolotājs Džons Veslijs Tompsons. Visu garo ceļu pusaudzis nogāja kājām, pārnakšņodams siena kaudzēs, izlūgdamies ēdienu fermeru virtuvēs. Kad Viljams beidzot nokļuva Riplijā, viņu sagaidīja bēdu vēsts — viņš uzzināja, ka Džons Veslijs Tompsons apvainots slepkavībā un ieslodzīts cietumā Pontokokā. Zēns devās uz Pontokoku. Tur, visas cerības zaudējis, izbadējies un netīrs, viņš apsēdās uz kādas dzertuves kāpnēm. Te Viljamu ieraudzīja sešus gadus veca meitenīte, vārdā Elizabete Vansa. Viņš palūdza glāzi ūdens, meitenīte aizskrēja pie mātes un pastāstīja par «mazo klaidoni». Izrādījās, ka meitenītes vecāki ir Džona Tompsona draugi. Viņi uzņēma zēnu, pabaroja un otrā rītā taisījās sūtīt ar diližansu uz Ripliju. Kad pienāca aizbraukšana, meitene, kura jau uzskatīja viņu par savu īpašumu, sāka liet gaužas asaras. Kā stāsta ģimenes leģenda, Viljams apskāvis viņu un sacījis: «Nebēdājies, Lizij. Kad tu būsi liela, es atgriezīšos un tevi apprecēšu.»

Skolotājs Džons Tompsons, cietumā gaidīdams tiesas

dienu, izstudēja krimināltiesības un tiesas prāvā uzstājās pats sev par aizstāvi. Tiesa atzina, ka viņš nav vainīgs, viņš atgriezās Riplijā, kur kļuva par advokātu un vēlāk par apgabala tiesnesi. Viljams Folkners palika pie tēvoča, strādāja un pašmācības ceļā ieguva izglītību. No šī laika viņa dzīve un viņa pēcteču dzīve ir saistīta ar Ziemeļ-misisipi.

Tajā apvidū baltie ieceļotāji ieradās samērā vēlu. Tikai 1832. gadā Pontokokā ar indiāņu čikeso cilti, kurai piederēja šīs zemes, tika noslēgts līgums, pēc kura baltie dabūja tiesības apmesties visā Misisipi štata teritorijā. 1835. gadā starp divām upēm Talahači un Joknenu, ko tolaik sauca par Joknepatofu — čikeso indiāņu valodā šis vārds nozīmēja «lēni plūst upe pa līdzenumu» •—, tika uzcelta faktori ja tirdzniecībai ar indiāņiem un gadu vēlāk izveidots Lafajetas apgabals.

Uz šīm jaunajām zemēm, kas kļuva pieejamas baltajiem, sāka plūst ieceļotāji no vecajiem, jau pārapdzīvotajiem štatiem — Karolīnas, Virdžīnijas, Tenesijas, Alabamas. Tie lielākoties bija jauni, spēcīgi un drosmīgi cilvēki, ko urdīja viena vienīga neatvairāma dziņa — kļūt bagātiem. Panākumu un bagātības simbols, vilinošs sapnis ikvienam bija plantācija — liela māja, saimniecības ēkas, daudzi vergi nēģeri, kas vāks kokvilnu — šī apvidus «balto zeltu». Bagātības avots bija vergu bezmaksas darbs. Viņus vergu kuģos veda šurp no Āfrikas un lēti pārdeva Jaunorleānas un citu piejūras pilsētu tirgos. Sava sapņa īstenošanai uzņēmīgie laimes meklētāji bija gatavi uz visu: viņi apdzirdīja indiāņus un par smiekla naudu nopirka viņu zemes, krāpa, zaga, spekulēja, pastrādāja varas darbus.

Viņi nebija aristokrāti. Kāds no Folknera varoņiem, pulkvedis Džons Sartoriss, šās amerikāņu pionieru paaudzes pārstāvis, atklāti pasaka: «Ģenealoģija deviņpadsmitajā gadsimtā ir tīrā blēņošanās. Vēl jo īpaši Amerikā, kur svarīgs ir tikai tas, ko cilvēks sagrābj un notur, un kur mums visiem ir kopīgi senči un vienīgais pamats, kuru ar zināmu pārliecību mēs varam uzskatīt par sava ciltskoka aizsākumu, ir Vecais Beilijs^1.»

Taču viņi visi vēlējās kļūt par aristokrātiem, lauku baroniem, dinastijas dibinātājiem. Par paraugu viņiem

noderēja austrumu piekrastes vergturu štatu seno aristokrātu plantatoru dzīvesveids. Jaunajās saimniecībās viņi cēla greznas savrupmājas ar kolonnām, pasūtīja mēbeles no Jaunorleānas, Ņujorkas un pat no Eiropas. Lasīja maz, priekšroku deva medībām un citiem vīru izklaidēšanās veidiem, tomēr savrupmājās parādījās bibliotēkas ar angļu un franču klasiķu darbiem. Viņu sievas un meitas spēlēja arfu un klavieres, apgleznoja porcelānu, izbrauca elegantās karietēs.

Šajā nevaldāmas iedzīvošanās kāres piesātinātajā atmosfērā rakstnieka vectēvs pierādīja savas lietišķuma un piemērošanās spējas. Deviņpadsmit gadu vecumā viņš pirmo reizi nopelnīja diezgan prāvu summu naudas, jo izrādījās, ka viņam piemīt izcila izmanība un zināmas literāta dotības. Uz kāda no apgabala ceļiem kāds cilvēks, vārdā Makenons, bija ar cirvi nogalinājis ieceļotāju ģimeni un aizbēdzis, pievākdams viņu zirgus, furgonu un divus vergus nēģerus. Jaunais Folkners piedalījās slepkavas gūstīšanā un paglāba viņu no linčošanas. Jādomā, aiz pateicības Makenons, pirms tiesas cietumā sēdēdams, pastāstīja Folkneram par savu dzīvi un visos sīkumos attēloja slepkavību. Tajā dienā, kad Makenonam piesprieda nāvessodu pakarot, Folkners jāšus devās septiņdesmit jūdžu garā ceļā līdz Memfisai, turienes tipogrāfijā iespieda uzrakstīto brošūru, naktī atgriezās Rip-lijā tieši soda izpildīšanas brīdī un uz vietas pārdeva visu metienu, nopelnīdams tūkstoš divsimt dolāru.

1846. gadā sākās karš ar Meksiku, un jau 1847. gada janvārī Viljams Folkners brīvprātīgi iestājās amerikāņu armijā un tika iecelts par «Tipā brīvprātīgo» rotas pirmo leitnantu. Par otro leitnantu kļuva cits Riplijas iedzīvotājs — Roberts Haindmens, kuram vēlāk bija liela loma rakstnieka vecvectēva dzīvē. Aktīvās kaujās viņiem neiznāca piedalīties, tomēr leitnants Folkners tika ievainots. Sakarā ar to viņš dabūja atvaļinājumu un jau vasarā bija Noksvilā, kur apprecējās ar Holendu Pīrsu, pēc tam aizgāja no armijas un atgriezās Riplijā, un tēvocis pieņēma viņu darbā savā advokāta kantorī. Tas bija viņa labklājības sākums. Holendai Pīrsai bija liels pūrs, arī vergi nēģeri, un Folkners sāka iepirkt zemes gabalus, kļuva par plantatoru. 1848. gadā Holendai piedzima dēls, kuru viņi nosauca par Džonu Vesliju Tompsonu Folk-neru. Tas bija rakstnieka vectēvs.

Nākamā gada pavasarī sākās jauns, vētrains posms Viljama Folknera dzīvē. Robertam Haindmenam kāds bija sastāstījis, it kā Folkners izteicies pret viņa uzņemamu vietējā slepenā biedrībā. Saticis Folkneru, Haind-mens nosauca viņu par nodevēju, izrāva revolveri un mērķēja viņam krūtīs. Šāviens negāja vaļā, Haindmens velreiz mēģināja šaut, un atkal nekā. Tai mirklī Folkners izrāva nazi un nodūra Haindmenu.

Kamēr Folkners gaidīja tiesas dienu, nomira viņa sieva l lolenda — un savu mazo dēlu viņam nācās atdot Tomp-sonu ģimenei.

Zvērinātie atzina, ka Folkners nav vainīgs, un viņš atsāka advokāta darbu. 1851. gada sākumā viņa dzīvē atgadījās jauns notikums. Viņam vajadzēja atklāt balli, ko rīkoja «Tipā brīvprātīgie». Tur viņš satika jaunu, skaistu sievieti, kura šeit bija atbraukusi viesos. Tā bija Elizabete Vansa, kura kādreiz, maza meitene būdama, tik mīļi bija pret viņu izturējusies tajā dienā, kad viņš kājām bija atnācis uz Pontokoku. Viljams Folkners uzreiz iemīlējās Elizabetē un sāka izrādīt viņai uzmanību.

Tomēr naids ar Haindmenu dzimtu nenorima. 1851. gada februārī Folkners saķildojās ar citu Haindmenu — Morisu un nošāva to. Kā apsūdzētājs tiesas prāvā šoreiz uzstājās nelaiķa Roberta Haindmena jaunākais brālis Tomass. Zvērinātie Folkneru attaisnoja, un viņš tieši no tiesas zāles devās pusdienot uz restorānu «Riplijas hotelis». Tur Tomass Haindmens mēģināja viņu nogalināt, bet aizšāva garām.

Tā paša gada oktobrī Viljams Folkners apprecējās ar Elizabeti Vanšu — pret viņas vecāku gribu.

Haindmens vēl vairākkārt mēģināja atriebties Folkne-ram par brāļa nāvi. Galu galā nonāca līdz duelim, kam vajadzēja notikt upes krastā viena vienīga liecinieka klātbūtnē. Tomēr lieciniekam pulkvedim Gelovejam izdevās pierunāt pretiniekus atteikties no divkaujas. Pēc tam Tomass Haindmens uz visiem laikiem pameta šo apvidu.

Turpmāk Viljama Folknera liktenis vēl ciešāk saaudās ar Amerikas Dienvidu vēsturi, kļuva par šīs vēstures sastāvdaļu. Kad sākās karš starp Ziemeļiem un Dienvidiem, viņš saformēja 2. Misisipi kavalērijas pulku, tika ievēlēts par tā pulkvedi un veda savus brīvprātīgos uz fronti, kur viņi piedalījās slavenajā kaujā pie Vēršupītes. Viljams Folkners bija drosmīgs virsnieks, taču pārāk prasīgs

priekšnieks patvaļīgajiem apakšniekiem, viņi atcēla Folk-neru un ievēlēja viņa vietā pulkvedi Stounu. Folkners nespēja paciest tādu pazemojumu, atgriezās Riplijā, savervēja tur citu karaspēka daļu, ko vēlāk nosauca par 7. Misisipi kavalērijas pulku, un atkal atgriezās frontē pulkveža postenī, lai cīnītos ģenerāļa Foresta vadībā.

Pilsoņu karš beidzās 1865. gadā ar dienvidnieku kon-federātu pilnīgu sakāvi. Verdzība tika atcelta, ziemeļu štatu buržuāzija sāka uzbrukumu Dienvidu ekonomikai, iedragājot plantatoru vergturu saimnieciskās un politiskās pozīcijas. 1867. gadā Amerikas Savienoto Valstu kongress pieņēma likumu «Par Dienvidu rekonstrukciju». Saskaņā ar šo likumu Dienvidi tika pakļauti militārai okupācijai, uz turieni sāka plūst ziemeļu buržuāzijas emisāri -- Dienvidos viņus iedēvēja par «sakvojažnie-kiem» —, kuriem vajadzēja organizēt dienvidu štatu likumdošanas sapulču pārvēlēšanu, lai likvidētu plantatoru aristokrātijas politisko kundzību. Vienlaicīgi šie «sakvojažnieki» izmantoja savu politisko ietekmi un paši sarausa bagātības uz plantatoru iedragātās labklājības rēķina.

Dienvidu štatiem sākās ilgstošs un smags ekonomiskā pagrimuma posms. Vergturu Dienvidu lielo zemes īpašnieku agrākais spožums nozuda kā nebijis. Ilustrācijas labad pietiek minēt tādus skaitļus: pirms kara Lafajetas apgabalā, kura centrs ir Oksfordas pilsēta, kur visu mūžu dzīvoja rakstnieks Viljams Folkners, īpašumu vērtība bija sešpadsmit miljonu dolāru, kara beigās — nedaudz vairāk par trim miljoniem, bet 1880. gadā bija nokritusi līdz diviem miljoniem sešsimt tūkstošiem dolāru.

Sis ekonomiskais pagrimums daudzus gadu desmitus noteica Dienvidu garīgo klimatu, radīja izputējušo plantatoru pēcnācējos pesimismu un nevēlēšanos samierināties ar jauno īstenību, bezcerīgu žēlumu pēc zūdošās labklājības.

Pulkvedi Folkneru, pēc visa spriežot, Dienvidu ekonomiskā depresija sevišķi stipri neskāra. Šeit jāpiezīmē, cik nepareizi ieskati ir dažiem. Folknera daiļrades pētniekiem, kuri pieskaita viņu vergturu aristokrātijas pēctečiem un ar to mēģina izskaidrot daudzas viņa daiļrades iezīmes.

Pulkvedis Folkners nepavisam nebija dzimis aristokrāts plantators. Drīzāk viņu var uzskatīt par enerģisku «jaunā tipa» uzņēmēju. Vismaz Folkners nebija noskaņots gaus-

lies par saimniecību izputēšanu un pagrimumu un skumt pēc bijušā, kā to darīja vairums viņa kaimiņu. Viņš rada sevī spēku un enerģiju iet kopsolī ar jauno laikmetu, lau 1868. gadā viņam radās nodoms būvēt dzelzceļa līniju, kas savienotu Ripliju ar Vidējiem Dienvidiem, sniedzoties līdz Midltonai Tenesijas štatā. Par partneri viņš pierunāja vietējo baņķieri un advokātu Ričardu Tēr-rnondu.

Dzelzceļa līniju uzbūvēja četros gados.

Pulkvedis Folkners bija ne tikai drosmīgs avantūrists un veiksmīgs uzņēmējs vien. Izrādījās, ka viņš ir arī izcils literāts. 1880. gadā viņš uzrakstīja romānu «Mem-fisas baltā roze». So melodramatisko romānu, kurā autors attēlo dažus savas dzīves notikumus, it īpaši naidīgās attiecības ar Haindmenu, sākumā publicēja turpinājumos šejienes avīzē «Ripiey Advertiser», ar to, starp citu, paglābjot laikrakstu no bankrota, bet vēlāk romāns iznāca atsevišķā grāmatā tiem laikiem diezgan lielā metienā — 160 000 eksemplāros. Sai epizodei pulkveža Folknera dzīvē nebija gadījuma raksturs — divus gadus vēlāk viņš uzrakstīja un publicēja vēl vienu romānu — «Maza ķieģeļu baznīciņa».

Tomēr literatūra pulkvedim bija tikai izklaidēšanās. Par galveno savā dzīvē viņš uzskatīja dzelzceļa būvi. 1887.—1888. gadā viņš un Tērmonds uzbūvēja līniju līdz Pontokokai. Tad partneriem radās domstarpības. Tērmonds, pēc visa spriežot, bija tikpat valdonīgas un ātras dabas cilvēks kā Folkners.

Galu galā viņi nolēma lozēt ar noteikumu, ka laimētājs atpirks no partnera savu dzelzceļa akciju daļu par cenu, kādu noteiks partneris. Laimēja pulkvedis Folkners. Viņš bija samērā bagāts cilvēks — viņam piederēja 1200 akru liela plantācija, kokzāģētava, dzirnavas, neliela kokvilnas tīrīšanas fabrika, dažas fermas un turklāt diezgan solīds rēķins bankā. Taču ar visu to likās neticami, ka viņš spēs savākt summu, ko nosauca Tērmonds. Un tomēr viņš to spēja. Viņš aprunājās ar bijušajiem cīņu biedriem no 7. kavalērijas pulka, un tie no saviem niecīgajiem ietaupījumiem aizdeva viņam pietiekami daudz naudas, lai viņš varētu izmaksāt Tērmondam pieprasīto summu. Tagad viņu domstarpības izvērtās par atklātu naidu. Šis naids sasniedza augstāko pakāpi, kad abi uzstādīja savas kandidatūras štata likumdošanas sapulces vēlēšanām.

Velētāji balsoja par Folkneru, un tas bija pēdējais piliens Termonda pacietības kausā. Dažas stundas pēc tam, kad bija paziņoti vēlēšanu rezultāti, Tērmonds uz ielas nošāva pulkvedi Folkneru.

Pulkveža mazmazdēls rakstnieks Folkners par šo epizodi saka: «Es neticu, ka Tērmonds bija gļēvulis. Jādomā. vecais bija novedis viņu līdz izmisumam — aizvainojis, izlaidis par viņu daždažādas tenkas, izsmējis viņu. Bez tam vecvectēvs jau bija nogalinājis divus vai trīs cilvēkus. Bet es domāju — ja cilvēks kādu nogalina, tad ar viņu kaut kas notiek, kaut kas mainās viņa raksturā. Vecvectēvs mēdzis teikt, ka viņam esot apnicis nogalināt cilvēkus. Un viņš neesot bijis apbruņots tajā dienā, kad Tērmonds viņu nošāva, kaut gan parasti vienmēr nēsājis līdzi revolveri.»

Tas notika 1889. gadā, astoņus gadus pirms rakstnieka Viljama Folknera dzimšanas.

Arī rakstnieka vectēvs Džons Folkners, kaut gan ne tik spilgta personība kā viņa tēvs, bija ievērojams cilvēks. Viņš bija mantojis pulkveža titulu, taču ļaudis, lai atšķirtu no tēva, viņu sauca par Jauno pulkvedi. Arī viņš darbojās advokatūrā Riplijā, pēc tam, pārcēlies uz Oksfordu, kļuva par Savienoto Valstu prokurora palīgu Zie-meļmisisipi. Turklāt viņš bija Oksfordas 1. Nacionālās bankas prezidents un Ilinoisas Centrālā dzelzceļa pārstāvis.

Džons Folkners krietni nopūlējās, lai pilnveidotu Vecā pulkveža dzelzceļu, taču viņa materiālie apstākļi arvien pasliktinājās un galu galā viņš zaudēja akciju kontrolpaketi. Tieši tāpat viņš zaudēja arī kontroli pār 1. Nacionālo banku, to sagrāba veikls darbonis, ienācējs no laukiem, kāds Džo Parkss. Tūlīt pēc tam Jaunais pulkvedis izņēma no bankas visu savu naudu un spainī aiznesa uz konkurējošo banku laukuma otrā pusē.

Džons Folkners darbojās arī politikā. Tāpat kā viņa tēvs — Vecais pulkvedis, viņš nebija aristokrātisko tradīciju cienītājs un politikā atbalstīja senatoru Vārde-menu, kas vadīja tā saukto «sarkankakļu kustību». Par «sarkankakļiem» dēvēja trūcīgos fermerus nomniekus, kas pūlējās izcīnīt balsstiesības.

Jaunais pulkvedis vecumā kļuva pilnīgi kurls, plikgalvis un ārkārtīgi viegli aizsvilās ātrās dusmās. Redzams, viņam bija visai smags raksturs. Par to liecina

kaut vai tāds atgadījums. Viņa partneris advokāta kantorī bija Lī Rasels, kurš vēlāk kļuva par Misisipi štata gubernatoru. Reiz gubernators Rasels nolēma aiziet pie Folknera viesos. Kad Jaunais pulkvedis atvēra durvis un ieraudzīja, kas aiz tām stāv, viņš uzsauca: «Mister Rasei, mēs esam darīšanu cilvēki, politiski darbinieki, kāda mums var būt ciemos iešana!» — un aizcirta durvis viesim deguna priekšā.

Džons Folkners nomira 1922. gadā un tika apbedīts Oksfordā. Nākamajam rakstniekam Viljamam Folkneram tad jau bija divdesmit pieci gadi — krietna daļa vectēva dzīves bija risinājusies viņa acu priekšā un vēlāk rada atspulgu viņa darbos.

Trešajai Vecā pulkveža pēcteču paaudzei nācās pārciest jaunas grūtības. No viņa saraustās bagātības gandrīz nekas nebija pāri palicis, un mazdēliem vajadzēja pašiem rūpēties par dzīvei nepieciešamo. Šķita, ka ari paši cilvēki kļuvuši citādi, sīkāki: pulkveža Folknera mazdēlam — rakstnieka tēvam — vairs nebija nevienas vectēva spilgtās īpašības.

Jaunā pulkveža vecākais dēls Marijs mācījās Misisipi universitātē, bet to nepabeidza. Pēc tam viņš izmēģināja dažādus darbus, taču atšķirībā no saviem senčiem nevienā neguva panākumus. Viņš strādāja par mašīnistu, pēc tam par revidentu uz dzelzceļa, kas kādreiz bija piederējis viņa dzimtai, par priekšnieku dzelzceļa stacijā Ņūolbenijā, Jūnjenas grāfistes centrā, 35 jūdžu attālumā no Oksfordas. Viņš apprecējās ar Modu Batleru. Tur, Ņūolbenijā, 1897. gadā piedzima Viljams Folkners, nākamais rakstnieks.

1902. gadā Marija Folknera ģimene no Ņūolbenijas pārcēlās uz Oksfordu. Tur viņi sākumā apmetās Jaunā pulkveža skaistajā, vecajā mājā Vēna Barrena avēnijā, bet vēlāk pārcēlās uz namu Sautlamaras ielā.

Jaunajā vietā Marijs Folkners, tāpat kā agrāk, mētājās no viena pasākuma otrā, taču panākumus neguva. Sākumā viņam kopā ar brāli piederēja pārtikas preču veikals, tad viņš iegādājās zirgu stalli un izīrēja ekipāžas, pēc tam nopirka vecu operas namu, kur uzstājās iebraucēju trupas. Kādu laiku viņš tirgojās ar dzelzs precēm. Galu galā, izmantojot senus Folkneru dzimtas personiskos kontaktus, viņš iekārtojās par inspektoru Misisipi universitātē, kur nostrādāja līdz aiziešanai pensijā.

2

BĒRNĪBA un jaunība

Oksfordas pilsēta, līdzīga simtiem tādu pašu pilsētiņu Amerikas Dienvidos... Platas, ēnainas, vīksnām apstādītas ielas, baltas savrupmājas, ko no ielas šķir zaļi zālāji, laukums, ap kuru saspiedušās vecas divstāvu ķieģeļu ēkas, kur koncentrēta visa Oksfordas saimnieciskā dzīve. Laukuma vidū zālājs ar dzelzs iežogojumu. Līdzās iežogojumam stabiņi ar ķēdēm, lai rati neizlauztu žogu. Centrā tiesas nams ar mūra arkām un četrām pulksteņa ciparnīcām tornītī. Katra ciparnīca rāda citādu laiku.

Turpat starp kokiem piemineklis dienvidštatu armijas kareivim ar šauteni pie kājas.

Zem tiesas nama arkām un uz soliņiem koku un krūmu pavēni sēž, tērzē, snauž, smēķē, spļaudās un spēlē šahu pilsētas «tēvi».

Kādā no mājām uz laukuma atrodas 1. Nacionālā banka, kuras prezidents ir Džons Folkners, ko pilsētā dēvē par Jauno pulkvedi.

Divus kvartālus no laukuma Sautlamaras ielā mājīgā namiņā dzīvo Jaunā pulkveža dēls — neveiksminieks Marijs Folkners ar ģimeni. Viņam ir četri dēli, vecākajam vārdā Viljams par godu vecvectēvam, slavenajam pulkvedim Folkneram. Aiz mājas stiepjas dzelzceļa līnija, ko būvējis Vecais pulkvedis, taču tagad tā — diemžēl! — vairs nepieder Folkneru ģimenei.

«Tajā laikā,» atceras Viljama brālis Džons Folkners, «Oksfordu nebojāja bruģis un automobiļi. Mūsu ielas bija no tiem zemes pīšļiem, no kuriem dievs tas kungs tās bija radījis, mūsu zirgiem tās bija labas diezgan, un, ja vasara ielas kļuva pārāk putekļainas un dievs nerūpējās, lai tās aprasinātu lietutiņš, tad mēs paši tās aplaistījām.

Mēs dzīvojām kādā sānielā. Reizēm pa to aizbrauca furgons vai vieglie rati. Ja neņem vērā šos retos gadījumus, galvenokārt mūsu iela tika izmantota ganāmpulka

dzīšanai. Daļai Oksfordas iedzīvotāju nebija pie mājām pilnību, bet govis turēja visi. Pārējā laikā iela piederēja mums. Mēs tur laidām gaisā pūķus, spēlējām beisbolu, i tkojām skriešanās sacīkstes.»

Drīz pēc pārcelšanās uz Oksfordu Folkneru ģimenē pa-ladījās jauna aukle — nēģeriete Kallija Barra, kuru bērni sauca par memmīti. Verdzības laikā viņa bija piederējusi bagātam plantatoram pulkvedim Barram. Gandrīz visi vergi pēc atbrīvošanas pieņēma savu bijušo īpašnieku uzvārdu.

Maza, kalsna, ar lakatiņu un cepurīti galvā, vienmēr ģērbusies iecietinātā kleitā un priekšautā, ar zelējamās tabakas plāksnīti mutē, memmīte arvien stāvēja atturīgi maliņā, kad bērni spēlējās, vai klusi sēdēja parastajā vietā viesistabā pie kamīna. Kā atceras Marijs, viens no Viljama jaunākajiem brāļiem, «viņa bija apveltīta ar stipru gribu un nemaldīgu labā un ļaunā izjūtu».

Bērniem patika staigāt pa mežu. Tajos laikos Oksfordā tas grūtības nesagādāja — vajadzēja tikai iziet no pagalma pa sētas vārtiņiem. Jaunāko brāli Dinu, kamēr tas vēl bija mazs, memmīte nesa, pārējie gāja paši. Pavasarī viņi meklēja putnu ligzdas, mācījās pazīt putnus. Zēniem vajadzēja atrast ligzdu, uzkāpt kokā un paņemt olu kolekcijai. Galveno darba daļu pienācās veikt Billijam, kurš bija visvecākais un visstiprākais. Līdz pusei kokā parasti uzrāpās nākamais brālis Marijs, bet apakšējie zari palika Džonam. Rudenī viņi vāca riekstus un noglabāja tos namiņā pagalmā aiz mājas.

Mežā viņi arvien sakūra lielu ugunskuru, memmīte cepa uz uguns no mājas līdzi paņemtos plācenīšus un stāstīja dažādus brīnumainus atgadījumus par trušiem, vāverītēm, putniem un citiem sīkiem dzīvnieciņiem.

Kad bērni paaugās, viņi uzzināja no memmītes daudz par savu apvidu. Karolīnai Barrai bija sešpadsmit gadu, kad viņu atbrīvoja no verdzības, un viņas atmiņā glabājās daudz nostāstu par seniem laikiem, par melno vergu bezcerīgo dzīvi, par karu starp Ziemeļiem un Dienvidiem. Billijs aizgrābts klausījās šajos nostāstos un saglabāja tos atmiņā.

Viņš auga jautrs un dzīvespriecīgs. Līdz ar jaunākajiem brāļiem viņa pastāvīgie rotaļu biedri bija māsīca Sallija Vilkinsa un kaimiņiene Estella Oldema, maza,

skaista meitene, kura jau tolaik bija iekarojusi Billija Folknera sirdi. Viņš draudzējās arī ar daudziem pilsētas un lauku zēniem.

Billijam patika lasīt un it īpaši zīmēt, viņš aizrautīgi zīmēja grāmatās, ko lasīja. Pieaugušie pareģoja zēnam mākslinieka nākotni, uzskatīdami, ka viņš mantojis talantu no mātes, kas labi zīmēja, un mātesmātes, kura savā laikā bija aizrāvusies ar skulptūru.

Tomēr tas nepavisam nenozīmēja, ka Billijs bija priekšzīmīgs, kluss bērns. Kā mēdza sacīt vecmāmiņa, «tas puika trīs nedēļas mēnesī ir gluži kā eņģelis, bet ceturto — gatavais velnēns».

Laikam tieši «ceturtajās nedēļās» notika tādi pārdroši pasākumi kā, piemēram, mēģinājumi ķīmijā un fotogrāfijā ar uzliesmojumiem, kuros brālim Džonam tika apsvilinātas uzacis. Vai arī tā reize, kad Billijs nolēma izpētīt, kā jutīsies cāļi, ja tos iemērks spainī ar krāsu, un visi divpadsmit cāļi kļuva par viņa ziņkāres upuriem.

Kā visus Folkneru ģimenes vīriešus, Billiju neatvairāmi pievilka lokomotīves. Dienvidmisisipi un Luiziānā augļi un dārzeņi nobrieda agri, un apmēram divus mēnešus ilgi garām Oksfordai gāja uz ziemeļiem vilcieni ar šīm Dienvidu veltēm. «Billijs, Džons un es,» atceras Ma-rijs Folkners, «piecēlāmies agri un steidzāmies pa putekļainajām ielām uz augstu uzbērumu, no kura bija labi pārredzama dzelzceļa līnija, un gaidījām tur, kamēr atskanēja pirmā «ogu vilciena» — kā mēs tos saucām — svilpe. Pēc svilpiena jau ilgi pirms vilciena parādīšanās Billijs uzminēja ne tikai lokomotīves numuru, bet arī mašīnistu, kurš turēja šīs svilpes auklu. «Tas ir 1102. numurs ar misteru Makleuodu,» Bills sacīja. Viņš pazina visus lokomotīvju tipus un paskaidroja mums to atšķirības. Mūsu tēvs pazina daudzus mašīnistus, un šīs pazīšanās dēļ mums dažreiz ļāva pabraukties uz lokomotīves, iemest kurtuvē kādu lāpstu ogļu un paraut svilpes auklu.»

Pēc tam šo Billa aizraušanos nomainīja cita — lidojumi. Vasaras beigās Oksfordā parasti notika gadatirgus. Uz laukuma tika saceltas brezenta būdas, kur fermeri izlika pašas skaistākās kukurūzas vālītes, vislielākos kartupeļus, bet viņu sievas — pīrāgus un burkas ar ievārījumu un konservētiem dārzeņiem. Tur saplūda visdažādāko preču tirgotāji, parādījās būdas, kur varēja

noskatīties čūsku dresētājus, «mežoni no Borneo salas», kurš bija pieķēdēts pie sola un grauza kaulu.

Tad kādreiz kļuva zināms, ka Oksfordā iebraucis cilvēks, kas pacelšoties gaisā ar balonu. Visa pilsēta saviļņojās, bet par visiem vairāk Bills un viņa brāļi. Priekšnesumam paredzētajā dienā zēni izmanījās pa sētas vārtiņiem un pa galvu pa kaklu joza uz laukumu. Tur viņi ieraudzīja aizraujošu skatu — milzīgs, pelēks maiss bija ar virvēm piesiets pie zemē iedzītiem mietiņiem, bet zem tā bedrē sakurts ugunskurs, kuram vajadzēja gādāt siltu gaisu balona piepildīšanai. Garš nēģeris piemeta ugunskurā ogles un laiku pa laikam pasniedza gaiskuģo-tājam viskija pudeli. Visi skatītāji bija nokvēpuši melni. Mazais Džons skatījās apkārt, baidīdamies, ka viņus neierauga māte vai Kallija. Bet Bills viņu mierināja: «Nebaidies, viņa tā kā tā mūs nepazīs.» Zēni bija no galvas līdz kājām noķepuši ar melniem, taukainiem kvēpiem, acis asaroja, tomēr viņi jutās laimīgi.

Beidzot pienāca mirklis, kad gaiskuģotājs uzsauca nēģerim: «Cērt pušu, velns parāvis!» — nēģeris ar cirvi pārcirta virves, un balons sāka lēnām celties uz augšu, nesdams līdzi nelielu grozu, kurā sēdēja gaiskuģotājs. Viegls vējiņš nesa balonu tieši uz Folkneru mājas pusi. Bills uzreiz aptvēra to un skriešus rāva brāļus pakaļ balonam pāri citu māju pagalmiem, sakņu dārziem, žogiem. Balons pamazām zaudēja augstumu un nolaidās tieši Folkneru pagalmā, kur stāvēja māte un Kallija. Tur balons līdz ar grozu nokrita tieši uz vistu kūts jumta. Kallija Barra nolēma, ka pienācis brīdis aizstāvēt ģimeni, un apņēmīgi devās uz vistu kūts pusi, bet tajā mirklī viņas abas ieraudzīja trīs zēnus — notriepušos, saskrāpētus, saplēstā apģērbā. Gaiskuģotājs izmantoja apjukumu, nošļūca no jumta un metās bēgt. Kallija Barra drūmi jautāja: «Mis Moda, ko mēs darīsim ar tiem puikām?» Puikas paši zināja, kāda būs atbilde.

No šīs dienas Billijs sāka sapņot par lidošanu. Žurnālā «American Boy» viņš atrada shēmu un instrukciju, kā pašam uzbūvēt lidaparātu, un pierunāja brāļus un draugus īstenot šo grandiozo ieceri. Šķūnī viņi iekārtoja darbnīcu un sanagloja rāmi pēc zīmējuma žurnālā. Segumu gatavoja no vecām avīzēm un miltu līmes, tāpat kā taisa pūķus. Billijs vadīja visus darbus un arī izvēlējās vietu lidojumam — trīs metrus augstu krauju, kurai pakājē

bija smilšu bedre. Billijs paskaidroja, ka šāda krauja viņam vajadzīga, lai lidaparāts varētu uzņemt augstumu.

Dabiski, ka Billijs piešķīra sev tiesības būt pirmajam izmēģinātājam. Nēģeri palīdzēja viņiem aiznest planieri uz krauju. Billijs ierāpās ļodzīgajā ierīcē, nēģeri iešūpoja lidaparātu un meta, bet... spārni palika viņiem rokās. Korpuss turpat gaisā sašķīda gabalos, un Billijs nogāzās lejā uz smiltīm.

Kopš pašas bērnības Billijam bija stāstnieka talants, viņš lieliski prata stāstīt brāļiem un draugiem brīnumu pasakas, teiksmas par indiāņiem. Daļu sižetu viņš aizguva no grāmatām, daudzus izdomāja pats. Ne velti viņa māsīca Sallija atceras: «Kad Billijs kaut ko stāstīja, nekad nevarēja saprast, vai tā taisnība, vai viņš pats visu izdomājis.»

Reiz Mis Moda ievēroja, ka viens no dēla draugiem, Fricis Makelrojs, katru vakaru kopā ar Billiju ierodas viņu mājās. Pie brāļiem Folkneriem bieži nāca kaimiņu bērni un viņi paši gāja ciemos, taču tas, ka viens un tas pats zēns nāk katru vakaru, viņai likās dīvaini, un viņa nolēma pavērot, kāpēc tas tā. Jāpaskaidro, ka Bītla pienākums bija ik dienu atnest no šķūņa dažus spaiņus ogļu. Un Mis Moda atklāja, ka Fricis Makelrojs katru vakaru iet kopā ar Billu uz šķūni, pieber divus spaiņus ar oglēm; pie kam Billijs tikai stāv blakus, pēc tam Fricis nes spaiņus uz māju, bet Billijs soļo viņam blakus. Un tā tas turpinājās diendienā. Galu galā māte noskaidroja iemeslu: Billijs stāstīja Fricim teiksmas turpinājumos, pārtraukdams katru reizi tādā vietā, lai Fricim būtu interesanti nākt otrā dienā un uzzināt, kas notiek tālāk. Bet Fricis Billa stāstu dēļ labprāt darīja viņa darbu.

Astoņu gadu vecumā Folkners sāka iet skolā. Kā atceras Hols Kallens, Billa skolas biedrs, viņš bijis «viens no diviem visspējīgākajiem skolniekiem klasē» un izcēlies ar prasmi zīmēt. Neapšaubāms ir tas, ka Bills Folkners divos gados beidza četras klases. Hola Kallena vecākais brālis Džons, kurš vēlāk draudzējās ar Folkneru, kopā gāja medībās un uzrakstīja par viņu atmiņu grāmatu, izsakās: «Kad es gāju skolā, Folkners vēl bija puišelis, divas klases jaunāks par mani, turklāt maza auguma saviem gadiem. Skolas pagalmā viņš bieži vien stāvēja nomaļus, es nekad netiku redzējis, ka viņš daudz spēlētos ar citiem bērniem. Viņš vairāk bija klausītājs

nekā stāstītājs, tomēr visi viņu mīlēja un neviens nesauca par memmesdēliņu.»

Billijam Folkneram nepatika spēlēt kovbojus un indiāņus, nepatika cīkstēties. Taču viņš labprāt spēlēja beisbolu un futbolu un reiz pat salauza degunu, spēlēdams par pussargu Oksfordas fut.boikomandā pret tās tradicionālo pretinieku — Holispringsas komandu. Viņš piedalījās visos skolas pasākumos, agri sāka sacerēt parodijas un dzejoļus, zīmēt karikatūras Divpadsmit gadu vecumā viņš izdeva rokrakstā avīzi, kas «ziņoja par notikumiem Sautielā», un pārdeva to par centu eksemplārā. Vēlme kļūt par rakstnieku viņā modās agri, Billija skolas biedrs Leo Gelovejs atceras, ka trešajā klasē uz skolotājas jautājumiem, par ko viņš vēlas kļūt, Bills vienmēr atbildējis: «Es gribu kļūt par rakstnieku tāpat kā mans vecvectēvs.»

Kaut ari ļoti spējīgs, Bills Folltners nepavisam nebija uzcītīgs skolnieks, viņš mācījās tikai tos priekšmetus, kas viņu interesēja. Viņš pats vēlāk par skolas laiku savā dzīvē izsakās tā: «Es pabeidzu jaunākās klases, divus gadus mācījos vecākajās, bet tikai rudenī, lai spēlētu fut-bolkomanaā; vecāki galu galā to uzzināja ...»

Līdzās futbolam viņam bija daudz citu aizraujošu nodarbību. Viena no tādām kaislībām, kas viņam palika visu mūžu, bija zirgi. Tieši tajā laikā Billa tēvam piederēja zirgu stallis un ekipāžas, ko viņš izīrēja. Folkners atceras: «Es uzaugu tikpat kā sava tēva staļļos. Kā vecākais no četriem dēliem es samērā viegli izvairījos no mātes ietekmes, jo tēvs uzskatīja, ka man pats galvenais — mācīties amatu. Domāju, ka būtu līdz šim laikam nodarbojies ar zirgiem, ja to vietā nebūtu nākuši automobiļi.»

Par interesantu atgadījumu, kas noticis apmēram šajā laikā, Folkners reiz pastāstīja, tikdamies ar Virdžīnijas universitātes studentiem. Uz jautājumu, kā radies sižets par lāsumainajiem zirgiem, kas vispirms izmantots par pamatu stāstam, pēc tam iekausēts romānā «Ciemats», Folkners atbildēja: «Reiz es nopirku vienu tādu zirgu, Tie bija sastopami mūsu apvidū, ik vasaru kāds atdzina jaunus. Tie bija Rietumu ganībās izaudzētie dārkie poniji, tos atdzina uz mūsu pilsētu un pārdeva izsolē par trim četriem līdz sešiem septiņiem dolāriem. Un es nopirku vienu par 4 dolāriem 75 centiem. Atceros, man

toreiz bija desmit gadu. Manam tēvam tai laikā piederēja zirgu staļļi, un pie viņa strādāja dūšīgs vīrs, sešarpus pēdas garš, divsimt mārciņu smags, bet prāta viņam nebija vairāk kā desmit gadu zēnam. Man iekārojās tāda zirdziņa, un tēvs sacīja: «Labi, ja jūs ar Basteru varat nopirkt kādu par to naudu, ko tu esi sakrājis, tad pērciet.» Un tad mēs devāmies uz izsoli un nopirkām zirgu par 4 dolāriem 75 centiem. Atvedām to mājā, gribējām iebraukt, mums bija divriči, iztaisīti no ratu priekšas, ar dīseli, bet ar to zirgu mēs bijām iekrituši — tas bija īsts zvērs, kurā nav itin nekā no mājas dzīvnieka. Galu galā Basters pateica, ka viss kārtībā, mēs uzmetām zirgam uz galvas maisu un pievedām atskāpeniski pie ratiem, divi nēģeri to iejūdza, pievilka streņģes, mēs ar Basteru uzrausāmies uz sēdekļa, un Basters nokomandēja: «Labs ir, puiši, laidiet vaļā!» Viņi norāva maisu zirgam no galvas. Zirgs metās pāri pagalmam — uz lielajiem vārtiem, viens ritenis aizķērās vārtos, mēs sagāzāmies uz otra, Basters sagrāba mani aiz apkakles un izmeta ārā, pēc tam izlēca pats. Rati sašķīda gabalgabalos, bet zirgu atradām jūdzi no pagalma. Iejūgu tas bija norāvis. Tomēr tā mums bija laba mācība. Zirgu mēs paturējām un iejājām, galu galā es sāku jāt ar to. Man šis zirgs bija mīļš, tāpēc ka tas piederēja man. Es to biju nopircis pats par savu naudu.»

Jau bērnībā Bills iemīlēja dabu, medības. Klejojumos pa Oksfordas apkārtni zēns bieži vien nonāca savu draugu Kallenu fermā, kas atradās pie Oldtompsona ezera, iemīļotas vietas, kur pastāvīgi pulcējās zēni. Džons Kallens raksta: «Viljams bieži peldējās un bradāja pa ūdeni kopā ar mums, medīja putnus un ūdensžurkas ar savu 22. kalibra bisi. Viņš labprāt klausījās manos stāstos par medībām, izprašņāja par dzīvi mežos. Mēs abi bieži klejojām pa mežiem un runājām par visu to. Viņš nejautāja pārāk daudz, kā mēdz pilsētas zēni. Viņam tikai patika klaiņot pa mežiem un visu novērot.»

Medības šajā apvidū nebija tikai izklaidēšanās vai sports, drīzāk tas bija svinīgs rituāls, kas simbolizēja vīrišķību, drosmi, pilnīgu vienotību ar dabu. No senseniem laikiem, gadu no gada katru rudeni grupa mednieku no Oksfordas un Lafajetas apgabala devās uz pulkveža Stouna medību nometni Misisipi deltā. Tur bija pirmatnīgi biezokņi, kur dzīvoja lāči, brieži, kur medniekiem

1)1 ja pilna vaļa. Džons Kallens atceras, ka tolaik, kad viņš sācis medīt deltā, «tur bija tūkstošiem kvadrātjūdžu neskarta meža ārkārtīgi auglīgās augsnēs, ko gadsimtiem Ilgi bija sanesusi Misisipi no visa baseina. Vecajos, labajos laikos mēs ņēmām līdzi asu cirvi, kad gājām medīt lāčus deltas mežos. Koki tur bija tik lieli, ka divsimt mārciņu smags lācis, glābdamies no mūsu suņiem, ielīda koka dobumā, un mums vajadzēja koku nocirst.»

Bills Folkners jau zēna gados iesaistījās šajā lieliskajā vīru nodarbībā, ko sauc par medībām. Vēlāk stāstā «Lācis» viņš mēģināja parādīt tās izjūtas, kādas pārdzīvo pusaugu zēns, nokļuvis mežā un piedalīdamies medībās kopā ar vīriešiem.

«Viņam bija sešpadsmit. Jau sešus gadus viņš gāja medībās kopā ar pieaugušajiem. Jau sešus gadus viņš klausījās jaukākās sarunas pasaulē. Sarunas par tāliem, lieliem mežiem, tik nozīmīgiem un veciem, kādus neminēja neviens dokuments — ne tie, kurus bija parakstījuši baltie, savā naivumā uzskatīdami, ka nopirkuši kādu gabalu meža, ne indiāņi, kas nežēlīgi krāpās, izlikdamies, ka viņiem ir tiesības uz mežu, ko viņi pārdod; mežs nav ne pērkams, ne pārdodams... Balsis skanēja rāmi un svinīgi, vīri atcerējās un apsvēra, un pārsprieda, un apkārt bija trofejas — bises un ragi, un ādas, sakārtas pie sienām pilsētas namu bibliotēkās vai plantāciju kantoros, vai (un tas bija visjaukāk) turpat medību nometnēs, kur karājās nesadalītie, vēl siltie liemeņi un vīri, kas zvērus nošāvuši, sēdēja pie kamīna, kurā dega malkas šķilas, ja bija mājas un kamīns, bet, ja to nebija, tad brezenta telšu priekšā ap lielu ugunskuru, no kura cēlās liesmas un dūmi.»

Piecpadsmit gadu vecumā Viljams Folkners nošāva pirmo briedi.

Vēl cits gadījums no dzīves, cietsirdīgs, necilvēcisks, uz mūžu iespiedās zēnam emocionālā atmiņā. Viljamam bija vienpadsmit gadu, kad Oksfordā satracinātu balto rasistu pūlis nolinčoja nēģeri, ko apvainoja baltās sievietes slepkavībā. Šo bandu vadīja un aicināja uz izrēķināšanos bijušais ASV senators Salivans. Pūlis uzlauza cietuma durvis un iebruka kamerā, kur sēdēja apvainotais, to nošāva, pēc tam mirušo izvilka uz laukuma, uzmeta cilpu kaklā un ar mašīnu aizvilka līdz tuvākajam kokam, kurā pakāra līķi, iepriekš noraujot tam visas drēbes.

Billijs Folkners nebija klāt, kad notika šī izrēķināšanās, bet zēni skolā satraukti stāstīja cits citam visos sīkumos par šo drausmīgo notikumu. Pēc vairāk nekā diviem gadu desmitiem Folkners atveido šo skatu romānā «Gaisma augustā».

Vispār garīgā atmosfēra, kurā auga Folkners, kurā veidojās viņa morālā stāja, bija ļoti specifiska. Šo atmosfēru bija radījuši tieši šim apvidum un šiem laikiem raksturīgie sarežģītie ekonomiskie un politiskie procesi.

Amerikas Dienvidi, pārcietuši sakāvi pilsoņu karā un smago rekonstrukcijas periodu, tolaik dzīvoja dīvainu, kūtru, it kā iluzorisku dzīvi. No aristokrātu plantāciju bijušās labklājības nekas nebija palicis, lauku baronu pēcteči kļuva nabagi. Zeme tika noplicināta, ziemeļnieki gan bija «atbrīvojuši» nēģerus, taču. viņi palika tādi paši vergi, viņus verdzināja ekonomiskā kundzība, kura bija bezvārda, nežēlīga un diezin vai šķiroja vairākkārt bankās ieķīlāto neauglīgo zemes gabaliņu nabadzīgos nomniekus baltajos un melnajos. Jaunā ēra, kuras karogā rakstīti vārdi par brīvu privāto iniciatīvu un komercijas uzplaukumu, nesa līdzi sabrukumu un trūdēšanu. Par piemēru tam var noderēt mežrūpniecības sabiedrību darbība Misisipi deltā — tās nesaudzīgi izcirta mežus, tā sapostot augsni, iznīcināja senās medību vietas, izkropļoja zemi ar rētām — savas plēsonības pēdām.

Tagadne bija pelēka, bēdīga, bezcerīga. Nākotne nesolīja nekā laba. Atlika vienīgi pagātne. Un, jo vairāk attālinājās šī pagātne, jo skaistāka tā likās jaunajām paaudzēm, tā ietinās jauku leģendu dūmakā. Šīs leģendas laika ritumā, kā vēlāk rakstīja Folkners, «kļuva arvien krāšņākas un bagātākas, līdzīgi vīnam iegūdamas cildenu aromātu».

Ievērības cienīga saruna par šo tematu notiek romānā «Absalom, Absalom!» starp diviem Harvarda universitātes studentiem — ziemeļnieku Šrivu un dienvidnieku Kventinu Kompsonu no Džefersonas. Šrivs saka:

«— Es tikai gribu saprast, ja tas ir manos spēkos, un es nezinu, kā to labāk pateikt. Tāpēc ka ir kaut kas tāds, kā mums, ziemeļniekiem, trūkst. Un, ja arī kādreiz ir bijis, tad ļoti sen, viņpus okeāna, tāpēc mums nav nekā, uz ko mēs varētu paskatīties katru dienu, un tad tas ikreiz mums atgādinātu. Mēs nedzīvojam starp

■■ik,mtajiem vectētiņiem un atbrīvotajiem nēģeriem... im lodēm, kas iestrēgušas ēdamgaldā, un kaut ko tam-l '<izīgu, kas vienmēr mums atgādinātu to, ko nekad nepukst aizmirst. Kas tas ir? Kas jums ir apkārt, ko jūs glabājat sevī? Taču neko līdzīgu tukšumam, kur klīst rēgi un nesavaldāms ļaunums, lepnums uz to, kas noti-( is un zudis pirms piecdesmit gadiem? Neko līdzīgu dzimtas mantojumam, kas pāriet no tēva dēlam un atkal no tēva dēlam, zvērestam nekad nepiedot ģenerālim Šermanam, tā ka mūžu mūžos, kamēr jūsu bērnu bērni radīs bērnus, jūs nebūsiet nekas cits kā pie Ma-nasasas pēc Piketa pavēles nogalināto pulkvežu mantinieki?

— Pie Getisburgas, — izlabo dienvidnieks Kventins. — Tu to nespēj saprast. Lai to saprastu, vajag piedzimt tur.»

Vergturu Dienvidu pagātne, kuras labklājība, bagātība un slava, spožums un greznība dibinājās uz asinīm, varmācību, uz necilvēciskām melno vergu ciešanām, šajās leģendās ieguva Pazaudētās Paradīzes izskatu — tur visi vīrieši bija bezbailīgi bruņinieki, pašaizliedzīgi, drosmīgi karotāji un galanti kavalieri, visas sievietes — godīgas un kārtīgas skaistules, tur kungi izturējās pret saviem vergiem tēvišķīgi gādīgi, bet vergi viņiem atmaksāja ar uzticību un mīlestību.

Uzņēmīgā zēna iztēli, protams, īpaši spēcīgi ietekmēja stāsti par karu starp Dienvidiem un Ziemeļiem. Šie nostāsti, šīs atmiņas mājoja daudzu kara dalībnieku un aculiecinieku sirdīs. «Kad es vēl biju zēns,» atceras Folk-ners, «ap mani bija daudz cilvēku, kas dzīvojuši pilsoņu kara laikā, un es kāri tvēru šīs ziņas — es biju taisni piesātināts ar tām.»

Citreiz viņš sacīja:

«Es atceros vecos vīrus, pilsoņu karā kritušo piemiņas dienā viņi izvilka veco, pelēko, novalkāto karavīru formas apģērbu un salūkoja veco kaujas karogu. Jā, es atceros ikvienu no viņiem.» Taču. vēl vairāk par karu viņš dzirdēja no savām krustmātēm, vecām meitām, «kuras,» kā viņš izteicās, «nekad neatzina sakāvi karā». Šīs vecās sievietes bija palikušas nesamierināmas, un tieši viņas glabāja un stāstīja leģendas par Dienvidu «slaveno» pagātni. Folkners mēdza stāstīt anekdotisku gadījumu ar vienu no šīm savām krustmātēm, kura

dievinājusi kino, un, kad pilsētā atvesta filma «Vējiem līdzi», kas uzņemta pēc Margaritas Mičelas ievērojamā romāna ar tādu pašu nosaukumu un cildina dienvidnieku konfederātu varoņdarbus karā, viņa sajūsmināta devusies uz kino. Bet, tiklīdz uz ekrāna parādījies ģenerālis Šermans, ziemeļnieku armijas komandieris, viņa piecēlusies un izgājusi no zāles. «Viņa bija samaksājusi krietnu summu par biļeti,» Folkners sacīja, «tomēr negribēja sēdēt un skatīties uz Sermanu.»

Lieliskajās, iluzorajās leģendās par pagātni īpašu vietu Billa Folknera uztverē ieņēma viņa vecvectēva tēls, kuram par godu viņam bija dots vārds Viljams. Nav jāaizmirst, ka Viljams Folkners piedzima tikai astoņus gadus pēc Vecā pulkveža bojāejas. Vēl dzīvoja daudzi cilvēki, kas pazina Veco pulkvedi, un viņš pats vēl šķita mītam šajā pasaulē. «Kaislības Riplijā,» atceras Folkners, «vēl nenorima līdz ar pulkveža nāvi un Tērmonda aizbraukšanu. Es pats atceros, kad zēna gados biju Riplijā, tur gadījās sastapt cilvēkus, kuri pārgāja uz ielas otru pusi, lai nevajadzētu apstāties un sarunāties.»

Pulkveža Folknera tēls šajā apvidū bija ieguvis leģendāru nokrāsu, un tas ļoti patika viņa mazmazdēlam, atbilda tā romantiskajiem priekšstatiem par pagātni. «Ļaudis Riplijā,» Folkners saka, «runā par viņu tā, it kā viņš dzīvotu kalnos vai kaut kur citur un jebkurā mirklī varētu ierasties. Dīvaini: viņu pazina daudz cilvēku, bet nav divu tādu, kas vienādi viņu atcerētos vai līdzīgi aprakstītu. Vieni saka, viņš bijis maza auguma, citi dievojas, ka viņš bijis divus metrus garš... Nekas nav atlicis no senā īpašuma, nav mājas, nav plantācijas, nekas nav atlicis no viņa pasākumiem, ir tikai statuja. Bet^viņš auļo pa šo apkārtni kā dzīvs. Tas man patīk labāk.»

Šo dzīvās leģendas izjūtu, neredzamo Vecā pulkveža klātbūtni Folkners mēģina parādīt romānā «Sartoriss», kura varonim pulkvedim Džonam Sartorisam viņš piešķīris daudzus sava vecvectēva biogrāfijas vilcienus. Folkners rakstīja par viņu kā par «lielmanīgu ēnu, kas valdīja pār māju un tās dzīvi, un pār visu apvidu, kuram cauri gāja viņa būvētais dzelzceļš».

Katrā ziņā Vecā pulkveža «lielmanīgā ēna» valdīja pār mazmazdēla dvēseli, saviļņoja viņa iztēli, mocīja ar

miglainām vēlmēm. Zēnam gribējās būt līdzīgam vecvectēvam, būt viņa slavas, viņam veltīto leģendu cienīgam, /mis sapņoja par drosmi, varoņdarbiem.

Met dzīve visapkārt bija pelēcīga un neinteresanta. Viljams Folkners uzskatāmi pārliecinājās, kā bija izku-i.ik Vecā pulkveža iegūtais īpašums, kā tikai triju paaudžu laikā ģimenes materiālais stāvoklis nonācis līdz pilnīgam sabrukumam. Jau Vecā pulkveža dēls, Vil-laina vectēvs, bija zaudējis krietnu daļu tās uguns, tā pāri plūstošā dzīves spēka, ar kādu darbojās pulkvedis i olkners. Bet Vecā pulkveža mazdēls, Viljama tēvs, bija noripojis vēl dažus pakāpienus zemāk pa sabiedriskā stāvokļa kāpnēm. Nevienā no viņa daudzajiem pasākumiem viņam neveicās. Zēnam bija kauns atzīties pašam sev, bet sirds dziļumos viņš saprata, ka tēvs ir neveiksminieks, nav mantojis nekā no sava vectēva un pat tēva enerģijas un uzņēmības.

Savienoto Valstu kartē vairs nevarēja atrast pirmatnīgu, neskartu vietu, kur varētu doties drosmīgs cilvēks un pats savām rokām iegūt sev vārdu un bagātību, kā to kādreiz bija izdarījis vecvectēvs. Nebija karu, kur varētu iekarot slavu. Taču zēna romantiskais dvēseles noskaņojums meklēja izeju no mazās provinces pilsētiņas pelēcīgās ikdienas.

Viljams Folkners atrada savu ceļu — viņš aizrāvās ar romantisko poēziju, pats sāka rakstīt dzejoļus. Viņš jau agrāk labprāt lasīja. Par galveno grāmatu avotu viņam noderēja vectēva bibliotēka; vectēva gaume, pēc paša Folknera vārdiem, «aprobežojās ar visvienkāršāko, tiešāko romantiku, apmēram Skota un Dimā garā».

No daždažādajām vectēva bibliotēkas grāmatām viena ietekmēja zēnu sevišķi spēcīgi. Tas bija poļu rakstnieka Henrika Senkeviča romāna «Pans Volodijevskis» tulkojums. Zēnam, kurš kopš agras bērnības klausījies stāstus par pilsoņu karu, imponēja šis romantiski svinīgais vēstījums par neprātīgi drosmīgiem bruņiniekiem šļah-tičiem, par brīnišķīgām, uzticīgām daiļavām.

Nav ko brīnīties, ka zēnu tā sajūsmināja Senkeviča romāns: ne vienas vien paaudzes zēnus gan pirms Folknera, gan pēc viņa ir savaldzinājuši pana Volodijevska aizraujošie piedzīvojumi. Ievērības cienīgs ir kaut kas cits — zēnu pārsteidza un visu mūžu viņa atmiņā sagla-

bājās Senkeviča romāna priekšvārds, kur bija sacīts, ka šī grāmata uzrakstīta, lai «pacilātu cilvēku sirdis».

Tagad viņš bija atradis sev jaunu, burvīgu pasauli — poēzijas pasauli. «Sešpadsmit gadu vecumā,» atceras Folkners, «es atklāju Svinbērnu. Vai, labāk sakot, Svin-bērns atklāja mani, izlēcis no manas jaunības izmocītās zemapziņas kā lielceļa laupītājs, padarot mani par savu vergu. Mana garīgā dzīve tajā laikā bija tik pilnīgi aizklāta ar ārēju neīstumu — redzams, tas man toreiz bija nepieciešams, lai pasargātu neskartu savu garīgo viengabalainību, — ka es līdz šai dienai nespēju skaidri pateikt, cik dziļi tas mani aizkustināja, cik dziļas pēdas no tā palika manā apziņā. Tagad man šķiet, ka es tajā neieraudzīju neko citu kā izdevīgu gadījumu, kurā varēju ietilpināt savas trauksmainās emocionālās idejas, tās nesalaužot. Tikai pēc daudziem gadiem es atklāju, ka tas ir kaut kas vairāk par spalgu un spīvu skaņu, vairāk nekā asiņu un nāves, un zelta, un katrā ziņā jūras ārējais slavinājums,»

Šajā izteikumā svarīgs viss — gan pusaudža garīgā noskaņojuma atspoguļojums, pusaudža, kurš, pats vēl to neapzinādamies, tiecas pēc romantiskas poēzijas, pēc cēlu jūtu poēzijas, kas tāla pelēcīgajai ikdienībai, gan jaunībai raksturīgā neprātīgā aizraušanās ar poēziju, pilnīga un bezgalīga nogremdēšanās tajā. Taču ne mazāk svarīgs ir arī kaut kas cits — «dvēseles viengabalainības» saglabāšanas labad pieņemtā ārējā neīstuma atklāta atzīšana. Šī atzīšana liecina par dvēseles neiederību īstenībā, par jaunekļa tiekšanos iegūt ko tādu, ar ko varētu norobežoties no sīkumainības, no sadzīves šaurības, kurai trūkst augstu ideālu, norobežoties tāpēc, lai saglabātu «dvēseles viengabalainību».

Viņš ar sirdi un dvēseli iegremdējās angļu dzejnieku romantiķu — Šellija, Kītsa, Koldridža pasaulē. Viljama Folknera dvēseles stāvoklim imponēja viņu sludinātā aiziešana no dzīves augstās gara sfērās, antīkā skaistuma pasaulē, varonības un daiļuma pasaulē.

Aizraušanās ar citu dzejoļiem nenovēršami iedveš vēlēšanos rakstīt pašam savus. Tā notika arī ar Folkneru. Viņš kļuva kautrīgs, nesabiedrisks, pārstāja piedalīties sporta spēlēs ar sava vecuma zēniem, mazāk vērības sāka veltīt skolai, bieži kavēja stundas, mācījās tiksi tos priekšmetus, kas viņu interesēja. Viņš daudz lasīja —

i.ipat kā agrāk bez īpašas izvēles, klejoja pa Oksfordas npkārtni, nododamies trauksmainiem sapņiem, ilgi sē-deja pie papīra lapas, pūlēdamies ietvert dzejas rindās miglainos tēlus, kas zibēja viņam domās.

Protams, viņa dzejošanā netrūka arī banālas jaunekļa pozas. Vēlāk viņš pats diezgan atklāti rakstīja par to — ka arvien ironizēdams pats par sevi, viņš atzinās, ka sācis dzejot, lai gūtu panākumus pie meitenēm, ap kurām lolaik lakstojās, un aiz «jauneklīgas lepnības parādīt, ka .ilšķiros no citiem mazās pilsētiņas iedzīvotājiem».

Iespējams, ka šai tieksmei pašam sevi apliecināt arī bija zināma loma — grūti neticēt pašam Folkneram, kaut arī viņam patika maldināt žurnālistus, kas viņu intervēja, un pasmieties par tiem. Taču ir ļoti labi zināms, ka tikai no pozas, tikai no jauneklīgas cenšanās apliecināt sevi kā personību dzejnieki nekad nav radušies. Tātad ir bijis arī kaut kas cits, daudz būtiskāks — nesavtīga un patiesa aizraušanās ar poēziju. Daudzus gadus vēlāk, runājot par savu 1933. gadā publicēto dzejoļu grāmatu «Zaļais zars», Folkners uzsvēra: «Tā ir uzrakstīta laikā, kad mēdz rakstīt dzejoļus — septiņpadsmit, astoņpadsmit, deviņpadsmit gadu vecumā —, kad dzejoļus raksta aiz patikas rakstīt dzejoļus un nedomā par to publicēšanu, šāda doma nāk vēlāk.»

«Oksforda bija tikpat ideāla vieta nodarbēm literatūrā kā jebkura cita Dienvidu pilsētiņa. Tur nebija neviena, kas ņemtos slavināt daudzsološu autoru, un neviena, kas padarītu viņu par upuri, nebija kompānijas, kuras priekšā vajadzētu izskatīties oriģinālam un gudram un ar kuru būtu jārunā par lieliem darbiem, ko kādreiz taisies uzrakstīt. Tur nebija neviena, ar ko Viljams Folkners varētu apspriest savus literāros nodomus un cerības, vienīgi es.» Šie vārdi pieder cilvēkam, kuram Viljams Folkners daudz pateicības parādā. Un šis cilvēks parādījās tieši tad, kad patiešām bija vajadzīgs jaunajam Folkneram, kas mokoši meklēja savu ceļu dzīvē un literatūrā.

Filips Stouns nāca no vecas Oksfordas ģimenes, tā bija viena no pašām vecākajām, ievērojama ar savu pagātni, savām tradīcijām, ar piedalīšanos pilsoņu karā konfederātu armijas rindās. Viņa tēvs ģenerālis Stouns bija advokāts un ievērojams politisks darbinieks Misisipi štatā. Savu dēlu Filipu ģenerālis Stouns arī gatavoja

juridiskajai karjerai, cerēdams, ka tas ar laiku ieņems viņa vietu ģimenes advokātu kantorī. Tēvs uzskatīja, ka dēlam jāiegūst pati labākā izglītība. Pamatoti spriezdams, ka dienvidu štatu universitātes sirgst ar zināmu provinciālismu, ģenerālis Stouns nolēma, ka Filipam būs noderīgi pamācīties Ziemeļos, un aizsūtīja viņu uz Jei-las universitāti. Pabeidzis to, Filips atgriezās, lai studētu tieslietas Misisipi universitātē dzimtajā Oksfordā.

Stounu un Folkneru ģimenes bija izsenis tuvas. Pietiek zināt, ka Fila Stouna vectēvs cīnījās kopā ar Viljama Folknera vecvectēvu ģenerāļa Foresta vadībā. «Mūsu ģimenes,» vēlāk atcerējās Fils Stouns, «bija draudzīgas no paaudzes uz paaudzi, un es zināju, ka ir tāds Viljams, bet viņš vēl bija zēns, četrus gadus jaunāks par mani. Tāpēc es netiku sastapies ar viņu līdz 1914. gada vasarai.» Tolaik Filipam Stounam bija 21 gads, Viljamam Folkneram 17 — vecuma atšķirība tādos gados diezgan ievērojama. Turklāt Fils jau bija beidzis vienu universitāti, padzīvojis Ziemeļos — Ņūheivenā un Ņujorkā. Bet pats galvenais Viljamam — Fils Stouns bija literāts^ interesējās par poēziju daudz vairāk nekā par krimināltiesībām vai civiltiesībām. Gadījās tā, ka Mis Moda pateica savai draudzenei, Fila Stouna mātei, ka viņas dēls Billijs nezinot, ko iesākt ar saviem dzejoļiem, un vispār nesaprotot, vai tie labi, tāpēc ka Oksfordā neviens nekā par dzejoļiem nejēdzot.

Un tad kādā svētdienā Fils Stouns ieradās Folkneru mājā. Billijs kautrīgi salūkoja dzejoļus un sāka tos lasīt. Stouns, kā viņš pats atzīstas, bijis pārsteigts un saviļņots. «Ikviens varēja saprast, ka viņam patiešām ir talants. Tas bija pilnīgi skaidrs.» Ar to sākās viņu draudzība, kurā Fils Stouns uzņēmās skolotāja lomu, bet septiņpadsmit gadu vecais Viljams Folkners ar sajūsmu kļuva par skolnieku.

Viņi abi daudz staigāja pa Oksfordu un tās apkārtni, viens no viņu iemīļotajiem maršrutiem veda uz rietumiem — pa Universitātes avēniju, pēc tam apkārt universitātes pilsētiņai un uz ziemeļrietumiem cauri mežam, gar grāvi, kas stiepās līdz Stounu mājai Koledžhila ielā.

Poēzijā iemīlējušies jaunie cilvēki asi uztvēra dabas skaistumu. Fils Stouns atceras: «Mēs abi jutām, ka Oksforda un daba ap to jau pietiekami daudz darījušas cil-

v.'lui labā, dodot tam iespēju dzīvot šeit. Pavisam nemiti no jebkuras Oksfordas daļas atrodami neskaitāmi 'iiiuisl, kur var uziet neskartas vietas un kur tā saucamā cilvēces progresa skaņas dzirdamas tikai kā tālas, ne-nloildras atbalsis. Tur ir ēnainas sudrabaini balto ’diž-A.ibaržu birzis, kur kalnu pakājē burbuļo strautiņi un ■Mīlies stari laužas cauri lapotnei un kur ir tikai putni, nevienas citas dzīvas būtnes. Tur ir mīkstām priežu sku-ļ.un apbiruši pakalni, pavasarī balti no ziedošiem kizi-ilem, Tur ir uzkalnu grēdas, kas aizstiepjas tālumā, — tiiiulē zili, purpursārti, bāli violeti un ceriņkrāsas pauguri, uz kuriem var skatīties dienu pēc dienas un gadu pēc gada un ik reizes būs citāda gaisma, ēnas un krāsas.»

Fils Stouns atceras arī to, cik poētiski uztvēris pasauli jaunais Folkners: «Reiz pavasarī mēs staigājām tupus pilsētas, jūdzes četras attālu, un mežus greznoja ziedoši kizili — balti, mirdzoši! Es ieminējos Billam, ka šie koki atgādina meitenes, viņš pamāja ar galvu, mirklīti iegrima domās un tad sacīja: «Ja es būtu dievs tas kungs, tad pavasarī katrai meitenei blondīnei būtu ābeļziedu krāsas kleita.»»

Vai pēc visa tā var brīnīties, ka Folkners, pirmoreiz nokļuvis Ņujorkā, rakstīja viņu kopējam paziņam Stārkam Jangam, ka viņš «nožēlo visus šos miljonus šeit dzīvojošo cilvēku, tāpēc ka tie nedzīvo Oksfordā».

Par ko viņi runāja šo ilgo pastaigu laikā? Protams, visvairāk par literatūru. Dabiski, runāja galvenokārt Fils, Viljams apmierinājās ar klausītāja lomu. Stounam bija izcilas stāstītāja dāvanas un fenomenāla atmiņa, kas ļāva viņam citēt no galvas veselām lappusēm klasiķu darbus.

Bieži vien viņi uzturējās Fila istabiņā Stounu mājas augšējā stāvā, kur bija savākta laba klasiskās un modernās literatūras bibliotēka. Par vienu no saviem galvenajiem uzdevumiem Stouns uzskatīja Folknera pie-radināšanu pie sistemātiskas un plānveidīgas lasīšanas. Viņš lika savam jaunajam draugam lasīt pasaules klasiķus — Balzaku, Tekeriju, Fīldingu, Defo, Dikensu, lielos krievu rakstniekus — Gogoli, Dostojevski, Cehovu. Iepazīstināja Folkneru ar franču simbolistu poēziju, ar Ver-lēna, Bodlēra, Malarmē dzejoļiem, ar mūsdienu pro-zaiķu daiļradi — ar Džozefu Konredu, ar Šervuda An-dersona, Teodora Draizera romāniem, ar Roberta Frosta,

Kaila Sendberga, Emijas Louelas, Ednas Milejas, Tomasa Eljota, Ezras Paunda dzejoļiem.

Katru Stouna iedoto grāmatu Folkneram vajadzēja izlasīt, un pēc tam viņi to apsprieda. Savas domas gan; izsacīja galvenokārt Fils, lielisks, saticīgs, ar asu prātu apveltīts cilvēks, labs papildinājums savam daudz jau- ļ nākajam draugam, kurš bieži vien bija gausāks, kaut- j rīgāks. Interesanti, ka grāmatas par estētikas un filozofijas jautājumiem parasti tika atdotas Stounam atpakaļ pilnīgi neskartas.

Fils Stouns ticēja sava drauga talantam un cik spē-1 dams pūlējās sagatavot viņu grūtajiem literāta uzdevumiem. Stounam bija diezgan pareizi priekšstati par lite- \ ratūru, un viņš neatlaidīgi centās iedvest tos Folkneram.

«Jūs varat nešaubīties,» viņš raksta savās atmiņās, «ka es pūlējos panākt, lai viņš ar abām kājām stāvētu ļ uz zemes. Vienkāršāk sakot, es uzkāpu viņam uz kājām, lai noturētu viņu pie zemes. Diendienā vairākus gadus-un tie bija gadi, kad viņš veidojās, — es centos iedvest 1 viņam tādas acīmredzamas patiesības kā to, ka pasaulei J nav nekādu pienākumu ne pret vienu cilvēku, ka īsts dižums ir radīt dižus darbus, nevis tikai pretendēt uz to, ka vienīgais ceļš uz panākumiem literatūrā ir rūpīgs, I spriegs garīgais darbs, ka panākumus iespējams gūt tikai | tad, ja tie ir pelnīti, un nekā citādi. Galvenokārt es viņam skaidroju, ka jāvairās no modernajām literārajām kliķēm ar to drudžaino, satraukto neauglību, mācīju viņam, ka literatūra izaug savā dabiskajā augsnē, sargāju viņu no briesmām iekļūt ērtajā, bet neizmērojami dziļajā ārējās tehniskās izsmalcinātības bedrē.»

Tie bija labi padomi. Un nākamais rakstnieks Foik-ners tos pieņēma. Iespējams, ka viņš arī pats savā daiļradē būtu nonācis pie šiem secinājumiem, taču, par laimi, jaunības gados viņam blakus gadījās gudrs un atsaucīgs vecākais biedrs, kas viņam palīdzēja. Gods kam gods, Folkners uz mūžu ir saglabājis pret Filu Stounu pateicības jūtas, kuras izpaudās vispirmām kārtām tā, ka tieši Stounam Folkners veltīja savu triloģiju — «Ciemats», «Pilsēta», «Savrupmāja».

Protams, viņi nerunāja tikai par literatūru vien. Bija vel kada. tēma, kas vienlīdz saviļņoja viņus abus. Šāda neizsīkstoša tēma bija pagātne, kuras mantinieki viņi

in iiniicdzami jutās, viņu ģimeņu, visu Amerikas Dien-iiiu pagātne. Filam Stounam pilsoņu karā bija piedalī-

....... abi vectēvi, tēvoči un brālēni. Viljams gluži vien-

i ii a glabāja atmiņā neskaitāmus daždažādus nostāstus, '■ M ildas par pilsoņu karu, turpretī Filam Stounam šajā i.mlājumā bija pamatīgas zināšanas. Bērnībā Fils bija ■ i,iudz slimojis un dažus gadus pavadījis gultā. Šajā laikā vii.is nopietni aizrāvās ar vēsturi un izlasīja krietni daudz pilsoņu kara vēstures grāmatu. Visu šo zināšanu krā-lurnu Stouns glabāja atmiņā un dāsni dalījās tajā ar l'olkneru.

Draugu sarunas par pagātni, giuži dabiski, ievirzījās pārdomās par tālaika pasauli. Uz varoņteiksmu fona ta-padne likās bāla, pelēcīga, bez prieka un nesolīja nekā ievērības cienīga. īpaši asi šo perspektīvu trūkumu izjuta pados jaunākais Folkners. Viņš sapņoja par slavu, viņam tēlojās varoņdarbi, bet dzīve piedāvāja nožēlojamu eksistenci peļņas, mantrausības, nelietības un svētulības valstībā.

Zīmīgi, ka, spriežot pēc Stouna atmiņām, tajos gados viņu sarunās lielu vietu aizņem «jaunās formācijas» cilvēki, ierāvēji un sīki avantūristi, kas līdzīgi indīgām sēnēm izlīda no zemes rekonstrukcijas perioda neveselīgajā klimatā, tie, kurus vēlāk Folkners padara nemirstīgus kā Snoupsu dzimtas piederīgos. Stouns atceras, ka ilgo pastaigu laikā viņi bieži vien lielā aizrautībā izdomājuši līdzīgus tēlus, reizē baismus un smieklīgus.

Atkal un atkal viņi atgriezās pie jautājuma par Folk-nera nākotni. Stouns atbalstīja jaunā drauga nicīgo nostāju pret formālu izglītību, ko dod skola. Viņš sastādīja Folkneram plašu pašmācības programmu, uzskatīdams, ka sistemātiska un pārdomāta grāmatu lasīšana dos daudz vairāk labuma Viljama nākamajai literārajai darbībai nekā mācības skolā.

Tāpēc Viljams Folkners desmitajā klasē šķīrās no skolas uz visiem laikiem. Pats viņš vēlāk par to izteicās šādi: «Pametu skolu un aizgāju strādāt vectēva bankā. Iepazinu viņa alkoholisko dzērienu krājumu medicīnisko iedarbību. Vectēvs turēja aizdomās vārtsargu. Ļoti dusmojās uz to.»

Darbs bankā nebija sevišķi grūts un deva Folkneram iespēju ik dienas satikties ar daudziem cilvēkiem. Banka tolaik bija viens no Oksfordas «sabiedriskās dzīves»

centriem, tur ilgi mēdza kavēties fermeri, kas brauca uz pilsētu kārtot darījumus, pie ieejas bankā parasti sēdēja vietējie dīkdieņi, piemetās patērzēt iebraukušie komivojažieri.

Tur viņš ik dienas vēroja sava vectēva — bankas pre-zidentaL rituālam līdzīgo atbraukšanu un aizbraukšanu ekipāžā, varēja paklausīties, ko stāsta pilsoņu kara veterāni, kuri mēdza sildīties saulītē pie tiesas nama. Tur varēja dzirdēt interesantus stāstus par apgabala pagātni, par indiāņiem, kuriem kādreiz piederējušas šīs zemes, par ievērojamiem medniekiem, par to, kā senos laikos šeit dzīvojuši cilvēki. Ne velti šeit radies aforisms: «Misisipi nav štats, tas ir klubs.» Nav grūti iedomāties, cik daudz daždažādu nostāstu un anekdotisku atgadījumu tur dzirdēja bankas kantorists Viljams Folkners.

Visus šos gadus Folkners joprojām aizrāvās ar zīmēšanu. Vēlāk viņš pats izteicās, ka zīmējis gan, «taču ne nopietni». Tomēr viņa zīmējumi sāka parādīties Misisipi universitātes žurnālā, kas iznāca reizi gadā ar nosaukumu «Ole Miss» (tā bija familiāra universitātes iesauka). Pirmais zīmējums parādījās žurnāla 1916.—1917. gada numurā — sākuma vinjete nodaļai «Sabiedrības dzīve», kurā bija attēlots dejojošs pāris. Nākamais zīmējums bija publicēts žurnāla «Ole Miss» 1917.—1918. gada numurā — trīs stilizētas figūras uz milzīga šaha galdiņa fona.

Jaunais Folkners joprojām loloja arī sapni kļūt par lidotāju. Neveiksmīgais lidojums bērnībā ar pašdarināto planieri viņu itin nemaz nebija atvēsinājis. Staigājot pa Oksfordas apkārtnes pakalniem, Folkneram patika ilgi vērot putnu lidojumu. Starp viņa nepublicētajiem jaunības darbiem ir dzejolis «Zēns un ērglis», kurā zēns apskauž putnu, kas lidinās augstu gaisā, un pats alkst lidojuma izjūtu.

Eiropā plosījās asiņains karš, bet Viljamu Folkneru šis karš interesēja tikai vienā aspektā — viņš aizrautīgi lasīja avīzēs ziņas par dažādu tautību lidotāju varoņdarbiem kaujās. Viņš varēja bez mitas runāt par Albertu Bollu, kurš līdz 1916. gada maijam bija notriecis 38 ienaidnieka lidmašīnas, par Maksi Immelmani, kura izgudrotais manevrs nosaukts viņa vārdā, par vācu lidotāju Osvaldu Berki un viņa 40 uzvarām gaisā, par slaveno franču pilotu 2oržu Heinemeru, par jauno

V anādieti Viljamu Bišopu, par kuru runāja, ka viņš notriecis 72 lidmašīnas.

Kad Savienotās Valstis iestājās pasaules karā, Folkners tūlīt mēģināja iekļūt aviācijā, bet viņu nepieņēma mazā auguma dēļ.

Fils Stouns 1918. gada sākumā aizbrauca uz Ņūheivenu, lai turpinātu juridisko izglītību Jeilas universitātē. Folk-ners palika viens. Vēstulēs draugam viņš pauda savu grūtsirdību. Stouns visos jautājumos piekrita Viljamam un atbalstīja viņa vēlēšanos iestāties aviācijā. Sai ziņā Stounam bija savi apsvērumi — viņš baidījās, ka Folkners varētu agri apprecēties un ka «tās būs beigas Bil-lijam kā rakstniekam».

Patiešām, Viljams Folkners kopš bērnības bija iemīlējies savā kaimiņienē Estellā Oldemā un ļoti gribēja precēties ar to. Taču tas nebija iespējams. Viņš nevarēja meiteni bildināt, zinādams, ka abas ģimenes kategoriski iebildīs pret šīm laulībām, — nemaz nerunājot par to, ka Estella divus gadus vecāka par viņu, viņš bija cilvēks bez profesijas un bez nākotnes, ar nepabeigtu izglītību un savādnieka reputāciju.

1918. gada pavasara sākumā Fils Stouns paziņoja Folkneram — cik viņam zināms, Kanādas aviācija pieņemot kursantus, varot pamēģināt tur iestāties, tikai tad, iespējams, vajadzētu uzdoties par angli pēc izcelšanās, tātad jāmēģina izlabot savu izrunu, lai tā izklausītos angliska. Tāpēc, Stouns ieteica, Folkneram vajadzētu aizbraukt pie viņa uz Ņūheivenu, tur Stounam esot draugs, kurš uzņemšoties iemācīt Viljamam labu anglisku izrunu.

Reizē ar šo priekšlikumu Folkners saņēma smagu triecienu. Bija izsludināta Estellas Oldemas saderināšanās ar šejienes universitātes abiturientu Kornelu Frenklinu. Laulības paredzētas jūnijā, kad Kornels būs beidzis universitāti, pēc tam viņi nolēmuši braukt kāzu ceļojumā uz Filipīnām un palikt tur, Manilā.

Nekas vairs nespēja aizkavēt Folkneru Oksfordā. Martā viņš aizbrauca uz Ņūheivenu. Tur viņš apmetās dzīvot pie Stouna un strādāja par kantoristu Vinčesteras ieroču rūpnīcā.

Tā paša gada jūnijā Folkners ar drebošu sirdi devās uz Toronto. Tomēr tur viss vedās labi, viņam pat neva-

jadzēja uzdoties par Anglijas pavalstnieku. Šķita, ka viņa sapnis piepildījies — viņš bija uzņemts par kursantu Lielbritānijas karaliskās kara aviācijas lidotāju skolā.

Taču liktenis bija lēmis citādi. Folkneram bija atlikušas vēl dažas nedēļas līdz mācību beigām, kad pasaules karš beidzās. Vilšanās bija briesmīga.

Anglijas valdība ieteica kursantiem beigt mācības, lai viņi iegūtu attiecīgu virsnieka pakāpi.

Taču tam vairs nebija nekādas nozīmes. Bija sabrucis sapnis gūt slavu karā. Nākotne tinās neskaidrībā,

3

PILSĒTAS SAVĀDNIEKS AR IESAUKU «GRĀFS»

1918. gada ziemsvētkos Folkners jau bija Oksfordā. Atgriezties nācās grūti. Viņš taču bija sapņojis atbraukt šurp kā varonis, kas slavens ar frontē paveiktiem varoņdarbiem, varbūt pat ievainots, nostiprinājis sava vārda, savas ģimenes cieņu. Bet atbrauca tukšā, pat bez virsnieka zvaigznītēm — tās viņš vēlāk saņēma pa pastu. Liktenis bija viņu pievīlis.

Džons Kallens, kas Folkneru pazina jau kopš skolas laikiem, bet vēlāk ilgus gadus bija viņa pastāvīgais līdzgaitnieks medībās, savās atmiņās pastāsta interesantu epizodi. Pa ceļam mājup Folkneram vajadzēja pārsēsties uz citu vilcienu Holispringsā, 20 jūdžu no Oksfordas. Tur stacijā viņu bija ievērojuši, viņš stāvējis uz perona nekustīgi kā statuja. Mašīnists piegājis un cieši raudzījies viņā. Viljams, sastindzis kā akmens, nekam un nevienam' neesot pievērsis uzmanību. Viņš domājis kādu domu un apkārtējos nemanījis. Pēc kāda laika viņš sakustējies, un mašīnists iesaucies: «Velns parāvis, viņš tak ir dzīvs!» Viljams izlicies, ka neko nav dzirdējis.

Apmēram tāpat viņš izturējās Oksfordas ielās. Vēl vairāk, viņš tīši šokēja cienījamus pilsētas iedzīvotājus ar savu neparasto izskatu un izaicinošo uzvedību. Viņš pastaigājās angļu kareivja formas tērpā — aizjūras laiviņā, frencī, platās armijas biksēs, ar steku rokā un monokli acī. Vēlāk viņš izvēlējās sev dendija izskatu — dižojās ar gaišpelēku platmali, tādu pašu uzvalku, ziemišķādas cimdiem, ar labi koptu tā saukto Vandeika bārdiņu.

No labi audzināto Oksfordas pilsoņu viedokļa viņš arī izturējās diezgan dīvaini — bija redzēts nekustīgi stāvam stundām ilgi uz pilsētas laukuma un vērojam tiesas namu, pa ielām staigāja, tēlodams vienaldzīgo, nevienam nepievērsdams uzmanību.

Un tā viņam pielipa zobgalīgā iesauka «Grāfs».

Bet pilsētā sāka klīst baumas par jaunā Folknera varoņdarbiem karā. No mājas uz māju ceļoja stāsti, ikreiz papildinoties ar jaunām, spilgtām detaļām, par to, kā viņš cīnījies Francijas debesīs, cik vācu lidmašīnu notriecis, pats vairākas reizes sašauts. No mutes mutē gāja šausmu stāsts par smagu ievainojumu galvā, par to, ka galvaskausā viņam ielikta sudraba plate, un par daudz ko citu.

Viljams šos stāstus neatsauca. Vēl vairāk, viņš pat zināmā mērā veicināja šīs leģendas izplatīšanos. Interesanti, ka arī daudzus gadus vēlāk, būdams jau nobriedis cilvēks, viņš reizēm atļāvās līdzīgas, saudzīgi izsakoties, mistifikācijas. Rakstnieks Lorenss Stellings, ar kuru kopā Folkners strādāja Holivudā, atceras: «Reiz viņš apsēdās līdzās un izstāstīja man briesmīgu atgadījumu. Kā viņš dienējis Kanādas kara aviācijā, lidojis virs Francijas, notriekts un ievainots, visu sīki jo sīki... Vēlāk es uzzināju, ka viņš nekad nav bijis aiz okeāna kara laikā un vienīgā reize, kad viņš «ievainots» — patstāvīgā lidojuma laikā Kanādā pašās kara beigās. Kāpēc gan viņam vajadzēja sēdēt man blakus un stāstīt šos saltos melus?»

Protams, tas nav izskaidrojams vienīgi ar viņa bagāto radošo iztēli, kas reizēm lika viņam dīvaini jaukt faktus ar izdomājumiem, tā ka pēc tam grūti bija tos atšķirt. Aiz šiem izdomājumiem, iespējams, atradās savs, ja tā var izteikties, virsuzdevums, varbūt tikai daļēji apjausts. Jo viņš taču būtu varējis veikt visus" šos varoņdarbus, nebijis liktenis tik netaisns pret viņu! Un viņš bija iekšēji pārliecināts, ka noteikti būtu tos paveicis. Tātad leģenda par piedzīvojumiem karā viņam likās droši vien zināma kompensācija par to, ko liktenis viņam pāri darījis.

Kad Viljama tēvs Marijs Folkners dabūja inspektora vietu Misisipi universitātē, ģimene apmetās viņam ierādītajā mājiņā universitātes pilsētiņā. Tur pēc atgriešanās no Toronto dzīvoja arī Viljams.

Kā apliecina Fils Stouns, kurš reizē ar Folkneru atgriezās Oksfordā un sāka strādāt tēva advokātu kantorī, tajā ziemā un pavasarī Viljams sevišķi daudz lasījis, galvenokārt Balzaku, un aizrautīgi rakstījis dzejoļus. Tajā laikā viņu vairs neapmierināja jaunekļa jūsma par angļu romantiķiem un to vietā nāca franču simbolisti.

Brīvajā laikā viņam, tāpat kā agrāk, patika staigāt pa pilsētu un tās apkārtni. Lai būtu nauda sīkiem izdevu-

in lem, Folkners strādāja visdažādākos darbus. Jāsaka, vīti:; prata visu — bija labs namdaris, lielisks krāsotājs. Ivciz viņš strādāja krāsotāju grupā, kas bija salīgusi iz-i («montēt universitāti. Kad vajadzēja krāsot juridiskās l.ikultātes ēkas augsto torņa smaili, visi krāsotāji atteicas no šā bīstamā darba, bet Viljams piesaistījās ar virvēm pie smailes virsotnes un nokrāsoja to. Māte, uzzinājusi to, briesmīgi uztraucās un neatlaidīgi lūdza tēvu, lai turpmāk neuzdod Billam nekādu darbu bez viņas ziņas.

Togad Folknera un Fila Stouna draudzība ne tikai vēl vairāk nostiprinājās, bet arī izveidojās par kaut ko līdzīgu literārai apvienībai, kas pastāvēja līdz 1931. gadam. Folkners rakstīja dzejoļus, vēlāk stāstus un romānus, Stouns tos rediģēja, viņa sekretāre pārrakstīja ar rakstāmmašīnu, un Stouns sūtīja tos žurnāliem un izdevniecībām. Stouns arī finansiālā ziņā atbalstīja Folknera literāro darbību viņa karjeras sākumā. Un viņam par godu jāatzīst, ka tad, kad Folkners jau bija pazīstams rakstnieks, Stouns atturīgi atsacījās uzsvērt savu lomu, teikdams: «Tā bija apvienība. Galvenais — vajadzēja izmantot ikvienu summu, kas ienāca par Billa darbu publikācijām, lai atbalstītu mūsu nodomus.»

Pirmais šās «apvienības» panākums bija tas, ka 1919. gada 6. augustā žurnālā «The New Republic» tika publicēts Folknera dzejolis «Fauna diendusa». Tas pēc savas noskaņas, pēc tēlu struktūras ir tik raksturīgs visam, ko šajos gados rakstīja Folkners, ka ir vērts citēt divus fragmentus no šā dzejoļa (parindenis).

F.s vēroju cauri dziedošajiem kokiem Viņas plīvojošos, apēnotos matus un seju,

Un kairos, sapņainos ceļgalus Kā mirgojošu ūdeni no kaut kurienes,

No snaudošām straumēm, kā rudens lapas,

Kas lidinās rāmā, no mīlas nogurušā gaisā.

Man ir vārdos neizteikta vēlēšanās iet Uz kādu tālu, klusu pusnakti,

Kad vientulīgi strauti čukst un plūst,

Un nopūšas uz smiltīm, kas mēnesnīcā balto, Un gaišādaini dejotāji virpuļo garām, Vecīgais, dilstošais mēness spīd cauri

Elsojošiem kokiem, līdz beidzot Viņu mati ir piebiruši ar spožu rasu.

Un viņu skumjie, gausie locekļi un uzacis Ir ziedlapiņas, kas plūst vēja pūsmā,

Nobirušas no zaru pirkstiem;

Tad piepeši tam visam pāri

Skaņa, līdzīga varenam, dobjam zvana piesitienam, Krīt, un viņi dejo kaili un nosaluši —•

Tā bija zemes diženā sirds, kas tika sadragāta, Pirms pasaule novecoja.

Par to viņš saņēma savu pirmo literāta honorāru — 15 dolārus. Citādi šim dzejolim diezin vai nepieciešami sīkāki komentāri. Tas ir tipisks franču simbolistu — it īpaši Malarmē un Verlēna atdarinājums. Daļa dzejoļu, ko Folkners uzrakstīja tajā laikā un publicēja universitātes avīzē «The Mississippian», vispār bija brīvi Verlēna tulkojumi.

Pirmo dzejoļu grāmatu «Marmora fauns», kas nāca klajā tikai 1924. gadā, Folkners datējis «1919. gada aprīlis, maijs, jūnijs». Tātad šie dzejoļi uzrakstīti tieši tā gada pavasarī un vasarā, kaut arī pēc tam autors tos vairākkārt pārstrādājis un pārveidojis. Tātad šajos dzejoļos meklējamas atskaņas no tā garīgā stāvokļa, kādā tolaik atradās^ Folkners. Vēl jo vairāk tāpēc, ka šā cikla poētisko tēlu atbalsis viegli atrodamas arī Folknera vēlākajos darbos.

Centrālais tēls šeit ir marmora fauns, kas stāv dārzā, dzīvās dabas vidū, kur papeles līgojas «vecajā dārzā kā maigas meitenes, kas šūpo galvu», kur rozes šķiet kā «degošas sveces», bet strūklaka «purina savus mirdzošos matus» baseinā. Fauns ir šķirts no šās dabas, viņš saistīts marmorā, un viņš jautā pats sev:

Kamdēļ gan skumjas mani māc?

Kamdēļ tās mani moka? Glauž Mani stari silti, bet marmorvažas Tie saraut neiespēj.

Fauna galvenā tēma ir viņa divdabība, esamības atrautība no apziņas. Viņš zina, ka ir nemirstīgs, ka nāve skar visus, tikai ne viņu. Laiks faunam ir cikls, kas bezgalīgi atkārtojas. Zināšanas par dzimšanas un nāves miju dara faunu par pravieti, viņš ir «apkrauts» ar atmiņu. Taču

■ iii šīs zināšanas ir divdabīgas — «to, ko es zinu, es ne-

Hjiuju iepazīt». Viņš ar marmoru piekalts pie pagātnes, viņam nav ļauts iepazīt dzīvas jūtas, jo zināšanas viņu šķir no pastorālās, dabiskās eksistences, no tiem, kas «nemina un negrib zināt».

Fauns redz, kā mainās pasaule ap viņu, bet viņš paliek arvien tāds pats; atšķirībā no citiem viņš nespēj aizmirst savu pagātni, un, kaut arī viņš negrib atšķirties no citām būtnēm, viņa zināšanas par pagātni, pravieša spējas, kas ļauj viņam redzēt bezgalīgo laiku ciklu, izolē faunu no strauji ritošās dzīves.

Sājā poētiskajā divdabības, atrautības tēlā saskatāmas tālās un — kā arvien dzejā — diezgan nosacītās analoģijas ar tām garīgajām problēmām, kas tajā laikā mocīja Folkneru. Saprotams, viņš asi un reizēm pat slimīgi izjuta savu atrautību no apkārtējās dzīves. ŠI nošķirtība viņam imponēja, stimulēja tieksmi pēc sevis apliecināšanas, bet lāgiem, kā redzams, arī nomāca viņu! Viņam lāgiem droši vien gribējās būt tādam kā visi, nejust šis dvēseles mokas, tikai baudīt dzīvi. Taču viņš nespēja aiziet pats no sevis.

Dzīve visapkārt nepielūdzami mainījās, par to viņi ar Filu Stounu daudzkārt runāja ilgo pastaigu laikā, pie galda Stouna advokātu kantorī. Heroiskā — viņu uztverē — pagātne bija nodota aizmirstībai; augstās morālās vērtības, kādas viņi tās bija iztēlojušies, tikušas aizstātas ar amorālo mantrausības garu. Taču Folkners nespēja atteikties no skaistās leģendas par Pazaudēto Paradīzi, kuras atmosfērā viņš bija uzaudzis, pagātne valdīja pār viņu, un viņš, līdzīgi marmora faunam, jutās notverts starp divām pasaulēm — pagājušo un tagadējo — un nespēja uzskatīt sevi par pilnīgi piederīgu ne pie vienas, ne pie otras. Ar šo problēmu Folkneram nāksies saskarties savā daiļradē vēl vairākkārt.

Lai nu kā ar dzejoļiem, bet dzīvei un it īpaši ģimenei bija savas prasības pret jauno cilvēku. Pirmais un pagaidām vienīgais honorārs — 15 dolāri — nesolīja spīdošas perspektīvas. Vecāki uzstāja, lai Viljams kaut kā iekārtotos dzīvē, ar kaut ko nodarbotos.

Kā Folkners vēlāk rakstīja Malkolmam Kaulijam, «es negribēju iet strādāt». Starp citu, mācīties viņš arī negribēja — «mans tēvs pieprasīja, lai es iestājos universitātē, kaut gan es to nemaz negribēju». Tomēr viņš

piekāpās ģimenes prasībām un 1919. gada oktobrī kļuva par Misisipi universitātes studentu. Viņam, kā lasītājs atceras, nebija pabeigtas vidējās izglītības, taču palīdzēja tēva stāvoklis universitātē un viņa paša kara «veterāna» reputācija. Viņš izvēlējās franču un spāņu valodu un angļu literatūru.

Folkners nebija sevišķi centīgs students, bieži kavēja nodarbības, atzīmes viņu sevišķi neinteresēja. Viņš paļāvās vienīgi uz pašizglītību, uz patstāvīgu lasīšanu. Raksturīgi, ka vēlāk, kad viņam bieži vien jautāja, kā iemācīties rakstīt, viņš arvien ieteica vairāk lasīt. Kādā intervijā 1951. gadā viņš sacīja: «Lasiet, lasiet, lasiet! Lasiet visu — makulatūru, klasiku, labo un slikto! Skatieties, kā tas ir darīts. Kad namdaris mācās savu amatu, viņš mācās vērojot. Lasiet!»

Pats viņš tajā laikā daudz lasīja, daudz domāja par dzīvi, par savu nākotni. Iestājies universitātē, Folkners sadraudzējās ar romāņu valodu katedras vadītāju profesoru Kelvinu Braunu, kas dzīvoja universitātes pilsētiņā blakus Folkneriem, un viņa sievu, arī pasniedzēju universitātē. Viņiem Folkners daudzreiz uzticēja savas šaubas, jo ar tēvu viņam nekāda garīga kontakta nebija. Kā apliecina Fils Stouns, Viljams uzskatījis savu tēvu par garlaicīgu un neinteresantu cilvēku. Kelvina Brauna sieva raksta savās atmiņās: «Liekas, Billijs tajā laikā šaubījās un meklēja savu ceļu. Reiz viņš sacīja manam vīram,_ka sava domāšana viņam liekoties juceklīga un viņš domājot, ka varbūt viņam palīdzētu nodarbošanās ar matemātiku. Mans vīrs sacīja, ka, viņaprāt, noteikti palīdzēšot, un Billijs sāka klausīties lekcijas matemātikā. Viņam bija interesanti dažas nedēļas, bet pēc tam viņš saka arvien biežāk un biežāk kavēt nodarbības un galu gala pilnīgi pameta matemātiku. Tāpat notika ar vairumu citu priekšmetu.»

_ Kelvina Brauna sievas īsās atmiņas interesantas arī tāpēc, ka pēc tām var spriest, ar kādām dažādām savas personības šķautnēm Folkners vērsās pie dažādiem cilvēkiem, ka bija, ja tā var izteikties, vairāki pilnīgi atšķirīgi Folkneri atkarībā no tā, ar ko viņš saskārās.

Vieni redzēja viņā ekscentrisku jaunu cilvēku, kas izaicinoši ģērbās un dīvaini uzvedās, un tāpēc, starp citu, daudzi studenti viņu neieredzēja, uzskatīdami, ka viņš cik spēdams cenšas atšķirties no kopējās masas, augstprā-

liru jaunekli, kas varēja paiet cilvēkiem garām nesasvei-i Ina jies.

I nu, izrādās, ir bijis arī cits Folkners, par kuru tieši ml nUi Brauna sieva: «Maigs, labs zēns, kautrs un jūtīgs, un vienmēr ļoti pieklājīgs. Viņš apbrīnojami sapratās ar I" iniem. Viņš mīlēja bērnus un zināja, kā ar tiem sarunai ies, stāstīja tiem dažādus notikumus un spēlējās ar ln ai, un bērni bija viņam pieķērušies. Tas ir pats svarīgākais viņa rakstura vilciens, ko es atceros no tā laika, ■in otrs bija viņa intelektuālie meklējumi.»

liet Fils Stouns, piemēram, pazina vēl citu Folkneru. Kad Folkners saņēma Nobela prēmiju, Stouns uzrakstīja ■■•ulus lieliskus vārdus: «Bills un es kļūstam jau veci, un droši vien kādam, kas zina, tas jāpateic, kādam, kas zina, ja pateic, ka viņš ir dižāks kā cilvēks, nevis kā rakstnieks. Daudzi no mums runā par pieklājību, par godu, par uzticību, par pateicību. Bills nerunā par visiem šiem jēdzieniem, tie ir viņa būtības daļa. Citi var jūs nodot, līkai ne Bills, ja viņš ir jūsu draugs. Citi var jūs vajāt un apvainot, bet tas tikai liks Billam tūdaļ nostāties jūsu pusē, ja viņš ir jūsu draugs. Ja jūs esat viņa draugs un pūlis nolēmis jūs krustā sist, Bills būs jums līdzās bez aicinājuma. Viņš kopā ar jums nesīs jūsu krustu uz pakalnu.»

Bet Misisipi universitātes studenti, kas interesējās par literatūru un mākslu un grupējās ap studentu avīzi «The Mississippian» un žurnālu «O/e Miss», un tajā gadā organizēja pašdarbības teātra trupu ar nosaukumu «Marionetes», atklāja viņā jautru un vienkāršu puisi, kas labprāt iesaistījās visos šajos pasākumos, sabiedrisku un patīkamu, ar lielisku humora izjūtu.

Patiešām, Folkners uzreiz iekļāvās šajā viņam pēc gara un interesēm tuvo jauno cilvēku sabiedrībā. Viņš kļuva par vienu no avīzes «The Mississippian» un žurnāla «Ole Miss» redaktoriem un sāka aktīvi publicēt abos izdevumos savus darbus. Jau 1919. gada oktobrī avīze «The Mississippian» publicēja autora mazliet izrediģētu dzejoli «Fauna diendusa», kas agrāk bija publicēts žurnālā «The New Republic». Novembrī avīze publicēja vēl divus dzejoļus un stāstu «Veiksmīga nolaišanās» — Folknera pirmo mēģinājumu prozā, kam pamatā Kanādas lidotāju skolas kursanta atmiņas. Līdz mācību gada beigām avīzē parādījās vēl desmit Folknera dzejoļi. Meistarības ziņā

tie ievērojami izcēlās starp visiem tur iespiestajiem stu-j dentu dzejoļiem un, gluži dabiski, modināja dusmas unļ skaudību dažā labā no konkurentiem, Galu galā avīzē! viena pēc otras parādījās divas diezgan kodīgas parodi-j jas par viņa dzejoļiem.

Folkners tolaik pietiekami labi izprata ne tikai frančuj simbolistu poētisko tēlu sistēmu, bet arī viņu attiecības ļ ar sabiedrību. Pēc «nolādēto poētu» pieredzes viņš zināja, ka vienmēr var gaidīt tādus naidīgus izlēcienus, un! saprata, ka jāstāv tam pāri, ka tikai tā var nosargāt savu 1 estētisko neatkarību, — vēlāk viņš pieradinājās nelasīt kritiskus rakstus par sevi un tātad nereaģēt uz tiem, bet ] toreiz viņš nenoturējās un atbildēja ar vēstuli avīzē «The Mississippian».

Gadskārtējā žurnālā «Ole Miss», kas iznāca 1919.-1920. mācību gada beigās, bija viens Folknera dzejolis un pieci zīmējumi.

Nākamā mācību gada sākumā studentu teātra trupa «Marionetes» tika oficiāli noformēta un tās darbība stipri aktivizējās. Folkners bija trupas vadībā, atbildēja par lugu iestudējumu. Bez tam tolaik viņš uzrakstīja viencēliena lugu «Marionetes» un pats «izdeva» to dažos eksemplāros draugiem, pats pārrakstīdams un katru eksemplāru izgreznodams ar saviem zīmējumiem.

Taču mācības universitātē viņam sāka patikt arvien mazāk, viņš negribēja tērēt tām laiku. Nodoms aiziet no universitātes nobrieda 1920. gada vasarā, pēc pirmā kursa beigšanas. Tovasar bija atbraucis bijušais oksfor-dietis, kas tagad dzīvoja Ņujorkā, — rakstnieks Stārks Jangs, kurš vasaras mēnešos parasti apciemoja savus vecākus. Jangs, Fila Stouna draugs, zināja šo to par Folkneru ģimeni, bet ar Viljamu līdz šim pazīstams nebija. Iepazīšanās notika pēc Stouna ierosmes. Stārks Jangs vēlāk atcerējās: «Es biju dzirdējis par Folkneru un lasījis viņa manuskriptus, kurus Stouns slavēja un reklamēja. 1920. gada vasarā es viņu satiku Oksfordā, viņš bija dumpīgā noskaņojumā. Kaut gan vecāki ļoti labi pret viņu izturējās, viņš gribēja dzīvot citādi, un es piedāvāju viņam braukt uz Ņujorku un gulēt pie manis uz dīvāna,_ kamēr mana paziņa mis Pralla, grāmatu veikala vadītāja, sameklēs viņam vietu un viņš varēs noīrēt sev istabu.» Folkners uz Stārkā Janga piedāvājumu toreiz nekā neatbildēja.

I. i*' u par universitāti viņš bija izlēmis —■ novembrī n,'. oficiāli izstājās. Atkal radās jautājums, ko darīt, i .'il.ncis no jauna sāka pelnīt naudu, galvenokārt krāso-iins universitātes jumtus. Tomēr tā nebija izeja, ar tādu

i.i viņš nevarēja būt mierā. Neviens, izņemot viņa ni.iti un Filu Stounu, neticēja, ka no viņa kaut kas iznāks, i^111 arī pats Folkners sāka šaubīties, vai no viņa iznāks dzejnieks un vai viņš kādreiz gūs atzinību.

tomēr viņš neatlaidīgi rakstīja, pildīdams ar manu-•■kliptiem skapjus Stouna advokātu kantorī. Pārējā laikā klaiņoja pa pilsētu, stundām ilgi sēdēja uz laukuma pie liesas nama, klausīdamies vecu vīru rāmajā tērzēšanā par pa gājušajiem laikiem. Reizēm viņi Stouna mašīnā izbrauca ārpus pilsētas, devās arī tālāk — uz Memfisu un Klārksdeilu. Viljams bija uzaudzējis bārdu, staigāja vecā, netīrā kreklā, bieži vien gāja pa ielu basām kājām. Galu galā pilsētā viņu sāka uzskatīt ne tikai par dīkdieni, bet arī par pusjukušu.

Tikmēr aiz šīs ārējās čaulas risinājās spraigs garīgs darbs, mokoši dzīves ceļa meklējumi, nopietnas pārdomas par literatūru. Par to liecina materiāli, ko viņš tajā laikā uzrakstīja un publicēja avīzē «The Mississippian». Jāsaka, Folknera aiziešana no universitātes itin nemaz neietekmēja viņa saites ar studentu avīzi un žurnālu. Gan avīzē, gan žurnālā viņš joprojām palika redaktoru sarakstā, bet teātra trupa «Marionetes» vēl līdz 1925. gadam uzskatīja viņu par kolektīva «godabiedru».

Interesanti, ka šajā garīgā apjukuma un meklējumu periodā Folkners uzstājās kā kritiķis; to viņš vēlāk nekad vairs nedarīja. Redzams, viņš juta vajadzību formulēt, kaut vai sev pašam, domas par moderno literatūru, noteikt savu nostāju pret to.

Divas recenzijas, kas publicētas 1920. gada beigās un 1921. gada sākumā avīzē «The Mississippian», ir diezgan paviršas un neprofesionālas. Tomēr tās ir interesantas kaut vai tādā ziņā, ka tajās Folkners deklarē nepieciešamību atteikties no romantiķu atdarināšanas. Recenziju par V. Persija dzejoļu krājumu «Reiz aprīlī» Folkners iesāk tā; «Misters Persijs, līdzīgi — ak vai! *— daudziem no mums, cieš tāpēc, ka nav piedzimis savā laikā. Viņam vajadzēja dzīvot viktoriāņu laika Anglijā un aizbraukt kopā ar Svinbērnu uz Itāliju... Viņu māc pagāniska godbijība pret pagātnes skaistumu; viņš atgādina mazu

zēnu, kurš aizver acis, lai neredzētu mūslaiku tumsonību, kas apdraud viņa acu priekšā stāvošo viduslaiku spilgto vienkāršību un gleznaino romantisko lieliskumu.»

Sājos vārdos skaidri saklausāmas tālas atskaņas no Folknera paša problēmām — nostājas pret pagātni, šīs pagātnes spiediena uz personību, pretrunām starp pagātni un mūsdienām.

Otra recenzija — par Konreda Eikena dzejoju grāmatu — iespiesta 1921. gada februārī; recenzija sākas ar sardonisku apskatu par tālaika amerikāņu poēziju, ko Folkners apvaino vārsmošanā un viduvējībā un apgalvo, ka vairums dzejnieku, izņemot Eikenu un vēl varbūt pusduci citu, «raksta, atdarinot vājāko Kītsa daiļradē».

Norūpējies par sava drauga likteni, kura talantam viņš joprojām svēti ticēja, Stouns galu galā ieteica Viljamam izmantot Stārkā Janga priekšlikumu un braukt uz Ņujorku, kur viņš varbūt iepazīsies ar literātu aprindām, atradīs izdevēju vai kritiķi, kas ieinteresēsies par viņu. Turklāt Stouns cerēja, ka Folkners Ņujorkā varēs nodarboties ar grafiku.

Jautājums bija izlemts, un Folkners sāka drudžaini pelnīt naudu braucienam. Vasarā viņa rīcībā bija 100 dolāru, no kuriem 60 dolāru izgāja par dzelzceļa biļeti līdz Ņujorkai.

Un tā vasarā Folkners bija Ņujorkā ar 40 dolāriem kabatā. Viņam par šausmām, Stārkā Janga pilsētā nebija. Vajadzēja steidzīgi meklēt jumtu virs galvas un kaut kādu darbu — viņš iekārtojās par trauku mazgātāju grieķu restorānā. Drīz Ņujorkā atgriezās Jangs un pieņēma Folkneru savā dzīvoklī. Vēlāk Folkners atcerējās: «Viņam bija tikai viena guļamistaba, tāpēc es gulēju uz senlaicīgas itāliešu sofas priekštelpā. Sofa bija īsa. Tikai trīs gadus vēlāk es uzzināju, ka Jangs visu šo laiku dzīvojis nāves bailēs, ka tikai es miegā nesalaužu šai senlaicīgajai sofai rokturi. Dzīvoju pie viņa līdz tam laikam, kamēr viņš ieteica man sameklēt kādu nodarbošanos. Viņš palīdzēja man dabūt vietu pie «Lorda un Teilora». Tur es strādāju grāmatu nodaļā, kamēr mani atlaida. Liekas, es nebiju visai akurāts norēķinos. Tad es atgriezos mājās.»

Pie Folknera atmiņām jāpiebilst, ka Ņujorkā Stārks Jangs iepazīstināja viņu ar Elizabeti Prallu, kas vadīja šo grāmatu nodaļu.

No Folknera vēstulēm Stouns noprata, ka draugam nav nozīmes vēl ilgāk palikt Ņujorkā, un steigšus sāka meklēt izeju. Ap 1921. gada novembri Stouns rakstīja Folk-neram, ka Oksfordā atbrīvojusies universitātes pastmeistara vieta un ka Viljams var pretendēt uz to. Jau decembra sākumā Folkners nolika tīri formālu eksāmenu un tika apstiprināts pastmeistara amatā.

Pasta kantoris, kas apkalpoja «Ole Miss», atradās mazā ķieģeļu namiņā Universitātes avēnijā. Tajā laikā universitātē bija ap 600 studentu un 35—40 profesoru. Visiem profesoriem un gandrīz visiem studentiem bija savas pastkastītes. Darba pastā nebija daudz, tomēr arī šo vienkāršo darbu Folkners izmanījās nedarīt. Pasta apmeklētāji sākumā apjuka, bet vēlāk sašuta par to, ka viņiem vajadzēja diezgan ilgi stāvēt pie lodziņa, bet pastmeistars, sēdēdams atzveltnes krēslā ar grāmatu vai žurnālu, stūrgalvīgi necēla galvu un nevēlējās pamanīt klientu. Vai arī pašā darbadienas vidū pasts vispār bija slēgts, bet pastmeistars nezin kur nozudis. Avīzes, žurnāli un vēstules sāka pienākt ar lielu nokavēšanos vai pavisam nepienāca. Uz klientu sūdzībām pastmeistars reaģēja ar aizvainojošu klusēšanu.

Reiz pēc vecāku un nākamo studentu sūdzības, ka viņi nesaņem pasūtītos katalogus, atbrauca revidents izmeklēt šo konfliktu un sev par šausmām izdzirda pastmeistara aukstasinīgo atbildi: «Ak, tas ir otršķirīgs pasts, es to salieku tur tajā maisā un gaidu, kamēr tas būs pilns, un tad aizsūtu.»

Šejienes baptistu mācītājs iedegās neaprakstāmā niknumā, atradis dažus žurnāla «Baptist Record» eksemplārus atkritumu tvertnē. Kāds no universitātes profesoriem uzrakstīja sūdzību, kurā apgalvoja, ka vienīgā iespēja saņemt savu pastu esot — izvilkt to no atkritumu tvertnes pie pasta kantora pagalma durvīm. Viņš apgalvoja, ka Folkners, saņēmis pastu, to nevis saliekot pastkastītēs, bet gan izkratot no maisa atkritumu tvertnē. Kāds no studentiem žēlojās, ka Folkners tik reti atverot pastkastītes, ka ik reizi vajagot tīrīt ārā putekļus, kad gribot izņemt pastu.

Jājautā — ar ko tad nodarbojās Misisipi universitātes pastmeistars? Viņš izmantoja darbalaiku lasīšanai — tolaik viņš sevišķi aizrāvās ar krievu klasiķiem. Joprojām viņš rakstīja dzejoļus, pārstrādāja agrāk uzrakstītos, Fila

Stouna sekretāre rūpīgi pārrakstīja ar mašīnu visu, ko viņš bija sacerējis, bet Fils neatlaidīgi sūtīja dzejoļus izdevniecībām un žurnāliem, no kurienes tie atgriezās līdz ar pieklājīgu atteikumu. Vienu vienīgu reizi pa visu šo laiku 1922. gada jūnijā Jaunorieānas žurnāls «The Double Dealer» publicēja Folknera dzejoli «Portrets».

Jaunā pastmeistara laikā universitātes pasta kantoris vakaros kļuva par kaut ko nakts bāram līdzīgu — tur sapulcējās Folknera draugi, iedzēra, līksmoja, sprieda par literatūru un izklīda tikai naktī, atstādami kantorī daudz tukšu pudeļu, kuras pastmeistars arī nevīžoja aizvākt. Iespējams, ka tieši kādā no līdzīgiem vakariem radās nekaunīgā ideja, kas sagādāja krietni daudz nepatikšanu universitātes vadībai. Studentu avīzes «The Missi-ssippian» redaktori gribēja kaut kā atdzīvināt šo izdevumu, radīt studentos lielāku interesi par to. Runāja, ka šī ideja ienākusi prātā Folkneram, vēl jo vairāk tāpēc, ka avīzē «The Mississippian» reklamētajā jaunajā pasākumā viņš figurēja kā viens no trim tā prezidentiem.

Un tā kādā jaukā dienā avīze «The Mississippian» publicēja jaunas apdrošināšanas sabiedrības «Zilā bārda» reklāmu. Ideja, protams, bija lieliska — apdrošināšanas sabiedrība «Zilā bārda» apdrošināja studentus pret izkrišanu un sliktām atzīmēm eksāmenos. Apdrošinājuma kompensāciju, kā vēstīja sludinājums, aprēķināja atkarībā no profesora pieredzes un stingrības, studentu skaita grupā un dalīja ar studenta nesagatavotības pakāpi. Par pašu nežēlīgāko uzskatīja angļu valodas profesoru, un viņam likme bija visaugstākā — 90 centi uz dolāru. Pati zemākā likme bija eksāmenam pie tiesneša Hemingveja, juridiskās fakultātes dekāna, — 10 centi, bet, ja students bija sportists, likme tika samazināta līdz 5 centiem — tiesnesis Hemingvejs bija slavens ar savu labsirdību un sporta mīlestību.

Apdrošināšanas sabiedrība pastāvēja tikai divas nedēļas — universitātes vadība uzzināja par to, aizliedza to un piedraudēja vispār slēgt avīzi.

Taču bija, kā jau teikts, arī pavisam cits Folkners. Tas Folkners, par kuru atmiņās raksta profesora Brauna sieva. Šis Folkners organizēja Oksfordā pirmo skautu vienību un tērēja milzum daudz laika nodarbībām ar zēniem. Ap to laiku Viljams nopirka sarkanu vaļēju burku. Vienam no universitātes profesoriem bija ferma ārpus

i'ilsctas, un viņš atļāva Folkneram ierīkot tur nometni 'rniom. Ik nedēļu Folkners savā mašīnā veda zēnus uz imieni, kaut arī vajadzēja braukt vairākas reizes, vadīja lur nodarbības, mācīja viņiem pazīt mežu, zvērus, izdomāja dažādas interesantas spēles, kas ieaudzināja zēnos drosmi, ticību sev, dabas mīlestību.

Daudzi no toreizējiem skautiem ar pateicību atceras I olkneru. Skautu vadītājam Folkneram neeksistēja jēdziens — militārā disciplīna, kas bija plaši izplatīta skautu vienībās. Viņam bija citi audzināšanas līdzekļi. Kti atceras Folknera toreizējie audzēkņi, patīkamākais laiks viņu ekspedīcijās bijušas stundas pēc vakariņām, kad pie liesmojoša ugunskura Folkners sācis klāstīt viņiem daždažādus stāstus. Ar to viņš uzturēja disciplīnu vienībā: ja bija kādi pārkāpumi, Folkners atteicās no šiem vakaru stāstiem.

Šī mazā, jaukā Folknera biogrāfijas lappusīte beidzās ar to, ka viens no Oksfordas sludinātājiem no kanceles sāka apvainot Viljamu Folkneru žūpošanā un viņam vajadzēja aiziet no skautu vadītāja posteņa.

Tomēr šajā posmā bija arī vēl trešais — pats galvenais Folkners, kas mokoši domāja par literatūru un par to, ko gan viņš tajā varētu pateikt savu. Par šīm viņa pārdomām var kaut cik spriest no rakstiem, ko viņš tajā laikā rakstīja avīzei «The Mississippian». Vairākos no tiem atrodamas interesantas domas, kas apgaismo to Folknera dzīves pusi, kura galu galā visvairāk interesē lasītāju, — jautājumu par to, kā veidojas rakstnieks, turklāt ne rakstnieks vispār, bet tieši kāds konkrēts rakstnieks, ar savu tēlu pasauli, ar savām problēmām, ar savu nostāju pret dzīvi.

Šai ziņa neapšaubāmu principiālu interesi modina Folknera raksts par amerikāņu drāmu, konkrēti, par Jū-džina O'Nīla dramaturģiju. Tas galvenokārt parāda, cik lielu nozīmi Folkners piešķir vietējam kolorītam daiļdarbā — laikam un vietai. Vēlāk šīm domām ir izšķirīga loma viņa paša daiļradē.

«Kāds ir teicis,» viņš rakstīja, «droši vien francūzis — viņi ir paspējuši pateikt visu —, ka māksla lielākoties esot provinciāla, tas ir, tai esot savas saknes tieši noteiktā laikmetā un noteiktā vietā. Tas ir ļoti nopietns apgalvojums, jo «Līru» un «Hamletu», un «Viss labi»

varēja uzrakstīt vienīgi Anglijā karalienes Elizabetes valdīšanas laikā un nekur citur (to apstiprina tas, ka «Hamlets» nāk no Dānijas un Zviedrijas, bet «Viss labi» no franču komēdijas), tāpat kā «Bovarī kundzi» varēja uzrakstīt vienīgi Ronas ielejā deviņpadsmitajā gadsimtā, tieši tāpat kā visu Balzaku deviņpadsmitā gadsimta Parīzē.»

Par amerikāņu literatūras lielāko traģēdiju Folkners uzskata to, ka «Amerikai nav tradīciju». Runājot par Jū-džinu O'Nīlu, Folkners raksta: «Droši vien ar laiku viņš radis kaut ko, ņemot par pamatu bagāto un dabiski dramatisko materiālu, kura dziļākais avots ir mūsu valoda. Nacionālā literatūra nespēj izaugt no folkloras — kaut gan, patiesi, tādi mēģinājumi ir izdarīti diezgan bieži —, tāpēc ka Amerika ir pārāk liela un tai ir pārāk dažāda folklora: Dienvidu nēģeru folklora, spāņu un franču izcelsmes folklora, veco Rietumu folklora, — jo šī folklora vienmēr paliks mutiska; literatūrai pamatā nevar arī būt mūsu žargons, kas ir atšķirīgs dažādās valsts daļās. Taču literatūra var rasties no poētiskā tēla, kas saprotams ikvienam, kurš lasa angļu valodā. Patlaban nekur, ja nu vienīgi dažās Īrijas daļās, angļu valodai nepiemīt tāds dzīves spēks kā Savienotajās Valstīs, kaut arī kā nācija mēs esam mēmi.»

Šis literāta iesācēja pārdomas varētu uzskatīt par nenozīmīgām, taču visa vēlāk uzrakstītā gaismā tās iegūst noteiktu svaru, jo tās ir pirmsākums visiem tiem romāniem un stāstiem, kuri, būdami savdabīgi un ļoti amerikāniski daiļdarbi, tomēr ir iegājuši XX gadsimta pasaules literatūras zelta fondā.

Interesanta šādā aspektā rakstā par Jūdžinu O'Nīlu ir arī doma par autora attieksmi pret saviem varoņiem. Folkners saskata O’Nīla pēdējo (tai laikā) drāmu vērtību tajā apstāklī, ka autors mainījis nostāju pret saviem varoņiem. O'Nīls, viņaprāt, pārgājis «no apstākļu pazemoto varoņu objektīvas vērošanas uz tiešāku, personiskāku ieskatu viņu priekos un cerībās, viņu ciešanās un vilšanās sāpēs». Grūti izsekot šis visai vēlākajai Folknera daiļradei tik būtiskās domas izcelsmi — trūkst pietiekami nopietnu avotu un dokumentu —, taču, zinot, cik ļoti viņš tajā periodā aizrāvās ar krievu literatūru, var izsacīt minējumu, ka varbūt viņa uzskatus par mākslinieka attieksmi pret saviem varoņiem ietekmējuši Dostojevska

romāni, to smeldzīgais žēlums pret ļaudīm, viņu ciešanām.

1922. gada martā avīzē «The Mississippian» parādījās vel viens Folknera raksts «Amerikāņu drāma: aiztures momenti». Šajā rakstā vispirms uzmanību piesaista autora pievēršanās problēmai: rakstnieks — lasītāji. Folkners izsmej tos sava laika amerikāņu rakstniekus, kas pakļaujas paviršo lasītāju paviršajām prasībām, «viņi rada, ja lā var izteikties, garīgu spļaujamtrauku tam iedzīvotāju slānim, kuram diemžēl mūsu zemē ir nauda».

Būtisks šajā rakstā ir arī tas, ka jaunais kritiķis, neiedams kopsolī ar modi, pretēji modernisma praviešu teorētiskajiem postulātiem izsaka savu ciešo pārliecību par stabilas dramaturģiskās struktūras nepieciešamību. Viņš raksta par «pamatīgi uzbūvētu lugu — sižetam jābūt labi uzbūvētam». Tālāk viņš atkal atgriežas pie jautājuma, ko acīmredzot uzskata par sevišķi svarīgu: lugai jābūt «uzbūvētai saskaņā ar pamatlikumiem, tas ir, jābūt valodas vienkāršībai un spēkam, pilnīgām materiāla zināšanām un intrigas skaidrībai».

Ar jaunības nesaudzīgo ironiju Folkners izsakās par sava laika rakstnieku modernajiem meklējumiem: «Visus cilvēkus, kas raksta, aizkustinoši plosa vēlēšanās kļūt par redzamu figūru šajā pasaulē un neveselīga interese par sava paša «es» — briesmīgs rezultāts Zigmunda Freida pārcelšanai nacionalitāšu sajaukuma dinamiskajā haosā.» Viņš izsmej rakstniekus, kas bēg no Amerikas uz Eiropu: «O'Nīls pagriežas ar muguru pret Ameriku, lai rakstītu par jūru, Marsdens Hārtlijs uzrok apvainojošas jokdares Monmartrā, Alfrēds Kreinbergs aizbraucis uz Itāliju, Ezra Paunds neganti spēlē ar viltotu bronzu Londonā. Visi ir atzinuši Ameriku par estētiski neiespējamu, tomēr, būdami amerikāņi, viņi kādreiz atgriezīsies; citi — drūmā trimdā, citi — lai ar prieku rakstītu kinematogrāfam.»

Intuitīvi, dotajā posmā tīri teorētiski, Folkners izsaka ciešu pārliecību, par ko viņš ir runājis arī iepriekšējos rakstos, balstoties uz Šekspīra, Balzaka, Flobēra paraugu, pārliecību, ka lieli daiļdarbi tiek radīti nacionālā augsnē, no vietējā materiāla. Un rakstā «Amerikāņu drāma: aiztures momenti» viņš izsaka savu dziļāko pārliecību, ka amerikāņu dzīvē ir «neizsmeļami dramatiskā materiāla krājumi», kā piemēru minot «senos laikus uz Misisipi upes» un «romantisko stāstu par dzelzceļa līnijas būvi».

Starp jaunā kritiķa bramanīgajiem rakstiem, kuros viņš pūlējās formulēt savas domas par literatūru., «The Missi-ssippian» lappusēs pazibēja sīciņa skicīte — kā zīlīte, no kuras ar laiku izaugs varens ozols. Sī nelielā eseja vēl bija cieši saistīta ar dzejoļiem, kurus tai laikā rakstīja Folkners, taču tajā saskatāmi nākamā lielā prozaiķa reālistiskā talanta aizmetņi.

Skice saucās «Pakalns». Pārlapojot Folknera romānus, lasītājs droši vien ar lielu sirsnību atcerēsies arī šo skici.

«...Visa ieleja pletās viņam pie kājām, un viņa ēna, tālu aizsniegusies, stiepās pāri ielejai, rāma un milzīga. Šur tur dūmu strūkliņas trīsuļoja virs skursteņiem. Ciemats gulēja, iegrimis rimtā mierā zem vakara saules, kā gulējis jau gadsimtu, gaidu pilns, prieku un bēdu, cerību un vilšanos izmocīts, kā gulēs mūžīgi mūžam.

No pakalna virsotnes ieleja atgādināja sastingušu, no kokiem un mājām veidotu mozaīku; no pakalna virsotnes nevarēja saskatīt noplicinātos, pavasara lietos izmirkušos, zirgu un liellopu kājām izdangātos zemes gabalus, nebija redzama ziemā sakrājušos atkritumu un sarūsējušu kannu lūžņa, ne arī netīrie, sadriskātām pasta bezkaunībām un reklāmām aplipinātie žogi. Nebija jūtami mājieni par cīņu, par apspiestu godkāri, par godkārību un miesas kārību, par izžuvušiem reliģisko pretrunu spļāvieniem; viņš nevarēja redzēt, ka tiesas nama kolonnu cēlā vienkāršība zaudējusi krāsu un notraipīta nevērīgiem zelējamās tabakas spļaudekļiem. Ielejā nebija nekādas kustības, tikai vijās sīkās dūmu spirālītes un sirdi sažņaudza papeļu krāšņums, klusumā bija dzirdama vienīgi vāja ritmiska kalēja laktas atbalss.»

Šajā skicē pirmo reizi no visa, ko viņš līdz šim uzrakstījis, izcēlās reālistiskais elements, gūstot virsroku pār citiem viņa daiļrades elementiem, tādiem kā, piemēram, lirisms, kaut arī tas šeit ir ļoti spēcīgs, tomēr jau sāk pakļauties saturam. Var pieņemt, ka tas ir pirmais gadījums, kad Folkners sācis eksperimentēt ar vietējo materiālu, vēl nemaz neapzinoties, kādas iespējas tas slēpj sevī un kas no tā var iznākt.

Protams, kritiskās piezīmes avīzē «The Mississippian» tolaik nebija Folknera galvenais darbs. Viņš tās rakstīja gadījuma pēc, acīmredzot nepiešķirdams tām nopietnu nozīmi, kaut arī tagad pēc tām iespējams kaut mazliet

nikl.it to sarežģīto radošas personības veidošanās procesu, ko parasti ir tik grūti izsekot.

Galvenais, ar ko toreiz nodarbojās Folkners un Fils Stouns, bija dzejoļu krājuma «Marmora fauns» gata-v ošana,

Stouns šajā pasākumā ieguldīja daudz enerģijas un savas naudas, jo tieši viņš no saviem niecīgajiem līdzekļiem samaksāja Bostonas izdevniecībai «Four Seas Co.»

par šī krājuma izdošanu.

Krājuma priekšvārdā Stouns rakstīja: «Tie ir jaunekļa dzejoļi. .. Tie pilnīgi pieder širn nenoteiktības un ilūziju periodam... Tajos ir arī jaunības trūkumi •— jauneklīga nepacietība, trūkst asuma, brieduma. Tajos ir skaidrs jaunības prieks... un jauneklīgas, negaidītas, miglainas skumjas gluži bez iemesla... Es domāju, ka šie dzejoļi kaut ko sola. Tajos ir neparasta vārda izjūta un vārdu mūzikas izjūta, mīlestība uz liegiem patskaņiem, krāsu un ritma sajušana un — lāgiem — jūtama vīrišķīgas rokas tuvošanās ... Cilvēks, kam ir īsts talants, augs, ies uz priekšu un galu galā izaudzēs ziedu, kas nevar uzplaukt nevienā citā dārzā, vienīgi viņējā.»

Tikmēr studentu un profesoru sūdzības augstāk stāvošajai priekšniecībai par universitātes pastmeistaru kļuva arvien niknākas un neatlaidīgākas. 1924. gada septembrī Misisipi štata pasta iestāžu inspektors nosūtīja Foļkne-ram oficiālu vēstuli, kurā izklāstīja klientu sūdzības par nepiegādātām vēstulēm un sūtījumiem, par to, ka pastmeistars darbalaikā lasa, nevis sēž pie pasta lodziņa, un, beidzot, ka pastmeistars darbalaiku izmanto savu darbu sacerēšanai.

Fils Stouns lika lietā visu savu politisko ietekmi, lai novērstu triecienu no Folknera, taču viņam tas neizdevās, un oktobra beigās Folkneram Savienoto štatu valdības vārdā tika norādīts iesniegt atlūgumu. Tad viņš uzrakstīja pasta iestāžu inspektoram šādu vēstuli: «Tā kā es dzīvoju kapitālistiskajā iekārtā, es saprotu, ka manu dzīvi ietekmē cilvēki, kam ir nauda. Paldies dievam, ka mani vairs nekad nevarēs kalpināt ikviens draņķa slaists, kuram ir divi centi, par ko nopirkt pastmarku. Uzskatiet, ser, šo vēstuli par manu atlūgumu.»

Un tā viņš atgriezās savā agrākajā dzīvē, slaistījās pa pilsētu un tās apkārtni, strādāja dažādus namdara un krāsotāju darbus, lai nopelnītu kaut cik naudas.

5i

Decembra vidū iznāca krājums «Marmora fauns». «Es nedomāju,» vēlāk Stouns rakstīja par Bostonas izdevniecību, «ka viņi vispār iespieda visus tūkstoš eksemplārus, kā bija apņēmušies. Es nopirku zināmu skaitu eksemplāru, Folkners ierakstīja tajos veltījumu dažādiem cilvēkiem, un es mēģināju tos pārdot.» Tomēr šie mēģinājumi bija neveiksmīgi, krājums neguva ievērību, pat tik minimāls metiens netika izpirkts, bet kritika uzņēma grāmatu ar klusēšanu. Kad Folkneram piešķīra Nobela prēmiju, Stouns ar rūgtumu rakstīja: «Man vēl līdz šim laikam ir saglabājušies daži eksemplāri, par kuriem vienam otram ievērojamam Oksfordas pilsonim, kas tagad lepojas, ka ir pazīstams ar Folkneru, toreiz bija žēl samaksāt pusotra dolāra.»

Zināmu morālu gandarījumu Folkners guva, aizsūtīdams pasta inspektoram, kas viņu bija atlaidis, «Marmora fauna» eksemplāru ar ierakstu: «Cilvēkam, kuram esmu jo lielu pateicību parādā par atbrīvošanu no ļoti nepatīkamas situācijas.» Mierinājums nebija nekāds lielais, bet jaunā situācija izveidojās viņam patiešām visai nelabvēlīga. Folkneram sāka uzmākties grūtsirdība.

Taču Stouns tik cieši ticēja Folknera talantam, ka nesamierinājās ar kapitulāciju. Viņš izvirzīja jaunu ideju — daudzi amerikāņu dzejnieki, viņš skaidroja Folkneram, guvuši atzinību Savienotajās Valstīs, vispirms iekarojot sev reputāciju Eiropā. Paraugam viņš minēja Tomasu Eljotu, Ezru Paundu un citus. Pēc šīs idejas Folkneram vajadzēja aizbraukt uz Eiropu un gūt tur atzinību. Folkneram šī ideja iepatikās — vēl jo vairāk tāpēc, ka viņam gribējās padzīvot Eiropā un apskatīt tur pirmā pasaules kara kauju vietas — vietas, kur viņam nebija izdevies būt kā kara lidotājam un, iespējams, varonim.

4

JAUNORLEANA, EIROPA, PIRMIE DIVI ROMĀNI

1925. gada janvāra sākumā Viljams Folkners kopā ar Filu Stounu iebrauca Jaunorleānā. Folkners gribēja salīgt darbā uz kāda kuģa, kas dodas uz Eiropu, bet Fils Stouns nolēma pavadīt draugu un pie viena paņemt sev neilgu brīvlaiku.

Vēlāk Folkners atcerējās: «Iebraucu Jaunorleānā. Tā nebija cenšanās iekļūt kādā literārā grupā, nē. Kaut gan tāda tieksme bija — es domāju, ikviens jauns rakstnieks izjūt vēlēšanos būt starp cilvēkiem, kas nesmietos par to, ko viņš saka, lai cik muļķīgi tas skanētu filistru ausīm, taču Jaunorleānā es ierados ar nolūku tikt uz kuģa.»

Viņam uzreiz iepatikās pilsēta, tās senlaicīgie stūrīši, no kuriem dvesmoja aizgājušo laiku burvība, vecās, omulīgās, zaļumos slīgstošās mājas ar balkoniem, kas sniedzās pāri ietvēm, iepatikās krastmala, osta, nesteidzīgā drūzma ielās, tīri dienvidnieciska laiskuma un māksli-nieciskuma atmosfēra.

Šervuds Andersons, kas 1922. gadā kādu laiciņu dzīvoja Jaunorleānā, iemīlējās tajā un toreiz rakstīja, ka grib pārcelties uz dzīvi Jaunorleānā, «tāpēc ka esmu iemīlējis kaut ko kulturālu pašā šejienes dzīves pamatā, tāpēc ka šeit, šajā pilsētā, iznāk žurnāls «The Double Dealei»y>. Viņš aicināja rakstniekus uz Jaunorleānu: «... Es ticu savai formulai, ka kultūra ir vispirmām kārtām dzīves baudīšana, brīvs laiks un nesteidzīguma izjūta ... Civilizācijas rajonos, kur dominē fakts un pakļauj sev poētisko dzīvi, jūsu priekšā ir tas, kas mūsdienās dominē tādās pilsētās kā Pitsburga un Čikāga. Ja fakts kļūtu otršķirīgs līdzās dzīves, mīlestības alkām, alkām izprast dzīvi, daudzās Amerikas pilsētās varētu būt tā burvība, kas tagad rodama Jaunorleānas vecajos kvartālos.»

Sājos Servuda Andersona vārdos jāpievērš uzmanība tam, ka viņš piemin žurnālu «The Double Dealer». Šim nelielajam provinces žurnālam divdesmitajos gados bija liela loma Savienoto Valstu literārajā dzīvē, jo tajā pirmo reizi publicējās daudzi rakstnieki un dzejnieki, kuri vēlāk kļuva plaši pazīstami ne tikai Savienotajās Valstīs, bet arī visā pasaulē.

Viens no šā žurnāla dibinātājiem — Alberts Goldstains rakstīja, ka «The Double Dealer» redakcija spraudusi sev mērķi ne tikai atbalstīt jaunos rakstniekus, bet arī pārliecināt pazīstamo kritiķi Menkenu, ka viņš maldās, apgalvodams, it kā Amerikas Dienvidiem nebūtu savas kultūras. Goldstains izteicās, ka žurnāls veicis abus šos uzdevumus, jo sešu gadu ilgajā pastāvēšanas laikā tas varēja ne tikai uzrādīt iespaidīgu skaitu jauno rakstnieku, kurus tas ievirzījis literatūrā, bet arī panācis tā paša Menkena atzinumu, ka «The Double Dealer» izvilcis Amerikas Dienvidu kultūru no purva.

Patiešām, starp žurnāla autoriem bija tādi rakstnieki, dzejnieki un kritiķi kā Šervuds Andersons, Harts Kreins, Ernests Hemingvejs, Džūna Bārnsa, Roberts Pens Vor-rens, Ezra Paunds, Malkolms Kaulijs, Allens Teits, Edmunds Vilsons. «The Double Dealer» izvirzīja Amerikas Dienvidu literatūrai augstus uzdevumus. Par piemēru var minēt Bezila Tompsona redakcijas rakstu, kas publicēts 1921. gadā un pārpublicēts jubilejas numurā 1924. gadā, īsi pirms Folknera ierašanās Jaunorleānā. Pēc daudziem gadiem pārlasot šo rakstu, var domāt, ka Tompsons gaidījis tieši Folknera parādīšanos. Viņš rakstīja: «Mēs esam pārliecināti, ka pienācis laiks, kad no Dienvidu literatūras smacīgā purva celsies kāds drosmīgs, vieds rakstnieks ar skaidru skatienu... Tā nav pašpaļāvība uzskatīt, ka jau tagad mūsu vidū slēpjas kāds Dienvidu Servuds Andersons, kāds ne tik drūms Sinklers Lūiss... Alabamā, Misisipi, Luiziānā ir simtiem mazu pilsētiņu, kurās patiešām ir nostāstu pārpilnība ... Vecajai Dienvidu haltūrai — pūlim, kas sapulcējies noturēt Linča tiesu, mazajai Evai, pulkvedim no Kentuki, skaistajai kvarteronei — jānozūd, tās vietā jānāk noteiktākai, vairāk nobriedušai un ne tik sentimentālai literatūrai. Spriežot pēc visa, tas notiks tuvākajā laikā.»

Pie šīs vecās mājas Barona ielā 204, kur atradās «The Double Dealer» redakcija, reiz pieklauvēja kautrīgais

provincietis no Oksfordas — Viljams Foīkners. Starp < itu, redakcijas darbiniekiem viņš nebija svešs —■ 1922. gadā tie publicēja viņa dzejoli «Portrets», 1925. gada janvārī tieši pirms Follcnera ierašanās Jaunorleānā žurnālā «The Double Dealei» bija lasāma visai labvēlīga recenzija par Folknera dzejoļu krājumu «Marmora fauns». Tās autors bija viens no «The Double Dealei» redaktoriem — Džons Maklūrs, kura interesantie literārie apskati galvenokārt noteica žurnāla seju, bet Maklūra vadītā pastāvīgā literārā nodaļa Jaunorleānas laikraksta «Times-Picayune» svētdienas numurā kļuva par ievērojamu parādību visas Amerikas literārajā dzīvē.

Recenzijā par «Marmora faunu» Maklūrs rakstīja — viņš esot pārliecināts, ka «Foīkners radīs lieliskus darbus: viņš drīzumā dodas uz Eiropu».

Taču Foīkners aizbrauca nevis uz Eiropu, bet uz Jaun-orleānu. Vēl vairāk, Džons Maklūrs uz daudziem gadiem kļuva viņam tuvs un uzticams draugs. Šoreiz Foīkners, kas parasti bija ļoti atturīgs attiecībās ar cilvēkiem, brī-num viegli un vienkārši iekļāvās šajā jauno dzejnieku, prozaiķu, kritiķu un mākslinieku grupā, kas pulcējās ap «The Double Dealei» un galvenokārt dzīvoja Vecajā kvartālā, kur mita Jaunorleānas literātu un mākslinieku bohēma.

Foīkners apmetās Orleānas alejā 624, gleznainā ielā, kas stiepās gar Sv. Lūisa katedrāli. Tai pašā mājā augšējā stāvā dzīvoja arhitektūras pasniedzējs vietējā universitātē mākslinieks Viljams Spretlings, ar kuru Folk-ners sadraudzējās. Par vienu no viņa draugiem kļuva arī Rorks Bredfords, toreizējais laikraksta «Times-Pi-cayune» izdevējs. Viņi bieži vien ilgi staigāja pa krastmalu un klusiem Jaunorleānas stūrīšiem, sēdēja kafejnīcās. Vismīļākā vieta viņiem bija stūra galdiņš kabarejā Frenklina ielā, pie paša kanāla, kur lieliski spēlēja klarneti nēģeris Džordžija Bojs. Reizi vai divas reizes nedēļā visa kompānija sapulcējās pusdienās kādā palētākā res-torāniņā.

Jaunie draugi tūdaļ ievilka Folkneru savos literārajos pasākumos. Jau «The Double Dealei» janvāra—februāra numurā parādījās viņa raksts «Par kritiku», dzejolis «Mirstošais gladiators» un 11 īsas skices, kurām viņš deva nosaukumu «Jaunorleānieši». Pavisam sešu mēnešu laikā Foīkners publicēja «Times-Picayune» ar savu pa-

rakstu 16 stāstus un skices, neskaitot dažas publikācijas «The Double Dealer». Šie materiāli tika apmaksāti pēc likmes 15 līdz 25 dolāri.

Protams, šiem aprakstiem vai skicēm, lai kā tos sauktu, nekādas patstāvīgas nozīmes nav, tie ir interesanti tikai tik daudz, cik tajos saskatāmas tēmas, kas tolaik, saviļņoja jauno Folkneru, kaut kādi mājieni, kuri vēlāk attīstījās viņa nākamajos romānos.

Raksturīgi vispirmām kārtām ir tas — savam pirmajam aprakstam avīzē «Times-Picayune» Folkners izvēlējās nosaukumu «Šartra ielas atspoguļojums», bet pēc tam paturēja to kā apakšvirsrakstu vairumam savu skiču tai pašā laikrakstā. Tas bija ironisks paņēmiens. Laikrakstā «Times-Picayune» bija pastāvīga sleja «Vašingtonas atspoguļojums», kurā tika publicēti materiāli par ASV valsts darbiniekiem, par cilvēkiem, kas plaši pazīstami visā zemē. Parodējot šīs slejas virsrakstu, Folkners nosauca savas skices Franču kvartāla galvenās ielas — Šartra ielas vārdā un par saviem varoņiem izvēlējās pavisam citas kategorijas cilvēkus — izstumtos, katrā ziņā ne visai respektablus cilvēkus — kroplu ubagu, zirgu skriešanās sacīkšu mākleri, anarhistu teroristu, neliela restorāna īpašnieku, žokeju, kontrabandistu, vecu kurpnieku, jaunu huligānu. Visi šie Folknera varoņi ir naidīgās attiecībās ar Amerikas dzīvi. Protams, ir zīmīgi, ka jaunais Folkners rakstīja tieši par viņiem. Šo skiču varoņiem raksturīga ir prasība, alkas pēc atzinības, pēc mīlestības, pēc cilvēku sabiedrības, pēc savas cilvēka cieņas apziņas. Šī vientulības un atstumtības tēma kļuva par Folknera skiču galveno tēmu.

Ievērības cienīgs ir apstāklis, ka viens no «Times-Pi-cayune» publicētajiem darbiem «Riets», kas atšķirībā no citiem jau ir nobeigts stāsts, veltīts nēģera traģiskajam liktenim. Viņš sakrājis naudu, lai brauktu uz dzimteni, uz Āfriku, un nolīgst uz kuģa, kas kursē pa Misisipi, pilnā pārliecībā, ka tas aizgādās viņu Āfrikā. Kapteinis atbalsta šo viņa pārliecību. Tomēr nēģeris tiek izsēdināts Misisipi otrā krastā, un, pārliecināts, ka atrodas Āfrikā, viņš sak aizstāvēdamies šaut uz cilvēkiem, ko uzskata par plēsīgiem džungļu zvēriem, un iet bojā.

Reiz mūža beigās, kad Folkners tikās ar Virdžīnijas universitātes studentiem un mācību spēkiem, viņam jautāja: «Runā, ka jūs sevišķi neinteresējoties par tā sau-

■ ...... « literāro klasifikāciju». Kā tikai jūs neesat dēvēts:

i ii naturālistu, tradicionālistu, simbolistu utt. Interesanti,

I .1 ļns pats domājat, pie kādas skolas jūs piederat?» Uz

l.i I i tik nērs atbildēja: «Es teiktu tā — un ceru, ka tas ir li< i, — vienīgā skola, pie kuras es piederu, pie kuras i'iilm piederēt, ir humānistu skola.»

Tieši šāda pārliecība Folkneram bija visu mūžu. Humānisma iedīgļi manāmi jau pirmajās Jaunorleānas pe-

.....la skicēs. Tur atklājas arī daudzi vilcieni, iezīmes,

I s vēlāk izaugs spilgtos, spēcīgi veidotos tēlos, veselās mll«amo romānu sižetiskās līnijās.

Viens no svarīgākajiem notikumiem Folknera dzīvē šajā Jaunorleānas periodā bija viņa iepazīšanās ar Servi ulu Andersonu. Jau Oksfordā Folkners jūsmoja par Andersona darbiem, ko viņam deva lasīt Stouns. Kādā 11)25. gada rakstā Folkners nosauc Andersona stāstu «Fsmu muļķis» par «labāko stāstu Amerikā». Vairāk par visu viņu pārsteidza Šervuda Andersona daiļrades dziļi nacionālais raksturs. Viņš rakstīja, ka Andersons «ir amerikānis, vēl vairāk — viņš ir no Vidējiem Rietumiem, no tās zemes, viņš ir tipisks Ohaio cilvēks». Servuds Andersons tajā laikā bija slavas augstumos — viņš jau bija publicējis tādas sensacionālas grāmatas kā «Vainsburga, Ohaio», «Olas triumfs», «Zirgi un cilvēki».

Un Folkners uzzināja, ka Servuds Andersons dzīvo šeit, Jaunorleānā. Vēl vairāk, Andersons precējies ar Elizabeti Prallu, ar to pašu Elizabeti Prallu, ar kuru kādreiz Folkneru Ņujorkā iepazīstināja Stārks Jangs.

«Es devos viņu apciemot,» vēlāk atcerējās Folkners, «un netaisījos traucēt misteru Andersonu, viņš mani nebija aicinājis. Es nedomāju, ka viņu sastapšu, uzskatīju, ka viņš droši vien strādā savā kabinetā, taču sagadījās, ka viņš tajā brīdī bija istabā, mēs sarunājāmies un jau pašā sākumā iepatikāmies viens otram. Tā tikai gadījuma pēc es satikos ar mis Prallu, kura tik labi izturējās pret mani, kad es strādāju grāmatu veikalā.»

Servuds Andersons memuāros arī ir atstājis ierakstu par šo tikšanos: «Pirmoreiz es ieraudzīju Billiju Folkneru, kad viņš ļenāca manā dzīvoklī Jaunorleānā. Jūs taču atceraties Ābrama Linkolna sastapšanos ar dienvidnieku pilnvarotajiem uz kuģa Potomakas upē 1864. gadā. Dienvidnieku pilnvarotie bija ieradušies apspriest dažus

miera slēgšanas jautājumus, starp viņiem bija Konfederācijas viceprezidents Aleksandrs Stefenss. Tas bija ļoti ■ maza auguma cilvēks milzīgā mētelī.

— Vai tu kādreiz esi redzējis tik daudz čaumalu uz tādas mazas vālītes? — sacīja Linkolns kādam savam draugam.

Es atcerējos šo gadījumu, kad pirmo reizi ieraudzīju Folkneru. Viņam arī bija milzīgs mētelis, bija ziema, un mētelis izskatījās tāds dīvaini stīvs, tā ka sākumā nodomāju, vai viņam nav savādi deformējies augums. Viņš sacīja man, ka gribot kādu laiku padzīvot Jaunorleānā, un jautāja, vai nevarot atstāt kaut ko no savām mantām, . kamēr sameklēšot sev dzīvokli. Viņa «mantas» bija sešas ļ vai astoņas pudeles paštecināta degvīna, katra pusgalona lielumā, kuras viņš bija atvedis līdzi no mājām un nesa sabāztas lielā mēteļa kabatās.»

Vienā ziņā Andersons šeit maldās. Foikners nevarēja lūgt viņu paņemt glabāšanā mantas, «kamēr sameklēšot sev dzīvokli», tāpēc ka Foikners negāja pie Andersona pirmajā dienā, tikko ieradies Jaunorleānā.

Atceroties pazīšanos ar Šervudu Andersonu, Foikners reiz sacīja: «Es satikos ar viņu pavisam nejauši. Tolaik es nedomāju nopietni par literatūru, strādāju pie kontrabandista — tas notika tad, kad Amerikā valdīja «sausais likums», — paštecināto spirtu vajadzēja piegādāt no Kārību jūras salām, un tas pārvērtās viskijā, džinā un vispār visā, ko vien vajadzēja. Es strādāju uz laivas, kurai vajadzēja doties uz Meksikas līci un atvest spirtu, ko pārvērtā viskijā un salēja pudelēs. Tai laikā man naudas netrūka, man maksāja simt dolāru par katru braucienu. Toreiz tā bija lieia nauda, tāpēc es slinkoju un varēju rakstīt, kamēr izbeidzas nauda.»

Foikners ar Šervudu Andersonu pavadīja diezgan daudz laika kopā, stundām staigāja pa Franču kvartālu, devās ilgos gājienos gar Misisipi, sēdēja dažādās kafejnīcās, Džeksona parkā.

Viņiem bija iemīļota nodarbība — izdomāt daždažādus stāstus par fantastiskām būtnēm, kas dzīvo Luiziānas purvos. Atbildot Virdžīnijas universitātes studentiem uz jautājumu par stāstiem, ko Foikners pieminējis rakstā par Šervudu Andersonu, viņš paskaidroja: «Ģenerāļa Džeksona dēls pēc kaujas pie Šalmetas nolēma apmesties Lui-ziānā, ierīkot tur rančo un audzēt aitas. Viņš nopirka ze-

nu s gabalu no Jaunorleānas nekustamu īpašumu pārdo-■ iii.is aģenta, bet, aizbraucis apskatīties, atklāja, ka tur ii purvi vien, starp kuriem dažas saliņas un koku saknes, i iii varētu mitināties aitas. Tomēr viņš aizdzina tur savas ■ litus, un tās pašas pamazām pielāgojās, iemācījās peldēt, un viņš varēja sasaukt tās uz paaugstinājuma un pabarot tu. Vilna tām nogāja, parādījās zvīņas, kājas atrofējās, n/.luga spuras, un aitas īstenībā pārvērtās par zivīm. Bet viens no auniem, tiešs vecā džentlmeņa pēctecis, pārvērtus par haizivi un aizpeldēja projām. Meitenes, kas pelti'jās piekrastē, baidījās no šīs haizivs, visi zināja, ka tas ir Džeksona zēns, jo viņš vienmēr bija skrējis pakaļ sievietēm. Tā radās šis stāsts, mēs pavadījām tā visu vasaru, smējāmies un sacerējām. Tādai izdomai nav robežu.» Citreiz Folkners atcerējās: «Šis stāsts kļuva tik apjomīgs un (kā mums likās) tik smieklīgs, ka mēs nolēmām izlikt to uz papīra kā vēstules, ko rakstījuši viens otram zooloģiskas ekspedīcijas dalībnieki.»

Interesanti, ka pat šajā jautrajā pasākumā Andersons bijis ļoti prasīgs pret jauno draugu. Kad Folkners iedevis viņam savu pirmo vēstuli — atbildi uz Andersona vēstuli —, pēdējais to izskatījis un īdzīgi jautājis Folkneram:

— Vai jūs tas apmierina?

Folkners uzreiz nemaz neaptvēris, par ko ir runa, un pārjautājis:

— Ko, ser?

— Vai jūs esat apmierināts ar šo? — no jauna jautājis Andersons.

— Kāpēc gan ne? — atsaucies Folkners. —* Visu, ko šajā esmu izlaidis, es pateikšu nākamajā.

«Un tad,» Folkners atcerējās, «es sapratu, ka esmu viņu stipri aizkaitinājis, viņš kļuva ass, bargs, gandrīz dusmīgs. Viņš sacīja:

— Vai nu metiet prom šo vēstuli un mēs vispār Izbeigsim ar to, vai ņemiet atpakaļ un rakstiet par jaunu.

Es paņēmu vēstuli atpakaļ. Noņēmos ap to trīs dienas, tad tikai iedevu viņam. Viņš atkal izlasīja to *— lēni, kā arvien — un sacīja:

— Vai tagad esat apmierināts?

— Nē, ser, — es sacīju. — Bet tas ir labākais, ko es varu uzrakstīt.

— Nu tad pieņemsim to, — viņš sacīja, ielikdams vēstuli kabatā, viņa balss atkal bija kļuvusi silta, tajā jautās smiekli, gatavība ticēt, gatavība no jauna bēdāties.»

Servuds Andersons darīja Folkneram daudz laba. Un varbūt visvērtīgākie bija padomi, ko viņš deva iesācējam rakstniekam, izprazdams tā potenciālās spējas un iztēlodamies visas briesmas, kas to sagaida grūtajā daiļrades ceļā. Viņš tieši tā arī sacīja Folkneram: «Jums ir pārāk liels talants. Jūs varat izmantot to pārāk viegli, pārāk dažādi. Ja nebūsiet piesardzīgs, nekad neko neuzrakstīsiet.» Andersons paskaidroja Folkneram, ka «rakstniekam vispirms jābūt tam, kas viņš ir, kāds viņš ir radīts. Nav svarīgi, kur tas ir noticis, tikai atcerieties šo vietu un nekaunieties no tās. Tāpēc ka neviena vieta, no kuras jūs sākat, nav sliktāka par jebkuru citu. Jūs, Folkner, esat no laukiem, viss, ko jūs pazīstat, ir mazais zemes gabaliņš tur, Misisipi, no kurienes jūs nākat. Patiešām, pietiek arī ar to. Arī tā ir Amerika; izplēsiet ārā šo gabaliņu, kaut arī tik mazu un maz pazīstamu, un viss sagrūs, it kā jūs būtu izņēmis ķieģeli no sienas ... Viss, kas vajadzīgs Amerikai — lai jūs paskatītos uz to, paklausītos un izprastu to, ja spējat.»

Tas bija labs padoms. Folkners gan uzreiz to nepieņēma, taču, kā vēlāk būs redzams, padoms iegūla sirdī un pēc kāda laika palīdzēja Folkneram atrast savu ceļu, iegūt savu vienreizējo balsi.

Bet tikmēr, tajās jaukajās dienās Jaunorleānā, kad viņi tik bieži satikās un sarunājās, Andersons pamudināja Folkneru, kā viņš pats atzinās, sēsties un rakstīt romānu.

Atcerēdamies, kā viņi ar Andersonu nosēdējuši pie pudeles līdz vēlai naktij, Folkners piebilda: «Bet no rītiem viņš palika vienatnē un strādāja... Un tad es nodomāju — ja rakstniekam ir tāda dzīve, tad šī dzīve man ir piemērota. Es sāku rakstīt romānu un atklāju, ka tā ir aizraujoša nodarbība.»

Viņš patiešām aizrāvās pavisam nopietni. Fils Stouns, pieradis regulāri saņemt no viņa vēstules, uztraucās par Folknera neparasto klusēšanu un nosūtīja viņam telegrammu: «Kas noticis? Tev ir mīļākā?» Folkners atbildēja ar telegrammu: «Jā. Trīsdesmit tūkstoš vārdu gara.»

Servuds Andersons vēlāk atcerējās: «Es vienmēr dzirdēju viņa rakstāmmašīnas klikstēšanu, kad vien gāju garām mājai, kur Viņš dzīvoja. Dzirdēju no rītiem, dienā

ml bieži vien vēlu naktī.» Mākslinieks Bills Spretlings, i .1:; dzīvoja tai pašā mājā stāvu augstāk, apstiprināja Andersona atmiņas: «Lai cik agri cēlos, teiksim, septiņos no rīta, Bills jau sēdēja uz mazā balkoniņa dārza pusē un rakstīja ar savu portatīvo rakstāmmašīnu, viņam līdzās pastāvīgi bija ar ūdeni atšķaidīta viskija glāze.»

Tolaik viņš rakstīja savu pirmo romānu ar pagaidu nosaukumu «Briesmu signāls», kam vēlāk deva virsraksti «Kareivja apbalvojums».

Lidotājs atgriežas mājās no kara. Atgriežas smagi ievainots, sakropļots, ar neglītu rētu sejā, pusakls, nevaļīgs, zaudējis atmiņu par pagātni. Tēvs un līgava mazajā Ūārlstonas pilsētiņā Džordžijas štatā viņu negaida — jau sen kopš no Francijas pienākusi ziņa, ka viņu notriecis vācu iznīcinātājs, bet viņu pa to laiku ir lāpījuši hospitāļos, līdz beidzot nolēmuši sūtīt šo dzīvo mironi mājās.

Situācija, protams, ir dramatiska, taču 1925. gadā, kad Viljams Folkners, sēdēdams savā istabiņā Jaunorleānas Franču kvartālā, rakstīja savu pirmo romānu, tā vairs nav jauna. Daudzi rakstījuši par to, cik rūgta ir atgriešanās mājās kareivjiem, kuriem karš laupījis visas ilūzijas, pret kuriem vienaldzīgi un ciniski izturas tie, kam laimējies kara laiku nosēdēt mājās, ar šo tēmu daudzās zemēs literatūrā ienākusi spēcīga grupa jaunu rakstnieku, kas paši uz savas ādas izbaudījuši, ko nozīmē karš, un nolādējuši to. Un tomēr Folkners izvēlējās savam pirmajam romānam tieši šo situāciju.

Kas mudināja viņu izvēlēties tieši šo tēmu? Varbūt tā zaudējuma sajūta, ko viņš pārdzīvoja, kad karš beidzās, iekams viņš bija pabeidzis lidotāju skolu Kanādā.

Droši vien arī tas. Katrā ziņā romānā «Kareivja apbalvojums» viņš maksāja meslus jauneklīgām alkām pēc varoņdarbiem. Maksāja meslus un reizē arī, ja tā var izteikties, izrēķinājās pats ar sevi, parādot ironiskā gaismā, pat izsmejot savus dvēseles pārdzīvojumus tai laikā, kad viņš, kara aviācijas kursants, nepaspējis nokļūt frontē, atgriezās Oksfordā, mocīdamies apziņā, ka atgriežas nevis ar slavas oreolu, bet bez apbalvojumiem par kaujām, bez smagiem ievainojumiem.

Pašā romāna sākumā Folkners liek smagi ievainotajam, mirstošajam Lielbritānijas karalisko gaisa spēku leitnantam Donaldam Mehonam sastapties ar kara aviācijas kursantu Džūljenu Lovu. Un Folkners ar sarkasmu apraksta

muļķīgo, bērnišķīgo skaudību, ko jūt par varoni nekļu-. vušais kursants pret mirstošo varoni. «Būt tādam kā viņš!» iestenējās Lovs. «Kaut varētu kļūt tāds kā viņšl Lai ņem manu veselo ķermeni! Lai ņem to sev! Bet man spārnus pie krūtīm, man šos spārnus; tādas rētas dēļ es kaut rīt ar mieru iet nāvē.» Un dažas lappuses tālāk seko vēl viena iznīcinoša pasāža: «Un vai tad nāve nebija kursantam Lovam kaut kas īsts, dižens, skumjš? Viņš redzēja vaļēju kapu un sevi pilnā uniformā, ar siksnām, ar lidotāja spārniņiem pie krūtīm, ar uzšuvi par ievainojumu .. . Ko vēl var prasīt liktenim?»

Kara aviācijas kursants Džūljens Lovs drīz vien pazūd no romāna turpmākās attīstības gaitas, bet viņa vēstules Margaritai Pauersai, ar kuru viņš saticies vilcienā, kura kļuvusi par vienu no romāna galvenajām varonēm un kuru Džūljens Lovs jauneklīgā nepacietībā bildinājis, pabeidz šo sapņu atmaskošanu: Lovs vēstulēs, kas pēc tam figurē visā romānā, joprojām zvēr viņai mīlestību un, dedzīgi apgalvojot, ka vēlas precēties ar viņu, starp citu, jaunekļa naivitātē stāsta Margaritai par savu aizraušanos ar jaunām sava vecuma meitenēm, ar kurām viņš dejo ballītēs.

Taču izrādās, ka šī ironija, šī it kā nesaudzīgā izrēķināšanās ar jaunības sapņiem ir tikai medaļas viena puse. Folkneram nebija viegli šķirties pašam no sevis, no savām ilūzijām. Viņam, varbūt ne gluži apzināti, gribējās kaut kā identificēt sevi arī ar kara varoni Donaldu Me-honu. Un viņš piešķir Donaldam, tādam, kāds viņš bijis pirms kara, dažus vilcienus, kas mums atgādina paša Folknera bērnību. Meitene Emmija, kura mācījusies kopā ar Donaldu skolā un mīlējusi viņu, bet tagad ir kalpone Donalda tēva — episkopālās baznīcas garīdznieka mājā, atceras savu iemīļoto: «Reizēm mēs kopā atgriezāmies mājās. Viņam ne žaketes, ne cepures, bet seja tāda ... tāda, ka viņam būtu jādzīvo tikai mežā. Saprotat, it kā viņam arī skolā nebūtu vietas, arī ģērbties, kā pieklājas, nevajag. Un neviens nezināja, kad viņš parādīsies. Skolā nāca, kad viņam iepatikās, un ciivēki viņu arī naktīs bija redzējuši tālu laukos, mežā. Reizēm viņš pārnakšņoja pie kāda ciematā. Gadījās, ka viņu uzgāja nēģeri: guļ graviņā, smiltīs.»

Taču, protams, ne tikai tiekšanās izrēķināties ar jauneklīgajām ilūzijām par karu mudināja Folkneru izvēlē-

iii-s savam pirmajam romānam jau samērā labi pazīstamu

iināciju ■— kara veterāna atgriešanos mājās. Romāns ■ i . reivja apbalvojums» īstenībā rakstīts nepavisam ne |mi to, un Donalds Mehons tikai šķiet tā galvenais va-i Dilis. īstenībā mirstošais leitnants Mehons ir tikai kodols, ap kuru izvēršas romāna darbība, vai varbūt vēl i u i reizāk — stāvošā ūdenī iemests akmens, no kura arvien tālāk un tālāk izplatās koncentriskie riņķi, pakāpeniski aptverot arvien jaunus cilvēkus. Leitnants Mehons inču romānā nedarbojas, viņš šķirts no dzīves, jo pilnīgi zaudējis atmiņu par pagātni, jo ir akls un mirstošs. Visā mmāna darbības laikā viņš neko nedara, ja neņem vērā viņa nāvi. Viņš ir nevis darbības subjekts, bet gan objekts — ap viņu rosās cilvēki, strīdas par viņu, vij intrigas, virza viņa rīcību, bet viņš ir pasīvs. Ar citiem romāna varoņiem viņu vieno tikai paša neapzināta tiekšanās sasniegt kaut ko gandrīz nesasniedzamu. Šajā ziņā atbraukušais ārsts absolūti precīzi nosaka diagnozi: «īstenībā viņš jau ir miris. Vēl vairāk — viņam vajadzēja nomirt jau pirms trim mēnešiem, ja tikai viņš it kā nebūtu kaut ko gaidījis, kaut ko tādu, ko viņš sācis un nav spējis pabeigt, kaut kādu atbalsi no pagātnes, ko viņš apzināti vairs neatceras. Tas ir vienīgais, kas viņu vēl saista pie dzīves.»

Un jāsaka •— Donalds Mehons ir vienīgais no visiem varoņiem, kuram lemts uztvert neuztveramo. Nāves brīdī viņš atceras to, ko nekādi nebija varējis atcerēties agrāk, apziņā atdzīvojas pēdējie viņa dzīves mirkļi, īstās dzīves, jo pēc tam viņš vairs nedzīvoja, tikai viņa ķermenis vēl joprojām fiziski eksistēja. «Pēkšņi viņš juta, ka iziet no tumšās pasaules, kur dzīvojis diezin cik ilgu laiku, un atgriežas sen pagājušā dienā, dienā, kuru jau pārlaiduši tie, kas tajā dzīvojuši un raudājuši, un miruši, tā ka tagad šī diena, ataususi viņa atmiņā, piederēja tikai viņam vienam: vienīgā trofeja, ko viņš bija izplēsis no Laika un Telpas.» Donalds Mehons atceras un nodzīvo savu pēdējo lidojumu, kad viņš tika notriekts. «Lejā, pa labi, loti tālu, tas, kas kādreiz bija Ipra, šķita kā svaiga plaisa pāri dzīstošai, tomēr vēl iekaisušai brūcei; lejā lāsmoja citas brūces, sārtojās uz šī pa pusei līķa, kuram neļauj nomirt... Viņš lidoja tām pāri, vientuļš un svešs, kā kaija.» Viņš atceras šo savu pēdējo gaisa kauju vissīkākajās detaļās: «Piecas dūmu strēles stiepās starp apakšējo

ira augšējo spārna plakni, ik reizi tuvodamās viņa ķermenim, pēc tam viņš juta divus trāpīgus triecienus pakausī pie kakla, un redze pēkšņi pazuda, it kā būtu nospiesta kāda poga. Viņa trenētās rokas vadīta, lidmašīna precīzi pacēlās augšup; viņš sataustīja vikersa mēlīti un sāka šaut bezrūpīgajā rītā, ko apvēdīja marta siltuma nojausma ...

Viņa tēva galva karājās virs viņa puskrēslā kā nogalinātā Cēzara galva.

Viņš atkal atguva redzi, ieraudzīja tuvojošos tukšumu, tik dziļu, kādu līdz šim nebija redzējis, un vakars, līdzīgi kuģim ar burām rieta blāzmas krāsā, aizpeldēja pasaulē, mierīgi nozuzdams bezgalīgā jūrā.

— Tā viss notika, — viņš sacīja, stingi vērdamies tēvā.»

Tā nomira leitnants Mehons, taču, kamēr viņš vēl fiziski eksistēja, viņa dzīves orbītā parādījās arvien jauni un jauni cilvēki, sākot ar tiem, kas bija tieši ap viņu, un beidzot ar visu Čārlstonas pilsētu.

Pirmais ar leitnantu Mehonu sastapās vilcienā kareivis Džo Giligens, kas atgriezās mājās no kara, visu ceļu pavadot dzeršanā un izpriecās. Tas vairs nav jauns cilvēks — viņam ir 33 gadi (starp citu, vecums, kādu Folkners bieži piešķīra saviem varoņiem vīriešiem), diezgan cinisks, zaudējis ticību jebkam svētam. Viņš vilciena kupejā uzsauc nozīmīgu tostu: «Lai dzīvo miers! Grūti būs tikai pirmajos simt gados.» Giligenā mājo dziļa pārliecība par mājās palicēju liekulību, rūgtums par sievietēm, kuras atstājuši šeit kareivji. Par leitnanta Mehona līgavas vēstuli viņš ar atklātu cinismu saka: «Visas šis muļķības par gaisa bruņiniekiem, par kaujas romantiku — nē, par to pat raudulīgas resnules vairs nedomā, kad troksnis norimst un visi šie mundieri un ievainotie ne tikai iziet no modes, bet galīgi apnīk.» Viņš pūlas pārliecināt kursantu Lovu, ka Mehona līgava noteikti kļūs viņam neuzticīga: «Tu nepazīsti sievietes. Paies laiciņš — un parādīsies kāds tips, kas sēdējis mājās un taisījis naudu, vai kāds no tiem puišiem, kas valkājis nospodrinātus zābakus un ne acis nerādījis tur, kur viņu varētu nobeigt.»

Giligenā tēls pauž visiem mājās pārnākušajiem kara veterāniem raksturīgo dzīvības sakņu zaudējumu, atsvešinātību no sabiedrības, kuru, kā liktos, viņi aizstāvējuši.

Pnlkucrs uzsver šo atsvešinātību, rādot Giligenu romānā liiInņu bez biogrāfijas, var domāt, ka pirms kara viņam n.iv bijis nekādas pagātnes. Vienīgais norādījums uz to p.ivid romāna sākumā, kad Džo Giiigens mēģina pierunāt kursantu Lovu iedzert paštecināto viskiju: «Tas man uzdzen skumjas pēc mājām: vareni smaržo pēc garāžas.» raksturīgi ir arī tas, ka Giiigens brauc diezin no kurienes un diezin kurp. Izskatās pat, ka viņam vispār nav nekāda noteikta ceļamērķa, nav mājas, nav ģimenes. Viņš ir kā stepes zāļu vēj ritenis, ko dzen jau rimstošais kara vējš.

Varētu likties, ka Džo Giligena ampluā romānā ir precīzi noteikts: klaidonis, ciniķis, dzērājs. Bet tad Džo Gi-ligens sastop vilcienā leitnantu Donaldu Mehonu un lasītājs sāk saprast, ka ārējā čaula nepavisam nav galvenais Giligenā, ka aiz visa tā slēpjas laba sirds, gatava doties palīgā cilvēkam, kuram šī palīdzība nepieciešama. Redzēdams Mehona stāvokli, viņa nevarību, Giiigens ne mirkli nedomā, viņam nevajag izlemt, viss ir dabiski un pats par sevi saprotams — viņš uzņemas atbildību par šo slimo, mirstošo cilvēku, viņš nogādā Mehonu mājās.

Nākamais cilvēks, kas nokļūst mirstošā Donalda Mehona orbītā, ir jauna, skaista sieviete Margarita Pauersa. Arī par viņu gandrīz nekas nav zināms. Vienā vienīgā replikā viņa ieminas, ka nāk no Alabamas. Kad Giiigens viņai saka: «Paklau, kāpēc jūs nevarētu braukt kopā ar mums?» — viņa mierīgi atbild: «Es arī domāju braukt, Džo. Manuprāt, es jau pašā sākumā tā biju nolēmusi.»

Pamazām, soli pa solim Folkners atklāj iemeslus, kas pamudinājuši Margaritu uzņemties tādu nastu, izskaidro šās sievietes psiholoģisko stāvokli. Atšķirībā no Giligena Folkners viņai ir devis biogrāfiju — visai skopu, bet noteiktu. «Redzat,» viņa stāsta Džo, «es dzīvoju mazā pilsētiņā, un man bija apnicis visu rītu noņemties pa māju, pēc tam uzposties, iet pastaigāties vai viesos, vakaros padraiskojoties ar zēniem, un, kad sākās karš, es pierunāju mātes draugus, lai pagādā man darbu Ņujorkā. Tā es nokļuvu Sarkanajā Krustā — nu, zināt, palīdzēt klubos, padejot ar šiem nabaga lauku puišiem, kad viņi ierodas atvaļinājumā, apstulbuši kā auni, meklē, kur papriecāties.» Tur viņa satikusi Diku Pauersu, un viņi it kā iepatikusies viens otram. No virsnieku nometnes, kur Dikam notikušas apmācības, tas viņai rakstījis, viņa at-

bildējusi. «Es jau biju pieradusi domāt par viņu, un, kad viņš atbrauca tāds stalts, iznesīgs, man šķita, ka labāka neviena nav. Atcerieties, kā toreiz bija — visi uztraukti, visi histērijā, tīrais cirks... Zināt, mēs abi it kā sapratām, ka neesam iemīlējuši viens otru uz mūžu, bet mēs bijām ļoti jauni. Kāpēc gan neņemt no dzīves visu, kas vien iespējams?»

Margarita apprecējusies ar Diku Pauersu, un pēc trim dienām viņš aizbraucis uz Franciju. Un tad liktenis izspēlējis ar Margaritu bezjēdzīgu, kā viņa uzskatīja, ļoti muļķīgu joku. «Tieši tad, kad viņa bija mierīgi izlēmusi, ka viņiem labāk šķirties, kamēr vēl saglabājušās skaidras atminas par trim kopā pavadītajām dienām, un viņa Di-kam par to bija uzrakstījusi, — tieši tad viņa saņēma parasto, tik salto paziņojumu, ka viņš kritis kaujā. . . Bet Diks pat nebija saņēmis viņas vēstuli! Tā likās vislielākā nodevība: tas, ka viņš nomiris, ticēdams viņai, kaut gan viņi abi jau bija apnikuši viens otram.»

__ Izstāstījusi Džo Giligenam to, Margarita izskaidro savu šīsdienas izturēšanos. «Saprotat, man visu laiku šķiet, ka esmu izturējusies pret viņu negodīgi. Un tagad droši vien pūlos kaut kā izpirkt savu vainu.»

Kad Margarita Pauersa satiek vilcienā leitnantu Donaldu Mehonu un kareivi Džo Giligenu, viņa jūtas emocionāli neauglīga, tukša, nespējīga mīlēt. «Kāpēc es neko nejūtu kā citi,» Margarita jautā pati sev, «varbūt esmu tāda auksta no dabas vai arī esmu veltīgi iztērējusi, izšķiedusi visus iekšējos spēkus?»

Vienīgais, ko viņa vēl spēj — just žēlumu. Un tad viņai līdzās parādās Džo Giligens, vīrietis, uz kuru var droši paļauties, garīgi tuvs viņai, iemīlējies viņā, neatlaidīgi pūlas pierunāt precēties ar viņu. Bet viņa nespēj mīlēt un negrib krāpt sev tuvu cilvēku, draugu. Viņa saprot, ka dzīvē viņu gaida traģiska vientulība, taču kaut ko grozīt Margarita Pauersa nespēj. Romānā viņai atliek tikai viena cēla, tomēr īstenībā bezjēdzīga rīcība.

Margarita Pauersa un Džo Giligens nogādā Donaldu Mehonu viņa dzimtajā pilsētā. Čārlstonas aprakstā lasītājs saskata pazīstamus vilcienus, kas jau pazibējuši skicē «Pakalns», vilcienus, kas vēlāk nenoliedzami raksturo Džefersonu Joknepatofas apgabalā,

«Čārlstona, tāpat kā neskaitāmas citas pilsētiņas Dienvidos, bija savā laikā uzcelta apkārt stabam, pie kura

siet zirgus un mūļus. Tagad laukuma vidū stāvēja in'M.is nams — vienkārša, korekta ķieģeļu ēka ar sešpa-

■ i .init skaistām joniskām kolonnām, ko daudzas paaudzes Ihi<i notraipījušas ar zelējamo tabaku. Ap māju auga ve-i ,is vīksnas, un zem tām uz apskrambātiem, sagraizītiem koka soliem un krēsliem pilsētas tēvi — solīdu likumu

■ b vēji un solīdi pilsoņi, kas nebaidījās nekā cita kā vien .liova tā kunga un sausuma, ar tievām, melnām lcakla-..iitēm vai izbalējušās, daudz tīrītās pelēkās jakās, ar bronzas medaļām, kas jau sen zaudējušas jebkādu nozīmi, — snauda vai drāza spieķīšus, nemaz neizlikdamies, ka viņus gaida darbs, bet viņu jaunākie biedri, kas vēl nebija tik cienījami, ka varētu atklāti, cilvēkiem redzot, snaust, spēlēja kārtis, zelēja tabaku un sarunājās... Un visu apņēma domīgs aprīļa rīts, kas sevī slēpa pusdienas tveici.»

Folkners vairākkārt uzsver dzīves vienmuļību pilsētā, kur nekas nemainās jau gadu desmitiem ilgi kopš pilsoņu kara. «Vienmuļi vilkās furgoni, kuros iejūgti garausaini lopiņi. Miegaini līgodamies, nēģeri cienīgi sēdēja uz bukas, bet furgonā uz krēsliem svinīgi sēdēja citi nēģeri: vakara saules apspīdēts pagānu katafalks. Nekustīgās figūras šķiet darinātas Ēģiptē pirms desmittūkstoš gadiem. Lēnām kā laiks uz tām nosēžas putekļi, ko griezdamies sacēluši riteņi.»

Un tad šajā gausajā eksistences vienmuļībā ielaužas Donalda Mehona atgriešanās. Viņš jau sen uzskatīts par bojā gājušu. Viņa tēvs, episkopālās baznīcas garīdznieks, samierinājies ar savām bēdām, laiku pa laikam pārcilā dēla mantas, kas viņam atsūtītas no frontes. Kaut arī garīdznieks — vecais Mehons nemeklē mierinājumu reliģijā, viņš garajā mūžā izstrādājis naivu un aizkustinošu filozofiju. Viņš ir skeptiķis, kas samierinājies ar pasauli. «Jo vecāks es kļūstu,» viņš saka, «jo vairāk pārliecinos, ka mēs ļoti maz iemācāmies, iedami savu dzīves ceļu, un nezinām itin nekā tāda, kas varētu mums kaut kā palīdzēt vai dot sevišķu labumu.» Vecā vīra vienīgais mierinājums ir viņa dārzs. «Aplūkojiet šo rozi,» viņš saka. «Tā man ir gan dēls, gan meita, manas sirds laulātā draudzene un mana dienišķā maize: mana labā roka un kreisā. Cik reižu neesmu stundām stāvējis pie tās pavasara naktīs, kad pārāk agri bija noņemts segums, un dedzinājis avīzes, lai tā nenosaltu.»

Donalda Mehona līgava Sesilija Sondersa vispār nesēro par līgavaiņa bojāeju. Viņai pat tīkams tagadējais stāvoklis — bojā gājuša kara varoņa līgava. Tas dod viņai iespēju pielūdzēju klātbūtnē rādīt skumju «salmu atraitnes» seju un nostāties domīgās pozās, kas lieliski izceļ viņas skaisto augumu.

Sesilijas Sondersas tēlā Folkners ir ielicis krietni daudz sarkasma un riebuma pret to vieglprātīgo, tukšo, bezdzimuma meiteņu un jaunekļu paaudzi, kas izaugusi Amerikā pēc pirmā pasaules kara. Visā romāna darbības laikā, kad Sesilija pati savas neapdomības dēļ iekuļas veselā virknē dramatisku situāciju, viņas tukšajā galviņā nedzimst neviena doma. Viņa uzņem dzīvi kā vieglprātīgu seksa spēli, viņai patīk flirtēt ar jauniem cilvēkiem, ikviena kaut cik nopietna dzīves situācija viņu biedē, izsit no līdzsvara. Viņa ir radīta, kā Folkners raksta, «nevis lai kļūtu māte, pat ne mīlestībai: tikai acīm, tikai vērošanai». Sesilija pati domā: «Kā gan tas ir, kad dzimst bērns?» — ienīzdama to neizbēgamo mirkli, kad tas notiks, kad zudīs viņas bezdzimuma slaidums, kad viņas ķermeni izkropļos sāpes.

Kad Sesilija uzzina, ka viņas līgavainis ir dzīvs un atgriezies pilsētā, tad vispirms viņa domā par sevi, par to, kā viņa izskatīsies šajā jaunajā situācijā. «Es nu atkal esmu līgava,» viņa apmierināti nodomā, jau iepriekš priecādamās par to, kādu seju rādīs Džordžs, kad viņa to pateiks. Džordžs ir jauns cilvēks, kuram viņa tēlo iemīlējušos. Visi viņas pārdzīvojumi ir sīki un niecīgi kā viņa pati.

Taču, kad Sesilija ierauga Donaldu ar briesmīgo rētu sejā, viņa to nespēj izturēt un paģībst. Tas nav viņas spēkos. Un Sesilijai rodas paradoksāla situācija — viņai imponē būt smagi ievainota kara varoņa līgavai, tas piešķir pikantumu viņas attiecībām ar Džordžu Fani. Tomēr, kad tēvs, domādams ne tik daudz par Donaldu kā par savu solīdo reputāciju, pieprasa, lai Sesilija apciemo savu līgavaini, meita neganti pretojas ■— viņa nespēj būt kopā ar slimu, sakropļotu cilvēku.

Pilsētā ir kāds cilvēks, kam Donalda Mehona atbraukšana laupa dvēseles mieru. Tā ir viņa tēva kalpone Ern-mija, kurai Donalds ir vienīgā, neaizmirstamā mīlestība. Vienkāršā meitene no nabadzīgas ģimenes ir par visiem pārējiem tuvāk dabai, dabiskām jūtām. Savā laikā viņa,

neprātojot par sekām, necerot uz precībām, ir atdevusies jaunajam Donaldam. Un viņas mūža spilgtākās atmiņas ir par to, kā viņš mēnesnīcas naktī izsaucis meiteni no mājas, kaut arī viņai zināms, ka viņš saderinājies ar Sesi-liju Soridērsu. Tonakt viņi peldējušies ezerā. «Es nogūlos zemē. Guļu, nekā neredzu, tikai debesis. Nezinu, cik ilgi tā biju gulējusi, kad pēkšņi pār mani, pret debesīm — viņa galva. Skatos, viņš atkal viscauri slapjš, un mēness gaisma slīd pār viņa mitrajiem pleciem, pār rokām, un viņš tikai skatās uz mani. Viņa acis es neredzu, tikai jūtu, it kā viņš man pieskartos. Kādreiz tā ir gadījies, viņš uz tevi paskatās, un tu kļūsti kā putns: tūlīt, tūlīt pacelsies augstu pāri zemei... Un man ir baigi un arī nav baigi. It kā viss uz pasaules būtu miris, tikai mēs palikuši...»

_Un nu šis vienīgais mīļotais, kuru viņa jau sen apraudājusi savā sirdī, ir atgriezies. Atgriezies un nepazīst viņu, tāpat kā īstenībā nepazīst nevienu citu — viņš ir akls, viņš neatceras savu pagātni. Atšķirībā no Sesilijas Ernmiju nebaida Donalda rēta — viņa bez liekām runām stājas blakus Džo Giligenam un Margaritai Pauersai, rūpējas par Donaldu, baro viņu ar karoti, un sirds dziļumos viņa ir pārliecināta — ja Donalds ar viņu apprecētos, viņa to atkoptu, izlolotu.

Un beidzot varbūt pati neparastākā romāna persona. Iepazīstinot ar to lasītāju, Folkners aprobežojas ar šādiem vārdiem: «Džonss, Janvāriuss Džonss, kurš nezina un arī neinteresējas, kas ir viņa vecāki, nosaukts par Džonsu pēc alfabēta, par Janvāriusu tāpēc, ka sakrituši kalendāra dati ar bioloģisko faktu... māca latīņu valodu nelielā koledžā.» Folkneram pat nerūp noteikt, no kurienes Džonss ieradies Čārlstonā, jo tikpat ir pilnīgi skaidrs, ka viņš tur ir svešs cilvēks, kuru neviens nepazīst. Neviļus rodas doma, ka Janvāriuss Džonss pārnācis romānā «Kareivja apbalvojums» no Folknera jaunekļa gadu dzejoļiem, no viņa pirmās dzejoļu grāmatas «Marmora fauns», iegūstot romānā reālu esamību — ārieni, raksturu, rīcību, tomēr saglabājot kaut ko arī no mitoloģiskā fauna. Nav nejaušība, ka Folkners romāna darbības laikā vairākkārt pasvītro Džonsa ārienē mitoloģiska baudkāra pa pusei cilvēka, pa pusei āža pazīmes. Acis Džonsam, viņš raksta, «bija caurspīdīgas un dzeltenas, nepieklājīgas un grēcīgas kā āzim».

Džonss ir pārliecināts, ka dzīvē vienīgais ir «ēdiens, miegs un kopošanās». Viņš pastāvīgi meklē jaunas izjūtas, ciniski un atklāti meklē tuvību ar sievietēm — ar Sesiliju, ar Emmiju un Margaritai Pauersai uzmanību, neveltī vienīgi tāpēc, ka viņa ir pilnīgi vienaldzīga. Vispār vienaldzība viņam laupa pašpaļāvību, bet sievietes pretošanās satrauc, padara maniakālu viņa tieksmi iegūt šo sievieti. «Janvāriusam Džonsam Emmija kļuva par īstu apmātību... Viņš meklēja sastapšanos ar viņu, bet tika asi atraidīts; viņš gaidīja meiteni uz ceļa kā laupītājs, lūdzās, draudēja, mēģināja lietot rupju fizisku spēku, taču tika atgrūsts vēl rupjāk. Viņš kļuva galīgi apsēsts, un, ja viņa pēkšņi padotos, —- viņš zaudētu savu galveno impulsu, vienkāršo dzīves impulsu, viņš varētu pat nomirt. Un tomēr viņš juta: ja viņš meiteni neiegūs, viņš var zaudēt prātu, kļūt par kretīnu.»

Džonss romānā ir komiska figūra, reizēm pat farsam līdzīga, taču ar visu to viņš iegūst simbolisku nokrāsu kā figūra, kura iemieso paaudzi bez saknēm, bez mērķiem, paaudzi, kas deģenerējas, kas mētājas, meklējot izjūtas, apmierinot tukšu iekāri, lai izbēgtu no garlaicības. Tā ir bezjēdzīga kustība kustības dēļ. Kā raksta Folkners, Džonss, «sentimentāls reliģijas kalps biezā sporta tērpā, radīja no irdenas, neizturīgas mālu pikas senās, nemirstīgās kaislības tēlu, lipināja Svēto jaunavu no papīrmasas».

Vecā Mehona māja šajos nedaudzajos mēnešos kļūst Čārlstonas iedzīvotājiem par sava veida pievilkšanas punktu. Folkners ar naidu un nicīgumu raksta, ka tur ciemojas solīdi veikalnieki, kuri «interesējās par karu tikai tik daudz, cik tas netieši ietekmēja prezidenta Vil-sona krišanu un celšanos, ari to izsakot tikai dolāros un centos, bet viņu sievas tikmēr pļāpāja par panckām, turpat pāri Mehona galvai, neskatīdamās uz viņa sakropļoto pieri, aiz kuras neslēpjas domas .. . pazīstamas meitenes, ar kurām Donalds kādreiz vasaras naktis bija dejojis un flirtējis, ieskrēja, uzmeta skatienu viņa sejai un tūlīt metās projām, apspiežot pretīgumu, un vairs nekad nenāca, ja nu vienīgi gadījās, ka pirmā apciemojuma laikā viņa seja bija aizsegta (tad gan viņas atrada iespēju vēl reizi paskatīties uz viņu)».

Sesilijas tēvs, sadusmojies par meitas atteikšanos apmeklēt Donaldu, aizliedz viņai satikties ar Džordžu Faru.

Tad Sesilija, iedegusies pretestībā, atdodas Džordžam. Tomēr šī pieredze meiteni atbaida, tā pārāk tuvina viņu īstenībai. Džordžs Fars vairs nevar būt viņai biedrs šajā spēlē, un Sesilija pilnīgi ignorē viņu, flirtējot ar citiem jauniem cilvēkiem.

Tomēr apstākļi iedzen Sesiliju strupceļā ■— viņa atklāj, ka Janvāriuss Džonss zina par viņas attiecībām ar Džor-džu, un paniskās bailēs gaida, ka Džonss viņu šantažēs, jau ir ar mieru atdoties Džonsam, pēc tam histērijā iebrāžas Mehona mājā un kliedz, ka gribot tūlīt apprecēties ar Donaldu. Bet, kad viņa vecāki aizkavē šīs precības, Sesilija aizbēg no mājas ar Džordžu Faru un apprecas ar to.

Varētu likties, kaut vai viens no romāna varoņiem ar to ir panācis savu vēlmju piepildījumu — Džordžs Fars, kurš bija iemīlējies Sesilijā, mocījās greizsirdībā, kad tā flirtēja ar citiem, pūlējās pierunāt meiteni kļūt par viņa sievu, — it kā ieguvis savu laimi. Taču izrādās, ka arī tā ir ilūzija. Un aina, kur rādīta viņu atgriešanās pilsētā, ir pietiekami izteiksmīga — Margarita un Džo Giligens, kas tobrīd ir stacijā, «ieraudzīja Sesilijas nelaimīgo seju, kad viņa, tik gracioza un trausla, raudādama saļima tēva skāvienos. Bet. viņai aiz muguras stāvēja misters Džordžs Fars, drūms kā mākonis: viņu neviens negribēja redzēt.»

No šā jūkļa, kur virpuļo kaislības un kaislībiņas un dzīšanās pēc nesasniedzamā, mierīgā izmisumā paceļas Donalda tēva — mācītāja Mehona tēls. Viņš mierina sevi ar cerību, ka Donalds atlabs, ka precības būs viņam vislabākās zāles, tomēr domās viņam skan traģisks refrēns: «Tas bija Donalds, mans dēls. Viņš ir miris.» Un Margarita, pēc Sesilijas aizbēgšanas redzēdama viņa mierīgo un bezcerīgo seju, nolemj: «Es pati ar viņu salaulāšos. Visu laiku jau taisījos to darīt. Vai tad jūs neko nenojautāt?»

Zēlums, griezīgs žēlums, uz ko viņa vēl ir spējīga, mudina Margaritu uz šo bezjēdzīgo soli — viņa taču labi zina, ka Donalds ir pie miršanas.

Donalda Mehona nāve atrisina visus samezglojumus. Margarita Pauersa, otrreiz kļuvusi atraitne, aizbrauc no Čārlstonas. Atkal aizbrauc nezināmā virzienā. Viņa vēlreiz atsakās no Džo Giligena mīlestības, kurš no jauna viņu bildina. «Jādzīvo ar sapni, nesasniedzot to,» viņa

domā, «citādi iznāks pārsātinājums, Vai skumjas. Nezinu, kas ir ļaunāk. Piemēram, doktors Mehons. Viņa sapnis gāja bojā, atdzima un atkal gāja bojā. Droši vien. daudziem tas liksies dīvaini. Bet Donalds ar savu rētu, ar paralizēto roku guļ mierīgi siltā zemē, siltumā, tumsā, un rēta viņam nesāp, un roka viņam nav vajadzīga. Un nekādu sapņu! Bet tiem, kam līdzās viņš guļ, ir vienalga, kā izskatās viņa seja.»

Džo Giligens, pavadot Margaritu uz staciju, klusā izmisumā saka viņai: «Redzi, es patiešām nespēju iegūt to, kuru vēlos.»

Tā beidzas šis romāns, kur visi varoņi cieš sakāvi, kur visas vēlēšanās un cerības paliek nepiepildītas.

Salīdzinot «Kareivja apbalvojumu» ar Folknera brieduma gadu romāniem, uzreiz duras acīs tā vājās vietas. Vispirms — sižeta nesaskaņotība, vairāku sižeta shēmu samākslotlba. Reizēm tas saistīts ar momentiem, kas svarīgi romāna saturam, kā, piemēram, Margaritas vīra Dika Pauersa bojāeja frontē. Folkneram, kā redzams, bija svarīgi parādīt, cik briesmīga ir Dika Pauersa bojāeja, līdz ar to atklājot kara baismo bezjēdzību, — leitnantu Pauersu histērijas lēkmē nogalina kareivis no viņa rotas. Samākslotlba izpaužas tā: šis kareivis bija no Čārl-stonas, kur pilnīgi nejauši nokļūst leitnanta Pauersa atraitne Margarita, un vēl vairāk — Čārlstonā dzīvo šis bojāejas liecinieks seržants Medens. Tas, ka Folkners izmantojis tik nejaušas sagadīšanās, liecina par pieredzes trūkumu.

«Kareivja apbalvojumā» skaidri redzamas svešas literāras ietekmes — Hausmana, Svinbērna un citu dzejnieku, ar kuriem jaunībā aizrāvās Folkners.

Daudz ko romānā ieviesis pats Folkners no savu dzejas tēlu pasaules. No dzejoļiem romānā ienācis veselīgajam reālistiskajam pamatam pilnīgi svešs poētiskais «skaistums», zināma aprakstu samākslotība.

Taču pats galvenais romāna trūkums, protams, ir nepilnīgais, sadrumstalotais pasaules skatījums. Jaunais rakstnieks ieraudzīja cilvēka eksistences bezjēdzību sava laika sabiedrībā, personības apjukumu un izmisumu, jūtot sevi kā spēļlietiņu «tukšgalvja likteņa» rokās, ieraudzīja, un viņu pārņēma šausmas. Un šīs šausmas, šo apjukumu viņš izteica īsā skicē, vēl neprazdams radīt ainu, kas vispārina, izpētī pasauli.

•J'.is redzams kaut vai pēc Folknera nostājas pret karu. 19 »māns «Kareivja apbalvojums» neapšaubāmi ir pret-k.iih romāns. Tajā tiek noliegts karš kā bezjēdzīgs slak-i i i,iš, taču karš te ir uztverts drīzāk kā kaut kas nenovēr-

■ uns, kā cietsirdīgs likteņa joks, nevis kā noziegums piet cilvēci. Tāpēc romānā nav arī tā kaismīgā nosodījuma, kara nolādējuma, ko savos romānos dedzīgi pauž visi, kas piedalījušies karā, kas visu to izbaudījuši paši uz savas ādas, — ITemingvejs, Remarks, Oldingtons. I'olkneram tas bija sāpīgs jautājums — paša līdzdalība karā. Atbildot uz studentu jautājumiem Nagano universitātē Japānā, viņš sacīja: «Karš nenoliedzami

ietekmē ikviena cilvēka apziņu. Tomēr es neesmu pārliecināts, ka tā ir kāda neparasta ietekme. Nedomāju, ka tā sevišķi atšķiras no tā, ko es ieguvu citādā ceļā,.. Man gribas domāt, ka tur nav nekā neparasta, ka es tomēr būtu kļuvis vairāk vai mazāk tas pats, kas esmu, neatkarīgi no tā, vai esmu bijis karā vai ne, kaut arī skaidri to nezinu.» Nevar neatzīt, ka šī pašattaisnošanas slēpj sevī zināmu zaudējuma apziņu.

Tomēr, ja aplūko «Kareivja apbalvojumu» kā pirmo soli ilgā un grūtā ceļā uz virsotni, tad noteikti saskatāmas neapšaubāmas šā romāna vērtības, saskatāmi tie iedīgļi, kas vēlāk izaugs un spēcīgi sakuplos. Romānā jau jūtama spēcīga mākslinieka reālista roka, kuru vēl kavē svešas ietekmes, atdarināšana, bet kura jau prot veidot raksturu, padarīt to dzīvu un pārliecinošu, tādu, kas met ēnu, kā Folkners mēdza izteikties.

Salīdzinot romānu «Kareivja apbalvojums» ar viņa labākajiem darbiem, var izsekot, kā jaunais, vēl nepieredzējušais rakstnieks meklē savus paņēmienus, savas vēstījuma formas. Šeit jau parādās traģisko un komisko, pat farsa elementu apvienojums, parādās ja ne tieši iekšējais monologs vārda pilnā nozīmē, tad iekšējās replikas, kas izceļ varoņu rīcību vai vārdus vai kontrastē ar tiem.

Romānu viņš rakstīja divus mēnešus. 1925. gada 25. maijā «Kareivja apbalvojums» bija pabeigts.

«Es nebiju kādu laiku redzējis Andersonu,» Folkners atceras, «un tad satiku uz ielas misis Andersoni. Viņa jautāja, kas man noticis, kāpēc viņi neesot mani tik ilgi redzējuši. Es atbildēju, ka rakstu grāmatu. Tad viņa painteresējās, vai es gribētu, lai Šervuds to izlasa. Es

toreiz nebiju domājis dot to kādam lasīt, man gluži vienkārši pašam bija interesanti rakstīt Pēc kāda laika es atkal viņu satiku un viņa pateica, ka izstāstījusi Šer-vudam par manu romānu, un viņš sacījis, ka gribot slēgt ar mani darījumu: ja es neprasīšot, lai viņš izlasa manu grāmatu, viņš pierunāšot savu izdevēju, lai pieņem to. Es atbildēju — norunāts. Tā mana pirmā grāmata tika publicēta, un tad es sapratu, ka rakstīt ir ļoti aizraujoša nodarbošanās, ka tā man piemērota, un no tā laika es nodarbojos ar to un, kā redzams, nodarbošos līdz mūža galam.»

Andersons turēja vārdu un aizrakstīja vēstuli savam izdevējam Horesam Livraitam, vienam no izdevniecības «Boni and Liveright» īpašniekiem, lūdzot iepazīties ar jaunā rakstnieka romānu un izturēties pret viņu labvēlīgi.

Aizsteidzoties notikumiem priekšā, jāatzīmē, ka Folk-nera draudzīgās attiecības ar Šervudu Andersonu, kuras tik laimīgi izveidojās, Folkneram pirmoreiz iebraucot Jaunorleānā, turpmākajos gados pamazām pasliktinājās un galu galā pavisam izbeidzās.

Galīgi attiecību pārtraukšanai par iemeslu bija joks, kuru Folkners atļāvās 1926. gada beigās kopā ar Biilu Spretlingu. Toreiz pārdošanā nāca mākslinieka Migela Kovarubiasa grāmata — karikatūras par populāriem cilvēkiem Amerikā ar nosaukumu «Velsas princis un citi ievērojami amerikāņi». Folkners ar Billu Spretlingu nolēma pēc šā parauga radīt savu karikatūru grāmatu par pazīstamiem Jaunorleānas literātu un mākslinieku aprindu pārstāvjiem. Viņi arī veltīja savu grāmatu «Visiem prasmīgiem un meistarīgiem Franču kvartāla cilvēkiem». Tajā bija karikatūras par Šervudu Andersonu, Džonu Maklūru, Rorku Bredfordu un daudziem citiem rakstniekiem un māksliniekiem. Grāmatu noslēdza humoristisks zīmējums, kurā bija attēloti paši grāmatas autori — Spretlings un Folkners, sēžot pie grāmatām apkrauta galda, starp grāmatām rēgojās viskija pudele. Virs viņiem karājās plakāts ar uzrakstu «Lai dzīvo māksla!», bet zem krēsla, uz kura sēdēja Folkners, stāvēja vēl trīs viskija pudeles. Grāmatu viņi nosauca «Šervuds Andersons un citi ievērojami kreoli».

Folkners uzrakstīja grāmatai humoristisku ievadu, kurā parodēja Šervuda Andersona stilu. Šajā parodijā nebija nekā ļauna, tas bija tikai joks. Bet Šervuds Andersons

im ' niri, ka par viņu sacer parodijas, turklāt vēl inimi rakstnieki, kuriem viņš palīdzēja. Tai pašā gadā i /.i ni(■ a Hemingveja grāmata «Pavasara ūdeņi», dzēlīga p.nodija par Servudu Andersonu. Tas nebija joks, šī i'i.iinata deklarēja Hemingveja daiļrades neatkarību no ■rrvuda Andersona, kuram Hemingvejs bija daudz pa-i' icibas parādā un kura neapšaubāmā ietekmē bija sācis ■Aivu literāta karjeru. Šervudam Andersonam bija pamats Apvainoties, un viņš patiešām apvainojās.

Folkners vienmēr atcerējās Servuda Andersona palīdzību un par pateicības zīmi veltīja viņam 1929. gadā •nivu trešo romānu «Sartoriss». Veltījums skanēja: «Ser-vudam Andersonam, ar kura laipno gādību tika publicēts mans pirmais romāns, — cerībā, ka šī grāmata neliks viņam to nožēlot.»

Vispār Folkners vairākkārt ir uzsvēris, cik daudz pa-teicības parādā Andersonam. Jau mūža beigās, būdams visā pasaulē slavens rakstnieks, Folkners 1955. gadā runā Japānas Nagano universitātes studentiem sacīja: «Es uzskatu, ka viņš bija visu manu darbu, tāpat Hemingveja, Ficdžeralda darbu, mūsu visu tēvs — mēs visi izaugām viņa ietekmē. Viņš parādīja mums ceļu, jo līdz tam laikam Amerikas rakstnieks bija eiropietis, viņš pāri Atlantijas okeānam skatījās atpakaļ uz Angliju, uz Franciju, un tikai Andersona laikā radās amerikānis, kurš vispirmām kārtām bija amerikānis. Viņš dzīvoja Misisipi ielejas centrālajā daļā un aprakstīja to, ko tur atrada.»

Folkners augstu vērtēja arī Servudu Andersonu kā cilvēku. Tajā pašā Nagano universitātē viņš sacīja par Servudu: «Viņš bija viens no visjaukākajiem, vismīļākajiem cilvēkiem, kādus es vispār pazinu.»

Taču ar visu to Folkners, prasīgs mākslinieks, nevarēja nenoteikt Andersona kā rakstnieka objektīvo vietu. «Viņš pats bija,» Folkners sacīja, «krietni labāks nekā viss, ko viņš jebkad uzrakstījis. Es gribu sacīt, ka viņš bija viens no tiem traģiskajiem cilvēkiem, kuriem ir tikai viena grāmata, — viņam tā bija grāmata «Vains-burga, Ohaio».»

Taču tas viss notiek vēlāk, bet pašlaik, 1925. gada vasaras sākumā, Foikners ar pabeigtu manuskriptu atgriezās Oksfordā. Fila Stouna sekretāre tūlīt sāka pārrakstīt romānu.

Oksfordā Folkners atkal satika Estellu. Viņa ar saviem bērniem -— meitu Viktoriju, kuru visi pēc aukles ķīnietes parauga sauca par Čo Čo, un dēlu Malkolrnu — ciemojās pie vecākiem. Viņas atšķirtība no vīra arvien ieilga. Tā kā Kornelam Frenklinam Šanhajā klājās, ļoti labi, viņš arvien vairāk aizrāvās ar turienes balto kolonijas sabiedrisko dzīvi, spēlēja uz lielām summām kārtis, viņam bija lieli panākumi pie sievietēm. Ģimene acīmredzot viņu traucēja.

Šāda situācija biedēja Filu Stounu. Viņš baidījās, ka Estella var novirzīt Folknera domas un kaitēt viņa literāta karjerai, kura it kā sāka veidoties. Un viņš pierunāja Folkneru aizbraukt pie sava brāļa ģimenes Paska-gulas pilsētiņā Meksikas līča krastā.

Mēnesis Paskagulā pagāja jauki un bezrūpīgi. Jaunieši devās braucienos ar buru laivām, ilgi peldējās, gulēja krastmalā, tērzēja. Bills Folkners bija jautrs un možs, ar patiku piedalījās visās izpriecās. Varbūt to veicināja Elenas Berdas klātbūtne ■— tā bija jauna, glīta māksliniece, kuru viņš pazina no Jaunorleānas laikiem. Tā viņam patika, un viņš daudz laika pavadīja kopā ar to.

Pēc tam Folkners atgriezās Oksfordā, aizsūtīja pārrakstīto romāna manuskriptu izdevniecībai «Boni and Live-īight» un aizbrauca uz Jaunorleānu. Viņu atkal pārņēma domas par braucienu uz Eiropu. Radās ceļabiedrs: Bills Spretlings brauca uz Itāliju arhitektūras žurnāla uzdevumā. Folkners atmeta domu salīgt par matrozi uz kuģa, kas iet uz Eiropu, nopirka biļeti, un 1925. gada 7. jūlijā viņš un Bills Spretlings devās uz Eiropu ar kuģi «West īves».

Viņi neaizbrauca līdzīgi, teiksim, Hemingvejam, kurš ar to apzināti pavēra jaunu lappusi, savā dzīvē. Folkners netaisījās palikt Eiropā. Tomēr šis brauciens sakrita ar zināmu pārvērtēšanu — Folkners pārskatīja savus dzīves plānus, kuri jau sen bija nesaraujami saistīti ar literāriem plāniem.

Vienā no viņu brauciena pirmajām dienām Spretlings agri no rīta ieraudzīja, ka Folkners uzkāpj uz klāja ar lielu žūksni aprakstītu papīra lapu, sāk tās plēst citu pēc citas un mest pāri bortam. Tie bija dzejoļi. Kā vēlāk sacīja pats Folkners, viens no viņa pienākumiem uz

«West Ives» (atkal šī tieksme pēc mistifikācijas — nekādu pienākumu viņam uz kuģa nebija) esot mest pār bortu atkritumus. Izmetis savus dzejoļus, viņš apgalvoja — «es jutos attīrīts».

Dzejoļus viņš pēc tam joprojām rakstīja laiku pa laikam, tomēr šīs dienas uz «West Ives» bija, kā redzams, lūzuma moments: viņš nolēma turpmāk rakstīt prozu. Folkners vēlāk stāstīja: «Es gribēju kļūt par dzejnieku un drīz vien sapratu, ka labs dzejnieks no manis neiznāks. Tad es izmēģināju spēkus citā jomā, kur man veicās mazliet labāk. Es uzskatu sevi par neizdevušos dzejnieku.»

2. augustā «West Ives» iegāja Dženovas ostā. Tur draugu ceļi šķīrās: Spretlings aizbrauca uz Romu, Foik-ners devās uz Rapallo, no turienes uz Milānu un Strezu, kur bija ļoti daudz amerikāņu tūristu. Folkners tur ilgi neuzkavējās. «Es paņēmu savu somu un rakstāmmašīnu,» viņš rakstīja mātei, «un devos kalnos pie Madžiores ezera.» Tur viņš apmetās Sommarivas ciematā. Vēstulē krustmātei Alabamai viņš apraksta savu dzīvi tā: «Es dzīvoju pie zemniekiem, no rītiem gāju kopā ar viņiem pļaut sienu, pusdienlaikā pie pussagruvuša altāra, kur atrodas nožēlojams ziedu pušķītis, ēdu kopā ar viņiem maizi un sieru un dzēru vīnu no ādas pudelēm, pēc tam ap saules rietu kāpām lejā no kalna, klausīdamies mūlim kaklā pakārtā zvaniņa šķindas un skatīdamies, kā puspasaule kļūst violeta. Pēc tam ēdām vakariņas ārā pie dēļu galda, ko nopulējuši daudzu paaudžu elkoņi, es biju viegli iereibis un sarunājos žestu valodā ar šiem labajiem, mierīgajiem un laimīgajiem cilvēkiem.» Šajā vēstulē uzmanību piesaista mīlas pilnā — pat ar skaudības pieskaņu — attieksme pret cilvēkiem, kam sakars ar zemi, pret dzīvi tās sīkākajās izpausmēs.

Atgriezies Strezā, Folkners atkal satikās ar Billu Spret-lingu, un viņi vilcienā devās cauri Šveicei uz Parīzi. Apmetās lētā hotelī Monparnasā, «Sēnas kreisajā krastā», kā viņš rakstīja mātei, «kur dzīvo mākslinieki. Tas ir netālu no Luksemburgas dārza un Luvras, bet no tilta pāri Sēnai var redzēt Sv. Dievmātes katedrāli un Eifeļa torni.»

Viņš daudz klejoja pa Parīzi, pa tās apkārtni. Iemīļots laika kavēklis viņam bija uzturēšanās Luksemburgas dārzā.

Tur viņš stundām ilgi palīdzēja bērniem laist kuģīšus baseinā, vienlaicīgi vērodams vecu vīru apbružātā platmalē, kurš tāpat jūsmīgi piedalījās bērnu spēlē ar kuģīšiem. Vēlāk šī scēna atdzimst romānā «Svētnīca», kur romāna beigās Tempļa Dreika sēž ar tēvu Luksem-burgas dārzā un skatās, kā trūcīgi ģērbies vecs vīrs kopā ar bērniem laiž kuģīšus.

Folkners pat nemēģināja iepazīties ar kādu no amerikāņiem — dzejniekiem un rakstniekiem —, kuri tolaik mudžēt mudžēja Latīņu kvartālā. Kā viņš pats vēlāk sacīja, Parīzē neesot interesējies «ne par literatūru, ne par rakstniekiem», aizrādot: «Toreiz es gluži vienkārši biju klaidonis.» Tiesa, viņam iegribējās paskatīties uz Džoisu. Folkners atzinās: «Es krietni papūlējos, lai nokļūtu kafejnīcā, kurā viņš mitinājās, un paskatītos uz viņu. Bet tas bija vienīgais literāts, kuru es toreiz redzēju Eiropā.» Var iedomāties, ka viņš gāja paskatīties uz Džoisu, kā iet uz zooloģisko dārzu skatīties kādu dīvainu dzīvnieku — uz to skatās, bet ar to neiepazīstas.

Vispār Folkners apbrīnojami vienaldzīgi izturējās pret tolaik populārajām moderni,stiskajām strāvām, «atklājumiem». Par Džoisu, piemēram, viņš vēlāk izteicās ļoti godbijīgi kā par sevišķi talantīgu rakstnieku, tomēr nekad neminēja viņu to rakstnieku skaitā, kas ietekmējuši viņa paša daiļradi.

Interesanti, ka pēc daudziem gadiem Virdžīnijas universitātes studenti jautāja viņam, vai rakstniekam iesācējam nepieciešami ceļot, un viņš atbildēja: «Kaitēt tas jums nekaitēs, bet nepieciešami nav. Homērs, piemēram, diezin vai daudz ceļoja, tomēr bija diezgan labs rakstnieks. Materiālam, par ko jūs rakstāt, jābūt daudz plašākam nekā tas, ko jūs varat ieraudzīt un atcerēties. Tiem jābūt vērojumiem, pieredzei, no kuras daļa ir tas, ko jūs lasāt, klāt vēl iztēle. Tāpēc novērojumi jums nekaitēs, jums tie varbūt būs vajadzīgi, bet varat iztikt arī bez tiem, ja jums ir iztēle un pieredze. Es domāju, ka vislabākais mācību avots rakstniekam iesācējam ir lasīšana, jālasa tas, ko radījuši labākie rakstnieki, pagātnes giganti.»

Parīzē Folkners sāka rakstīt jaunu romānu «Moskīti». Tomēr viņš acīmredzot šaubījās, vai ir vērts ķerties pie šīs tēmas, Katrā ziņā pēc samērā neilga laika viņš rakstīja mātei: «Es pilnā sparā rakstu jaunu romānu, lie-

lišķu. Tas ir pilnīgi jauns romāns. Izdomāju to tikai aizvakar. Romānu «Moskīti» atliku: domāju, ka man ir pā-i.i,- maz pieredzes, lai to uzrakstītu tā, kā tam jābūt uz-uikstltam, — es vēl maz pazīstu cilvēkus.»

Jauno romānu viņš nosauca «Elmers» — varoņa vārdā. Romāna darbība sākas uz kuģa, kas brauc no Amerikas uz Eiropu. Mākslinieks Elmers atceras savu dzīvi. Krāsas kalpo atmiņu izraisīšanai. Sarkanā krāsa liek viņam atcerēties uguni, kas iznīcināja viņa vecāku māju, kad viņam bija pieci gadi. Folkners sāka aprakstīt šās ģimenes dzīvi, viņu pārcelšanos no Misisipi uz Tenesiju, pēc tam uz Arkanzasu, laisko tēvu, neaptēstos brāļus, Elmera mīļoto masu. Interesanti, ka šajos romāna uzmetumos pirmoreiz parādās pilsētiņa Džefersona Misisipi štatā, kur uzaudzis viņa varonis. Vēlāk šī pilsētiņa kļūst par visu viņa romānu un stāstu darbības vietu. Taču līdz šim atklājumam Folkneram priekšā bija vēl tāls ceļš, vajadzēja atbrīvoties no dažām ietekmēm un maldiem.

Kaut arī aizrāvies ar jauno romānu, Folkners laiku pa laikam pievēršas arī citām iecerēm. Viņš raksta mātei: «Es tikko uzrakstīju kaut ko tik lielisku, ka, liekas, esmu izsmēlis visus savus spēkus, — divi tūkstoši vārdu par Luksemburgas dārzu un par nāvi. Sižets vienkāršs •— par jaunu sievieti, un tas viss ir dzeja, kaut arī proza pēc formas. Es nostrādāju divas dienas, un katrs vārds tur ir savā vietā. Divas naktis gandrīz neesmu gulējis, apdomādams ieceri, izvēlēdamies vārdus, pieņemot un atmetot tos, pēc tam atkal visu pārveidoju. Toties tagad tas ir pati pilnība —- īsts briljants. Es gribu atlikt to malā uz nedēļu, pēc tam parādīt kādam, lai uzzinātu cita domas. Tātad rītu es pamodīšos briesmīgā noskaņojumā. Tā ir reakcija. Taču tas ir tā vērts — radīt tādu darbu.»

Un atkal viņš mētājas no ieceres pie ieceres. Drīz vien viņš raksta mātei: «Romānu atliku un taisos sākt jaunu — kaut ko līdzīgu brīnumpasakai, tā visu laiku neiziet man no prāta. Tā būs manas jaunības grāmata, es' gribu rakstīt to divus gadus un pabeigt līdz savai trīsdesmit gadu jubilejai.»

Septembra beigās Folkners dodas ceļojumā pa Franciju — viņam gribas redzēt pirmā pasaules kara lielo kauju vietas. Viņš apstaigā kājām kaujas laukus pie Kompjenas un Mondidjē, kur zeme vēl nav sadziedē-.

jusi kara brūces, kur vēl rēgojas tranšejas, mētājas dzeloņstiepļu atliekas, melnē apdeguši koki. Šīs ainas skar viņa dvēseli, un viņš vēl pie tām atgriezīsies.

Šeit, Parīzē, viņš saņēma ziņu, ka izdevniecība «Boni and Liveright» pieņēmusi viņa romānu, kam tagad dots nosaukums «Kareivja apbalvojums», un avansā čeku par 200 dolāriem. Nākotne likās nodrošināta un rožaina. Decembra sākumā viņš izbrauca no Šerbūras ar kuģi, lai ziemsvētkos būtu mājās.

Oksfordā nekas nebija mainījies. Tikai Estella ar bērniem bija atkal aizbraukusi uz Šanhaju.

Folkners no jauna sēdās pie rakstāmmašīnas. Tagad viņš sāka rakstīt stāstus. Acīmredzot tieši tajā laikā viņš uzrakstīja stāstus «Šķiršanās Neapolē», «Mistrāls», kas vēlāk uzņemti viņa pirmajā stāstu krājumā «Šie 13». Par materiālu stāstiem noderēja Foīknera Eiropas iespaidi, darbības vieta bija Itālijas Alpi.

Tomēr viņš nebija apmierināts ar sevi, viņu urdīja nemiers, kas dzina viņu projām no mājas. 1926. gada 25. februārī, kad iznāca romāns «Kareivja apbalvojums», viņš jau bija Jaunorleānā. Romāns tika iespiests 2500 eksemplāru lielā tirāžā.

Kritiķi uzņēma romānu diezgan labvēlīgi. «New York Times» rakstīja, ka «prasmīga roka savijusi vēstījumu par sarežģītām jūtām, kas nav guvušas piepildījumu». Avīze «Baltimore Sun» pareģoja, ka romānu lasīšot vēl tad, kad vairums šā gada grāmatu «noputējušas gulēs plauktos, kuriem neviens nepieskarsies». Pazīstamais kritiķis Luījs Kronenbergs uzskatīja romānu par «dāsnu iztēles, vērojumu un pieredzes apvienojumu». Tomēr lasītāji nebija vienis pratis ar kritiķiem — romānu pirka Joti maz.

Mājās, Oksfordā, romānu uzņēma naidīgi. Mis Moda rakstīja dēlam uz Jaunorleānu, ka labākais, ko viņš varētu darīt, būtu braukt projām no Amerikas. Foīknera tēvs, saklausījies runas par romānu, gluži vienkārši atteicās to lasīt. Fils Stouns mēģināja pārdot romāna eksemplāru universitātes bibliotēkai, pēc tam gribēja to uzdāvināt, bet bibliotēka atteicās pieņemt šo dāvanu.

Pavasarī Folkners atgriezās Oksfordā, bet vasarā Fila Stouna brālis ar sievu atkal uzaicināja viņu uz Paska-gulu. Viņš ar prieku pieņēma šo uzaicinājumu. Viņš jau no iepriekšējās vasaras zināja, ka tur būs ideāli apstākļi

eo

(I.irbam un patīkama sabiedrība atpūtai. Diezgan daudz nozīmēja arī tas, ka tur būs Elena Berda.

Tomēr galvenais bija tas, ka viņš bija cieši nolēmis, ko rakstīt, — viņam bija galīgi izveidojusies romāna «Moskīti» iecere.

Šoreiz par romāņa darbības vietu kļuva Jaunorleāna. Taču tas ir tikai nosacīti, tāpēc ka Jaunorieānai šeit ir it kā fona loma, tā ir it kā prologs un epilogs, bet darbība galvenokārt notiek uz bagātas atraitnes misis Morjē jahtas. Folkners pilnīgi atklāti iecerējis «Moskītus» kā «ideju romānu», «intelektuālu romānu», atdarinot toreiz moderno angļu rakstnieku Oldesu Haksliju. Folkneru neinteresēja sižets, personu raksturi, sadzīves sīkumi. Viņš steidzās savā otrajā romānā izteikt domas par mākslu, par literatūru, domas, kas viņu satrauca.

3im nolūkam Folkners radīja savdabīgu trijotni, kurai vajadzēja ne tikai strīdēties par literatūru, bet ari iemiesot dažādus mākslinieku tipus, kādus viņš tos iztēlojās. Tie bija rakstnieks Dausons Feirčailds, kritiķis Džūljuss Kaufmans un skulptors Gordons.

Dausona Feirčailda tēlam Folkners apzināti piešķīra daudzus Servuda Andersona. izskata un biogrāfijas vilcienus. Līdzīgi Andersonam Dausons cēlies no Vidējo Rietumu provinces sīkburžuāzijas ģimenes, kāda no sarunu biedrenēm uz jahtas «Nausikaja» par viņu saka: «Viņš bija mantojis sīkburžuāzijas bijību pret izglītību ar lielo burtu, bijību, kas vēl pastiprinājās to grūtību dēļ, ko viņš piedzīvoja, lai iestātos universitātē un noturētos tur.» Starp citu, pašam Dausonam Folkners liek izsacīt savu spriedumu par universitātes izglītību. «Tur bija bars bankrotējušu sprediķotāju,» Dausons saka, «galvas piebāztas ar dogmām un neiecietību, bet iekšā pilns skaļu vārdu bez kādas jēgas. Angļu literatūras kursā Šekspīrs bija galīgi iznīcināts, tāpēc ka viņš rakstījis par padauzām, nedodot nekādus morālus secinājumus, bet kāds pasniedzējs apgalvoja, ka galvenais velns «Pazaudētajā paradīzē» esot iedvesmots pravietisks Darvina attēls. Bai-ronam viņi negāja tuvāk par 10 pēdām, bet, runājot par Svinbērnu, pieminēja tikai viņa māti un viņa veco, drošo pamatu — okeānu.»

Kritiķis Džūljuss Kaufmans, kas romānā reprezentē racionālo elementu, kopā ar savu māsu Evu vairākkārt romāna lappusēs kritizē Feirčaildu par turēšanos pie

zemes, par naturālismu viņa darbos, Džūljuss aizrāda Dausonam, ka tas esot «kukurūzas apgabals...- Jūs tur piedzimstat ar lokāipatriotisma kompleksu.» Eva ir pārliecināta, ka «tas ir jūsu jucekļa cēlonis, Dauson, —• jūsu pārliecība, ka mākslas darbu radīšana atkarīga no ģeogrāfijas». Bet Džūljuss, attiecinot to uz Dausonu, turpina tālāk šo domu: «Garīgi pieķēries vienam sīkam punktiņam. uz zemes virsas, viņš var būt drošs, ka lielākā darba daļa viņa vietā jau padarīta. Apģērba, valodas, paradumu detaļas — tas viss, kas nav grūti apgūstams un kas, sablīvēts cits uz cita, kļūst tikpat ietekmīgs kā viens negaidīts oriģinalitātes trieciens, kā banalitāte lielā daudzumā.»

Citā gadījumā, kad Dausons apgalvo, ka cilvēks nevar būt mākslinieks visu laiku, citādi viņš sajuks prātā, Džūljuss diezgan rupji viņu pārlabo: «Tu nevari. Bet tikai tāpēc, ka tu neesi mākslinieks. Kaut kur iekšienē tev sēž juceklīgs stenogrāfists, kuram ir cilvēku aprakstīšanas talants.»

Pirmajā acu uzmetienā diezgan dīvaini spriedumi jaunam rakstniekam, kuram, kā rāda turpmākais viņa rakstnieka liktenis, Servuda Andersona padoms — aprakstīt «mazo zemes gabaliņu Misisipi, kur ir jūsu sākums», — noderēja par spēcīgu stimulu visai viņa daiļradei. Taču Džūljusa un viņa māsas turpmākie spriedumi par Dausonu parāda, ka Folkners, pieņēmis Andersona padomu, nepavisam nedomā apstāties pie tā, ko literatūrā paveicis Andersons. Viņš izprata Andersona daiļrades manieres aprobežotību un jau tolaik pūlējās izstrādāt (varbūt vēl mazliet neskaidri, nenoteikti) augstāku principu, savu ideju konkrētas vietas, konkrētu cilvēku apraksta apvienošanai ar universālām, vispārcilvēciskām problēmām. Tā Džūljuss saka par Dausonu: «Viņam trūkst tā literatūras kritērija, ko apzīmē par starptautisku. Vai, precīzāk, nevis kritērija, bet ticības, pārliecības, ka viņa talantam nevajag tikt ierobežotam ar jēdzienu loku, par kuriem viņš skaidri zina, ka tie ir tīri amerikāniski.» Un tālāk Džūljuss izsaka domu, kuru vēlāk vairākkārt formulējis pats Folkners: «Dzīve, jūs taču zināt, visur ir vienāda. Dzīvesveids var būt dažāds, bet vai tad tas nav dažāds kaimiņu ciematos — uzvārdi, raža no kāda noteikta zemes gabala vai augļu dārza, darba ietekme—, tomēr senie cilvēka piespiešanas spēki, pienākums un

tieksmes — viņa vāveres riteņa ass un režģi — tie ne-

mainās.»

Dausonam Feirčaildam romānā visu laiku tiek pretsta-liis skulptors Gordons. Sacīdams Dausonam, ka tas nav mākslinieks, Džūljuss šo domu paskaidro šādi: «Tu esi mākslinieks tikai tad, kad stāsti par cilvēkiem, bet Gordons ir mākslinieks vienmēr, ne tikai tad, kad cērt kaut ko no koka gabala vai akmens.» Gordona radošais elements romānā uzsvērts viscaur. Viesi, ieraudzījuši viņa darbnīcā kailas meitenes torsu, ir pārsteigti, viņi saprot, k:a tas nav portrets, tas ir mūžīgās jaunības iemiesojums.

Atšķirība pasaules, cilvēku uztverē starp Dausonu un Gordonu atklājas gadījumā ar misis Morjē. Dausons, kas viņu labi pazīst, tomēr nav ticis cauri muļķības maskai, ko nēsā misis Morjē. Un, kad viņš redz Gordona veidoto skulptūras uzmetumu, viņš pēkšņi saprot, ka Gordons zem šīs maskas ir atklājis traģisku sievieti ar savu likteni, un šausminās pats par savu aprobežotību: «Es pazīstu viņu jau gadu, bet Gordons tikai četras dienas . . . Velns mani rāvis!»

Par Gordonu romānā vairākas reizes teikts, ka viņš jūt, kā pukst «lietu tumšā un vienkāršā sirds». Atšķirībā no talantīgā «stenogrāfista» Dausona Gordons ir pārāk dziļi iegremdējies dzīves izjūtā un uztverē, lai spētu būt objektīvs vērotājs.

Un raksturīgi, ka Gordona tēls atgādina jau no Folk-nera jaunības dzejoļiem un pirmā romāna pazīstamo fauna tēlu. Misis Morjē pieiet naktī uz jahtas klāja pie vientulīgi stāvošā Gordona. «Mēness staru rāmajā gaismā viņa seja izskatījās vāja un pat sakritusi, augstprātīga un gandrīz necilvēciska. «Viņš labi nepaēd,» viņa negaidīti un nekļūdīgi nodomāja, «viņa seja ir līdzīga sudrabaina fauna sejai.»»

Folkneram savas jaunības dēļ ļoti gribējās būt tādam, kādu viņš pūlējās attēlot īsto mākslinieku Gordonu, viņš nespēja atturēties, nepiešķīris Gordonam dažus savas ārienes vilcienus — romānā vairākas reizes uzsvērts, ka Gordona seja kaut kā atgādinot pūci. Taču viņu paglāba humora izjūta, un viņš atļāvās pajokot par sevi. Kāda no romāna varonēm — Dženija stāsta savai draudzenei Patai par cilvēku, ko viņa reiz satikusi vakarā kafejnīcā un kas viņai iemācījis piedauzīgus vārdus: «Tas bija baltais cilvēks, ja neņem vērā, ka ļoti iededzis un nekārtīgi ģērbies — bez kaklasaites un cepures. Viņš saruJ nāja man visādus jokus. Sacīja, ka man esot vislabākā gremošana, kādu viņam jebkad gadījies redzēt, un vēl sacīja — ja manai kleitai satrūktu saitītes, es izpostītu visu valsti. Teica, ka esot melis pēc profesijas un ka ar to nopelnot krietni daudz naudas, pietiekami, lai varētu turēt fordu, tiklīdz varēšot to izpirkt. Man liekas, viņš bija jucis. Ne jau bīstams, tikai jucis.» Dažas rindas tālāk Dženija atceras, ka šā cilvēka uzvārds bijis Folk-ners.

Iecerēdams «Moskītus» kā «ideju romānu», Folkners jau iepriekš bija nolēmis to neveiksmei. Viņa talantam nepavisam nepiederējās aukstā, izsmalcinātā prāta spēle, žonglēšana ar paradoksiem, kas ir tik raksturīga «ideju romānam». Tāpēc arī paradoksi, kas izbārstīti pa romānu, neizceļas ar labu gaumi. Tā, piemēram, par skulptūru, ko apjūsmo viņa viesi, pats Gordons saka: «Tas ir mans sievietes ideāls: jaunava, bez kājām, lai neaizbēgtu no manis, bez rokām, lai neaizturētu mani, un bez galvas, lai man nevajadzētu ar viņu sarunāties.»

«Ideju romānam» piemītošo sofistiku, izsmalcinātību Folkners gribēja savienot ar parodiju. «Moskītos» viņš patiešām izsmēja daudzas iezīmes, kas raksturīgas Jaun-orleānas Franču kvartāla bohēmai, — snobismu, tukšas, neauglīgas runas par mākslu. Tā nav nejaušība, ka Gordons šausminās: «Sarunas, sarunas, sarunas; absolūta sirdi plosoša vārdu muļķība. Tās liekas bezgalīgas, it kā varētu ilgt mūžīgi. Idejas, domas kļūst par tukšām skaņām, ar kurām cilvēki apmainīsies, kamēr mirs.»

Par parodijas objektu «Moskītos» pēc ieceres vajadzēja kļūt tālaika sabiedrības tukšumam, gara nabadzībai, veltīgai tīkošanai pēc tukšā, iedomātā, nožēlojamu un niecīgu vēlmīšu nepiepildīšanās. Folknera neveiksme «Moskītos» izskaidrojama ar romāna konstrukciju, ar tā personu darbības nosacītību — katrs romāna varonis iemieso kādu iezīmi, ko autors izsmej. Tā lasītājam jāpasmaida par misis Morjē veltīgajiem mēģinājumiem saglabāt godprātības un pieklājības atmosfēru, spilgti parodēts ir misters Taliafero, kas visā romānā norūpējies par saviem sieviešu pavedināšanas plāniem, kurus viņš visu laiku apspriež ar Dausonu Feirčaildu. Līdz muļķībai naivs lasītāja priekšā nostājas anglis majors Aierss, ko apsēdusi viena ideja — kā sapelnīt Amerikā daudz naudas. Tomēr

majoram Äiersam romānā ir arī cita — varbūt galvenā Iunkcija — viņš lētticīgi uzklausa Dausona Feirčailda I. i ntastiskos stāstus par aitām, kas pārvērtušās zivīs, un par ģenerāļa Džeksona pēcteci, kas kļuvis par haizivi. Sie stāsti ir ļoti līdzīgi tiem, ko tik aizrautīgi izdomāja Servuds Andersons un Folkners, staigājot pa Jaunorleā-nas ielām. Tomēr jāatzīst, ka «Moskītos» šiem stāstiem nav nekāda sakara ar romānu, tie ir tikai atsevišķi iespraudumi, turklāt ne sevišķi smieklīgi.

Kad Folkners bija jau nobriedis un ievērojams rakstnieks, Virdžīnijas universitātes studenti reiz jautāja viņam par romānu «Moskīti»: «Malkotms Kaulijs uzskata šo romānu par jaunības darbu, turklāt vāju. Vai jūs piekrītat?» Un Folkners atbildēja: «Es domāju, ka dažas šī romāna vietas ir smieklīgas, bet kopumā... es domāju, katrs rakstnieks uzskata — ja viņš uzrakstītu grāmatu no jauna, tā būtu labāka. Ja es būtu sācis pārrakstīt šo grāmatu, tad droši vien nebūtu varējis vispār uzrakstīt. Es no tās nekaunos, tāpēc ka tās bija skaidas, slikti apstrādāti dēļi, ko izgatavojis namdaris, kamēr viņš vēl mācās, lai kļūtu par pirmšķirīgu meistaru, tomēr šī grāmata manā sarakstā neieņem nozīmīgu vietu.»

Tā Folkners novērtēja savu otro romānu vēlāk. Bet toreiz, 1926. gada septembrī, viņš aizsūtīja manuskriptu uz Ņujorku izdevniecībai «Borti and Liveright». Romāns bija veltīts Elenai.

5

«DZIMTAS ZEMES GABALIŅŠ PASTMARKAS LIELUMĀ»

Pēc Paskagulā aizvadītās vasaras Folkners atkal aizbrauca uz Jaunorleānu. Tur viņu intervēja avīzes «The Item» korespondents. Folkners laipni paziņoja par gaidāmo romāna «Moskīti» iznākšanu un pastāstīja (atkal šīs neapslāpējamās alkas sacerēt savu biogrāfiju), ka «vasaru viņš pavadīja, strādājot kokzāģētavā, kamēr savainoja pirkstu, pēc tam uz Misisipi zvejnieku šoneriem. Naktīs, pēc darba, viņš rakstīja jauno grāmatu.»

Droši vien tādus pašus fantastiskus izdomājumus viņš stāstīja arī saviem Jaunorleānas draugiem. Tie visi dzīvoja tur, tikai Šervuds Andersons bija nopircis fermu Virdžīnijā un pārcēlies uz turieni. Folkners atkal apmetās vienā mājā ar Billu Spretlingu un viegli un dabiski iekļāvās Franču kvartāla iedzīvotāju parastajā bohēmiskajā dzīvesveidā. Kā iepriekš, četras piecas reizes nedēļā visa kompānija sapulcējās lielākoties pie Spret-linga. Tāpat kā agrāk, daudz un skaļi debatēja, smēķēja, dzēra paštecināto viskiju no lielas bļodas, kas stāvēja uz galda. Svētdienu rītos satikās pie barona Šukinga, lai dotos ārpus pilsētas piknikā, un ik reizi atkārtojās viens un tas pats: pirms izbraukšanas nolēma pabrokastot, iedzēra ceļakāju, pēc tam brokastis ieilga līdz lenčam — atkal ar iedzeršanu, un galu galā pikniku visi aizmirsa. Reizēm izklaidējās, šaudami ar gaisa šauteni pa Šukinga dzīvokļa logiem, mēģinot trāpīt garāmgājējiem tai vietā, kur beidzas mugura, Vislielāko punktu skaitu šajā spēlē deva trāpījums kaimiņu klostera mūķenēm.

Kad pienāca avanss no izdevniecības par romānu «Moskīti», Folkners vispirms saaicināja draugus, no kuriem daļa bija noderējuši par romāna prototipiem, vakariņās vienā no labākajiem Jaunorleānas restorāniem.

Un tomēr, par spīti šai-bohēmiskajai laika pavadīšanai, iedzeršanai un jautrībai, Folknera dvēselē šajā laikā risi-

nājās milzīgs iekšējais darbs, viņš ārkārtīgi nopietni apsvēra savus pirmos soļus literatūrā, notika vērtību pārvērtēšana.

Daudzus gadus vēlāk viņš sacīja, ka «Kareivja apbalvojumu» un «Moskītus» uzrakstījis «tāpat prieka pēc». Protams, šie vārdi, tāpat kā daudzi citi līdzīgi Folknera izteikumi par paša daiļradi, jāuzņem piesardzīgi, paturot prātā viņa tieksmi izdomāt mītus pašam par sevi. Gan «Kareivja apbalvojums», gan «Moskīti» bija uzrakstīti, gluži dabiski, ne tikai prieka pēc. Tajos jaunais rakstnieks meklēja savu ceļu, meklēja izteiksmes līdzekļus lāgiem pašam vēl neskaidro domu un jūtu paušanai. Pareizi tomēr ir arī tas, ka, uzrakstījis šos pirmos divus romānus, viņš apjauta to vājumu, abstraktumu, sadomā-tību. «Vēlāk,» viņš sacīja, «es sapratu, ka ikvienā grāmatā jābūt noteiktai tēmai, ka tāda tēma nepieciešama visai mākslinieka daiļradei.»

Tajos 1926. gada rudens mēnešos viņš meklēja šo tēmu. Tā jūtama jau viņa pirmajos kritiskajos rakstos, kuros viņš apgalvoja, ka māksla «galvenokārt ir provinciāla, tas ir, tai ir savas saknes tieši noteiktā laikmetā un noteiktā vietā», un norādīja, ka amerikāņu īstenība ietver «neizsmeļamus dramatiskā materiāla krājumus».

Tagad viņš atrada šo «savu» tēmu. «Es sapratu,» viņš vēlāk Izteicās, «ka gribu uzrakstīt par daudz ko un varu vienkāršot šo uzdevumu, izvēloties vienu apvidu un nometinot tur pietiekamu daudzumu cilvēku.» Citreiz, kad studenti jautāja Folkneram, vai viņš gribējis uzrakstīt savos romānos sava izdomātā apvidus vēsturi, viņš atbildēja: «Nē, man nebija nodoma rakstīt vēsturisku sacerējumu, es tikai izmantoju piemērotus instrumentus, kas gadījās pie rokas. Es izmantoju to, ko vislabāk zināju, tas ir, apvidu, kur biju dzimis un nodzīvojis sava mūža lielāko daļu. Tāpat kā namdaris, taisot žogu, izmanto āmuru, kas atrodas turpat līdzās.»

Tā radās Joknepatofas apgabals ar tā centru — Džefer-sonas pilsētiņu. Un tad notika brīnums. «Es atklāju,» Folkners sacīja, «ka manis paša dzimtās zemes gabaliņš pastmarkas lielumā ir vērts, lai par to rakstītu, ka nepietiks visa mana mūža, lai izsmeltu šo tēmu.»

Folkneru tā pārņēma savā varā šis atklājums, viņš bija tik pārpilns šā materiāla, ka toreiz, Jaunorleānā, alkatīgi.

sāka rakstīt reizē divus romānus — abus par Joknepatofas apgabala iedzīvotājiem.

_ Pirmo romānu rakstnieks nosauca par «Tēvu Ābramu», ta materiāls bija milzīgs, tas aptvēra vairākus gadu desmitus Joknepatofas apgabala dzīvē, daudzu ģimeņu dzīves stāstus, tikumiskās un sociālās problēmas krāvās cita uz citas, un Folkners saprata, ka pagaidām viņam nav pa spēkam tikt gala ar šo materiālu. Romāna «Tēvs Ābrams» manuskripts palika nepabeigts. Taču no šā avota Folkners daudzus gadus smēlās sižetus un raksturus.

Tikmēr viņš arvien vairāk iedziļinājās otrā romānā, kura problemātika bija viņam sevišķi tuva un satrauca viņu. Tā centrā bija dzīve Oksfordas pilsētiņā, kas pārveidojās par Džefersonu, cilvēki, kurus viņš pazina kopš bērnības, — bagāto plantatoru ģimeņu atvases, baltie fermeri, kas audzēja kokvilnu liesajās zemēs Oksfordas apkārtnē, nēģeri — bijušo vergu pēcteči, tas ir, Amerikas Dienvidu vēsture un viņa paša ģimenes vēsture, un, beidzot, viss, ko pats pieredzējis cilvēks, kas dzimis uz XX gadsimta sliekšņa un uzaudzis Amerikas jaunās mehāniskās civilizācijas pasaulē. Visus šos vēstures, apkārtnes, personīgās emocionālās pieredzes slāņus Folkners izmantoja, rakstot romānu, kurš, kā izrādījās, bija Joknepatofas teiksmas prologs.

Jaunajā romānā, kuru Folkners sākumā nosauca «Karogi putekļos» un kurš vēlāk dabūja nosaukumu «Sarto-riss», pirmoreiz aprakstīta Džefersonas pilsēta, Joknepatofas apgabala centrs, kas atrodas Ziemeļmisisipi. Norādījumi par šo pilsētu saskatāmi jau skicē «Pakalns» un īsajā Čārlstonas pilsētas aprakstā romānā «Kareivja apbalvojums». Taču romānā «Karogi putekļos» šī pilsēta iegūst pilnīgi reālus apveidus, kļūst skaidrs tās plānojums — pilsētas laukums, kura vidū atrodas tiesas nams, piemineklis konfederātu kareivim, vecas bijušo plantatoru ģimeņu —- Sartorisu, Benbovu un citu savrupmājas. Vienā no ēkām uz laukuma atrodas banka, kuras prezidents ir vecais, kurlais un stūrgalvīgais Bejards Sartoriss, pulkveža Džona Sartorisa dēls, kas skaidri atgādina rakstnieka vectēvu.

Romāna darbība notiek drīz pēc pirmā pasaules kara beigām. Jau romāna sākumā lasītājam rodas iespaids, ka šajā pilsētā valda stingrs patriarhālisms. Par seno ieražu un paradumu nesatricināmības simbolu var noderēt ka-

lido, kuru tieši noteiktā laikā piebrauc pie bankas "durvīm vecais nēģeris Saimons «linaudekla putekļu mētelī, vecmodīgu cilindru galvā.,. Turpat līdzās bija arī zirgu piesienamais stabiņš, kuru vecais Bejards, ietiepīgi igno-r ēdams tehnikas progresu, nebija ļāvis aizvākt, bet Saimons to nekad neizmantoja.» Sis bankas prezidenta brauciens mājup atgādina rituālu, pie kura pieraduši pilsētas iedzīvotāji, — tāda ir uz visiem laikiem nodibināta kārtība.

Lasītājs ieiet nesteidzīgajā un, varētu likties, sastingušajā Džefersonas pilsētiņas dzīvē un Sartorisu ģimenes sadzīvē, un viņu uzreiz pārņem pilsoņu kara seno leģendu dzīvīguma izjūta.

Leģendas neparādās tikai romāna varoņu stāstos, tās it kā dzīvo pilsētiņas garīgajā atmosfērā, piesātina to, tās ir cieši savijušās ar šīsdienas sadzīves realitāti. Folkners tik viegli un dabiski ieauž šīs leģendas stāstījuma audeklā, ka rodas iespaids, it kā pagātne nebūtu mirusi, ka tā ir dzīva, reizēm pat šķiet, ka tā ir īstāka nekā tagadne.

Leģendas atmosfēra rodas jau pašā romāna sākumā: «Vecais Folzs, kā allaž, bija atvedis līdzi Džonu Sartorisu . .. ievedis mirušā vīra garu šai telpā, kur sēdēja mirušā vīra dēls un kur tie abi — ubags un baņķieris — pusstundu pakavējās kopā ar šo cilvēku, kas bija aizgājis veļu valstībā un atkal atgriezies atpakaļ. Atbrīvojies no savas miesas, atrazdamies ārpus laika un telpas, viņš tomēr bija daudz reālāks nekā šie abi vecie vīri.»

Pagātne dzīvo romāna varoņu apziņā, tā atgādina sevi ikvienā sīkumā Sartorisu mājā. Vecais Bejards, atgriezdamies mājās, redz logos krāsainas vitrāžas, kuras 1869. gadā atvedusi no Karolīnas viņa krustmāte Virdžīnija Diprē, un atceras, kā viņa stāstījusi par sava brāļa — Karolīnas Be jarda Sartorisa bojāeju pilsoņu karā.

Šis Bejards Sartoriss bijis dienvidnieku armijas ģenerāļa Džeba Stjuarta adjutants un pat šajā bezbailīgo karotāju kompānijā izcēlies ar neprātīgu drosmi.

Turklāt, uzsver Folkners, visi šie brašie izlēcieni izdarīti «vienīgi joka pēc — ne Džebam Stjuartam, ne Be-jardam Sartorisam, kā skaidri redzams no viņu rīcības, nebija nekādas politiskas pārliecības»,

Par vienu no tādiem «jokiem» Bejards Sartoriss samaksā ar dzīvību. Garlaikodamies bezdarbībā un gauz-

damies par kafijas trūkumu, ģenerāļa Stjuarta cīņu biedri ar viņu pašu priekšgalā aizauļo ziemeļnieku armijas aizmugurē, ielaužas ģenerāļa Poupa štābā (ģenerālis paspēj aizbēgt), izraisa sajukumu visā frontes līnijā ar vienu vienīgu mērķi — izdzert Poupam pagatavoto kafiju,

Sis neprātīgais pasākums viņiem izdodas, un viņi jau auļo atpakaļ, bet jenkiju kavalērija seko, apšaudot viņus. «Savu cepuri ar spalvu pušķi Stjuarts tagad turēja rokā, un viņa garās, rudās, jāšanas ritmā plīvojošās cirtas šķita kā varonības svētās liesmas, ko visā krāšņumā iedegusi šī vīra neapvaldītā, pašaizliedzīgā drosme.»

Taču Bejardam Sartorisam ar to vēl nepietiek. Kad viņu sagūstītais ziemeļnieku majors ņirdzīgi atgādina, ka ģenerāļa teltī palikuši anšovi, Bejards Sartoriss, kurš vienmēr meklē briesmas, drāžas atpakaļ pēc anšoviem un Poupa pavārs viņu nošauj.

Krustmāte Dženija bieži stāstīja šo notikumu, vienmēr pievienojot tam jaunas spilgtas detaļas, «līdz beidzot divu aušīgu un pārgalvīgu, no savas jaunības apreibušu trakuļu izlēciens izvērtās diženā, traģiskā, no debesīm novērsušos eņģeļu varoņdarbā, kuri ar savu drosmīgo bojāeju izrāvuši cilvēku cilti no vecajiem, miasmatiskajiem garīgā apslinkuma purvājiem, izmainīdami vēstures gaitu un šķīstīdami cilvēku dvēseles».

Pabeigusi stāstu par Džebu Stjuartu, Dženija mierīgi piebilda: «Piecdesmit astotajā gadā es dejoju ar viņu valsi Baltimorā,» — un viņas balss bija lepna un klusa kā karogi putekļos.

Šī replika, kā redzams, devusi romānam tā sākotnējo nosaukumu.

Stāsts par Karolīnas Bejarda Sartorisa bojāeju romānā skan kā tāls kamertonis, kas izceļ galveno tēmu — Sar-torisu ģimenes vīriešu neprātīgo drosmi, viņu neremdināmās alkas pēc briesmām, mūžīgo nepieciešamību spēlēties ar nāvi.

Atmiņas, kas pamazām pārklājas ar laika putekļiem, saistās ar pulkvedi Džonu Sartorisu, tā tēlam Folkners piešķīris daudzus sava vectēva pulkveža Viljama Folk-nera rakstura vilcienus — par vectēvu bija runa šās grāmatas pirmajā nodaļā. Atmiņas par Džonu Sartorisu pa-radas šur tur romāna lappusēs, un pamazām no šīm mozaīkas drumslām izveidojas vesels tēls, leģendārais cil-

velts, kas arī pēc nāves vēl valda pār savu pēcteču dvēselēm un pār visu apgabalu.

Vecais Folzs atceras, ka pēc Dienvidu sakāves karā pulkvedis Džons Sartoriss vadījis Dienvidu plantatoru ' iņu pret vergu līdztiesību, ko mēģinājuši nodibināt federālās valdības aģenti, «Viņš stāvēja veikala durvīs tai dienā septiņdesmit otrajā gadā, kad tie divi ziemeļnieku plukatas veda melnos turpu uz balsošanu. Stāvēja savos divrindu svārkos, bebrādas cepuri galvā, rokas krustām uz izrieztām krūtīm, stāvēja, kad visi citi bija nozuduši, un skatījās, kā tie abi dzina melnos kā aitu baru pa ceļu uz veikalu, — stingri stāvēja durvīs tik ilgi, kamēr tie divi, rokas kabatās iebāzuši, atkāpās un ņēma kājas pār pleciem . .. Un, kolīdz viņi bija prom, pulkvedis pagriezās atpakaļ un paņēma balsošanas kasti, un nolika sev kājstarpi. «Ak jūs, melnie, esat atnākuši balsot?» viņš jautāja. «Labi, tad nāciet un balsojiet!» Kad viņi pajuka un izklīda kur kurais, pulkvedis pāris reižu izšāva gaisā ar savu velnišķo derindžeru, pēc tam atkal to pielādēja un devās uz mis Vinterbotomas pansionātu, kur tie divi bija apmetušies.» Džons Sartoriss nošauj abus federālās valdības aģentus, pēc tam nokāpj lejā un galanti atvainojas saimniecei, ka bijis spiests radīt nekārtību viņas mājā.

Šī epizode romānā ne tikai raksturo pulkvedi Sartorisu, bet arī iezīmē jauna laikmeta — varmācības, slepkavību, kukluksklana, Linča tiesas laikmeta sākumu Dienvidos. Un tas viss, tāpat kā iepriekšējā drūmā laikmeta verdzība, kļūst par neatņemamu daļu mantojumā, ko no pagātnes saņem Folknera jaunie varoņi,

Vecais Bejards sēž uz terases savā mājā, ko cēlis viņa tēvs, un redz, «kā lokomotīve aizvelk pāri ielejai dzelteno lodziņu virteni un atkal pazūd starp kalniem, kur pēc laiciņa vēlreiz nosvilpās — augstprātīgi un skanīgi, un skumji». Un tad parādās nelaiķa pulkveža tēls: «Arī Džons Sartoriss bija tāpat sēdējis uz šīs terases un vērojis, kā abi viņa dienas vilcieni iznirst no kalniem un, šķērsojuši ieleju, atkal pazūd starp tiem, ar savām, ugunīm un dūmiem, un klandīšanu radīdami ātruma ilūziju. Bet tagad dzelzceļš piederēja sindikātam un pa to gāja vairāk nekā divi vilcieni no Mičigana ezera uz Meksikas līci, tādējādi piepildīdami viņa sapni.»

Krustmāte Dženija ar savu viešņu Narcišu Benbovu

ieiet viesistabā, un atkal parādās pulkveža ēna: «Tagad šo istabu atvēra reti, lai gan Džona Sartorisa dzīves laikā tā aizvien tika izmantota. Viņš bieži rīkoja pusdienas un laiku pa laikam arī plašākas viesības...

Šeit, šai pašā istabā, savā pelēkajā pulka formas tērpā viņš pārlaida arī pēdējo nakti, jautri sprikstošā kamīna maigajā gaismā apcerot savas spilgtās, kaut arī ne vienmēr nevainojamās dzīves apoteozi.»

Pulkvedi Džonu Sartorisu nošauj uz ielas viņa politiskais sāncensis tieši tāpat, kā tas notika ar Folknera vecvectēvu pulkvedi Viljamu Folkneru.

Sājā atmosfērā, ko caurvij leģendas par Dienvidu pagātni, uzaug Folknera jaunie varoņi. Viņu galeriju atklāj «Sartorisā» Bejards Sartoriss, vecā Bejarda mazdēls un pulkveža Džona Sartorisa mazmazdēls.

Pareizāk — Bejards Sartoriss nav vienīgais varonis, visa romāna darbības gaitā viņu pastāvīgi pavada Eiropas frontē bojā gājušā dvīņubrāļa Džona ēna. Nemaz nerunājot par Bejardu, Džonu bieži piemin citi romāna varoņi. No šīm atmiņām rodas priekšstats par jautru un pārgalvīgu jaunekli, kas nepazīst bailes, īstu savu senču Sartorisu nevaldāmā rakstura mantinieku.

Kalnos dzīvojošie mednieki Makalumi saka par Džonu, ka viņš bijis īsts mednieks, lielisks puisis, turklāt ļoti labs. «Medībās viņš nekad nebija sapīcis,» saka Stjuarts, «ne lietū, ne aukstumā, arī tad ne, kad, būdams vēl pavisam mazs, medīja ar savu vienstobreni, ko bija pircis par paša naudu un kas pie katra šāviena stipri iebelza viņam pa plecu. Taču viņš medīja tikai ar to, nevis ar pulkveža dāvāto smalko bisi, jo šo tak bija pircis par paša krātu naudu.»

«Un kā viņam patika dziedāt un klaigāt,» misters Ma-kalums sacīja. «Reizumis visu, kas vien bija medījams, desmit jūdžu apkaimē izbaidīja. It labi atceros vēl to nakti, kad viņš aizdrāzās lejā uz Samsona tiltu un mēs ne attapties nepaguvām, kad viņš ar visu lapsu jau sēž uz baļķa un laižas lejup pa straumi, un pilnā balsī rauj vaļā dziesmu.»

Vērts pieminēt arī Narcisas Benbovas atmiņas par to, kā Džons Sartoriss lidojis ar gaisa balonu, ko demonstrējis pilsētā iebraukušais balagāna īpašnieks: «Džons nolaidās mežrožu audzē trīs jūdzes no pilsētas, atbrīvojās no izpletņa un izgāja uz ceļa, un apstādināja kādu garām

Iii.mcoša nēģera pajūgu. Jūdzi no pilsētas viņi ieraudzīja vico Bejardu, kurš ar savu ekipāžu trakā ātrumā brauca viņiem pretim, un, kad abi pajūgi uz ceļa apstājās līdzās, vecais Bejards izlādēja savu briesmīgo, ilgi krājušos niknumu, bet viņa mazdēls saplēstām drēbēm sēdēja pretim .ir tādu izteiksmi saskrāpētajā sejā kā cilvēkam, kuram laimējies izjust kaut ko tik neizsakāmi skaistu, ka šķiršanās no šā uz mirkli iemiesotā sapņa šķiet nevis zaudējums, bet tikai dvēseles šķīstīšana.»

Tā Folkners ir ielicis Džona un Bejarda Sartorisu sirdīs pats savu kopš bērnības loloto sapni par lidojumu, tiekšanos vēl un vēl reizi izbaudīt šo neatkārtojamo nāves riska izjūtu. Lidmašīna, tāpat kā automobilis, kļūst Folknera romānos par jaunā — divdesmitā gadsimta simbolu.

Kad sākas pirmais pasaules karš, dvīņubrāļi iestājas angļu kara aviācijā un dodas karot uz Eiropu. Taču no kara atgriežas tikai Bejards. Džons iet bojā lidojumā viņa acu priekšā. Un Bejarda pirmie vārdi, ko viņš, mājās atgriezies, saka vectēvam, skan kā vēlēšanās attaisnoties, it kā viņš kaut kā būtu vainīgs brāļa nāvē: «Es viņam teicu, ka ar šo draņķa klabatu nav ko domāt pacelties gaisā, — ar aizturētu niknumu viņš beidzot izgrūda.» Un pēc dažām frāzēm atkal: «Viņš bija vai nu piedzēries, vai zaudējis prātu, Es viņam, teicu, ka ar šo draņķa «kamieli» nav ko domāt pacelties gaisā. Tai rītā ne savu roku nebija iespējams saskatīt. . . Taču viņš bija ieņēmies savā stulbajā paurī, ka pacelsies gaisā un lidos, līdz Lillei. Es viņu nespēju atturēt!»

Brāļi Sartorisi, Džons un Bejards, saskatīja karā tikai laimīgu iespēju parādīt sevi, demonstrēt drosmi, remdēt alkas pēc piedzīvojumiem, briesmām. Viņiem, tāpat kā viņu sencim Karolīnas Bejardam Sartorisam, nebija nekādas politiskās pārliecības.

Atgriezies Džefersonā, Bejards vispirms nopērk sacīkšu automobili un sāk trakā ātrumā joņot ar to pa pilsētu un tās apkārtni, biedēdams iedzīvotājus un riskēdams kuru katru brīdi nosisties. Var domāt, ka viņam ar karu vēl par maz un viņš no jauna meklē tikšanos ar nāvi. Piemēra pēc viena no daudzām tādām ainām: «Pie pašas pilsētas viņam trāpījās ceļā vēl viens furgons, un viņš stūrēja tam tieši virsū, līdz mūļi, sasliedamies pakaļkājās, to apgāza; tad viņš strauji sagrieza sāņus un aizšāvās tam

garām par mata tiesu, tā ka pajūgā kliedzošais nēģeris varēja saredzēt viņa ņirdzīgā izsmieklā atšieptos zobus.»

Lai piespiestu mazdēlu braukt lēnāk, vecais Bejards atsakās no savas tradicionālās karietes un pieprasa, lai jaunais Bejards vadātu viņu ar mašīnu. Tomēr ari tas nelīdz.

Jaunais Bejards nostājas lasītāja priekšā kā drūma izmisuma pārņemts cilvēks, kas neredz dzīves jēgu un ar pretīgumu domā par ilgajiem gadiem, kuri viņam vēl jānodzīvo. «Priekšā garu garā cilvēka dzīve,» domā Bejards, naktī mocīdamies ar bezmiegu. «Trīsreiz divdesmit un vēl desmit gadu jā velk pa pasauli nepakļāvīgais ķermenis un jāiztop tā pastāvīgajām iegribām. Trīsreiz divdesmit un vēl desmit, kā sacīts bībelē. Septiņdesmit gadus. Bet viņam ir tikai divdesmit seši. Mazliet vairāk par trešdaļu. Nolādēts!» Pēc smagā ievainojuma, ko viņš dabū, kad apgāžas mašīna un viņš tikko nenoslīkst upē, «viņš pierada gulēt aizvērtām acīm, domās klīzdams pa sava izmisuma drūmajiem un tuksnesīgajiem novadiem».

Bejards apprecas ar Narcišu Benbovu, tomēr ari tas dod viņam mieru tikai neilgu laiku. «Gandrīz katru dienu, par spīti mis Dženijas aizrādījumiem un rīkojumiem un arī smagajam nosodījumam Narcisas acīs, Bejards aizgāja ar bisi un abiem suņiem un atgriezās tikai pret rītu, izmircis līdz ādai. Un arī nosalis. Aukstām lūpām viņš pieskārās viņas lūpām, un viņam bija drūms vajāta dzīvnieka skatiens, un, kad kamīna dzeltenīgajā gaismā Narcisa piekļāvās viņam vai, klusi raudādama, gulēja līdzās viņa nekustīgajam ķermenim, viņai šķita, ka starp viņiem ir rēgs.»

Sākumā lasītājam var likties, ka rēgs, kas spiež Bejardu meklēt nāvi, ir viņa piedzīvotā traģēdija — gājis bojā viņa brālis Džons, vienīgais cilvēks, ko viņš patiešām mīlēja. Tomēr pamazām, soli pa solim noskaidrojas, ka Bejardu moka kaut kas pavisam cits — frontē pārciesto nāves baiļu rēgs,

«Taču _ reizēm viņš naktīs vēl arvien atmodās savas istabas rāmajā tumsā, sasprindzis un nosvīdis no vecajām šausmām. Tad pasaule acumirkli atkāpās sāņus un viņš bija kaut kur augstu gaisā notverts, neprātīgu dzīves alku pārņemts, lamatās iekļuvis zvērs, iestrēdzis tai pašā viltīgajā matērijā, kas bija nodevusi viņu — cilvēku, kas pārāk bieži izaicināja likteni, un tad viņš domāja tikai

|mi lo, kaut tajā brīdī, kad viņu ķers lode, varētu uz-•■ļii.igt, uzlidot augšup — vienalga, kur, tikai uz zemes vien ne. Nē, tās nebija bailes no nāves; šis nelabums ■ il apa kaklā no sprādziena, kurš bija tik daudz reižu j.ipnrdzīvo, kamēr šī lode vēl nebija viņu ķērusi.»

Nē, ne jau bēdas par bojā gājušo brāli moka Bejardu, viņu nospiež tieši atmiņas par brāli. Ne velti izmisuma lēkmē Bejards sadedzina nedaudzās relikvijas, kas atlikušas no Džona, — sažuvušu brāļa pirmā lāča ķepu, bī-beli, kas piederējusi viņam, medību jaku, fotogrāfiju.

Kādā no viņa trakajiem braucieniem automobilī ar sirdstrieku nomirst vectēvs, vecais Bejards, un Bejards, nerādīdamies mājās, aizbrauc pie saviem senajiem draugiem ■— medniekiem Makalumiem. Un tur bezmiega naktī viņš nesaudzīgi tiesā sevi.

«Brīdi viņš raudzījās liesmās, lēni berzēdams ceļgalus, un vienā mirklī viņam gar acīm aizzibēja paša dzīves pēdējie mēneši, un viņš redzēja to neprātu un bezjēdzību, kādā bija tos aizvadījis, skaidri redzēja no viena gala līdz otram, it kā viņa acu priekšā tiktu aši attīta filmas lente, kura nobeidzās tieši ar to, no kā viņu bija brīdinājuši un ko katrs muļķis varēja paredzēt. Nu, bet pie velna, vai tad viņš vainīgs? Vai tad viņš bija spiedis vectēvu braukt viņam līdzi? Vai viņš bija ielicis vectēvam krūtīs slimu sirdi? Bet tad kāda balss salti ierunājās: Tu baidījies atgriezties mājās. Tu liki melnajam slepus izvest tev zirgu. Tu biji uzsācis kaut ko tādu, kas varēja beigties tikai ar katastrofu, un tev nav drosmes atbildēt par savas rīcības sekām. Tad kaut kur rūgtos un bezdi-benīgos vienmēr nomodā esošās apziņas dziļumos spilgti uzliesmoja apsūdzība un attaisnojums, un nosodījums; kurš kuru centās apsūdzēt vai kurš kuru attaisnot — to viņš nespēja pateikt. Tu biji tas, kas to izdarīja! Tu pats esi pie visa vainīgs! Tu nogalināji Džoniju.»

Bejards vairs nespēj atgriezties mājas, viņš aizbrauc, bezmērķīgi mētājas pa dažādām pilsētām un beidzot bezjēdzīgi iet bojā, uzņēmies izmēģināt jaunu lidmašīnu, ko uzbūvējis kāds pustraks izgudrotājs.

Reiz studenti jautāja Folkneram: «Kāpēc jaunais Bejards pēc katastrofas, kurā gāja bojā viņa vectēvs, rīkojas tik gļēvulīgi — bēg? Kāpēc viņš neizturas tā, kā izturējās Sartorisi?» Folkners atbildēja: «Es domāju, ka viens no dvīņiem patiešām nebija drosmīgs un zināja to. Viņa

bojā gājušais brālis bija drosmīgāks; ar to es gribu sacīt, ka viņš spēja iedegties briesmīgā niknumā, kas atraisa fizisku drosmi. Es domāju, ka tas, kas palika dzīvs, ne tikai pārcieta psihisku traumu, zaudējot dvīņu brāli, bet viņam vēl vajadzēja sacīt pašam sev: labākais no mums ir gājis bojā, bojā gājis drošsirdīgais — un viņam vairs negribējās dzīvot. Viņš atgriezās mājas, un viņam nebija vēlēšanās dzīvot, bet varbūt viņam vajadzēja nomierināt savu sirdsapziņu, sakot sev: vai es esmu drosmīgāks vai neesmu, tam vairs nav nozīmes, un tas man ir gluži vienalga.»

Tur slēpjas būtība. Rēgi, kas mocīja jauno Bejardu Sartori.su, lika viņam atkal un atkal pārbaudīt sevi briesmās, ierosināja viņa bezjēdzīgos, mežonīgos izlēcienus, tiekšanos pēc nāves — tās bija baiļu fūrijas, kas mājoja viņa apziņā, kas varēja apliecināt viņa gļēvulību frontē, kaut arī viņš rūpīgi to slēpa. Be jards zina, ka nav savu senču slavenā mantojuma cienīgs, ka nodevis šīs varonīgās, nesavtīgās drošsirdības tradīcijas. Citiem vārdiem, pagātnes morālais mantojums ir jaunajam Bejardam pārāk smaga nasta, ko viņš ar visu savu ārējo vīrišķību nespēj izturēt. Tāpēc viņš tā tiecas pēc pašiznīcināšanās.

Tā romānā «Sartoriss» rodas tēma, kas kļūst par vienu no svarīgākajām visā Folknera daiļradē. Bejarda Sarto-risa un daudzu nākamo jauno Folknera varoņu traģēdija slēpjas tajā apstāklī, ka viņi ir kļuvuši par upuriem sadursmei starp pagātnes skaisto leģendu un viņu laika dzīves īstenību. Sī sadursme viņus kropļo un pazudina. Uzauguši atmosfērā, kas piesātināta ar stāstiem par viņu ģimeņu varoņdarbiem pagātnē, par vecvectēvu drosmīgo rīcību pilsoņu kara laikā, uzsūkuši no šiem stāstiem pirmskara Dienvidu morālā kodeksa normas, viņi izrādījās nevarīgi un bezspēcīgi, kad brieduma periodā sadūrās ar sava laika dzīves īstenību. Un tad noskaidrojas, ka morālās kategorijas, kas bija tik lielā cieņā pulkveža Džona Sartorisa un viņam līdzīgo sabiedrībā, ir pilnīgi zaudējušas vērtību, tās ir pārejošas un nevienam nav vajadzīgas.

Folkners pats piederēja pie šiem pēctečiem — pie jauno dienvidnieku jaunās paaudzes, kas uzaugusi jau divdesmitajā gadsimtā. Un viņa attiecības pret pagātni bija divējādas. Viņš nespēja atteikties no skaistās leģendas par Dienvidiem pirms pilsoņu kara kā par pazaudēto

ļīnradīzi, viņš bija uzaudzis šajā atmosfērā, uzsūcis to,

l.i bija kļuvusi par viņa garīgā «es» daļu. Un tas sevišķi spilgti izpaudās romānā.

Tātad, no vienas puses, pagātnes idealizēšanas atmo-slēra, bijušā diženuma un šķietamās plantatoru, verg-luru sabiedrības harmonijas idilliskās ainas. Bet no otras — mākslinieks nespēja neatspoguļot pagātnes leģendu nomācošos žņaugus, nespēja neizjust pagātnes varas postošo ietekmi uz cilvēka personību. Šīs leģendas atmaskošanas process Folkneram būs sarežģīts un visā pilnībā izpaudīsies nākotnē, taču pirmās iezīmes parādās jau «Sartorisā». Nosodījums pavīd vecā Folza vārdos, kad viņš jūsmo par pulkvedi Džonu Sartorisu, bet turpat piezīmē: «Ja kāds sāk šaut cilvēkus, tam jāšauj vēl un vēl. Un tas, kurš to dara, pats jau ir bezmaz līķis.»

Cits Folknera jauno varoņu variants romānā «Sarto-riss» ir Horess Benbovs, nevarīgs, vājas gribas cilvēks, kas no īstenības slēpjas grāmatu gudrības čaulā, fantastiskā poētisko tēlu pasaulē.

Horesam Benbovam raksturīgi, ka atšķirībā no Bejarda un Džona Sartorisiem viņš pavadījis pasaules karu Kristīgās jaunatnes savienības biedru rindās, tātad nosēdējis dziļā aizmugurē.

No Eiropas Horess Benbovs atvedis stikla pūšamo aparātu, un par galveno viņa mūža kaislību kļūst skaistu trauku izpūšana no stikla — tiem, pēc viņa domām, jāiemieso nemirstīgais skaistums. Beidzot viņam izdodas izgatavot gandrīz nevainojamu vāzi caurspīdīga dzintara krāsā, «greznāku nekā pirmo un nevainojami šķīstu», kuru viņš «allaž turēja uz sava naktsgaldiņa un nosauca māsas vārdā, un laiku pa laikam savās retoriskajās tirādēs par miera izjūtu un tās cildeno sasniegšanu kā vienu, tā otru uzrunāja ar vārdiem: «Tu rāmā miera šķīstā līgava,» — citējot Kītsa «Odu grieķu vāzei».»

Horesa Benbova atteikšanos no senču vīrišķības simbolizē viņa gatavība vai drīzāk gan tieksme pakļauties sievietēm. Kā zēns viņš pilnīgi paļaujas Narcisas varai, kaut arī māsa ir septiņus gadus jaunāka par viņu. Tagad, pēc kara atgriezies no Eiropas, viņš gļēvi uzsāk: sakarus ar precētu sievieti Bellu Mičelu, lai gan labi zina, kāda ir šī sieviete: «Pirms Horess aizmiga, viņa atmiņa ar atmiņai piemītošo pārdabisko spēju pēkšņi izgaismot kādu atsevišķu, negaidīti uzpeldējušu, no visa pārējā atrautu notikumu ar baismīgu diktofona precizitāti reproducēja kādu starpgadījumu, kuram viņš savā laikā nebija pievērsis uzmanību. Bella bija atrāvusi savu muti, bet, ar visu augumu vēl arvien piekļāvusies viņam, abām plaukstām saņēma viņa seju un cieši, jautājoši raudzījās acīs. «Vai tev, Hores, ir daudz naudas?» •— «Jā,» viņš acumirkli atbildēja, «protams, ir.» Un tad Bella atkal apņēma viņu kā nāvējošas narkotikas reiblgais tvans, kā nekustīga un pārsātināta jūra un viņš pats vēroja, kā grimst dibenā.»

Tāpat gļēvi, padevīgi Horess pieļauj, ka Bella viņu apprec, par spīti Narcisas sašutumam un pretestībai.

Folknera jauno varoņu senči — dinastiju, plantāciju dibinātāji, bagātību sarausēji, dzelzceļa līniju būvētāji, kara varoņi bija spēcīgas personības, izveicīgi cilvēki, kas prata savus sapņus īstenot dzīvē, turpretī viņu pēcteči, it īpaši Horess Benbovs, nostājas lasītāja priekšā kā .vājas gribas, neuzņēmīgi cilvēki, sapņotāji, kas darbus aizstāj ar vārdiem.

Tāds pats raksturu sadrumstaloj ums, morāla nolaišanās, pagrimums vērojams arī sievietēm ■— romāna «Sar-toriss» varonēm.

«Sartorisā» slavas dziesmu pilsoņa kara laika sievietēm skandina šīs paaudzes pārstāve krustmāte Dzeni ja. «Vīriešiem nekas nav pa spēkam,» viņa dedzīgi cenšas iegalvot Narcisai Benbovai. «Pat ne tik daudz kā blandīties apkārt bez kādām rūpēm vai atbildības, darot visādas nejēdzības, kādas vien iešaujas prātā. Domājat — vīrietis spētu mēnešiem ilgi diendienā sēdēt mājās kādā pasaules nostūrī un, gaidot kārtējos kritušo sarakstus, no palagiem, aizkariem un galdautiem plucināt šarpiju un vērot, kā izsīkst cukurs, milti un gaļa, un dedzināt priežu skalus, jo sveču vairs nav un, ja arī būtu, nav svečturu, kuros tās ielikt, un slapstīties pa nēģeru būdām, kad piedzēruši jeņķu ģenerāļi nodedzina māju, ko cēlis viņa vecvectēvs un kur nākusi pasaulē visa viņa dzimta? Nestāstiet man par vīriešu ciešanām karā!»

Tieši krustmāte Dženija, pēc autora ieceres, «Sartorisā» reprezentē Dienvidu bijušo aristokrātu augstās morālās īpašības, viņu sīkstumu, spēju pārciest jebkurus pārbaudījumus, veselīgo saprātu. Bet līdzās ir Narcisa Benbova, raksturs, ko iedragājusi veco Dienvidu morālo vērtību vispārējā devalvācija. Narcisas Benbovas raksturs pilnīgi ilkldjas nākamajos Folknera romānos un stāstos, taču jau .< m L, kad viņa parādās pirmoreiz, Folkners rāda viņā ag-i.ikas morāles pagrimumu. Narcisa Benbova, saņemot vulgāras anonīmas mīlestības vēstules, slepus lasa tās ar baudu, tās viņu satrauc, un viņa vis neiznīcina tās nelasījusi, bet glabā šis netīrās vēstules, un vēlāk — jau citā lolknera darbā — tās sagādā viņai daudz nepatikšanu.

Folknera jaunie varoņi, kas nespēj būt cienīgi pagātnes tradīciju un morāles normu mantinieki, kas brīžiem iet boja zem ša sloga smaguma, iemieso vēl vienu mehanizētajam XX gadsimtam raksturīgu iezīmi, kas padziļina viņu emocionālo nenoturlgumu — atsvešinātību no dabas.

Jaunā Bejarda Sartorisa svārstīgumam, sarežģītajiem kompleksiem, kas noved viņu līdz bojāejai, Folkners pretstata morāli veselīgo mednieku Makalumu ģimeni, kura dzīvo mežos patriarhālu dzīvi. Pie viņiem bēg Be-jards pēc tam, kad īstenībā ir nogalinājis savu vectēvu, un viņa apjukums ir sevišķi spilgtā kontrastā ar mierīgo, ritmisko un tīro dzīvi, ko dzīvo šie cilvēki — mednieki un zemes kopēji, kas nesaraujami saistīti ar dabu, jūtas kā šis dabas daļiņa.

Raksturīgi, ka jaunais Bejards dzīvo mierā pats ar sevi vienīgi tajā neilgajā laika posmā, kad strādā fermā. «Kādu laiku viņa domas un prātu aizņēma zeme, radot viņā tādu kā apmierinājuma izjūtu. Viņš cēlās ar saules lēktu un kaut ko dēstīja un kopa, un vēroja augam; viņš lamāja un trenkāja nēģerus un mūļus, neļaudams tiem ne mirkli stāvēt bez darba, un saveda kārtībā graudu maļamās dzirnavas, un iemācīja Kespijam vadīt traktoru, un ēdienu reizēs un vakaros ienesa mājās mašīneļļas un staļļu, un zemes smaržu, un likās gulēt, un tā arī aizmiga ar tlksma gurduma pārņemtiem locekļiem un zemes veselīgo ritmu visā ķermenī.»

ŠI tēma — cilvēka atsvešinātība no dabiskas dzīves, no dabas — pastāvīgi saviļņos rakstnieku.

«Sartoriss» ir savā ziņā unikāls darbs. Strādājot pie tā, rakstniekam it kā «uzausa gaisma». Folkners ieraudzīja šo pasauli uzreiz, veselu un tai pašā laikā daudzās sīkās, bet būtiskās detaļās. Cilvēki un veselas ģimenes, kas pirmoreiz parādījās «Sartorisā», vēlāk figurēs daudzos Jok-nepatofas teiksmas romānos un stāstos.

Piemeraiti, stāsts par pulkveža Džona Šartorisa piedalīšanos karā, kas «Sartorisā» attēlots tikai kā atmiņas par vienu vienīgu epizodi — bēgšanu no patruļas, kura ieradusies viņu arestēt, vēlāk izvēršas garā vēstījumā romānā «Neuzvarētie».

Kad 1935. gadā, rakstot romānu «Absalom, Absalom!», Folkners uzzīmēja Joknepatofas apgabala karti, viņš apakšā tai parakstīja, ka tur, 2400 kvadrātjūdžu lielā teritorijā, dzīvo 6298 baltie un 9313 nēģeri. Tāda attiecība nav nejauša, tā atspoguļo patiesās iedzīvotāju sastāva attiecības Amerikas dienvidos. Un ir gluži dabiski, ka rasu problēma, rasu konflikti, verdzības smagais mantojums ieņem lielu vietu visā Folknera daiļradē.

Pirmoreiz šī tēma parādās «Sartorisā». Taču Joknepatofas teiksmas pirmajā romānā jauno rakstnieku vēl turēja savā varā Dienvidu literatūras tradicionālie priekšstati par balto un nēģeru idilliskajām attiecībām, kas ieiet kā neatņemama sastāvdaļa leģendā par patriarhālajiem pirmskara Dienvidiem, — baltie kungi ir labi, iecietīgi, viņi izturas pret saviem kalpiem nēģeriem kā vecāki pret nesaprātīgiem bērniem, bet nēģeri uzņem savu pakļautības stāvokli kā kaut ko pašu par sevi saprotamu.

Tieši tādā pastorālā garā Folkners tēlo attiecības starp Sartorisu ģimeni un nēģeriem, kas viņus apkalpo, — veco Saimonu, tā sievu un bērniem. Saimons bija pulkveža Džona Šartorisa vergs, un kopš tā laika īstenībā nekas nav mainījies — Saimons, tāpat kā agrāk, apkalpo savus baltos kungus, uzskatot sevi par viņu ģimenes locekli.

Tradicionāla ir arī tā humoristiskā intonācija, ar kādu Folkners apraksta nēģerus. Kā komisks tēls lasītāja priekšā nostājas jau romāna pirmajās lappusēs večuks Saimons. «Saimons sēdēja uz bukas ar grožiem kreisajā, švītīgi izslietu pātagu labajā rokā un neiztrūkstošo, šķietami mūžīgo cigāra galu lepni iespraustu melnajā fizio-nomijā, kaut ko mīlīgi bubinādams abiem spīdošajiem zirgiem.»

Ar humoru Folkners uzrakstījis iesprausto stāstu par to, kā Saimons atdod viņam uzticēto draudzes naudu savai jauniņajai mīļākajai nēģerietei Melonijai, lai viņa par to atvērtu kosmētisko salonu, bet pēc tam piespiež veco Bejardu atmaksāt šo parādu draudzei.

Flumoristiskā tonī ieturēts arī Saimona dēla Kespija

Hi-ists pēc atgriešanās Eiropā par viņa piedzīvojumiem liontē.

Tiesa, Kespijam gan Folkners liek izsacīt spriedumus, kas raksturo no kara pārnākušo nēģeru jauniešu noskaņojumu. «Neviens baltais man vairs nav noteicējs,» viņš sacīja. «Karš visu ir izmainījis. Ja mēs, krāsainie, esam labi diezgan, lai atpestītu no vāciešiem Franciju, tad mēs esam labi diezgan ari priekš tam, lai mums būtu tās pašas tiesības, kādas vāciešiem.» Tomēr visas dumpīgās runas Kespijs izsaka pusbalsī, lai viņu nedzirdētu kurlais vecais Bejards. Kespija mēģinājumi izvairīties no mājas darbiem beidzas ar to, ka vecais Bejards noskaities iezveļ viņam ar pagali, un viss atkal ir kārtībā — Kespijs padevīgi dodas pildīt baltā saimnieka rīkojumus.

Romānā «Sartoriss» ir diezgan daudz vāju vietu, sižets dažviet izirst. Bet galvenais varbūt ir tas, ka Folkners nav varējis atbrīvoties no leģendās apjūsmotās skaistās pagātnes varas, no romantiskās dūmakas, kura romānā apņem Sartorisu ģimeni. Viņš arī beidz grāmatu tādā pacilātā tonī: «Mūzika vēl arvien maigi skanēja mijkrēslī, kas bija pilns žilbinoši spožo un postu nesušo sendienu rēgiem. Un, ja tām patiešam bija piemitis spožums, tad tur katrā ziņā bija arī kāds Sartoriss, un tad tās, protams, bija nesušas postu... Jo pašā šai vārdā jau slēpjas nāve, spoža iepriekšnolemtība kā sudraba vimpeļos, kas, saulei rietot, tiek nolaisti, vai kā dziestošās raga skaņās uz Ronsvālas ceļa.»

Taču līdz tam brīdim, kad viņš rakstīs šos pēdējos vārdus, paies vēl diezgan ilgs laiks.

Bet pagaidām Folkners ziemsvētkos atgriezās mājās Oksfordā. Un 1927.. gada janvārī notika kaut kas tāds, kas ietekmēja visu viņa dzīvi, — Estella ar bērniem atgriezās Oksfordā uz visiem laikiem. Viņi ar Kornelu Frenklinu bija nolēmuši šķirties. Šķiršanās noformēšana ilgtu apmēram divus gadus.

Atkal Bills Folkners kļuva pastāvīgs viesis Oldemu vecajā mājā. Estellas vecāki par to nebija sajūsmā, toties ' viņas bērni — Viktorija un Malkolms nevarēja vien nopriecāties par tēvoča Billa apciemojumiem. Viņš vienmēr bija mīlējis bērnus un pret tiem izturējās ļoti uzmanīgi, bet Estellas bērni viņam bija īpaši dārgi. Viņš iekaroja to

sirdis, stāstīdams bezgalīgas brīnumpasakas un noslēpumu stāstus. Viktorijas pirmās atmiņas par tēvoci Billu saistītas ar viņa stāstiem. Nopirkuši paciņu vaniļas vafeļu par-pieciem centiem, viņi divatā gāja pastaigāties mežā. Tur tēvocis Bills stāstīja viņai par brīnumainām būtnēm, kas dzīvo mežā.

Tāpat kā agrāk, naudas viņam nebija un viņš pārtika no gadījuma peļņas. Beidzot 30. aprīlī iznāca romāns «Moskīti». Taču to pirka maz, un arī recenzijas ar retiem izņēmumiem bija diezgan šķērmas.

Protams, tas bija nepatīkami, tomēr Folkneru pārāk nesarūgtināja. Tagad visas viņa cerības koncentrējās uz jauno romānu «Karogi putekļos», pie kura viņš aizrautīgi strādāja. Viņi ar Filu Stounu bija pārliecināti, ka šo romānu gan lasītāji, gan kritiķi novērtēs atzinīgi.

Romānu «Karogi putekļos» viņš pabeidza 29. septembrī, četras dienas pēc savas trīsdesmit gadu jubilejas. Aizsūtījis manuskriptu izdevniecībai «Boni and Liveright», viņš līdz ar to nosūtīja Livraitam vēstuli, kurā ar lepnumu rakstīja: «Beidzot esmu uzrakstījis grāmatu, salīdzinājumā ar kuru visas iepriekšējās nav nekas. Esmu pārliecināts, ka tā ir labākā grāmata, kuru jūs vai jebkurš cits izdevējs redzējis šajā gadā.» Viņš apsolīja Livraitam, ka pats uzzīmēs apvāku šim romānam.

Livraita atbilde pienāca novembra pēdējās dienās. Izdevniecība atteicās iespiest romānu, uzskatot, ka tas ir izplūdis, bez sižeta. Folkneram tas bija briesmīgs trieciens — viņš bija saistījis ar šo romānu tik lielas cerības gan literatūrā, gan savā dzīvē.

Atgūties no šā trieciena bija grūti, pagāja vairāki mēneši, iekams Folkners rada sevī spēku atgriezties pie romāna «Karogi putekļos» manuskripta un sākt to pārrakstīt. Galu galā viņš aizsūtīja pārstrādāto manuskriptu uz Ņujorku literatūras aģentam Benam Vosonam, kurš kādreiz bija mācījies universitātē reizē ar Folkneru un ticēja viņa talantam. «Vai tu nepamēģinātu to pārdot?» viņš rakstīja. «Man nav naudas nepieciešamajiem pasta izdevumiem.» Bens Vosons vēlāk rakstīja, ka piedāvājis šo manuskriptu divpadsmit izdevniecībām, bet bez panākumiem.

Stāvoklis likās bezcerīgs.

«SPOŽA SAKAVE»

Neveiksmju nomākts — viņa dzejoļu krājums un divi romāni nebija guvuši atzinību —, Folkners izmisumā sacīja Stounam: «Es nekad neko nenopelnīšu, nekad negūšu atzinību!» Stouns atceras, ka arī pats toreiz neesot ticējis Folknera panākumiem nākotnē, bet «viņam es tomēr teicu ko citu». Stouns sāka skaidrot Folkneram, ka viņš acīmredzot nebūšot «populārs rakstnieks», ka viņam jārakstot pašam sev un tiem, kam ir literāra gaume un kas «noteikti atzīs viņa talantu». «Es .domāju Flo-bēru . , .» pēc vairākiem gadiem apgalvoja Stouns. «Viņš nevis izdabāja publikai, bet rakstīja mūžībai, un mūžība viņu atzina.» Un tad, pēc Stouna vārdiem, Folkners arī sēdies rakstīt jaunu romānu. '

Pats Folkners atceras šo laikposmu: «Es jau gadus piecus rakstīju grāmatas, kuras publicēja, bet pārdot nevarēja. Taču ar to viss bija kārtībā. Es tolaik biju jauns un stiprs. Nekad nebiju dzīvojis starp cilvēkiem, kas raksta romānus un stāstus, nepazinu viņus un laikam gan neuzskatīju, ka cilvēki ar to var pelnīt naudu. Es sevišķi neuztraucos, kad izdevēji bieži vien atraidīja manus manuskriptus, Tāpēc ka es tolaik biju stiprs. Spēju darīt visdažādākos darbus, lai nopelnītu to mazumiņu naudas, ko man vajadzēja, tāpēc ka mani uzturēja mans ārkārtīgi labsirdīgais tēvs, kaut gan es rupji pārkāpu viņa principus, tas ir, ka cilvēkam nevajag dzīvot uz cita rēķina.

Tad es kļuvu vājāks. Es, tāpat kā agrāk, varēju krāsot mājas un strādāt namdara darbus, tomēr kļuvu vājāks. Es sāku domāt par to, ka iespējams nopelnīt naudu ar literatūru. Sāku pārdzīvot, kad žurnālu redaktori atsūtīja man atpakaļ stāstus, pārdzīvoju tik stipri, ka ņēmos skaidrot viņiem, ka ar laiku viņi tos tā ķā tā nopirks, kāpēc tad nedarīt to tūlīt. Man bija viens romāns, no

kura izdevēji neatlaidīgi atsacījās jau divus gadus, un pašlaik es plēsos vai pušu, rakstīdams «Troksni un niknumu», kaut arī to neapzinājos līdz tam laikam, kad romāns iznāca, tāpēc ka rakstīju pats sev par prieku. Toreiz es biju pārliecināts, ka manus darbus nekad vairs nepublicēs.»

Romāna «Troksnis un niknums» tapšana interesanta tādā ziņā, ka šinī gadījumā Folkners nepavisam nedomāja rakstīt romānu, vismaz viņš neredzēja šo romānu uzreiz, visu, kā parasti citos apstākļos.

1955. gadā sarunā ar Virdžīnijas universitātes studentiem Folkners sacīja: «Reizēm iecere sākas no rakstura, reizēm no nenozīmīga atgadījuma, bet stāsts tiek pārdomāts tāpat kā grāmata. Pirmais uzdevums, ar ko saduras meistars, ir izstāstīt pārdomāto pēc iespējas ātrāk un vienkāršāk, un, ja viņš ir labs meistars, ja viņš ir pirmšķirīgs meistars kā Čehovs, viņš vienmēr var izdarīt to divtūkstoš vai trīstūkstoš vārdos, bet, ja nav tik labs, tad reizēm vajag arī astoņi tūkstoši vārdu. Tomēr tas ir viens un tas pats, viņš tikai pūlas izstāstīt kaut ko īstu, tādu, kas viņu satrauc. Es neticu, ka cilvēks var apsēsties un sacīt: «Tagad es uzrakstīšu stāstu,» — vai: «Tagad es uzrakstīšu romānu.» Šī ideja rodas no domas, no tēla vai rakstura, vai atgadījuma, un tai pašā mirklī, gandrīz zibenīgi, tā sāk veidoties, kļūst skaidrs, vai tas būs stāsts vai romāns. Reizēm, bet ne vienmēr. Reizēm rakstnieks domā, ka tas būs stāsts, bet vēlāk atklāj, ka nespēj iekļauties. Reizēm izskatās kā romāns, bet darba procesā viņš redz, ka to visu var izstāstīt divtūkstoš vai piectūkstoš vārdos. Te likumu nav.»

Romāns «Troksnis un niknums» ir tieši tas gadījums, kad rakstnieks domāja, ka sižets, kas viņam radies, ietilps stāstā, bet īstenībā šis sižets bija tik plašs un sarežģīts, ka tā atklāsmei vajadzēja veselu romānu.

Uzstājoties un dodot intervijas, Folkners diezgan sīki pakavējās pie romāna «Troksnis un niknums» tapšanas gaitas, un, tā kā šis romāns ir pats sarežģītākais no visiem Folknera darbiem, viņa izteikumi ir interesanti un palīdz gan labāk izprast romānu, gan saskatīt dažas Folknera daiļrades metodes īpatnības.

Folkners sacīja: «Šī grāmata sākās kā stāsts, tas bija vēstījums bez fabulas par dažiem bērniem, kurus aizsūta projām no mājas, kamēr tur notiek viņu vecmāmiņas bēres. Viņi ir pārāk mazi, lai viņiem skaidrotu, kas noliek, un viņi tikai nejauši, savu bērnišķīgo spēļu laikā ii'dz tādus skumjus notikumus kā zārka iznešanu no mājas un līdzīgus.»

Citreiz Folkners stāstīja, ka romāns sācies no viņam parādīta attēla, kura simboliku viņš uzreiz neesot izpratis.

«Tas drīzāk bija tēls, bērnu tēls, kas mani stipri saviļņoja. Protams, tobrīd es nezināju, ka viens no viņiem ir idiots, bet tur bija trīs zēni un viena meitene, un vienīgi meitene bija tik drosmīga, ka uzrāpās kokā un ielūkojās pa logu, kur bija aizliegts skatīties, lai redzētu, kas tur notiek. Un bija nepieciešama visa grāmata, visas nākamās četrsimt lappuses, lai paskaidrotu, kāpēc viņa bija pietiekami drosmīga, lai uzrāptos kokā un ieskatītos logā. Un notraipīto biksīšu simbols apzīmē kritušo Kediju, kura ir par iemeslu tam, ka viens no brāļiem beidz dzīvi pašnāvībā, bet otrs brālis piesavinās naudu, ko viņa sūta savai meitai.

Tai laikā, kad es paskaidroju, kas viņi ir un ko dara... es sapratu, ka nebūs iespējams iekļaut to visu stāstā un iznāks vesela grāmata. Un tad es sapratu notraipīto biksīšu simboliku, un šo tēlu nomainīja cits — meitene bez tēva un bez mātes, kura nolaižas lejā pa ūdens notekcauruli, lai glābtos no vienīgās mājas, kas viņai ir, kur viņa nekad nav redzējusi ne mīlestības, ne maiguma, ne izpratnes.

Es sāku stāstīt šo stāstu ar bērna idiota muti, jo man šķita, ka būs efektīvāk, ja to stāstīs kāds, kurš spējīgs tikai zināt, kas notiek, nevis kāpēc. Es redzēju, ka šoreiz man nav izdevies izstāstīt šo gadījumu. Mēģināju stāstīt to otrreiz, ar brāļa muti. Atkal neizdevās. Izstāstīju to trešoreiz ar otra brāļa muti. Un atkal nekā. Es mēģināju salikt visus gabalus kopā un aizpildīt tukšās vietas, uzstājoties pašam kā stāstītājam.»

Romāns sastāv no četrām daļām — pirmā daļa rakstīta idiota Bendžija vārdā, otrā stāstītājs ir viņa brālis Kven-tins, trešajā — otrs brālis Džeisons, un beidzamā — ceturtā daļa sniegta tradicionālajā autora izklāstā. Romāna struktūras sarežģītību rada tas, ka Folkners atsakās no laiku secības romāna daļu izklāstā. Vēl vairāk, atsevišķās daļās — it īpaši pirmajā un otrajā — tā sajaukti tagadnes notikumi ar atmiņām par pagātni, ka lasītājam reizumis grūti tikt skaidrībā.

Daži kritiķi apgalvoja — ja Džeisona daļa būtu pirms Bendžija daļas, lasītājam būtu vieglāk noteikt notikumu secību un loģisko sakarību. 'Taču, kā pareizi ir norādījis 2ans Pols Sartrs, kad lasītājs mēģina izvietot visas katras daļas ainas hronoloģiskā secībā, viņš atklāj, ka konstruē pavisam citu romānu. Šis aizrādījums ir pareizs ari attiecībā uz romāna daļu secību.

Romāna «Troksnis un niknums» strukturālā sarežģītība nepavisam nav rakstnieka tīša kaprīze, tā nemaz neizriet no autora vēlēšanās uzrakstīt «sarežģītāk». Šajā struktūrā ir sava iekšējā loģika. Jo šī grāmata nepavisam nav stāsts par Bendžiju, Džeisonu, mis Kventinu un nēģerieti Dilsiju 1928. gada lieldienās. Romāns ir ļoti sarežģīts un daudzplānains.

Romāna pirmā daļa, Bendžija stāsts, datēta ar 1928. gada 7. aprīli, bet Bendžija atmiņās dotas Kompsonu ģimenes vidējās paaudzes bērnības un jaunības būtiskas detaļas. Otrajā daļā, Kventina .sarežģītajā iekšējā monologā, darbība notiek 1910. gada 2. jūnijā, bet Kventina domas pievēršas galvenokārt notikumiem 1909. gada vasarā — tas ir lūzuma moments ģimenes dzīvē. Un tikai trešā daļa (Džeisona) un ceturtā (autora) patiešām apraksta konkrētus notikumus, kas norisinās 1928. gada 6. un 8. aprīlī.

Tomēr, arī noskaidrojis šo romāna struktūras iekšējo loģiku, lasītājs viscaur saduras ar grūtībām. Neapmierināts bija arī Folkners pats. Viņš rakstīja: «Un tomēr grāmata nebija nobeigta, kamēr piecpadsmit gadus pēc romāna iznākšanas es neuzrakstīju «Papildinājumu» — pēdējo mēģinājumu nobeigt šo stāstījumu un izmest to no galvas, lai varētu nomierināties.»

«Papildinājuma» tapšanas gaita ir šāda. 1945. gadā pazīstamais amerikāņu literāts Malkolms Kaulijs nolēma izdot Folknera darbu izlasi. Viņš uzsāka saraksti ar autoru, apspriežoties, kādus darbus vai fragmentus vajadzētu uzņemt tādā izlasē. No romāna «Troksnis un niknums» viņi nolēma ņemt ceturto daļu, bet Folkners ierosināja uzrakstīt ievadu — «vienu divas lappuses garu», lai lasītājam būtu vieglāk izprast notikumus. Taču Kaulijs saņēma no viņa pāri par 20 lappušu garu manuskriptu, kam Folkners bija devis nosaukumu «Papildinājums. Kompsoni: 1699—1945». Vēstulē Kaulijam Folkners rakr

Rtīj<i: «Man vajadzēja to izdarīt agrāk, kad rakstīju romānu. Tad aina būtu kļuvusi skaidra kā saliekamā bildīte, kad tai pieskaras burvju nūjiņa.»

Daudzi amerikāņu kritiķi uzskata, ka romāns «Troksnis un niknums» ir darbs, kas vēstī par Kompsonu ģimenes pagrimumu. Tas ir pareizi, kaut arī ne pilnīgi, jo romāna tematika ir krietni plašāka. Bet patiešām — «Trokšņa un niknuma» lasītājs jau no pirmajām lappusēm jūt šo pagrimuma, ekonomiskā sabrukuma, kādreiz bagātas aristokrātu dzimtas pēdējo pārstāvju psihiskās un morālās deģenerēšanās atmosfēru. Lasītājs saprot, ka šis pagrimums sācies jau ilgi pirms romānā aprakstītajiem notikumiem. Tomēr pašā romānā Kompsonu dzimtas priekšvēsture netiek pieminēta, tā ir tikai neskaidri nojaušama kā smags pagātnes mantojums.

Folkners uzskatīja par nepieciešamu «Papildinājumā» izklāstīt Kompsonu radu rakstus, sākot ar to Kompsonu, kurš 1699. gadā aizbēdzis no Anglijas uz Ameriku. Par Kompsonu ģimenes bagātības un diženuma radītāju kļuvis Džeisons Likurgs Kompsons, kurš «kādreiz 1820. gada maijā atjāja uz šejieni pa Nantčezas Taku ar pāri labu pistoļu, draņķīgos seglos, ar mazu, vieglu ķēvīti spēcīgām kājām, kura varēja noaulekšot pirmo ceturtdaļjūdzi pusminūtē un nākamo apmēram tikpat ātri, kaut arī ar to viņas iespējas bija izsmeltas». Viņš ierodas pie aģenta, kurš tirgojas ar čikeso indiāņu cilti, sāk strādāt par pārdevēju veikalā, bet pēc gada jau kļūst par tā līdzīpašnieku. Viņa zirdziņš cītīgi uzvar visās sacīkstēs ar čikeso indiāņu zirgiem, ļaujot savam saimniekam krietni nopelnīt. Pēc gada zirdziņš pāriet čikeso cilts virsaiša Ikemo-tubes īpašumā, bet Džeisons Likurgs Kompsons iegūst savā īpašumā kvadrātjūdzi zemes, ap kuru vēlāk tiek uzcelta Džefersonas pilsēta. Pēc divdesmit gadiem uz šīs zemes jau atrodas nevis mežs, bet parks, kura centrā stāv liela māja ar kolonnām, ar mēbelēm, kas atvestas no Francijas un Jaunorleānas.

«Šī māja bija pazīstama kā Gubernatora nams, jo ir gluži dabiski, ka ar laiku tā deva vai, sliktākajā gadījumā, laida pasaulē gubernatoru — Kventinu Maklaganu, un šo nosaukumu tā dabūja pēc tam, kad bija laidusi pasaulē ģenerāli Džeisonu Likurgu II, kurš cieta sakāvi pie Šīlonas 1861. gādā un vēl vienu sakāvi, kaut arī ne tik smagu, pie Resakas 1864. gadā, kurš pirmoreiz ieķīlāja

1866. gadā vēl neskarto kvadrātjūdzi no Jaunanglijas atbraukušajam avantūristam pēc tam, kad veco pilsētu bija nodedzinājis federālais ģenerālis Smits, un jaunā pilsētiņa, ko savā laikā apdzīvos galvenokārt nevis Korņpsonu, bet Snoupsu pēcteči, sāka sagrābt un atkost gabalus no , tās jūdzes, tā ka sakautais ģenerālis nākamos četrdesmit gadus nodzīvoja, pārdodot šīs zemes gabalus, lai saglabātu hipotēku uz atlikušo daļu, un kādā jaukā dienā 1900. gadā mierīgi nomira armijas saliekamajā gultā medību un zvejas nometnē pie Talahači upes, kur viņš pavadīja lielāko tiesu savu dienu.»

Tā vienā frāzē Folkners ir koncentrējis vēstījumu par gadiem ilgu mokošu bijušo plantatoru īpašumu sairumu, par grimšanu nabadzībā un degradāciju, kas seko Dienvidu sakāvei pilsoņu karā un verdzības atcelšanai Dienvidos. Atkal, tāpat kā vēstījumā par Sartorisiem, tiek uzsvērta — šoreiz ar punktētu līniju — dzimtas morālās apsīkšanas, deģenerēšanās līnija — sākot ar darbīgo spēcīgā rakstura pionieri, kas ieradies šajās neskartajās zemes un radījis šeit sev bagātību, cienījamu vārdu, stāvokli sabiedrībā, līdz viņa pēctečiem, kuri visu to zaudējuši.

Romānā «Troksnis un niknums» lasītājs iepazīstas jau ar ģenerāļa Kompsona dēlu, advokātu Džeisonu III, kura trīs dēli un viena meita ir romāna galvenie varoņi. Lasītāju priekšā ir gudrs, cinisks un vājš cilvēks, kurš sēž «visu dienu ar karafi viskija un atsevišķiem notaukotiem Horācija, Līvija un Katulla sējumiņiem, sacerēdams (kā runāja) dzēlīgas satīriskas eklogas kā par mirušiem, tā arī par sveikiem un veseliem līdzpilsoņiem».

Pirmais Kompsons bija, kā par viņu sacījis Folkners, «drosmīgs, nežēlīgs cilvēks, kas ieradies Misisipi kā bt ivs mednieks, lai grābtu, kur un kad vien iespējams», turpretim. advokātam Kompsonam nav ne spēka, ne vēlēšanās cīnīties ar apstākļiem, tas ir cilvēks, kas atradis sev glābiņu pārliecībā, ka cilvēka dzīvei nav jēgas. Viņa filozofija atklājas Kventina atmiņās: «Tēvs mums mācīja vienīgi to, ka cilvēki esot tikai pabiras, ar zāģu skaidām piebāztas lelles, izmestas atkritumu kaudzē, kur visas iepriekšējās lelles jau vāļājas un zāģu skaidas birst no nezin kā brūces nezin kā sānos.» Citreiz misters Kompsons sacījis Kventinam par cilvēka eksistences jēgu: «Uzvarēt cilvēkam nav ļauts. Pat cīnīties nav ļauts. Ļauts likai kaujas laukā apzināties savu nesaprātīgumu un izmisumu; uzvara taču ir filozofu un muļķu ilūzija.»

Misters Kompsons spēja iepotēt savam dēlam Kventi-nam cēlus'priekšstatus par ģimenes godu, par bruņniecisku uzvedības kodeksu, kas it kā mantots no pirmskara plantatoru sabiedrības, tomēr pats pārdeva golfa klubam pēdējo slavenās Kompsonu jūdzes gabaliņu, atstājot savus bērnus īstenībā bez eksistences līdzekļiem.

Taču ar visu vājumu un vienaldzību pret dzīvi misters Kompsons bija labs un līdzjūtīgs pret bērniem.

Bet līdzās viņam rēgojas viņa sievas tēls. Karolīna Kompsona, dzimusi Beskoma, ir kašķīga, ne visai gudra sieviete, pilna aizspriedumu.

Visvairāk misis Kompsona norūpējusies par Beskomu dižciltības nostiprināšanu. Tas izpaužas dažādi — viņa bieži uzsver Kompsonu ģimenes dižciltību salīdzinājumā ar savējo, rīkodamās pēc principa — «zemošanās ir ļaunāka par lepnību», bet reizēm, tieši otrādi, aizstāv savu asiņu cēlumu. Tā, piemēram, runājot par sava dēla Ben-džija idiotismu, viņa nespēj pateikt nekā labāka par šādu banālu un amorālu sentenci: «Es domāju, ka Bendžamins ir pietiekami liels sods par visiem maniem grēkiem. Domāju, ka viņš man ir laba mācība par to, ka es, saminusi kājām savu meitenes lepnumu, izgāju pie cilvēka, kurš mani neturēja par sev līdzīgu ... Mēs neesam augstdzi-muši, mēs esam tikai Beskomi.» Bet citā gadījumā, kad misters Kompsons zobojas par viņas brāli Moriju Beskomu, sīku dendiju un liekēdi, viņa sašutusi to apsauc; «Joki nevietā. Mūsu dzimta nepavisam nav sliktāka par taviem Kompsoniem.»

Misis Kompsonas aprobežotajā prātā glabājas tēlains priekšstats par to, kāda kopš senseniem laikiem bijusi aristokrāte dienvidniece — izlutināta, kaprīza dāma, kura nedrīkst saskarties ar rupjajiem dzīves apstākļiem. Un misis Kompsona, izlikdamās, it kā nekas nebūtu mainījies, it kā vēl pastāvētu milzīgā plantācija un simtiem vergu apkalpotu baltos kungus, pavisam citādos apstākļos pūlas dzīvot tā, kā dzīvojušas Kompsonu un Sartorisu vecmāmiņas un vecvecmāmiņas. Viņa pilnīgi izvairās no visām mājas rūpēm un savu bērnu audzināšanas, to visu uzveļot nēģerietes Dilsijas pleciem.

Bet pats briesmīgākais ir tas, ka viņa nemīl savus bērnus, izņemot pēdējo dēlu Džeisonu, kurā vienīgajā no visiem bērniem viņa jūt Beskomu. Strīdā viņa reiz saka vīram: «Ļauj man braukt projām. Es vairs nespēju izturēt. Atdod man Džeisonu un atstāj sev visus pārējos. Džeisons ir mana miesa un asinis, bet viņi ir sveši, nepavisam nav mani, es no viņiem baidos.»

Viņas egoisms aiziet līdz perversitātei — pat tāda traģēdija kā dēla Kventina pašnāvība viņai šķiet tieši pret viņu vērsts apvainojums. «Bet Kventins,» viņa jautā, «bet kāpēc viņš to darīja?... Nevar taču būt, ka vienīgais mērķis bijis rīkoties man par spīti. Lai nu kāds būtu dievs, bet tādu ņirgāšanos par cēlu dāmu gan viņš nebūtu pieļāvis.»

Tādi ir vecāki. Tāda ir garīgā atmosfēra mājās, kur uzauguši bērni — romāna «Troksnis un niknums» galvenie varoņi.

Pirmais no bērniem lasītāja priekšā nostājas Bendžijs. «Mani pārsteidza doma,» Folkners vēlāk sacīja, «cik daudz man var dot uz sevi pašu vērsta bezvainības ideja, ja viens no bērniem būs pilnīgi nevainīgs, tas ir, būs idiots. Tā radās idiots, un tad sāku interesēties par idiota attiecībām pret pasauli, kurā viņš dzīvo, bet kuru viņš nekad nespēs izzināt, kurā viņam jārod maigums, palīdzība, lai aizsargātu viņu un viņa nevainīgumu. Ar nevainīgumu es saprotu to, ka dievs viņam atņēmis prātu kopš dzimšanas un nekas tur vairs nav labojams.»

Nolēmis sākt romānu ar Bendžija daļu, kas izklāsta apkārtējās pasaules uztveri un notikumus idiota vērojumā, Folkners uzņēmās ārkārtīgi sarežģītu uzdevumu. Vēlāk viņš atzina, ka «tas bija viens no sakāves iemesliem». Savus motīvus viņš izskaidro tā: «Man šķita, ka grāmata - būs tuvāka fantāzijai, ja tās pamatus izklāstīs idiots, kam trūkst loģikas spēju.»

Kā saka par Bendžiju kāds no romāna varoņiem, «pagājuši tieši trīsdesmit gadi, kopš viņam ir trīs gadi». Bendžijs nerunā un savas jūtas var izteikt vienīgi ar gaudošanu, stenēšanu vai mieru. Viņš reaģē uz jutekļu kairinājumiem, pārējos gadījumos viņa smadzeņu darbība aprobežojas ar atmiņu, Viņš nespēj novērtēt, uztvert sakaru starp notikumiem. Bendžijam nav laika izpratnes, viņš nezina atšķirību starp pagātni un .tagadni. Notikums, ko viņš atceras, viņam ir tikpat reāls kā tas, kas notiek pašlaik.

Bcndžija nesakarīgās domas pievēršas lielākoties bērnībai, atklāj lasītājam to pasauli, ar kuru Bendžijam sais-lās drošības, kārtlguma, mīlestības izjūtas.

Kedijas šķīstība Bendžijam iemiesojas tīrības un svaiguma smaržās: «Kedija smaržo pēc lapām», «no Kedijas plūst koku smarža», «Kedija smaržoja kā koki lietū». Bendžija traģēdija, ko viņš nespēj izprast, bet var izjust, slēpjas šis kārtīgās pasaules sabrukumā, zaudējumos, kuri seko cits citam un kurus viņš jūt. Kedija pieaug, kļūst par jaunu sievieti, par viņu sāk interesēties zēni, no viņas dvesmo smaržas, un Bendžijs to uztver kā briesmas. «Kedija mani apskāva, bet pēc kokiem Kedija vairs nesmaržoja, un es sāku raudāt.» Bendžijs redz, ka Kedija skūpstās ar zēnu, un viņam izlaužas sāpju vaimanas. Kedija grib nomierināt Bendžiju: «Kedija paņēma virtuves ziepes, mazgā muti pie krāna, stipri berž. Kedija smaržo pēc kokiem.»

Kedijas kāzas un aizbraukšana no mājas Bendžijam nozīmē viņa bērnības pasaules sabrukumu. Viņš ir zaudējis mīlestību. Kedijas zaudējums Bendžijam saistīts ar citu zaudējumu: lai sarīkotu Kedijai kāzas un dotu Kven-tinam iespēju mācīties universitātē, misters Kompsons pārdod golfa klubam ganības, kur tā patika staigāt Bendžijam, un Bendžijam atliek tikai skraidīt gar žogu, skatīties uz golfa spēlētājiem un kaukt aiz neskaidras, neapzinātas zaudējuma izjūtas. Romānā ir neviltota traģisma pilna aina, kas izraisa smeldzīgu žēluma sajūtu: «Es eju pie vārtiņiem, gar kuriem ar somām iet skolnieki. Ātri iet garām, skatās uz mani, sejas pagriezuši. Es gribu sacīt, bet viņi aiziet, es eju gar žogu un gribu sacīt, bet viņi arvien ātrāk. Nu jau skriešus, bet žogs beidzies, man tālāk nav kur iet, es turos pie žoga, skatos pakaļ un gribu izteikt.»

Viens tāds mēģinājums sazināties ar garāmejošu skolnieci Bendžijam pusaudža gados beidzas bēdīgi — viņa brālis Džeisons (tas notiek jau pēc mistera Kompsona nāves) steidzīgi noformējas par Bendžija aizbildni un aizved viņu uz slimnīcu, kur Bendžiju kastrē. Intervijā ar Džinu Stainu Folkners sacīja par Bendžiju: «Viņš iepazina maigumu un mīlestību, kaut arī nevarēja Saukt tos vārdā, un šis maiguma un mīlestības drauds lika viņam brēkt, kad viņš juta, ka Kedija pārvērtusies. Viņam vairs nav Kedijas, bet, tā kā Bendžijs ir idiots, viņš pat nav [2]

pārliecināts, ka Kedija pazudusi. Viņš tikai saprot, ka kaut kas sabojājies un izveidojies tukšums, kas viņu apbēdina. Viņš mēģina aizpildīt šo tukšumu. Vienīgā manta, kas viņam ir, tā ir novalkāta Kedijas čība. Šī čība viņam arī ir maigums un mīlestība, ko viņš nezina saukt vārdā, bet viņš zina, ka tas ir zaudēts. *. Čība dod viņam mierinājumu, kaut arī viņš vairs neatceras cilvēku, kam' tā piederējusi, viņš arī nespēj atcerēties, kas viņu apbēdina.»

Kad Džīna Staina jautāja Folkneram, kādas jūtas viņā modina Bendžijs, rakstnieks atbildēja: «Vienīgais, ko es varu just pret Bendžiju, ir skumjas un līdzjūtība pret visu cilvēci. Nav iespējams just kaut ko pret Bendžiju, tāpēc ka viņš neko nejūt. Vienīgais, kas mani satrauc attiecībā uz viņu — vai viņš ir pietiekami ticams, tāds, kādu es viņu esmu radījis. Viņš pārstāv prologu, līdzīgi kapračiem Elizabetes laika drāmās. Viņš izpilda savu uzdevumu un aiziet.»

Stāstīdams par romāna «Troksnis un niknums» tapšanas gaitu, Folkners atcerējās, kādas grūtības piedzīvojis ar pirmo daļu: «Es pārliku šo daļu dažādās vietās, pūlēdamies atrast labāko, bet galīgais lēmums, kaut arī nepareizs, bija tāds, ka tai jābūt vēstījuma pamatā, tā kā to redz bērns idiots.»

Citā reizē viņš sacīja: «Ap to laiku es sapratu, ka tas viss nav ietverams stāstā. Es izstāstīju idiota iespaidus par šo dienu, un tas bija nesaprotami, pat es nespēju izskaidrot, kas tur notiek, tāpēc man vajadzēja uzrakstīt vēl vienu nodaļu. Tad es nolēmu, lai Kventins izklāsta savu versiju par tajā dienā notikušo, un viņš to izdarīja.»

Tā romānā parādījās otrā daļa, uzrakstīta Bendžija ve-: cākā brāļa Kventina vārdā. Šīs daļas darbība notiek vienā dienā — 1910. gada 2. jūnijā Harvarda universitātē, kur mācās Kventins. Tieši šo dienu viņš noteicis par sava mūža pēdējo dienu un kopš paša rīta aizņemts ar gatavošanos pašnāvībai. Bez tam viņš pūlas kaut kā pavadīt laiku, kas atlicis līdz viņa paša nolemtajai stundai.

Pārejot no Bendžija daļas uz Kventina daļu, vēstījuma manierē notiek krass kvalitatīvs lēciens — no nesakarīgām idiota domām, kura smadzenes spēj tikai fiksēt, kas notiek, nevis kāpēc notiek, uz inteliģenta sarežģīto asociatīvo domāšanu, inteliģenta, kura apziņa viegli pāriet

no domas uz domu, kur jaucas idejas, alūzijas — mājieni, atmiņas, abstrakcijas, simboli. Kventina iekšējais monologs nav «viegla» lasāmviela, tas prasa no lasītāja saspringtu prāta darbu, taču uzmanīgs un iejūtīgs lasītājs tiks atalgots, atklājis Kventina domāšanas asociatīvos sakarus, apjautis domu dziļās zemūdens straumes, to sarežģītās kombinācijas un mijiedarbību.

Savu pēdējo mūža dienu Kventins sāk ar rīcību, kas pirmajā acu uzmetienā liekas dīvaina, — viņš sasit pulksteņa stiklu un aizmet rādītājus. Šī rīcība ir dziļi simboliska, un visa tās nozīme un jēga atklājas un iegūst vispārinātu skanējumu tālākajā izklāsta gaitā — Kventins grib apstādināt laiku. Pie tam viņš atceras tēvu: «Loga spraislis meta ēnu uz aizkariem — astoņi, un atkal es esmu laikā un dzirdu pulksteņa tikšķēšanu. Tas ir vectēva pulkstenis, tēvs to iedeva man, sacīdams: «Dāvinu tev, Kventin, šīs visu cerību un centienu kapenes; nav izslēgta mokoša iespēja, ka tu lietosi šo pulksteni, apgūdams reducto absurdum^3 vispārcilvēcisko pieredzi, kas apmierinās tavas paša vajadzības tikpat maz kā tava vectēva un vecvectēva vajadzības. Dāvinu ne tāpēc, lai tu ievērotu laiku, bet tāpēc, lai kaut reizēm aizmirstu to uz kādu mirkli un neizšķiestu visu savu degsmi, pūlēdamies pakļaut to sev.»

Daudzi kritiķi, ņemot par izejas punktu šo mistera Kompsona formulu un uztverot to kā atslēgu, centās izskaidrot Kventina daļu un arī visu romānu «Troksnis un niknums» eksistenciālisma filozofijas garā. Žans Pols Sartrs pat apgalvoja, ka tas esot romāns par laiku — nevis par kādu vēsturisku laika posmu, bet par laiku vispār tā metafiziskajā izpratnē. Īstenībā romāns «Troksnis un niknums» ir tik daudzplānains darbs, ka pieļauj daudz interpretāciju. Tomēr reducēt romāna domu un nozīmi līdz Sartra formulai ir dziļi maldīgi, tas nozīmētu nesaskatīt to drošo reālistisko pamatu, uz kura būvēts viss romāns līdz ar Kventina daļu.

Kventins patiešām grib apstādināt laiku: arī pašnāvība taču ir iluzorisks mēģinājums apturēt laika ritumu. Mūžīgais miers, nekustiba, atsvešinātība no laika plūduma Kventinam rādās kā ūdens dzelmju, jūras dzīļu, alu un grotu tēli.

Taču Kventina vēlmei apstādināt laiku nepavisam nav abstrakts, metafizisks raksturs, aiz tās slēpjas daudzi sarežģīti kompleksi, ko radījusi pilnīgi reāla īstenība, kurā audzis un veidojies Kventins. Un pēdējā dzīves dienā, par spīti visām Kventina pūlēm izbēgt no atmiņām, no saviem nolādētajiem jautājumiem, viņa slimīgi saasinātā apziņa, pašam negribot, cauri sarežģītām, reizēm tikai viņam vienīgajam eksistējošām asociācijām un simboliem atgriežas pie tiem iepriekšējās dzīves apstākļiem, kas noveduši viņu līdz lēmumam beigt dzīvi pašnāvībā. Un lasītājam no saraustītām atmiņu driskām un mājieniem pamazām sāk veidoties sarežģīta un iespaidīga Kventina dvēseles traģēdijas aina.

Šī traģēdija nepavisam nav viennozīmīga. Tajā savi-jušies ļoti daudzi apstākļi, sajaukusies tagadne un pagātne.

Kventina pagātne ir zināmā mērā Kompsonu ģimenes pagātne. Romānā «Troksnis un niknums» Folkners atšķirībā no «Sartorisa» nav atveidojis skaistas, krāšņas leģendas par Kompsonu senčiem. Taču šīs leģendas jūtamas romānā un it īpaši Kventina daļā.

Daži amerikāņu kritiķi ir apgalvojuši, ka romāna «Troksnis un niknums» galveno tonalitāti nosakot zaudējuma tēma, un uzskatījuši, ka Folkners to attiecinot uz pirmskara Dienvidu aristokrātijas garīgo vērtību zaudējumu. Diezin vai tas ir pareizi. Runa ir nevis par kaut kādu pagātnes morālo vērtību zaudējumu, bet par traģisko neatbilstību starp Kventina romantiskajiem priekšstatiem par šo pagātni un reālo īstenību. Var nešaubīties, ka misters Kompsons ir papūlējies iepotēt mazajam Kventinam idealizētu attieksmi pret pagātni. Bērna apziņā šīs leģendas ir radījušas īpašu vīziju par pasauli, kuras uzvedības kodekss viņam jāatbalsta, kuras varoņ-drosme viņam jāturpina.

Kā daudziem citiem Folknera jaunajiem varoņiem, kas dzīvo divdesmitajā gadsimtā, Kventinam nesaskaņa starp pagātnes leģendām un apkārtējās pasaules realitāti izvēršas par garīgu zaudējumu, par ekonomiskas un morālas deģenerācijas sajūtu. Tādu mantojumu viņš ir saņēmis no pagātnes.

Par šo romāna aspektu Folkners ir sacījis: «Vectēvs, būdams brigādes ģenerālis, divreiz cieta sakāvi pilsoņu kara laikā. Tā ir galvenā sakāve, ko Kventins mantojis ar sava tēva starpniecību vai neatkarīgi no tēva. Tas ir kaut kas tāds, kas noticis laikposmā starp pirmo Komp-sonu un Kventinu ... dinastija ir deģenerējusies.»

Daži amerikāņu kritiķi, it īpaši Ērvings Houvs, apgalvoja, ka «Troksnis un niknums» esot sociāls romāns, kas attēlojot Amerikas Dienvidu pagrimumu. Šajā traktējumā ir krietni daudz pārspīlējuma. Folkners pats ir vairākkārt izteicies: «Es necenšos rakstīt socioloģisku pētījumu. Es tikai cenšos rakstīt par cilvēkiem, tas man ir ļoti svarīgi.»

Šai formulai nepieciešams atšifrējumā, jo tajā atspoguļojas gan stiprās, gan vājās viņa radošās koncepcijas puses. Tāpat kā Hemingvejs, Folkners ir pārliecināts — ja rakstnieks raksta patiesi, citiem vārdiem, ja viņš ir īsts reālists, tad sociālie priekšnoteikumi atklājas paši no sevis.

Rakstnieks, Folkners sacīja, «raksta cilvēka dzīvesstāstu viņa vides apstākļos, un es piekrītu, ka ikviens mākslas darbs, ikviena grāmata atspoguļo savus sociālos priekšnosacījumus». Tomēr viņš tūlīt piebilda: «Bet es šaubos, vai tas ir rakstnieka galvenais apsvērums. Šis atspoguļojums vai šie priekšnosacījumi tikai veido dzīvesstāstu, kas pavēstīts zināmas vides ietvaros. Ja rakstnieks rada dzīvesstāstu tikai tādēļ, lai parādītu sociālo priekšnosacījumu izpausmi, tad viņš galvenokārt ir propagandists, nevis rakstnieks. Rakstnieks raksta par cilvēkiem, par cilvēku konfliktā pašam ar sevi, ar saviem laikabiedriem, ar savu vidi.»

Tādu pozīciju Folkners, tāpat kā Hemingvejs, izraudzījās tāpēc, ka talantīgie rakstnieki, kas tolaik parādījās amerikāņu literatūrā, izjuta iekšēju pretestību pret darbiem, kuros cilvēka sirds izpēte aizstāta ar dzīves sociālo apstākļu aprakstīšanu un sociālo problēmu nostādne pārāk vienkāršota.

Šīs teorētiskās pozīcijas vājums ir acīmredzams — tā neņem vērā rakstnieka pasaules uzskatu, dzīves materiāla atlases principu un — pats galvenais •— rakstnieka Viedokli attiecībā uz šo materiālu, uz sociālajām pretrunām un konfliktiem, kas atspoguļojas viņa darbā.

Viss turpmākais Folknera radošais ceļš ir spilgts apliecinājums tam, kā ar laiku rakstnieks aizvien vērīgāk ielūkojas dzīvē, arvien dziļāk iespiežas īstenības sociālo konfliktu patiesajā būtībā, turklāt apliecinājums, ka

Folkners nekad nav kļuvis neuzticīgs savai pārliecībai -—• balstīties nevis uz zināmām shēmām, bet uz cilvēku raksturu, cilvēka sirds problēmu pētījumiem.

Tieši šī visai Folknera daiļradei raksturīgā interese par cilvēkiem, mīlestība un līdzjūtība pret tiem savukārt satriec to kritiķu koncepciju, kuri tiecas saistīt Folkneru ar modernismu, atvasināt viņa ģenealoģiju no Džoisa un Prusta. Jo modernismu raksturo vienaldzība pret cilvēku, kas modernistu daiļradē tiek attēlots galvenokārt kā bezjēdzīga rotaļlietiņa tumšu likteņa spēku rokās. Folkners pats nekad nav atbalstījis kritiķu mēģinājumus saistīt visu viņa daiļradi ar Džoisu un Prustu. Raksturīgi, ka, nosaucot rakstniekus, no kuriem viņš, pēc paša vārdiem, mācījies, Folkners nekad nav minējis ne Džoisu, ne Prustu. Kad Japānā Nagano universitātes studenti jautāja, kāpēc viņš nenosauc šos divus lielos divdesmitā gadsimta rakstniekus, kuriem bijusi tik liela ietekme uz visas Eiropas un Amerikas prozas attīstību, Folkners atbildēja: «Vārdi, kurus es vakar pieminēju, pieder tiem, kas, manuprāt, mani ir ietekmējuši. Kad es lasīju Džoisu un Prustu, mana rakstnieka karjera laikam jau bija izveidojusies, tāpēc viņi nevarēja mani ietekmēt, ja nu varbūt vienīgi profesionālo paņēmienu ziņā. Bet es domāju,ka nelāga paradumi jau bija nostiprinājušies.»

Sājā izteikumā, kaut arī tik kategoriskā, nedrīkst paiet garām it kā starp citu pieminētajiem «profesionālajiem paņēmieniem». Protams, runājot par tehniskajiem paņēmieniem, kas atklāja jaunas iespējas cilvēka iekšējās pasaules, viņa reizēm neapzināto impulsu atklāšanai, gan Džoiss, gan Prusts ir nopietni ietekmējuši Folkneru, tāpat kā daudzus citus viņa laikabiedrus, arī Hemingveju. Taču abos pieminētajos gadījumos — kā ar Folkneru, tā ar Hemingveju — var runāt tikai par tehnisko paņēmienu izmantošanu, bet galvenais daiļrades virziens abiem izcilajiem divdesmitā gadsimta literatūras pārstāvjiem bija pavisam citāds.

Ja nu tieši meklējam starp literatūras lielajiem meistariem tos, kuriem vistuvāki Folknera daiļrades centieni, tad vispirms jānosauc Dostojevskis. Ne velti Folkners par viņu ir sacījis: «Viņš ne tikai ir mani daudzējādā ziņā ietekmējis, bet es viņu lasu ar baudu un pārlasu ik gadu. Ar savu meistarību, ar spēju iedziļināties cilvēka iekšējā pasaulē, ar līdzjūtības dziļumu viņš ir viens no tiem, kuriem katrs rakstnieks gribētu līdzināties.» Vispār Folk-ikms visu mūžu ir vienmēr uzsvēris dziļo cieņu pret l iiuvu literatūru un tās ietekmi uz viņa daiļradi. No savu 'in iemīļotajiem rakstniekiem viņš vienmēr pašus pirmos nosauca Ļevu Tolstoju, Dostojevski, Gogoli, Čehovu. ivdējo viņš uzskatīja par nepārspējamu stāsta meistaru pasaules literatūrā.

Dostojevska ietekme skaidri jūtama romānā «Troksnis un niknums». It īpaši Kventina tēlā ar tā sarežģīto dvēseles pārdzīvojumu partitūru, ar šim tēlam piemītošo cilvēka sirds izpētes dziļumu neapšaubāmi redzamas Do.'«* tojevska ietekmes pēdas.

Pagātne Kventinam nozīmīga ne tik daudz ar neatgūstamās aizejošās pasaules īstenajām morālajām vērtībām, cik ar traģisko apziņu, ka viņš neatbilst šiem augstajiem uzvedības standartiem. Kventins īstenībā arī zina, ka saskaņā ar aristokrāta dienvidnieka kodeksu viņa pienākums ir sargāt māsas jaunavas godu, un, ja šis jaunavas gods ir aizskarts, tad viņam kā brālim jābūt atriebējam. Taču, kad Kventins saduras ar māsas Kedijas pavedēju Dalfonu Eimsu, izrādās, ka viņš to nespēj.

Lai pilnībā parādītu, cik liela atšķirība ir starp Kventina romantiskajiem priekšstatiem par aristokrātisko Dienvidu tradīcijām un reālo īstenību, Folkners liek Kventinam viņa dzīves pēdējā dienā kādu laiku pavadīt kopā ar misis Blandu un viņas dēlu Džeraldu, dienvidniekiem no Kentuki.

Tas ir grotesks pāris, kaut arī mazliet baismīgs savā nesatricināmajā pašapmierinātajā snobismā. Misis Blanda nerimdama stāsta par Džeralda dižciltīgajiem senčiem, par viņa plantāciju, par viņa kalpotājiem nēģeriem. Bet dēls var sēdēt kopā ar tādiem pašiem jauniešiem un mierīgi klausīties, kā māte dižojas ar viņa skaistumu, veselību, spējām, uzvarām mīlestībā. Un šādi ļaudis iemieso Kventina laika pasaulē veco Dienvidu aristokrātisko tradīciju mantiniekus.

Ļoti raksturīga ir Kventina attieksme pret Blandiem. Viņš tos nicina un, lai gan jūt pretīgumu pret tiem, tomēr tiecas pēc to sabiedrības, jo tie, kaut arī kā farsā, tomēr pārstāv tradicionālo pasauli, ko Kventins uzskata par savu mantojumu. Pievakarē Kventins sadumpojas un metas ar dūrēm virsū Džeraldam. Tā būs vēl viena

sakāve, kā viņš pats zina, neizbēgama — Džeralds aukst-* asinīgi viņu piekauj. »

Kventina pieķeršanās bijušo Dienvidu dzīves standar® tiem izpaužas arī viņa attiecībās ar nēģeri Daiakonu.® Viens no pēdējiem aktiem Kventina mūžā — viņš atstāj® savus uzvalkus Daiakonam, Ko nozīmē šī rīcība, it kā ne-® svarīga cilvēkam, kurš nolēmis izdarīt pašnāvību, kļūst .■ skaidrs, kad lasītājs sāk saprast, ka viltīgais Daiakons Ķ kļuvis par Harvarda universitātes studentu dienvidnieku ■ profesionālu apkalpotāju. Viņš gādā, lai tiem būtu pazīs- * tamā — mājās, Dienvidos — pierastā atmosfēra, ko rada 9 balto un melno attiecības. Kventins saprot, ka Daiakons jļ viņu muļķo, bet viņam šī mānīšana ir patīkama -— atstā- | J jot Daiakonam savus uzvalkus, viņš spēlē baltā patrona ■ •'! lomu, kaut arī labi zina, ka tā ir tikai fikcija. t

Tādas ir tās idealizētās sociālās un morālās vērtības, » ļ ko Kventinam mokoši gribētos saglabāt, taču dzīve pa- J j rāda viņam šo priekšstatu tagadējo būtību un viņš ļoti J ļ labi saprot, cik šķietama ir pasaule, kas mājo viņa sap- 1 ļ ņos. Tā ir viena no Kventina garīgās traģēdijas šķaut- ; nēm, kas spiež viņu izdarīt pašnāvību. Tomēr ne pati ļ galvenā šķautne. ļ

Ar Kventinu Kompsonu Folkners rāda ne tikai noteikta 1 sociālā slāņa pārstāvja traģēdiju konkrētos vēsturiskos apstākļos, bet arī viņa paša traģēdiju, kas netieši var būt saistīta ar sociālo traģēdiju kā daļa no Kompsonu ģimenes dzīvesstāsta, stāsta par sabrukumu un deģenerēšanos.

Kventinam, tāpat kā Bendžijam, trūkst mātes mīlestības, viņš ir uzaudzis ģimenē, kur svētulība, snobisms ir izkropļojuši cilvēka dabiskās jūtas, attiecības. Nav nejaušība, ka savas dzīves pēdējā dienā, ik pa brīdim domās atgriezdamies bērnībā, pie savas garīgās traģēdijas sākotnes, Kventins- ar rūgtumu domā: «Ja man būtu māte, ja es varētu viņai sacīt: «fvlāmiņ, māmiņ.»» Šādos kropļojošos apstākļos zēna vajadzība pēc mīlestības objekta koncentrējas uz viņa māsu. Kedija Kventinam iemieso bezrūpīgu bērnību, laimīgu prieka un miera pasauli, Tāpēc Kventina bērnišķīgās jūtas pret Kediju ir spēcīgākas un sarežģītākas nekā normālas emocionālas saites starp brāli un māsu.

Kventins drudžaini cenšas saglabāt neskartu savas bērnības pasauli, kuras emocionālais centrs ir Kedija, pasargāt šo trauslo pasaulīti no «trokšņainās, rupjās pasau-

I' ■>, kuras ielaušanās noteikti to izpostītu. Citiem vār-iin'in, arī šajā jomā Kventins grib apstādināt laiku, viņš i i>rīb, ka viņš un Kedija kļūtu pieauguši cilvēki.

Kventina saasinātā, slimīgā mīlestība pret Kediju ir par M meslu tam, ka ap māsu koncentrējas viss viņa ideālisms.

Jā, Kedija ir dzīva, normāla meitene, viņa iemīlas Dal-i i i Eimsā un atdodas tam. Viņai tas ir dabiski, bet Kventinam tā ir katastrofa, visu ilūziju sabrukums, kas wl jo briesmīgāks ir tāpēc, ka sabrūk viņa romantiskie * 10 iekšstati par jaunavas godu. Kventins uztver seksuāli! ātes izpausmes kā naidīgu spēku, sapņo par to, kā apļu rēt šo dabisko cilvēka organisma attīstības procesu.

Kventina slimīgā apziņa drudžaini meklē izeju, glābiņu. Bet glābiņa nav, nevar padarīt par nebijušu to, kas nolicis. Taču tieši to cenšas darīt Kventins — viņš uzsāk nevienādu cīņu ar realitāti, mēģina to noliegt. Pasaka tēvam, ka viņš laupījis Kedijai nevainību, ka vainīgs briesmīgā asinsgrēkā.

Folkners ļoti smalki izseko Kventina satrauktās domas gaitu — Kventins nevēlas īstas seksuālas tuvības ar māsu. viņš tikai grib runāt par šo tuvību, lai tādējādi izdzēstu to, kas noticis ar Kediju.

Un patiešām — kad Kedija atgriežas no Daltona, redz brāļa satraukumu un, nerazdama citas iespējas viņu nomierināt, atjaunot kaut vai šķietami agrākās emocionālās saites starp viņiem, piedāvājas atdoties'viņam, Kventins rupji atsakās un iesit viņai. Asinsgrēks — tā arī ir realitāte, un Kventins saprot, ka tas izpostītu viņa attiecības ar Kediju. Viņš tikai grib pateikt, ka izdarījis asinsgrēku. Viņa vienīgā cenšanās ir kaut kā izolēt sevi un Kediju no pārējās pasaules, kā viņi bija izolēti bērnībā.

Kventins zina tikai vienu izeju — pašnāvību. Taču arī šī Kventina krampjainā dvēseles kustība sastop mistera Kompsona cinisko atbildi: «Tev neciešama ir doma, ka tava sāpe kādreiz notrulināsies... Tu nekad to neizdarīsi, tu drīz vien nāksi pie atziņas, ka pat viņa (domāta Kedija. — B. G.) varbūt nemaz nav izmisuma vērta.» Bet Kventins izaicinoši atbild: «Nekad es neko tādu neatzīšu.»

Tomēr pēc notikuma ar Daltonu Eimsu paiet astoņi mēneši, bet Kventins vēl ir dzīvs, mācās universitātē.

Redzams, viņā vēl nav izdzisusi cerība, ka agrākās emocionālās saites ar Kediju var atjaunoties. Un, tikai uzzinājis, ka Kedija precas ar materiāli labi nodrošinātu jaunu cilvēku no Indiānas, un sapratis, ka viņu attiecības ar Kediju nekad vairs nebūs tādas kā bijušas, Kventins patiešām nolemj beigt dzīvi pašnāvībā un realizē savu nodomu. Viņš atzīst savu sakāvi cīņā ar realitāti. Izrādās, ka nāve viņam ir vienīgā iespēja apstādināt laiku.

«Papildinājumos» Folkners rakstīja par Kventinu: «Vairāk par visu viņš mīlēja nāvi, mīlēja tikai nāvi un dzīvoja apzinātā un gandrīz pretdabiskā nāves priekšnojautā, līdzīgi tam, kā mīlētājs apzināti atturas no gaidošā, kārotā, maigā iemīļotās auguma tik ilgi, kamēr vairs nespēj paciest nevis atturēšanos, bet sevis savaldīšanu, un metas, brāžas, grimst.»

Tā beidzas Kventina stāsts.

No pirmajām divām romāna daļām, ko stāsta brāļi — Bendžijs un Kventins —, izaug, viņu māsas Kedijas tēls, un lasītājs visā pilnībā sāk apjaust, ka tieši Kedija ir romāna emocionālais centrs.

Folkners neslēpa savu mīlas pilno attieksmi pret Kediju. Kad Virdžīnijas universitātes studenti viņam jautāja, kāpēc viņš romānā nav uzrakstījis daļu, kur būtu attēloti viņas iespaidi par notikušo, Folkners atbildēja: «Tāpēc, ka Kedija man bija pārāk skaista un aizkustinoša, lai pazemotu viņu ar stāstu par notikušo, un man šķita, ka būs vairāk saviļņojoši paskatīties uz viņu ar kāda cita acīm.»

Romānā radītais Kedijas tēls ir lieliska ilustrācija tam, kā Folkners uzskatīja par pareizu un vajadzīgu aprakstīt skaistu sievieti. Kādreiz viņam jautāja, kādu viņš iedomājas ideālu sievieti, un viņš atbildēja: «Es nevarētu viņu aprakstīt — pateikt, kāda viņai ir matu krāsa, acu krāsa, tāpēc ka viņa pazustu, ja viņu aprakstītu. Ideāls sievietes tēls, kāds mīt ikviena vīrieša domās, rodas no vārda, no frāzes vai no viņas delnas formas. Paši skaistākie sieviešu apraksti veidojas no priekšstatiem. Atcerieties, viss, ko Tolstojs ir teicis par Annu Kareņinu —* ka viņa ir skaista un redz tumsā kā kaķis. Tas ir viss, ko viņš saka, lai aprakstītu šo sievieti. Katram cilvēkam ir savi priekšstati par skaisto. Un pats labākais ir attēlot žestu, kustību, zariņa ēnu, lai prāts radītu priekšstatu par koku.»

Tieši tā lasītāja priekšā nostājas Kedija. Visā romānā Folkners neraksta neviena vārda par viņas ārieni. Viņa uztverama tikai kā atbalss brāļu sirdīs.

Kedijas traģēdiju rada apstāklis, ka viņa ir vienīgais dabiskais cilvēks izvirstošajā Kompsonu ģimenē. Viņa ir dzīva, trauksmīga, spējīga mīlēt un atsaukties uz mīlestību. Viņa mīl dzīvi un nebaidās no tās. Likteņa ironijas dēļ tieši šīs normāla cilvēka īpašības postoši ietekmē ģimeni — viņas dabiskā pieaugšana un nobriedums sagādā ciešanas Bendžijam, kuru viņa mīl, noved līdz pašnāvībai viņas otru mīļoto brāli Kventinu. Taču viņa nav tikai šo nelaimju iemesls, viņa ir arī upuris.

Misis Kompsonas svētulības un egoisma ietekme kropļo Kediju. Misis Kompsonas un līdz ar viņu arī visas pārējās ģimenes reakcija izkropļo Kedijas dabisko attieksmi pret viņas pašas normālo rīcību.

Kad Kedija septiņpadsmit gadu vecumā iemīlas Daltonā Eimsā un atdodas tam, ģimenē izceļas tāds skandāls, ka Kedija sāk justies vainīga. Viņas sāpes par Daltona zaudēšanu pastiprinās no mātes vaimanām, viņa jūtas vainīga Bendžija un Kventina priekšā. Kedija atrodas dilemmas priekšā — viņai jāupurē sava mīlestība uz dzīvi, lai brāļi būtu laimīgi, bet viņa pārāk stipri mīl dzīvi, ir pārāk juteklīga un pārāk egoistiska, lai upurētu sevi.

Smagi apzinādamās savu vainu, izdarīto «noziegumu», kā viņai iegalvo māte, Kedija sāk sodīt sevi, ielaizdamās gadījuma sakaros ar vīriešiem.

No kāda nejauša mīļākā Kedija nonāk mātes cerībās, un māte viņu steigšus izprecina Herbertam Hedam, ar kuru viņa iepazinusies iepriekšējā vasarā kūrortā. Un atkal Kedija pret pašas gribu ir iejaukta sava trešā brāļa Džeisona likteni — viņas līgavainis apsola Džeisonam labu vietu savā bankā. Katastrofa nav ilgi jāgaida — vīrs atklāj, ka Kedija ir stāvoklī no cita, un padzen viņu. Pasaulē ierodas ārlaulībā dzimusi meitenīte, kuru nosauc par Kventinu.

Kompsonu ģimene paņem meitenīti pie sevis, bet misis Kompsona uzstāda Kedijai cietsirdīgus noteikumus: viņa nekad nedrīkst braukt šurp un redzēt savu meitu, un vispār Kedijas vārdu aizliegts pieminēt šajā mājā. Drīz nomirst misters Kompsons, par ģimenes galvu kļūst Džei-sons, un tā savijas šo divu cilvēku — Džeisona Kompsona un viņa māsasmeitas Kventinas likteņi.

Šā savijuma atrisinājumam veltīta romāna trešā daļa, kas uzrakstīta Džeisona vārdā.

«Papildinājumos» Folkners ir nosaucis Džeisonu par ļ «pirmo normālo Kompsonu». Patiešām — jau trešās daļas I pirmajās lappusēs lasītājs ierauga Džeisonu Kompsonu | kā praktisku, lietišķu, loģiski' domājošu cilvēku. Folkners raksta: «Viņš ne tikai turējās sānis no Kompsoniem, | bet arī sacentās ar Snoupsiem, kuri gadsimta sākumā sagrāba mazo pilsētiņu, Kompsoniem, Sartorisiem un viņu j piederīgajiem pamazām izzūdot, un tās nebija grūti, jo viņam visa pilsēta, visa pasaule un visa cilvēce, izņemot vienīgi viņu pašu, bija Kompsoni, kuriem diezin kāpēc, taču nekādā ziņā nevarēja uzticēties.»

Patiesi — Džeisons ir vienīgais no Kompsoniem, kurš iesaistās sava laika sabiedrībā, kurš pilnīgi un bez iebildumiem pieņem šās sabiedrības vērtības galvenās un vienīgās vērtības — dolāra veidā. Kventins vēlas kopā ar Kediju aizbēgt no šās «brēcošās pasaules», turpretim Džeisons ar baudu metas biržas darījumu kņadā, azartiskā dziņā pēc naudas.

Džeisons augstāk par visu vērtē naudu. Viņam tā ir vienīgā mēraukla. Cilvēciskām attiecībām un jūtām viņa acīs nav nekādas vērtības, ja tās nepārvēršas naudas izteiksmē. Tēva bērēs Džeisons jūt vienīgi nožēlu par, viņaprāt, veltīgi iztērēto naudu — viņš skatās uz ziediem, kas salikti uz kapa, un prātā aplēš, ka tie droši vien maksā ne mazāk kā 50 dolāru. Tāds jēdziens kā sirdsapziņa viņam neeksistē. «Es esmu priecīgs,» viņš lepni paziņo, «ka man nav tādas sirdsapziņas, ko man vajadzētu visu laiku auklēt kā slimu kucēnu.»

Džeisons nīst Kompsonus, tāpat kā — patiešām — arī visu cilvēci. Kompsoni viņam iemieso koncentrētā veidā visu to, ko viņš noliedz, — pieķeršanos garīgām vērtībām, morāles kategorijas, vienaldzību pret materiāliem labumiem. Viņš dzīvo, lai apstiprinātu visu, ko noliedz viņa brālis Kventins un tēvs, un ņirgājas par visu, kam tie tic. Viņiem, piemēram, ļoti svarīgas ir ģimenes tradīcijas — Džeisons nicina savus senčus, noliedz pagātni kā smieklīgu un bezjēdzīgu aizspriedumu.

Džeisons ir cietsirdīgs un ļauns. Ne velti vecā nēģe-riete Dilsija, kas romānā iemieso cilvēka labsirdību, sirsnību un pašaizliedzību, nosoda Džeisonu, mezdama vir nun acīs: «Jūs esat auksts cilvēks, Džeison, ja jūs vispār ' •■■■ 11. cilvēks. Lai arī es esmu melnā, tomēr, paldies die-

■ .mi, sirds man ir siltāka nekā jums.»

Džeisons ir viens no tiem nedaudzajiem romāna varoni'-m, kura ārieni Folkners ir aprakstījis pēdējā — cetur-l.ija daļā. Arī šajā portretā ir uzsvērts Džeisona sejas ne-i/ieiksmīgums, dzīvā, garīgā trūkums šajā sejā: «Auksti un asi raugās akmentiņiem līdzīgās acis, brūnas ar melnu

■ īpaialīti, īsi apgriez'tie mati izšķirti uz taisna celiņa, un uz pieres kā ragi izlaistas divas cietas kastaņbrūnas cirtas kā bārmenim karikatūrā.»

Folkners raksta par Džeisonu «Papildinājumos»: «Viņš man personificē galēju ļaunumu. Manuprāt, tas ir pats pretīgākais no visiem tēliem, ko esmu radījis.» Taču šie vārdi nenozīmē, ka Džeisona tēls kā «galēja ļaunuma» Iemiesojums atrisināts viennozīmīgi. Nē, tas ir sarežģīts daudzplānu raksturs.

Džeisons nav tikai ļaundaris, viņš ir arī upuris. Vispirms viņš ir aklas, nesaprātīgas, egoistiskas mātes mīlestības upuris. Misis Kompsona absolūti tur viņu savā varā, padarījusi viņu par savu sabiedroto pret vīru un pārējiem bērniem. Pati aiz savas nepilnvērtības sajūtas un psihiskas aprobežotības viņa ir izveidojusi Džeisonu pēc sava ģīmja un līdzības,- iepotējusi viņam pretīgumu pret visu, ko par vērtīgu uzskata misters Kompsons, Kventins un Kedija. Džeisona dabiskās bērna attiecības ar tēvu, ar brāļiem un māsu ir izkropļotas, māte ar savu ietekmi ir panākusi, ka viņš nespēj izjust normālu pieķeršanos tēvam, brāļiem, māsai.

Visa Džeisona dzīve ir pilna rūgtuma un naida. Visi apkārtējie viņam liekas ienaidnieki, kurus vajag ienīst un no kuriem jābaidās. Pirmais un galvenais naida objekts ir Kedija — kopš tā laika pagājuši jau astoņpadsmit gadi, bet Džeisons vēl arvien nevar mierīgi iedomāties, ka māsas dēļ viņš zaudējis apsolīto vietu bankā. Viņš pastāvīgi salīdzina savu tagadējo — pārdevēja — stāvokli ar to, kas viņš varētu būt. Džeisona atriebība ir rafinēta — viņš aizliedz Kedijai satikties ar meitu, slepeni piesavinās naudu, ko Kedija ik mēnesi sūta Kveh-tinas iztikai, pārvērš meitenes dzīvi par elli ar savu pie-kasīšanos, pārmetumiem. Ne velti meitene viņam saka: «Nu lai es esmu slikta un degšu elles ugunīs. Tad labāk ellē nekā pie jums.»

Izsekojot Džeisona. monologa risinājumam trešajā daļā, lasītājs pamazam sak apjaust, ka Džeisona priekšstats par sevi kā par veiklu un praktisku cilvēku nepavisam neatbilst īstenībai. Visa viņa drudžainā rosība — spēle kokvilnas biržā, blēdīšanās ar tīru bankas čeku, ar kura palīdzību viņš apkrāpj pats savu māti, dzīšanās automobilī pakaļ Kventinai un viņas mīļākajam — klejojošam gadatirgu tirgonim — ir tukša un bezjēdzīga.

«Džeisona niknumu,» Folkners raksta «Papildinājumos», «asiņainu, nepanesamu niknumu, kas tajā naktī un, tikpat spēcīgi uzliesmojot, arī nākamajos piecos gados liek viņam nopietni padomāt, ka tas kādreiz viņu pazudinās, nobeigs acumirklī kā lode vai zibens, izraisa tas, ka viņš nevar ziņot, kaut arī viņam nozagti nevis nieka trīs tūkstoši, bet gandrīz septiņi, ka viņš nekad neizcī-nīs taisnību — līdzjūtības viņš nevēlējās — par šo nelaimi — būt padauzas brālim un padauzas mātes brālim, viņš pat nevarēja prasīt, lai viņam atdod šo naudu. Tāpēc ka bija pazaudējis četrus tūkstošus dolāru, kas viņam nepiederēja, un pat nevarēja atdabūt savus trīs tūkstošus, tāpēc ka pirmie četri tūkstoši ne tikai likumīgi piederēja viņa māsasmeitai, tos bija viņas iztikai atsūtījusi māte pēdējo sešpadsmit gadu laikā, tie vispār neeksistēja, tie oficiāli skaitījās iztērēti — pēc ikgada pārskatiem, ko viņš uzrādīja kā aizbildnis, tā ka viņam bija nozagts ne tikai viņa sazagtais, bet arī viņa ietaupījumi, un viņu bija apzadzis upuris: viņam bija nozagti ne tikai četri tūkstoši, kuru dēļ viņš riskēja nonākt cietumā, bet arī trīs tūkstoši, kurus viņš bija sakrājis, uzupurēdamies un atteikdamies no visa, reizēm pa vienai monētai, gandrīz divdesmit gadu ilgā laikā; un to bija izdarījis nevis vienkārši viņa upuris, bet bērns, meitene, pat nezinādama un nedomādama, cik viņa tur atradīs... vēl vairāk, viņš neuzdrošinājās sekot meitenei, tāpēc ka varētu viņu noķert un viņa tad sāktu runāt, tā ka viņa vienīgais mierinājums palika bezcerīgs sapnis, kas viņam lika valstīties un svīst pa naktīm divus, trīs un pat četrus gadus pēc notikušā, kamēr viņš to aizmirsa; kā viņš pēkšņi to notver, metas viņai virsū no tumsas, iekams viņa paspējusi iztērēt visu naudu, un nogalina viņu, kamēr viņa nepaspēj ne muti pavērt.»

Ļoti daudzos gadījumos Džeisona rīcība, kas pirmajā acu uzmetienā liekas loģiska un praktiski nozīmīga, pārbaudot izrādēs iracionāla, bez kādas jēgas. Un nav ne-l.iušiba, ka vecais nēģeris Džobs, kas strādā tai pašā veikalā, kur Džeisons, saka viņam: «Pārāk viltīgs jūs esat. Par jums viltīgāka nav visā pilsētā. Ir gan te viens tāds < ilvēks, pats sevi ap stūri apvedis, bet jūs arī tam garu degunu parādīsiet.» Bet, kad Džeisons jautā Džobam: «Kas tas ir par cilvēku?» — nēģeris atbild: «Misters Džeisons Kompsons.»

Džeisonu visu laiku urda ļoti spēcīgs iekšējs niknums, ko viņš visā pilnībā pat nespēj kontrolēt, naids pret visu apkārtni, neticība visiem un pārliecība par savu gudrību. Sī līdz galējībai sakāpinātā sevis dievināšana pārvēršas par sevis iznīcināšanu. Zaudējuma un sabrukuma tēma romāna trešajā daļā sasniedz savu apoteozi un kļūst skaidra tās jēga kopumā. Džeisons iemieso to īstenību, kuru viņa brālis Kventins nevar pieņemt. Šajā daļā Folk-ners rāda mīlestības un līdzjūtības zaudējumu, egoisma uzvaru — mūsdienu cilvēka raksturīgās iezīmes. Sī daļa kļūst par rūgtu apvainojumu mūsdienu sabiedrībai, tās komerciālajai būtībai, tās necilvēcībai, īstu humānistisku vērtību noliegumam. Novēršoties no šīm vērtībām, cilvēks kļūst par Džeisonu Kompsonu, kurš nevaldāmi dzenas pakaļ diezin kam, kura dzīve ir pilna trokšņa un niknuma, kas neko nenozīmē.

Šo romāna daļu, Džeisona daļu, Folkners bija iecerējis kā kontrapunktu pirmajām divām daļām. Kad trešā daļa bija pabeigta, rakstniekam radās jauna problēma: «Tobrīd viss bija galīgi samudžinājies. Es sapratu, ka darbs vēl ne tuvu nav nobeigumam, un biju spiests uzrakstīt vēl vienu daļu, kur stāstītājs ir nepiederoša persona — par kuru kļuva autors —, lai paskaidrotu, kas tad īsti notika tajā dienā.»

Var pieņemt, ka Folknera lēmumam. uzrakstīt «Trokšņa un niknuma» ceturto — noslēguma daļu par iemeslu bija ne tikai vēlēšanās precizēt un izskaidrot romāna sižetisko uzbūvi, bet arī citi apsvērumi. Iespējams, ka viņš juta nepieciešamību pirmajās trīs daļās valdošajai izmisuma un zaudējuma atmosfērai nostādīt pretī kaut ko apliecinošu, pozitīvu, spējīgu atjaunot ticību cilvēciskumam, labsirdībai, līdzjūtībai, ticību tam, kas nepadodas modernās mehāniskās civilizācijas un tās veikal-nieciskuma un garīgā truluma postošajai ietekmei.

Runājot par pašam visdārgākajiem tēliem, kurus viņš izdomājis, Folkners sacīja: «Viens no šiem tēliem ir nē-ģeriete Dilsija romānā «Troksnis un niknums», kura sargā demoralizējušos ģimeni, kas sabrūk viņas acu priekšā. Viņa atbalsta šo ģimeni bez jebkādām cerībām uz kaut kādu labumu, viņa dara visu, kas viņas spēkos-, tāpēc ka viņa mīl šo nelaimīgo bērnu idiotu, kuru bez viņas neviens cits neaizsargās.»

Dilsija savā garajā mūžā ir kalpojusi vairākām Kom-psonu paaudzēm. Viņa ir bijusi klāt šās ģimenes uzplaukuma laikā un ir aculieciniece tās galam. Cik bēdīgi viņa saka: «Es redzēju pirmos un redzu pēdējos.» Tomēr viņa paliek uzticīga šai ģimenei, ar kuru viņu saistījis liktenis, jo tāds, viņasprāt,, ir viņas morālais pienākums, Dilsija, nevis misis Kompsona, tur kopā irstošo ģimeni, kamēr tas iespējams, viņa rūpējas, lai mājās visi būtu paēduši, lai neviens nedarītu pāri nabaga Bendžijam, viņa pūlas pasargāt Kventinu no Džeisona ņirgāšanās. Viņai ir pašas neapzināta morālās atbildības sajūta, un tāpēc viņai piemīt daudz vairāk cilvēka cieņas nekā tiem, kuriem viņa kalpo.

Dilsija nespēj domāt abstraktās kategorijās, viņa gluži vienkārši jūtas atbildīga cilvēku priekšā un dzīves priekšā. Raksturīgs moments: kad ceturtās daļas centrālajā epizodē — lieldienu dievkalpojumā nēģeru baznīcā — meita saka Dilsijai, ļaudis esot neapmierināti, ka viņa atvedusi uz nēģeru baznīcu balto Bendžiju, Dilsija atteic:

«— Zinu jau, kas tie par cilvēkiem. Baltie salašņas, nekas vairāk. Sak, balto baznīcai viņš nav labs, bet nēģeru baznīca viņam nav laba.

— Vai nu šā, vai tā, bet cilvēki runā, — Fronija aizrādīja.

-— Tad atsūti viņus pie manis, — Dilsija teica. — Saki viņiem, ka tam kungam visužēlīgajam vienalga, vai puikam ir prāts vai nav. Tas tikai baltajiem salašņām ir svarīgi.»

Dilsija ir vienkārša un neizglītota sieviete, taču viņas spriedumi ir apbrīnojams kontrasts tukšajai un iznīcībai lemtajai mistera Kompsona un Kventina filozofēšanai, Džeisona bezjēdzīgajai un necilvēcīgajai loģikai. Veidojot JDilsijas tēlu, Folkners acīmredzot ir pūlējies pārliecināt lasītāju, ka sirdī, nevis prātā rodams cilvēces glā-l>iņš. Tāpēc Dilsija ir tik nelokāma, tik spējīga «piedot < iliem mīlestības vārdā, izturēt vājumu un ciešanas». Izrādās, ka Dilsija ir vienīgais romāna tēls, kas prot tikt galā ar dzīvi.

*

1955. gadā Virdžīnijas universitātē studenti, atsaucoties uz runu, kuru Folkners teicis, saņemot Nobela prēmiju, un kurā viņš izsacījis ticību cilvēcei, tam, ka cilvēks «ne tikai izturēs, bet arī uzvarēs», jautāja viņam, vai viņš domājot, ka tāda sajūta radīsies parastajam lasītājam, izlasot romānu «Troksnis un niknums». Folkners sacīja: «Es nevaru atbildēt uz šo jautājumu, tāpēc ka nezinu, ko izjutīs parastais lasītājs, izlasījis grāmatu ... Bet, manuprāt, jā, tas ir tieši tas, par ko es runāju visās grāmatās un ko man neizdevās pateikt. Es piekrītu jums, ka tas man nav izdevies. Bet tieši to es centos pateikt — ka cilvēks uzvarēs, izturēs, tāpēc ka viņš spēj būt līdzjūtīgs, godīgs, lepns, izturīgs.» Un, lai apstiprinātu šo domu attiecībā uz romānu «Troksnis un niknums», viņš atsaucās uz Dilsiju: «Un galu galā šajā ģimenē bija Dilsija, kas turēja kopā ģimeni un arī turpmāk turēs, neprasot nekādu balvu.»

Ar pārliecību var apgalvot, ka Dilsijas prototips Folk-neram bijusi viņa mīļā aukle Karolīna Barra, kura vēl bija dzīva, kad viņš rakstīja romānu «Troksnis un niknums».

Par to, kā radies romāna nosaukums, Folkners sacīja: «Nosaukums ir drīzāk simbolisks nekā literārs, Nosaukumi ir maz saistīti ar sižetu vai raksturiem — nosaukumi pauž ideju ,.. Nosaukums «Troksnis un niknums» ņemts no Šekspīra «Makbeta», no Makbeta monologa, kad viņam paziņo par lēdijas Makbetas nāvi: «Mirusi? .,. dzīve ir slikts spēlmanis... tas ir idiota stāsts, pilns trokšņa un niknuma, bet neko nenozīmē.»»

Tomēr būtu maldīgi uzskatīt, ka šis romāna nosaukums attiecas tikai uz Bendžiju un daļu, kas stāstīta viņa vārdā. Šī nosaukuma simbolika ir daudz plašāka ■— tas simbolizē Folknera laika sabiedrību, tās dzīvi, kas ir «pilna trokšņa un niknuma, bet neko nenozīmē».

Kā Folkners pats ir atzinies, romāns «Troksnis un niknums» radies grūtās daiļrades mokās.

Intervijā D. Stainam Folkners atceras: «Es nespēju to pamest, un man nekad neizdevās izstāstīt to, kā pienāktos, kaut gan es ļoti pūlējos un gribētu pamēģināt vēlreiz, lai gan droši vien atkal piedzīvotu neveiksmi.»

«Izgāšanās», «sakāve», «neveiksme» — ar tādiem vārdiem Folkners raksturo savu romānu «Troksnis un niknums». Un tai pašā laikā uz Virdžīnijas universitātes studentu jautājumu, kurā grāmatā, viņaprāt, rakstnieks guvis vislielākos panākumus, viņš nosauca «Troksni un niknumu». «Tas man bija pats veiksmīgākais romāns, tāpēc ka tā bija pati labākā sakāve... Citas grāmatas bija vieglāk rakstīt, un vispār tās ir labākas nekā šī, taču ne pret vienu no tām es nejūtu neko tādu kā pret šo, tāpēc ka tā bija pati lieliskākā, pati spožākā sakāve.»

Kā saskaņot šos paša darba vērtējumus, kas pirmajā acu uzmetienā liekas pretrunīgi? Lai izprastu šo šķietamo pretrunu, jābūt skaidrībā, ko Folkners domājis, runājot par lielisko, spīdošo sakāvi, jāatšifrē Folknera savdabīgā pozīcija literāro darbu vērtēšanā. So pozīciju Folkners ir atklājis, runājot par Hemingveja daiļradi. Augstu vērtējot visu, ko uzrakstījis Hemingvejs, Folkners aplūkoja viņa daiļradi no sava īpaša viedokļa. «Es uzskatīju,» Folkners sacīja Nagano universitātē, «ka viņš agri apjauta savas iespējas un palika to ietvaros. Viņš nekad nemēģināja iet tālāk par to, ko patiešām spēja, citādi varbūt ciestu neveiksmi. To, ko viņš spēja, viņš darīja apbrīnojami, pirmšķirīgi, taču man tie nav panākumi, tā ir sakāve... Neveiksmi es stādu augstāk par visu. Mēģināt izdarīt to, ko nav iespējams izdarīt, tāpēc ka tas ir pārāk grūti, lai varētu cerēt uz izdošanos, un tomēr mēģināt, ciest sakāvi un no jauna mēģināt. Tieši tā man ir veiksme.»

Citā gadījumā Virdžīnijas universitātē, kad Folkneru lūdza paskaidrot šo viedokli, viņš atbildēja: «Savos vērtējumos es balstos uz tādas kategorijas kā neveiksmes, nevis veiksmes skaistums. Neveiksmi cieš mēģināt-drosme. Pēc mana ieskata visi mani darbi ir neveiksmīgi, nepietiekami labi, un tas ir vienīgais iemesls, kas liek man rakstīt jaunu grāmatu.» Pieminot šajā sakarībā Tomasu Vulfu, Folkners runāja par «skaisto, spožo bankrotu», ko tas piedzīvojis, «mēģinādams novietot visu cilvēka sirds stāstu uz savas spalvas smailes».

Pēdējie vardi ir uzmanības vērti — šo līdzību Folkners vairākkārt izmantojis, pūlēdamies izskaidrot sava literārā stila īpatnības, kas varbūt visspilgtāk pirmoreiz

Izpaužas romānā «Troksnis un niknums». Atbildot uz studentu jautājumu, kāpēc viņš raksta tik garās un sarežģītās frāzēs, Folkners sacīja: «Katrs zina, ka viņu gaida n.ive, ka atlicis samērā maz laika sava darba -paveikšanai, un viņš pūlas novietot visu cilvēka sirds stāstu, ja tā var izteikties, uz savas spalvas smailes. Turklāt manā uztverē nav cilvēka, kurš būtu tikai viņš pats, viņš ir pagātnes summa. Īstenībā nav tāda jēdziena «bija», tāpēc ka pagātne pastāv tagadnē. Tā ir daļa no ikviena vīrieša, ikvienas sievietes, ikviena momenta. Visi viņa vai viņas senči, izcelšanās ir viņa vai viņas sastāvdaļa jebkurā mirklī. Tāpēc cilvēks, stāstījuma tēls jebkurā darbības mirklī ir ne tikai viņš pats, viņā ir apkopots viss, kas viņu veidojis, un garā frāze ir mēģinājums ietvert darbības momentā viņa pagātni un varbūt arī nākotni.»

Apmēram tādas pašas domas Folkners ir izteicis Na-gano universitātē: «Es domāju, ka darbs, ko rakstnieks cenšas darīt, diktē savu īpašu stilu. Stils var mainīties, tam jāmainās, jo vienīgā alternatīva augšanai ir nāve. Tas var notikt, jo rakstnieks kļūst vecāks, — viņš apzinās, ka atliek arvien mazāk un mazāk laika līdz tai dienai, kad viņš pagurs vai sapratīs, ka nespēj pateikt to, ko grib pateikt, un tāpēc varbūt viņš mēģina izteikt visu, ko vēl nav pateicis, katrā frāzē, katrā rindkopā, jo viņam, iespējams, nepietiks sava mūža, lai uzrakstītu nākamo.,,. Tas atgādina cilvēku, kas vēlas uzrakstīt grāmatu uz pastmarkas otras puses vai lūgšanu uz kniepadatas galviņas.»

Tāds mēģinājums «savākt visu cilvēka sirds stāstu uz savas spalvas smailes» ir romāns «Troksnis un niknums».

Kamēr Folkners «plēsās vai pušu», rakstīdams romānu «Troksnis un niknums», Bens Vosons pacietīgi turpināja pūliņus, lai panāktu romāna «Karogi putekļos» izdošanu. 1928. gada vasarā viņš nodeva manuskriptu savam draugam Herisonam Smitam, kas strādāja izdevniecībā «Hai-couīt, Bmce and Co.». Drīz vien Hels Smits uzaicināja Vosonu ierasties izdevniecībā un sagaidīja viņu ar vārdiem: «Paklau, puis, tu esi uzrakstījis ļoti spēcīgu grāmatu.» Noticis bija tā, ka, klīstot pa izdevniecībām, manuskriptam bija pazudusi titullapa un Vosons aizmirsis to atjaunot. «Es neesmu rakstījis šo grāmatu,» viņš sacīja Smitam, «to uzrakstījis Viljams Folkners.» *— «Viņš

labi strādā,» Smits izteicās, «esmu lasījis viņa «Kareivja apbalvojumu».»

Smits aizveda Vosonu pie viena no izdevniecības īpašniekiem — Elfreda Hārkorta, kurš sacīja, ka šauboties, vai romānu vajadzētu publicēt. Šis 600 lappušu garais manuskripts vispār viņam patika, bet viņu mulsināja daudzvārdība. «Es nedomāju, ka autors varēs saīsināt savu darbu,» viņš sacīja Benam. «Varbūt jūs to izdarītu par piecdesmit dolāriem?» Bens tūlīt bija ar mieru un ieminējās par avansu autoram. Hārkorts piedāvāja 300 dolārus, Vosons naudu saņēma un tūdaļ aizsūtīja Folkneram. Vēstulē viņš paskaidroja, ka pēc tam, kad daudzas izdevniecības manuskriptu noraidījušas, bet tāda solīda izdevniecība kā Hārkorta ar mieru pieņemt, ja to saīsina, viņš uzskatījis par nepieciešamu piekrist. Ja Folkners varētu atrauties no sava pašreizējā darba un pats saīsināt manuskriptu, būtu lieliski. Ja viņš nevēlas, Bens uzņemsies to izdarīt. Lai visus šos jautājumus izlemtu, Vosons uzaicināja Folkneru atbraukt uz Ņujorku.

Saruna par braucienu uz Ņujorku bija risināta jau agrāk. Estella pūlējās pierunāt Viljamu. «Ja tu gribi izvirzīties,» viņa vairākkārt bija teikusi, «tev jābūt acu priekšā.» Līdz šim Folkners šīs sarunas nebija ņēmis vērā, aizbildinādamies ar naudas trūkumu. Bet galvenais, viņš bija samierinājies ar domu, ka viņu nepublicē. Un pašlaik viņš rakstīja tikai prieka pēc. Bet tagad situācija bija mainījusies — solīda izdevniecība bija ar mieru publicēt «Karogus putekļos». Viņš savāca savas nedaudzās mantas un brauca uz Ņujorku.

Bens Vosons bija nesaudzīgi saīsinājis manuskriptu. Vēstulē krustmātei Alabamai Folkners paziņoja: «Nu redzi, mani taisās izdot baltie cilvēki. Hārkorts, Breiss un Ko atpirka mani no Livraita. Pie viņiem ir daudz patīkamāk. Grāmata iznāks februārī. Viņi sola izdot arī otru — pašu velnišķīgāko grāmatu, kādu es jebkad esmu lasījis. Es neticu, ka to kāds izdos tuvāko desmit gadu laikā. Hārkorts apzvēr, ka izdos, bet es neticu.» Un piebilda: «Es riebīgi šeit pavadu laiku. Ienīstu šo pilsētu.»

Ņujorkā Folkners vēl joprojām strādāja pie romāna «Troksnis un niknums». Tagad viņš dzīvoja mazā mēbelētā dzīvoklītī Griničvilidžā. Beidzot viņš pielika punktu, uz pēdējās lappuses uzrakstīja: «Ņujorkā 1928. gada oktobrī,» — un atdeva manuskriptu Benam Vosonam, kurš i<> nodeva tālāk Hārkortam. Mēģināja ari pārdot šeit dažus savus stāstus žurnāliem, bet tie visi tika noraidīti.

Decembra sākumā Folkners nolēma atgriezties mājās. Atbildi par «Troksni un niknumu» no Hārkorta viņš tomēr nesaņēma. Toties nākamā gada februārī vajadzēja nākt klajā romānam «Sartoriss» — dot jaunu nosaukumu mmānam «Karogi putekļos» viņu bija pierunājuši izdevniecībā.

Panākumu un neveiksmju kausi joprojām svārstījās.

7

JAUNI MEKLĒJUMI UN PIRMIE PANĀKUMI

Pienācis 1929. gads. Ko gan tas nesis Viljamam Follc-neram? Viņš taču vairs nav nekāds jaunais — viņam jau trīsdesmit viens — laiks kļūt prātīgam un atrast savu vietu dzīvē, sākt pelnīt naudu. Jo vairāk tāpēc, ka Es-tella devusi piekrišanu kļūt par viņa sievu — laulības paredzētas vasarā. Bet ģimene jānodrošina. Un izredzes gūt peļņu ar literāro darbu joprojām tik svārstīgas, tik nedrošas...

Varētu likties, ka gads sācies veiksmīgi, — 31. janvārī iznāca romāns «Sartoriss» 1998 eksemplāru metienā, tomēr grāmatu pirka maz — cerības, kas Folkneram un Filam Stounam saistījās ar to, acīmredzot neattaisnojās.

Neko labu nesolīja arī vēstule, kas pienāca no Hār-korta sakarā ar romānu «Troksnis un niknums». Firmas īpašnieks rakstīja: «Divi no mums izlasīja Jūsu rokrakstu ar dalītu sajūsmas un šaubu sajūtu, vai grāmatas neparastās īpašības palīdzēs tai atrast izdevīgu tirgu.» Folk-ners sašutumā atbildēja ar aizvainojošu vēstuli: «Es nekad neesmu ticējis, ka šo manuskriptu kāds jel kad izdos, man nekad nav bijis nodoma to kādam piedāvāt. Reiz es pastāstīju par to Helam, un viņš lūdza mani to parādīt. Tā ka es iesniedzu rokrakstu vairāk aiz ziņkāres nekā aiz kādiem citiem apsvērumiem. Man žēl, ka tas Jums tik ļoti nepatika, taču varu sacīt, ka neko citu es arī negaidīju.»

Tikmēr Ņujorkā risinājās notikumi, par kuriem Folk-ners nevarēja nezināt. Viņa draugs Hels Smits jau sen taisījās iet projām no Hārkorta firmas un organizēt kopā aī angļu izdevēju Džonatanu Keipu savu izdevniecību. Viņš aizgāja pie Elfreda Hārkorta un atklāti pateica tam: «Jūs taču nekad nepublicēsiet šo manuskriptu. Kāpēc gan jūs nevarētu atdot to man?» — «Labi,» atteica Hārkorts, «jūs esat vienīgais muļķis visā Ņujorkā, kurš grib to iespiest.» Galu galā februāra otrajā pusē Folkners saņēma no Džonatana Keipa un Herisona Smita izdevniecības līgumu par romāna «Troksnis un niknums» izdošanu.

Tas, protams, bija patīkami, tomēr Folkners saprata, ka arī šis romāns naudu viņam neienesīs. Bet nauda bija vajadzīga. Un jau pirms šā līguma saņemšanas Folkners sāka rakstīt jaunu romānu. Kā viņš vēlāk atcerējās: «Es atkal sāku domāt par grāmatām kā par iespēju nopelnīt naudu. Es nolēmu, ka spēju to nopelnīt. Izkārtoju sev nelielu pārtraukumu un sāku apsvērt, ko Misisipi lasītājs varētu uzskatīt par modernām tendencēm, atradu, kā man likās, pareizo atbildi uz šo jautājumu un sadomāju visbriesmīgāko stāstu, kādu vien varēju.»

Šis «visbriesmīgākais stāsts» kļuva par romānu «Svētnīca».

Romāna galvenie notikumi atkal risinās Joknepatofas apgabalā netālu no Džefersonas pilsētas un ciemata ar nosaukumu Francūža līcis. «Šī vieta bija pazīstama kā Vecā Francūža saimniecība, iekārtota pirms pilsoņu kara, centrā plantatora māja, apkārt kokvilnas lauki, dārzi, zālāji, jau sen atkal pārvērtušies džungļos, no kurienes apkārtējie iedzīvotāji jau piecdesmit gadu vilka dēļus savām krāsnīm vai rakņājās slepenā, laiku pa laikam uzliesmojošā cerībā atrast zeltu, ko īpašnieks it kā kaut kur apracis, kad Grants gāja cauri apgabalam Vaksbur-gas kampaņas laikā.»

Dienā, kad sākas romāna darbība, garām šai vietai iet lasītājam no «Sartorisa» pazīstamais advokāts Horess Benbovs. Dažas lappuses tālāk lasītājs uzzina, ka no «Sar-torisā» aprakstītajiem notikumiem pagājuši desmit gadi, ka visus šos desmit gadus IToress Benbovs nodzīvojis Kinstonas pilsētā ar savu sievu Bellu Mičelu un viņas meitu no pirmās laulības Mazo Bellu.

Tur, pie strauta, Horess satiek dīvainu cilvēku šaurā, melnā mētelī, ar cietu salmeni galvā, «seja viņam bija dīvainā krāsā, it kā bez asinīm, it kā viņš būtu redzams elektriskā apgaismojumā... ar šķībi uzlikto salmeni, ar elkoņos viegli ieplestām rokām viņš izskatījās briesmīgs kā štancēta konservu kārba ... Valbacis uzlūkoja viņu ar divām mīkstām, melnām gumijas podziņām... viņš viss bija stūru stūriem, atgādināja modernistisku stāvlampu.» Šis dīvainais cilvēks ir tik svešs dabai, ka baidās no putnu čivināšanas un tūdaļ ķer revolveri.

Valbacis aizved Horesu Benbovu uz vecu, pussagruvušu māju, kurā dzīvo kandžas tecinātājs Lī Gudvins, viņa piedzīvotāja Rabija ar mazu bērnu, aklais tēvs un palīgs, pastulbs puisis Tomijs. Tur ir arī gangstera Valb-ača palīgs, vārdā Vans,

Horess dzer kopā ar šo kompāniju paštecinātu viskiju un iereibuša cilvēka atklātībā grib izstāstīt par sevi, izsūdzēt grēkus. Vienīgais cilvēks, kas ar mieru viņu uzklausīt, ir Rabija. «Saprotiet,» Horess viņai saka, «manī nav vīrišķības, tā mani ir pametusi. Mehānisms ir, bet nedarbojas.»

«Kāpēc jūs pametāt savu sievu?» viņam jautā Rabija.

«Tāpēc, ka viņa ēd garneles,» viņš atbild. «Es vairs nevarēju ... Saprotiet, bija piektdiena, un es iedomājos, ka pusdienlaikā man jāiet uz staciju, jāpaņem no vilciena kaste ar garnelēm un jāiet ar to uz māju, ik pēc simt soļiem mainot roku ...»

«Jūs to darījāt katru dienu?»

«Nē. Tikai piektdienās. Bet es to darīju desmit gadus, kopš tā laika, kad mēs apprecējāmies. Un līdz šai dienai nespēju pierast pie garneļu smaržas.»

Horess Benbovs ir tas pats ideālists un sapņotājs, kāds bija pirms desmit gadiem, kad atgriezās no kara un atveda līdzi stikla pūšamo aparātu, ar kura palīdzību alka radīt no trauslā stikla skaistā tēlu. Apprecējies ar Bellu Mičelu, viņš tai slēpa, ka nav pārdevis Benbovu māju Džeīersonas piepilsētā, kur uzaudzis kopā ar māsu Narcišu, bet naudu mājas pirkšanai Kinstonā aizņēmies. Viņš pats nezina, kāpēc to darījis. Desmit gadus nodzīvojis ar Bellu un pēkšņi aizbēdzis, nespēdams paciest šīs sievietes gara nabadzību, pats savas dzīves vienmuļību un bezjēdzību.

Džefersonā Horess ierodas ,pie Narcisas, Bejarda Sar-torisa atraitnes, kura dzīvo tur kopā ar krustmāti Dženiju un desmit gadu veco dēlu. Viņš sastopas ar jaunu cilvēku Gouenu Stīvensu, kurš mācās Virdžīnijas universitātē, bet šeit, Džefersonā, lakstojas ap Narcišu. Jāatzīmē, ka šis Folknera sižetiskais gājiens neizskatās visai pārliecinošs, jo Narcisa ir gadus piecpadsmit vecāka par Gouenu un runa par viņu iespējamām laulībām neliekas visai ticama, taču tāds gājiens Folkneram bija vajadzīgs, lai sižetiski saistītu Horesu Benbovu ar astoņpadsmit gadu veco meiteni no labas ģimenes — Tempļu Dreiku, ar kuru Gouenam tajā dienā nolikta satikšanās.

Satikšanās notiek, bet pirms tam Gouens stipri piedzeras ar nejauši sastaptiem zēniem, kuriem viņš cenšas pierādīt, ka galvenā īpašība «džentlmenim no Virdžīnijas» ir prasme dzert.

Tikmēr darbības laukā parādās romāna varone Tempļa Dreika. Tiesneša meita, turīgas un augsti cienījamas ģimenes pārstāve, tipiska amerikāņu meiča divdesmito gadu beigās, bezrūpīga, bezsirdīga, kas flirtē ar sava vecuma zēniem, — viņa ir gluži kā īstā māsa Sesilijai Sondersai no «Kareivja apbalvojuma». Taču apstākļi, kādos nokļūst Dreika, ir daudz sarežģītāki un briesmīgāki par Sesilijas Sondersas situāciju, un Tempļa atklājas dziļāk un attiecīgi baismīgāk.

Pēc mežonīga brauciena ar piedzērušo Gouenu pie stūres, kura laikā šis «džentlmenis no Virdžīnijas» vēl tempj paštecināto viskiju, viņu mašīna uzdrāžas virsū kokam, ko Valbača palīgi nolikuši šķērsām pāri ceļam. Mašīna sabojāta, un Gouens un Tempta iet pēc palīdzības uz Vecā Francūža mājām, kur nokļūst pie Valbača un visas šīs kontrabandistu kompānijas, cilvēkiem, kuri nostādījuši sevi ārpus likuma un kuriem Templas žēlabainie aizrādījumi, ka viņas tēvs ir tiesnesis un ka viņai ir četri brāļi, kas gatavi viņu aiztāvēt un atriebties jebkuram pāridarītājam, izraisa tikai nelabus smīnus.

Gouens arī tur vēl dzer kopā ar kontrabandistiem, iepinas piedzērušo kautiņā, viņu pamatīgi apstrādā un kā dzīvu mironi noliek gultā, kur jau bailēs dreb Tempļa.

Un tad puskailā Tempļa sāk bezjēdzīgi, histēriski skraidīt pa māju un pagalmu. Viņa patiešām baidās, ka viņu neizvaro, bet šī atmosfēra, kur — viņa to saprot — nepastāv viņai pierastās pasaules noteikumi, kas aizsargā vai ierobežo sievieti, viņu uzbudina. Ar savu skraidīšanu viņa īstenībā provocē tur salasījušos vīriešus. Turklāt ir pilnīgi skaidrs, ka viņa var aizbēgt no šīs briesmīgās vietas — Rabija ar mieru viņai palīdzēt — ne tāpēc, ka viņai būtu žēl Templas, Rabija to nicina, bet tāpēc, ka Templas ielaušanās draud izpostīt nestabilo pasauli, kurā dzīvo Rabija.

Nakts sarunās ar Tempļu bijusī prostitūta Rabija atklājas kā īsta sieviete, kas spēj mīlestības labad nest upurus, ziedoties mīlestības vārdā. Viņa izstāsta Templai, ka Lī Gudvins, dienot armijā, nogalinājis kareivi, ar kuru sakāvies sievietes dēļ, un ieslodzīts cietumā, bet vēlāk, kad sācies karš, viņu izlaiduši ārā un aizsūtījuši uz fronti, un viņš drosmīgi cīnījies, bet, kad karš beidzies, viņu no jauna ielikuši cietumā nosēdēt atlikušo laiku un viņa sākusi ar prostitūciju pelnīt naudu, lai salīgtu advokātu un atbrīvotu Gudvinu. «Es esmu šā vīrieša verdzene,» viņa saka, «es strādāju par oficianti nakts maiņā, lai svētdienās varētu apmeklēt viņu cietumā. Divus gadus dzīvoju vienā mazā istabiņā, gatavoju sev ēdienu uz gāzes, tāpēc ka biju apsolījusi viņu gaidīt. Un meloju viņam, pelnīju naudu, lai izdabūtu viņu no cietuma, un, kad pateicu viņam, kā es to darīju, viņš mani piekāva. Bet tagad tu ierodies šeit, kur tu nevienam neesi vajadzīga. Neviens nav lūdzis tevi nākt šurp. Nevienam nav daļas, vai tu baidies vai ne. Baidies? Tev nav sirds, tu nespēj pa īstam baidīties, tāpat kā nespēj mīlēt.»

Pienāk rīts, un, ar grūtībām pamodies, smagās paģirās Gouens dodas pēc mašīnas, bet pa ceļam pieņem vienīgo lēmumu, kas atbilst viņa būtībai, un bēg ar gadījuma mašīnu projām no Vecā Francūža mājas, pametot Tempļu likteņa varā, gangsteru un kontrabandistu žēlsirdībai.

Rabija saprot, kas tur var notikt, paņem savu zīdaini un aiziet no mājām. Vienīgais aizstāvis Templai paliek puišelis Tomijs, kurš kā ēna seko pa pēdām gangsterim Valbacim, un, kad tas klētī sagrābj Tempļu un Tomijs mēģina viņu aizkavēt, Valbacis aukstasinīgi nogalina zēnu.

Bet pēc īsa brītiņa Rabija, atklājusi, ka aizmirsusi paņemt pudelīti ar pienu bērnam, pa ceļam uz māju redz, ka Valbacis aizved savā mašīnā Tempļu. Gudvins steidzas pie kaimiņiem, kuriem ir telefons, lai paziņotu šerifam, ka viņa pagalmā guļ nogalinātais Tomijs. Šerifs arestē Gudvinu, apvainojot to slepkavībā.

Nākamajā dienā Horess Benbovs apmeklē Gudvinu cietumā, kur viņam blakus, ne vārda nebilzdama, sēž Rabija ar bērnu uz rokām. Horess uzņemas aizstāvēt Gudvinu tiesā un mēģina pierunāt, lai viņš paziņo, ka viņa mājā tajā dienā bijis gangsteris Valbacis. Bet Gudvins stūrgalvīgi atkārto — lai viņi pierādot, ka viņš nogalinājis To-miju, tomēr kategoriski atsakās pieminēt Valbaci, liekot Horesam saprast, ka viņš, Gudvins, dzīvos tikai līdz tam mirklim, kad pateiks kaut vārdu par Valbaci. Horess aizved uz savu māju Rabiju ar bērnu, kurai nav kur palikt.

Un tad darbībā iesaistās briesmīgs spēks, ko dēvē par sabiedrisko domu. Sī doma veidojas no puritāņu šķietamās godprātības un liekulīgas reliģiskas neiecietības.

Dažas dienas vēlāk Horess Benbovs šausmās stāsta krustmātei Dženijai: «Šodien no rīta baptistu garīdznieks izmantoja viņu (Gudvinu. — B. G.) savā sprediķī. Runāja par viņu ne tikai kā par slepkavu, bet arī kā par laulības pārkāpēju, kas apgānot Joknepatofas apgabala skaidro demokrātiski protestantisko atmosfēru. Manuprāt, viņa doma ir tāda, ka Gudvins un šī sieviete abi jāsadedzina, lai būtu piemērs bērnam. Bērns jāuzaudzina, un viņam jāiemāca angļu valoda ar vienu vienīgu mērķi — iedvest viņam, ka viņu radījuši grēkā divi cilvēki, kuri sadedzināti par to, ka viņu radījuši. Augstais dievs, vai tiešām cilvēks, civilizēts cilvēks, var nopietni...» Gudrā krustmāte Dženija mierīgi atbild viņam: «Viņi taču ir baptisti.»

Izrādās — šā tumšā spēka iemiesojums ir Horesa māsa Narcisa. Viņa pieprasa, lai brālis atteiktos tiesā aizstāvēt Gudvinu un tūlīt padzītu no savas mājas «to sievieti».

Taču Horesā līdz šim laikam vēl dzīvas viņa jaunekļa ilūzijas. Un viņš paskaidro Narcisai, kāpēc nevar atteikties no Gudvina aizstāvēšanas: «Es nespēju vienaldzīgi stāvēt un noskatīties, kad notiek netaisnība .. .»

Daudzus gadus vēlāk Virdžīnijas universitātes studenti jautāja Folkneram par pārmaiņām, kas dažreiz notiek ar viņa varoņiem, pārejot no romāna romānā, un kā piemēru minēja Narcišu, kura ir tik pievilcīga «Sartorisā» un tik briesmīga «Svētnīcā».

Folknera atbilde ir interesanta ne tikai attiecībā uz Narcisas tēlu, bet arī tāpēc, ka tā parāda Folknera uzskatus par cilvēka personību vispār. «Minētajā gadījumā,» viņš sacīja, «es atkal izmantoju piemērotu instrumentu, lai pateiktu to, ko gribu izsacīt, un mana ideja ir tāda, ka nav cilvēka, kurš būtu tikai labs vai tikai slikts, es esmu pārliecināts, ka visi cilvēki pūlas kļūt labāki, nekā viņi patiesībā ir, un varbūt arī kļūs. Tāpēc, kad man vajadzīgs kā instruments noteiktā īpašība cilvēkā, es domāju, ka šī īpašība viņam ir, Tai var likt izpausties uz āru, un minētajā situācijā tā parāda šo raksturu nelabā gaismā, taču, manuprāt, tas nesagrauj, neizkropļo tēlu.»

Galu galā Narcisa gandrīz panāk savu — Horess pārvieto Rabiju ar bērnu no mājas uz viesnīcu. Bet pats tikmēr pūlas izdibināt no Gudvina, kas tad īstenībā noticis Vecā Francūža mājā. Gudvins stūrgalvīgi noliedz, ka viņš jebko zina vai būtu redzējis, kas nošāvis Tomiju. Šī raksturu divkauja beidzas ar to, ka reiz no rīta Rabija ataicina Horesu un ar mokām izspiež: «Tur bija sieviete. ' Jauna meitene.»

Ar to Folkners aprauj stāstījuma līniju, kas saistīta ar Horesu Benbovu un sievieti Rabiju, un atgriežas pie tā brīža, kad Valbacis ar Tempļu mašīnā pabrauc garām Rabijai, pametot Vecā Francūža sētu. Tempļa apstulbusi no visa, kas notiek ar viņu, apjukusi, nomākta. Folkners psiholoģiski ļoti skaidri attēlo Templas garīgo stāvokli —• viņas pierastā pasaule sabrukusi, izirusi neglābjami un nelabojami. Valbacis aizved Tempļu uz Memfisu un iekārto atsevišķā istabā savas vecās paziņas mis Rebas publiskajā namā.

Bet Džefersonā pa to laiku Rabija stāsta Horesam, kas noticis Vecā Francūža sētā.

Rūpīgi pūloties paglābties no nežēlīgās īstenības, Horess vairākas reizes atkārto — nejautā, bet mēģina apgalvot: «Šī meitene taču bija sveika un vesela, kad brauca ar viņu mašīnā.» «Valbacis tikai aizveda viņu līdz pilsētai.»

Prātojot par Tempļu, Horess negribot visu laiku domās atgriežas pie savas pameitas Mazās Bellas, kura ir apmēram vienā vecumā ar Tempļu. Viņš stāsta krustmātei Dže-nijai, ka Tempļa bijusi Vecā Francūža sētā, un ne vārda neieminas par Mazo Bellu, bet vērīgā Dženija pēkšņi saka: «Es teiktu, ka tēvs — tā ir dīvaina parādība, bet tikai ļaujiet vīrietim spriest par sievietēm, kas nav viņam rada ...» — un Horess, domādams savu domu, automātiski atbild: «Jā. .. un, paldies dievam, viņa nav manu asiņu.» Bet tās pašas dienas vakarā, atgriezies savā vientulīgajā mājā Džefersonā, viņš ilgi raugās uz pameitas fotogrāfiju un atceras, ka reiz vakarā viņš Kinstonā piegājis pie lapenes, kur Mazā Bella sēdējusi ar kādu jaunekli, un kā «čuksti pārvērtās klusēšanā, viņam tuvojoties». Viņš lūkojās uz «pazīstamo seju ar klusu šausmu un izmisuma sajūtu, uz seju, kas pēkšņi pauda tādu senu grēku, kādu viņš nekad nepiedzīvos, seju, kas bija drī-

zāk neglītuma izkropļota nekā skaista, uz acīm, kuras nebija maigas, bet varbūt kaut ko slēpa».

Tā četrdesmit trīs gadus veco Horesu Benbovu, ideālistu un sapņotāju, sāk pārņemt šausmas, redzot, kādas īstenībā ir sievietes un meitenes no labām ģimenēm, kuras vīrieša skatienam liekas it kā svētnīca, skaidrības un nevainības patvērums.

Cerībā atrast Templā Dreikā liecinieku, kas palīdzētu viņam panākt Lī Gudvina attaisnošanu, Horess dodas uz Oksfordu, uz universitāti, kur mācās Tempļa, taču atklāj, ka viņa tur nav atgriezusies. Atpakaļceļā viņam vilcienā uzplijas šejienes politikānis senators Klerenss Snoupss.

Šā muļķīgā, neķītrā un pērkamā cilvēka raksturojumā Foikners ir ielicis krietnu tiesu naida pret līdzīgiem tipiem, kas padarījuši politiku par savu profesiju, un arī pret pašu politiku. Kad senators Snoupss sāk stāstīt Ho-resam par politiku, «pamazām rodas priekšstats», raksta Foikners, «par muļķīgām mahinācijām un sīku pērka-mību muļķīgu un sīku mērķu vārdā». Sarunā ar Klerensu Snoupsu Horess ieminas par Tempļu Dreiku, ko gribējis satikt Oksfordā.

Tikmēr Džefersonas dāmas, norūpējušās par pilsētas un sabiedrības morālo skaidrību, piespiež viesnīcas īpašnieku atteikt Rabijai ar bērnu pajumti, un Horess ar pūlēm sameklē viņai patvērumu pa pusei jukušas večiņas būdā. Narcisa, viena no šīm tikumības sargātājām, nesaudzīgā nežēlībā pieprasa, lai Horess atteiktos aizstāvēt * Gudvinu. Turklāt viņa ciniski pasaka — viņai esot pilnīgi vienaldzīgi, ja arī tiktu sodīts nevainīgs cilvēks. Narcisa veicina Gudvina lietas traģisku atrisinājumu — noklausījusies senatora Snoupsa sarunu pa telefonu ar viņas brāli, kurā tas piedāvājas par zināmu maksu pateikt, kur atrodas Tempļa Dreika, viņa paziņo par šo sarunu pilsētas prokuroram Jūstesam Greiemam, kurš savu sīko politisko apsvērumu dēļ cenšas ne tikai notiesāt Gudvinu, bet arī izrēķināties ar to, nodot to Linča tiesai.

Senators Snoupss, nejauši uzzinājis, ka Tempļa Dreika atrodas Memfisā, mis Rebas publiskajā namā, pārdod šīs ziņas Horesam Benbovam, un tas steidzas uz Memfisu. Sastapšanās ar Tempļu dod vēl vienu sāpīgu triecienu Horesa ideālismam. Pagājušas tikai dažas nedēļas pēc notikumiem Vecā Francūža sētā, bet Tempļa jau pilnīgi atžirgusi morāli un piemērojusies savam dīvainajam dzī-

vesveidam mis Rebas publiskajā namā. Viņa izstāsta Heresam visu, kas toreiz noticis, un Horess šausmās klausās «vienu no tiem monologiem, kādos ielaižas sievietes, jūtot sevi uzmanības centrā; pēkšņi Horess saprata, ka viņa stāsta par notikušo ar neviltotu lepnumu, ar naivu godkāri».

Kad romāna darbība atgriežas mis Rebas publiskajā namā, lasītājs, vēl nezinot, kas tieši noticis pa šo laiku, sāk nojaust, ka viņa priekšā jau ir cita Tempļa, ka viņā notikusi kāda pārmaiņa. Viņa atkal un atkal prasa kalponei džinu un kāri dzer glāzi pēc glāzes, viņa piekukuļo kalponi, lai tā izlaiž viņu uz īsu brītiņu no mājas, un aizskrien kaut kur zvanīt pa telefonu. Pēc tam viņa atkal izlavās no mājas, taču uz ielas viņu notver Valbacis un liek sēsties viņa mašīnā. Pa ceļam viņu starpā notiek saruna, no kuras lasītājs sāk neskaidri nojaust, kas ar viņiem noticis pa šīm dienām. Runa visu laiku ir par kaut kādu vīrieti ar iesauku «Rudais», ar kuru Templai norunāta satikšanās.

Tempļa saprot, ka ar savu rīcību apdraud Rudā dzīvību, tomēr visus viņas līdzšinējās pasaules nosacījumus ir sagrāvusi apstākļu vara un viņai vairs neeksistē aizliegumi. Tempļa uzstāj, lai Valbacis aizved viņu uz dansingu, kur viņu gaida Rudais. Tur viņa izdevīgā brīdī izsauc Rudo atsevišķā kabinetā. Pēdējais, ko viņa redz no Rudā mašīnas, ir Valbacis profilā, aizsmēķējot cigareti. Romāna nākamā epizode, kas uzrakstīta ar drūmu humoru, vēstī par Rudā bērēm — viņu nošāvis Valbacis.

Tāda ir šī labi audzinātā aristokrātiskās ģimenes meita, «svētnīca», nevainības un skaidrības «patvērums». Ne mazāka loma Horesa ilūziju sagraušanā ir viņa māsai Narcisai. Arī šeit zem godprātības maskas slēpjas salta, egoistiska sirds, kas nespēj patiesi mīlēt, pilna ļaunuma un liekulības. Tādas pašas ir arī citas nenosauktās kārtīgu ģimeņu pārstāves, kurām pilsētā ir varens spēks, kuras dieva un sabiedrības tikumības vārdā padzen no pilsētas Rabiju.

Uz viņu fona bijusī prostitūta Rabija ar zīdami uz rokām liekas kā madonna — piemērots simbols pasaulei, kur visas morāles vērtības devalvētas.

Dienā pirms tiesas sēdes, kurai jāizlemj jautājums par Gudvina vainīgumu vai nevainīgumu, Horess zvana uz Memfisu publiskā nama īpašniecei mis Rebai, lai pārlie-14C

duālos, vai Tempļa, kas viņam nepieciešama kā aizstā-v ibas lieciniece, vēl ir tur. Taču mis Reba atbild, ka Tempļa un Valbacis aizbēguši, nepasakot viņai — uz kurieni.

Pēc pirmās tiesas dienas, kurā liecību nodod Rabija, I loress un Rabija pavada nakti cietuma kamerā pie Gud-vina. Horess ir ļoti optimistiski noskaņots, apgalvo Gud-vinam, ka rīt tas bīišot brīvībā. Gudvins ne visai tic tiesai, bet, ja arī viņu attaisnotu, — «vai tiešām jūs domājat», viņš saka Horesam, «kaut vai mirkli, ka tas cilvēks jaus man dzīvam iziet no tiesas nama?»

Otrā tiesas dienā zālē parādās Tempļa — seja maskai līdzīga, acis tukšas, nokrāsota mute kā asiņaina aiza. Viņu sāk nopratināt prokurors Jūstess Greiems. Viņš sniedz tiesai lietisko pierādījumu ■— kukurūzas vālīti ar asins pēdām, tā atrasta Vecā Francūža mājas klētī. Prokurors jau iepriekš uzkurina atmosfēru zālē, paziņojot, ka šis noziegums prasot kā sodu nevis pakāršanu, bet dzīvo sārtu, aplejot ar benzīnu. Un pēc šādas prokurora uzstāšanās Tempļa liecina, ka Gudvins nošāvis Tomiju, bet pēc tam izvarojis Tempļu ar kukurūzas vālīti. Pēc liecības nodošanas tiesas zālē ierodas Templas tēvs un aizved viņu. Viņus klusēdami pavada četri jauni cilvēki, ielenkuši viņus kā draudīga siena.

Tai pašā vakarā Horess grib bēgt no pilsētas. Viņš atgriežas pie sievas Bellas. Viņš ir pilnīgi kapitulējis dzīves priekšā. Visas viņa ilūzijas sabrukušas, izgaisusi viņa ticība tiesai, apbedīta ticība labajam, patiesībai, skaistumam, sievietes skaidrībai. Taču pirms aizbraukšanas viņam vēl jāiztukšo kauss līdz dibenam. Kad Horess naktī sēž stacijā, gaidot vilcienu, viņš dzird garām skrejošu cilvēku soļus, metas ārā uz ielas un ierauga virs pilsētas centra paceļamies uguns stabu. Horess līdzi pārējiem skrien uz cietumu un redz, ka linčotāju pūlis dedzina Gudvinu, iepriekš aplējuši to ar benzīnu.

Ar to romāns pirmajā variantā beidzas.

Un patiešām — abas galvenās sižeta līnijas — Templas un Horesa — noslēgušās. Templas morālā krišana, viņas kā personības pagrimšana noslēdzas ar nepatieso liecību tiesā, kas ir par cēloni Gudvina briesmīgajai bojāejai. Horess Benbovs cieš pilnīgu ilūziju sagrāvi, viņa izmisums ir neizmērojams. Viņš pat atsakās no šķiršanās ar Bellu, jo tā viņam liekas bezjēdzīga šajā pasaulē, kurā nav ne jēgas, ne cerību,

Taču, kad Folkners pārstrādāja «Svētnīcu» — par to būs runa turpmāk —, viņš pierakstīja klāt vēl vienu nodaļu. Nepieciešamību uzrakstīt vēl vienu nodaļu «Svētnīcai» radīja rakstnieka neapmierinātība ar Valbača tēlu.

Kopš Valbača pirmās parādīšanās romānā, kad viņš vēro, kā Horess dzer ūdeni no avota, gandrīz fiziski jūtama Valbača atsvešinātība no cilvēku pasaules un dabas pasaules. Reizēm viņš liekas kā izdzimums no kādas citas pasaules, kā mehānisks cilvēka līdzinieks — tas uzsvērts ari viņa ārienē. Valbacim trūkst normālo cilvēka emociju, vājību. Viņš ir kontrabandists, bet pats nevar iedzert ne malka alkoholisko dzērienu. Viņš ir slepkava, bet nogalinot pats neko nepārdzīvo. Viņš ir impotents ne tikai fiziski, bet arī intelektuāli un emocionāli. Taču tāds vien-piānains tēla risinājums Folkneru neapmierināja.

Kad pēc daudziem gadiem Folkneram jautāja, vai var uzskatīt Valbača tēlu par simbolisku modernās sabiedrības ļaunuma iemiesojumu rakstnieks atbildēja: «Nē, man viņš ir vēl viena zudusi cilvēciska būtne. Par mūsdienu sabiedrības ļaunuma simbolu viņš kļuva sagadīšanās pēc, taču es rakstu par cilvēkiem, nevis par idejām, nevis par simboliem.» Un tieši tāpēc, lai Valbacis nepaliktu par simbolu, hieroglifu, Folkners uzrakstīja vēl vienu nodaļu, kurā stāstīts, ka tā paša gada augustā, drīz pēc traģiskajiem notikumiem Džefersonā, Valbacis tiek arestēts ceļā, kad viņš brauc apciemot savu māti, kura dzīvo Pensakolā. Viņu apvaino policista noslepkavošanā kādā mazā pilsētiņā Alabamas štatā. Folkners tūdaļ precizē, ka policista noslepkavošana notikusi 17. jūnija naktī, tai pašā naktī, kad Tempļa paskrējusi garām Valbacim, lai sēstos Rudā mašīnā, tai pašā naktī, kad nogalināts Rudais, tātad Valbacis tai naktī nevarēja būt Alabamā. Taču Valbacis pat nemēģina attaisnoties. Bezjēdzīgi nodzīvotajai dzīvei pienācis bezjēdzīgs gals.

Taču ne tikai epiloga labad Folkners uzrakstīja romāna pēdējo nodaļu. Viņš izmantoja situāciju, lai pastāstītu par Valbača izcelšanos, par viņa iepriekšējo dzīvi. Un tēls, kas visā romāna darbības gaitā izraisījis lasītājā vienīgi pretīguma un šausmu sajūtu, parādās pavisam citā gaismā: viņš vairs neliekas citas, nevis cilvēku pasaules būtne, viņš ieņem noteiktu vietu mūsdienu sabiedrības sarežģītajā mozaīkā. Un tad noskaidrojas, ka pats Valbacis arī ir akla un nežēlīga likteņa upuris, ka . ibildība par ļaunumu, ko viņš nodara, sniedzas tālāk par v 11,1u pašu, tālāk par viņa tēvu sifilitiķi un jukušo vecmāmiņu, sniedzas līdz kroplīgajai un cietsirdīgajai sabiedrībai, kurā nav taisnīguma, nav žēlsirdības. Bet

•lilacis, aptuveni izsakoties, ir tikai šās sabiedrības produkts.

Epiloga pēdējās lappusēs Folkners ne tikai modina kaut i ik žēluma pret Valbaci, bet arī interesi par to, kas tad notiek Valbača dvēselē, kad viņš sēž cietumā un gaida nāves sodu par noziegumu, kuru nav izdarījis. Lasītājs pūlas izprast Valbača dvēseles stāvokli, iemeslus, kas viņu dara vienaldzīgu pret nāvi. Un, kad Valbacis pēdējā mirklī saka bendem: «Sasukā man matus, Džek,» — kas tas ir — drosme, nāves nicināšana? Un galu galā lasītājs saprot, ka Valbača apziņā un sirdī itin nekas nenotiek.

Vēlāk, kad romāns «Svētnīca» tika publicēts, tas radīja trokšņainu un skandalozu reakciju. Daudzi kritiķi pārmeta Folkneram tīksmināšanos par šausmām, tīšu romāna pārblīvēšanu ar tām. Daļēji tādu romāna vērtējumu veicināja pats Folkners, uzrakstot «Svētnīcas» otrajam izdevumam priekšvārdu, kurā ciniski apgalvoja, ka uzrakstījis šo romānu vienīgi naudas dēļ un neuzskatot «Svētnīcu» par nopietnu darbu. Īstenībā šajā priekšvārdā ir kaut kas no pozas, no ironiskas attieksmes pret sevi pašu, ar ko Folkners arvien aizsedza savu viegli ievainojamo dvēseli, savas sāpes par cilvēku ciešanām. Tāpēc daudz patiesāki ir vārdi, ko Folkners sacīja Nagano universitātē daudzus gadus vēlāk, ka «Svētnīcā» tiešām ir «attēlotas šausmas un netaisnība, ar ko cilvēks saduras un ar ko viņam jācīnās, ja viņš grib dzīvot mierā ar sevi pašu, ar savu dvēseli, ja grib mierīgi gulēt naktī». Tāda ir romāna «Svētnīca» īstenā jēga.

Pabeidzis manuskriptu, Folkners uzrakstīja pēdējā lappusē «Oksforda, Misisipi štats 1929. gada janvāris —• maijs» un aizsūtīja to Herisonam Smitam. Kopiju viņš iedeva izlasīt Estellai. Viņa sašuta: «Tas ir šausmīgi!» —■ «Jā, tādam tam arī jābūt,» Viljams atbildēja un piebilda: «To pirks.»

Tomēr Hela Smita reakcija nepavisam nebija Folkneram labvēlīga — Smits viņam rakstīja: «Dievs ir mans liecinieks, to es nevaru izdot. Mūs abus ieliks cietumā.» Sabruka cerības ar «Svētnīcas» palīdzību atrisināt visus finansiālos jautājumus. Folkners atmeta ar roku un aizmirsa šo romānu.

Stāvoklis likās bezcerīgs, tomēr viņš aizņēmās naudu, lai samaksātu pieticīgos kāzu izdevumus. 20. jūnijā viņš mātes mazajā mašīnā aizbrauca pie Estellas, lai aizvestu viņu uz baznīcu. Taču, Estellai par izbrīnu, viņš nogriezās nevis uz baznīcas pusi, bet uz pilsētas laukumu. Estella jautāja, uz kurieni viņi brauc, un Viljams atbildēja, ka viņš uzskatot par goda pienākumu izstāstīt par viņu lēmumu Estellas tēvam pirms laulībām. Saviem vecākiem Viljams jau bija paziņojis un drūmi piebilda, ka viņi nepavisam neesot bijuši laimīgi. Vēl vairāk sarūgtināts bija Fils Stouns — viņš bija pārliecināts, ka precības ar Es-tellu pazudinās viņa drauga literāta karjeru.

Saruna Oldema kantorī bija īsa. «Mister Lem,» Folkners sacīja. «Mēs ar Estellu precamies.» — «Billij,» atteica majors Oldems, «es vienmēr esmu priecājies redzēt tevi kā draugu, bet es negribu, ka tu precies ar manu meitu.» Tomēr Oldems apspieda savas dusmas un piebilda: «Bet, ja nu esat izlēmuši, es jums ceļā nestāšos.»

Jautājums bija izlemts, un viņi ar Estellu devās uz veco baznīcu Koledžhilā, kur viņus salaulāja. Medusmēnesi viņi pavadīja Paskagulā. Tieši tajās dienās Hels Smits atsūtīja romāna «Troksnis un niknums» slejas — un Folkners aizrautīgi strādāja pie tām.

Atgriezušies Oksfordā, jaunlaulātie noīrēja mazu dzīvoklīti un apmetās tajā kopā ar Estellas bērniem no pirmās laulības. Sākās ģimenes dzīve, vajadzēja pelnīt naudu, un Folkners nolīga darbā universitātes elektrostacijā. «Tas bija 1929. gada vasarā,» Folkners atceras. «Es dabūju darbu elektrostacijā nakts maiņā, no sešiem vakarā līdz sešiem no rīta, par ogļu vedēju. Grābu ogles no bunkura, krāvu tačkā, aizvedu un izbēru tur, no kurienes kurinātājs varēja tās mest kurtuvē. Ap vienpadsmitiem vakarā cilvēki gāja gulēt un vairs nevajadzēja uzturēt lielu spiedienu katlā. Tad mēs ar kurinātāju varējām atpūsties. Kurinātājs apsēdās uz krēsla un snauda. Bet es ierīkoju ogļu bunkurā sev rakstāmgaldu no apgāztas tačkas, tieši pie sienas, aiz kuras darbojās dinamomašīna. Tā nepārtraukti dūca. Līdz četriem no rīta darba nebija, bet pēc tam mums vajadzēja iztīrīt kurtuvi un atkal pacelt tvaika spiedienu.»

Tā gāja dienas un naktis.

7. oktobrī iznāca romāns «Troksnis un niknums». Attieksmes nebija ilgi jāgaida. Drīz vien parādījās recenzija Ņujorkas «Heiald Tiibune», to bija uzrakstījis Folk-nera draugs Lils Saksons. «Esmu patiešām pārliecināts,» viņš rakstīja, «ka tā ir varena grāmata.» Viņš apgalvoja, !<a tas esot nesaudzīgs romāns, kas izraisīšot spēcīgu reakciju. Bostonas «Evening Transcript» komentētājs saskatīja grāmatā antīko traģēdiju, kas risinājusies Ziemeļ-misisipi. Šis romāns, viņš rakstīja, «ir Eiripida uzmanības cienīgs. Vai iespējams izteikt vēl lielāku uzslavu?»

«Troksnis un niknums» bija iespiests 1789 eksemplāru metienā. Šī grāmatu daudzuma pietika atliku likām, lai apmierinātu pieprasījumu nākamā pusotra gada laikā. Starp citu, sava loma bija arī tam, ka pagāja tikai trīs nedēļas pēc grāmatas iznākšanas, kad izcēlās panika Vol-strītā un sākās lielā ekonomiskā krīze.

Oksfordā tieši otrā dienā pēc panikas izcelšanās Folk-ners sāka rakstīt jaunu romānu «Kad es gulēju uz nāves gultas», par kuru viņš sacīja, ka uzrakstījis to sešās nedēļās, strādājot pa naktīm katlu telpā.

Šoreiz ir pavisam cita pieeja radošajam procesam. Folkners, ja tā var izteikties, sāka jauno romānu ar mierīgu sirdi un vēsu prātu. «Iekams es ar spalvu biju pieskāries papīram un uzrakstījis pirmo vārdu, es zināju, kāds būs pēdējais vārds, un gandrīz zināju, kā beigsies pēdējā frāze. Iekams sāku rakstīt, es sacīju pats sev — es rakstu grāmatu, ar kuru man saistās visas cerības, vai nu izturēšu, vai sabrukšu un nekad vairs nepieskaršos tintei.. . nebija nekā no tām emocijām, ko man sagādāja darbs pie «Trokšņa un niknuma»: grūti definējamā garīgā un fiziskā satraukuma, tās ekstāzes, asās un priecīgās pārliecības un nojausmas par pārsteigumiem, ko glabā vēl neskartā papīra lapa man zem rokas. Visa tā nebija, kad rakstīju «Kad es gulēju uz nāves gultas». Es sacīju pats sev: tas ir tāpēc, ka es pārāk daudz zināju par šo grāmatu, pirms sāku to rakstīt. Un vēl es sacīju pats sev: visticamāk, ka man nekad nevajadzētu zināt tik daudz par grāmatu, pirms sāku to rakstīt.»

Raksturīgi, ka pēc daudziem gadiem, kad Virdžīnijas universitātes studenti jautāja Folkneram, kādu savu grāmatu, viņaprāt, viņam būtu nepieciešams pārrakstīt, viņš nevilcinādamies atbildēja: ««Kad es gulēju uz nāves gultas».» Taču citreiz, vēstulē kritiķim Malkolmam Kaulijam Folkners izmeta par šo romānu tādu frāzi: ««Kad es gulēju uz nāves gultas» bija tikai tour-de-lorce^4, tomēr tas man ir mīļš.»

Toui-de-iorce, ko piemin Folkners, ir šāds: šajā romānā rakstnieks uzņēmies interesantu formālu uzdevumu. Viņš 59 īsos monologos izstāsta romāna galveno varoņu — Bandrenu ģimenes locekļu, kā ari viņu kaimiņu un ceļojuma laikā sastapto cilvēku dzivessiāstu. Autora balss, autora attieksmes pret notikumiem un varoņiem romānā nav, katrs tēls izsaka savu viedokli par notikumiem, viņu monologos atklājas viņu attiecības pret citiem varoņiem, sevis pašu novērtējums. Tas liek lasītājam raudzīties uz visu romānā notiekošo ar dažādu skatienu, piešķirt romāna uztverei savu paša spriedumu, kas veidojas ne tikai no tā, ko domā viens vai otrs romāna tēls, ne tikai no citu dalībnieku vai notikumu vērotāju attieksmes pret viņu, bet arī no lasītāja paša attieksmes pret viņu, kas radusies kā visu šo izjūtu summa. Galu galā no šīs mozaīkas veidojas fantastiska aina, kurā pavisam dīvaini apvienojas īsta traģēdija ar baismīgu burlesku.

Romānā «Kad es gulēju uz nāves gultas» Folkners pievēršas citam Misisipi štata Joknepatofas apgabala iedzīvotāju slānim — trūcīgajiem baltajiem fermeriem, kuri kopā ar nēģeriem pamazām izspiedīs no viņa romāniem bijušās Dienvidu aristokrātijas pēctečus.

Vēstījuma centrā ir fermeru Bandrenu ģimene, kas dzīvo četrdesmit jūdzes no Džefersonas pilsētas, — ģimenes galva Enss Bandrens, viņa sieva Edija, dēli Kešs, Dārls, Džūels un Vārdemens un meita Djūi Della. Viņiem apkārt ir kaimiņi, tādi paši trūcīgi fermeri, kuriem romānā arī ir visai būtiska loma.

Lasītājs ieiet Bandrenu ģimenes dzīvē bēdīgā dienā — uz nāves gultas guļ sieva un māte Edija Bandrena. Pie gultas sēž meita Djūi Della, apvēdinot māti ar vēdekli, un kaimiņiene Kora Talla ar divām meitām. Un lasītājs tūdaļ sāk apjaust traģisko un reizē grotesko neatbilstību starp situāciju un šās scēnas dalībnieku īstajām domām. Kora Talla, pildīdama savu labas kristietes -— par kādu viņa sevi uzskata — pienākumu, īstenībā domā par to, ka pī-i tgs, ko viņa cepusi pārdošanai, nav izdevies. Bet pa-

īlmā, turpat aiz loga, pie kura guļ Edija, vecākais dēls Ki'šs taisa viņai zārku, it kā demonstrējot mātei, cik labā arkā viņa varēs atdusēties. Kora sēž un domā: «Viņa ai balstās uz spilvena, viņas galva mazliet pacelta, tā ka viņa var skatīties pa logu, un mēs dzirdam Ķešu vienmēr, kad viņš ēvelē vai zāģē. Ja mēs būtu kurli, mēs varētu ; katīties uz viņas seju un dzirdēt Ķešu, redzēt viņu. Vi-i as seja izdēdējusi, tā ka izspiedušies kauli redzami zem ■ ielas kā baltas svītras. Viņas acis līdzīgas divām svecēm, kad redzams, kā tās izplūst metāla svečtura kausiņā,» Un tūlīt no savas reliģiskās svētulības augstumiem, patiesi pārliecināta, ka tikai viņai pieder dieva žēlastība, Kora nosoda Ediju — «mūžīgā glābšana un piedošana nav viņai lemta».

Tikmēr no lauka atgriezušies divi pārējie dēli, Dārls un Džūels, un apspriežas ar tēvu un kaimiņu, Koras vīru Vernonu Tallu, vai viņiem uzņemties kokmateriālu pārvešanu, par ko viņi varētu nopelnīt trīs dolārus, vai atteikties no šā darba, jo māte var nomirt viņu prombūtnē. Enss Bandrens svārstās, bet Dārls viņu pārliecina, sacīdams, ka šie trīs dolāri viņiem ļoti labi noderēšot bērēm. Bet otrs brālis, Džūels, ir saniknots par to, ka šeit, pie viņa mātes gultas, sanākuši sveši cilvēki — Tallu ģimene. Viņa mīlestībā pret māti izpaužas atskaņas no tām izjūtām, kādas ir Kventinam Kompsonam romānā «Troksnis un niknums» pret māsu Kediju. Džūels gribētu mirt, lai viņi ar māti būtu vieni: «Ja es būtu bijis Ķeša vietā, kad viņš nogāzās no zvanu torņa, un ja es būtu slimojis tēva vietā pēc tam, kad viņam uzkrita virsū baļķis, tad nebūtu noticis tā, ka ikkurš apgabala izdzimtenis var nākt un blenzt uz viņu, jo kāda velna pēc gan ir dievs, ja vispār ir. Ja tikai mēs abi, es un viņa, būtu uz augsta kalna, es grūstu klintis lejā viņiem sejā, ņemtu un mestu lejā no kalna, kamēr viņa nomierinātos, un nebūtu tās sasodītās ēveles, kas pašlaik noņem vēl vienu skaidu no dēļa. Vēl vienu skaidu mazāk, un mēs būsim mierīgi.»

Zemnieka alkatība ir stiprāka par cilvēciskām jūtām, un dēli aizbrauc, lai nekad vairs neredzētu savu māti dzīvu. Tai pašā vakarā Edija nomirst. Viņas mazais dēls Vārdemens, pirmo reizi savā bērna mūžā sadūries ar nāvi, nespēj saprast, kas īstenībā noticis, viņam šķiet, ka māte zārkā nosmaks, un viņš slepus izurbj zārka vākā

caurumus, lai viņai vieglāk elpot. Urbdams viņš savaino mātei seju.

Sarunā ar kaimiņiem noskaidrojas — Edija likusi vīram apsolīt, ka apbedīs viņu Džefersonā, kapsētā, kur guļ viņas radinieki. Un Enss ir pilns apņēmības pildīt savu solījumu, lai gan upē stipri cēlies līmenis un paredzams grūts brauciens. Taču tūdaļ kļūst skaidrs, ka līdz ar patiesu vēlēšanos izpildīt sievas pēdējo vēlēšanos Ensam ir citi iemesli, kāpēc viņš grib aizbraukt uz Džefersonu. Cilvēkā cēlas jūtas tik bieži mīt kopā ar sīkām, egoistiskām. Sievas nāves brīdī Enss izsaka briesmīgus, kā liekas, ciniskus vārdus: «Dieva griba tiks izpildīta... Tagad es varu nopirkt sev zobus.» Izrādās — jau daudzus gadus Enss cieš tāpēc, ka viņam nav zobu, taču īpaši braukt uz Džefersonu, lai ieliktu sev zobus, viņš nevar atļauties. Un tai pašā laikā lasītājs nešaubās par Ensa patiesajām, jūtām, kad viņš maigi pieskaras mirušās Edijas sejai un pūlas sakārtot segu, ar ko viņa pārklāta.

Noskaidrojas, ka arī viņu meitai Djüi Déliai ir iemesls atbalstīt tēva apņemšanos braukt uz Džefersonu, —■ Djūi i Della ir stāvoklī no puiša, kas nedomā viņu precēt, un viņa cer pilsētā nopirkt pulveri, kas novērsīs grūtniecību.

Bet pats jaunākais dēls Vārdemens sapņo ieraudzīt pilsētā, kur nekad nav bijis, vitrīnu ar ziemsvētku mantām.

Otrā dienā Bandrenu mājā šejienes garīdznieks Vait-fīlds apstāv mirušo, un vēl dienu vēlāk, kad atgriezušies Dārls un Džūels, ģimene dodas ceļā uz Džefersonu.

Šis brauciens ir dīvains neatlaidības un bezjēdzības, varonības un idiotisma sajaukums. Romāna attīstības gaitā lasītājs drīz vien vairs nespēj notvert robežu starp traģēdiju un komēdiju, esamību un nebūtību, realitāti un ilūziju, saprātu un neprātu. Viss sajaucies šajā dīvainajā vēstījumā. Ne velti viens no romāna varoņiem — Bandrenu vecākais dēls Kešs saka: «Es neesmu visai pārliecināts, ka ir cilvēks, kuram tiesības noteikt, kas ir ne- ļ prāts un kas nav. Liekas, ikvienā cilvēkā ir kāda būtne, kas gājusi cauri neprātam un veselīgajam saprātam, kas raugās uz bezprātīgām un saprātīgām šā cilvēka izdarībām ar vienādām šausmām un izbrīnu.»

Ensa B..:ndrena ciešā apņemšanās izpildīt nelaiķei sievai doto solījumu apbedīt viņu tieši Džefersonā prasa no visas ģimenes ārkārtīgu piepūli, jāpārvar neiedomājami kavēkļi.

Braucot pāri upei, kas uzplūdusi pēc stipriem lietiem, tilts iegrūst, furgonu aizrauj straume, mūļi noslīkst, Kešs pārlauž kāju, zārku ar mātes mirstīgajām atliekām ar pūlēm izvelk no ūdens Džūels. Kešam uz salauztās kājas uzliek cementa pārsēju, no kā viņam vēlāk sākas gandrīz vai gangrēna, viņu uzliek uz zārka vāka, piesaista ar virvi, lai nenokrīt, iemaina pret Džūela iemīļoto zirgu jaunu mūļu pāri un turpina ceļu.

Pēc tam kādā naktī, kad viņi apstājušies pārnakšņot fermā un zārku novietojuši klētī, lai tik stipri nebūtu jūtama smaka, Daris, kurš jau ir afekta stāvoklī, tomēr vienīgais no visiem saprot, cik bezjēdzīgs ir tas, ko viņi dara, aizdedzina klēti, lai izbeigtu šo neprātīgo ceļojumu. Tomēr Džūels uz pleciem iznes zārku no uguns.

Viss vēstījums piesātināts ar drūmu jeb, kā saka amerikāņi, «melnu» humoru. Kaut vai, piemēram, epizode Džefersonā, kad Djūi Delia aiziet uz aptieku, lai nopirktu pulveri, kas atbrīvos viņu no grūtniecības, un aptiekāra jaunais palīgs iestāsta viņai, ka pulveri viņš varot pārdot, bet tas iedarbošoties tikai tad, ja viņa tūlīt atdošoties viņam, un Djūi Deila paklausīgi izpilda šo «recepti».

Cik bezjēdzīga ir visa šī kņada, šī neprātīgā rīkošanās ar mirušās trūdošo miesu, kļūst sevišķi skaidrs pēc tam, kad Edijas Bandrenas mirstīgās atliekas galu galā apbedītas Džefersonas kapsētā. Visi ģimenes locekļi — bez Dārla, kuru ar varu aizved uz psihiatrisko slimnīcu, *— piepeši nomierinās, it kā galīgi aizmirst nelaiķi un visu notikušo.

Enss Bandrens paspējis nopirkt sev jaunus zobus un pat sameklēt jaunu sievu. Un, kad pirms došanās atpakaļ uz mājām viņš ieved furgonā jauno misis Bandrenu, neviens no piederīgajiem neizrāda ne izbrīnu, ne sašutumu. It kā visi jau būtu aizmirsuši gan nāvi, gan briesmīgo braucienu.

Viss patiešām izskatītos tā, ja romānā nebūtu kāda monologa, kas piešķir dziļu jēgu visam absurdajam stāstam. Pēc epizodes ar tiltu Folkners negaidīti «iesprauž» šās kņadas dalībnieku monologos mirušās Edijas Bandrenas monologu. Nemaz nerunājot par to, ka šis drošais paņēmiens šokē lasītāju, tas ir arī kontrapunkts visam notiekošajam, jo no tā kļūst skaidrs, ka prasība, lai vīrs viņu apbedītu tieši Džefersonas kapsētā, viņai pašai neko ne-ņozļmē. Izrādās, ka viņa likusi to apsolīt vienīgi aiz

atriebības. Viņa ir pārliecināta, ka Enss visā viņu kopdzīves laikā nav pievērsis uzmanību viņas reālajai eksistencei, viņai kā personībai, un viņa aiz atriebības piespiež vīru rēķināties ar viņas mirstīgo atlieku realitāti.

Edijas monologā ārkārtīgi īsi, koncentrēti izklāstīta visa viņas dzīve, pareizāk, viņas dzīves saturs un jēga, stāstīts par tām fūrijām, kas mocījušas viņas dvēseli un miesu. Sājā monologā līdzās nostājas kā divi pretmeti, kā viņas būtības divas joslas sekss un nāve, par ko Follcners izteicies romānā «Kareivja apbalvojums» kā par «ienākšanu dzīvē un aiziešanu no tās».

Kopš bērnības Ediju mākusi formula, ko viņas apziņā nostiprinājis tēvs, — ka «dzīves attaisnojums ir sagatavošanās ilgam pēcnāves stāvoklim». Edijas veselīgais gars un veselīgā miesa pretojas šim protestantu reliģijas bauslim. Viņu savā varā tur ideja par sevis apliecināšanu šai dzīvē. Būdama vēl jauna skolotāja, viņa slimīgi izjūt, ka dzīve paiet garām, jūt nepieciešamību apliecināt sava īstuma apziņu.

Pretstats nāvei, dzīves simbols Edijai ir sekss — ne tikai kā dzīves turpinājums, radot bērnus, bet ari kā pilnīga saplūšana ar dzīvi, iegremdēšanās tajā. «Agrā pavasarī,» viņa saka, «bija visļaunāk. Reizēm es domāju, ka nepārcietīšu to, naktī guļot gultā, un meža zosis lidoja uz ziemeļiem, un viņu klaigas, neskaidras, tālas un mežonīgas, skanēja no trauksmainās tumsas, bet dienā man šķita, ka nekad nesagaidīšu, kad visi bērni būs aizgājuši un es varēšu aizskriet uz strautu.»

Tad Edija nolēma sameklēt sev vīru. Pagadījās Enss Bandrens, un Edija «paņēma viņu». Sacīdama «es paņēmu Ensu», Edija tieši tā arī domā. Viņa negaidīja, kamēr iemīlēs Ensu. Tas bija piemērots vīrietis, kurš, cik viņa noprata, interesējās par viņu. Un viņa uzņēmās iniciatīvu. Kad Enss reiz bija atnācis pie viņas, viņa tieši noprasīja: «— Jums mājās nav sievietes? Māja taču jums ir. Man sacīja, ka jums esot māja un laba ferma. Un jūs dzīvojat viens un visu darāt pats? — Viņš tikai skatījās uz mani un grozīja rokās cepuri. •— Jauna māja, — es sacīju. — Vai jūs taisāties precēties?»

Tā viņa kļuva par Ensa Bandrena sievu. Taču drīz vien Edija saprata, ka kopdzīve ar Ensu neglābj viņu no vien» tūļības sajūtas un tāpēc nedod viņai īstuma nojausmu.

Saplūšanu ar dzīvi Edija izjuta pirmās grūtniecības laikā. Tad viņa pārsteigta atklāja, ka dzīve līdz tam bijusi briesmīga, tāpēc ka viņa nav zinājusi un varēja nekad «iiī neuzzināt, ko nozīmē pa īstam būt dzīvam radījumam. Tad pat viņai rodas apziņa, ka pastāv plaisa starp vārdiem un īstenību, ko vārdi cenšas izteikt, —• doma, kas stipri satrauca Folkneru tajā laikā. «Tieši tad es sapratu, ka vārdi neko nenozīmē, ka vārdi pat neatbilst tam, ko tie pūlas apzīmēt. Kad viņš piedzima, es sapratu, ka vārdu «mātes stāvoklis» izdomājis kāds, kam bijis nepieciešams atrast tam vārdu, tāpēc ka tam, kam ir bērni, ir pilnīgi vienaldzīgi, vai tam ir apzīmējums vai nav. Es zināju, ka vārdu «bailes» izdomājis kāds, kas nekad nav izjutis bailes, vārdu «lepnums» — kāds, kam nekad nav bijis lepnuma.»

Edija pirmo reizi apjauš plaisu savā vientulībā — «to nekad nekas netika traucējis, kamēr ieradās Kešs. Pat Enss naktīs.» Edija sāk nojaust, cik neīstas ir viņas attiecības ar Ensu. «Viņam pat bija tām vārds. Viņš to sauca par mīlestību. Bet es jau sen biju pieradusi pie vārdiem. Es zināju, ka šis vārds ir tāds pats kā visi pārējie — tikai forma, kas aizstāj satura trūkumu, zināju, ka tad, kad pienāks laiks, tam nebūs vajadzīgi vārdi, tāpat kā tie nav vajadzīgi lepnumam vai bailēm. Kešam nevajadzēja sacīt to man, tāpat kā man viņam, un es teicu sev: lai Enss to saka, ja grib.»

Pēc tam Enss viņai it kā nomira. «Viņš pat nezināja, ka ir miris. Es gulēju ar viņu tumsā, klausīdamās, kā tumšā zeme runā par dievišķo mīlestību, par tās skaistumu un tās grēku, klausīdamās tumšo klusumu, kurā vārdi — tas ir, rīcība un citi vārdi, kas nav rīcība, bet ir tikai robi kaut kāmī, kā trūkst cilvēkiem, — skanēja kā zosu kliedzieni no trauksmainas tumsas senās baigās naktīs, taustījās, meklējot rīcību.»

Arī Edij ai pienāk rīcības laiks — viņai sākas romāns ar garīdznieku Vaitfīldu, to pašu, kas apstāvēs viņu pēc nāves. Šajos grēcīgajos sakaros, apmierinot seksuālās vēlmes, ko nespēja apmierināt Enss, Edija beidzot jūt plaisu sava vientulībā. Situācijas asumu pastiprina tas, ka Vait-fīlds ir dieva kalps.

Tā nodzīvo savu mūžu Edija Bandrena — kaislīgi meklējot izeju no ciešā vientulības loka, cenšoties apliecināt sevi kā personību. Kad piedzimst viņas trešais bērns — Džūels, Vaitfīlda dēls, «trauksmīgā asins noplaka un tās skaņas noklusa» •— viņa «tīra savu māju». Viņa nesaga-1 tavo savu dvēseli ■— viņa ir pateicību parādā dzīvajiem. Viņa atdod Ensam bērnus, kurus atņēmusi tam, dzīvodama ar Vaitfīldu: «Es devu Ensam Djūi Dellu, lai neitralizētu Džūelu. Pēc tam devu viņam Vārdemenu, lai atmaksātu par bērnu, ko es viņam nozagu. Un tagad viņam ir trīs bērni, kuri ir viņa, nevis mani. Un tagad esmu gatava mirt.»

Edija ar visu savu būtni apliecina dzīvi, zemes, miesas dzīvi pretstatā tai dzīvei, kurā vārdi aizstāj rīcību, kura ir nereāla. Šai ziņā ļoti nozīmīgi ir Edijas monologa pēdējie vārdi: «Reiz es sarunājos ar Koru. Viņa aizlūdza par mani, jo bija pārliecināta, ka es nesaredzu grēka, viņa gribēja, lai es mestos ceļos un arī lūgtu dievu, tāpēc ka cilvēkiem, kam grēks ir saistīts ar vārdiem, viņiem arī glābiņš ir vārdi.»

Tur slēpjas romāna «Kad es gulēju uz nāves gultas» jēga, to var uzskatīt par pārejas posmu uz vēlākiem, vairāk nobriedušiem darbiem, kuros rakstnieks risinās un pētīs sarežģītākas morālās un sociālās problēmas.

Romāns tika pabeigts 1929. gada 11. decembrī, pārrakstīts un nosūtīts Helam Smitam.

Tagad Folkners nolēma, ka nopietni ķersies pie stāstiem, it īpaši mēģinās pārdot tos žurnāliem. Viņš sagra-fēja lielu papīra loksni, uzrakstīja žurnālu nosaukumus, bet vertikāli stāstu nosaukumus un atzīmēja, uz kurieni un kad nosūtīts stāsts. Tomēr līdz šim viņam nebija izdevies neviena stāsta nosaukumam apvilkt aplīti par zīmi, ka tas pieņemts un publicēts.

Starp stāstiem, ko viņš tajā laikā aizsūtīja žurnālu redakcijām, ir vērts atzīmēt «Dūmus». Tajā pirmoreiz parādās varonis, kas vēlāk ieņem diezgan redzamu vietu starp Folknera nākamo romānu varoņiem — apgabala prokurors Gevins Stīvenss.

Cita Ievērības cienīga stāsta iezīme ir tā žanrs, ko Folkners vēlāk plaši izmanto kā radošu paņēmienu, — detektīvs sižets kā pamats cilvēku rīcības un motīvu psiholoģiskai atklāsmei. Stāstā «Dūmi» prokurors Gevins Stīvenss ar viltību piespiež slepkavu pašam sevi atmaskot.

Īpašu uzmanību pelna stāsts, kam galu galā dots nosaukums «Ķirzakas Džemšida pagalmā», pie kura tajā laikā strādāja Folkners. Stāsts ievērojams vispirms ar to, ka tur rakstnieks atgriezies pie Flema Snoupsa tēmas, kuru viņš sācis izstrādāt nepabeigtajā romānā «Tēvs Ābrams» un kura ar laiku izvērsīsies pazīstamajā triloģijā par Snoupsiem.

Šajā stāstā Folkners vēstī par to, kā Flems Snoupss, dabūjis no sava sievastēva Biila Varnera kā pūra tiesu Vecā Francūža sētu, kura, kā visi domā, neko nav vērts; izmanīgi pārdod to par labu naudu, izmantojot senas leģendas par tur apraktiem dārgumiem un lietojot vecu triku — ierokot zemes gabalā dažus maisiņus ar monētām. Viens no šā darījuma upuriem ir klejojošs šujmašīnu tirgotājs ciemata filozofs un skeptiķis Surets, kurš vēlāk maina vārdu un kā Retlifs kļūst par vienu no galvenajiem Snoupsu triloģijas varoņiem.

Līdzās rūpēm literatūrā bija rūpes par dzīvi. Nevarēja taču mūžīgi mitināties īrētos dzīvokļos. Folkneram, kurš tomēr sirds dziļumos vēlējās būt sava vecvectēva cienīgs, tas bija ļoti pretīgi. Viņš ilgojās nopirkt sev māju un tā kaut daļēji līdzināties saviem senčiem.

Palīdzēja gadījums. Oksfordas nomalē jau kopš pagājušā gadsimta vidus stāvēja savrupmāja, ko bija uzcēlis pulkvedis Šegogs vecajā «koloniju» stilā ar portiku un citām obligātajām tālaika pazīmēm. Šajā savrupmājā jau sen neviens nedzīvoja, un tā sāka brukt. Savrupmājas īpašnieki negribēja šo pilsētas ievērojamo ēku pārdot necienīgās rokās. Viens no pircējiem, piemēram, sacīja, ka pārvērtīšot māju par fermu mūļu audzēšanai.

Viljams Folkners, nabadzīgs cilvēks, taču cienījamas ģimenes pēctecis, savrupmājas īpašniekiem šķita pilnīgi piemērots pircējs, un tie piedāvāja viņam māju ar sevišķi atvieglotiem noteikumiem •— ilgu izmaksas termiņu. Kārdinājums bija pārmēru liels, un 1930. gada aprīlī Folkners kļuva par savrupmājas īpašnieku. Mājā nebija ne elektrības, ne kanalizācijas, vajadzēja likt jaunu jumtu, mainīt satrūdējušos baļķus mājas pamatos, līmēt jaunas tapetes un darīt vēl daudz ko citu.

Dzīve bija spiedusi Folkneru strādāt dažādās profesijās, un jāsaka ■— viņš bija meistars visās jomās. Un viņš nolēma visus savrupmājas Rouenoukas remontdarbus izdarīt pats. Ar to viņš tad arī nodarbojās visu 1930. gada pavasari un vasaras sākumu. Reizēm viņam vajadzēja pieaicināt palīgus, Viens no tādiem bija Rastijs Patersons. Viņi strādāja apbrīnojami draudzīgi. Pēc tam uz brīdi pārtrauca darbu, apsēdās zem zīdkoka, izdzēra pudeli mājas alus, tad Rastijs attaisīja līdzpaņemto paštecinātā viskija pudeli. Kad tā bija iztukšota, Folkners atnesa no mājas vēl vienu. Vēlāk Rastijs atzinās draugam, ka negribējis ņemt no Folknera naudu par to laiku, kad viņi mainīja baļķus mājas pamatos, — «tā bija tīrā izprieca, nemaz nelīdzinājās darbam».

Beidzot jūnijā Folkneru ģimene pārcēlās uz māju, kas bija kaut cik iekārtota dzīvošanai. Interesanti, ka bijušie Folkneru vergi, kas vairākas paaudzes ilgi bija kalpojuši šajā ģimenē, uzskatīja, ka, iegūdams savrupmāju, Viljams Folkners it kā uzņēmies ģimenes galvas — sava vecvectēva un vectēva tradīciju turpinātāja lomu. Un gluži dabiski iznāca tā, ka vecais nēģeris Neds Barnets, kas bija kalpojis Jaunajam pulkvedim un vēl līdz šim laikam valkāja tā uzvalkus, uzņēmās vadīt jaunā pāra saimniecību, kļuva pie viņiem gan par mājzini, gan sētnieku un vēlāk pārzināja arī zirgu stalli. Uz Rouenouku pārcēlās arī memmīte Kaili ja, kas uzņēmās rūpes par bērniem.

Jaunās mājas bibliotēkā Folkners iekārtoja darba kabinetu un tagad rakstīja tur. Pirmais Rouenoukā uzrakstītais darbs ir stāsts «Sarkanās lapas», kurā Folkners pievēršas turienes seno saimnieku — čikeso indiāņu cilts dzīvei. Viņš aizsūtīja stāstu žurnālam «Saturday Evening Post», un redakcija nopirka manuskriptu par 750 dolāriem. Tas deva Rouenoukas saimniekam iespēju ievilkt mājā elektrību. Pēc kāda laika tas pats žurnāls nopirka otru stāstu — «Ķirzakas Džemšida pagalmā» par tādu pašu summu.

So panākumu spārnots, Folkners intensīvi turpināja rakstīšanu. Starp tajā laikā uzrakstītajiem stāsts «Bija karaliene» ir interesants tādā ziņā, ka risina līdz beigām kādu «Sartorisā» nepabeigtu sižeta līniju un tai pašā laikā piešķir pēdējo toni Narcisas Benbovas-Sartorisas raksturam, kas jau bija tik nepievilcīgā gaismā parādīts «Svētnīcā».

Stāstā ir runa par anonīmajām mīlestības vēstulēm, kuras romānā «Sartoriss» Narcisai raksta Sartorisu bankas darbinieks Bairons Snoupss un kuras viņš pats arī nozog viņai, iekams aizlaižas no Džefersonas ar bankā nolaupīto naudu. Tagad, daudzus gadus vēlāk, pilsētā ierodas Federālā izmeklēšanas biroja aģents, kurš savā laikā vadījis izmeklēšanu Bairona Snoupsa lietā un dabūjis no viņa šis vēstules, un sāk šantažēt Narcišu. Un šī respektablā dāma, kas «Svētnīcā» uzstājas kā morālo pamatu naniesojums, atdodas šantāžistam, lai atdabūtu vēstules. Vēl vairāk, viņa mierīgi stāsta par to krustmātei Dženi-jai, kura nespēj pārciest tādu krišanu un nomirst.

6. oktobrī iznāca romāns «Kad es gulēju uz nāves gultas» 2522 eksemplāru metienā. Atsauksmes par šo Folk-nera jauno grāmatu parādījās tūlīt. Tās bija visdažādākās. Ņujorkas «Heiald Tiibune» recenzents, piemēram, apgalvoja, ka romāns izraisot trauksmes sajūtu un, kaut arī tas neesot tik smags kā «Troksnis un niknums», tomēr «bezprāta nojausma savilkušies pār lasītāju kā asiņaina migla». Dienvidos kritiķi uzņēma romānu labvēlīgāk. Džūlija Beikere Jaunorleānas «.Times-Picayune» rakstīja, ka romāns, protams, «liekot justies neērti klīrīgiem lasītājiem», taču sagādājot prieku tiem, kas «augstu vērtē labā literatūrā attēlotu dzīvi un neuzskata, ka jādiktē rakstniekam, kādas dzīves puses tam jāattēlo».

Tajā rudenī Folkners uzrakstīja stāstu «Suns» — par to, kā nabadzīgs fermeris Kotons nogalina bagātnieku Fījūstonu, kas viņu aizvainojis. Šis stāsts interesants tādā ziņā, ka, stipri pārstrādāts, vēlāk parādās triloģijā par Snoupsiem un, salīdzinot šos divus viena un tā paša sižeta variantus, redzams, kā ar laiku mainījusies Folk-nera pieeja kādai dzīves parādībai. Toreiz, 1930. gadā, Folkneru šajā sižetā interesēja galvenokārt notikums — drūms stāsts par to, kā slepkava paslēpj līķi koka dobumā, kā nogalinātā suns naktīs gaudo, kā slepkava pūlas izvilkt no koka dobuma līķi, lai apbedītu to, suns viņu traucē un galu galā viņu tā darbojoties notver.

Novembra vidū Folkners negaidīti saņēma pa pastu sūtījumu no Keipa un Smita izdevniecības. Sev par izbrīnu, viņš tajā atrada romāna «Svētnīca» slejas. Kā vēlāk noskaidrojās, izdevniecības finansiālais stāvoklis kļuvis kritisks un Smits nolēmis riskēt un izdot Folknera romānu, rēķinādamies ar to, ka grāmatai būs skandalozi panākumi un tā dos labu peļņu.

Kad Folkners pārlasīja romānu, ko jau bija paspējis izmest no galvas, viņu pārņēma šausmas. «Tas bija tik slikti uzrakstīts,» viņš vēlāk stāstīja, «kaut kas pilnīgi bezvērtīgs. Impulss, kas pamudināja mani rakstīt šo grāmatu, bija skaidri redzams, to varēja just ikvienā vārdā. Un tad es sacīju pats sev, ka nevaru to pieļaut.» Viņš tūdaļ rakstīja Smitam, ierosinot atteikties no šā romāna izdošanas. Taču Smits atbildēja, ka viņš jau ielicis naudu šajā grāmatā un nevar kaisīt to vējā. «Bet to nedrīkst iespiest tādā veidā,» Folkners uzstāja, «tā ir slikta grāmata.» Un tai pašā laikā doma, ka «Svētnīca» var ienest viņam daudz naudas, bija vilinoša. «Varbūt to pirks,» viņš domāja, kā pats atzinās, «varbūt kādi desmit tūkstoši nopirks šo grāmatu.» Un viņš piekrita romāna publicēšanai ar noteikumu, ka viņš to pārrakstīs.

«Es saplēsu slejas un no jauna pārrakstīju grāmatu,» viņš vēlāk atcerējās. Maksu par jauno salikumu Hels Smits un Folkners sadalīja savā starpā uz pusēm — Folk-nera daļa iznāca 270 dolāru, kuru viņam, protams, nebija, taču viņš bija ar mieru maksāt «par tiesībām pārrakstīt grāmatu, lai no tās nebūtu jākaunas līdzās «Troksnim un niknumam» un «Kad es gulēju uz nāves gultas»»,

Jaunā — 1931. gada priekšvakarā Folkners sēdās pie rakstāmgalda, lai rezumētu aizvadītajā gadā paveikto. Nu, kaut kas jau bija izdarīts. Viņam beidzot bija izdevies sadragāt neizpratnes mūri lielajos žurnālos un aizritējušajā gadā publicēt četrus stāstus. Pēdējā pusgadā viņš bija saņēmis 1700 dolāru honorāra. Taču Folkners paredzēja, ka viņa izdevumi nenovēršami palielināsies. Vēl jo vairāk tāpēc, ka viņi ar Estellu gaidīja bērnu.

Meitenīte, ko par godu krustmātei Alabamai nosauca par Alabamu, piedzima 1931. gada 11. janvārī. Dzemdības bija priekšlaicīgas, un pēc deviņām dienām meitenīte nomira. Kā atceras tuvinieki, Folkners gluži vai pārakmeņojās aiz bēdām. Viņš vienmēr bija ļoti mīlējis bērnus un ļoti vēlējies pats savējo. Jau tā būdams noslēgts cilvēks, viņš tagad pilnīgi nogremdējās sevī.

Tomēr dzīve turpinājās, un vajadzēja dzīvot, vajadzēja strādāt.

Janvārī žurnālā «Scribner's Magazine» tika publicēts stāsts «Sausais septembris». Folkners jau sen strādāja pie šī sižeta, vairākkārt bija stāstu pārrakstījis, sūtījis dažādiem žurnāliem, bet tie vienmēr bija atteikušies to publicēt, kā redzams, baidīdamies pieskarties tādai asai tēmai kā nēģera nolinčošana, kurš turēts aizdomās par

baltās sievietes apvainošanu. Un tagad beidzot stāsts bija iespiests.

Pēc tam izdevās pārdot tam pašam žurnālam stāstu, pie kura Folkners pēdējo gadu laikā bija atgriezies vairākkārt, to atkal un atkal pārrakstīdams. Tas bija stāsts no cikla par Flemu Snoupsu, humoristisks, bet arī briesmīgs vēstījums par to, kā Flems ar kāda kovboja palīdzību atdzen uz Francūža līci savvaļas zirgu baru un noorganizē izsoli, bet, kad zirgi pārdoti, tad noskaidrojas, ka neviens no jaunajiem īpašniekiem nespēj noķert šos neiebrauktos zirdziņus un tie izklīst pa apgabalu. Stāstā bija ļoti precīzi fermeru psiholoģiskie raksturojumi — sākumā stāsta nosaukums arī Īrija «Zemkopji». Vēlāk to nosauca — «Lāsumainie zirgi». Bet apmēram desmit gadus vēlāk šis stāsts pārstrādātā variantā ievīts romānā «Ciemats».

9. februārī iznāca romāns «Svētnīca». Un šoreiz Folk-nera cerības un aprēķini attaisnojās. Romāns uzreiz guva skandalozus panākumus. Pirmajā mēnesī tika pārdoti 3519 eksemplāri — trīsreiz vairāk nekā «Troksnis un niknums» un «Kad es gulēju uz nāves gultas» abi kopā kopš to iznākšanas. 1. aprīlī pārdoto eksemplāru skaits sasniedza 6457.

Romāns izraisīja daudz atsauksmju presē. Šoreiz Folkners atšķirībā no savas parastās rīcības — nelasīt un ignorēt recenzijas — nebija tik vienaldzīgs. Reiz viņš jautāja sievai: «Ko tu domā par šīm recenzijām?» Estella savā laikā pati bija sašutusi par romānu, bet atsauksmes viņu pārsteidza. «Viņi neko nav sapratuši,» viņa sacīja vīram. «Liekas, viņi nemaz nav lasījuši šo grāmatu.»

Oksfordā reakcija uz «Svētnīcu» izvērtās par skandālu pilsētas mērogā. Viljama draugs Maks Rīds, kuram piederēja vietējais universālveikals, kur pārdeva visu, arī grāmatas, bija pasūtījis nedaudz eksemplāru, taču tie, kas uzdrīkstējās pirkt grāmatu, lūdza ietīt to papīrā, lai kaimiņi neredzētu. Folknera tēvs, reiz ieraudzījis šo grāmatu kādai universitātes studentei, mēģināja izraut to viņai no rokām, atkārtodams: «Tā ir nepiemērota lasāmviela tik jaukai meitenei!» Viņš pat pūlējās panākt, lai grāmatas pārdošanu aizliegtu kaut vai viņu pilsētā. Tomēr Viljama māte Mis Moda šoreiz nostājās dēla pusē. Viņa stingri noteica vīram: «Liec viņu mierā. Viņš raksta to, kas jāraksta.»

«Svētnīcas» panākumu spārnots, Folkners atgriezās pia

idejas, ko pirms četriem gadiem bija izteicis vēstulē Heresam Livraitam: «Izdot stāstu krājumu par maniem līdzpilsoņiem.» Tagad viņš sāka sastādīt tādu krājumu. Viņš ierosināja nosaukt to «Roze Emīlijai un citi stāsti». Stāstu par Joknepatofas apgabalu krājumam nepietika, tāpēc pirmajai daļai vajadzēja sastāvēt no stāstiem par pirmo pasaules karu, otrajā daļā — spēcīgākajā — paredzēti seši stāsti par Joknepatofas apgabalu, un trešajā daļā viņš lika savus agrīnos, pēc Eiropas ceļojuma materiāliem uzrakstītos stāstus.

Var sacīt, ka ar to bija noslēdzies zināms posms viņa rakstnieka biogrāfijā. Varēja apkopot pirmos labvēlīgos rezultātus — beidzot viņš bija iekarojis zināmu popularitāti. Sestais no viņa publicētajiem romāniem bija piesaistījis lasītāju interesi un ienesis kaut cik naudas tā autoram, turklāt viņam bija izdevies ar saviem stāstiem iekļūt visā zemē populāro žurnālu lappusēs.

Taču Folkners piederēja pie tās rakstnieku kategorijas, kuri nekad nav apmierināti ar savu darbu, ar tā rezultātiem. «Es uzskatu,» viņš izteicās, «ka ikviens rakstnieks raksta patiesību, bet ir tikai viena patiesība, un katrs rakstnieks, ja tas ir pelnījis šo nosaukumu, vienmēr ir nemierā ar savu darbu, tāpēc ka tas nav tik saviļņojošs, kā viņam gribētos, tāpēc viņš mēģina no jauna. Patiesība ir tā pati, tikai tā izpaužas dažādos sižetos, parādās dažādi cilvēki, dažādi raksturi, dažādas situācijas, un tās pakļauj sev stilu. Rakstnieks visu laiku cenšas izteikt šo patiesību cik iespējams godīgi, lai gadījumā, ja rīt viņš mirtu, viņš tomēr būtu paspējis to izteikt.»

Viņam prātā jau brieda jaunas ieceres.

е

DUSMU UN LĪDZCIETĪBAS ROMĀNS

1931. gada augustā Folkners sāka rakstīt jaunu ro-mānu. Viņš pats vēl īsti nespēja iztēloties, kāds būs šis romāns. Nosauca to par «Tumšo namu», tomēr šis nosaukums viņu neapmierināja un viņš zināja, ka ar laiku radīsies cits, precizāks.

Viņam jau bija izveidojusies dienaskārtība, kuru viņš pēc tam ievēroja visu mūžu. Cēlās agri un līdz pusdienlaikam strādāja. Pēc pusdienām darīja dažādus mājas darbus. Visvairāk viņam patika tas brīdis, kad viņi ar Estellu sēdēja verandā un iedzēra pirms pusdienām pa glāzītei kaut kā stiprāka. Un kādā no šīm augusta dienām Estella, skatīdamās dārzā, starp citu, sacīja: «Bili, vai tu nekad neesi ievērojis, ka gaisma augustā ir pavisam citāda nekā visos pārējos gada laikos?» Vīrs piecēlās, nomurmināja: «Re, kur tas ir!» — un aizgāja uz savu kabinetu. Pēc īsa brīža viņš atgriezās, un atkal viņi sēdēja, iedzerdami pa malciņam un tīksminādamies par dārza sulīgajām krāsām. Estella, jau pietiekami labi pazīdama vīru, neko viņam nejautāja. Bet viņš augšā kabinetā bija nosvītrojis nosaukumu «Tumšais nams» un uzrakstījis tā vietā jaunu ■— «Gaisma augustā».

Daudzus gadus vēlāk, kad Virdžīnijas universitātes studenti jautāja Folkneram, kā radies nosaukums «Gaisma augustā», viņš atbildēja: «Augustā Misisipi ir dažas dienas tā ap mēneša vidu, kad jaušams rudens, kļūst auksts, parādās kaut kāda neparasta gaisma, kas it kā nākusi pie mums nevis šodien, bet no tāliem klasiskiem laikiem. Tajā redzami fauni, satīri, dievi •— no senās Grieķijas, no Olimpa. Tas ilgst dienu vai divas, pēc tam pazūd, taču ikreiz augustā manā apkārtnē tas notiek, un tā ir cēlies nosaukums, tas man patīk, jo atgādina man šo laiku, šo mirdzumu, kas ir daudz senāks nekā kristīgā civilizācija.»

Šī augusta gaisma kā pagānisma simbols Folkneram Iztēlē, sākot rakstīt jauno romānu, saistījās ar jaunas sievietes tēlu, kurai lemts kļūt par šā romāna varoni. Stāstot par to, kā viņš rakstījis «Gaismu augustā», Folk-ners sacīja: «Tas sākās ar Lēnu Grovu, jaunas sievietes tēlu: viņai nekā nav, viņa ir stāvoklī un cieši apņēmusies sameklēt savu iemīļoto. Šī ideja radās no manas godbijības pret sievietēm, pret sieviešu drosmi un izturību. Es rakstīju par to, arvien vairāk iedziļinoties, bet galvenokārt tas ir Lēnas Grovas dzīvesstāsts.»

Runājot par «mirdzumu, kas ir daudz senāks nekā kristīgā civilizācija», Folkners turpināja: «Varbūt tas saistīts ar Lēnu Grovu, kurā ir kaut kas no pagānisma — visa uztvere, vēlēšanās, lai viņai būtu bērns, no kura viņa nemaz nekaunas — nav svarīgi, vai viņam ir tēvs vai nav —, viņa tikai seko tajā laikā pieņemtajiem likumiem, kad pūlas sameklēt bērna tēvu, un viņa to atrod. Bet viņai pašai ne sevišķi vajadzīgs, lai bērnam būtu tēvs, ne vairāk kā sievietēm, kas dzemdēja bērnus no Jupitera, bija vajadzīga māja vai tēvs bērnam.. Pietika ar to, ka bija bērns. Un tas ir viss, ko nozīmē šis nosaukums — gluži vienkārši atblāzma no gaismas, kas ir daudz senāka nekā mūsējā.»

Folkners ķērās pie romāna «Gaismas augustā» radošo spēku plaukumā. Vēlāk viņš sacīja, «rakstnieka dzīvē ir periods, kad viņš — nemeklēšu citu vārdu — nes augļus. Pēc tam asinis sāk pulsēt lēnāk, kauli kļūst trauslāki, muskuļi zaudē elastīgumu, turklāt viņam rodas citas intereses, bet, manuprāt, rakstnieka dzīvē vienreiz ir periods, kad viņš raksta ar pilnu sava talanta jaudu plus ātrums. Pēc tam ātrums mazinās, taču tas nenozīmē, ka vienlaicīgi katrā ziņā būtu jāvājinās talantam. Tomēr ir dzīvē periods, kad tas viss pilnībā sakrīt. Ātrums, jauda, talants — viss ir plaukumā. Rakstnieks, kā saka amerikāņi, «kvēlo».»

Tieši tādā «kvēlā» radošā noskaņojumā Folkners sāka rakstīt «Gaismu augustā». Viņa talants bija vairāk nobriedis, pasaules skatījums kļuvis plašāks un dziļāks. Formula, ko Folkners vēlāk skaidri izteica, bet ilgi pirms tam jau bija iecerējis un izlolojis: «Mani interesē galvenokārt cilvēki, cilvēks konfliktā pats ar sevi, ar citiem cilvēkiem., ar savu laiku un vietu, kur viņš dzīvo, ar savu apkārtni,» — ieguva jaunu, ietilpīgāku, tagad jau sociālu skanējumu. Folkneru jaunā aspektā saviļņo problēma — cilvēks un sabiedrība.

Daudzus gadus vēlāk Folkners izsaka šo domu šādiem vārdiem: «Cilvēks ir daudz svarīgāks nekā viņa apkārtne, nekā visi likumi un visa viņa nožēlojamā un niecīgā rīcība, nekā rase, nekā nācija, svarīgs ir tikai viens — cilvēks, un tam jātic, nekad to nevajag aizmirst.»

Var pieņemt, ka tieši laikā pirms romāna «Gaisma augustā» sarakstīšanas Folkners pārdomās par Cilvēku sevišķi asi sadūrās ar to, ka morāles problēmas tik cieši saistītas ar sociālajām problēmām, ka atšķetināt šos pavedienus cilvēka likteņa kamolā nav iespējams un, kā redzams, jāapraksta šis kamols visā samudžinājumā, sarežģītā, dažu labu reizi dīvainā daždažādu atšķirīgu, bet neatšķetināmu pavedienu savijumā. Ikviens cilvēks glabā savā apziņā neizdzēšamas pēdas no pagātnes, apkārtnes, audzināšanas, ko viņš saņēmis, pārliecības un aizspriedumiem, ko viņā iedibinājuši cilvēki, sabiedrība.

«Romāns pats izvēlas sev formu,» vairākkārt ir apgalvojis Folkners. Tā notika arī ar romānu «Gaisma augustā». Tajā skarto problēmu sarežģītība prasīja arī sarežģītu romāna kompozīciju — tur ir vairāki vēstījumi, gandrīz patstāvīgi sižeti, kas savā starpā saistīti, kā var likties, gandrīz gadījuma pēc, tikai tāpēc, ka autors tā vēlējies. Taču, izlasījis romānu līdz beigām, lasītājs jūt, ka tikai šo it kā neatkarīgo dzīvesstāstu līdzās pastāvēšana un savstarpējā iedarbība piešķir jēgu visam vēstījumam, atklāj un veido rakstnieka domu, idejas, kuras viņš gribējis izsacīt.

Pirmajā acu uzmetienā Folknera apgalvojumu, ka «tas galvenokārt ir Lēnas Grovas dzīves stāsts», atspēko pats romāns, kurā Lēnas Grovas dzīvesstāsts aizņem samērā maz vietas, īstenībā būdams tikai romāna ietvars. Taču Folkneram bija svarīgs nevis Lēnai atvēlēto lappušu skaits, bet tā dziļā doma, ko nes sevī viņas dzīvesstāsts, tā gaisma, ko viņa met uz citu šajā romānā sapulcēto cilvēku likteņiem.

Romāns patiešām sākas ar Lēnu Grovu. Vientuļa neprecēta sieviete devītajā grūtniecības mēnesī bez naudas, bez mantām dodas projām no Alabamas diezin kurp, meklēdama savu iemīļoto, kurš nozudis bez pēdām.

Ne šeit, ne tālāk visā romānā Folkners nekur neapraksta Lēnas Grovas ārieni. Taču, iepazīstinot ar viņu romāna sākumā, viņš raksturo Lēnu ar īsiem, tomēr ļoti ietilpīgiem vārdiem; «Bāli zilu, ne jau no ūdens un ziepēm izbalējušu lakatiņu galvā, viņa raugās mierīgi un laipni — jauna, piemīlīga, atklāta, vēlīga un vitāla.»

Jā, Lēna Grova patiešām ir vēlīga un atklāta. Viņa labprāt stāsta katram savu vienkāršo dzīvesstāstu — viņa satikusi puisi Lūkasu Bērču un iemīlējusi to. Viņš aizbraucis, solīdamies aicināt Lēnu, kad būšot kaut kur iekārtojies, bet nekāda ziņa no viņa nav pienākusi, kaut ari Lēna bez mazākās šaubīšanās tic, ka tā ir tikai sagadīšanās, pārpratums, ka puisis kaut kur gaida viņu, un, tā kā viņai tuvojas dzemdību laiks, viņa nolēmusi doties ceļā, cieši pārliecināta, ka atradīs sava nākamā bērna tēvu. Tādā mierīgā pārliecībā viņa atkārto: «Es domāju, ģimenei jābūt kopā, kad dzimst bērns. It īpaši pirmais. Es domāju, dievs tas kungs par to parūpēsies.» Viņas nemākslotā vienkāršība un vēlīgums neviļus izraisa cilvēkos simpātijas un vēlēšanos palīdzēt viņai, pat precētās sievietēs, kas parasti nav visai vēlīgi noskaņotas pret neprecētām meičām, kurām gaidāms bērns diezin no kā. Viņu ved savos ratos ceļa braucēji, pabaro, pūlas atcerēties, vai nav satikuši kaut kur jautru balamuti, vārdā Lūkass Bērēs. Galu galā kāds pasaka viņai, ka kokizstrā-dājumu fabrikā Džefersonā it kā strādājot cilvēks ar tādu uzvārdu.

Lēnas Grovas raksturojumā vajadzētu ar trekniem vai kursīva burtiem izdalīt vienu vārdu — vitāla. Tas ir galvenais Lēnā. Viņā viss ir dabīgs, viņa ir vitāls, skaidrs cilvēks, ko nenomāc audzināšanas, reliģisko aizspriedumu slogs. 5ā sloga trūkums ir zināmā mērā nosacīts, bet Folkners atrod attaisnojumu šai nosacītībai — Lēna ir bārene, dzīvojusi brāļa ģimenē, kur neviens ar viņu nav nodarbojies, kur viņas pienākums bijis tikai strādāt smagus saimniecības darbus.

Apvalkātās zilās drānās, ar milzīgu vēderu sestdienas pēcpusdienā Lēna Grova parādās netālu no Džefersonas kokizstrādājumu fabrikas noliktavas durvīs. Tur viņa sastop vienu vienīgu cilvēku, jo darba diena jau ir beigusies. Un tūlīt noskaidrojas, ka ļaudis, kas viņu sūtījuši uz šejieni, ir sajaukuši uzvārdus. Viņai vajadzīgs Bērēs, bet cilvēku, kas stāv viņas priekšā, sauc Bančs, Bairons

Pančs. Sagadīšanās, vienīgi sagadīšanās atvedusi šurp l.enu Grovu tieši tādā brīdī, kad šeit viens pats strādā bairons Bančs. Taču nenovēršamais notiek — Bairons bančs ierauga šo sievieti un saprot, ka viņam jāpalīdz tai.

Bančs vēl neaptver, ko viņam nesīs šī nejaušā sastapšanās. Bet īstenībā notiek tā: «Bairons iemīlas. Iemīlas par spīti visiem saviem stingri ieaudzinātajiem laucinieka principiem, kas prasīja, lai mīlestības objekts būtu fiziski neskarts.»

Baironu Banču, vienīgo no romāna varoņiem, Folkners atstājis bez biogrāfijas, bez pagātnes. Ir tikai paviršs norādījums, ka Bairons Bančs nodzīvojis savu mūžu — viņam ir ap trīsdesmit pieciem — bez kādiem notikumiem, kataklizmām. Viņš ir vienkāršs, parasts cilvēks, kas cenšas godīgi un klusi iet pa dzīvi, nedarot nevienam ļaunu. Viņš tic vispār zināmajai patiesībai, ka slinkas rokas rada grēciniekus. Tieši tāpēc viņš ir palicis darbā sestdienas pievakarē, kad visi pārējie jau aizgājuši atpūsties. Viņu neinteresē virsstundu peļņa, viņš uzskata, ka viņam jāstrādā. Pēc darba viņš atgriežas mēbelētajās istabās, nomazgājas, paēd vakariņas, apseglo savu mūli un dodas trīsdesmit jūdzes ārpus pilsētas uz ciematu, kur vada baznīcas kori, •— šis darbs ilgst visu svētdienu. Ap pusnakti viņš atkal apseglo mūli un jāj atpakaļ uz Džefersonu «vienmērīgos, visu nakti nemainīgos riksīšos». Bet pirmdienas rītā kokzāģētava jau atkal gaida viņa darbu. Ar tādu nevainīgu paņēmienu Bairons Bančs glābjas no dzīves. Viņš nebēg no dzīves, nevairās no tās, viņš ne pēc kā netiecas, viņš līdzīgi gliemezim ir atradis savu patvērumu, savu dvēseles mieru un ir pārliecināts, ka tā arī nodzīvos visu savu mūžu.

Un tad pēkšņi ierodas šī sieviete un izposta Bairona Banča mieru. Jo viņš tūlīt nojauš, ka bērna tēvs, kuru viņa meklē pārliecībā, ka atradīs, nav neviens cits kā vējgrābslis, nekur nederīgais puisis, kas agrāk šeit kokzāģētavā strādājis un uzdevies par Džo Braunu. Bet aiz meža ceļas debesīs augsts dūmu stabs — Bairons Bančs zina, kas tur notiek, — tur deg Džoannas Bērdenas vecā māja, un Baironam Bančam mostas aizdomas, kas ir iejaukts šajā tumšajā un briesmīgajā nodarījumā.

Bairons atceras, ka pirms trim gadiem kokzāģētavā, kur viņš strādā, ieradies dīvains cilvēks. «Viņš nebija līdzīgs klaidonim klaidoņa skrandās, taču izskatījās kā īsts bezpajumtnieks, it kā viņam nebūtu ne savas pilsētas, ne pilsētiņas, ne ielas, ne akmens, ne zemes gabaliņa. Un šo apziņu viņš nesa kā karogu ar neatkarīgu, nežēlīgu, gandrīz vai lepnu izteiksmi.» Šis cilvēks ar savādu vārdu — Džo Krismess ■— atnāca uz kokzāģētavu, klusēdams nostrādāja savas stundas un tāpat klusēdams aizgāja, ne ar vienu nesarunādamies, noslēdzies savā drūmajā niknumā. Neviens no strādniekiem ilgu laiku pat nezināja, kur viņš dzīvo, tikai vēlāk kāds bija uzodis, ka viņš mitinās būdā uz Džoannas Bērdenas zemes.

Tā pirmoreiz romānā tiek pieminēts Džoannas Bērdenas vārds, kaut arī viņa pati pagaidām romāna darbībā neiesaistās. Foikners te raksta par viņu ārkārtīgi īsi, taču kodolīgi, pamatīgi raksturo vienu no romāna interesantākajiem tēliem: «Viņa dzīvo viena lielā mājā — sieviete vidējos gados. Dzīvo tur kopš dzimšanas, tomēr vēl arvien ir ienācēja, svešiniece: viņas vecāki atbraukuši no Ziemeļiem rekonstrukcijas laikā. Ziemeļniece, nēģeru labvēle — vēl līdz šim laikam pilsētā klīst baumas par viņas dīvainajām attieksmēm pret nēģeriem, gan šīs pilsētas, gan ienācējiem no citurienes, kaut ari pagājuši jau sešdesmit gadi kopš tā laika, kad viņas vectēvu un brāli nogalinājuši uz laukuma bijušie vergturi strīdā par nēģeru piedalīšanos štatu vēlēšanās. Tomēr arī tagad kaut kas māc viņu un māju — kaut kas tumšs, svešs, draudīgs, lai gan viņa ir tikai sieviete, tikai atvase no tiem, kurus pilsētas senčiem bija iemesls (vismaz domāja, ka ir) bīties un nīst. Te nu tas ir: gan vienu, gan otru atvases un to saistības ar naidnieku ēnām — sen izlietu asiņu rēgs, šausmas, niknums, bailes.»

Vērīgs lasītājs, protams, jau būs pamanījis šajā īsajā raksturojumā ķēdes locekli, kas saista Džoannu Bērdenu ar Džefersonas vēsturi, ar pilsoņu karu un tam sekojošo rekonstrukciju — jo pulkvedis Šartoriss bija tas, kas nošāva viņas vectēvu un brāli, kuri pūlējās panākt nēģeriem tiesības piedalīties vēlēšanās; šī epizode pazibēja jau romānā «Šartoriss».

Tātad bija zināms, ka Džo Krismess dzīvo būdā netālu no Džoannas Bērdenas vecās mājas. Viens otrs arī zināja, ka no Džo Krismesa var paslepus nopirkt pudeli pašteci-nāta viskija, bet, kas zināja, tie klusēja.

Tad pirms pusgada kokzāģētavā bija ieradies šis jaunais puisis, kas uzdevās par Džo Braunu, slaists un pļāpa, un Bairons Bančs bija dzirdējis, ka viņš apmeties pie Krismesa tā būdā. Tagad kļūst jau diezgan plaši zināms, ka no Džo Brauna var nopirkt paštecināto viskiju uz vietas, tieši škērsielinā, kur viņš ar pudeli azotē gaida pircējus. Pilsētas iedzīvotāji ievēroja arī to, ka Krismesam un Braunam uzradies automobilis, kurā viņi braukāja pa ielām. Pēc tam Krismess pamet darbu kokzāģētavā, un pēc kāda laika viņam seko ari Džo Brauns.

Un tagad šī sieviete, atkūlusies šurp no Alabamas, sēž līdzās Baironam Bančam, un viņš saprot — jāslēpj no viņas savas aizdomas, ka viras iemīļotais neglābjami iejaukts noziegumā, kas pastrādāts Džoannas Bērdenas mājā. Bairons aizved Lēnu uz pilsētu un atstāj savā istabā, visādi pūlēdamies, lai viņa neizdzirdētu neko no tām runām, ar kurām pilna pilsēta.

Bet svētdienas vakarā Bairons dodas pie cilvēka — vienīgā, ar kuru no sirds ir izrunājies šajā pilsētā, ierazdamies pie vira naktīs, — bijušā mācītāja Haitauera.

Tā romānā parādās vēl viens tēls, kura dzīvesstāsts aizņem romānā ievērojamu vietu.

Bairons ir dzirdējis stāstām, ka pirms daudziem gadiem šis tolaik vēl jaunais garīdznieks, tikko beidzis semināru, atbraucis uz šejieni kopā ar sievu, kā viņš nopūlējies, lai dabūtu vietu tieši Džefersonā, izmantodams visas pazīšanās, cik savāds viņš licies draudzes locekļiem. «Baironam stāstīja, ka arī pusgadu vēlāk jaunais garīdznieks vēl arvien bijis satraukts un tikai stāstījis un stāstījis par pilsoņu karu, par nogalināto vectēvu kavalēristu un par Džefersonā degušajām ģenerāļa Granta noliktavām — kamēr radās tīrais juceklis. Baironam stāstīja, ka tāpat viņš runājis arī no kanceles; tāpat kancelē aizrāvies, pārvērzdams reliģiju neizprotamos murgos ... It kā pat kancelē viņš nespētu atšķirt reliģiju no auļojošas kavalērijas un nelaiķa vectēva, kas nošauts auļojumā. Un arī pats savā dzīvē, savās mājās droši vien tāpat nespēja atšķirt. . . Pilsētā runāja — ja Haitauers bijis patstāvīgs cilvēks — cilvēks, kādam jābūt garīdzniekam, nevis tāds, kas dzimis trīsdesmit gadu vēlāk par to vienīgo dienu, kurā viņš it kā dzīvoja visu mūžu — dienu, kad viņa vectēvu nošāva auļojumā, — ar sievu arī nekas nebūtu noticis.»

Bairons zina, kas vēlāk noticis ar Haitauera sievu — kā viņa sākusi braukāt projām no pilsētas un redzēta

Memfisā ar kādu vīrieti, kā reiz viņai uznākusi histērija baznīcā, kad vīrs teicis sprediķi — viņa spiegusi un nolādējusi, tikai nebijis saprotams ko — dievu vai vīru. Galu galā viņa vai nu pati izlēkusi, vai izgrūsta pa logu no kādas lētas viesnīcas Memfisā, kur bijusi kopā ar kaut kādu vīrieti.

Uz pilsētu atsteigušies reportieri gaidīja Haitaueru pie baznīcas, kur viņš sacīja sprediķi tukšai telpai, — draudzes locekļi bija piecēlušies un aizgājuši, viņam parādoties, — un viens no tiem viņu nofotografēja — «viņš slēpa seju no tā, kas stāvēja priekšā, bet uzņēmums, kas parādījās nakamajā dienā, bija izdarīts no sāniem: garīdznieks iedams aizsedza seju ar grāmatu. Bet mute aiz grāmatas bija savilkta gluži kā smaidā. Lūpas cieši sakniebtas, un seja atgādināja sātana seju senās gravīrās.»

Pēc tam Haitaueru padzina no baznīcas, mēģināja padzīt no pilsētas — viņu biedēja kukluksklanieši, kādā rītā viņu atrada mežā piesietu pie koka un nežēlīgi piekautu. Toreiz viņš atteicās sūdzēt tiesā un nosaukt tos, kas viņu spīdzinājuši, tomēr no pilsētas projām nebrauca. Galu galā pilsēta samierinājās ar viņa uzturēšanos šeit — bijušais mācītājs dzīvoja viens, noslēdzies savā garīgajā izolācijā, atrāvies no cilvēkiem, no viņu «trokšņainās, rupjās pasaules». Vienīgais cilvēks, ar kuru Haitauers saglabāja cilvēciskas attiecības, bija Bairons Bančs, kurš nāca pie viņa naktīs parunāties. īstenībā tā bija vienīgā Haitaueram vēl palikusī saite ar pasauli.

Un, kad svētdienas vakarā Bairons Bančs, kuram tajā laikā vajadzētu būt trīsdesmit jūdzes no Džefersonas, parādās Haitauera mājiņā, bijušais mācītājs saprot, ka dzīve mēģina ielauzties viņa cietoksnī. Bairons Bančs stomīdamies juceklīgi stāsta viņam gan par Lēnu Grovu, gan par ugunsgrēku, kas iznīcinājis Džoannas Bērdenas māju, gan par to, ka viņa atrasta mājās nodurta.

Haitauers saprot to, ko vēl nesaprot Bairons Bančs, — ka Bairons ir iemīlējies, ka viņš pats iepinas un pūlas iepīt arī Haitaueru šajā jezgā. Haitauers pretojas, lūdz Baironu bēgt, braukt projām, glābties no šās sievietes.

Tikmēr stāsts ir atgriezies pie vakara pirms Džoannas Bērdenas noslepkavošanas, pie romāna galvenā varoņa — Džo Krismesa, kurš apjucis klīst pa pilsētas apkārtni, pa ielām, atkārtodams savā nodabā: «Kaut kas ar mani notiks. Kaut ko es izdarīšu.» Un šeit, viņam bez mērķa mētājoties pa pilsētu, notiek epizode, kurai ir simboliska jēga un kura apgaismo Džo Krismesa'traģēdiju, ko rakstnieks atklās vēlāk, kad pakāpeniski, slāni pa slānim noņems segumu Džo Krismesa pagātnei, tam sarežģītajam ceļam, kas novedis viņu līdz traģiskām beigām.

«Iela pavisam nemanāmi nogriezās, un viņš nepaspēja ne apskatīties, kad jau atradās Frldmentaunā un viņu apņēma vasaras smarža un nēģeru balsis. Likās, tās viņu ietvēra kā gredzenā — šīs bezmiesīgās balsis — un čukstēja, smējās, runāja svešā valodā. It kā no pamestas, melnas bedres dziļumiem viņš skatīja visapkārt būdiņu apveidus, neskaidrus, petrolejas lampu apgaismotus, un no šā apgaismojuma ielu laternas it kā kļuva retākas, it kā melno elpa būtu sabiezējusi kaut kādā blīvā elpojamā vielā . . .

Tagad viņš stāvēja nekustēdamies, smagi elpodams, nikni raudzīdamies apkārt. . . Viņš pieskrēja, zobus zibinādams, pie nākamās laternas, un gaiss, ietriekdamies mutē, dzesināja sausās lūpas un zobus. Zem laternas no melnas iedobes atgāja un aizstiepās augšup uz paralēlo ielu šaura, bedraina šķērsieliņa. Skriešus Krismess iegriezās tajā un ar neganti pukstošu sirdi metās pa stāvo nogāzi uz augšējo ielu. Tur viņš apstājās, aizelsies, laizdams acis visapkārt, un viņa sirds vēl arvien dauzījās, it kā viņš nekādi nespētu vai negribētu ticēt, ka gaiss visapkārt ir auksts, ass balto gaiss.

Tad viņš nomierinājās. Nēģeru smaka, nēģeru balsis bija palikušas aizmugurē, lejā . . . Viņš atkal gāja lēni, projām no laukuma, atkal starp balto mājām. Ari šeit verandās sēdēja cilvēki — un arī zālājos, krēslos, bet te viņš varēja iet mierīgi. Laiku pa laikam viņš tos redzēja: galvu siluetus, neskaidru augumu apģērbā, apgaismotā verandā sēdēja četri pie kāršu galdiņa — saspringtas baltas sejas asi iezīmējās tuvajā lampas gaismā, kailas sieviešu rokas balsnīja virs niecīgajām kārtīm. «Tas ir viss, ko es gribēju,» viņš domāja. «Liekas, nav nemaz tik daudz.»»

Tā visu mūžu mētājas Džo Krismesņ starp melnādaino pasauli un balto cilvēku pasauli, nezinādams, pie kuras no šīm abām pasaulēm viņš pieder.

Atmiņas aiznes Džo Krismesu bērnības dienās, ko viņš pavadījis patversmē, kur pamests naktī pirms ziemsvētkiem, tāpēc arī viņam dots uzvārds Krismess. Kad viņam ir pieci gadi, viņš reiz ielavās diētas māsas istabā, lai panašķētu saldeno zobu pastu, un neviļus kļūst par liecinieku māsas mīlas rotaļai ar jauno ārstu. Sieviete, zaudējusi galvu aiz bailēm, ka zēns viņu nodos un apkaunos, sākumā mēģina uzpirkt viņu ar naudu — bet zēns nesaprot, ko no viņa grib, viņš taču gaida sodu par pastas zādzību —, un tad māsa nolemj atbrīvoties no viņa un ziņo patversmes priekšniecei, ka zēnā ritot nēģeru asinis. Viņu vajadzētu sūtīt uz patversmi nēģeru bērniem. Bet viņš nokļūst pie baltā fermera Makīčerna, kurš viņu adoptē. Taču kopš tā laika Džo Krismess nezina, vai patiešām viņā ir nēģeru asinis. Šis nezināšanas dēļ viņš atrodas dīvainā stāvoklī.

Sarunā ar Virdžīnijas universitātes studentiem Folkners sacīja par Krismesu: «Tur slēpjas viņa traģēdija — ka viņš nezina, kas viņš ir, un nav nekādas iespējas to noskaidrot. Bet man tā liekas pati traģiskākā situācija, kādā var atrasties cilvēks — nezināt, kas viņš ir, un zināt, ka nekad to neuzzinās.»

Tā Džo Krismesam lemts visu mūžu būt rasu aizspriedumu upurim.

Bet, iekams Džo Krismess kļūst pieaudzis, viņam jāiziet cauri briesmīgām reliģiskas audzināšanas ugunīm, kas viņu padara cietsirdīgu. Viņa audžutēvs Makīčerns ir reliģiozs fanātiķis, kalvinists, svēti pārliecināts par to, ka zemes prieki ir nāves grēks. Tas ir «nežēlīgs vīrietis, kas nepazina šaubas un līdzjūtību». Viņš tic, ka cilvēkam lemts būt vai nu izredzētajam, vai nolādētajam, un pierādījums tam, ka viņš ir izredzētais, ir atturēšanās no grēka. Pareizu dzīvi viņš iedomājas kā paššaustīšanu, dzelzs disciplīnu, smagu darbu, nemitīgu dievlūgšanu. Viņš dzīvi iztēlojas kā skatuvi, pa kuru jāiet. cilvēkam, — grēcīga, bet nepieciešama prelūdija nāvei un līdz ar to vienotnei ar dievu. Pats kritis par upuri šai koncepcijai, kas īstenībā noliedz dzīvi, Makīčerns savukārt rada ap sevi citus upurus.

Par tādu upuri kļūst arī mazais Džo Krismess. Makīčerns ar siksnu pūlas iedauzīt zēnam katķismu, bet saduras ar stingru Džo iekšējo pretestību.

Makīčerna balss «nebija ļauna. Tajā vispār nebija nekā cilvēciska, personiska. Viņš bija gluži vienkārši salts, nepielūdzams kā rakstīts vai iespiests vārds.» Džo paiet garām savai audžumātei «kā no koka, ar nelokāmu seju — nelokāmu varbūt aiz lepnuma un izmisuma. Bet varbūt aiz godkāres, muļķīgas vīrieša godkāres ...

Bikses nokrita uz grīdas; zēns palika īsā krekliņā, kas neapsedza kājas. Viņš stāvēja taisns un tievs. Saņēmis pirmo sitienu ar siksnu, viņš nerāvās atpakaļ, arī viņa seja nenoraustījās. Viņš skatījās taisni uz priekšu ar mierīgu, dziļu izteiksmi kā mūks gleznā. Makīčerns ņēmās slānīt metodiski, lēni, ar apsvērtu spēku, kā agrāk bez dusmām un azarta. Grūti pateikt, kura seja bija mierīgāka un izteiksmīgāka, kura pauda lielāku pārliecību.»

Zēns visu to uzņem kā kaut ko pienācīgu. Viņu vairāk biedē un atgrūž audžumātes slepenā labsirdība un žēlums: «Galvenais nebija smagais darbs, ko viņš ienīda, ne arī sodi un netaisnība. Ar to viņš bija apradis jau pirms tam, kad tos abus iepazina. Nekā cita viņš arī nebija gaidījis; tas viņu nepārsteidza un nesaniknoja. Sievietē viņas maigumu un labsirdību, kuras upurim, kā viņam likās, viņam lemts būt visu mūžu, — to viņš ienīda vairāk par viņas vīra bargajām un nežēlīgajām pārmā-cībām. «Viņa grib, lai es sāku raudāt,» viņš domāja, gulēdams savā gultā, roku zem galvas palicis, nosalis, sastindzis mēness gaismas joslā.»

Septiņpadsmit gadu vecumā Džo Krismess iemīlas prostitūtā Bobijā, kas strādā par oficianti mazā, netīrā resto-rāniņā, un naktīs slepus dodas pie viņas uz pilsētu. Sis sakars beidzas ar to, ka Makīčerns izseko viņu, reiz pārsteidz pārīti kādā lauku deju vakarā, un Džo nosit viņu ar krēslu. Pēc tam viņš atgriežas mājā, paņem naudu no slēptuves, kur to glabā audžumāte, un steidzas uz pilsētu pie Bobijas, lai apprecētos ar to. Taču Bobija un viņas saimnieki steigšus bēg no pilsētas, saprazdami, ka slepkavības izmeklēšana var skart arī viņus. Vīrieši nežēlīgi piekauj Džo, atņem viņam naudu, un visa kompānija nozūd.

Ar to beidzas Džo Krismesa jaunība.

«Viņš nokāpa no tumšā lieveņa mēness gaismā un ar asiņainu galvu un tukšu vēderu, kurā dedzināja un plosījās reibums, izgāja uz ielas, kas stiepās no šejienes piecpadsmit gadu garumā.

Reibums ar laiku izvējoja, nomainījās ar jaunu un atkal izvējoja, bet ielai nebija gala. No tās nakts simtiem ielu saplūda vienā — ar nemanāmiem pagriezieniem un ainavas maiņām, ar braucieniem pa starpām — gan piesitās par ceļabiedru, gan brauca par zaķi ar vilcieniem, ar kravas mašīnām, ar ratiem, kur divdesmit, divdesmit piecu, trīsdesmit gadu vecumā viņš sēž ar nekustīgu, cietu seju pilsētnieka uzvalkā (kaut arī netīrā un sadris-kātā), bet vedējs nezina, kas viņš ir un no kurienes, un neuzdrīkstas jautāt. Iela veda uz Oklahomu un Misūri un tālāk uz dienvidiem, uz Meksiku, un no turienes atpakaļ uz ziemeļiem, uz Čikāgu un Detroitu, pēc tam atkal uz dienvidiem un beidzot — uz Misisipi. Tā izstiepās piecpadsmit gadu garumā.»

Tas ir pašmocības ceļš, bēgšana pašam no sevis. Džo Krismess meklē glābiņu klejojumos, bet glābiņa nav, jo viņš nezina, kas viņš ir — nēģeris vai baltais, un šī neatrisināmā pretruna plosa viņa dvēseli. Kā Folkners Vir-džīnijas universitātē sacīja par Krismesu — «viņš zina, ka nekad neuzzinās, kas viņš ir, un vienīgais glābiņš, lai varētu dzīvot, ir atteikšanās no cilvēces, dzīve ārpus cilvēku sabiedrības. Un viņš mēģina to darīt, taču sabiedrība viņam neļauj.» Krismess nevar dzīvot ne kopā ar baltajiem, ne arī ar melnajiem. «Reizēm viņš atcerējās, kā ar viltu vai ņirgāšanos bija piespiedis baltos nosaukt viņu par nēģeri, lai izplūktos ar tiem, piekautu vai tiktu piekauts, tagad viņš sakāvās ar nēģeri, kas nosauca viņu par balto. Viņš dzīvoja jau ziemeļos — Čikāgā, pēc tam Detroitā. Dzīvoja pie nēģeriem, vairīdamies no baltajiem. Eda kopā ar tiem, gulēja kopā ar tiem — agresīvs, noslēgts, spējīgs izstrādāt visu ko. Tagad viņš dzīvoja ar sievieti, kura bija it kā no melnkoka izgriezta. Naktīs gulēja viņai līdzās, cīnīdamies ar bezmiegu, un pēkšņi sāka dziļi, smagi elpot. Viņš to darīja tīšām, juzdams un pat vērodams, kā viņa baltās krūtis cilājas arvien straujāk un straujāk, pūlēdamies uzņemt sevī melno smaku, nēģeru melno un nesaprotamo domugaitu un dzīvesveidu, ar katru izelpu pūlēdamies izdzīt no sevis baltā asinis, baltā domugaitu un dzīvesveidu. Bet tikmēr no smakas, ko viņš pūlējās padarīt par savējo, viņa nāsis izpletās un kļuva baltas un visu viņa būtni sarāva fiziska pretīguma un garīgas nepatikas krampji.

Viņš domāja, ka pūlas aiziet nevis no sevis, bet no vientulības. Bet iela vēl arvien stiepās: tāpat kā kaķim, visas vietas viņam bija vienādas. Un nevienā viņš neatrada miera.»

Un tad klaidoņa liktenis atved Džo Krismesu Džefer-sonā. Tur viņš satiek Džoannu Bērdenu un paliek trīs gadus.

Džoanna tāpat ir fanātisma upuris, tikai citāda. Viņas vectēvs Kelvins bijis fanātisks kalvinists un cīnītājs pret nēģeru verdzību. Saviem bērniem viņš sacījis: «Es iemācīšu jūs nīst divas lietas — elli un vergturus.» No vectēva un tēva viņa mantojusi naidu pret verdzību, reliģisku pārliecību, ka nēģeru verdzība kā briesmīgs dieva lāsts gulstas uz baltās rases. Viņa stāsta Krismesam, kā tēvs viņu meitenes gados aizvedis pie vectēva un brāļa kapa un sacījis: ««Atceries. Te guļ tavs vectēvs un brālis, kurus nogalināja nevis viens baltais cilvēks, bet lāsts, kam dievs nolēma veselu tautu, kad tava vectēva un brāļa, un manis, un tevis vēl nemaz pasaulē nebija. Tautu, kura nolādēta un notiesāta uz mūžu mūžiem būt daļai no lāsta un soda, kas piespriests baltajai rasei par tās grēkiem. Atceries to. Viņa spriedums un Viņa lāsts. Mūžu mūžos. Pār mani. Pār tavu māti. Pār tevi, kaut arī tu vēl esi bērns. Lāsts pār katru balto bērnu, kas dzimis un vēl nav dzimis. Neviens no tā neizbēgs...» Pēc tam viņi pirmoreiz kļuva man ne vien cilvēki, bet kaut kas cits — ēna, zem kuras es dzīvoju... Es domāju par to, kā pasaulē ierodas bērni, baltie — un melna ēna krīt pār viņiem, iekams viņi pirmo reizi ieelpojuši gaisu. Bet melno ēnu es iztēlojos kā krustu. Un es redzēju, kā baltie bērni, vēl neieelpojuši gaisu, pūlas tikt ārā no ēnas, bet tā ir ne tikai viņiem pāri, bet arī zem viņiem, izpletusies kā rokas, it kā viņi būtu sisti krustā... Tas bija šausmīgi. Naktīs es raudāju. Beidzot es pateicu tēvam, mēģināju pateikt. Es gribēju sacīt viņam, ka man jāglābjas, jātiek ārā no ēnas, citādi es nomiršu. «To tu nevari,» viņš sacīja. «Tev jācīnās, jāaug. Bet, lai augtu, tev jāpaceļ šī ēna sev līdzi. Bet tu nekad nepacelsi to līdz sevim.»»

Džoanna pieņem šo nastu, ko viņai uzlicis vectēvs un tēvs, un nežēlodamās, nepretodamās nes visu mūžu šo krustu — viņa ziedo sevi visu, lai palīdzētu nēģeriem. Pie viņas nāk pēc padomiem nēģerietes, viņa kārto plašu sarakstīšanos, palīdzēdama nēģeru skolām, slimnīcām. Šo uzdevumu labad viņa ir atteikusies no savas dzīves, nemaz jau nerunājot par to, ka šīs attiecības ar nēģeriem nostāda viņu ārpus Džefersonas balto iedzīvotāju sabiedrības. Viņas atteikšanās no dzīves rod izpausmi arī tajā apstāklī, ka Džoanna daudzus gadus (viņai jau ir pāri četrdesmitiem) apspiež savas sievietes jūtas. Viņa patiešām ir kļuvusi vīrietim līdzīga. Kad Džo Krismess pirmoreiz ieiet naktī viņas guļamistabā, viņa pretojas gandrīz kā vīrietis un galu galā padodas ne tik daudz viņam, cik savai ilgi apspiestajai prasībai, kas verd viņā.

Kad šī viņas kaislība izlaužas uz āru, Džoanna atdodas tai miesaskārīgi, kaismīgi, it kā mēģinādama atgūt ilgajos vientulīgās dzīves gados garām palaisto. Tad kaisle norimst un Džoanna metas otrā galējībā — lūdzas dievam piedošanu, meklē glābiņu. Viņu pārņēmusi uzmācīga ideja ■— viņa grib, lai cilvēks, ar kuru viņa grēkojusi, rastu glābiņu dievā. Viņas uztverē dievs un glābiņš nesaraujami saistīti ar misiju, kuru viņa uzņēmusies. Un viņa prasa, lai Krismess atzītu sevi par nēģeri un dalītos ar viņu visās grūtībās, ko sagādā palīdzība nēģeriem. Viņa grib, lai Džo izdarītu to, ko viņa pūlējusies, bet nespējusi veikt, — lai identificētu sevi ar nēģeru rasi. Viņas uztverē palīdzības ideja sajaucas ar glābiņa ideju, bet Džo to uzskata tikpat kā par lāstu.

Tajā pēdējā, liktenīgajā naktī, kad Džo atnāk pie Džoannas, viņa atkal prasa, lai viņš mestos ceļos un kopā ar viņu izlūgtos glābiņu. Krismess klusē, un tad Džoanna izvelk no lakata apakšas vecu pistoli un šauj. Bet šāviens neiet vaļā. Taču Džo rokās ir bārdas nazis, un ar to visam beigas.

Krismess bēg, bet tās pašas dienas vakarā, kad pilsētā kļūst zināms, ka mis Bērdenas radinieks Ziemeļos apsolījis tūkstoš dolāru tam, kas notvers slepkavu, Brauns ierodas pie šerifa un sāk klāstīt visu par Krismesu. Tomēr viņš saprot, ka aizdomas krīt arī uz viņu pašu, un tad izspēlē savu galveno trumpi. «Nu, protams,» viņš saka. «Rīkojieties. Apvainojiet mani. Apvainojiet balto, kurš grib jums palīdzēt, izstāstīt, ko zina. Apvainojiet balto, bet melno — brīvībā. Balto apvainojiet, bet melnais lai aizbēg.»

«Melnais?» šerifs saka. «Melnais?»

Un tad Brauns saprot, ka dabūjis virsroku. Lai nu par ko viņu turētu aizdomās — viss ir nieks līdzās tam, ko viņš par to otru pateiks.

Tā liktenīgais vārds ir izteikts. Aizspriedumu vara ir tik spēcīga, ka neviens vairs nešaubās par Krismesa vai-nīgumu, un, ja viņu noķers, viņa liktenis jau iepriekš ir izlemts — «nēģeris dzīvojis ar balto sievieti un nogalinājis to».

Sākas Krismesa vajāšana. Vislielāko rosību tajā parāda Brauns, kurš ar mieru skriet meklētājiem pa priekšu — tik stipri viņš kāro dabūt izsolīto atalgojumu. Un vakaros, kad vajātāji atgriežas tukšā, šerifs drošības labad iespundē Braunu cietumā — līdz nākamajam rītam, kad atkal atsāksies cilvēka medības.

Ir Džefersonā kāds cilvēks, kuram šī situācija pa prātam, — Bairons Bančs. Viņš tikai cenšas pasargāt Lēnu no uztraukumiem, apgalvo viņai, ka Lūkass Bēres, saukts arī Brauns, pašlaik aizņemts kaut kādos darbos ārpus pilsētas.

Izrādās, Bairons Bančs kaļ pats savus plānus. Viņš aiziet pie Haitauera un izstāsta, ka grib nometināt Lēnu tajā būdā, kur dzīvojuši Krismess un Brauns. Starp viņu un Haitaueru norisinās ievērības cienīga saruna:

«— Lieliski, — Haitauers saka ar mākslotu skarbumu, kas nemaz nesaderas ar viņa seju, ar gļēvo zodu un melnajām acu spraudziņām. — Tātad viss izlemts. Jūs aizvedīsiet viņu tur, viņa mājā, parūpēsieties, lai viņai būtu ērti un lai viņu netraucētu, kamēr viss būs beidzies. Un tad jūs pateiksiet tam cilvēkam ... Bērčam, Braunam ... ka viņa ir šeit.

— Un viņš aizbēgs, — Bairons saka. Viņš nepaceļ acu, bet liekas, viņu pāršalc uzvaras prieks, līksmība — pirms viņš paspējis to apvaldīt un noslēpt, un tad jau ir par vēlu pūlēties. Pirmajā mirklī viņš pat nepūlas to apvaldīt: tāpat atmeties krēslā, viņš pirmoreiz uzlūko mācītāju — pārliecināti, droši, mundri.»

Haitauers šausmās jūt, ka apstākļi un galvenokārt Bairons grib izraut viņu no pierastās izolācijas, iejaukt viņu cilvēku darīšanās, no kurām viņš jau sen atteicies, norobežojies. Veikaliņā, kur Haitauers parasti pērk produktus, pārdevējs viņam pastāsta, ka vajātāji tikuši uz pēdām slepkavam nēģerim, un viņš steidzas uz savām mājām, «savu patvērumu», mēģinādams sevi pierunāt: «Nē. Nē. Es esmu nopircis tiesības nepiedalīties.» Jau gandrīz dzirdamiem vārdiem neatlaidīgi atkārto, taisnojas: «Es samaksāju par to. Bez kaulēšanās. Neviens nedrīkst neko sacīt. Es gribēju tikai mieru; es samaksāju, cik viņi prasīja, bez kaulēšanās.» Iela viļņojas un plūst; viņš mirkst sviedros, bet pašlaik pat pusdienas tveice liekas viņam vēsums. Tad sviedri, tveice, mirāža — viss vienā mirklī saliedējas apņēmībā, kas iznīcina jebkuru loģiku un attaisnojumu, sadedzina tos kā uguns. Negribu! Negribu!

Bet Krismess tikmēr bēg, taču bēg kaut kā savādi, it kā nevēlēdamies tālu aizbēgt, it kā ķircinādams vajātājus. Trešdienas vakarā viņš ielaužas nēģeru baznīcā, kur notiek dievkalpojums, norauj no kanceles sprediķotāju «un tik ņēmās no turienes dievu lamāt, taisni kliegdams lamājās». No rīta, kad tur ierodas vajātāji, lai suņi uzņemtu pēdas, viņi atrod papīra strēmelīti — «viena nepieklājīga frāze, adresēta šerifam, bez paraksta».

Šī dīvainā bēgšana beidzas ar to, ka Krismess nonāk Džefersonas kaimiņu pilsētiņā Motstaunā, kur viņu pazīst un arestē.

Un tad uz skatuves parādās jauna figūra, kas met traģisku gaismu uz visu Džo Krismesa dzīvesstāstu, briesmīga figūra, kurā iemiesots viss pretīgais, kas ir reliģiskā fanātismā un rasu neiecietībā. Motstaunā jau daudzus gadus dzīvo vecais Džo Hainss ar savu iebiedēto, mazrunīgo sievu. «Viņš caurām dienām slaistījās centrā uz laukuma — nerunīgs, netīrs, niknu, atbaidošu acu izteiksmi, ko ļaudis izskaidroja ar vājprātu; izkvēlojis niknums dvesmoja no viņa kā piegarša, kā smaka; kā ogle pelnos viņā plēnēja neatlaidīgs protestantu fanātisms, kas kādreiz sastāvējis no vienas ceturtdaļas kaislīgas pārliecības un trim ceturtdaļām dūru drosmes. Tāpēc, kad kļuva zināms, ka viņš staigā pa apgabalu, parasti kājām, un sprediķo nēģeru baznīcās, ļaudis nebrīnījās; nebrīnījās pat tad, kad uzzināja, ko viņš sludina. Ka šis baltais, kas gandrīz pilnīgi atkarīgs no nēģeru labvēlības un žēlastības dāvanām, staigā viens pa nomaļām nēģeru baznīcām un pārtrauc dievkalpojumu, lai kāptu kancelē un savā skarbajā, nedzīvajā balsī, bet dažreiz pat ar negantām, nepieklājīgām lamām sludinātu viņiem pazemību pret jebkuru gaišāku ādu, sludinātu baltās rases pārākumu, pats būdams — netīšs, nežēlīgs paradokss — tipisks tās pārstāvis.»

Kādreiz Hainsiem bijusi meita Molli ja, to pavedis puisis no klejojoša cirka, un Mollija gribējusi bēgt viņam līdzi, bet Hainss viņus panācis, nogalinājis puisi un meitu atvedis atpakaļ mājās. Kopš tā laika Hainsu neatstāj uzmācīga doma — ka viņa meitas pavedējā noteikti jābūt nēģeru asinīm, un Hainss sāk iztēloties sevi par tā kunga roku, dieva un baltās rases atriebēju, dieva dusmu ieroci. Viņš Īstenībā nogalina savu meitu radībās, neļaudams tai sniegt palīdzību — meita viņam ir «izvirtības un pretīguma» simbols. Bērnu viņš atstāj dzīvu kā apliecinājumu dieva derdzīgumam pret izvirtību. Tas ir viņš, kas pamet savu mazdēlu patversmē, kur tas dabū vārdu un uzvārdu Džo Krismess, un piecus gadus vēro zēnu, pūlēdamies saskatīt tā sejā nēģeru asiņu un dieva lāsta pēdas.

Džo Hainss jau sen izlaidis no acīm savu mazdēlu, un tagad, kad pagājuši tik daudzi gadi, pēc dieva gribas, kā Hainss ir pārliecināts, Džo Krismess ierodas pilsētiņā, kur dzīvo viņa vectēvs, — dieva lāsts ir piepildījies, loks noslēdzies — šis cilvēks ir nēģeris un baltās sievietes slepkava. Un Džo Hainss nikni, gandrīz vai bezprātīgi pieprasa, lai Motstaunas iedzīvotāji nolinčo Krismesu.

Vēlāk, kad Krismesu pārved uz Džefersonu, arī vecie Hainsi dodas turp, bet tagad kā aktīvais elements šajā ģimenē uzstājas Hainsa sieva. «Kaut vai uz kādu dienu varētu atlaist,» viņa saka Haitaueram, pie kura viņus aizvedis Bairons Bančs, «It kā nekas tāds vēl nebūtu noticis. It kā ļaudīm nekas nebūtu pret viņu. Kaut būtu tā, ka viņš tikai aizbraucis uz ilgu laiku, un atgriezies jau kā pieaudzis cilvēks.»

Bet Haitauers tieši pirms viņu ierašanās klausījies no tālienes dzirdamu baznīcas mūziku. «Mūzikā izskan kaut kas bargs, nepielūdzams, pārdomāts, un tajā ir ne tik daudz kaismes, cik pašaizliedzības, tā prasa, lūdz — nevis mīlestību, ne dzīvību, tās mūzika liedz cilvēkiem — kā jau protestantu mūzika, augstos toņos tā prasa nāvi, it kā nāve būtu labums. It kā atzīdami to un paceldami savas balsis, lai slavinātu tos ar savu slavināšanu — uzauguši, uzaudzināti tajā garā, ko cildina un simbolizē viņu mūzika, viņi tieši ar šo slavināšanu atriebjas tam garam, kādā auguši, audzināti. Viņš klausās, un viņam šķiet, ka šajā apoteozē izskan viņa paša dzīvesstāsts, stāsts par zemi, kurā viņš dzimis: par tautu, kas viņu radījusi un ir ap viņu, kas nespēj ne izjust tīksmi vai bēdas, ne izvairīties no tām — bez ķildām. Bauda, sajūsma, liekas, tai ir nepanesama: tā glābjas no tām trakulībās, žūpošanā, kautiņos;, lūgšanās; no bēdām tāpat, tādā pašā trakulībā, kā redzams, neiznīdējamā. Vai tad kāds brīnums, ka viņu reliģija liek ļaudīm sodīt pašiem sevi un citam citu? — viņš domā.»

Tie ir ļoti svarīgi vārdi, tajos slēpjas visa romāna izpratnes atslēga. Dzīves noliegšana, ko sludina protestantu reliģija, pretestība dzīvei rada upurus, kuri soda paši sevi un citus, noved pie pašiznīcināšanās.

Taču dzīve — dabiska, normāla dzīve pastāv pie savām tiesībām. Bairons ar Hainsiem aiziet pie Haitauera svētdienas vakarā, bet pirmdienas rītā Lēna Grova dzemdē. Un bērnu saņemt vajag Haitaueram. Un šī saskarsme ar dzīvi, līdzdalība šajā dabiskajā un lieliskajā momentā — jauna cilvēka piedzimšanā — pēkšņi sasilda Haitaueru, pilda viņa sirdi ar prieku. «Kaut kāds vilnis, gandrīz kvēlu gaviļu uzbangojums pārplūdināja viņu.» Bet pēc laiciņa viņš domā: «Bērnu pieņēmu es. Man par godu vēl neviens nav nosaukts. Un es gan zinu gadījumus, kad pateicīgā māte nosaukusi bērnu par godu ārstam, kas viņai palīdzējis radībās.»

Un atkal Lēna Grova parādās, šoreiz Haitauera domās, kā dzīves, dzimtas turpinājuma simbols. «Viņai nāksies dzemdēt vēl, un ne vienu vien, — viņš atceras jauno, spēcīgo stāvu, kas pat tajā brīdī, radību mokās, izstaroja mierīgu bezbailību. Ne vienu vien. Daudzus. Tā būs viņas dzīve, viņas liktenis. Un, mierīgi paklausot viņai, laba cilts apmetīsies uz dzīvi labā zemē; no šiem spēcīgajiem gurniem bez steigas un kņadas radīsies māte un meita, bet tagad — Bairona radītas.»

Haitauers ar skumjām atceras Džoannu Bērdenu: «Aiz būdas viņš redz koku puduri, kur bija stāvējusi māja, bet melnie, mēmie nodeguļi, kas reiz bijuši dēļi un sijas, no šejienes nav redzami. «Nelaimīgā sieviete,» viņš domā, «nelaimīgā, neauglīgā sieviete. Nenodzīvoja tikai nedēļu līdz tam laikam, kad laime atgrieztos šajā vietā. Kad laime un dzīvība būtu atgriezusies uz šīs neauglīgās, sagandētās zemes.»»

Taču traģiskā izrāde vēl nav beigusies, priekškars vēl nav nolaists, un Haitaueram jāizcieš vēl viens pārbaudījums. Tajā dienā, pirmdienā, kad Krismesu ved dzelžos saslēgtām rokām pāri laukumam, viņš bēg un ieskrien Haitauera mājā. «Pilsēta brīnījās nevis par to, kā Kris-mesam izdevās izbēgt, bet par to, kāpēc, ticis brīvībā, viņš meklēja patvērumu tādā vietā, zinādams, ka tur viņu droši vien uzies, un kāpēc, kad tas notika, viņš nepadevās, bet arī nepretojās. It kā būtu iecerējis, visos sīkumos izdomājis pasīvu pašslepkavību.»

Sājā asiņainās drāmas pēdējā aktā bendes loma lemta ļaunam cilvēkam, vārdā Persijs Grimms, kurš līdz tam nav parādījies romāna lappusēs. Folkners dod viņam īsu, bet ietilpīgu raksturojumu: «Dzīve, kas pavērās viņa acīm, nesarežģīta un negrozāma, kā kails gaitenis, uz visiem laikiem bija atbrīvojusi viņu no nepieciešamības domāt un izlemt, un nasta, ko viņš bija uzņēmies, bija kaujinieciska, bez svara un spoža, kā viņa dienesta pakāpju nozīmīšu misiņš: cildena un akla ticība fiziskai drosmei un bezierunu paklausība, pārliecība, ka baltā rase ir augstāka par visām pārējām rasēm, bet amerikāņu rase augstāka par visām baltajām un amerikāņu mundieris pārāks par visu cilvēci, un pats lielākais, ko no viņa var prasīt kā maksu par šo pārliecību un šo godu, ir viņa paša dzīvība.» Folkners vēlāk sacīja par Persiju Grimmu, ka tas esot fašists, «kurš uzskata, ka glābj balto rasi, nogalinot Krismesu. Es izdomāju viņu 1931. gadā. Līdz tam laikam, kamēr Hitlers nebija parādījies avīzēs, es neapzinājos, ka esmu radījis nacistu agrāk nekā viņš.»

Un šis fašists — bezjūtīgais slepkava vada vajāšanu un panāk Krismesu Haitauera mājā. Un tad Haitauers vienīgo reizi savā mūžā veic, pareizāk, mēģina veikt kaut ko lielu, īstu. «Ļaudis!» viņš iekliedzās. «Uzklausiet mani. Viņš bija šeit tajā naktī. Tajā slepkavības naktī viņš bija pie manis. Zvēru pie dieva . ..» Taču linčošanas drāma risinās pēc stingri noteikta kanona, cilvēki, kas tajā piedalās, nav nekas vairāk kā aktieri, kuri spēlē sen zināmas lomas. Un nav vecā Haitauera spēkos mainīt izrādes dzelžaino gaitu.

Asinis izšļācās no Krismesa ķermeņa «kā dzirksteļu kūlis no debesīs uzlidojošas raķetes; šajā melnajā sprādzienā cilvēks it kā uzšāvās gaisā, lai mūžam lidinātos viņu atmiņā. Vienalga, kādās mierīgās ielejās viņus aizvestu dzīve, kādos klusos krastos pienāktu vecums, kādas pagājušas bēdas un jaunas cerības nāktos kā spoguļattēlā lasīt savos bērnos, — šo seju viņi nespēs aizmirst.»

Tā Folkners pirmoreiz izteica domu, kas vēlāk ieņems lielu vietu viņa sacerējumos un izteikumos par rasu problēmu, — ka ikviens jauns balto rasistu noziegums uzspiež savu briesmīgo zīmogu nākamo paaudžu dvēselēm — baiļu, vainas, naida zīmogu.

Liktos, ka ar to romāna sižets noslēdzas, taču Folkners turpina vēstījumu — viņš atgriežas pie Haitauera agrākās biogrāfijas, acīmredzot vēlēdamies novadīt līdz loģiskām beigām viņa uztverē tik svarīgo tēmu — bēgšanu no dzīves.

Folkners šajā nodaļā stāsta par Geila Haitauera bērnību: viņš piedzimis, kad viņa tēvam jau pāri piecdesmit, bet māte smagi slima, bijis slimīgs un jūtīgs bērns, kuram trūkst dabiskā kontakta ar vecākiem un kurš saklausās no aukles nēģerietes stāstus par savu vectēvu, kas drosmīgi cīnījies pilsoņu karā un nošauts auļojot uzbrukumā Džefersonai.

Līdzīgi daudziem jauniem Folknera varoņiem, Geils Haitauers ir ideālists, kas cenšas pasargāt sevi no «trokšņainās, rupjās pasaules» šausmām. Viņš aizbēg no dzīves garīgajā seminārā. «Viņš mierīgā priekā bija pārliecināts — ja ir kāds patvērums pasaulē, tad tā ir baznīca; ja patiesība spēj dzīvot kaila, bez kaunēšanās un baiļošanās, tad — seminārā. Kad viņš bija pārliecināts, ka atradis savu aicinājumu, viņš savu turpmāko dzīvi iztēlojās nesatricināmu, no visiem viedokļiem pilnīgu un drošu, līdzīgu tīrai klasiskai vāzei, kur gars var atdzimt no jauna, paslēpts no sadzīves vētrām, un tāpat arī nomirt — mierā, tālās rāma vēja šalkās, atbrīvojoties vienīgi no pīšļu saujas.»

Tomēr seminārā Haitauers negūst kāroto mieru. Semināra intrigas un pēc tam precības tikai pastiprina viņa tieksmi bēgt no īstenības. Viņš dabū vietu Džefersonā, kur iespējams ik dienas tajā stundā, kad gaisma pāriet tumsā, atdzīvināt atmiņā sava vectēva nāvi šeit, Džefer-sonas ielās. Viņa Izolācija no pasaules, no dzīves kļūst arvien pilnīgāka, un pēc sievas bojāejas viņš, padzīts no baznīcas, dzīvo tajā pilnīgajā vientulībā, pēc kuras tiecies.

Tikai pēc iepriekš aprakstītajiem traģiskajiem notikumiem Haitauers sāk saprast patiesību par savu dzīvi, uzzina, kas ir cilvēka atbildība. Doma par izolāciju no dzīves pārvēršas pīšļos. Tā noved pie personības pašiznīcināšanās.

Atliek vēl viens romāna varonis — Bairons Bančs, cilvēks, kas pratis izvēlēties, — romāna pēdējā nodaļā Bairons Bančs ar Lēnu un viņas bērnu aizbrauc no Dže-fersonas •— viņam sākas jauna dzīve.

Daudzi amerikāņu kritiķi izvirzīja pirmajā plānā romānā «Gaisma augustā» kristīgo simboliku, kura patie-šnm tur atrodama, — Krismesa uzvārds, viņa moku ceļš, viņa baismīgais gals un tas, ka viņam, tāpat kā Kristum, bija trīsdesmit trīs gadi, kad viņš gāja bojā. Tomēr Folk-ners pats visu izskaidroja daudz vienkāršāk. «Atcerieties,» viņš sacīja Virdžīnijas universitātes studentiem, «ka rakstniekam savā daiļradē jābalstās už saviem priekšnosacījumiem. Viņam jāraksta, balstoties uz to, ko zina, bet kristietisma leģenda ir katra kristīgā priekšnosacījumu daļa, it īpaši lauku zēnam, lauku zēnam no Dienvidiem. Mana dzīve, mana bērnība pagāja ļoti mazā pilsētiņā Misisipi, un tā bija daļa no manas izcelsmes. Es uzaugu tajā. Es to uzņēmu, uzsūcu, nezinādams, kas un kā. Tam nav nekāda sakara ar to, kādā mērā es ticu, — tas gluži vienkārši dzīvo manī.»

Var uzskatīt, ka kristīgo simbolika šeit ir tikai piemērots materiāls stāstam par to, kas saviļņojis rakstnieku, — stāstam par to, kā rasu aizspriedumi un reliģisks fanātisms kropļo cilvēka dvēseli, sabojā viņa dzīvi, noved pie personības bojāejas. Un par tiem vienkāršajiem, garīgi veselīgajiem, dabiskajiem cilvēkiem, kas rod sevī spēkus pretoties šai nāvējošai ietekmei, kas dzīvo dzīvi, nebēg no tās.

Darbs pie «Gaismas augustā» turpinājās līdz 1932. gada februārim. Bet dzīve ritēja savu gaitu. 1931. gada septembrī iznāca Folknera stāstu krājums, kas galu galā bija dabūjis nosaukumu «Šie 13». Grāmatu pirka labi.

Viņam patika šokēt snobus — tas bija paņēmiens pašaizsardzībai pret uzbrukumiem viņa personībai. Tā, piemēram, notika Ziemeļkarolīnas universitātē, kur viņš bija aicināts uz tikšanos ar studentiem. Jaunatnei viņš patika ar savu nopietnību, ar to, ka nekad nepozēja. Un, kad kāda dāma no literatūras cienītāju aprindām, kas bija klāt šajā tikšanās reizē, nolasīja kāda romāna fragmentu un stingri noprasīja: «Tagad sakiet, mister Folkner, — par ko jūs domājāt, kad to rakstījāt?» — viņš atteica: «Par naudu,» — un atskanēja studentu jautrie smiekli un aplausi.

Kādai Ņujorkas paziņai viņš atzinās: «Man nepatīk publika no literātu aprindām. Es nekad nesatiekos ar citiem rakstniekiem. Pats nezinu, kāpēc, — es netiecos pēc sabiedrības. Es neciešu literātu grupas.»

Kad viņš viesojās Ņujorkā, pirmoreiz izraisījās sarunas par iespēju strādāt Holivudā. Pie viņa atsūtīja skaistuli kinoaktrisi, dienvidnieci pēc izcelsmes, Tallalu Bankedu. Tā sāka stāstīt viņam, cik ļoti mīlot viņa grāmatas un cik ļoti tai gribētos, lai viņš uzrakstītu tai scenāriju. Folkners domīgi paskatījās uz kinoaktrisi, «Redzat,» viņš sacīja, «man gribētos palīdzēt meitenei no Dienvidiem, kura taisa karjeru. Bet jūs esat pārāk jauka un laba, lai spēlētu to, ko es spēju uzrakstīt. Es negribētu rakstīt jums.»

Viņam bija tāda sajūta, ka nepieciešami aizstāvēt savu neatkarību — gan kā cilvēkam, gan kā rakstniekam. Tāpēc viņš reizēm briesmīgi sarūgtināja savus draugus, kuri bija pārliecināti, ka viņam vajag nodibināt derīgas pazīšanās, iegūt sabiedriskus kontaktus. Draugi, piemēram, sarīkoja viņa tikšanos pusdienās ar plaša vēriena izdevēju Elfredu Nopfu. Bagātais un pašpārliecinātais izdevējs bija paņēmis līdzi kādus sešus Folknera grāmatu pirmos izdevumus un pēc pusdienām piegāja pie viņa. «Mister Folkner,» viņš sacīja, «man šodien vajadzēja divreiz izstaigāt Sesto avēniju, lai sadabūtu šās grāmatas. Vairums no tām, jūs zināt, sen vairs nav pārdošanā. Es gribētu, lai jūs man tajās parakstītos.» Folkners domīgi paskatījās uz viņu: «Redzat, mister Nopf, cilvēki aptur mani uz ielas, liftā un lūdz ierakstu manās grāmatās, bet es to nevaru darīt, tāpēc ka īpaši eksemplāri ar ierakstu ir daļa no manas peļņas. Turklāt es ierakstus grāmatās veltīju tikai saviem draugiem.» Tad apmulsušajam izdevējam palīgā metās mājas saimnieks. «Bili!» viņš iesaucās. «Misters Nopfs ir ļoti pazīstams cilvēks un liels tava talanta cienītājs!» Folkners nopūtās. «Labi,» viņš sacīja, «misis Nopfa bija ļoti [auka pret mani, nu tad, ja izraudzīsiet vienu no šīm grāmatām, es ierakstīšu.»

Decembra pirmajā pusē Folkners atgriezās Oksfordā. Un ap to pašu laiku viņa Ņujorkas draugs režisors Lī-lends Heiverds saņēma telegrammu no Holivudas: «Savā pēdējā braucienā Jūs, liekas, ieminējāties par Viljamu Folkneru. Ja tā, vai iespējams viņu dabūt un par cik. Ar vislabākajiem novēlējumiem.» Telegrammu bija parakstījis studijas «Metro-Goldwin-Mayer» scenāriju nodaļas vadītājs Sems Markss.

9

HOLIVUDA

1932. gada martā atgadījās notikums, kas ietekmēja Folknera finansiālo stāvokli. Džonatana Keipa izdevniecības firma (Herisons Smits tad jau bija aizgājis no Keipa un kopā ar Robertu Hāsu nodibinājis nelielu izdevniecību) bankrotēja. Vēlāk Folkners atcerējās šo gadījumu ar humoru: «Man vajadzēja saņemt 6500 dolārus, bet izdevniecība bankrotēja, un es šo naudu nesaņēmu, un tas nāca man par labu,» — taču tajā brīdī stāvoklis bija kritisks, viņš bija parādos līdz ausīm.

Atlika tikai viena izeja — braukt uz Holivudu. Un aprīlī Folkners parakstīja līgumu ar «Metro-Goldwin-Mayer». Līgumā bija paredzēts honorārs 500 dolāru nedēļā. Par šo naudu Folkners apņēmās «rakstīt oriģinālsi-žetus un dialogus, izdarīt adaptāciju, izstrādāt līdz galam scenārijus utt. un pildīt visas pārējās funkcijas, ko parasti veic rakstnieki».

Tajās dienās Folkners aizgāja pie sava tēvoča Džona Folknera un lūdza viņu aizdot piecus dolārus. Noskaidrojās, ka pēdējo naudu viņš iztērējis par telegrammu uz Holivudu, kurā ziņoja, ka parakstījis līgumu, un lūdza izsūtīt viņam avansu. Viņš parādīja tēvocim bankas paziņojumu, ka viņš jau izņēmis no sava rēķina 500 dolāru vairāk nekā viņam bija. Tēvocis Džons mēģināja pierunāt Viljamu, lai nebrauc, piesolīja aizdot viņam 500 dolārus, bet Folkners pateicās un sacīja, ka jau izlēmis.

7. maijā Folkners ieradās Holivudas studijā «Metro-Goldw in-Mayer». Un jau pirmajā dienā kļuva skaidra viņa pilnīgā nesaderība ar šās «sapņu fabrikas» tikumiem un paradumiem. Viņš teica Marksam, ka gribētu tūdaļ ķerties pie darba un ka viņam esot lieliska ideja sakarā ar Mikipelīti. Markss paskatījās uz viņu ar aizdomām, taču redzēja, ka viņa sarunas biedrs ir pilnīgi nopietns. Tad Markss pacietīgi ieskaidroja viņam, ka scenārijus multiplikācijas filmām ar Mikipelīti raksta Volta Disneja studijā, bet viņam, Folkneram, būs jāstrādā pie scenārija režisoram Gerijam Rapfam. Noskaidrojās, ka Folkners nav redzējis nevienas filmas ar aktieri, kam paredzēta galvenā loma, un Markss sarunāja, lai viņam parāda dažas tādas filmas. Tomēr jau pirmās filmas sākumā Folkners lūdza mehāniķi pārtraukt demonstrēšanu. «Nav nozīmes rādīt tālāk,» viņš sacīja, «es jau zinu, ar ko tas beigsies.»

Taču pret saviem pienākumiem Folkners izturējās sevišķi apzinīgi un izpildīja jebkuru viņam uzdoto darbu. Nekāda morāla vai radoša gandarījuma tas viņam nesagādāja, bet viņš to arī nebija gaidījis — viņš bija braucis turp pelnīt naudu un katru nedēļu, saņēmis čeku, aizsūtīja daļu naudas uz Oksfordu Estellai iztikai, bet daļu saviem kreditoriem.

Gaismas stariņš šajos ikdienas pienākumos zināmā mērā bija darbs pie scenārija pēc viņa stāsta «Pilns apgrieziens» par lidotājiem un jūrniekiem pirmajā pasaules karā. Tas bija smeldzīgs stāsts par drosmīgiem zēniem virsnieku formas tērpā, kurus sūtīja drošā nāvē. Stāsta beigās amerikāņu lidotājs, satriekts par savu jauno draugu bezjēdzīgo bojāeju, pats pēc savas iniciatīvas bombardē vācu štābu.

«Ak dievs!» viņš domāja. «Eh, ja viņi visi būtu šeit — visi ģenerāļi, admirāļi, prezidenti un karaļi — viņējie, mūsējie, no visas pasaules!»

Par šo stāstu bija ieinteresējies režisors Hovards Houkss. Viņš uzaicināja Folkneru savā kantorī un diezgan sīki un ilgi skaidroja autoram, kādas iespējas filmai viņš saskata šajā stāstā. Folkners visu laiku klusēja. Šī klusēšana sāka kaitināt Houksu, un beidzot viņš, lai izkliedētu sasprindzinājumu, pajautāja Folkneram: «Vai nevēlaties iedzert?» — «Jā,» īsi atbildēja Folkners..Tāpat klusēdami viņi izdzēra pa glāzītei, un Folkners piecēlās, taisīdamies iet projām. «Es būšu pie jums pēc piecām dienām,» viņš sacīja. «Vai tiešām jums nepieciešamas piecas dienas, lai apdomātu manu ierosinājumu?» noskaities jautāja Houkss. «Nē,» Folkners atbildēja, «lai uzrakstītu scenāriju.»

Folkners sēdās rakstīt scenāriju, bet Houkss sāka pilnā sparā sagatavošanos uzņemšanai, sāka izvēlēties aktierus, cenzdamies sadabūt pirmšķirīgas kinozvaigznes, Viņš jau bija sarunājis Geriju Kūperu, Robertu Jangu. Un kādudien viņš priecīgs pateica Folkneram, ka iespējams uzai-' māt Džoannu Kraufordi. Folkners brītiņu klusēja un tad domīgi sacīja: «Es kaut kā nevaru atminēties šajā stāstā nevienas sievietes.» — «Ak, Bili!» Houkss iesaucās. «Tas Inču ir kino, tas ir bizness! Mēs savai filmai sadabūsim pašas spožākās zvaigznes. Un Džoanna turklāt ir apbu-loša meitene.»

Augustā viņa darbu Holivudā pārtrauca vēsts par tēva nāvi. Viņš tūdaļ lidoja uz Oksfordu. Kā atceras brālis Džeks, «kad nomira mūsu tēvs, Bills sāka uzskatīt sevi par mūsu klana galvu un arī mēs atzinām viņu par galvu. Viņam tā bija dabiska loma, un viņš uzreiz to uzņēmās, bez fanfarām, taču ar cieņu un noteiktību.»

Tur, Oksfordā, viņš pabeidza scenāriju «Pilns apgrieziens» un aizsūtīja to Houksam. Bet septembrī Houkss izsauca viņu uz Holivudu. Folkners cerēja šoreiz paņemt līdzi Estellu, taču no tā nekas neiznāca — viņa atkal gaidīja bērnu.

Vilkās dienas — pilnas darba, kas nekā nedeva ne viņa prātam, ne sirdij. Taču katras nedēļas beigās viņš saņēma čeku — un tas viņu apmierināja.

Starp citu, oktobrī iemirdzējās jauna cerība — firma «Paiamount» nopirka no viņa tiesības ekranizēt romānu «Svētnīca».

Drīz pēc tam, izpildījis līguma saistības, viņš atgriezās Oksfordā, kur viņu gaidīja tikko iznākušā romāna «Gaisma augustā» autoreksemplāri. Krietnu daļu nopelnītās naudas viņš tūlīt izlietoja, lai nomainītu sen satrunējušās grīdas savā mājā. Bez tam viņš nolēma ierīkot Rouenoukā modernu apkuri.

Nauda, ko viņš cerēja saņemt no firmas «Paiamount» par «Svētnīcu», vēl arvien nebija pienākusi, pēc parādu atmaksas un mājas remonta no Holivudas naudas nekas nebija atlicis. Taču viņš atcerējās, ka šķiroties Hovards Houkss sacīja — ja viņam būšot naudas grūtības, lai ziņojot. Vajadzēja rakstīt Houksam. Un firma «Metro-1 Go]dwin-Mayer» tūdaļ noslēdza ar viņu jaunu līgumu. Šoreiz viņa atalgojums pacēlās līdz 600 dolāriem nedēļā. Pie tam neoficiāli tika norunāts, ka Folkners vēl kādu laiku var palikt Oksfordā. Viņam tas bija nepieciešams, tāpēc ka pirms ziemsvētkiem Estella bija nokritusi no kāpnēm un pašlaik gulēja uz gultas.

Šajos Oksfordā pavadītajos mēnešos Folkners īstenoja kādu senu, slepenu sapni — pēc Hela Smita ierosinājuma savāca nepublicētos dzejoļus un sastādīja no tiem krājumu, kuru nosauca «Zaļais zars». Tas bija viņa pēdējais devums dzejā. Krājums iznāca janvārī.

Tad pat, 1933. gada sākumā, Folkneram radās iespēja atgriezties pie otras jaunības gadu aizraušanās — viņš sāka braukāt uz Memfisu un ņemt stundas lidošanā pie lidotāja instruktora Vernona Omlija, kurš vēlāk daudzus gadus bija viņam tuvs draugs.

Tikmēr divas Holivudas studijas sacentās, kura agrāk izlaidīs filmu pēc Folknera darbiem, — «Paramount» beidza filmu pēc romāna «Svētnīca», kura dabūja nosaukumu «Stāsts par Tempļu Dreiku», un «Metro-Gold-win-Mayer» jau montēja Houksa filmu pēc stāsta «Pilns apgrieziens», kura tika nosaukta «Šodien mēs dzīvojam».

Tomēr viņa attieksmes ar studiju «Metro-Goldwin-Mayer» bija diezgan sarežģītas. Tās nodaļas vadītāji, kurai bija pakļauts Folkners, nezināja, ka viņš jau vairākus mēnešus dzīvo Oksfordā un viņa literārais aģents sūta viņam ik nedēļas čeku. Agri vai vēlu situācijai vajadzēja atklāties. Tā arī notika. Kā vēlāk stāstīja pats Folkners: «Es saņēmu telegrammu no studijas: «Viljamam Folkneram, Oksfordā, Misisipi. Kur jūs esat? Studija MGM». Es uzrakstīju telegrammu: «MGM studija, Kalversitija, Kalifornija. Viljams Folkners.» Telegrāfiste jautāja man: «Bet kur tad teksts, mister Folkner?» Es sacīju: «Te tas ir.» Bet meitene sacīja: «Pēc noteikumiem es nevaru nosūtīt telegrammu bez teksta, jums kaut kas jāuzraksta.» Tad mēs izskatījām viņas paraugus un izvēlējāmies — vairs neatceros, kādu, — standarta apsveikumu jubilejā. To es aizsūtīju. Pēc tam sekoja tālruņa zvans no studijas ar norādījumu izlidot ar pirmo lidmašīnu uz Jaunorleānu pie režisora Brauninga. Es varēju sēsties vilcienā un pēc astoņām stundām būt Jaunorleānā. Taču es paklausīju studijai un devos uz Memfisu, no kurienes laiku pa laikam gāja lidmašīnas uz Jaunorleānu. Pēc trim dienām man izdevās aizlidot.

Viesnīcā, kur dzīvoja misters Braunings, es nonācu ap sešiem vakarā un pieteicos viņam. Viņa numurā pilnā sparā risinājās ballīte. Braunings pateica man, lai es labi izguļoties un būtu gatavs sākt darbu agri no rīta. Es apjautājos viņam par filmas sižetu. Viņš sacīja: «Ak jā!

Ieejiet istabā, numurs tāds un tāds. Tur ir scenārists. Viņš jums pastāstīs par sižetu.»

Aizgāju uz norādīto numuru. Tur vientulībā sēdēja scenārists, Pateicu viņam, kas esmu, un apjautājos par sižetu. Uz to viņš man atbildēja: «Kad pienāks laiks rakstīt dialogus, es parādīšu jums scenāriju.» Atgriezos numurā pie Brauninga un izstāstīju viņam par šo sarunu. «Ejiet atpakaļ,» viņš teica, «un pasakiet tam... vispār, nevajag, izgulieties, kā pienākas, lai agri no rīta mēs varētu sākt strādāt.»

Nākamajā rītā ar ļoti skaistu nomātu kuteri mēs visi bez scenārista aizbraucām uz Lielo Salu, pāri par simt jūdžu, kur vajadzēja notikt filmēšanai, nonācām tur tieši laikā, lai paēstu pusdienas un ar gaismu paspētu atgriezties Jaunorleānā.

Tā turpinājās trīs nedēļas. Laiku pa laikam es sāku raizēties par scenāriju, bet Braunings ikreiz sacīja: «Neuztraucieties. Izgulieties labi, lai mēs varētu rīt agri no rīta sākt strādāt.»

Reiz vakarā, kad mēs atgriezāmies viesnīcā un es tikko biju iegājis savā numurā, atskanēja telefona zvans. Zvanīja Braunings, lūdza mani nekavējoties iet pie viņa. Es ierados. Viņš parādīja man telegrammu. Tur bija rakstīts: «Folkners atbrīvots. Studija MGM.» Braunings sacīja: «Neuztraucieties. Es tūlīt piezvanīšu tādam un tādam un piespiedīšu ne tikai pieņemt jūs atpakaļ darbā, bet arī rakstiski jums atvainoties.» Sājā mirklī atskanēja klauvējiens pie durvīm. Atnesa jaunu telegrammu. Tajā bija rakstīts: «Braunings atbrīvots. Studija MGM.» Tā es atgriezos mājās. Domāju, ka Braunings arī kaut kur aizbrauca. Es iztēlojos, ka scenārists līdz šim laikam sēž savā istabā, čeku par nedēļas algu dūrē sažņaudzis. Viņi nekad nepabeidza šo filmu. Bet viņi uzbūvēja garneļu zvejnieku ciematu — garu platformu uz ūdens ar būdiņām. Studija varēja nopirkt duci tādu būdiņu par četrdesmit vai piecdesmit dolāriem gabalā. Taču viņi uzbūvēja paši savas, neīstas. Tā bija platforma ar vienu vienīgu sienu, tā ka, atvēris durvis un izgājis no būdiņas, jūs iesoļojāt tieši okeānā. Kad viņi to būvēja, pašā pirmajā dienā atbrauca zvejnieks no vesela stumbra izdobtā pirogā. Viņš visu dienu nosēdēja saules svelmē, vērodams, kā dīvainie baltie cilvēki būvē šo dīvaino neīsto platformu. Otrā dienā viņš atgriezās pirogā ar visu ģimeni — sievu ar zīdaini, citiem bērniem un sievasmāti —, un visu dienu saules svelmē viņi sēdēja un skatījās uz šo muļķīgo un neizprotamo darbu. Es Īriju Jaun-orleānā divus vai trīs gadus pēc tam un dzirdēju, ka zvejnieki vēl arvien braucot jūdzēm tālu, lai paskatītos uz šo garneļu zvejnieku ciemata imitāciju, kuru baltie cilvēki uzbūvējuši un pametuši.»

24. jūnijā Estella dzemdēja meiteni. Viņu nosauca par Džilu.

Folkners joprojām aizrāvās ar aviāciju. Viņš jau lidoja patstāvīgi. Septembra beigās viņš cieta avāriju — virām vajadzēja izdarīt piespiedu nolaišanos un lidmašīna apgāzās. Par laimi, Folkners tika cauri ar viegliem sasitumiem. Taču avārija nepavisam neietekmēja viņa kaislīgo vēlēšanos lidot.

No viņa sarakstes ar Heiu Smitu redzams, pie kā viņš strādājis 1933. gada otrajā pusē. Oktobrī viņš raksta Smitam: «Es sēdēju pie grāmatas par Snoupsiern, bet man ir jauna iecere, un man šķiet, ka esmu izdomājis labu nosaukumu — «Rekviēms mūķenei». Tas būs romāns par nēģeru sievieti. Grāmata, liekas, būs diezgan sarežģīta.» Uz Smita ierosinājumu sakopot un izdot stāstu krājumu Folkners atbild: «Pagājuši jau apmēram 16 mēneši, kopš neesmu rakstījis neko oriģinālu un neesmu pat domājis par kaut ko tādu. Nezinu, kā man pašlaik ir ar stāstiem. Veltīšu tam kādu dienu, izskatīšu visu, kas ir, un redzēšu, vai varam sastādīt grāmatu, par kuru nevajadzētu kaunēties. Man cītīgi jāraksta romāns, esmu atkal galīgi tukšā, jo pēc tēva nāves man jāuztur vēl viena ģimene, tāpēc man drīz vien vajadzēs steidzīgi atgriezties pie stāstiem vai braukt atkal uz Holivudu, bet to es nemaz negribu. Viņi atkal sāks ar mani spēlēties, bet, ja es varu šad tad nopelnīt kaut vai vienu centu ar stāstu rakstīšanu, tad lai viņi iet ratā.»

Tajā rudenī pēc ilga pārtraukuma Folkners nolēma piedalīties lielās medībās. Novembra beigās mednieki aizbrauca ar vilcienu līdz Beitsvilai, kur viņus gaidīja furgoni, lai nogādātu ģenerāļa Stouna nometnē Talahači upes ielejā. Tur, mežos, bija sava desmitiem gadu ilgā laikā nostiprinājusies dzīves kārtība, kļuvusi jau par rituālu, — celšanās, gaismai austot, medības, vakara stundas pie ugunskura, kur vīrieši, padodami cits citam krūzi ar paštecinātu viskiju, nesteidzīgi stāstīja par veciem laikiem, par mednieku varoņdarbiem, par vīrišķību, izturību.

Folkneram šīs medības iznāca neveiksmīgas — viņš nometnē saslima. Tomēr braucienam bija savs labums — tas pamodināja jaunības atmiņas, mīlestību uz šo seno, tīri vīrišķīgo nodarbi. Atgriezies mājās, Folkners tūdaļ sēdās pie rakstāmgalda un uzrakstīja stāstu «Lāča medības», par kuru žurnāls «Posi» nekavējoties samaksāja 900 dolāru. Bet pēc dažiem gadiem šis stāsts noderēja par izejas punktu lielam sacerējumam, kura centrā ir zēna nobriešana par vīrieti medībās, ciešā saskarsmē ar dabu.

Kāds notikums tā gada beigās iepriecināja viņu varbūt vairāk nekā jaunu stāstu publicēšana — viņš saņēma lidotāja apliecību un tagad varēja lidot patstāvīgi un domāt par savas lidmašīnas iegādāšanos.

1934. gada pirmajos mēnešos Folkners mētājās no ieceres pie ieceres, nezinādams, pie kā apstāties, nekas īsti neveicās. Vairākas reizes viņš ķērās pie romāna, ko bija nosaucis — «Tumšais nams», uzmezdams arvien jaunus sākuma variantus. Šis stāsts par pulkveža Satpena celšanos un krišanu jau sen jaucās viņam pa galvu. Jau agrāk viņš bija mēģinājis ietvert visu nelielā stāstā «Evandželīna», kas palika nepublicēts. Pēc tam uzrakstīja stāstu «Vošs», ko iespieda gada sākumā «Harper's Magazine», un aprakstīja tajā pulkveža Satpena bojāeju no viņa vecā kalpa Voša rokas. Taču viņš saprata, ka tas viss bija tikai tuvošanās lielam romānam, kura tēma nelika viņam mieru.

Šajā laikā viņš rakstīja Helam Smitam: «Esmu pārliecināts, ka beidzot zinu, kā sākt romānu. Atliku abus iecerētos romānus — par Snoupsiem un «Rekviēmu mūķenei». Tam, ko pašlaik rakstu, būs nosaukums «Tumšais nams» vai kaut kas tamlīdzīgs. Tas ir stāsts par mājas vai ģimenes krišanu, sākot ar 1860. gadu līdz 1910, gadam. Tas nav tik svarīgi, kā liekas. Sižets sākas ar notikumu pilsoņu kara laikā vai tūlīt pēc tā, kulminācijas punkts ir cits notikums ap 1910. gadu, kas izskaidro visu stāstu. Aptuvenos vilcienos romāna tēma ir cilvēks, kas ņirgājies par zemi, un zeme pēc tam sacēlusies un pazudinājusi viņa ģimeni. To stāsta vai saista kopā Kven-tins Kompsons no romāna «Troksnis un niknums», viņš pats ir dalībnieks, tāpēc vēstījums neizskatīsies kā tīrs apokrifs. Es viņu izmantoju tāpēc, ka tas notiks tieši pirms viņa pašnāvības māsas dēļ, un es izmantoju viņa sarūgtinājumu, kas viņā pārveidojas ienaidā pret Dienvidiem un to ļaudīm, lai tas izskatītos kā vēsturisks romāns.»

Tai pašā laikā Folkners sagatavoja un aizsūtīja lielam Smitam stāstu krājumu. Viņi nolēma nosaukt to «Doktors Martino un citi stāsti». 1934. gada jūlijā krājums iznāca. Kritika uzņēma jauno grāmatu samērā labvēlīgi.

Bet mētāšanās radošajā darbā arvien vēl turpinājās. Jau maijā Folkners ziņo Smitam, ka viņam radusies pavisam jauna iecere. Šoreiz viņš nolēmis uzrakstīt garu stāstu par diviem zēniem un viņu ģimenēm pilsoņu kara pēdējā posmā. Ja stāsts izdošoties, tad viņš varbūt uzrakstīšot vēl trīs vai četrus, risinot darbību kara beigās un rekonstrukcijas sākumā. Stāsta sākumā zēniem vajadzētu būt divpadsmit gadu. Viens no tiem būšot Be-jards Sartoriss, pulkveža Sartorisa. dēls, otrs — nēģeris Ringo, kurš uzaudzis kopā ar Bejardu.

Pabeidzis pirmo stāstu «Slēpnis», Folkners aizsūtīja to ar savu literārā aģenta starpniecību žurnālam «Post» kopā ar vēstuli, kurā izteica domu par šo stāstu iespiešanu sērijveidā. Redakciju šī doma ieinteresēja, un viņš sēdās rakstīt otru stāstu •— «Atkāpšanās». Tam sekoja trešais stāsts -— «Reids». Tomēr darbs apstājās. Turklāt arī žurnāls maksāja viņam par šiem stāstiem nepavisam ne tik devīgi, kā viņš bija cerējis.

Kamēr Folkners domāja, ko rakstīt turpmāk — romānu «Tumšais nams», grāmatu par Snoupsiem vai turpināt stāstu ciklu par Bejardu Sartorisu un Ringo —, pienāca jauns aicinājums no Houksa, no Holivudas. Firma «Univeisal Studio» piedāvāja viņam līgumu pēc jaunas likmes — 1000 dolāru nedēļā. Viņš tūlīt bija ar mieru un 1. jūlijā izbrauca uz Kaliforniju. Šoreiz viņš palika Holivudā neilgi, vienojās ar Houksu, kādā virzienā strādāt pie scenārija, ko Houkss gatavojās uzņemt, un atgriezās Oksfordā.

Skaidrības par darbu joprojām nebija. Drīz pēc atgriešanās mājās Folkners rakstīja Smitam: «Man liekas — grāmata vēl nav nobriedusi vai, kā saka, vēl nav pagājuši deviņi mēneši. Man jāatliek tā pie malas un jānodarbojas ar naudas pelnīšanu, taču tas vēl nav viss. Uzies rakstīts ir daudz, bet tikai viena nodaļa mani apmierina. Es domāju atlikt šo romānu un atgriezties pie «Rekviēma mūķenei», kas būs apjomā neliels, apmēram kā «Kad es gulēju uz nāves gultas», bet šis iznāks garāks par «Gaismu augustā». Es izdomāju tam nosaukumu, kas man patīk — «Absalom, Absalom!», tas ir stāsts par cilvēku, kas_ vēlējās dēlu, lai gandarītu savu lepnumu, bet izrādījās, ka to ir pārāk daudz un tie viņu pazudināja.»

Stāstīdams vēlāk Nagano universitātes studentiem, kā rodas nosaukumi viņa darbiem, Folkners sacīja, ka nosaukums «Absalom, Absalom!» ņemts no Vecās derības, kur ķēniņš Dāvids apraud savu mirušo dēlu: «Mans dēls Absalom, mans dēls, mans dēls Absalom!»

Septembrī žurnālā «Post» parādījās stāsts «Slēpnis», nākamos stāstus publicēja oktobrī un novembrī. Panākumu skubināts, Folkners piespieda sevi turpināt ciklu un septembra beigās aizsūtīja redakcijai vēl divus stāstus — «Neuzvarētie» un «Pircējs»,

10

CILVĒKI DEBESIS

1934. gada oktobri Folknera literārais aģents Ņujorkā saņēma no viņa mazliet negaidītu telegrammu, kurā Folk-ners lūdza steidzīgi izsūtīt viņam stāsta «Drosme» manuskriptu, ko līdz šim nebija izdevies iesniegt nevienam žurnālam. Folkners bija tā norūpējies pēc iespējas ātrāk saņemt manuskriptu, ka tūlīt pēc telegrammas nosūtīja vēstuli. «Vai Jūs saņēmāt manu telegrammu sakarā ar stāstu par lidotājiem «Drosme»? Es rakstu romānu, un man steidzīgi vajadzīgs manuskripts.»

Tātad viņš sāka jaunu romānu. Vēlāk sarunā ar Vir-džīnijas universitātes studentiem viņš tā izskaidroja savu lēmumu: «Es uzrakstīju šo grāmatu tāpēc, ka man radās grūtības ar romānu «Absalom, Absalom!» un es gribēju atiet no tā uz laiku, un tad es nospriedu, ka vislabākā izeja — uzrakstīt jaunu grāmatu, un es uzrakstīju romānu «Stabs».»

Tēmas izvēle nebija nejauša. Viņš vairākkārt bija stāstos pievērsies kara lidotāju tēmai. Jau bija pagājis gads, kopš viņš ieguvis lidotāja tiesības un reizēm sāka piedalīties gaisa priekšnesumos, kas tajos gados bija visai populāri ASV. Ir saglabājusies viena tāda afiša:

VILJAMS FOLKNERS (pazīstamais rakstnieks)

CIRKS GAISĀ Riplija, Misisipi AUGSTĀKA PILOTĀŽA

demonstrē Viljams Folkners un kapteinis V. Omlijs SESTDIEN UN SVĒTDIEN 28. un 29. aprīlī lēcieni ar izpletni — 5 vakarā Pasažieru vizināšana

1934. gada februāri viņi ar Vernonu Omliju lidoja uz .launorleānu, kur bija paredzēta Šūmana lidostas svinīga atklāšana un par godu šim notikumam tika rīkotas aviācijas sacensības. Folkners vēroja, kā pazīstamais lidotājs De Treja demonstrēja augstākās pilotāžas figūras, kā Klems Souns lēca ar izpletni no trīstūkstoš metru augstuma, atverot to tikai sešsimt metru augstumā. Viņš redzēja, kā Merla Nelsona lidmašīna nogāzās un eksplodēja un kā viens no lidotājiem, nogriežoties apkārt stabam, aizķēra to ar lidmašīnas spārnu un avarēja. Skatītāju pūlis rēca aiz uzbudinājuma, kad lidotājs Harolds Ņūmens, izvairoties no staba, zaudēja ātrumu un augstumu un ar pūlēm nosēdināja savu lidmašīnu uz ūdens, un viņa sieva ar bērnu uz rokām skrēja pie viņa pāri visam lidlaukam. Folkneru arī iepazīstināja ar ievērojamo lidotāju un lidmašīnu konstruktoru Džimiju Ve-lollu, kuram piederēja visi tālaika ātruma rekordi.

Dabiski, ka Folkneru ieinteresēja šī savdabīgā vide, šie lidotāji profesionāļi, kas klejoja pa visu zemi no gada-tirga uz gadatirgu un pelnīja dienišķo maizi, pastāvīgi riskējot ar dzīvību.

Vēlāk viņš par tiem izteicās tā: «Manā uztverē viņi ir fantastiska un dīvaini sarežģīta mūsdienu dzīves, mūsu kultūras parādība ... Tas ir kaut kas pārejošs un neparasts. Viņiem pa īstam nav vietas kultūrā, ekonomikā, un tomēr viņi eksistē tieši mūsu laikā, un visi zina, ka viņiem īss mūžs. Šis ir mazo lidmašīnu laikmets, tās kā neprātīgas laidelējas pa visu zemi, un šie cilvēki grib nopelnīt. naudu iztikai un braucienam uz jaunu pilsētu, lai tur atkal sacenstos. Tajā apstāklī ir kaut kas maniakāls un pat netikumīgs, tāpēc ka viņi ir nostādījuši sevi ārpus dieva — ne tikai ārpus cieņas, ārpus mīlestības, bet arī ārpus dieva. Viņi ir atteikušies no pagātnes un nākotnes, viņiem nav pagātnes. Viņi dzīvo tikpat īsu mūžu kā tauriņš, kas dzimst no rīta un otrā dienā iet bojā. Tas man likās pietiekami interesanti, lai rakstītu par viņiem.»

Romāna centrā ir maza cilvēku grupiņa, tie klaiņo ar savu lidmašīnu pa valsti, no gadatirga uz gadatirgu. Viens no galvenajiem romāna varoņiem — Reportieris, iepazinies ar viņiem, pūlas paskaidrot par viņiem savam redaktoram: «Redzat, viņi nav cilvēki. Viņiem nav sakaru, nav vietas, kur cilvēks dzimis, nav vietas, kur viņam jāatgriežas.» Par vienīgo sievieti šajā mazajā grupiņā — Lavernu ir sacīts: «Šūmans un viņa lidmašīna nolaidās Aijovā vai Indiānā, vai kur citur, bet viņa nāca no skolas un pat neaiznesa savas mācību grāmatas uz māju, un viņi aizgāja kopā, viņiem bija tikai konservu atgriežamais un sega, uz kuras gulēt zem lidmašīnas spārna, kad pārāk stipri lija.» Par mehāniķi Bžigsu zināms, ka viņš kaut kur pametis sievu un divus bērnus, lai nekad pie tiem neatgrieztos.

Visu viņu eksistenci — viņu atrašanos vienā vai otrā pilsētā, peļņu, viņu dzīves rutīnu, morālās un garīgās vērtības — noteic mašīna — lidmašīna, kam viņi kalpo. Viņi ir dīvains mašīnu laikmeta produkts, un viņu cilvēciskās īpašības atkarīgas no «nežēlīgās» mašīnas, ar kuru viņi lido. Šīs grupiņas vadītāju — pilotu Šūmanu Folkners tēlo kā «aprobežotu cilvēku, kam fatāli un drūmi laupītas pat mazākās pašanalīzes pazīmes, kam pilnīgi trūkst spējas domāt un spriest, tāpat kā motors, mašīna, kuras dēļ viņi eksistē, funkcionē un kustas tikai ar benzīna un eļļas palīdzību».

Tieši pieķeršanās mašīnai apvieno visu šo cilvēku grupiņu. Cilvēciskās attiecības, izrādās, ir atkarīgas no lidmašīnas apkalpošanas. Laverna dzīvo vienā un tai pašā laikā ar lidotāju Šūmanu un izpletņa lēcēju Džeku. Laverna pat nezina, kurš no šiem abiem vīriešiem ir viņas dēla tēvs. Un nevienu no viņiem tas arī neuztrauc. Kad zēns piedzimst, jautājumu par to, kādu uzvārdu viņam dot, vīrieši izšķir ļoti vienkārši — met naudas gabalu. Tas norāda uz Šūmanu, un Laverna sareģistrējas ar viņu, tomēr tas itin neko nemaina viņu trejsavienībā.

Laverna nejūt pat mātes mīlestību, tieši viņa izdomā nežēlīgo joku, ko viņi visi tīksminādamies atkārto, jautājot zēnam, kurš ir viņa tēvs, un ik reizi satracina bērnu, tā ka tas metas ar dūrēm virsū jokotājam.

Viņus visus saista nevis cilvēku attiecības vai ģimenes saites, bet tas, ka viņi pieder pie komandas, kas apkalpo lidmašīnu. Un, kad viņi zaudē mašīnu un lidotāju, grupa sairst.

Romānā «Stabs» ir ļoti ievērojama figūra, kurai Folkners gribējis piešķirt tik vispārinātu raksturu, ka nav devis pat vārdu, nosaucot to gluži vienkārši par Reportieri. Tas ir tēls, kas daudzējādā ziņā personificē «izpostītās zemes» mūsdienu sabiedrību. «Izpostītās zemes» tēls,

Ko Folkners aizguvis no T. Eljota poēmas ar tādu pašu nosaukumu, vispār ieņem lielu vietu romānā.

Plaši izmantojot simboliku, alūzijas — stilistiskas figū-i<is, Folkners parāda, ka šai sabiedrībai trūkst sakņu un Inidīciju, tur sekss stājies mīlestības vietā, šī sabiedrība eksistē vienīgi pašreizējā momenta dēļ. Tāds spilgts un pārliecinošs simbols ir avīzes tēls. Avīžu virsraksti kļūst par «telpas un laika šķērsgriezumu», «veselas nācijas četrdesmit tonnu mašīnu un senu maldu mirušo acumirklīgo produktu». Tie baro «aci — orgānu, kas nav spējīgs domāt, apcerēt, brīnīties». Avīžu virsraksti fiksē pašreizējo momentu, atšķirot notikumus no pagātnes un nākotnes, ignorējot, tāpat kā to spiests darīt avīzes lasītājs, laika izplatību un cilvēces vēsturi.

Pārsteigts par lidotāju dzīves savdabību, viņu atšķirtību no sabiedrības, Reportieris pieķeras viņiem, sapņo kļūt par viņu grupas locekli, ceļot kopā ar viņiem pa valsti un tā glābties no tās bezcerīgās eksistences, kad «gan parīt, gan aizparīt un tā tālāk bez gala es elpošu šo piedegušās kafijas un beigto garneļu un austeru smaku un gaidīšu ik reizi, kad satumsīs».

Reportieris alkst glābiņa, un to viņš saskata aviatoru strauji aizritošajā dzīvē. Un, kad Reportieris atgriežas lidostā pēc Šūmana un viņa lidmašīnas bojāejas ezera ūdeņos, viņš saprot, ka bēgšana, par kuru sapņojis, ir bezjēdzīga un neiespējama. Joņojot ar taksometru, viņš varēja «vēl arvien redzēt pilsētu, tās apžilbinošo mirdzumu, kas nemaz neattālinājās, kaut arī viņš brauktu mežonīgā ātrumā, un, lai cik vientulīgs viņš bija, pilsēta it kā virzījās līdztekus viņam. No tās nebija iespējams glābties — nomācot, aplencot viņu, pilsēta noskrēja visus attālumus, ko aprija ar benzīnu darbināmais motors, visus galamērķus. Tā paliks vienmēr — mūžīgā kafijas, cukura, lēni sildītu dzelzs pannu smaka pār brūngano ūdeni un pazaudēto, pazaudēto, pazaudēto apvāršņa ziigumu .., rīt un rīt, un rīt, ne tikai nav uz ko cerēt, nav pat nekā ko gaidīt, tikai jāiztur.»

Darbs pie romāna «Stabs» veicās neparasti ātri. Tāpat kā rakstot romānu «Kad es gulēju uz nāves gultas», Folkners jau iepriekš zināja, kā attīstīsies sižets, kā izturēsies viņa varoņi. Folkners acīmredzot pietiekami labi nepazina klejojošos lidotājus kā personības, tie lielā mērā palika simboliskas, funkcionējošas figūras. Tāpēc arī tik viegli Folkners izrīkojās ar saviem varoņiem, nejuzdams pretestību no viņu puses, kā tas bija vienmēr, kad varoņi bija dzīvi un reizēm paši diktēja savas izturēšanās līniju.

Pirmoreiz savā rakstnieka praksē Folkners bija tik pārliecināts par to, ka viņam nevajadzēs neko labot manuskriptā pēc darba pabeigšanas, ka sūtīja nodaļas He-lam Smitam citu pēc citas, tiklīdz kārtējā bija uzrakstīta.

Decembra beigās romāna manuskripts bija pabeigts, un

1935. gada martā iznāca grāmata.

Atsauksmes par «Stabu» bija pretrunīgas. Malkolms Kaulijs no «The New Republic» rakstīja, ka romāns ir leģenda par mūsdienu dzīvi, bet atzīmēja, ka «trūkst proporciju starp ierosinošajiem stimuliem un reakciju uz tiem, valda nevajadzīgu šausmu un vardarbības atmosfēra». Sons O'Faoleins no «Spectator» saskatīja grāmatā Dantes cienīgas vērtības, tomēr rakstīja, ka Folkners, kaut arī esot viens no labākajiem Amerikas modernajiem rakstniekiem, droši vien nekad nespēšot saprast, ka «ne-žēlīgums nav spēks un asprātība nav gudrība, un, ja arī Amerikā nav palicis vairs nekas svēts, tad mākslā tas tomēr vēl ir». Un tai pašā laikā savā kārtējā korespondencē «Esquire» Ernests Hemingvejs rakstīja: «Jūsu korespondents lasa mistera Viljama Folknera romānu «Stabs» un jūsmo par to.»

11

ANTĪKA drAma joknepatofas apgabalā

Tikko paspējis pabeigt romānu «Stabs», Folkners, ne dienu nekavēdamies, atgriezās pie romāna «Absalom, Absalom!» manuskripta. Vēlāk viņš atcerējās: «Kad es no jauna sēdos pie šā manuskripta, man nācās gandrīz pilnīgi pārrakstīt to. Es sapratu, ka viss līdz šim uzrakstītais ir savā starpā nesaistīti fragmenti.»

Un viņš sāka visu no jauna. Viņš skaidri iztēlojās sev romāna galveno varoni — pulkvedi Satpenu. Viņa dzīvesstāsts, viņa celšanās un bojāeja arvien skaidrāk saistījās Folknera apziņā ar Amerikas Dienvidu vēsturi. Tā sniedza lieliskas iespējas atklāt Amerikas Dienvidu sociālo un morālo pretrunu avotus, pirmcēloņus, izprast ne tikai specifiskās — tieši Dienvidiem piemītošās, bet arī visas cilvēces problēmas, jo, sasniedzis briedumu, Folkners sāka saprast, ka Dienvidu traģēdija slēpjas vispirmām kārtām tajā apstāklī, ka tiek kājām mīdīti cilvēces morālie likumi.

Pulkvedis Satpens romānā parādās kā tēls, kas vairākkārt cildināts amerikāņu literatūrā, tradicionāls varonis, leģendāras slavas apmirdzēts — pionieris, cilvēks bez dzimtas, bez cilts, kura vienīgais īpašums ir drosme, spēks, mērķtiecīgums, kurš ierodas neskartajās zemēs un ar savām rokām iegūst bagātību un stāvokli dzīvē. Šis tēls ir kļuvis amerikāņu literatūrā par amerikāņu individuālisma simbolu, par jauno zemju «vienlīdzīgo iespēju» idejas iemiesojumu — idejas, ka jaunajās zemēs ikviens var sasniegt visu.

Tomēr ar pulkveža Satpena dzīvesstāstu romāna saturs vēl nav izsmelts. Viss ir daudz sarežģītāk. Sākot kaut vai ar to, ka Satpena dzīvesstāstu izklāsta četri stāstītāji, cits tālāks, cits tuvāks viņam, no kuriem katra rīcībā ir tikai daļa informācijas, katrs veido savu versiju par to, kas īstenībā noticis. Citiem vārdiem, šie četri cilvēki nestāsta vienu un to pašu, viņi pūlas rekonstruēt pagātni, cenšas saprast ne tikai notikumu secību un tajos iejaukto cilvēku motīvus, ne tik daudz noskaidrot, kas noticis, cik izprast, kāpēc tas noticis, izdibināt sakarības, izprast notikušā jēgu. Un, tā kā ikviens no šiem četriem stāstītājiem ir ļoti individuāla personība, dažāda vecuma, ar dažādām interesēm un dažādā mērā emocionāli saistīti ar šo drāmu, tad daudz kas viņu stāstos ir minējumi, pieņēmumi, versijas, un šajās dažādajās versijās viņi izklāsta ne tikai Tomasa Satpena dzīvesstāstu, bet arī paši savējo — stāstu par tiešu vai netiešu Satpena ietekmi uz viņu dzīvi, uz viņu personību.

Vēl jāpiebilst, ka romāna tiešā darbība, tas ir, laiks, kad stāstītāji izklāsta savas versijas un savus minējumus, ir 1909. gads, — pagājuši jau četrdesmit gadi pēc Tomasa Satpena bojāejas, un tikai viens no četriem stāstītājiem — Rozā Koldfīlda tieši piedalījusies drāmā, taču viņas loma ir visai ierobežota un nenozīmīga. Pārējie trīs rīkojas tikai ar netiešu informāciju un galvenokārt ar minējumiem.

Visa tā dēļ Tomasa Satpena un viņa bērnu dzīvesstāsta izklāstā nav noteiktas secības, notikumu laiki sajaukti atkarībā no stāstītāja un tā, cik daudz informācijas ir viņa rīcībā. Dabiski, ka tādēļ romāns ir grūti lasāms, taču pamazām lasītājam rodas līdzdalības efekts, viņš iesaistās pasaulē, ko fragmentāri rada stāstītāji, viņš piedalās to patiesības meklējumos. Lasītājs īstenībā kļūst par piekto izmeklētāju, viņš arī sāk salīdzināt faktus, veidot savas versijas, aktīvi pūlas izprast Tomasa Satpena dzīvesstāsta jēgu.

Ievērības cienīgs ir fakts, ka par vienu no galvenajiem stāstītājiem, kas it kā akumulē dažādās versijas, lai vēlāk — grāmatas beigās salīdzinātu tās un radītu pēdējo, visticamāko versiju, Folkners ir izvēlējies Kventinu Koinpsonu, romāna «Troksnis un niknums» varoni. Tam ir dziļa jēga, jo no visiem Folknera varoņiem Kventins visasāk izjūt savu atkarību no pagātnes.

Tieši Kventinu Kompsonu ataicina pie sevis 1909. gada septembra dienā vecā Rozā Koldfīlda, lai izstāstītu viņam par Tomasu Satpenu. «Likās,» Folkners raksta, «ka klausās divi Kventini — Kventins Kompsons, kas gatavojās iestāties Harvarda universitātē, dienvidnieks no dziļiem Dienvidiem, kopš 1865. gada mirušiem Dienvidiem, ko npdzīvo pļāpīgi, apsmieti, apjukuši spoki, viņš klausās, ir spiests uzklausīt vienu no spokiem, sievieti, kura atteikusies nomierināties, kad vairums jau sen miruši, un tagad stāsta viņam par spokaino pagātni, un Kventins Kompsons, kurš ir pārāk jauns, lai būtu viens no spokiem, un tomēr ir spiests būt viens no tiem, tāpēc ka ir dzimis un uzaudzis, tāpat kā viņa, dziļos Dienvidos — divi dažādi Kventini, kas sarunājas viens ar otru ilgā klusēšanā.»

Tālāk Folkners attīsta šo tēmu — Kventina atkarību no pagātnes: «Tā bija daļa no viņa mantojuma, ko viņš saņēma divdesmit gadu vecumā, jo viņš elpoja to pašu gaisu un klausījās tēva stāstos par šo cilvēku, vārdā Sat-pens, kas bija daļa no visas Džefersonas pilsētas mantojuma, — arī Džefersona elpoja to pašu gaisu, ko šis cilvēks, visus šos astoņdesmit gadus, kuri šķīra 1909. gada septembra dienu no tā svētdienas rīta 1833. gada jūnijā, kad tas pirmoreiz atjāja pilsētā no savas neskaidrās pagātnes, ieguva zemi — neviens nezināja, kā, — uzbūvēja savu māju — savrupmāju no gluži nekā un apprecējās ar Ellenu Koldfīldu, un radīja divus bērnus — dēlu, kurš padarīja savu māsu par atraitni, pirms viņa bija kļuvusi līgava, — un tā sasniedza savu iepriekš nosprausto mērķi.»

Rozā Koldfīlda stāsta Kventinam Kompsonam par Sat-penu un par sevi, un, kaut arī pagājuši jau četrdesmit četri gadi kopš tās dienas, kad viņa aizgājusi no Satpena savrupmājas un sākusi dzīvot savā vecajā mājā Džefer-sonā, viņas stāsts ir pilns dusmu un niknuma, ko ne par mata tiesu nav pieklusinājis laiks. Viņas stāstā Tomass Satpens ir dēmons, izkāpis tieši no elles, viņa pēcteči ir apzīmēti ar dēmona lāstu un viņš sagādā ciešanas visiem, kas ar viņu saskaras.

Daudz ko Tomasa Satpena dzīvesstāstā Rozā Koldfīlda zina netieši, no apkārtējo nostāstiem, jo viņa piedzima, kad viņas māsa Ellena jau septiņus gadus bija Tomasa Satpena sieva un jau dzemdējusi viņam divus bērnus — dēlu Henriju un meitu Judīti. Rozas māte mirusi dzemdībās, un meitene palikusi pie pavecā tēva. «Pirmos sešpadsmit sava mūža gadus viņa pavadīja šajā drūmajā, šaurajā mājiņā kopā ar tēvu, kuru viņa ienīda, pati to neapzinādamās, — dīvainu, mazrunīgu cilvēku, kam vienīgais sarunu biedrs un draugs laikam bija viņa sirdsapziņa un vienīgais, par ko viņš uztraucās, — godīga cilvēka reputācija apkārtējo acīs, — cilvēku, kas vēlāk iemūrēja sevi mansardā un nomira badā, lai nebūtu jāredz sava dzimtā zeme mokās, pretojoties iebrucēju armijai ... Puritāņu taisnprātības drūmajā kapa atmosfērā ... pagāja mis Rozas bērnība.»

Rozā Koldfīlda bērnībā aug vientulīga, bez vecāku mīlestības, atšķirta no pieaugušo pasaules, tikai reizēm notverot skatienus, ko viņai pievērš māsa, māsasdēls un māsasmeitas, un noklausoties pie durvīm viņai nesaprotamu sarunu fragmentus.

Viņa ir tikai dzirdējusi nostāstus par to, kā viņas māsasvīrs Tomass Satpens pirmoreiz parādījies Džefersonā. «Viņš nebija džentlmenis,» viņa stāsta Kventinam. «Viņš pat nebija džentlmenis. Viņš ieradās šeit ar zirgu un divām pistolēm, un ar vārdu, ko neviens agrāk nebija dzirdējis, neviens nebija pārliecināts, ka tas ir viņa īstais vārds, tāpat kā par to, ka zirgs ir viņa un pistoles viņa, viņš meklēja vietu, kur varētu paslēpties, un Joknepatofas apgabals viņam to piešķīra. Viņš meklēja iespēju kļūt par cilvēku ar reputāciju, lai norobežotu sevi no citiem nepazīstamajiem, kas varētu sekot viņa pēdās, un Džefersonā viņam to deva. Pēc tam viņam ievājadzējās cienīguma, aizsega tikumīgas sievietes izskatā, lai padarītu savu stāvokli neievainojamu pat attiecībās ar tiem cilvēkiem, kuri aizstāvēja viņu tajā neizbēgamajā dienā un stundā, kad tiem vajadzēja sacelties pret viņu nicinājumā, šausmās un sašutumā, un mans un Ellenas tēvs viņam to deva.»

Meitene Rozā Koldfīlda kāro piedalīties pieaugušo cilvēku dzīvē, būt kādam vajadzīga. Kad viņas māsasdēls Henrijs Satpens aizbrauc mācīties universitātē un raksta uz mājām jūsmīgas vēstules par brīnišķīgo draugu, ko viņš tur ieguvis, — Čārlzu Bonu un vēlāk atved to pa ziemsvētku brīvdienām uz dzimtajām mājām, un Judīte iepazīstas ar Čārlzu, un Judītes māte Eilena sāk pilsētā runāt par gaidāmajām kāzām kā par izlemtu jautājumu, Rozā Koldfīlda, pati to neapzinādamās, tiek emocionāli iesaistīta šajā notikumā — viņa iemīlas pašā mīlestības Idejā, iemīlas Čārlzā Bonā, kuru viņa nemaz nav redzējusi. Par simbolu viņas tieksmei būt noderīgai, kaut kā piedalīties pieaugušo dzīvē kļūst viņas aizkustinoši naivais piedāvājums uzšūt Judītei kāzu tērpu.

Pa to laiku atgadās dīvaini, ne tikai Rozai, bet arī pieaugušajiem Džefersonas iedzīvotājiem nesaprotami notikumi: kad Henrijs ar Čārlzu kārtējo reizi atbrauc Sat-penu mājās, notiek kaut kāda izskaidrošanās starp Henriju un tēvu, un pēc tās Henrijs atsakās no mantojuma liesībām un tai pašā naktī aizbrauc kopā ar Čārlzu.

Tad sākas pilsoņu karš un romāna varoņi ir skaidiņas, ko nes šī stihiskā straume. Tomass Satpens dodas karā, dzirdamas runas, ka Henrijs Satpens un Čārlzs arī iestājušies konfederātu armijā. Badā nomirst Rozas tēvs, nomirst Ellena, uz nāves gultas lūgdama savu mazo māsu Rožu aizstāvēt Judīti.

Beidzas karš, dienvidnieku armija ir sakauta un viens otrs sāk atgriezties mājās — pie sagrautajiem pavardiem, izpostītajās plantācijās. Vienā tādā dienā Vošs Džonss, baltais mednieks, kas kalpojis Tomasam Satpenam un pulkveža prombūtnē palīdzējis tā ģimenei, atbrauc pie Rozas Koldfīldas un paziņo viņai, ka Henrijs Satpens un Čārlzs Bons atauļojuši mājās un pie vārtiem Henrijs nošāvis savu draugu.

Rozā šausmās steidzas uz Satpenu mājām, lai izpildītu nelaiķei māsai doto solījumu — aizstāvēt Judīti, bet uz mājas sliekšņa viņu sagaida Judīte ar sausām acīm, pilnīgi mierīga un neļauj viņai iet mājā un pat paskatīties uz Čārlza līķi. Atkal Rozā atrodas tikai tuvumā briesmīgai drāmai, kaut gan ļoti gribētu būt tās dalībniece.

Rozā paliek dzīvot Satpenu mājās kopā ar Judīti un mulati Klitiju — vienīgo no bijušajiem Satpenu vergiem, kas palikusi plantācijā. Pēc kāda laika atgriežas no kara arī pats Tomass Satpens, kuram jau ir gandrīz sešdesmit, atgriežas un uzzina, ka viņa bagātība izputējusi, ka viņa dēls pēc Čārlza Bona noslepkavošanas pazudis. Un tad trīs mēnešus pēc Tomasa Satpena atgriešanās pienāk lielā diena Rozas Koldfīldas dzīvē. Šis «dēmons», kas pazudinājis savu sievu un bērnus, bildina viņu. Viņa saprot, ka Tomass Satpens viņu nepavisam nemīl, taču pirmoreiz mūžā Rozā jūt, ka šis cilvēks no pieaugušo pasaules, no kuras viņa iīdz šim bijusi izslēgta, uzskata viņu par personību. Rozā stāsta par šo savu lēmumu Kventinam Kompsonam: «Es redzēju, kas notika ar manu māsu El-lenu. Redzēju viņu gandrīz kā vientuļnieci vērojam, kā aug abi viņas bojāejai lemtie bērni, kurus viņa nespēja glābt. Es redzēju cenu, kādu viņa samaksāja par šo māju un šo lepnību; redzēju parādu rēķinus par lepnību, pārticību un mieru, par visu, par ko viņa bija parakstījusies, ieejot tovakar baznīcā, redzēju, kā tas viss pamazām izgaisa... Es redzēju, kā atgriezās tas cilvēks — ļaunuma avots un ierocis, kurš bija pārdzīvojis visus savus upurus, kurš bija radījis divus bērnus, lai tie pazudinātu ne tikai viens otru un viņu pašu, bet arī mani, un tomēr es biju ar mieru kļūt viņa sieva.»

Divus mēnešus vēlāk Tomass Satpens nāk pie viņas ar jaunu priekšlikumu — tā, it kā viņš «apspriestos ar Džonsu vai kādu citu vīrieti par kuci, govi vai ķēvi», — viņš prasa, lai viņa vispirms pierāda, ka spējīga dzemdēt viņam dēlu. Protams, tāds priekšlikums varēja likties šausmīgs meitenei, kas uzaugusi Dienvidos deviņpadsmitā gadsimta tradīcijās. Tomēr Rozas vētraino reakciju neizraisa tas, ka priekšlikums ir amorāls, — stāstīdama Kven-tinam par to, ka Satpens viņu bildinājis, Rozā Koldfīlda neslēpj, ka nebūtu pretojusies, ja Satpens būtu gribējis iegūt viņu tai pašā naktī. Tā kā Rozā nerunā tikai aizvainotas puritāņu morāles balss, viņas brūce ir daudz dziļāka. Viņa atskārst, ka Satpenam viņa kā personība neeksistē, ka viņam tā vajadzīga tikai tādā gadījumā, ja spējīga dzemdēt viņam dēlu. Un tieši tas dziļi ievaino Rožu. Tik dziļi, ka pēc četrdesmit četriem gadiem, kurus viņa nodzīvojusi dzīves maliņā, nenoņemot sēras, viņā vēl deg niknums. Dzīve viņai ir apstājusies tajā nolādētajā dienā, un kopš tā laika viņa tikai spēj nikni un bezpalīdzīgi jautāt: «Kāpēc? Kāpēc? Kāpēc?»

Viņa nespēj atbildēt uz šo nolādēto jautājumu, tāpēc ka viņa skata Tomasa Satpena dzīvi tikai no savas personiskās, visai šaurās pieredzes viedokļa. Viņa nekā nezina par Satpena īstajiem mērķiem un citiem viņa upuriem.

Tās pašas septembra dienas vakarā, pēc tam kad Kven-tins Kompsons ir noklausījies Rozas Koldfīldas stāstu, viņa tēvs misters Kompsons izklāsta dēlam savu versiju un savas ziņas, ko smēlies no Kventina vectēva — ģenerāļa Kompsona, kurš bijis Satpena darījumu liecinieks un zināmā mērā viņa uzticības persona, jo Satpens kādreiz pastāstījis viņam par ļoti svarīgiem savas dzīves apstākļiem.

Mistera Kompsona stāstā izklīst dēmonisma elles dūmi, kas apņem Satpena figūru Rozas Koldfīldas iztēlē, un viņa tēls gūst reālākus apveidus, kaut arī ar antīkās tra-(lēdijas varoņa piegaršu. Mistera Kompsona uztverē Tomass Satpens ir sava laika un savas zemes raksturīgo vilcienu iemiesojums — spēcīgs individuālists, apveltīts ar tām īpašībām, kuras asociējās ar amerikāņu nācijas tapšanas procesu, — neapvaldītu godkāri, pašpārliecinātību, dzelzs gribu, gatavību izturēt grūtības, jebkuru smagu darbu.

Tomass Satpens dzimis kalnos, Rietumvirdžīnijā, primitīvā mednieku sabiedrībā, kur cilvēku vērtēja pēc viņa īpašībām — spēka, drosmes, prasmes medībās.

Satpenu ģimenes ilgais ceļojums no kalniem ielejā kļūst par simbolisku ceļojumu no primitīvās pasaules civilizācijas pasaulē. Jo vairāk ģimene tuvojas civilizācijai, jo stiprāk zēns sāk apjaust sociālo kastu eksistenci. Viņš pirmoreiz redz nēģeri vergu, ievēro mākslotību attiecībās starp nabadzīgajiem baltajiem un nēģeriem, tomēr zēns ir tik naivs, ka viņa apziņu šie vērojumi neskar.

Krīze iestājas, kad Tomasam jau ir piecpadsmit gadu un ģimene apmetas būdiņā kādā bagātā plantācijā Vir-džīnijā. Tomass ziņkāri aplūko no tālienes balto planta-toru, kurš stundām ilgi guļ šūpuļtīklā, un nēģeri vergi viņu apkalpo. Viņš neapskauž šo bagātnieku — viņš no kalniem ir atnesis pārliecību, ka tas ir tikai veiksmes jautājums, ja cilvēkam pieder kaut kas tāds, kā nav citiem. Un tad kādreiz tēvs sūta Tomasu ar vēstuli uz plan-tatora māju un viņš nedomādams iet pie parādes durvīm. Taču kalpotājs nēģeris, plantatoram skaļi smejoties, sūta noskrandušo un netīro zēnu uz sētas durvīm. Un zēns tajā brīdī pārdzīvo kaut ko līdzīgu psiholoģiskam šokam. Pēkšņi Tomass saprot, ka ar to tiek noraidīts viņš kā personība.

Noslēpies alā, zēns vēl ilgi pārdzīvo un pārdomā notikušo. Viņā cīnās jūtu un saprāta balss. Jūtu balss mudina ņemt ieroci un nošaut šo bagātnieku, kas viņu izsmējis, saprāta balss teic, ka slepkavība problēmu neatrisinās. Uzvar racionālais elements: Tomass secina — eksistence vēl cilvēkam nav garantija, ka citi atzīs viņu kā personību. Šī atzīšana jāiekaro.

«Tā nav problēma, ko var atrisināt ar šauteni,» nolemj Tomass Satpens, «lai cīnītos ar viņiem, tev jāiegūst tas, kas ir viņiem un kas ļauj viņiem darīt to, ko dara šis cilvēks. Tev jāiegūst zeme, nēģeri un skaista māja, lai varētu cīnīties ar viņiem.» Taču bagātība un stāvoklis sabiedrībā Satpenam nav pašmērķis, tas ir tikai līdzeklis galvenā mērķa sasniegšanai.

Kāds tad ir šis galvenais mērķis? Tieši Tomasā Satpenā Folkners ir iemiesojis vienu no idejām, kas saviļņojušas viņu visu mūžu: cilvēks aptver savu niecīgumu un cīnās pret šo apziņu, apstiprinādams savu nozīmīgumu, cenzdamies rast kādu savas personības un savas eksistences izpausmi. Cilvēks zina, ka šī cīņa ir veltīga, un no tā, ka viņš zina, rodas nevaldāma prasība «atstāt ieskrambā-jumu — šo mūžīgo zīmi uz mums visiem lemtās aizmirstības tīrās lapas». Apziņa, ka mūžs aizrit strauji, Satperm satrauc tikpat asi kā izpratne, cik nenozīmīgs viņš ir sabiedrības sociālajā struktūrā. Viņš nolemj mest izaicinājumu pastāvošajai kārtībai — viņš nodrošinās sev vietu starp cilvēkiem, kļūstot par bagātnieku un godājamu sabiedrības locekli, un atstās savas pēdas uz aizmirstības tīrās lapas, radot dēlu un izveidojot dinastiju.

Līdz tai pagrieziena dienai Tomass Satpens ir uztvēris pasauli emocionāli, tajā dienā viņš nolemj, ka dzīvei jāpieiet racionāli. Turpmāk visu viņa rīcību noteiks nevis sirds, kas spējīga uz mīlestību, līdzjūtību, pašuzupurēšanos, bet auksts saprāts, kas veido savas dzelzs shēmas. Un tur slēpjas Satpena traģēdijas cēlonis, viņa nākamās sakāves un briesmīgās bojāejas priekšnosacījums. Apliecinādams savu individualitāti, viņš nesaprot, ka vajag tāpat atzīt citu cilvēku individualitāti. Tas ir viņa liktenīgās kļūdas cēlonis •— viņš nav spējīgs apjēgt — kā vēlāk to dara viņa meita Judīte —, ka ikviens cilvēks kāro ieaust kaut ko dzīves audumā un ka diedziņi, ko cilvēks izmanto, piesaistīti pie rokām un kājām citiem cilvēkiem, kuri tāpat grib kaut ko ieaust pēc sava prāta.

Tai pašā naktī Tomass Satpens pamet ģimeni un dodas lielajā pasaulē, lai īstenotu savu pašapliecināšanās plānu. Kā viņš vēlāk stāsta Kventina Kompsona vectēvam, viņš nokļūst Haiti un nodzīvo tur dažus gadus. Tur viņš apprecas ar bagāta plantatora meitu Julāliju Bonu, un tā dzemdē viņam dēlu. Tomēr drīz vien viņš pamet sievu un dēlu un aizbrauc no Haiti. «Viņš stāstīja vectēvam, ka viņš pametis savu pirmo sievu, kā to darījuši karaļi vienpadsmitajā vai divpadsmitajā gadsimtā: «Es atklāju, ka viņa nespēj un nekad nespēs — ne savas vainas dēļ — palīdzēt Un atbilst manam mērķim, kuru es loloju, tā ka es viņu nodrošināju un pametu.»»

Viņa rīcībā jūtām nav nekādas lomas, viņš spriež tikai no aukstas loģikas pozīcijām —• viņam precības ir tikpat kā tirdzniecības darījums, viņš uzskata, ka Julālijas tēvs noslēpis viņam kādu būtisku faktu un līgums tāpēc kļūst nederīgs. Satpens atstāj sievai un dēlam visu īpašumu, ko saņēmis no Julālijas tēva un pats sapelnījis pa šiem gadiem, un ar tīru sirdsapziņu pamet viņus, nolēmis jaunā vietā sākt visu no gala. Trīsdesmit gadus vēlāk, kad viņa pasaule sabrūk un viņš meklē savas neveiksmes cēloņus, viņš ir spējīgs paiet garām šim faktam, nesaprotot tā nozīmi. Atstumdams Julāliju, viņš līdz ar to neatzīst viņas cilvēcisko vērtību, tāpat kā pēc gadiem ar savu cinisko priekšlikumu Rozai Koldfīldai noliedz viņu kā līdztiesīgu būtni ar savām jūtām, centieniem, dzīves alkām.

Un tad Tomass Satpens ierodas Džefersonā. «Tajā laikā viņu bija pilnīgi paverdzinājusi viņa slepenā, negantā nepacietība, viņa nesenajā pieredzē radusies pārliecība — garīgais un fiziskais drudzis —, ka vajag steigties, ka laiks aizslīd no viņa prom . . . Viņš rīkojās, izmantojot aģentu tirdzniecībai ar čikeso indiāņiem, un tikai tajā sestdienas naktī, kad viņš uzmodināja apgabala arhivāru ar pārdošanas dokumentu, patentu un spāņu zelta monētu rokās, pilsēta uzzināja, ka Satpenam tagad pieder simt kvadrātjūdžu vislabākās neskartās zemieņu zemes apgabalā, kaut gan tas kļuva zināms par vēlu, jo pats Satpens bija aizbraucis un neviens nezināja, uz kurieni. Tomēr tagad viņam piederēja zeme kā vienam no viņiem, un viens otrs sāka nojaust to, ko ģenerālis Kompsons jau zināja, — ka spāņu monēta, ar ko Satpens samaksāja, lai darījums tiktu reģistrēts, viņam bijusi pēdējā.»

Pēc kāda laika Satpens atgriežas Džefersonā ar grupu no Haiti atvestu nēģeru un francūzi arhitektu un sāk būvēt uz savas zemes greznu savrupmāju. Viņš strādā līdzi saviem vergiem, ēd kopā ar tiem, guļ kopā ar tiem — tad arī piedzimst dēls vienai no nēģerietēm, Klitijai. Satpens ir cilvēks, savas idejas apsēsts, viņam neeksistē neviens un nekas. Kad francūzis arhitekts mēģina aizbēgt no Sat-pena, tas uzlaiž suņus viņam uz pēdām un tur viņu gūstā, kamēr māja pabeigta.

Kad savrupmāja pabeigta un plantācija ierīkota, Satpens ķeras pie sava plāna otras daļas izpildīšanas —* viņam vajadzīga sieva no godājamas ģimenes, kura nestu pūrā līdzi viņam nepieciešamo cieņu un dzemdētu viņam dēlu. Viņš izvēlas Ellenu Koldfīldu, un tā kļūst par sievu un divu viņa bērnu māti.

Varētu likties, ka Satpena sapņi piepildījušies — viņš ir bagāts, viņam pieder milzīga plantācija, kur strādā vergi, lieliska savrupmāja, viņam ir dēls Henrijs, kas turpinās viņa dzimtu.

Taču liktenis, kā piederas antīkā traģēdijā, uzbrūk Sat-penam viņa dzīves virsotnē. Likteni iemieso Čārlzs Bons, Tomasa Satpena pirmais dēls no pamestās Julālijas Bo-nas. Henrijs Satpens aizbrauc mācīties universitātē juridiskajā fakultātē un tur iepazīstas ar Čārlzu Bonu. Viņi sadraudzējas. Henrijs raksta māsai jūsmīgas vēstules par savu jauno draugu un neviļus iedveš viņai savu iemīlēšanos iegūtajā draugā. Ziemsvētku brīvdienās Henrijs atved Čārlzu Bonu uz savām mājām.

Čārlzs Bons zina no mātes, ka Tomass Satpens ir viņa tēvs. Viņam vajadzīgs tikai viens — lai tēvs viņu atzītu. Lai dod kaut kādu zīmi, slepus no citiem, ar to parādot, ka atzīst viņu. Un tad Čārlzs Bons pazudīs no Satpena pasaules. Taču Tomasam Satpenam neeksistē šīs morālās, garīgās kategorijas. Viņš klusē, vēl nesaprazdams, ka viņu jau sasniedzis vilnis no akmens, ko viņš iemetis ūdenī pirms daudziem gadiem, kad atstāja sievu un dēlu. Bet tikmēr Satpena sieva Ellena jau plaši izziņojusi pilsētā par gaidāmajām Judītes kāzām ar Čārlzu Bonu.

Taču ģimenes galva klusē. Un tikai tad, kad Henrijs ar Čārlzu trešoreiz atbrauc uz Satpenu mājām, starp Henriju un tēvu notiek saruna, kuras saturs stāstītājiem paliek nezināms un viņi var tikai minēt, ko gan toreiz sacījis Tomass Satpens savam dēlam, ja tas atteicies no mantojuma un tai pašā naktī aizbraucis kopā ar Čārlzu Bonu uz Jaunorleānu. Misters Kompsons pieņem, ka Tomass Satpens sacījis Henrijam, it kā Čārlzam Bonam Jaunor-leānā esot sieva un bērns, turklāt šās sievas dzīslās ritot lāsīte nēģeru asiņu, un tieši tas moka Henriju visu kara laiku, ka viņa māsa apprecēsies ar cilvēku, kuram bijusi sieva ar nēģeru asinīm. Tomēr misters Kompsons saprot, ka ar šo minējumu diezin vai pietiks, lai izskaidrotu, kāpēc galu galā Henrijs nogalina Čārlzu Bonu. ■ n.v

Jo visi stāstītāju minējumi romānā taču grozās ap vienu — kāpēc Henrijs Satpens nogalina Čarlzu Bonu uz savas mājas sliekšņa. Šī slepkavība patiešām ir visa romāna dramatiskais centrs.

Nākamajā versijā Henrija Satpena morālā problēma sarežģījas. Kventins Kompsons pierāda — Henrijs uzzinājis no tēva, ka Čārlzs Bons ir viņa un Judītes brālis, un pieķeršanās Čārlzam viņā cīnās ar asinsgrēka neatzīšanu. Paša Kventina psiholoģiskais stāvoklis liek viņam ar slimīgu neatlaidību koncentrēt savu uzmanību uz Henrija iekšējiem sāpīgiem pārdzīvojumiem, kad viņš nogalina Čārlzu, lai aizstāvētu savas māsas godu un novērstu asinsradinieku laulības. To viegli saprast, ja atceramies Kventina Kompsona garīgās mokas romānā «Troksnis un niknums» un paturam prātā, ka dažus mēnešus pēc romāna «Absalom, Absalomi» pēdējās ainas Kventins Kompsons izdara pašnāvību.

Tikmēr sākas pilsoņu karš, Henrijs Satpens un Čārlzs Bons kopā iestājas konfederātu armijā un visus četrus gadus karo plecu pie pleca. Un visus četrus gadus Henrijs cīnās pats ar sevi, viņā slēpjas cerība, ka vai nu viņš, vai Čārlzs karā var iet bojā un tad atkritīs nepieciešamība izlemt, bet Čārlzs pacietīgi gaida šos četrus gadus. Galu galā jau pašās kara beigās Henrijs, mierinādams sevi ar vēsturiskiem piemēriem — ir taču bijuši gadījumi, kad karaļi apprecējuši savas pusmāsas, — samierinās, un ar viņa piekrišanu Čārlzs raksta Judītei vēstuli, bildinot viņu. Tā ir nežēlīga rīcība ar nolūku sagādāt Tomasam Satpenam ciešanas. Tā ir atriebība.

Tomēr visas kārtis šajā spēlē vēl nav izliktas uz galda. Jau tajā laikā, kad dienvidnieku armija galīgi sakauta un notiek juceklīga atkāpšanās, izsūtāmais sameklē Henriju un paziņo, ka pulkvedis Satpens lūdz viņu pie sevis. Kad Henrijs atgriežas viņu teltī, kur viņu gaida Čārlzs, tas sniedz Henrijam pistoli, lai Henrijs nošaujas, pie tam pilnīgi apzinādamies, kādas mokas sagādā brālim.

Piecos draudzības gados Čārlzs ir labi iepazinis dziļās jūtas, kādas Henrijam ir pret viņu. Taču viņš ir nežēlīgs, viņš īstenībā neatstāj Henrijam iespēju izvēlēties. Un tad viņi jāj plecu pie pleca visu garo ceļu līdz Satpenu mājām. Var iedomāties, kāda briesmīga cīņa visu laiku plosās Henrija dvēselē, — viņš tikai atliek un atliek to, kam jānotiek, to, kas iznīcinās gan viņu, gan brāli.

Un tad viņi ir pie mājas vārtiem, kur viņus gaida Judīte, kura jau šūdina sev kāzu tērpu. Šeit notiek jauno cilvēku drāmas pēdējais cēliens. Henrijs nogalina Čārlzu un pēc tam aizbēg, pazūd. Kas tad pamudinājis Henriju uz tādu traģisku soli? Ko gan viņam stāstījis Tomass Satpens pēdējā tikšanās reizē? Rekonstruējot visu Tomasa Satpena dzīvesstāstu, Kventins Kompsons un viņa biedrs Harvarda universitātē kanādietis Šrīvs galu galā atrisina šo galveno mīklu — kāpēc Henrijs nogalinājis Čārlzu.

Tomass Satpens atklājis Henrijam, ka Čārlzā rit nēģeru asinis. Tieši tā iemesla dēļ arī viņš savā laikā pametis Julāliju un savu pirmo dēlu. Un Henrijam, kurš jau būtu samierinājies pat ar asinsgrēku, rasu aizspriedumi ir nepārvarams tabu. Viņš nogalina Čārlzu, saprazdams, ka ar to iznīcinās arī pats sevi.

Tāds bija Tomasa Satpena pirmais morālais noziegums, par kuru viņam nācās samaksāt.

Atgriezies no kara, kur Dienvidi cietuši sagrāvi, pulkvedis Satpens atrod savu plantāciju izpostītu, uzzina, ka viņa dēls nogalinājis savu pusbrāli un pazudis, kā redzams, uz visiem laikiem. Varētu likties, ka viss sabrucis. Tomēr Tomass Satpens nepadodas, viņš vēl arvien ir pārliecināts, ka drosme, prāts un griba spēj visu pārvarēt, un viņš ir ar mieru sākt visu no gala trešo reizi. Un tad viņš bildina Rožu Koldfīldu. Tomēr Tomass Satpens ir spiests atzīt, ka ir spēks, kas darbojas pret viņu, — laiks, viņa vecums. Viņam jau ir tuvu sešdesmitiem, un viņš baidās, ka viņam nepietiks laika. Turklāt Tomass Satpens noskaidro, ka no viņam piederošajām simt kvadrātjūdzēm zemes viņš var saglabāt tikai vienu kvadrātjūdzi. Tajā dienā Tomass Satpens nāk ar priekšlikumu Rozai Koldfīldai vispirms pierādīt, ka viņa spējīga dzemdēt viņam dēlu.

Pēdējos sava mūža gados Tomass Satpens ir spiests turēt mazu veikaliņu, kurā viņš darbojas kopā ar uzticīgo draugu Vošu Džonsu. Viņa pēdējais drudžainais mēģinājums atstāt pēdas aizmirstības lapā izpaužas tā, ka viņš paved Voša Džonsa nepilngadīgo mazmeitu Milliju un viņai piedzimst bērns. Taču arī te Tomass Satpens paliek uzticīgs pats sev, savai citu cilvēku personības noliegšanai. Viņš aiziet uz Džonsa būdiņu, kur guļ Millija ar bērnu, un, uzzinājis, ka viņa dzemdējusi meitu, nevis dēlu, saka viņai — ja viņa būtu ķēve, viņš varbūt atrastu viņai vietu savā stallī. Šos vārdus dzird Vošs Džonss, kas visu mūžu augsti cienījis Tomasu Satpenu, ticējis tam kā dievam. Tomēr tāda ņirgāšanās ir spēcīgāka pat par pieradumu pakļauties saimniekam un cienīt to, un Vošs Džonss nogalina Tomasu Satpenu.

Tomasa Satpena tēls daudzreiz ir bijis Folknera un studentu diskusiju objekts, un rakstnieks ir stāstījis par uzdevumiem, kādus viņš sev izvirzījis, radīdams Satpena figūru, par idejām, ko paudis romānā «Absalom, Absa-lom!». Vienā no tādām sarunām Folkneram jautāja: «Jūs apgalvojāt, ka mīlestība, nauda un nāve ir trīs literatūras objekti. Vai nav kaut kas vēl augstāks par to, kā, piemēram, romānā par Satpenu, kuru mudina citi motīvi?» Uz to Folkners atbildēja: «Es gribēju sacīt, ka mīlestība, nauda un nāve ir kodols, uz kā dibinās sižets. Tiem nav nekā kopīga ar cilvēka sirds tieksmēm un konfliktiem. Bet sižetam nepieciešams kaut kāds kodols, un tāds kodols ir mīlestība, nauda un nāve. Satpenam bija vajadzīga nauda, lai apmierinātu savas tieksmes. Un nāves nojauta modināja viņā steigu, dziņu būt ļoti nežēlīgam, lai paspētu izdarīt visu, kamēr viņš var. Arī mīlestība bija daļa no viņa konflikta. Dēls viņam bija vajadzīgs, protams, aiz godkāres. Taču godkāre vēl nav viss. Jums jāmīl tas, kas ir jūsu godkāres objekts, tas, ar ko jūs varat lepoties. Tam vajadzēja būt viņa dēlam, viņš taču varēja adoptēt bērnu. Bet ar to viņam nepietika, tam vajadzēja būt viņa dēlam, ar kuru ne tikai varētu lepoties, bet kurš pārstāvētu viņa asinis, viņa kaislību.»

Stāsts par Tomasa Satpena celšanos un bojāeju romānā nesaraujami saistīts ar Amerikas Dienvidu vēsturi. Folkners parāda, ka Amerikas Dienvidu traģēdija sākas nevis no konflikta ar Ziemeļiem un nevis no Dienvidu štatu nodoma atdalīties, ka tās saknes sniedzas tālā pagātnē — kad pirmais nēģeris tika izsēdināts Amerikas krastā un padarīts par vergu.

Vergturu Dienvidu noziegumi arī pēc verdzības atcelšanas kā smags slogs gulstas uz dienvidnieku jauno paaudzi, rada vainas, bezspēcības apziņu.

Tomasa Satpena noziegumi kā briesmīgs lāsts gulstas uz viņa pēcnācējiem. Taču atšķirībā no morāli aklā Satpena viņa bērni ir redzīgi, tie izjūt savu vainu, savu morālo atbildību.

Henrijs Satpens nogalina savu brāli Čārlzu Bonu, nespēdams pārvarēt rasu aizspriedumu tabu, taču turpmāk viņu visu mūžu moka vainas apziņa. Neviens nezina, ko viņš ir darījis visus tos ilgos gadus, kas seko viņa bēgšanai no Džefersonas. Līdzīgi daudziem dienvidniekiem, citu Folknera romānu varoņiem, Henrijs it kā nemaz neeksistē tagadnē, viņš ir kļuvis par spoku, ko aprijusi pagātnes traģēdija. Galu galā pēc daudziem klejojumu gadiem Henrijs atgriežas pa pusei sagruvušajā dzimtajā mājā, kur tajā laikā dzīvo tikai vecā mulate Klitija, lai nomirtu šeit, slēpjoties no ļaužu acīm.

Viņa māsa Judīte atlikušos gadus veltī tam, lai kaut kā izpirktu tēva noziegumus. Pēc tēva nāves viņa aizsūta Klitiju uz Jaunorleānu, kur tā sameklē Čārlza Bona dēlu no viņa sievas, kurā arī rit nēģeru asinis, un atved viņu uz Satpenu māju, lai viņš tur augtu un mācītos. Taču arī šo zēnu un vēlāk pieaugušo cilvēku nomāc rasu aizspriedumu un noziegumu lāsts. Sabiedrībā, kas noliedz nēģera vienlīdzību ar citiem cilvēkiem, Čārlzs Etjēns reizē ir nēģeris un baltais un tai pašā laikā ne viens, ne otrs. Viņš nepieder ne pie vienas no sociālajām grupām, ir izolēts no visām. Viņš reaģē uz šo divdabīgo stāvokli dzīvē, krasi noliedzot piederību pie balto sabiedrības. Viņš demonstratīvi atsakās pieņemt jebkādu mantojumu no Tomasa Satpena, apmetas būdiņā starp nēģeriem un apprecas ar pašu tipiskāko nēģerieti, kādu vien var sameklēt.

Nežēlīga likteņa ironija •— pēdējais un vienīgais pēcnācējs Tomasam Satpenam, kurš tā sapņoja radīt dinastiju, ir pusidiots nēģeris, Čārlza Etjēna dēls, kurš galu galā nodedzina šo veco pussagruvušo māju.

«Vai Satpens ir pilnīgi samaitāts cilvēks vai varbūt viņu vajag žēlot?» Folkneram reiz jautāja. Uz to rakstnieks atbildēja: «Manuprāt, viņu vajag žēlot. Viņš nav samaitāts cilvēks •— viņš ir amorāls, viņš ir nežēlīgs, viņš ir absolūti egocentrisks. Manuprāt, viņu vajag žēlot, kā vajag žēlot katru, kas ignorē cilvēku, kas netic, ka pieder pie cilvēku dzimtas. Satpens tam netic. Viņš ir apņēmies dabūt to, ko grib, tāpēc ka ir pietiekami stiprs, un es uzskatu, ka līdzīgi cilvēki agri vai vēlu iet bojā, jo cilvēkam vajag piederēt pie cilvēku dzimtas, vajag uzņemties savu daļu atbildības par cilvēku dzimtu.»

Šajos vārdos izteikts romāna humānistiskais patoss^1—■ nedrīkst ignorēt cilvēku, viņa personību, katram jāuzņemas sava daļa atbildības par cilvēku dzimtu.

12

LEĢENDAS ATMASKOŠANA

1935. gada decembri Folkneru ģimenē notika traģēdija. Par netiešu vainīgo notikušajā Viljams uzskatīja sevi. Jo viņš bija iepotējis savu mīlestību uz aviāciju jaunākajam brālim Dinam, apmaksājis viņam stundas un treniņus. Galu galā Viljams nopirka Dinam lidmašīnu, un brālis kļuva par profesionālu lidotāju.

Viņi vairākkārt uzstājās kopā. 1935. gada oktobrī Oksfordas avīze «Eagle» ziņoja: «Lidojošie brāļi Folkneri, Bills un Dins, uzstāsies gaisa priekšnesumos Mārkitfildā nākamo sestdien un svētdien.» Viņiem vajadzēja demonstrēt augstākās pilotāžas figūras un vizināt pasažierus. Villijam Džonsam, «pasaulē vienīgajam nēģerim izpletņa lēcējam», arī vajadzēja piedalīties priekšnesumos.

9. un 10. novembrī Dinam bija paredzēta uzstāšanās gaisa cirkā Pontokokā. Viljams nevarēja braukt uz turieni kopā ar brāli, viņš negribēja atrauties no darba pie romāna «Absalom, Absalom!». Sestdienas lidojumi noritēja kā parasti — Dins demonstrēja augstākās pilotāžas figūras, vizināja lidmašīnā fermerus, kuriem bija interesanti paskatīties no gaisa uz saviem zemes gabaliņiem. Bet svētdien notika katastrofa — lidmašīna nogāzās, un Dins Folkners gāja bojā.

Neilgi pirms tam Dins bija apprecējies, un drīzumā bija gaidāms bērns.

Visas ģimenes bēdas bija neremdināmas, taču sevišķi asi šo zaudējumu izjuta Viljams.

Džeks, kas tajās dienās bija atbraucis uz Oksfordu, bija pārsteigts un satraukts par Billa stāvokli. Viņš nekad nebija redzējis vecāko brāli tik nomāktu. Viņš pūlējās mierināt Billu: «Tev nevajag tā mocīties. Tu neesi vainīgs notikušajā. Tu par to neesi atbildīgs.» ■— «Neesmu,» Bills piekrita, «bet es taču nopirku lidmašīnu, es maksāju par viņa apmācībām.»

Atmosfēra mājās bija smaga. Darbs pie romāna «Absalom, Absalom!» neveicās. Atkal pietrūka naudas, bet turpmāk Folkners paredzēja jaunus diezgan lielus izdevumus. Viņš zināja, ka tagad viņam būs jāuztur arī bojā gājušā Dina ģimene — sieva un gaidāmais bērns.

Un tieši tajā laikā pienāca jauns piedāvājums no Ho-varda Houksa. Vajadzēja pārstrādāt scenāriju studijai «Twenty Century Fox», un viņš bija panācis, ka šim darbam uzaicina Viljamu Folkneru ar honorāru tūkstoš dolāru nedēļā.

Tas izskatījās kā izeja no pašreizējā stāvokļa, un Folkners bija ar mieru. Jau 16. decembrī viņš bija Holivudā. Tur viņam vajadzēja strādāt kopā ar scenāristu Džoelu Sairu — lielu, jautru un trokšņainu vīrieti. Folkners uzreiz iekaroja Saira simpātijas, pajautājot viņam: «Kad mēs sāksim strādāt? Piecos no rīta vai sešos? Es esmu pieradis strādāt kā fermeris.» Folkners pārsteidza Sairu ar savām darbaspējām. Holivudā uzskatīja par lielisku sasniegumu, ja scenārists uzrakstīja dienā lappusītes piecas. Folkners reizēm rakstīja pa trīsdesmit piecām lappusēm.

Kad viņi uzskatīja dienas darbu par pabeigtu, Sairs parasti lūdza Folkneru pastāstīt kaut ko par Snoupsiem. «Galva viņam,» vēlāk atcerējās Sairs, «bija pilna ar daždažādiem stāstiem par Snoupsu ģimeni. Es gaidīju darba beigas, jau iepriekš priecādamies par baudu, ko man sagādās viņa stāsti.»

Pamazām Folkners ieguva savu darba formu un no rītiem trīs četras stundas veltīja romāna «Absalom, Absalom!» manuskriptam.

Reiz, jau janvārī, Folkners aiznesa režisoram Hempsti-dam, ar kuru draudzējās, uz mašīnas rakstītu un krietni salabotu manuskriptu. «Es gribu, lai tu to izlasi,» viņš sacīja. «Kas tas ir?» jautāja Hempstids. «Es domāju, ka tas ir labākais romāns, ko jebkad uzrakstījis amerikānis,» Folkners atteica. «Es gribu, lai tu šonakt to izlasi.» Tas bija gandrīz pabeigts romāna «Absalom, Absalom!» manuskripts.

Janvāra beigās viņš atgriezās Oksforda. Tur joprojām spraigi strādāja pie romāna. Tomēr mājās viss viņam atgādināja Dinu, un viņš no jauna sāka dzert. Vēstulē Be-nam Vosonam viņš rakstīja, ka viņū neatstājot apziņa, ka viņš vainīgs Dina bojāejā. Viņa sirdsapziņas pārmetumi padziļinājās vēl tāpēc, ka, viņaprāt, romānā «Sar-toriss» viņš it kā pareģojis brāļa nāvi.

Kad romāna manuskripts bija pabeigts, Folkners aizsūtīja to šoreiz uz jaunu adresi — tolaik Smita un Hāsa firma bija pievienojusies lielai izdevniecībai «Random House». Viņi bija atveduši līdzi arī savus autorus, starp kuriem pirmo vietu ieņēma Folkners. Viens no jaunās firmas vadītājiem — Benets Serfs pēc gadiem izteicās: «Kad Bills Folkners atnāca uz «Random House», mēs nedomājām, ka viņam kādreiz būs komerciāla veiksme, tomēr uzskatījām, ka viņš būs labākais greznojums izdevniecības «Random House» autoru sarakstam.»

Februāra beigās Folkners atkal Holivudā pelnīja iknedēļas honorāru. Viņš jau agrāk bija pūlējies turēties sānis no Holivudas trokšņainās dzīves. Taču tagad virs dzīvoja gandrīz kā vientuļnieks, tikai paretam satikdamies ar dažiem draugiem. Kad viņu tomēr aizvilka uz kādu ballīti, viņš varēja visu vakaru nostāvēt kaut kur pie sienas, sūkdams kokteili vai cītīgi kūpinādams pīpi, un ne reizi ne ar vienu nepārmija ne vārda. Reiz viesībās viņš nepavisam vairs nespēja izturēt un nolēma nemanīts aiziet, bet tā, lai ar savu aiziešanu neapvainotu namatēvu un namamāti. Nerazdams citādas iespējas, viņš uzkāpa mājas otrajā stāvā, atvēra logu un nolaidās lejā pa koka stumbru.

Citreiz viņu ielūdza uz ballīti scenārists Marks Ko-nelli un, lai Folkneram nebūtu garlaicīgi, norīkoja jauku meiteni, lai tā viņu izklaidētu. Pēc kāda laika meitene piegāja pie Konelli un sacīja, ka viņa laikam nepatīkot misteram Folkneram, jo viņš pa visu vakaru neesot pateicis viņai ne vārda. Konelli piegāja pie Billa un jautāja: «Vai jums nepatīk jūsu partnere?» Folkners paskatījās apkārt: «Bet kāda tad viņa ir?»

Tādas anekdotes par viņu Holivudā stāstīja lielā vairumā.

Tikmēr Ņujorkā Hels Smits rediģēja romāna «Absalom, Absalom!» manuskriptu, sūtīdams to pa daļām uz spiestuvi. Lai lasītājam būtu vieglāk orientēties šajā sarežģītajā darbā, Smits ieteica Folkneram sastādīt romāna svarīgāko notikumu hronoloģiju. Folkners viņa lūgumu izpildīja un tūlīt uzzīmēja Joknepatofas apgabala karti, uz tās atzīmējot vietas, kur notiek viņa romānu darbība.

Viņš parādīja Sartorisu māju, Satpena Simtu, simt kvadrātjūdzes, Francūža līci, Džoannas Bērdenas māju, tiesas namu, Kompsonu māju. Kartes apakšmalā viņš lepni uzrakstīja: «Viljams Folkners, vienīgais īpašnieks un saimnieks.»

1936. gada jūlijā viņš atgriezās Holivudā pēc īsas uzturēšanās mājās. Šoreiz viņš brauca uz Kaliforniju mašīnā, kopā ar viņu — Estella un mazā Džila. Tagad viņš tur vairs nebija tik vientuļš.

Oktobrī iznāca romāns «Absalom, Absalom!». Kritiķi bija apjukuši, daži arī sašutuši. Kliftons Fadimens no «The New Yorker», piemēram, rakstīja, ka viņš nespējot saprast, kāpēc uzrakstīts «Absalom, Absalom!» un par ko ir šis romāns, bet esot pārliecināts par vienu — ka tas ir «pats garlaicīgākais ievērojama rakstnieka romāns, ko man gadījies lasīt pēdējo desmit gadu laikā». Žurnāla «Time» recenzents nosauca romānu par «pašu dīvaināko, pašu garāko, vismazāk lasīšanai derīgo un visvairāk kaitinošo, tomēr tai pašā laikā zināmā mērā pašu iespaidīgāko romānu no visa, ko uzrakstījis Viljams Folkners». Malkoims Kaulijs no «The New Republic» aprobežojās ar to, ka uzslavēja romānā pausto sociālo kritiku.

Folkners jutās iztukšots un nomocījies. «Absalom, Absalom!» rakstīšana bija prasījusi pārāk lielu piepūli. Darbs kinostudijā nogurdināja un nedeva nekāda gandarījuma.

Vajadzēja arī domāt, ko darīt turpmāk. Un tad viņam iešāvās prātā interesanta doma. 20. decembrī viņš uzrakstīja vēstuli Benetam Serfam par jaunas grāmatas ieceri. «Man ir sešu stāstu cikls par diviem zēniem — balto un nēģeri — pilsoņu kara laikā... Ko jūs par to domājat, vai neiztaisīt no šiem stāstiem grāmatu?»

Serfs labprāt piekrita. Folknera ierosinājums viņam bija pa prātam no visiem viedokļiem. Galvenais, tas nostiprināja Folknera saites ar izdevniecību «Random House». Serfs arī saprata, ka jaunā grāmata nebūs tik sarežģīta kā «Absalom, Absalom!». Un droši vien tā patiks lasītājiem.

Folkners sāka pārlasīt stāstus un pārdomāt, kā izveidot no tiem grāmatu. Līdz šim viņš vienmēr bija izteicies par šo ciklu kā par haltūru, bezvērtīgu darbu. Tagad viņam radās iespēja pārskatīt un pārstrādāt stāstus tā, lai iznāktu laba grāmata.

Vasarā Folkners atkal bija viens Holivudā — Viktorijai, Estellas meitai no pirmās laulības, kura iepriekšējā gadā bija apprecējusies, tuvojās dzemdības un viņa gribēja, lai māte būtu pie viņas. Estella tūlīt atgriezās Oksfordā, paņemdama līdzi mazo Džilu.

Šoreiz Folkners sevišķi asi izjuta vientulību. Drīz pēc Estellas un Džilas aizbraukšanas viņš rakstīja Viktorijai: «Es atgriežos vakaros šajā tukšajā mājā un atrodu visur izmētātas viņas mazās rotaļlietiņas — papīra lelles, ko viņa izgriezusi ar mazajām, tuklajām rociņām, novalkātu kurpīti, ko es piestiprināju pie savas gultas galvgaļa, *— es pagrozos un steidzos iet projām no šejienes, citādi sākšu ticēt, ka tūlīt izdzirdēšu viņas solīšus un viņas balsi: «Tētil Tēti!» — kaut arī zinu, ka tas nav iespējams.» Vēstule beidzās ar lūgumu: «Uzmani, māsiņ, manu mazo meitenīti... Tu vienmēr esi bijusi mans lepnums un mans uzticīgais draugs kopš tā laika, kad mūsu dzīves ceļi krustojās. Tā kā es zinu, ka man nemaz nevajag tev to lūgt, es tikai atgādinu, tāpēc ka viņa ir tik maza un nevarīga un viņai tik maz vajag, tikai lai viņa būtu laimīga un lai viņu mīlētu un rūpētos par viņu. Uzmani manu mazo meitenīti.»

Folkners iegremdējās jaunajā grāmatā. Viņš ļoti nežēlīgi laboja iespiesto stāstu tekstu, pierakstīja klāt lielus gabalus, paplašinot un precizējot notikumu vēsturisko panorāmu, padziļinot raksturu psiholoģisko izveidojumu.

Stāsti tika rakstīti pakāpeniski, tie nebija pakļauti vienotai iecerei. Kā vēlāk Folkners atcerējās: «Es iedomājos tos kā garu sēriju, kā stāstu ciklu un, rakstot pirmo, redzēju divus nākamos, bet, kad biju pabeidzis pirmo stāstu, es sapratu, ka tas viss aiziet pārāk tālu, bet, kad biju pabeidzis ceturto stāstu, izrādījās, ka esmu uzdevis pārāk daudz jautājumu, uz kuriem jāatbild, lai pats būtu apmierināts. Tāpēc radās nepieciešamība uzrakstīt vēl divus vai trīs stāstus.»

Taču tagad, iedomādamies šo stāstu ciklu romāna veidā, viņš juta nepieciešamību uzrakstīt vēl vienu — noslēguma stāstu, kuram vajadzēja novadīt līdz loģiskām beigām raksturu attīstību, paskaidrot autora domu un atrast tai māksliniecisku iemiesojumu. Šo septīto stāstu «Verbenu smarža» viņš uzrakstīja 1937. gada vasarā Holivudā.

Tā radās šis īpatnējais romāns, veidots no septiņiem stāstiem, kurus apvieno viens varonis un viena kopīga ideja, kas kļūst skaidra tikai no visu septiņu stāstu salU dzināšanas, no romāna jaunā varoņa rakstura veidošanās loģikas, no viņa patiesības izzināšanas procesa.

Par romāna materiālu bija kļuvis pilsoņu karš un tam sekojošie notikumi, par izpētes priekšmetu — leģenda par dienvidnieku varonību un drosmi šajā karā. Interesanti, ka romāna «Neuzvarētie» galvenie notikumi jau figurēja romānos «Sartoriss» un «Gaisma augustā». Taču šoreiz, jaunajā romānā, Folkners spraudis sev uzdevumu ne tikai sīkāk izklāstīt faktus, kas jau zināmi viņa iepriekšējo darbu lasītājiem, bet arī no cita viedokļa aplūkot šos faktus. Romāna «Neuzvarētie» lasītājs iepazīstas ar dīvainu sakausējumu — leģenda par Dienvidu pagātni saliedēta ar kritisku šās leģendas pētījumu.

Centrālā figūra romānā ir pulkvedis Džons Sartoriss, leģendārais pilsoņu kara varonis. Tomēr romāna galvenā persona ir viņa dēls Bejards Sartoriss — vecais Bejards romānā «Sartoriss». Viņš ir ne tikai notikumu dalībnieks, bet arī — tas vēl svarīgāk — stāstītājs. Ar viņa acīm lasītājs redz visu notiekošo un pamazām, lasot tālāk, sāk saprast, ka galvenais romānā ir nevis piedzīvojumi, kuri gadās zēnam Bejardam Sartorisam vai kuru aculiecinieks viņš ir, bet tas, kā šis zēns uztver pilsoņu kara un tam sekojošo gadu traģiskos notikumus, viņa uzskats par tēvu, uzskats, kas pamazām mainās, jo zēns aug, sāk skaidrāk saprast notiekošā jēgu, sāk vērtēt ļaudis, faktus.

Romāna hronoloģija uzbūvēta tā, ka atbilst pilsoņu kara un pēckara perioda pamatposmiem. Bet līdz ar to tā atbilst arī Bejarda augšanai — pirmajā stāstā zēnam ir divpadsmit gadu, otrajā — trīspadsmit, pēc tam četrpadsmit, piecpadsmit un pēdējā stāstā jau divdesmit četri gadi. Tā notiek pakāpeniska realitātes ielaušanās pusaudža apziņā. Un tam visam pāri vēl skats uz aprakstītajiem notikumiem kā uz tālu pagātni — stāstītājs Bejards Sartoriss atceras to, kas noticis pirms daudziem gadiem, pie tam atceras tikai to, kas fiksējies viņa apziņā tad, kad risinājās romānā aprakstītie notikumi. Šī laika perspektīvas apjausma romānā tiek sniegta ar tikko manāmiem mājieniem, piemēram, Bejards atceras, kā viņš, zēns būdams, uztvēris tēva apģērba smaržu, kad tēvs atbraucis no frontes: «Es ticēju, ka tā ir pulvera un uzvarētāja slavas smarža, bet tagad es zinu labāk: tagad es zinu, ka tā bija tikai griba izturēt.»

Pirmā stāsta darbība notiek 1863. gadā. Divpadsmit gadu vecais Bejards un tāda paša vecuma nēģeris Ringo, ar kuru viņš kopā uzaudzis, spēlē karu —• būvē no smiltīm Viksburgas pilsētu, ap kuru, kā viņi dzirdējuši, pašlaik notiek kaujas starp dienvidniekiem un ziemeļniekiem. Bejards nezina, ka dienvidnieki īstenībā jau zaudējuši: tā gada 1. janvārī prezidents Linkolns publicējis Deklarāciju par nēģeru atbrīvošanu, 4. jūlijā konfede-rātu ģenerālis Pembertons nodevis Viksburgu ziemeļnieku ģenerālim Grantam, uz ziemeļiem no Sartorisu plantācijas kritusi Korintas pilsētiņa un federālā armija iegājusi Misisipi štatā. Zēnam vēl nav lemts saprast to, ka viņam apkārt grūst vecā kārtība. Karš viņa iztēlē ir liela spēle, parāde, kur tiek demonstrēta dienvidnieku drosme un bruņnieciskums, un pirmo vietu starp tiem ieņem viņa tēvs. Kad Ringo tēvocis Lūšs, viens no daudzajiem vergiem, kas apkalpo plantatoru Sartorisu ģimeni, pārtrauc viņu spēli, Bejarda apziņa fiksē Lūša dīvaino saviļņojumu, taču viņš nespēj Lūša satraukumu saistīt ar ziemeļnieku armijas tuvošanos, kas nozīmē nēģeru atbrīvošanu.

Sai dienā mājās pārbrauc pulkvedis Džons Sartoriss, un zēns ar nepacietību gaida vakaru, kad varēs apsēsties pie kamīna un klausīties pulkveža aizraujošos stāstus par kaujām un varoņdarbiem. Jo tēvs zēnam Bejardam šķiet bruņinieks un varonis — «viņš nebija liels, lieli bija uzdevumi, ko viņš veica, par kuriem mēs zinājām, ka viņš tos veic .. . tāpēc viņš mums likās liels». Tomēr šoreiz viss notiek citādi — nav vakara stāstu pie kamīna, bērnus agri aizsūta gulēt, un tie slepus vēro, cik dīvaini un slepeni rīkojas pieaugušie — pulkvedis Sartoriss un Bejarda vecmāmiņa Rozā Milarda.

Otrā dienā pēc pulkveža Sartorisa aizbraukšanas zēni noņem no sienas vecu šauteni un novietojas slēpnī. Ieraudzījuši pirmo kareivi —- jenkiju jāšus zirgā, viņi šauj uz to, pēc tam skriešus patveras mājā. Lai paglābtu viņus no jenkiju virsnieka, kas ierodas mājā meklēt divus pusaudžus, kuri šāvuši uz kareivi, vecmāmuļa paslēpj abus zēnus zem saviem platajiem svārkiem. Tas ir satraucošs piedzīvpjums, taču viss ir it kā rotaļa — jenkiju .virsnieks ir labsirdīgs un iecietīgs un viņi nevienu nav nogalinājuši, tikai ievainojuši zirgu. Pierastās dzīves drošības sajūta atjaunojas, kad vecāmāte pēc visiem notikumiem pavēl zēniem izmazgāt muti ar ziepēm, jo viņi ir dievojušies.

Otrā stāsta darbība norisinās gadu vēlāk — Bejardam ir trīspadsmit. Kara darbība jau notiek Misisipi, pulkvedis Sartoriss ar savu partizāņu nodaļu uzbrūk ziemeļnieku armijai. Vecmāmuļa baidās, ka ienaidnieki atriebsies pulkveža ģimenei, viņu nemierīgu dara arī Lūša satraukums, kas arvien pastiprinās, un viņa nolemj aizbraukt ar bērniem no plantācijas. Taču Bejards vēl arvien nesaprot notiekošā jēgu — kāpēc tik savādi izturas Lūšs, kāpēc vecmāmuļā aizbraukšanas priekšvakarā prasa, lai kasti ar ģimenes sudrablietām pa nakti novietotu viņas istabā.

Ceļā viņi uzduras jenkiju kareivjiem, kuri atņem viņiem mūļus un pazūd. Bejards un Ringo metas viņiem pakaļ, atstājot vecomāti furgonā. Klaiņodami zēni uzduras pulkveža Sartorisa nodaļai un kļūst par aculieciniekiem lieliskam, kaut arī salīdzinājumā ar lielo karu niecīgam Džona Sartorisa varoņdarbam — viņam izdodas apmānīt jenkiju vienību, saņemt to gūstā, pie kam naktī viņš tiem visiem dod iespēju bēgt, atstājot zirgus un visu amunīciju. Karš zēniem šeit izskatās tieši tāds, kādu viņi to iztēlojušies savās rotaļās, — saistošs un saviļņojošs. Un pulkvedis Sartoriss pilnīgi atbilst romantiska varoņa tēlam, ko radījusi Bejarda iztēle.

Pulkvedis Sartoriss aizved zēnus mājās, kur jau atgriezusies vecāmāte. Bet otrā dienā ierodas jenkiju vienība, kas meklē pulkvedi Sartorisu. Rīkodamies neparasti drosmīgi un aukstasinīgi, Džons Sartoriss paslēpjas. Bejarda sajūsma par tēva drošsirdību ir ārkārtīga — viņš tikai tā starp citu ieminas, ka jenkiji nodedzinājuši Sartorisu veco māju.

Raksturīgi, ka Folkners neliek Bejardam mutē nekādus aizspriedumus pret ienaidniekiem jenkijiem un nēģeriem. Ienaidnieka virsnieki un kareivji attēloti viņa atmiņās ļoti objektīvi, nepavisam ne kā nežēlīgi iebrucēji. Tikpat objektīvi Bejards runā arī par nēģeriem, kas pametuši savu bijušo saimnieku un aizgājuši pie ziemeļniekiem. Un, kad vecāmāte jautā Lūšam, kādas viņam bijušas tiesības sacīt jenkijiem, kur apraktas Sartorisu ģimenes sudrablietas, viņš atbild ar jautājumu uz jautājumu: «Jūs man jautājat to? Kur Džons Sartoriss? Kāpēc viņš nenāca un man to nejautāja? Lai dievs jautā Džonam Sartorisam, kā sauc cilvēku, kas atdeva mani viņam. Lai cilvēks, kas apbedīja mani šajā tumšumā, jautā to cilvēkam, kas mani atbrīvoja,» •— un Rozai Milardai nav ko atbildēt. Ar savu klusēšanu viņa netieši atzīst vergu turēšanu par noziegumu.

Trešajā stāstā Bejards sāk mazliet saprast, kas ir karš, — vecāmāte ar viņu un Ringo brauc uz Houkharstu pie radiniekiem, un pa ceļam viņi redz nežēlīgas kara cirstas brūces, sevišķi spēcīgu iespaidu uz pusaudžiem atstāj dzelzceļa sliežu izskats —- tās atrautas no gulšņiem un salocītas ap kokiem. Turpat viņš saduras ar skatu uz karu kā uz notikumu, kas sadragā dzīves rutīnu. Bejarda radiniece Druzila, mazliet vecāka par viņu, stāsta zēnam, cik drūma un muļķīga bijusi dzīve līdz tam, kad tēvi un līgavaiņi devušies karā, lai tiktu nogalināti. Druzilas līgavainis patiešām kritis pašā kara sākumā. Viņa pati sapņo aizbēgt no mājām uz pulkveža Sartorisa nodaļu un cīnīties tur tāpat kā vīrieši.

Trešais un ceturtais stāsts interesanti tādā ziņā, ka tur riskantos pasākumos, kurus veic vecmāmuļa, ar viltu dabūjot no jenkijiem mūļus un pēc tam pārdodot tiem pašiem ziemeļniekiem, par viņas galveno palīgu kļūst Ringo, kurš ir attapīgāks, vairāk pieaudzis un gudrāks par tā paša vecuma balto zēnu Bejardu. Tā dzīve pati uzskatāmi sadragā tradicionālos priekšstatus par nēģeri kā par zemāku radījumu. Taču vecās uzvedības normas, kuras likumīgas padarījis Dienvidu kodekss, paliek nesatricināmas. Baznīcas ainā, kad Rozā Milarda kārtējo reizi izdala trūcīgajiem, izsalkušajiem kaimiņiem visai apšaubāmā ceļā iegūtu naudu, viņas galvenajam palīgam Ringo, kura pārziņā ir visa grāmatvedība, tomēr jāsēž atsevišķi no visiem galerijā, kas paredzēta nēģeriem. Starp citu, arī visa Rozas Milardas izturēšanās šajā ziņā rāda, ka viņa neatzīst reālo stāvokli, — viņa dzīvo tādā pašā būdiņā kā tie cilvēki, kuriem viņa dāvā naudu, bet izturas kā valdonīga hercogiene, kas izdala zemniekiem Žēlastības dāvanas.

Jāatzīmē, ka ceturtajā stāstā Folkners parāda, kā karš nemanāmi sāk nojaukt rasu barjeras, kas ir tik nesatricināmas pirmskara Dienvidu sabiedrībā. Aristokrāte Rozā Milarda, kas senāk nekad nebūtu laidusi pār savas mājas slieksni Eibu Snoupsu, sīku uzņēmēju un marodieri, tagad sadarbojas ar viņu. Eibs Snoupss īstenībā uzstājas kā Ro-zas Milardas partneris — viņš taču pārdod mūļus, ko Rozā Milarda izkrāpj ziemeļnieku armijai.

Pie tam vecāmāte pūlas panākt, lai izskatītos tā, ka bijušās morālās uzvedības normas paliek nesatricināmas. Bejardam un Ringo redzot un ar viņu aktīvu līdzdalību viņa melo un krāpj jenkijus, taču ik reizi pēc kārtējās operācijas metas ceļos, liek arī zēniem mesties ceļos un lūgties, lai dievs piedod viņai grēkus. Tā iezīmējas, arvien paplašinoties, bezdibenis starp vecajām sociālajām un reliģiskajām formām un jauno īstenību.

Ar notikumu un Sartorisu ģimenes piedzīvojumu palīdzību Folkners parāda sakāvi cietušo Dienvidu likteņus kopumā — ekonomisko postu, sociālās dzīves veco normu sabrukumu, Dienvidos valdošo sajukumu un haosu. Uzvarētāju ziemeļnieku karaspēks ir aizvācies, un sakāvi cietušajos Dienvidu štatos, kur mierīgie iedzīvotāji jenkiju okupācijas laikā bijuši drošībā, tagad trako bandīti un marodieri, terorizējot atraitnes un bērnus, aplaupot un nogalinot neaizsargātus cilvēkus. Vienas tādas bandas vadonis Grambijs zvērīgi noslepkavo vecmāmuļu.

Nākamais stāsts veltīts tam, kā Bejards, satriekts par mīļās vecmāmuļas bojāeju, kopā ar Ringo daudzas nedēļas, izmirkuši nemitīgā lietū, nosaluši, izsalkuši seko Grambija bandai, lai atriebtu Rozas Milardas bojāeju. Galu galā zēni panāk Grambiju un nogalina to.

Izmocītā Bejarda un Ringo atgriešanās mājās sakrīt ar Bejarda tēva atgriešanos no kara. Kopā ar viņu atgriežas arī Druzila, kura bija aizbēgusi no mājām, nogriezusi matus, pārģērbusies vīriešu drēbēs un cīnījusies plecu pie pleca ar Džonu Sartorisu,

Sākas jauns periods Dienvidu dzīvē, kad jādziedē kara brūces, jāmeklē jaunas dzīves formas. Šā jaunā posma problēmas Folkners ļoti spilgti un pārliecinoši parāda romāna sestajā stāstā. Pulkvedis Džons Sartoriss, Druzila, Bejards, Ringo strādā ar sviedriem vaigā, lai atjaunotu izpostīto plantāciju, uzceltu jaunu māju. Šī dabiskā cenšanās noorganizēt mierīgu dzīvi saduras ar jaunām tendencēm Dienvidu dzīvē, kurām lemts ilgu laiku noteikt turienes politisko un morālo klimatu.;

Viena no šīm spēcīgajām tendencēm izpaužas stūrgalvīgā un aklā negribēšanā atzīt to, ka visa bijušās dzīves iekārta neatgriežami sabrukusi kara un sakāves dēļ, un tieksmē saglabāt veco, jau nedzīvo pirmskara Dienvidu morāles kodeksu. Kā šo mirušo tradīciju glabātāji un nelokāmi aizstāvji uzstājas vecas sievietes, kuras Folkners agrāk parasti attēloja ar dziļām simpātijām. Tas noticis tāpēc, ka «vīrieši padevās un atzina, ka viņi pieder Savienotajām Valstīm, bet sievietes nekad nekapitulēja».

Sās vecās sievietes, kas tagad dzīvo nožēlojamās būdās, izturas tā, it kā, tāpat kā agrāk, mājotu greznos savrup-namos, it kā nebūtu bijis pilsoņu kara, it kā Dienvidi nebūtu uzvarēti un izpostīti. Sās sievietes uzsāk cīņu ar jauno Druzilu un galu galā piespiež to kapitulēt tradīcijām — tai liek no jauna tērpties sieviešu drēbēs un piespiež salaulāties ar Džonu Sartorisu.

Stāsts par Druzilas un Džona Sartorisa kāzām pavisam dīvainā veidā, Folknera iemīļotajā paņēmienā, apvienojot traģisko ar humoristisko, savijas šajā sestajā romāna stāstā ar vienu no pašām sarežģītākajām pēckara Dienvidu politiskajām problēmām, kas stipri ietekmēja visu Amerikas Dienvidu turpmāko dzīvi.

Druzilas un Džona Sartorisa kāzu diena sakrīt ar vietējo varas orgānu vēlēšanu dienu. Nēģeri, bijušie vergi, sakarā ar Ziemeļu uzvaru karā ir ieguvuši ne tikai brīvību, bet arī teorētiski vienādas tiesības ar baltajiem. Un tagad tiek risināts jautājums — kā īstenībā notiks politiskās dzīves tālākā attīstība Dienvidos.

So traģisko notikumu izklāstā skaidri redzama Folknera paša nepavisam ne objektīvā notikumu būtības izpratne. Folkners liek saprast — ja federālās valdības pārstāvji toreiz nebūtu iejaukušies Dienvidu politiskajā dzīvē, nebūtu forsējuši notikumu gaitu, dienvidnieki paši pamazām būtu atraduši pieņemamu rasu problēmas atrisinājumu.

Džons Sartoriss par visu likstu cēloni uzskata tos federālās valdības pārstāvjus, kas atbraukuši šurp no Ziemeļiem, lai nodrošinātu nēģeriem tiesības piedalīties vēlēšanās. Džefersonā, starp citu, šie federālās valdības pārstāvji, kas pilnvaroti organizēt vēlēšanas, ir lasītājam jau no iepriekšējiem Folknera romāniem pazīstamie Bēr-deni, romāna «Gaisma augustā» varones Džoannas Bēr-denas vectēvs un brālis. Viņi izvirza pilsētas policijas priekšnieka postenim nēģeri tēvoci Ķešu, kurš pirms aiziešanas no pilsētas jenkiju armijā bijis kučieris.

Baltie rasisti ir pilni apņēmības nepieļaut to — vēlēšanu dienā pulkvedis Džons Sartoriss nogalina abus Bēr-denus un ar revolveri rokā prasa sanākušajiem nēģeriem, kurš no viņiem grib balsot. Pēc tam paņem urnu un biļetenus un aizved uz savu plantāciju, kur baltie rasisti sarīko pirmo balsošanas falsifikāciju. Tā rodas patvaļas un vardarbības paraugs, kas paliks spēkā Amerikas Dienvidos daudzus gadu desmitus, līdz tagadējiem laikiem. Tā rodas mūsdienu Dienvidi ar rasu segregāciju, ar balto rasistu vardarbību.

Pēdējais romāna stāsts — «Verbenu smarža» ir pats svarīgākais, jo tajā Folkners ar sava varoņa Bejarda Sar-torisa muti tiesā veco Dienvidu tradīcijas un pasludina tām nepārprotamu morālu spriedumu.

Sājā stāstā Bejardam ir divdesmit četri gadi, viņš mācās universitātē un vairs nav zēns, kas ar romantisku oreolu apvij savu tēvu un visu, ko tas dara. Tagad tēva rīcībā Bejards saskata ko citu — «negantu un rupju diktatūru un tieksmi apspiest», viņš redz tēva «neiecietīgajās acīs... to caurspīdīgo plēvīti, kāda ir gaļēdāju dzīvnieku acīs, caur kuru tie skatās uz pasauli, ko nekad neredz atgremotāji... tādu viņš kādreiz bija redzējis acīs cilvēkiem, kuri nogalinājuši pārāk daudz, nogalinājuši tik daudz cilvēku, ka līdz mūža beigām viņi nekad nebūs vientulīgi».

Tagad Bejards saprot visu, kas notiek Dienvidos, apzinās, ko nozīmē tas morāles kodekss, kas līdzīgi smagai nastai gulstas uz pleciem pēckara paaudzei un nomāks vēl daudzas nākamās paaudzes. Uz to, kam jānotiek, viņš ir sagatavojies jau ilgi pirms tās dienas, kad ataulekšo Ringo un paziņo viņam, ka tēvs nogalināts. Viņš ir zinājis, ka tam kādreiz jānotiek, un izstrādājis savu morālo pozīciju. Viņš jau iepriekš zina •— viņš neteiks savam profesoram, ka nolēmis pārkāpt vienu no pašiem svētākajiem pirmskara Dienvidu goda kodeksa baušļiem •— asins atriebību, viņš saprot, ka profesors ir «pārāk vdCš,-' viņš nespēs ievērot principu asiņu, audzināšanas un apkārtnes dēļ». Bejards zina, kas viņu sagaida, — viņam būs jāaizstāv savi principi pret tradīciju prasībām, saskaņā ar kurām viņam jānogalina sava tēva slepkava.

Bejards zina arī to, kas uzstāsies kā šo tradīciju, šo prasību iemiesojums. Ceļā uz Džefersonu viņš iztēlojas, kā uz jaunceltās mājas sliekšņa viņu gaida Druzila ar verbenu zariņu — drosmes simbolu matos un pistoli izstieptajā rokā. Druzila rādās viņam kā «antīka vardarbības dieva priesteriene».

Bejards auļo uz dzimtajām mājām, un viņa apziņā uzpeld atmiņas, kurām atskatā jāizskaidro iemesli, kāpēc viņš ir pilns apņēmības pārkāpt tradīciju, kādas morālās premisas mudina viņu nostāties pret goda kodeksu. Viņš atceras divas sarunas ar Druzilu.

Pirmā no šīm sarunām notikusi pirms četriem gadiem. Viņi ar Druzilu staigā pa dārzu drīz pēc tam, kad, Bejar-dam redzot, tēvs iztīrījis un no jauna pielādējis savu revolveri dilindžeru, ar kuru nošāvis fermeri, «gandrīz vai kaimiņu.,, kas dienēja pirmajā kājnieku pulkā, kad šis pulks nobalsoja par tēva atstādināšanu no pulkveža amata, un mēs nekad neuzzināsim, vai patiešām šis cilvēks taisījās aplaupīt tēvu vai ne, jo tēvs šāva pārāk ātri». Bejards ir arī redzējis, kā šā cilvēka atraitne, kurai pulkvedis Sartoriss aizsūtījis naudu, atnāk pie viņa un iesviež viņam sejā šo naudu.

Tajā sarunā dārzā Druzila pierāda Bejardam, ka tēvam ir liels sapnis un šis sapnis svarīgāks par visām slepkavībām un sāpēm. Tad Bejards saka viņai — ja kāds patiesi ir bijis sapņa varā, tad tas ir Tomass Satpens. Druzila iebilst •— Satpena sapnis skāris tikai viņu pašu, bet viņas vīrs un Bejarda tēvs «domā par visu valsti, kuru viņš pūlas izvilkt aiz zābaku saitēm, lai labāk dzīvotu visi šejienes ļaudis, ne tikai viņa aprindu cilvēki vai tie, kas dien viņa pulkā, bet visi, melnie un baltie, sievietes un bērni, kuri dzīvo pakalnos un kuriem nav pat zābaku ...».

«— Bet ko labu viņi var saņemt no viņa labuma, — Bejards jautā, — ja viņi... pēc tam, kad viņš ...

— Nogalinājis kādu no viņiem? — Druzila pārtrauc viņu. — Tu laikam pie viņiem pieskaiti arī tos divus avantūristus, kurus viņam vajadzēja nogalināt, lai kļūtu par noteicēju tajās vēlēšanās.

— Tie bija cilvēki, — Bejards saka. *— Dzīvas būtnes.»

Un tad Druzila izklāsta Bejardam savu filozofiju, vecu

kā pasaule, ko izmantojuši tirāni kopš senseniem laikiem,

cenzdamies ar to attaisnot savus noziegumus pret cilvēkiem, pret cilvēku morāli.

«— Sapnis — tas ir kaut kas tāds, no kā vienmēr draud briesmas, Bejard. Es zinu, man kādreiz bija sapnis. Tas ir kā pielādēta pistole, kura teju, teju var iet vaļā: ja tā ilgi stāv uzvilkta, kāds cietīs. Taču, ja tas ir labs sapnis, tad ir tā vērts. Pasaulē nemaz nav tik daudz labu sapņu un ir pārāk daudz cilvēku dzīvību. Bet viena cilvēka dzīvība vai divi duči...

— Nekā nav vērts? — jautā Bejards, un Druzila noteikti atbild:

— Jā, nekā.»

Šai filozofijai, kas attaisno cilvēka noslepkavošanu, Bejards nespēj piekrist, viņš ir pārliecināts, ka nekāds sapnis, nekāda abstrakta ideja nav vienas cilvēka dzīvības vērta.

Otra aina dārzā, ko atceras Bejards ceļā uz Džefersonu, notiek četrus gadus vēlāk, dažas nedēļas pirms tā vakara, kad Ringo atauļo uz universitāti un paziņo Bejardam, ka viņa tēvs nogalināts.

Bejards pie tam atceras visu, ko dzirdējis par tēva attiecībām ar Redmondu, par pēdējo posmu Folknera vectēva dzīvē — sākumā draudzība, partneru saistības dzelzceļa būvē, pēc tam antipātijas, ko izraisa pulkveža Sar-torisa valdonīgums un nevēlēšanās uzklausīt citu domas, tad atklāts naids, kas noved tik tālu, ka Džons Sartoriss atņem Redmondam iespēju piedalīties dzelzceļa būvē, un pašā pēdējā laikā — sāncensība štata likumdošanas sapulces vēlēšanās. Bejards zina, ka tēvs bez vajadzības publiski ņirgājies par Redmondu, tiktāl satracinājis Redmondu, ka tas, lai neuzskatītu to par gļēvuli, bijis spiests ķerties pie ieroča. To saprot arī Džefersonas iedzīvotāji. Izteikdams viņu visu domas, viens no tuviem Sartorisa piekritējiem saka Bejardam: «Viņam vajadzēja likt Redmondu mierā, Es zinu, kur ir posta sakne: viņš bija spiests nogalināt pārāk daudzus, un tas cilvēkam ir slikti.»

Par visu to izsakās Bejards Druzilai otrajā sarunā dārzā. Bet Druzilu ir apsēdušas viņas pašas idejas. Viņa saka Bejardam — esot kaut kas vēl ļaunāks nekā nogalināt vai tikt nogalinātam, «Reizēm es domāju,» viņa apgalvo, «ka labākais, kas var būt vīrietim, ir mīlēt kādu, vēlams sievieti, mīlēt ļoti stipri un tad nomirt jaunam, tāpēc ka viņš ir ticējis tam, kam nevarēja neticēt, un bijis tas, kas nevarēja nebūt.»

Sartorisu mājās viss notiek tieši tā, kā Bejards Iztēlojies, — viņu tur sagaida jātnieki no tēva tuviem palīgiem, sagatavojušies tūlīt jāt ar Bejardu priekšgalā, lai būtu viņa atriebības liecinieki, bet trepju augšgalā gaismā, kas krīt no durvīm un logiem, kā uz skatuves stāv Druzila — it kā iemiesodama tos spēkus, kas grib piespiest Bejardu pildīt ar kodeksu noteikto dēla pienākumu.

Tajā vakarā Druzila svinīgi pasniedz Bejardam dueļa pistoles un drudžainā satraukumā saka viņam: «Cik tu esi lielisks — tu esi jauns, tev ļauts nogalināt, ļauts atriebt, ļauts ņemt rokās debesu uguni, kas satrieks Luciferu. Nē, tā esmu es. Es dodu tev šo uguni, es ielieku to tev rokās, Ak, tu būsi man pateicīgs, tu atcerēsies mani, kad būšu mirusi, bet tu būsi vecs cilvēks un sacīsi pats sev: «Esmu izbaudījis visu».»

Otrā rītā Bejards dodas uz pilsētu un neapbruņots ieiet kantorī, kur sēž kopš vakardienas un gaida viņu ar pistoli rokā Redmonds. Bejardam tas jādara, jāriskē ar dzīvību, citādi visi uzskatīs viņu par gļēvuli. Redmonds šauj uz viņu, bet netrāpa un, redzēdams, ka Bejards nešauj, grīļodamies iziet no kantora un aizbrauc no pilsētas uz visiem laikiem. Tā ar dzīvības briesmām Bejards met izaicinājumu tradīcijām un uzvar. Viens no pulkveža Sartorisa rokaspuišiem, kurš, Bejardam ejot uz Redmonda kantori, sašutis uzsauca viņam: «Kas tu esi? Varbūt tavs uzvārds nav Sartoriss? Dieva vārds, ja tu viņu nenogalināsi, es to izdarīšu pats!» •— tagad godbijīgi saka viņam: «Varbūt tev taisnība; varbūt jūsu ģimenē jau diezgan ir nogalinājuši.»

Tā Folltners ar sava varoņa rīcību norauj varonības oreolu leģendai par Dienvidu pagatni, parāda šo mirušo tradīciju amorālumu un tukšumu.

Augusta beigās beidzās līgums ar Holivudas firmu — un Folkners atgriezās Oksfordā. Bet oktobrī viņš devās uz Ņujorku. Viņam gribējās iepazīties ar izdevniecības «Random House» vadītājiem, vienoties ar tiem par līgumu jaunam romānam un dabūt par to avansu, satikties ar vienu otru no vecajiem draugiem. Tur pie kokteiļa glāzes viņš pirmoreiz pēc daudziem gadiem, kas bija pagājuši kopš viņu pēdējās tikšanās Jaunorleānā, sastapa Servudu Andersonu un pirmais piegāja pie tā. Vēlāk Folkners atcerējās, ka toreiz satiekoties Šervuds «atkal likās man lielāks, nozīmīgāks nekā viss, ko viņš uzrakstījis. Pēc tam es atminējos «Vainsburgu, Ohaio» un «Olas triumfu», un dažas vietas no «Zirgiem un cilvēkiem» un sapratu, ka redzu gigantu, kas mīt uz zemes, kuru apdzīvo daudz — pārāk daudz — pigmeju, kaut arī viņš atļāvās tikai divus vai varbūt trīs gigantiem raksturīgus žestus.»

13

FERMERIS

1937. gada novembrī Folkners negribīgi pieņēma Rouenoukā šejienes universitātes studentu, kurš jau otrreiz lūdza viņu dot interviju. Atbildot uz jautājumiem, Folkners sacīja, ka viņa jaunā grāmata «Neuzvarētie» iznākšot nākamā gada februārī, ka viņa labākais romāns «vēl nav uzrakstīts», ka pašlaik viņš raksta jaunu romānu un nekur projām no Rouenoukas nedosies, kamēr to nepabeigs.

Novembra pēdējās dienās Folkners aizsūtīja vēstuli Robertam Hāsam izdevniecībā, paziņojot: «Esmu iegremdējies romānā. Tas pagaidām vēl neiet visai ātri, tomēr es ceru, ka sāks iet ātrāk un es varēšu to nosūtīt ap pirmo maiju, kaut gan nevaru galvot, tāpēc ka man nav tā miera, kas hepieciešams, lai varētu labi rakstīt.»

Viņu mocīja sāpes mugurā, naktīs viņš nevarēja gulēt un sēdās pie rakstāmgalda, piespiežot sevi strādāt.

Šoreiz viņš atkal, tāpat kā romānā «Stabs», nolēma par romāna darbības vietu neizvēlēties Joknepatofas apgabalu. Lasītājs sastop divus jaunā romāna varoņus — Šarloti un Flariju •— tajā gada laikā vientuļajā okeāna krastā, vietā, kas stipri līdzīga lasītājam jau pazīstamajai Paskagulai. No pašām pirmajām lappusēm lasītājam rodas nedabiskuma sajūta, kaut kāda neparasta situācija ir atvedusi šurp šos abus cilvēkus — vīrieti un sievieti —, kaut kas draudīgs, traģēdiju vēstījošs ir skaidri redzamajā apstāklī, ka viņiem nav patvēruma, ■— viņi ir atbraukuši šurp bez kādām mantām, noīrējuši no šejienes ārsta vasaras mājiņu, sieviete augām dienām sēž lētā atpūtas krēslā un skatās uz jūru, bet vīrietis klaiņo pa pludmali, lasīdams kurināmo pavardam. Ārsts uzreiz nojauš, ka viņi nav vīrs un sieva. Šo bezcerīguma, nolemtības sajūtu pastiprina tēls, kas arvien atkārtojas, >— «uz spilgtā ūdens mirdzuma fona palmu lapas švīkstēja mežonīgi, sausi, ļauni».

Strādāt bija grūti. Traucēja ne tikai sāpes mugurā. Vēlāk Folkners reiz izmeta mīklainu frāzi, ka rakstījis šo grāmatu, lai «paslēptos no tā, kas man šķita dziļas bēdas im vilšanās». Notikumi ģimenē ari neveicināja ražīgu darbu. Decembrī Viktoriju pameta vīrs. Viss situācijas smagums gūlās uz ģimenes galvas Viljama Folknera pleciem. Visu šo smago ziemu viņš morāli balstīja Viktoriju, centās viņu kaut kā nodarbināt — uzdeva viņai pārrakstīt ar mašīnu savu manuskriptu, lasīja viņai priekšā, izdomāja krustvārdu mīklas. Viktorija pēc tam sacīja — «viņš palīdzēja man saglabāt dzīvību». Viņš atrada laiku ari citiem bērniem, rotaļājās ar Džilu, kopā ar Malkolmu lasīja Darvinu un aizrautīgi apsprieda ar viņu sugu izcelšanās un antropoloģijas jautājumus. Starp citu, šī interese par antropoloģiju, ko stimulēja patēvs, vēlāk palīdzēja Malkolmam atrast savu aicinājumu dzīvē.

Taču ne tikai ārējie apstākļi traucēja viņu darbā. Kaut kā viņam šajā romānā pietrūka. Un tad, pabeidzis pirmo nodaļu, Folkners, kā vēlāk stāstīja, «pēkšņi sapratu, ka kaut kas ir palaists garām, ka nepieciešams kontrasts, kaut kas tāds, kas spētu pacelt šo tēmu, līdzīgi kontra-punktam mūzikā. Tad es sāku rakstīt stāstu «Vecais» un rakstīju, kamēr «Mežonīgās palmas» no jauna nobrieda. Un es atliku «Veco» pēc pirmās nodaļas un atkal ķēros pie «Mežonīgajām palmām», kamēr šī tēma atkal atslāba.» Tā līdztekus tika rakstīta šī neparastā grāmata, kas sastāvēja no diviem atsevišķiem darbiem, kuru nodaļas nomainīja viena otru.

Tādā veidā Folkneram izdevās izdot šo grāmatu tikai vienu reizi — pirmo izdevumu. Pēc tam abi stāsti tika iespiesti atsevišķi — un Folkners ar viņam parasto vienaldzību pret jau uzrakstīto un iznākušo grāmatu likteni nepastāvēja uz savu sākotnējo ieceri. Tomēr tāds šo divu darbu sadalījums sabojāja meistarīgi veidoto romānu, kura domu lasītājs atklāja tieši tā, paralēli lasot vienotrai sekojošās nodaļas, salīdzinot abus sižetus, kuriem bija tieši paredzēts izcelt vienam otru.

Folknera lēmums atteikties jaunajā grāmatā no Jokne-patofas apgabala dzīves materiāla nepavisam nenozīmēja, ka rakstnieks atteicies pētīt problēmas, kurām veltīti viņa galvenie darbi. Viņa «dabiskā cilvēka» koncepcija, kas rada izpausmi Dilsijas tēlā romānā «Troksnis un niknums» un Lēnas Grovas tēlā romānā «Gaisma augustā», jaunajā grāmatā tika attīstīta tālāk. Stāstot «Mežonīgajās palmās» par diviem mīlētājiem, kas nolēmuši saraut dabiskās saites ar sabiedrību, vēl vairāk — sadragāt cilvēces esamības dabiskos likumus, un «Vecajā» —* par vienkāršu un dabisku cilvēku, kas nav atrauts no dabas, Folk-ners pētī tās parādības mūsdienu pasaulē, kas padara cilvēku sabiedrību pretdabisku, nostāda mūsdienu cilvēku naidīgās attiecībās ar viņa paša dabu un dabiskiem eksistences noteikumiem.

No turpmākajām «Mežonīgo palmu» nodaļām uzzinām par Hariju Vilburnu, vienkāršu jaunu cilvēku, kas savā medicīnas koledžā dzīvojis īstenībā mūka dzīvi. Tikko sasniedzis mērķi un kļuvis par ārstu, viņš satiek Šarloti Ritenmeijeru •— precētu sievieti, divu bērnu māti, un viņi iemīlas viens otrā no pirmā acu uzmetiena, pie kam aktīvā puse šajā mīlestībā ir Šarlote.

Šarlotes ideāls ir romantizēta mīlestība, par kādu viņa salasījusies nenozīmīgās grāmatelēs. Šis ideāls viņas apziņā ir atšķirts no savām saknēm, no dabiskām cilvēku mīlestības attiecībām, tāda it kā no visiem ņoslāņoju-miem attīrīta mīlestība Šarlotei ir dievs, kuram jākalpo un kurš prasa pašuzupurēšanos. Tādas mīlestības dēļ viņa pamet vīru un divus bērnus.

Šarlote ir pārliecināta, ka civilizācija ir naidīga mīlestībai. Piebalsodams viņai, Harijs apgalvo, ka «tagadējā pasaulē nav vietas mīlestībai». No šās pārliecības dabiski rodas secinājums — ideālas mīlestības labad jāatsakās no sabiedrības, jāaiziet no tās, jādzīvo tikai mīlestībai.

Tomēr lasītājam jau drīz vien kļūst skaidrs, ka Šarlote un Harijs nepavisam nestāv pretī modernai civilizācijai, kultūrai, kā viņiem pašiem šķiet, viņi ir šās kultūras iemiesojums, viņi noved līdz galējai robežai vienu no simboliem, ko viņu kultūra radījusi īstenības nomaiņai.

Briesmīgi ir kas cits —• viņu romantizētā mīlestība, šķirta no cilvēciskām attiecībām, ir pretrunā ar dabu, tāpēc var novest tikai pie sabrukuma, pie traģēdijas. Tā arī notiek — Šarlote ir stāvoklī, bet viņa negrib bērnu, un Harijs pats taisa viņai abortu, kas neizdodas, un viņa nomirst.

Stāsts par diviem pieredzējušiem mūsdienu mīlētājiem ieguva īpašu traģisku jēgu, kad katrai «Mežonīgo palmu» nodaļai sekoja otra stāsta — «Vecais» nodaļa.

Līdzās reālistiskam stāstam par diviem mūsdienu cilvēkiem, kuri dzīvo civilizētā pasaulē, ir līdzība, kas sākas ar vārdiem: «Reiz bija ...» Vēl vairāk, lai pasvītrotu, ka tā ir līdzība, Foikners pat nav devis šā stāsta varoņiem vārdus. Vēlāk viņš to izskaidroja šādi: «Man šis stāsts bija tikai fons, un viņiem nebija vajadzīgi vārdi, viņi bija vajadzīgi tikai kā cilvēki, kas dara kaut ko pretēju Harija un Šarlotes traģēdijai otrā stāstā. Man šķita, ka viņiem nav vajadzīgi vārdi, ka viņi nav visai nozīmīgi.»

Viens no galvenajiem stāsta «Vecais» varoņiem ir Misisipi upe. No tās ir radies stāsta nosaukums. Foikners paskaidro: «Tā šo upi sauc nēģeri, kas dzīvo tās tuvumā. Viņi nekad nesauc to par Misisipi vai upi, viņiem tā ir tikai — Vecais. Es sapratu, ka tas ir labs nosaukums literāram darbam.» Arī Folknerarn Misisipi bija kaut kas vairāk nekā vienkārša upe. «Es zināju šīs vietas visu mūžu,» viņš sacīja. «Šīs vietas nav pārāk tālu no tās pilsētas, kur es piedzimu un nodzīvoju visu mūžu... Es pazīstu šīs vietas — katru rudeni, cik vien es sevi atceros, mēs devāmies turp medīt lāčus un briežus, tas ir tuvu dambjiem.»

Foikners labi atcerējās briesmīgos Misisipi plūdus 1927. gadā un izvēlējās tieši šo notikumu par fonu savai līdzībai.

Par stāsta galveno varoni kļuva Cietumnieks, 25 gadus vecs gara auguma vīrietis ar zilām acīm, vienkāršs un labsirdīgs cilvēks. Arī viņš, tāpat kā Harijs ar Šarloti, ir literatūras romantisma upuris. Viņš tā tic lētiem detektīvromāniem, ka, sekojot tajos izklāstītajiem padomiem un aprakstiem, nolemj aplaupīt vilcienu, lai par iegūto naudu nopirktu savai mīļajai meitenei kaut kādus spožus nieciņus. Un, kad aplaupīšana neizdodas un viņš nokļūst katorgas cietumā Pārčmenā, viņš ir tā aizvainots par šo lēto grāmateļu sacerētāju tumsonību, ka sapņo iesūdzēt tos tiesā par krāpšanu.

Un tad šo cilvēku kopā ar citiem cietumniekiem plūdu laikā aizsūta glābt iedzīvotājus. Viņš patiešām izglābj grūtnieci. Atšķirībā no Harija, ārsta, kurš taisa mīļotajai sievietei neveiksmīgu abortu, Cietumnieks, kuram nav nekādas pieredzes, sekmīgi pieņem, dzemdības.

Cietumnieks stāstā parādās kā dabisks cilvēks, un, kad apstākļi spiež, viņš cīnās ar stihiju, viņu uz to mudina j>ašas primitīvākās jūtas — vēlēšanās palikt dzīvam un pienākuma apziņa.

Jāteic, ka, nospraudis sev uzdevumu grāmatā «Mežonīgās palmas» izpētīt problēmu — «dabisks» cilvēks sabiedrībā, kas nivelē personību, Folkners lielus panākumus neguva. Tāpat kā visos citos gadījumos, kad viņš atkāpās no sava īstā materiāla — Amerikas Dienvidiem, ko iemiesoja Joknepatofas apgabals, — agrīnajos pēc Eiropas materiāla rakstītajos stāstos, romānā «Stabs» •—, grāmatā «Mežonīgās palmas» jūtama shēmas nosacītība, pieņemtība, tāpēc arī zināms varoņu «bezmiesīgums». Turklāt arī pati «dabiskā» cilvēka problēma Folkneram bija stipri vien sadomāta, mākslota, kaut arī tā satrauca rakstnieku un viņš tai ir pievērsies vairākkārt.

Kamēr viņš rakstīja «Mežonīgās palmas» un «Veco»,

1938. gada februārī iznāca «Neuzvarētie». Pilnīgi negaidīti šī grāmata ienesa viņam daudz naudas. Holivudas firma «Metro-Goldwin-Mayer» ieguva tiesības ekranizēt «Neuzvarētos» par divdesmit pieciem tūkstošiem dolāru.

Tagad Folkners varēja nopirkt sen noskatīto zemes gabalu līdzās Rouenoukai. Taču viņam bija arī godkārīgāki plāni. Viņš negribēja ieguldīt akcijās naudu, kas palika, kad viņš bija nomaksājis izdevniecībai «Random House» 20 procentus komisijas naudas un nodokļus, — situācija biržā tajā gadā nebija visai droša. Negribējās arī šo naudu gluži vienkārši izlietot parastajiem izdevumiem.

Viņš kāroja kaut kā līdzināties saviem senčiem — viņa vecvectēvam Vecajam pulkvedim piederēja zeme, arī vectēvam bija ferma, kur dažreiz aizveda Billu, kad viņš vēl bija mazs. Tagad arī viņš varēja atļauties nopirkt fermu. Turklāt viņam šķita, ka fermā viņš būs tuvāk zemei, dabai.

Folknera brālis Džons atminas: «Bills sacīja, ka viņš vienmēr esot gribējis fermu, un jautāja man — ja viņš nopirkšot fermu, vai es būšot ar mieru atgriezties Oks-fofdā un saimniekot tajā kopā ar viņu. Es atbildēju Bil-lām, ka neko nejēdzu lauksaimniecībā, bet viņš atteica — divatā mēs kaut kā tikšot galā. Viņam gribējās turēt mūļus un izaudzēt pietiekami kukurūzas, ar ko tos barot. Es viņam sacīju, ka esmu ar mieru.»

Džons, kurš līdz tam dzīvoja Memfisā un bija profesionāls lidotājs, patiešām pārcēlās uz dzimto pilsētu un sāka meklēt piemērotu fermu. Drīz vien tāda ferma atradās —■ 320 akru liels zemes gabals 17 jūdžu no pilsētas. Vieta Folkneram patika. Viņam droši vien patika arī tas, ka šī ferma piederēja tam pašam Džo Pārksam, kurš kādreiz bija nopircis no rakstnieka tēva viņa pilsētas māju, bet tagad Marija Folknera dēls varēja nopirkt no Pārksa tā dzimto fermu.

«Bills atrada tur kaut ko vairāk nekā tikai fermu,» Džons Folkners raksta, «viņš tur atrada cilvēkus, par kuriem rakstīja, pakalnu iedzīvotājus. Tie tecināja paši savu viskiju no pašu kukurūzas un nespēja saprast, kāda citiem tur daļa. Tie negribēja piedalīties vēlēšanās un savus strīdus izšķīra paši.»

Fermu viņš nosauca par Grīnfīldu. Uz pakalniem tur auga skaistas zaļganzilas priedes, ielejā vajadzēja izcirst krūmus un vītolus, lai tur varētu audzēt kukurūzu. Džons ierosināja turēt govis, bet pats īpašnieks kategoriski atteicās: govis viņam esot nesimpātiskas, viņš gribot audzēt šķirnes ķēves. Un sāka tās iepirkt. Nopirka arī lietotu traktoru fordsonu, ar ko izlauzt celmus un uzart zemi.

Ferma sagādāja Folkneram daudz prieka. Viņš gandrīz katru dienu brauca turp no rīta, apsprieda ar Džonu dažādus tālejošus plānus. Viņš pat lūdza savu draugu lidotāju palidot kopā ar viņu virs fermas, lai, kā viņš izteicās, «gūtu pilnīgu ainu par to, kas ir un kā veidot fermu tālāk».

Vispār tajā gadā viņam briesmīgi patika spēlēt bagātu un viesmīlīgu namatēvu. Pēc kādām medībām, no kurām viņš pārveda paša nošautu briedi, Folkners sarīkoja Rouenoukā mednieku brokastis, saaicināja visus draugus. Vēl vairāk, viņš ierosināja, lai visi ierastos uz brokastīm kostīmos, un sagaidīja viesus mājas verandā, ģērbies senā mednieku tērpā. Līdzās stāvēja Estella ar katliņu galva, mazā Džila, un šās grupas centrā uzmanību saistīja tēvoča Neda monumentālā figūra apģērbā, kas kādreiz piederējis Jaunajam pulkvedim, un ar paplāti rokās, uz kuras atradās glāzītes ar viskiju.

Tai pašā vasarā Folkners sadomāja rīkot pikniku savā fermā ar bullēna cepšanu uz iesma. Pikniks izdevās vareni,

Tikmēr turpinājās darbs pie grāmatas «Mežonīgās palmas». Gāja lēnāk, nekā viņam būtu gribējies, tāpēc ka mocīja sāpes mugurā. Viņu operēja, bet neveiksmīgi, notika inficēšanās, un vajadzēja vēl ilgi un sāpīgi ārstēties.

Beidzot jūnija beigās viņš aizsūtīja manuskriptu izdevniecībai. Un pēc dažām dienām rakstīja Bobam Hāsam: «Pēdējos sešus mēnešus es dzīvoju tādā dīvainā stāvoklī — gan ģimenes sarežģījumi, gan sarežģījumi ar manu muguru •—, ka vēl līdz šim laikam nevaru pateikt par romānu, vai tas ir labs vai galīgās blēņas. Man ir tāda sajūta, it kā es būtu rakstījis šo grāmatu, sēžot vienā pusē sienai, bet papīrs otrā pusē, un mana roka ar spalvu pabāžas cauri sienai, un es rakstu ne tikai uz neredzama papīra, bet arī pilnīgā tumsā, tā ka es pat nezinu, vai spalva raksta uz papīra vai ne.»

Vasara pagāja mierīgi, fermā izauga lieliska kukurūzas raža. Septembrī vajadzēja būt gatavām grāmatas «Mežonīgās palmas» slejām, un Folkners nolēma strādāt pie tām Ņujorkā.

Tur viņš uzrakstīja stāstu «Dedzinātājs». Šis stāsts iezīmēja viņa atgriešanos pie Snoupsiem. Par stāsta galveno varoni kļuva Eibs Snoupss, kas jau parādās romānā «Neuzvarētie», kur viņš pilsoņu kara laikā dien pulkveža Sartorisa nodaļā un noņemas galvenokārt ar laupīšanu. Tas ir viņš, kas pārdod mūļus, kurus ziemeļniekiem izkrāpj vecā Rozā Milarda, un pēc tam nodod to.

Jaunajā stāstā, kura darbība notiek jau ilgi pēc pilsoņu kara beigām, Eibs Snoupss parādās mazliet citādā izskatā. Tas ir trūcīgs fermeris nomnieks, kas klīst no plantācijas uz plantāciju, cietsirdīgs, stūrgalvīgs, atriebīgs. Viņam līdzi velkas drūma dedzinātāja slava. Stāstā tiek pieminēts Eiba vecākais dēls Flems, bet vēstījumā tam nav nekādas lomas. Stāsta centrā ir jaunākais dēls, desmit gadu vecs zēns, nosaukts par godu tēva bijušajam komandierim Pulkvedis Sartoriss Snoupss.

Zēns šausmās vēro, kā viņa tēvs, iegājis majora de Speina savrupmājā, saltā cietsirdībā uzkāpj ar mēslos notraipītu zābaku uz dārga paklāja. Kad saniknotais de Speins pieprasa, lai Snoupsi izmazgā paklāju, Eibs liek savai ģimenei mazgāt paklāju, beržot to ar akmeņiem, un galu galā uz paklāja paliek milzīgs neglīts noberzums.

Zēna apjukums sasniedz augstāko pakāpi, kad viņš redz, ka tēvs, uzskatīdams, ka bagātais plantators viņi| apvainojis, taisās aiz atriebības aizdedzināt de Speina piedarbu, un mazais Sartijs skrien uz de Speina māju, lai brīdinātu plantatoru par gaidāmo dedzināšanu. Pēc tam zēns aizskrien diezin kurp, lai uz visiem laikiem pazustu no epopejas par Snoupsiem.

Svarīgākais tomēr bija tas, ka Snoupsi no jauna sāka nodarbināt Folknera iztēli!

14

UZ SKATUVES UZNĀK SNOUPSI

Darbs pie stāsta «Dedzinātājs» acīmredzot uzjundīja Folknera dvēselē visus daudzajos gados sadomātos stāstus par Snoupsiem — gan tos, kurus viņš kādreiz jaunībā stāstīja Filam Stounam, gan tos, kurus bija pūlējies iedzīvināt nepabeigtajā romānā «Tēvs Ābrams», gan sižetus, kas figurēja jau iespiestajos stāstos.

Vēlāk Folkners sacīja: «Es izdomāju to visu uzreiz, it kā zibens būtu apgaismojis visu ainu •— un redzams uzreiz viss, tikai vajadzīgs laiks, lai to visu uzrakstītu.»

Jādomā, ka īstenībā radošais process risinājās daudz sarežģītāk. Par to var spriest kaut vai pēc tā, kā pārveidojās agrāk uzrakstītie un iespiestie stāsti par Snoupsiem, kad Folkners ietvēra tos romānā. Par to būs runa turpmāk. Pašlaik svarīgi ir uzsvērt Folknera radošo paņēmienu raksturīgo īpatnību — viņš ņem par izejas punktu nevis sižetu, bet raksturu, tēlu. Sarunā ar Virdžīnijas universitātes studentiem viņš sacīja: «Man šie raksturi ir pilnīgi reāli un pastāvīgi lielumi. Tie visu laiku ir man prātā. Man nav nekādu grūtību atgriezties un izvilkt kādu no viņiem. Es aizmirstu, ko viņi ir darījuši, bet raksturu es neaizmirstu, un, kad darbs ir pabeigts, tēls nav pabeigts, tas zina, ka agri vai vēlu es to izvilkšu un atkal rakstīšu par to.»

Citā reizē viņš izteicās par saviem varoņiem tā: «Viņi eksistē. Viņi vienmēr ir kustībā man galvā. Es varu smieties par to, ko viņi dara un par ko es vēl neesmu rakstījis. Te stājas spēkā meistarības likumi •— kāds, kaut kāds redaktors var piešķirt tam visam vienību, savstarpējo sakarību un izteiksmīgumu. Jāatrod labs iedīglis un jāapstājas kaut kur loģiski nobeigtā, pārdomātā vietā. Taču tēli iznāk no grāmatas vēl arvien kustībā, joprojām sarunājas, joprojām darbojas.»

8 — 2336 233

Šīs prasmes organizēt raksturus, piešķirt visam vēstījumam vienību acīmredzot trūka jaunajam Folkneram, kad viņš sāka rakstīt romānu «Tēvs Ābrams». Tagad šis laiks bija pienācis. Triloģijas shēma bija izveidojusies. Tas redzams no Folknera vēstules Robertam Hāsam 1938. gada decembrī. «Es strādāju pie grāmatas par Snoup-siem,» viņš rakstīja. «Tā būs trīs daļās, kaut gan es vēl nezinu, vai pietiks apjoma trim grāmatām, taču domāju, ka pietiks.»

Triloģijas pirmo romānu viņš gribēja nosaukt «Zemkopji». «Tajā būs stāstīts,» viņš rakstīja Hāsam, «par Flerna Snoupsa darbības sākumu šajā apvidū — kā viņš pamazām aprij ciematiņu, kamēr tur nepaliek vairs itin nekas, ko viņš vēl varētu apēst.»

Tālāk šajā vēstulē Folkners diezgan sīki izklāstīja triloģijas otrā un trešā romāna paredzamo saturu, kas, jāatzīst, nākotnē, kad viņš tos rakstīja, samērā maz mainījās salīdzinājumā ar toreiz iecerēto shēmu.

Vēstule Hāsam nebija gluži nesavtīga. Tās beigas Folkners vērsās pie sava izdevēja ar izmisīgu lūgumu: «Man beidzas nauda. Ja es paņemšu avansu, par ko mēs vienojāmies, tas izies dažu mēnešu laikā. Bet, ja Jūs man izsūtītu katra mēneša pirmajā datumā 150 dolārus un ne dolāru vairāk, tad es nekur neaizbrauktu. Man nav nekādu priekšlikumu no Kalifornijas un droši vien arī nebūs; esmu nomocījies ar šīm filmām. Vai Jūs būsiet ar mieru?»

Viņam bija doma sākt romānu ar epizodi, kas aprakstīta «Dedzinātājā». Viņš pat paņēma šā stāsta manuskriptu, pārsvītroja nosaukumu un virsū uzrakstīja •— «Pirmā grāmata», bet zemāk — «Pirmā nodaļa». Taču vēlāk atteicās no šās idejas — viņš saprata, ka nav jāsāk no tik tālas priekšvēstures, bet uzreiz jāievada darbībā romāna galvenais varonis Flems Snoupss. Vēlāk viņš publicē stāstu «Dedzinātājs» atsevišķi no triloģijas. Tas tomēr nenozīmēja, ka viņš neizmantos situāciju, ko izdomājis stāstā «Dedzinātājs». Taču viņš to dara jau. citā līmenī.

Epopejas iecerē bija paredzēts, ka darbībai tajā jānotiek līdz mūsu gadsimta četrdesmitajiem gadiem, kaut arī tai nevajadzēja būt vēsturiskai ainavai. Tāpēc Folkners mazliet patvaļīgi tuvināja darbības laiku mūsdienām. «Ja jūs izdomājat pats savu īpašumu,» viņš sacīja, «tad jus

esat noteicējs arī par laiku. Es domāju, ka man ir tiesības pārvietot visus šos varoņus laikā tā, kā man liekas izdevīgi, un, ja nepieciešams, mainīt viņu vārdus. Romāna notikumi risinās 1906. vai 1907. gadā.»

Viņš sāka uzreiz ar darbības vietas aprakstu — Francūža līcis, mazītiņš zemes stūrītis, vientulīgs starp Ziemeļ-nūsisipi pakalniem, un tā iedzīvotāji, kuri «atnākuši šurp no ziemeļrietumiem, pāri Tenesijas kalniem, ik soli šajā ceļā iezīmējot ar jaunas paaudzes rašanos. Viņi ieradušies no Atlantijas okeāna piekrastes, bet pirms tam — no Anglijas un Skotijas vai Velsas nomalēm ... Viņiem nebija ne vergu, ne Faifa vai Cipendeila skapīšu; gandrīz visu, kas viņiem bija, viņi varēja atnest (un atnesa) uz saviem pleciem. Viņi ieņēma zemes gabalus, uzcēla būdiņas ar vienu vai divām istabelēm un nemaz nepūlējās tās krāsot, saprecējās, radīja bērnus un būvēja klāt arvien jaunas istabeles pie vecajām būdiņām, un arī tās nekrāsoja, un tā dzīvoja. Viņu pēcteči tāpat audzēja kokvilnu ielejā un kukurūzu pakalnu nogāzēs, un tajos pašos pakalnos nomaļās alās tecināja no kukurūzas viskiju un dzēra to, bet atlikumu pārdeva. Federālie ierēdņi brauca turp, bet vairs neatgriezās. Vienu otru no pazudušo mantām — tūbas cepuri, melnus vadmalas svārkus, pāri pilsētnieku zābaku vai pat pistoli — reizēm pēc tam redzēja kādam bērnam, večukam vai sievietei.. . Viņiem bija savas baznīcas un skolas, viņi saradojās cits ar citu, pievīla cits citu un nogalināja cits citu, un paši bija sev tiesneši un bendes.»

Šie Folknera jaunie varoņi — nabadzīgie fermeri, pusgraudnieki, trūkuma nomāktie tomēr nikni aizstāv savu šķietamo neatkarību. Šajā noslēgtajā, it kā no visas pārējās pasaules nošķirtajā pasaulītē ir savs valdonis — Vilis Varners — «viņš bija zemes īpašnieks, augļotājs un veterinārs . .. Viņa īpašumā bija gandrīz visas labākās zemes un ķīlu zīmes uz visām zemēm, kas vēl nebija viņa. Pašā ciematā viņam piederēja veikals, kokvilnas tīrāmā mašīna, dzirnavas ar putraimu gaņģi un smēde.»

Vilis Varners — parādība, kas raksturīga pēckara Dienvidiem, rekonstrukcijas periodam. Viņam trūkst tādu godkārīgu nolūku kā vergturu Dienvidu lielajiem zemes īpašniekiem, kuri vērtēja cilvēka stāvokli sabiedrībā atkarībā no viņa savrupmājas krāšņuma un plantācijas lieluma. Dzīvodams tagad jau grūstošajā Vecā Francūža

mājā, Vilis Varners nespēj iedomāties, kāpēc bijusi vajadzīga visa šī greznība. «Man patīk šeit sēdēt,» viņš saka. «Mēģinu iedomāties sevi tā muļķa vietā, kurš visu šo uzrīkojis, tikai lai ēstu un gulētu tādā milzenī.»

Un tomēr divdesmitā gadsimta sākumā Vilis Varners izskatās zināmā mērā jau novecojusi figūra. Viņu ar citiem Francūža līča iedzīvotājiem saista patriarhālas attiecības, viņš ir savējais to vidū, lai gan tāpat iedzīvojas uz to nabadzības rēķina.

Ne Vilis Varners, ne citi Francūža līča iemītnieki vēl nezina, ka aiz viņu noslēgtās, izolētās provinciālās pasaulītes robežām Amerikas sabiedrībā notiek gandrīz tektoniskas pārmaiņas, rodas jaunas ekonomiskās attiecības, kam līdzi nāk milzīgas maiņas sabiedrības morālajā sejā, attiecības, kas noraida agrākās garīgās vērtības un liek to vietā jaunu dievību — naudu.

Un šās dievības sūtnis klusi un nemanīti parādās Francūža līcī. Trūcīgs nomnieks Eibs Snoupss ar savu ģimeni atbrauc šurp un norentē Varnera zemes gabalu ar būdu. Villa Varnera dēls Džodijs, padzirdējis, ka Eibs Snoupss apvainots dedzināšanā un iesūdzēts tiesā, nolemj viņu apkrāpt — nogaidīt, kamēr Eibs Snoups būs novācis kokvilnu un pieprasīs savu daļu, un tad viņu šantažēt ar seniem apvainojumiem dedzināšanā, lai Eibs pasteigtos nozust no šejienes, nepretendējot uz nopelnīto naudu.

Ar šo nodomu Džodijs dodas uz fermu, kur apmetušies Snoupsi, bet ceļā satiek cilvēku, vārdā Retlifs. Vēlāk Folkners rakstīja, ka stāstā «Lāsumainie zirdziņi» «radās raksturs, kas man ļoti patika, — ceļojošs šujmašīnu tirgotājs ar uzvārdu Surets. Vēlāk pie mums uzradās cilvēks ar tādu uzvārdu, tāpēc es pārmainīju uzvārdu un nosaucu šo cilvēku par Retlifu, jo visa mana pilsēta tērē milzum daudz laika, pūloties izspriest, kuru no šejieniešiem esmu aprakstījis, bet vienīgā literārā kritika, ko es šeit dzirdu, ir minējumi: «Kā šis, velns viņu rāvis, visu to atcerējies un kad tas īsteni notika?»»

Retlifs, lauku filozofs, dzīves vērotājs un moralizētājs, ieņem ļoti ievērojamu vietu triloģijā par Snoupsiem. Reiz Folkners izteicās par viņu: «Cilvēks, kas mazāk par citiem cieš no pārmaiņām, ir šujmašīnu pārdošanas aģents Retlifs. Viņš pieņem pārmaiņas kultūrā, apkārtnē un nejūt sāpes, nožēlu. Tāpēc viņš aizstāv pārmaiņas, jo tajās

ir kustība, un šī ir tā pasaule, kuru viņš pazīst, viņš ir no tiem, kas nekad neteiks: es gribētu būt dzimis pirms simt gadiem, ■— vai: žēl, ka esmu dzimis tagad, nevis sunt gadus vēlāk.»

Tātad šis Retlifs, kurš «tikpat kā avīze nesa no mājas uz māju jaunākās ziņas, savāktas četros apgabalos, un tieši pēc adreses, akurāti kā pasts, nodeva ziņas par kāzām, bērēm un sālījumu un ievārījumu receptes», kurš «atcerējās visus vārdus un pazina katru cilvēku, katru mūli un suni piecdesmit jūdžu apkārtnē», šis Retlifs pastāsta Džodijam Varneram, ka Eibs Snoupss aiz atriebības nodedzinājis majora de Speina stalli. Šis stāsts galvenajos vilcienos atkārto «Dedzinātāja» sižetu.

Tomēr, kā parasti Folkneram, stāsta sižets netika mehāniski pārnests romānā. Tur tas ieguva jaunu skaņu, jaunas krāsas. «Dedzinātājā» Eibs Snoupss ir tikai stūrgalvīgs un atriebīgs cilvēks, bet «Ciematā» Folkners ar Retlifa muti atklāj šā cilvēka agrāko dzīvi. «Pēc dabas viņš nav nelietis,» Retlifs saka. «Viņš tikai ir kļuvis ļauns.» Bet vakarā, sēžot vīriešu pulciņā, Retlifs izstāsta Eiba Snoupsa biogrāfiju. «Vispirms par to, kā bija kara laikā. Toreiz viņš neviena neaiztika, nevienam neko ļaunu nedarīja un nepalīdzēja ne vieniem, ne otriem, tik noņēmās pats ar savām darīšanām — spekulēja, pelnījās, pirkdams un pārdodams zirgus, bet ne spekulācijai, ne zirgiem ar politiku tak nav nekāda sakara, un pēkšņi ierodas kaut kāds tips, kuram savu zirgu nekad nav bijis, un sašauj viņam kāju. Skaidrs, tas viņu saniknoja. Tad vēl cits gadījums — ar pulkveža Sartorisa sievasmāti misis Rožu Milardu. Eibs sametās kopā ar viņu, un abi tirgojās ar zirgiem un mūļiem, godīgi un kārtīgi, netaisīdamies nevienam pāri darīt, ne ziemeļniekiem, ne dienvidniekiem, un prātā viņam bija tikai zirgi un peļņa — līdz tam laikam, kamēr misis Milardu nošāva tas zellis, kas sevi godāja par majoru Grambiju, un tad pulkveža dēls Bejards un krusttētiņš Beks Ma-kāslins kopā ar vienu melnādaino noķēra Eibu mežā, un tur nu kaut kas tāds notika — piesēja viņu pie koka vai kā cita un varbūt pat sadeva viņam krietni ar grožiem vai varbūt ar karstiem bises lādējamiem kokiem.» Vai nav tiesa, interesants un mazliet negaidīts pavērsiens skatījumā uz notikumiem, kas pavisam no cita viedokļa izklāstīti romānā «Neuzvarētie»! Tur viss

notikušais skatīts ar zēna — bagāta plantatora dēla acīm, te parādīts, kā uz karu skatās vienkāršs cilvēks, kam pilnīgi vienaldzīgi karojošo pušu augstie mērķi.

Retlifa stāsts par Eiba Snoupsa baiso pagātni liek Džo-dijam Varneram padomāt, viņš sāk saprast, ka šoreiz sadūries ar tumšu spēku, kas var pārspēt viņa sīko plēsonību.

Atpakaļceļā no Snoupsa fermas Džodiju gaida Eiba Snoupsa dēls Flems — «drukns, pamazs, apaļīgs cilvēks nenoteicamā vecumā, no divdesmit līdz trīsdesmit, ar platu, it kā sastingušu seju, ko šķērso šaura mutes sprauga, kaktiņos viegli iekrāsojusies no tabakas, ar purva ūdens krāsas acīm un it kā pēkšņi sejā izslējušos degunu, niecīgu un līku kā maza vanaga knābi». Un, Džodijam nemanot, lomas mainās — nevis viņš šantažēs Snoupsus, bet Flems jau tagad šantažē viņu, ieminoties par iespējamām dedzināšanām. Un, lai nodrošinātu sevi un savu īpašumu, Varneri pieņem Flemu Snoupsu par pārdevēju veikalā.

Tā notiek Varneru pirmā sadursme ar Flemu Snoupsu, un tūdaļ kļūst skaidrs, ka spēki ir nevienādi. Un, kad Retlifs pēc pieciem mēnešiem atkal nokļūst Francūža līcī, viņš pārliecinās, ka tagad Varneru veikalā faktiski jau saimnieko nevis Džodijs, bet Flems Snoupss.

Ar to sākas Flema Snoupsa karjera — izmantojot savu pārdevēja stāvokli, viņš neatlaidīgi kā skudra — centu pie centa, dolāru pie dolāra — vāc kopā naudiņu: apkrāpj, apzog, aizdod naudu, ņemot milzīgus procentus. Viņš velk sev līdzi veselu klanu diezin no kurienes uzradušos radinieku. Turklāt viņš to dara nevis aiz radniecības jūtām — tie viņam vajadzīgi kā palīgspēki, kā aizmugure. Vēlāk, kad tie sāks viņu traucēt, viņš izrēķināsies ar tiem tādā pašā saltā un vienaldzīgā cietsirdībā.

No pašām pirmajām romāna lappusēm Flems izraisa lasītājā ne tikai pretīgumu, bet arī baiļu sajūtu. Pamazām viņš izaug gandrīz vai par ļaunuma simbolu. Tādu efektu Folkners panāk ar īpašu paņēmienu: Flems, romāna centrālais tēls, visa vēstījuma laikā faktiski nemaz nepiedalās darbībā, viņš visu laiku ir malā, gandrīz ne ar vienu nesaduras, gandrīz nekā nerunā. Autors neatklāj, par ko domā Flems, kādas ieceres dzimst viņa galvā. Flems auž savu afēru tīklu dziļā slepenībā, tālu

no svešām acīm, un lasītājs, tāpat arī romāna varoņi, ir tikai Flema Snoupsa tumšo mahināciju gala iznākuma

liecinieki.

Tehniski šis paņēmiens ir diezgan sarežģīts un prasa no rakstnieka lielu meistarību — veidot romānu ap tēlu, kas visu laiku turas ēnā, — taču tas rada Folkneram vajadzīgo atmosfēru — Flema Snoupsa atšķirtību no cilvēkiem, kuru vidū viņš dzīvo, viņa savrupību, draudīgo ļaunuma atmosfēru, ko izstrāvo Flems Snoupss,

Īstenībā ir mīklaina tā parādība, ko Folkners romānā nosaucis par «snoupsismu», bet ko pareizāk būtu saukt par «flemismu», jo tieši Flems Snoupss viens pats ir tās iemiesojums. Patiešām — īstenībā Flems visā romāna darbības laikā taču nedara nekā tāda, ko nebūtu darījis, piemēram, Vilis Varners. Arī tas ar visiem iespējamiem līdzekļiem izspiež naudu no Francūža līča iedzīvotājiem, nodarbojas ar augļošanu, apkrāpj un apzog. Kāpēc tad viņa tēlam nav tā draudīgā ļaunuma atspīduma, kas pavada Flemu Snoupsu? Pamazām lasītājam kļūst skaidrs, kur slēpjas mīkla. Vilis Varners ir plēsoņa un augļotājs, bet viņš ir dzīvs cilvēks ar visām cilvēkam piemītošajām vājībām, kaislībām. Kā rakstīja Folkners, «viņš bija viltīgs, noslēgts un dzīvespriecīgs, ar Rablē mentalitāti un, ļoti iespējams, vēl arvien neizsīkušu vīrieša spēku». Jā, Vilis Varners neliedz sev prieku pagulēt ar kāda sava nomnieka sievu.

Flemam Snoupsam nav cilvēcisku vājību. Viņam trūkst cilvēcīguma, tas, pēc Folknera domām, ir viņa galvenais noziegums. Viņam nav kaislību, kas spētu atraut viņu no naudas taisīšanas. Sievietes viņu neinteresē. Viņš atsakās pat no paraduma zelēt tabaku. Kā vēlāk romānā «Savrupmāja» par Flemu stāsta kāds no viņa radiniekiem: «Ļaudis runāja, kad viņš ieradies Francūža līcī strādāt pie Varnera par pārdevēju, viņš zelējis tabaku. Tad viņš uzzinājis, ko nozīmē nauda. O, jā, viņš jau agrāk bija par to dzirdējis, pat dabūjis šad tad kādu mazumiņu. Bet tagad viņš pirmo reizi atskārta, ka var ik dienas iegūt vairāk naudas, nekā iespējams apēst, kaut arī ēstu divreiz vairāk ceptas cūkgaļas ar balto mērci. Un vēl viņš atskārta, ka nauda ir kaut kas solīds, cietāka par kaulu un smagāka par akmeni, un, ja cilvēks sažņaudzis to saujās, tad nekāds spēks nepiespiedīs viņu atdot vairāk, nekā viņš pats gribēs, un no tā viņš

secināja, ka nevar atļauties ik nedēļas sazelēt tabaku par desmit centiem.» Sājā raksturojumā ietverts īstenībā visa Flema Snoupsa tēla kodols.

Pašam trūkstot cilvēciskām vājībām, Flems Snoupss izmanto citu cilvēku vājības, lai apkrāptu, piemānītu tos, izspiestu no tiem naudu. Viņam neeksistē morāli, cilvēciski apsvērumi, viņš nezina, kas ir mīlestība, žēlums, līdzjūtība. Sirds vietā viņam ir dolāra zīme.

Te nu tas ir — jaunais, tumšais spēks, kas valdonīgi ielaužas divdesmitā gadsimta Amerikas īstenībā, — nevaldāma iedzīvošanās kāre, kas cilvēku pārvērš mehānismā naudas iegūšanai, radījumā bez sirds, bez garīgām interesēm, bez jebkādām dabiskām cilvēka emocijām.

Pretstats Flemam Snoupsam, kurš personificē emocionālo un, kā vēlāk noskaidrojas, fizisko impotenci, šajā romānā ir Villa Varnera meita Jula, sieviete, kas radīta mīlestībai, mūžsenās sievišķības iemiesojums.

Tiklīdz romāna lappusēs parādās Jula — meitene, kurai vēl nav trīspadsmit gadu, lasītājs jūt seno pagānisma, antīko laiku vēju pūsmu, kas modina atmiņā «Marmora faunu» un citus Folknera dzejoļus. Jula uzreiz parādēs kā pagāniskās auglības, dzīves turpināšanas dievietes tēls. «Ār visu savu izskatu viņa drīzāk atgādināja senos dionīsiskos laikus — varu saules staros un cieti piebriedušus vīnogu ķekarus, auglīgu vīnkoku, kas noplūst ar biezu sulu zem kārīgo un nežēlīgo āžkājaino nagiem.» Daudzreiz Foikners un romāna varoņi pieminēs sakarā ar Julu mūžīgās sievišķības tēlus — Lilitu, Skaisto Helēnu.

Julas likteni pareģo skolotājs Lebovs, viņš ir iemīlējies šajā meitenē, kura, kā raksta autors, modina iekāri visos vīriešos no deviņiem līdz deviņdesmit gadiem. Le-bovam rādās, kā šī Venera piederēs klibajam Vulkānam, «kurš nespēs viņu saistīt pilnīgi, tikai turēs savā varā vienīgi ar spēku, ar to spēku, ko dod naudas, bagātības, sīku greznuma lietiņu, visādu spožumu nedzīvā vara, tā, kā viņam varētu piederēt nevis glezna, nevis statuja, bet, piemēram, lauks. Lebovs skatīja šo lauku: lieliska zeme, trekna, auglīga, samēslota, nemirstīga un nedzirdīga pret tiem, kas piesaka savas tiesības uz to, aizmāršīga, tā uzsūc desmitkārt vairāk dzīvas sēklas, nekā tās īpašnieks spēj iekrāt un izsēt visā savā mūžā, tā

atmaksa simtkārtīgi un dod ražu — tūkstošreiz lielāku, nekā īpašnieks uzdrīkstas cerēt savākt un saglabāt.»

Tā arī notiek. Jula Varnera pamostas dzīvei tajā naktī, kad šejienes puiši, kas lakstojas ap viņu, uzbrūk ienācējam Makeronam un viņa palīdz ar pātagas kātu, lai šis nule ieradies Pariss varētu no viņiem atkauties, — Trojas karš ciemata variantā — un pēc tam, pieturēdama Makerona pārlauzto roku, atdodas viņam. Taču Parisa loma nav jaunajam Houkam Makeronam pa spēkam, un, uzzinājis, ka Jula ir cerībās, viņš aizbēg no Francūža līča. Un, lai noslēptu grēku, Varneru ģimene steigšus izprecina Julu Flemam Snoupsam — tā šī ciemata dieviete, kas iekvēlinājusi visus vīriešus, kļūst par īpašumu vienīgajam vīrietim apgabalā, kurš nav spējīgs mīlēt, kuram šīs laulības nav nekas vairāk kā darījums, kas paver viņam nākotnē lieliskas perspektīvas turpmākai karjerai.

Romāna «Ciemats» beigās Flems Snoupss ar skaistuli sievu un meitenīti, ko uzskata par viņa meitu, aizbrauc no Francūža līča uz Džefersonu.

Patiesību sakot, tas arī ir romāna centrālais sižets ■— stāsts par to, kā nabadzīga nomnieka dēls Flems Snoupss «aptīra» Francūža līci un pārvācas uz Džefersonu, lai arī tur iedzīvotos naudā. Taču romāna saturs ir nesalīdzināmi bagātāks par šo shēmu. Folkners ir meistarīgi ievijis šajā sižetā daudz noveļu, kuras varētu uzskatīt par iespraudumiem, ja tās neapvienotu kopīga iecere un ja tas viss kopā neradītu daudzveidīgu un daudzkrāsainu dzīves ainu.

Ar šīm «iespraustajām» novelēm romānā ienāk daudzu cilvēku likteņi — galvenokārt trūcīgu fermeru, nomnieku, spekulantu, sīku tirgotāju likteņi. Tieši viņi ir romāna demokrātiskais pamats, viņi pārstāv amerikāņu tautu, vienkāršos cilvēkus, kas apdzīvo Savienoto Valstu dziļos Dienvidus.

Šie Folknera jaunie varoņi nes sev līdzi daudz spēcīga tautas humora, neskaitāmas anekdotes, ko Folkners bija saklausījies no večukiem, kuri īsināja laiku pie tiesas nama kolonnām Oksfordā, no fermeriem, kam veikals aizstāj klubu, no komivojažieriem, kuri pazīstami kā veikli anekdošu stāstītāji. Tā romānā organiski ieaudu-šies iemīļoti šis savdabīgās folkloras sižeti — stāsti par

smalki izdomātiem zirgu mītnieku darījumiem, par zirgu izsolēm, par apslēptām bagātībām, kas apraktas it kā pilsoņu kara gados.

Krietna daļa šo «Ciematā» «iesprausto» noveļu lielākā vai mazākā mērā saistīta ar romāna galveno varoni Flemu Snoupsu. Un kāda interesanta detaļa — Flema līdzdalība pašā jocīgākajā epizodē galu galā liktenīgi un neizbēgami beidzas ar to, ka situācijas humors izvēršas kādam īstā traģēdijā.

Viena no Folknera mazajām pērlēm neapšaubāmi ir novele par lāsumainajiem zirdziņiem, kas sākumā publicēta kā atsevišķs stāsts, pēc tam pārstrādātā variantā ietverta romānā «Ciemats». Tas ir humora pilns stāsts par to, kā Flems Snoupss ar Teksasas kovboja palīdzību atdzen uz Francūža līci lāsumaino savvaļas zirdziņu baru un sarīko izsoli. Fermeri nespēj pretoties kārdinājumam lēti nopirkt zirgu. Flems zina savu kaimiņu vājības un veikli izmanto tās. Situācijas humors izpaužas tādējādi, ka zirdziņi aizbēg no saviem jaunajiem saimniekiem, pārvērtuši Francūža līci tīrā postažā. _Tomēr visa šī jautrā kņada nabadzīgajam Henrijam Armstidam kļūst par patiesām bēdām. Viņš ir samaksājis par zirgu piecus dolārus, ko sakrājusi viņa sieva, daudzus gadus strādājot smagus gadījuma darbus, un, kad zirgs pazūd, no-darijis daudz posta, teksasietis, kas zirgus pārdevis, žēlodams Henriju, saka tam, ka no viņa tas neko neesot pircis un rīt varot_saņemt savus piecus dolārus no Flema Snoupsa. Tikmēr Armstids, pūlēdamies noķert zirgu, piedevām vēl pārlauž kāju. Bet Flems nav tas cilvēks, kas var atdot atpakaļ piecus dolārus. Tiesā kāds no viņa radiniekiem nepatiesi apliecina, ka Flems it kā, viņam redzot atdevis šos piecus dolārus teksasietim. Un Henrija Armstida nelaimīgā, dzīves un pārmērīgi grūtā darba nomocītā sieva, galvu nokārusi, aiziet ar visām savām bēdām.

Par citu līdzīgu piemēru var noderēt sižets, kas tāpat vispirms publicēts kā stāsts ar nosaukumu «Ķirzakas ISemšida pagalmā», bet vēlāk Folkners to ietvēris «Ciematā». Tas ir stāsts par to, kā Flems Snoupss, dabūjis Julas Varneras pūra tiesā Vecā Francūža mājas, kurām, kā visi uzskata, nav nekādas vērtības, izdevīgi pārdod tās, izmantodams senu triku. Zinādams, cik neapslāpējams ir cilvēkos bērnišķīgais sapnis atrast paslēptu mantu

un cik ļoti šejienieši tic leģendām, ka agrākais īpašnieks te kaut kur apracis dārgumus, viņš ierok dažādās vietās maisiņus ar monētām. Uz šo ēsmu uzķeras tas pats Henrijs Armstids, vē! otrs fermeris Bukraits un — pats dīvainākais — pat tāds skeptiķis kā Retlifs. Viņi padzird, ka Flems pa naktīm rakņājas zemē, un uzķeras uz tā makšķeres. Un, atraduši apraktos maisiņus ar monētām, viņi, apstulbuši no tādas veiksmes, steigšus nopērk no Flema saimniecību, pie kam Retlifs par to samaksā Flemam ar pusi no sava restorāniņa Džefersonā, un tas drīz vien dod Flemam iespēju pārcelties uz pilsētu un nostiprināties tur.

Mirāža par dārgumiem tūlīt tiek izklīdināta — neveiksmīgie meklētāji atklāj atrastajos maisiņos naudas gabalus, kas izlaisti daudz gadu pēc pilsoņu kara, un Retlifs ar Bukraitu uzreiz saprot, ka Flems Snoupss viņus apkrāpis. Situācija smieklīga, tomēr epilogs atkal ir traģisks. Henrijs Armstids nespēj ticēt, ka ir piemānīts, — viņš fanātiski, gluži kā jucis joprojām rok un rok.

Ar šo akordu arī beidzas romāns — Flems ar sievu un meitenīti ceļā uz Džefersonu brauc garām Vecā Francūža sētai un redz tur Henriju Armstidu. Tas iet «tieši uz grāvi, steigdamies, mokoši lēni, ar pūlēm vilkdams kājas, un viņa vājā, neskūtā seja tagad pauda pilnīgu bezprātu. Viņš ierāpās grāvī un sāka rakt.

Flems novērsās un nospļāvās pāri furgona ritenim.»

Ir «Ciematā» vēl citas «iespraustas» noveles, kuras liekas pavisam nesaistītas ar Flemu Snoupsu, un tikai triloģijas trešajā grāmatā — «Savrupmājā» — noskaidrojas to dziļās saites ar galveno sižetu. Vispirms tāds ir stāsts par Flema attālo radinieku Minku Snoupsu — tas vispirms parādījās stāstā «Suns» — un ar to saistītais stāsts par Džeku Hjūstonu.

Stāstā «Suns» Folkneru interesēja galvenokārt pats notikums •— baismīgs stāsts par to, kā trūcīgs nomnieks, kam stāstā dots uzvārds Kotons, nogalinājis bagāto fermeri Džeku Hjūstonu un noslēpis līķi, bet nogalinātā suns katru nakti gaudo kaut kur tuvumā un neļauj slepkavam noslēpt līķi citur. Tagad rakstnieks aplūko šo sižetu no citām pozīcijām. Viņš ir devis abiem šās traģēdijas dalībniekiem biogrāfiju, turklāt nosaucis

Kotonu par Minku Snoupsu un tā padarījis viņu par Snoupsu klana locekli, kaut arī viņš nav līdzīgs vairumam Flema Snoupsa radinieku.

«Bērnībā,» Folkners raksta par Minku, «viņš klīda no vienas īrētas būdas uz citu, nomainīja tās vairāk nekā desmit, vecas, šā tā sanaglotas, jo viņa tēvs pārcēlās no fermas uz fermu, pat nezinādams, uz kurieni brauc.» Vēlāk Minks aiziet no mājām. Tai laikā viņš ir vēl jauns, viņam ir tikai divdesmit trīs gadi.

Stāsts par Džeku Hjūstonu, ar kuru lemts sadurties Minkām, ir stāsts par traģisku mīlestību. Hjūstons ir aizbēdzis no šīs apkārtnes, vēl jauneklis būdams, tāpēc ka baidījies no meitenes, pēc tam jaunavas, kura viņu mīlējusi. Mētājies pa Ameriku, dažus gadus dzīvojis ar prostitūtu, kuru izvilcis no publiskā nama, un tomēr pienāk brīdis, kad viņam sakārojas atgriezties Francūža līcī, kur viņu gaida klusā, kautrīgā meitene, un viņš apprecas ar to. Taču viņa laime ir īsa — sievu nosper viņa paša ērzelis. Bēdas nocietina Hjūstonu, viņš noslēdzas sevī, uzceļot starp sevi un ļaudīm augstprātības mūri.

Darbs pie «Ciemata» ieilga uz daudziem mēnešiem. Bet dzīve tikmēr ritēja savā gaitā, ar saviem priekiem un bēdām.

Jaunais — 1939. gads sākās ar patīkamu notikumu. 19. janvārī iznāca grāmata «Mežonīgās palmas»* un tai pašā dienā avīzēs parādījās paziņojums, ka Folkners ievēlēts par Nacionālā mākslas un literatūras institūta locekli. Žurnāls «Time» iespieda garu rakstu par Folk-neru un viņa fotogrāfiju uz apvāka. Tomēr Oksfordas iedzīvotājus tas itin nemaz neietekmēja. Viņi paraustīja plecus un noteica: «Misters Folkners ir liels rakstnieks? Mēs gan nekad nebūtu pieņēmuši viņu pat sacerēt reklāmu pilsētas tirdzniecības palātai.»

Pavasarim līdzi nāca negaidītas finansiālas rūpes. Runa bija par Filu Stounu. Martā Folkners rakstīja Kāsam: «Man šeit ir draugs. Es viņu pazīstu visu mūžu, un nekad mums nav radies jautājums — kas ir mans un kas viņa. Pirms dažiem gadiem nomira viņa tēvs, viņa materiālais stāvoklis ir briesmīgs, parāds sasniedz septiņus tūkstošus dolāru, un var iznākt tā, ka muiža jāpār-

dod. Viņam vajadzīga nauda trīs nedēļu laikā. Cik «Ran-tlom Iiouse» var man aizdot? Es, protams, esmu ar mieru parakstīt jebkādas saistības vai līgumu.»

Roberts Hāss darīja visu, ko varēja. Folkners tūlīt saņēma pa pastu čeku par 1200 dolāriem. Tiesa gan, tādam izdevēja žestam bija savs pamats — marta beigās Hāss paziņoja savam autoram, ka «Mežonīgās palmas» tiek pārdotas vidēji tūkstoš eksemplāru nedēļā un kopējais pārdoto eksemplāru skaits jau pārspējis «Svētnīcas» rekordu.

Maijā kāda rindkopa «Ciematā» novirzīja Folknera uzmanību — un viņš nolika romāna manuskriptu pie malas un negaidīti uzrakstīja stāstu «Rokas virs ūdeņiem», kur bija runa par trim Joknepatofas apgabala dibinātājiem un viena šā pilsētas tēva pēdējo pēcteci — Gevinu Stīvensu, apgabala prokuroru. Viņš aizsūtīja stāstu žurnālam «Post», kurš to pieņēma un samaksāju viņam tūkstoš dolāru.

Tai pašā laikā viņš uzrakstīja vēl stāstu «Vecie vīri».

Folkneram raksturīgi,- ka viņš visu mūžu vairījās no Irokšņainiem politiskiem mītiņiem, sensacionāliem paziņojumiem presei. Šī tīšā malā turēšanās dažu labu reizi bija par iemeslu tam, ka viņam pārmeta politisku vienaldzību, viņa nevēlēšanos uzstāties publiski novērtēja kā reakcionāras pozīcijas apliecinājumu. Karš Spānijā saviļņoja Amerikas sabiedrības progresīvos slāņus; rakstnieki, aktieri, mākslinieki uzstājās mītiņos, organizēja līdzekļu vākšanu, lai palīdzētu republikāņiem. Starn šiem skaļajiem vārdiem Folknera vārds nepazibēja. Viņš kā arvien uzskatīja par labāku palikt ēnā. Tomēr tas nepavisam nenozīmēja politiskās pozīcijas neskaidrību. Jau 1938. gadā viņš bija aizsūtījis Amerikāņu rakstnieku līgai atturīgu, bet nevainojami prezīci formulētu vēstuli: «Es no sirds vēlos, lai būtu zināms, ka es bez ierunām nostājos pret Franko un fašismu, pret uzbrukumu likumīgajai valdībai un noziegumiem pret republikāniskās Spānijas tautu.»

Gadu vēlāk, kad no jauna aktivizējās kampaņa līctzekļu vākšanai republikāņiem, Folkners, kuram nebija naudas, ko varētu ziedot, aizsūtīja uz izsoli, kurā

2-t 5

savāktie līdzekļi bija paredzēti šim mērķim, romāna «Ab-salom, Absalom!» manuskriptu, kur tas tika pārdots par diezgan lielu summu.

1939. gada decembrī Folknera stāstam «Dedzinātājs» tika piespriesta pirmā O. Henri prēmija par gada labāko stāstu.

Tai pašā decembrī Folkners, būdams Vašingtonā, pabeidza «Ciematu» un aizsūtīja manuskriptu izdevniecībai. Pirmajā lappusē bija veltījums: «Filam Stounam». Tad pat viņš paziņoja, ka nolēmis nosaukt triloģijas grāmatas — «Ciemats», «Pilsēta», «Savrupmāja».

15

iv

«VIŅA TĒVU LĀSTS:

1940. gada janvāris Misisipi štatā bija nepieredzēti bargs, termometra dzīvsudraba stabiņš noslīdēja līdz nullei, uzsniga dziļš sniegs. Jaunā apkures sistēma Rou-enoukā darbojās kārtīgi, un īpašnieka darba kabinetā turklāt vēl jautri sprēgāja malkas šķilas kamīnā. Foik-ners aizrautīgi lasīja «Ciemata» loksnes. Mājā valdīja klusums un miers.

Un pēkšņi uzbruka nelaime. Nomira memmīte Kal-lija — aukle, kas bija izaudzinājusi Folkneru un viņa brāļus, pēc tam palīdzējusi audzināt viņa meitu Džilu. Tajā gadā viņai būtu apritējuši simt gadi. Folknera uztverē viņai piemita pašas labākās, pašas vērtīgākās cilvēka īpašības •— bezgalīga labsirdība, pašaizliedzīga mīlestība, nesavtīga uzticība. Viņas bērēs Folkners runāja tik izjusti kā reti kad savā mūžā. Un, kad iznāks viņa jaunā grāmata, viņš veltīs to «Memmītei Karolīnai Bar-rai Misisipi (1840—1940), kura dzimusi verdzībā un dāvinājusi manai ģimenei uzticību, kas nepazina robežu un necerēja uz atmaksu, bet manai bērnībai bezgalīgu pieķeršanos un mīlestību».

Pārdomas par memmītes Kailijas dzīvi un par viņas tautas likteni uzvedināja Folkneru uz domām uzrakstīt stāstu ciklu, kuros izsekot nēģeru un balto savstarpējās attiecības, par paraugu ņemot kāda plantatora -— viena no Joknepatofas dibinātājiem Kerazersa Makāslina pēcnācēju ģimeni. Balstoties uz pieredzi ar «Neuzvarētajiem», viņš nolēma pēc stāstu publicēšanas žurnālos apvienot tos grāmatā.

Ideja aizrāva Folkneru. Jau februāra otrajā pusē viņš aizsūtīja savam literārajam aģentam Ņujorkā Haroldam Oberam stāstu ar nosaukumu «Ne viss ir zelts», bet nedēļu vēlāk stāstu «Uguns un pavards».

Noteikta visas grāmatas plāna vai vienota sižeta ar vienu varoni centrā kā «Neuzvarētajos» viņam nebija. Tāpēc darbs pie stāstu cikla un pēc tam pie visas grāmatas gāja diezgan mokoši, Folkners daudzas reizes pārrakstīja jau, kā liktos, gatavus stāstus, dažos gadījumos tos apvienoja.

1940. gada martā iznāca romāns «Ciemats». Tūlīt pēc grāmatas publicēšanas Amerikas lielākajās avīzēs un žurnālos parādījās recenzijas par to ■— romāns kļuva par notikumu ASV kultūras dzīvē. Ralfs Tompsons rakstīja «New York Times»-. ««Ciemats» ir labākais, ko uzrakstījis misters Folkners ... Es neredzu visa gada daiļliteratūrā nekā tāda, kas var līdzināties šim romānam.» Nedēļu vēlāk Malkolms Kaulijs izteicās «77ie New Republic», ka «Ciemats» ■— Folknera labākais darbs pēc «Svētnīcas».

Tomēr ar atzinīgām recenzijām nevarēja samaksāt kreditoriem, tās nepieņēma kā nodokļu maksu, bet rakstnieka materiālais stāvoklis bija ārkārtīgi slikts. Aprīlī viņš bija spiests rakstīt Robertam Hāsam, ka nevar aizbraukt uz Ņujorku, kā bija ieplānots, tā vienkāršā iemesla dēļ, ka viņam nav naudas biļetei, nemaz jau nerunājot par to, ka nav ko atstāt ģimenei.

Nākamajā vēstulē Hāsam Folkners rakstīja, ka, strādājot pie «Ciemata», viņš nolēmis pēc romāna pabeigšanas uzrakstīt un publicēt dažus stāstus, kuri palīdzētu viņam noturēties pusgadu, kamēr viņš rakstīs nākamo romānu. Marta vidū, viņš ziņoja Hāsam, viņam bijuši uzrakstīti seši stāsti, bet pārdot izdevies tikai vienu. Viņš rakstīja, ka tūlīt vajadzīgi tūkstoš dolāri, lai nomaksātu kārtējos parādus, un izdevniecības solījums avansēt viņa nākamo romānu, izmaksājot četrsimt vai kaut trīssimt dolārus mēnesī.

Hāss atbildēja Folkneram, vēstulē sīki analizējot viņa finansiālo stāvokli. Līdz aprīļa beigām izdevniecība «Random House» pārdevusi 6780 eksemplāru «Ciemata», autora honorārs par to — 2500 dolāru. Tomēr, atskaitot saņemtos avansus, viņa rēķinā palikuši tikai 125 dolāri. «Spriežot pēc «Ciemata»,» Hāss rakstīja, «tā liekas, Bili, ka Tu vari nopelnīt ar romānu mazliet pāri par 3000 dolāriem, ja uzskata «Ciematu» par sasniegtu Folknera līmeni.»

Hāss piedāvāja viņam jaunu līgumu uz nākamajām trim grāmatām: izdevniecība izmaksās viņam tūlīt tūkstoš dolāru un vēl divus tūkstošus nākamā gada laikā. Turpmākajos divos gados viņi ar mieru izsūtīt viņam regulāri 250 dolāru mēnesī. Pieņemdams Hāsa priekšlikumu, Folkners atbildēja, ka sākšot jaunu romānu, tiklīdz saņemšot solīto atlīdzību.

«Es domāju, ka tā ir laba iecere ... Kaut kas līdzīgs stāstam par Heku Finnu — parasts zēns gadus divpadsmit trīspadsmit vecs; liels, labs, drosmīgs, godīgs un pilnīgi bezatbildīgs baltais ar bērna prātu; vecs nēģeris, ģimenes kalps, patvaļīgs, īgns, absolūti bezgodīgs, bērnībā kritis; un prostitūta ne vairs jaunības svaigumā, apveltīta ar neparastu raksturu, augstsirdību un veselīgu saprātu; un zagts zirgs aulekšotājs, kuru neviens no viņiem īstenībā nav gribējis zagt.»

Finansiālās grūtības un nekārtības bojāja garastāvokli, traucēja strādāt. Taču vēl vairāk viņu ietekmēja ārpolitiskie notikumi. Folkners ārkārtīgi sāpīgi pārdzīvoja avīžu ziņas par karu Eiropā — Beļģijas kapitulāciju, Dinkerku, franču armijas sagrāvi cīņās ar hitleriešu karaspēku. Tajās jūnija sākuma dienās viņš rakstīja Hā-sam: «Kas tas par nolādētu laiku! Nesen es sameklēju savu kareivja formu. Es varu to aizpogāt, kaut gan pagājuši divdesmit divi gadi kopš tiem laikiem, spārni izskatās tikpat kareivīgi kā agrāk. Kad novilku šo formu deviņpadsmitajā gadā, es zvērēju, ka nekad, nekādos apstākļos, neviena labad, lai tas būtu kas būdams, es to vairs nevilkšu mugurā. Bet tagad es nezinu. Protams, daudz labuma no manis nebūs, diezin vai izturēšu vairāk par divām minūtēm kaujā. Taču tā ir vieglāk domāt, tāpēc ka tā dēļ, kas būs pēc šī kara, nav vērts dzīvot.» Doma par fašisma uzvaru viņam bija nepanesama.

Ne Amerikas, ne Anglijas aviācijā Folkneru, dabiski, neņēma vecuma dēļ. Tad viņš sāka meklēt sev nodarbošanos dzimtajā pilsētā. Viņš piedāvāja savus pakalpojumus universitātei un sāka apmācīt studentus par stūrmaņiem. Pie tam viņš pats sāka biežāk lidot, trenēties, lai būtu sagatavojies jebkuram negaidītam notikumam.

Viņa pārdomas par karu un valsts nākotni rada izpausmi stāstā . «Rudens deltā», kuram vajadzēja ietilpt iecerētajā ciklā par Makāsiinu ģimeni. Stāsta darbība

notiek 1940. gadā, un, dodamies uz medībām, vīrieši ceļā runā par karu. Viens no medniekiem jautā: «Bet ja nu Hitlers panāks savu? Vai kaut kāds Jokohama, Pel-lijs, Smits vai Džonss — vilks viņus zina, kā viņi pie mums sauksies!» Un vecais Aiks Makāslins par atbildi izsaka pārliecību, kas acīmredzot bija arī paša Folknera pārliecībā: «Es tā kā neatceros, ka mūsu zemei būtu trūcis aizstāvju, kad pēc tiem radās vajadzība. .. Mūsu valsts ir lielāka un stiprāka par jebkuru tās ienaidnieku un pat ienaidnieku varzu no iekšienes vai no ārienes. Un gan jau kaut kā tiks galā ar to draņķīgo austriešu mālderi, lai nu kā viņš sevi godā.»

1941. gada pavasarī viņš atkal rakstīja Robertam Hā-sam: «Esmu iecerējis grāmatu, un, ja jau nu esmu nogājis no skatuves un esmu pārāk vecs, lai cīnītos karā, tad es to uzrakstīšu.» Viņš vēl arvien cerēja, ka viņam izdosies piedalīties karadarbībā. «Ja man būtu nauda, lai nodrošinātu ģimeni, es mēģinātu aizbraukt uz Angliju un izmantot savu veco dienesta pakāpi. Varbūt es vēl varēšu to izdarīt. Ja ne (ja dabūšu naudu), tad mēģināšu iestāties amerikāņu kara aviācijā. Es varu būt stūrmanis vai apmācīt stūrmaņus, pat ja nevaru pats lidot sava vecuma dēļ.»

Maijā Folkners no jauna nopietni sāka domāt par grāmatu, kas jau sen tēlojās viņa apziņā. «Pagājušajā gadā,» viņš rakstīja Hāsam, «es ieminējos par stāstu grāmatu, kuras galvenā tēma •— attiecības starp baltajiem un melnajiem šeit pie mums.» Grāmatu viņš nolēma nosaukt «Kāp lejā, Mozu».

Daļa stāstu jau bija uzrakstīta — un daži no tiem publicēti. Tomēr arī šos stāstus vajadzēja nopietni pārstrādāt — un kaut kas vēl bija jāuzraksta.

Par grāmatas centrālo tēlu kļuva Aiks Makāslins, kura vectēvs ir viens no pirmajiem baltajiem ieceļotājiem, kas apmetušies tajā apkārtnē, plantācijas un ģimenes bagātību radītājs. Aiks Makāslins nedarbojas visos grāmatas «Kāp lejā, Mozu» stāstos, bet tieši stāsts par viņa garīgo briedumu, viņa morālo cīņu ar pagātnes mantojumu, ar «viņa tēvu lāstu» •— rasu attiecību kodeksu, kas valda Dienvidos, *— ir grāmatas galvenais kodols.

Pirmā stāsta darbība notiek tālajos verdzības laikos, jau pirms pilsoņu kara; tas viss ir noticis ilgi pirms Aika

piedzimšanas, un viņš stāsta par notikušo to, ko dzirdējis no sava brālēna Kāsa Edmondsa, kurš ir daudz vecāks par viņu un kuram aprakstīto notikumu laikā bijuši deviņi gadi. Bet stāsta galvenās personas ir Aika tēvs Beks un viņa dvīņubrālis Badijs, vecā Makāslina — di-dastijas dibinātāja dēli.

Šie dvīņubrāji jau tajos laikos neskaidri apjauš verdzības amoralitāti, viņi pārvieto savus vergus uz lielo māju, ko uzcēlis tēvs, bet paši dzīvo vienkāršā būdiņa. Tomēr viņi joprojām ievēro izturēšanās ārējos likumus, ko diktē rasu attiecību kodekss, — katru vakaru aizslēdz lielās mājas parādes durvis, labi zinādami, ka pagalma pusē durvis paliek vaļā un ikviens nēģeris var pa tām aiziet uz visu nakti, kur vien tam patīk. Tas ir pieņemts rituāls.

Tāds pats rituāls stājas spēkā ikreiz, kad Tomijs Tērls, viņu pusbrālis, tēva verdzenes dēls, aizlavās uz kaimiņu plantāciju, kur dzīvo nēģeru meitene Jūnisa, kurā viņš iemīlējies. Tādos gadījumos Beks uzsien kaklasaiti un dzenas pakaļ Tomijam Tērlam. Pašam Bekam šī pakaļdzīšanās ir diezgan bīstama — Jūnisas saimniece, Hjūberta Bīčema māsa Sofonsiba, jau sen sapņo iegūt par vīru Beku Makāslinu. Bet par mīlētāju pāri — saviem vergiem saimnieki nekādi nevar vienoties, kuram no viņiem jāpērk vai jāpārdod savs īpašums, lai iemīlējušies būtu kopā.

Pēdējā Tomija Tērla gūstīšana aprakstīta jau minētajā stāstā. Mazliet iereibušais Beks Makāslins paliek pārnakšņot Bīčemu mājā un aiz pārskatīšanās nokļūst istabā, kur guļ mis Sofonsiba, — tagad viņam kā džentlmenim tā jāapprec. Taču šajā situācijā iejaucas viņa brālis Badijs, aizbrauc pie Bīčemiem, un abu pāru liktenis izšķiras pokera spēlē — Badijs uzvar un iegūst brīvību savam brālim un pie viena arī Jūnisu.

Otru grāmatas stāstu «Uguns un pavards» no pirmā šķir daudzi gadu desmiti, tā darbība notiek ap mūsu gadsimta trīsdesmitajiem gadiem. Galvenais varonis šeit ir vecs nēģeris Lūkass Bīčems — Tomija Tērla un Jūnisas dēls, dinastijas dibinātāja Makāslina mazdēls pa vīriešu līniju. Tas Folkneram ir jauns tēls un visai ievērojams. Lūkass Bīčems nepavisam nav līdzīgs rūcīgajam, bet uzticīgajam kalpam Saimonam romānā «Sartoriss», viņā nav nekā no tradicionālā iztapīgā nēģera, kā bija

pieņēmis tos attēlot «dienvidu» romānos. Lūkass Bīčems ir spēcīgs, stūrgalvīgs cilvēks ar attīstītu pašcieņu, viņš neatlaidīgi aizstāv savu iekšējo neatkarību no baltajiem, it īpaši no Kerazersa Edmondsa, kurš pa sieviešu līniju mantojis Makāslinu zemes un kuram Lūkass Bīčems īstenībā iznāk attāls radinieks.

Jau stāsta «Uguns un pavards» pirmajās lappusēs par Lūkasu Bīčemu sacīts: «Tas bija viņa paša lauks, kaut arī viņš nebija tā īpašnieks, nekad nebija gribējis, lai tas viņam piederētu, un pēc tā nebija nekādas vajadzības. Viņš apstrādāja šo lauku jau četrdesmit piecus gadus, jau pirms tam, kad piedzima Kerazerss Edmondss, ara, sēja un apstrādāja tad, kad gribēja, un tā, kā uzskatīja par vajadzīgu .. . bet Edmondss atjāja reizes trīs nedēja ar savu ķēvi paskatīties uz lauku un varbūt reizi sezonā apstājās, lai dotu viņam padomu, kuru viņš pilnīgi ignorēja, — ignorēja ne tikai padomu, bet pat balsi, kas to izteica.»

Lūkasu Bīčemu saista ar baltajiem Kerazersa Makāslina pēctečiem ne tikai tas, ka viņš ir dinastijas dibinātāja mazdēls, bet arī ļoti sarežģīts cilvēku likteņu samezglojams, tipisks bijušajiem vergturu Dienvidiem. Kad Lūkass apprecas ar Molliju un viņiem piedzimst dēls, apprecas arī Zeks Edmondss, tagadējā zemes īpašnieka Kerazersa tēvs, bet viņa sieva nomirst radībās, un Zeks Edmondss paņem Lūkasa sievu ar bērnu savā mājā savam dēlam par zīdītāju. Pusgadu Lūkass to pacieš, turēdams uguni pavardā savā vientulīgajā būdiņā. Pēc tam viņa pacietībai pienāk gals — un viņš pieprasa baltajam, lai tas atdod viņam sievu, — viņam ir aizdomas, ka Zeks guļ ar Molliju.

Tajā vakarā, aizgājis pie Zeka Edmondsa, lai vestu no turienes projām savu sievu, Lūkass saka tam: «Es esmu nēģeris. Bet esmu arī cilvēks. Esmu kaut kas vairāk nekā vienkārši cilvēks.» Lūkass tik stipri jūtas līdzīgs savam baltajam radiniekam, ka, šaubu un pazemojuma apziņas mocīts, grib nogalināt Zeķu, tas ir, izdarīt pašu smagāko noziegumu no rasu kodeksa viedokļa.

Tomēr līdz slepkavībai Lūkass nenonāk. Lūkasa sieva Mollija atgriežas pie vīra, bet tagad viņai īstenībā ir divi dēli — melnais un baltais, tāpēc ka mazajam Rotām Ed-mondsam viņa aizstājusi māti. Mollijas tēlā Folkners ielicis visu savu mīlestību un pateicību auklei memmītei

Kallijai, Viņš piešķīris Mollijai Kallijas izskatu, viņas bezgalīgo labsirdību, pašaizliedzību, cilvēka cieņu.

Zēni, kā tas mēdza būt Dienvidos it visur, aug kā brāļi. Viņi kopā guļ, kopā ēd, kopā spēlējas. Tomēr tas nevar vilkties ilgi — rasu attiecību kodekss nenovēršami stājas spēkā, un baltais zēns Rots Edmondss pats izjūt tā žņaugus. «Pēc tam reiz viņam uzbruka senais lāsts, kas gūlās pār viņa senčiem, senā augstprātīgā lepnība, kas dibinājās nevis uz cilvēka personības vērtību, bet uz ģeogrāfisku nejaušību, kas radās nevis no drošsirdības un goda, bet no ļaunuma un kauna.» Septiņus gadus vecais Rots, pats īsti neapjauzdams, kas viņu urda, atsakās turpmāk gulēt vienā gultā ar savu pienabrāli, ar bērnības rotaļu biedru, ar melno Lūkasa Bīčema dēlu Henriju. Viņa bērnišķīgajā apziņā bez viņa gribas iespiežas mantotais priekšstats par nēģeri kā par zemāku būtni. «Tā viņš stājās savās mantojuma tiesībās. Viņš nobaudīja tā rūgto augli.» Tā sākas personības sabrukšana — zēns sāk apzināties sevi vispirms par balto, tikai pēc tam par cilvēku — notiek dabisko morālo jēdzienu pārvirze.

Līdzās galvenajai tēmai — rasu attiecībām un šo attiecību ietekmei uz cilvēku dvēselēm — stāstā «Uguns un pavards» sāk iezīmēties vēl cita tēma, kura pilnā spēkā ieskanēsies nākamajā grāmatas «Kāp lejā, Mozu» stāstā, — saites ar zemi, ar dabu, ar mūžsenajiem cilvēka dzīves pamatiem, kas ietverti pavarda tēlā, — pavards Lūkasa būdiņā, kur nekad neizdziest uguns. Atšķirībā no baltā Rota Edmondsa, kurš pats nerada nekādas materiālas vērtības, nodarbodamies ar bankas rēķiniem, Lūkass Bīčems ir cilvēks, kas cieši saistīts ar zemi, kuru viņš jau gandrīz pusgadsimtu apstrādā, — «viņš mīlēja savu lauku, viņam patika to apstrādāt», un tas piešķir Lūkasa personībai kaut kādu cilvēcisku izturīgumu, pamatīgumu. Ievērības cienīga detaļa: kad Lūkass vecumā aizraujas ar domu atrast dārgumus, ko it kā šeit kaut kur aprakuši indiāņi senos laikos, un pamet savu lauku, viņa vecīgā sieva Moliija, pārliecināta, ka tas pazudinās viņu kā cilvēku, izšķiras par ārkārtēju soli — pēc trīsdesmit gadu kopdzīves paziņo: ja Lūkass neizbeigs aprakto dārgumu meklēšanu, viņa no tā aizies. Un šis drauds ir izšķirīgs — Lūkass cieši nosolās izbeigt dārgumu meklēšanu.

Rasu attiecību tēma, baltajam dienvidniekam grūtais

jautājums — vai atzīt nēģeri par sev līdzīgu būtni — sevišķi asi izskan grāmatas trešajā stāstā. Baltais šerifs kļūst par liecinieku bezgalīgam izmisumam, kas pārņēmis nēģeri pēc karsti mīļotās sievas nāves, īstam pašnāvnieka izmisumam, kas mudina cilvēku uz neprātīgu rīcību un galu galā pat uz baltā noslepkavošanu. Šis cilvēka bēdu izvirdums, šis emociju spēks apmulsina balto šerifu: pieņemt to visu nozīmētu atzīt nēģeri par sev līdzīgu būtni, bet tas nenovēršami sagrautu rasu attiecību kodeksu, to pamatu, uz kura balstās balto rasistu pārliecība par savu pārākumu. Un šerifs, stāstīdams sievai par notikušo, meklē aizsardzību savai grūstošajai pasaulei vecajā formulā. «Šie noiādētie melnādainie,» viņš saka. «Dieva vārds, vēl jābrīnās, ka mums tik maz nepatikšanu ar viņiem. Bet kāpēc? Taču tāpēc, ka viņi nav cilvēki. Viņi izskatās kā cilvēki un staigā uz divām kājām kā cilvēki, un viņi spēj runāt, un tu vari viņus saprast, un tu domā, ka viņi tevi saprot, vismaz reizēm. Bet, kad runa ir par normālām cilvēku jūtām, viņi var līdzināties mežonīgu bifeļu baram.»

Tā atklājas traģiskā neatbilstība starp dabisku cilvēcisku otra cilvēka izpratni un rasu aizspriedumiem.

Bet tad lasītājs uzšķir nākamo lappusi un nokļūst citā pasaulē — pirmatnīgu, cilvēka rokas neskartu mežu pasaulē, un stāsts risinās «par cilvēkiem... ne jau par baltajiem, melnajiem vai sarkanādainajiem, bet par vīriem — medniekiem, kas apveltīti ar gribu un drosmi izturēt, ar pieticību un prasmi izdzīvot, par suņiem un lāčiem, un briežiem, ko mežs slēpj savos biezokņos, stingri noteikdams katram savu vietu sensenajā un nerimtīgajā cīņā saskaņā ar senseniem nepārkāpjamiem likumiem, kas nepazīst nožēlu un žēlastību...». Par cilvēkiem, kuriem mežs dāvā vislabāko no visām izpriecām — dzīvi, «par kuru labākas nevarēja būt».

Visu savu mīlestību uz medībām,' uz šo vienreizējo saskarsmi ar dabu, neaizmirstamas jaunības atmiņas Folk-ners ietvēris šajos divos krājuma «Kāp lejā, Mozu» stāstos «Vecie vīri» un «Lācis». Tie patiešām ir divi šedevri t- tur dziļi izjusti attēlots mežs, medību rituāls, cilvēka dvēseles stāvoklis saskarsmē ar dabu.

Abiem stāstiem, kurus apvieno vieni un tie paši varoņi, Viena un tā pati darbības vieta un kuri īstenībā izskatās kā viens vesels, sižets ir pavisam vienkāršs. Tie

ir stāsti par medībām. Taču aiz mednieku piedzīvojumiem redzams daudz kas cits — rakstnieka dziļākās domas, sirdsdomas par morālo ideālu, par īsto cilvēka vērtību, par viņa atbildību pašam savas sirdsapziņas priekšā.

Darbības laiks abos stāstos salīdzinājumā ar iepriekšējiem, ar otro un trešo stāstu atkal ir pagātnē — mušu gadsimta sākumā, kad meži Lielajā zemienē, kā sauca Misisipi deltu, vēl bija pirmatnīgi un tajos dzīvoja brieži, lāči, — Folkners zēna un jaunekļa gados devās katru rudeni turp uz medību nometni kopā ar veciem, pieredzējušiem medniekiem, lai mācītos no tiem lielo prasmi — pazīt dabu, mīlēt to.

Šo lielo pārbaudi, šo ceļu uz briedumu noiet arī Folk-nera jaunais varonis stāstos «Vecie vīri» un «Lācis». Šoreiz varonis ir Aiks Makāslins, dinastijas dibinātāja Ke-razersa Makāslina mazdēls, kurš piedzimst, kad viņa tēvam jau tuvu septiņdesmitiem, un kuram brālēns Kāss Edmondss aizstāj tēvu.

Ik gadus rudenī, novembrī, zēns redz, kā piekrauj furgonu un mednieki ar suņiem aizbrauc uz Lielo zemieni — vietu, kur milzum daudz briežu un lāču. Un zēns ikreiz skaita, cik gadu viņam vēl jāgaida līdz tai dienai, kad viņu ņems līdzi uz mežu. Un tad beidzot tā diena pienāk — «viņš ieraudzīja mežu cauri rāmajam, gandrīz ledainajam novembra lietum un vēlāk, atcerēdamies to, vienmēr redzēja augstu, bezgalīgu meža sienu novembra dūmakā, kad diena tuvojas mijkrēslim... uzsāka savu mācekļa ceļu īstā, lielā mežā, un biezoknis pavērās, lai uzņemtu viņu, un tūlīt atkal noslēdzās».

Meža robeža kļūst par robežu starp civilizāciju un pirmatnīgo dabu, kur cilvēks, atrazdamies dabiskos eksistences apstākļos, nomet visu māksloto, ko sabiedrība tam uzkrauj, un izlaužas dzīvības spēki, kas snauduši cilvēkā. Tur valda citi likumi, nepavisam ne tie, kurus uzspiež sabiedrība, — tur cilvēka vērtību nosaka nevis viņa bagātība vai stāvoklis sabiedrībā, nevis ādas krāsa, bet īstenās labās īpašības — drošsirdība, prasme, izturība. Un šajā mednieku kompānijā galvenais ir nevis ģenerālis Kompsons un arī nevis zēna brālēns plantācijas īpašnieks, bet gan Sems Fāzerss, kura dzīslās rit nēģeru asinis, «Un, kaut arī Sems dzīvoja kopā ar nēģeriem, nēģeru būdā, atsevišķi no baltajiem, ģērbās kā nēģeri un runāja kā nēģeri, un pat gāja nēģeru baznīcā, — tik un

tā viņš bija un palika čikeso indiānis, čikeso cilts virsaiša dēls.»

Sems Fāzerss iemieso rasu sajaukumu, kas ir tik raksturīgs Amerikas Dienvidiem, viņā tek triju rasu asinis — viņa tēvs bijis čikeso indiāņu virsaitis un dzīvojis ar kvarteroni, kuras dzīslās ritējušas trīs ceturtdaļas balto cilvēku asiņu un viena ceturtā nēģeru asiņu, un tā viņam dzemdējusi dēlu, bet vēlāk virsaitis pārdevis viņu un dēlu Kerazersam Makāslinam. Sems Fāzerss «pieaudzis, iepazinis dzīvi un kādreiz sapratis — piepeši, negantā niknumā —, ka ir nodots: nodoti ir karavīri un virsaiši, viņa senči, sentēvi. Ne jau tēvs, Sems bija pārliecināts, ka nodots agrāk nekā pārdots; ne jau māte, kas apveltījusi viņu ar melno asinīm, — nevis asinis viņu nodevušas, nevis melno rase, nevis māte, bet juceklis, bezizejas juceklis: tas, ka māte (tātad tomēr nodevusi) devusi viņam mantojumā vergu asinis, sajauktas, saplūdušas ar pa verdzinātāju asinīm, padarīja viņu pašu par savas kaujas lauku, par savas uzvaras lauku un savas sakāves pieminekli.»

Šā nēģeru asiņu mazumiņa dēļ Semam Fāzersatn jādzīvo starp nēģeriem Edmondsa plantācijā un jāpakļaujas rasu kodeksam, kas noteic nēģera izturēšanos. Taču mednieks — meža pazinējs Sems Fāzerss ir apveltīts ar paša vērtības apziņu. «Tieši Sems, pēc zēna uzskatiem, Sems Fāzerss, nēģeris, izturējās kā līdzīgs ne vien pret majoru de Speinu un Makāslinu, bet pret jebkuru, kaut vai svešu, balto, bez tās pazemojošās dziņas paklausīt (sastindzis smaids un *— «klausos, ser»), ar ko nēģeri kā ar nesagraujamu mūri bija norobežojušies no baltajiem, un ar Makāslinu viņš runāja ne vien kā līdzīgs, bet kā pieredzes bagāts vecākais ar jaunāko.»

Kad nomirst pēdējais tīrasiņu čikeso indiānis Džobe-kers, Sems Fāzers aiziet dzīvot mežā. Kā Alkām paskaidro viņa brālēns Kāss Edmondss, Sems ir līdzīgs vecam lauvam vai lācim, kas audzis krātiņā. «Viņš nezina nekā cita kā vien krātiņu, te viņš ir piedzimis un aizvadījis mūžu. Un pēkšņi viņš sajutis, nojautis kaut ko: tā kā vēsma, viegls vējiņš pārlaidies pār mežu un iegriezies viņa krātiņā, bet uz mirkli iešalcas, iečukstas brik-snājs, sāk čabēt un virzīties šurp nokaitētās smiltis... Viņš nav pat sajutis (viņš nekā tāda nepazīst un droši vien nepazītu, ja arī ieraudzītu), tikai tirpas •— pārskrēja

un izgaisa, bet pavisam ne, tās atstāja pēdas: palika krātiņš. Aizšāvās vējiņš, apklusa briksnājs, izgaisa smilšu karstā elpa, un nāsis viņam spiežas dzelzs dvaka, kuru agrāk gluži vienkārši nav manījis. Un acīs viņam noslēpjas nebrīves rūgtums.»

Šis Sems Fāzerss kļūst par Aika Makāslina skolotāju diženajā medību mākslā •— «viņš mācīja zēnam saprast mežu, just, kad vajag un kad nevajag nogalināt, mācīja šaut un sadalīt medījumu». Un, kad zēns nošauj pirmo briedi, skolotājs ieziež viņam seju ar brieža asinīm: «Un nu tas bija noticis. Viņš bija izlējis asinis, un Sems Fāzerss izdarīja iesvētīšanas rituālu, un zēns kļuva par mednieku, par vīrieti.»

Stāstā «Lācis» turpinās zēna nobriešanas process, viņš joprojām mācās izprast dabu un dabas likumus, kas reizē ir arī morāles likumi. Vecā, gandrīz jau leģendārā lāča medības zēnam kļūst par vīrišķības, līdzjūtības, mīlestības skolu. Folkners pats vēlāk sacīja par šo stāstu: «Tas ir simbolisks stāsts. Tur ir runa ne tikai par zēnu, bet par ikvienu cilvēcisku būtni, kas aug, lai sacenstos ar zemi, ar pasauli. Ar lāci parādīts nevis ļaunums, bet novecošanās process... No šā lāča zēns mācās pazīt nevis lāčus, bet pasauli, cilvēku. Vīrišķību, žēlumu, atbildību.»

Māksliniecisku apstiprinājumu šai simbolikai viegli atrast stāsta tekstā. Zēnu pirmoreiz aizved uz medību nometni. «Viņš vēl nebija spēris kāju cirvja neskartajos mežos, kur lācis atstāja sakropļotās ķepas pēdas, kad tas jau rēgojās viņam sapņos — pinkains, milzīgs, sarkanām acīm, nevis ļauns, tikai pārmērīgi liels, pārāk liels suņiem, kas dzina tam pēdas, zirgiem, kas pūlējās to panākt, cilvēkiem un viņu raidītajām lodēm; pārāk liels apkārtnei, kurā tas mita.»

Vecais lācis patiešām stāstā simbolizē pirmatnīgo dabu, ko jau apdraud civilizācijas spiediens, cilvēku plēsonīgās tieksmes kļūt bagātiem uz dabas rēķina, cilvēku gatavība iznīcināt dabu, lai iedzīvotos. «Zēns it kā iztēlē skatīja to visu, kas viņa jutekļiem un prātam vēl nebija aptverams; bojāejai nolemto mežu, kura malās pastāvīgi ar cirvjiem un arkliem grauzās cilvēki, kas baidījās no tā, tāpēc ka tas bija tik plašs un tāls, un neskarts, milzums cilvēku, pat nepazīstami cits citam šajā apvidū, kur vecais lācis bija dabūjis sev vārdu un kuram cauri brāzās nevis vienkāršs mirstīgs zvērs, bet nevaldāms un neuzveicams seno,

aizgājušo laiku anahronisms, senās, brīvās dzīves rēgs, kopsavilkums, apoteoze, ap kuru, riebuma un baiļu saniknoti, nevarīgi cilvēki ņudzēja un vicināja cirvjus kā pigmeji ap snaudā iegrimuša ziloņa kājām; veco lāci, nevaldāmu, bet vienu; nemirstību ieguvušo atraitni bez bērniem — veco Priamu, kas zaudējis savu veco sievu un pārdzīvojis visus savus dēlus.»

Nevienā Folknera darbā nav tik asi kā stāstā «Lācis» jūtams rakstnieka rūgtums, redzot dabas bojāeju mūsdienu mehanizētās civilizācijas spiediena dēļ. Stāsta sākumā mežs zēnam liekas varens un mūžīgs, viņam šķiet, ka mežs nevar nevienam piederēt, tas nav pērkams, bet pēdējās stāsta lappusēs Aiks Makāslins, jau pieaudzis cilvēks, ar skumjām redz, ka mežrūpniecības sabiedrības izcērt viņam dārgos meža biezokņus, kur viņš kādreiz gājis medībās, kur saskarsmē ar dabu kļuvis vīrišķīgs. «Šoreiz vilciens nesa iznīcībai nolemtajā, kaut arī cirvja vēl neskartajā biezoknī nojausmu par iznīcību.»

Šīs Folknera skumjas par neskartās dabas iznīcināšanu bija par iemeslu tam, ka daži amerikāņu kritiķi sāka dēvēt viņu par rakstnieku, kas aicinot no civilizācijas atgriezties pie dabas. Folkners vēlāk iebilda pret to: «Es neatbalstu atgriešanās ideju. Tiklīdz progress apstāsies, tam būs beigas. Progresam jābūt, un mums jānes līdzi visa savu kļūdu, savu maldu mēslaine. Mums jāvērš par labu savi maldi, taču nevajag atgriezties idilliskajos apstākļos, kuros, kā mums šķiet, mēs esam bijuši laimīgi, brīvi no nemiera un grēka. Mums jānes sevī šis nemiers un grēks un savā virzībā uz priekšu jāizdziedējas no nemiera un grēka. Mums nav iespējams atgriezties apstākļos, kad nebūs ne karu, ne bumbu. Mums jāpieņem šī bumba un kaut kas ar to jādara, jāiznīcina šī bumba, jānovērš karš, tomēr nav jāatgriežas pie tā stāvokļa, kas bija pirms kara, bumbas izgudrošanas, tāpēc ka laiks ir kustības daļa, tā ka mēs agri vai vēlu atkal nonāksim pie bumbas un atkal iziesim cauri visam šim posmam.»

Kā lasītājam redzams, šeit ir runa ne tikai par to, ka mūsdienu civilizācija iznīcina pirmatnīgo dabu. Šajos vārdos izteikta Folknera attieksme pret ļoti svarīgām gadsimta filozofiskajām un sociālajām problēmām, problēmām, kas nevar nesatraukt ikvienu domājošu rakstnieku, ja viņš apzinās arī savu atbildību par cilvēces likteni.

2S8

Tomēr atgriezīsimies pie stāsta «Lācis». Tajā ļoti precīzi noteikta robeža, bezdibenis starp mūsdienu sabiedrību un dabu. Folkners apgalvo, ka cilvēks, kas dzimis un uzaudzis sabiedrībā, ir sašķēlies. Pēc Folknera pārliecības, ikvienā cilvēkā kaut kur dziļi mājo dabisks cilvēks. Izrādās, ka sabiedrība ir cilvēka ienaidnieks, tā deformē viņu, izkropļo dabiskās emocijas, piespiež pakļauties mākslīgam izturēšanās kodeksam. Un tikai saskarsmē ar dabu cilvēks nomet no sevis visu aizgūto, māksloto, atgriežas pie sava pirmpamata.

Šī Folknera doma pazib vecā ģenerāļa Kompsona vārdos, kad zēns Aiks grib palikt pie mirstošā Serna Fāzersa mežā, jo tā viņam liek rīkoties morālais pienākums, bet viņa brālēns Kāss Edmonass pieprasa, lai zēns atgriežas Džefersonā un nekavē mācības skolā. «Klusē, Kās,» ģenerālis saka. «Tu stāvi ar vienu kāju fermā, ar otru bankā, bet jēgas tev nav tik, cik šim zēnam; jūs, sasodītie Sartorisi un Edmondsi, izgudrojāt fermas un bankas, lai norobežotos no tām zinībām, kas šim zēnam dotas jau pa dzimšanai, un bailes arī varbūt jau iedzimtas, bailes, bet ne gļēvulība, jo viņš pēc kompasa nogāja desmit jūdzes, tāpēc ka gribēja redzēt lāci, kuram neviens no mums nebija ticis tik tuvu, lai varētu nošaut, viņš paskatījās uz lāci un nāca atkal desmit jūdzes atpakaļ pēc kompasa nakts tumsā; dievs zina — varbūt tas ir kaut kas nozīmīgāks par fermām un bankām...»

Aika Makāslina personības veidošanās noslēdzas tajā dienā, kad viņš sešpadsmit gadu vecumā plantācijas kantorī pirmo reizi sāk rakņāties pa vecām tēva un tēvoča grāmatvedības grāmatām, kur līdzās ierakstiem par lauksaimniecības inventāra iegādi fiksēta miršana un dzimšana, vergu pirkšana un pārdošana. Starp šiem ķeburainajiem, pusanalfabētiskajiem ierakstiem viņš atklāj pēdas no briesmīgiem noziegumiem, ko izdarījis viņa vectēvs, plantācijas un viņu ģimenes bagātības radītājs Ke-razerss Makāslins, noziegumiem, kuru pamatā ir nēģeru cilvēciskās būtības noliegšana, attiecības pret viņiem kā pret lietām. Aiks noskaidro, ka verdzene Jūnisa, ko vectēvs nopircis Jaunorleānā, dzemdējusi no viņa meitu, kura nosaukta par Tomasinu, un pēc gadiem divdesmit noslīcinājusies. Tas ir tik neparasti, ka pat Aika tēvs un viņa dvīņu brālis — izglītoti cilvēki, kuri jau pirms pilsoņu kara devuši saviem vergiem brīvību, — bijuši

pārsteigti — kāds no viņiem uzrakstījis: «Kāda velna pēc, vai tad kāds jelkad ir dzirdējis, ka melnādainais

slīcinās?»

Tomēr Alks atrod verdzenes Jūnisas neparastās rīcības iemeslu — Kerazerss Makāslins padarījis arī paša un Jūnisas meitu Tomasinu par savu piegulētāju, un tā gaidīja no viņa bērnu. Tādu ņirgāšanos par personību neizturēja pat verdzene un noslīcinājās.

Vainas un atbildības sajūta par pagātnes noziegumiem un mežos radusies un nostiprinājusies pārliecība, ka zeme nevar, nedrīkst būt kāda īpašums, ir tik spēcīga, ka tad, kad Aikam Makāslinam aprit divdesmit viens gads un pienāk laiks pieņemt savā valdīšanā plantāciju, viņš atsakās no mantojuma. Viņš uzskata par labāku nodzīvot savu mūžu nabadzībā, bet atbilstoši tām morāles normām, kuras viņš sevī ir ieaudzinājis.

Nākamajā grāmatas «Kāp lejā, Mozu» stāstā — «Rudens deltā» Aikam Makāslinam jau gandrīz septiņdesmit, taču viņš, tāpat kā agrāk, brauc — tagad jau ar savu bijušo biedru dēliem un mazdēliem — uz medībām mežā, kas arvien tālāk un tālāk atkāpjas, pakļaudamies civilizācijas spiedienam. «Viņam ir sava māja Džefersonā, saimniecību vada nelaiķes sievas brāļameita ar savu ģimeni, viņam tur ir ērti, par viņu rūpējas, viņu lutina tās radinieki, kuru viņš bija izvēlējies no visām zemes virsū un zvērējis mīlēt līdz kapa malai. Bet viņš nīkst savās četrās sienās, gaidot novembri: jo tā telts un šķīdonis zem kājām, un cietā, aukstā gulta — tās ir viņa īstās mājas un tie cilvēki, kaut arī dažu labu no tiem viņš tikai redz divas nedēļas gadā, — ir viņa īstie tuvinieki. Tāpēc ka tur ir viņa dzimtā zeme ...»

Naktī vecajam Aikam Makāslinam nenāk miegs un viņš domā par savu aizvadīto dzīvi un secina: «Tā taču ir viņa zeme, kaut arī viņam nekad nav piederējusi neviena tās strēmelīte. Un viņš arī nav gribējis iegūt kaut ko savā īpašumā, zinādams, kāds liktenis to gaida, vērodams, kā tā gadu pēc gada atkāpjas, pakļaudamās cirvja spiedienam, redzēdams baļķu grēdas un pēc tam dinamītu un traktorarklus, tāpēc ka šī zeme nevienam nepieder.; Tā pieder visiem cilvēkiem, vajag tikai saudzīgi ar to apieties, bijīgi un ar cieņu. Un pēkšņi viņš saprata, kāpēc nekad nav vēlējies iegūt savā īpašumā zemi, sagrābt

kaut mazliet no tā, ko ļaudis dēvē par «progresu». Gluži vienkārši tāpēc, ka zemes viņam pietika ari tāpat.»

Tomēr «tēvu lāsts» vēl arvien ir dzīvs. Un lasītājs neviļus atgriežas domās pie nozīmīgās sarunas starp Aiku un Kāsu Edmondsu pirms daudziem desmitiem gadu, kad Aiks, atteikdamies no mantojuma, lepni sacīja: «Es esmu brīvs,» — bet Kāss Edmondss iebilda: «Nē, ne tagad un nekad, ne mēs no viņiem, ne viņi no mums.» Rasu attiecību problēma, tāpat kā agrāk, paliek mokoša problēma mūsdienu Amerikas Dienvidiem. Un vecajam Aikam Ma-kāslinam iznāk kļūt par liecinieku senajam stāstam, kad vispār pieņemtais sabiedriskās uzvedības kodekss ir spēcīgāks par cilvēciskām jūtām, — viņš satiek jaunu sievieti ar bērnu uz rokām un uzzina, ka tas ir viņa radinieka Rota Edmondsa bērns, Rots mīl šo sievieti, bet viņā ir nēģeru asinis, tāpēc Rots Edmondss atsakās viņu precēt. Aiks mēģina pierunāt viņu atgriezties Ziemeļos un aizmirst visu: «Bet pēc gada, redzēsi, viss aizmirsīsies, tu aizmirsīsi visu, kas ar tevi noticis, aizmirsīsi, ka viņš vispār dzīvojis pasaulē,» — bet sieviete atbild viņam ar asiem vārdiem: «Vecais, vai tiešām tu dzīvo tik ilgi, ka esi pavisam aizmirsis visu, ko zinājis vai vismaz dzirdējis par mīlestību?»

Un satriektais večuks domā: «Un kas tur ko brīnīties, ka nopostītie meži, kurus es kādreiz pazinu, nekliedz pēc atriebības? Cilvēki, kas tos iznīcināja, paši ir uzvēluši sev pelnīto sodu.»

Grāmatas pēdējais stāsts —■ «Kāp lejā, Mozu», pēc kura Folkners nosaucis visu grāmatu, •— vēl padziļina vainas un atbildības sajūtu. Mollijas un Lūkasa Bīčema mazdēlu, kas jau sen aizbēdzis uz Ziemeļiem, tiesā par policista noslepkavošanu un piespriež viņam elektrisko krēslu. Vecās Mollijas reakcija ir ļoti īpatnēja: viņas veca cilvēka smadzenēs reālais ir sajaucies ar bībeles leģendām •— viņa atkārto vienu un to pašu: «Rots Edmondss pārdeva manu Bendžaminu. Pārdeva viņu uz Ēģipti. Faraons viņu sagrāba . ..» Viņa nekā negrib zināt par sava mazdēla nāves iemesliem — viņa grib, lai tā līķi atgādātu dzimtenē un te apbedītu. Un baltie cilvēki, kuru vidū galveno lomu spēlē lasītājam jau pazīstamais prokurors Gevins Stīvenss, to nokārto.

Tā beidzas šī skumjā grāmata.

1941. gada jūnijā hitleriskā Vācija uzbruka Padomju Savienībai, un tā paša gada novembrī japāņu militāristi uzbruka amerikāņu flotei Pirlharborā. Sākās pasaules karš.

Folkners uzskatīja, ka viņa vieta ir frontē. 1942. gada maija sākumā viņš pat aizbrauca uz Vašingtonu cerībā, ka spēs pārliecināt militāros varas orgānus, lai pieņem viņu aviācijā. Taču mēģinājumam nebija panākumu.

1942. gada maijā iznāca grāmata «Kāp lejā, Mozu», kritika to uzņēma labvēlīgi, taču naudas tā necik neienesa. Bet Folknera finansiālais stāvoklis bija briesmīgs. Jūnijā viņš rakstīja Garnētam: «Es pat nevarēju samaksāt par telefonu par diviem mēnešiem, pārtikas preču tirgotājam esmu parādā 600 dolāru, kurināmā ziemai nav. Bet, ja es varētu aizbraukt uz Kaliforniju, esmu pārliecināts, ka pēc sešiem mēnešiem viss būtu kārtībā.»

Beidzot jūlijā Rouenoukā pienāca paziņojums, ka brāļu Vorneru studija ar mieru parakstīt ar viņu līgumu, paredzot honorāru 300 dolāru nedēļā.

Folkners lūdza garantētu termiņu desmit nedēļas, bet viņš nezināja, ka ar šo līgumu īstenībā nolemj sevi septiņu gadu ilgam darbam Holivudā,

16

«SALS RAKTUVES»

Un tā viņš atkal bija Holivudā ■— pilsētā, kur mutuļoja iluzoriska dzīve, pilnīgi atkarīga no ēnu un krāsu zibēšanas uz miljoniem ASV un pasaules kinoekrānu. Tur pielūdza tikai vienu dievu — panākumus, kas nesa sev līdzi slavu un naudu. Folkners ir ļoti precīzi izteicies par šo pilsētu: «Man nepatīk šeit klimats, cilvēki, viņu dzīvesveids. Šeit nekad nekas nenotiek, bet vēlāk kādā jaukā rītā cilvēks pamostas un atklāj, ka viņam jau sešdesmit gadu.»

Šoreiz Folkners strādāja Holivudas lielākajā firmā, kas piederēja brāļiem Vorneriem. Brāļi bija slaveni, ar savu skopumu. Par firmas vadītāju Hariju Vorneru viņa brālis Džeks rakstīja: «Viņam piemita bordeļa turētājas cietsirdība.» Un tomēr studijas scenāriju nodaļā tajā laikā, kad Folkners tur nokļuva, strādāja ap četrdesmit labāko rakstnieku scenāristu. Viņu vidū tādi talantīgi scenāristi kā Alva Besijs, Daltons Trarnbo, Alberts Malcs — tie

Šī iluzoriskā dzīve, šī dzīšanās pēc iluzoriskiem panākumiem viņam neko nenozīmēja. Viņš brauca šurp tikai tāpēc, lai nopelnītu naudu, kas dotu viņam iespēju rakstīt atkal jaunas grāmatas. Par rakstnieka materiālo nodrošinātību Folkneram vispār bija īsta mākslinieka uzskati. «Rakstniekam,» viņš sacīja, «nav vajadzīga ekonomiska brīvība. Viss, kas viņam vajadzīgs, ir zīmulis un mazliet papīra. Es nekad neesmu ticējis daiļradei, kas sākas, kad ir brīva nauda. Labs rakstnieks nekad nav atkarīgs no apstākļiem... Nekas nespēj apstādināt labu rakstnieku. Vienīgais, kas spēj apstādināt labu rakstnieku, ir nāve. Labam rakstniekam nav laika raizēties par panākumiem vai par bagātību. Panākumi ir kā sieviete — ja jūs verdziski zemojaties tās priekšā, tā jūs atraida. Tā kā ar to vajag apieties bargi. Tad tā varbūt rāpus nāks pie jums.»

visi vēlāk melnajos makartisma gados stājās pretameri-kāniskās darbības izmeklēšanas komisijas priekšā, apvainoti piederībā komunistu partijai. Brāļu Vorneru studijā atrada patvērumu ari no hitleriskās Vācijas izbēgušais Tomass Manns, kura daiļradi Folkners ļoti augstu vērtēja. Folkners ar sašutumu rakstīja Robertam Hāsam, ka «tas lops Hitlers», imigrants no Austrijas, «padzinis no dzimtās zemes pašu izcilāko mūsu laika mākslinieku».

Brāļi Vorneri bija pazīstami ar savu naidu pret Hitleru, un tieši pie viņiem vērsās prezidents Rūzvelts kara sākumā ar lūgumu uzņemt propagandas filmas, kas izskaidrotu kara mērķi. Viena no tādām filmām bija iecerēta par ģenerāli de Gollu. 5o scenāriju rakstīt uzticēja Folkneram. Taču, kamēr viņš strādāja, Čērčilam sabojājās attiecības ar de Gollu, viņš spēja tajā virzienā ietekmēt Rūzveltu, kurš savukārt kļuva vienaldzīgs pret ideju radīt filmu par karojošās Francijas galvu, un scenārijs tika aprakts. Pēc tam Folkneru uzaicināja par līdzstrādnieku viņa vecais draugs Hovards Houkss, kurš- bija iecerējis uzņemt filmu par «lidojošā cietokšņa» komandu. Bet pēc laiciņa viņu pārcēla uz citu scenāriju. Tā vilkās drūmās darba dienas.

Viņš joprojām sapņoja nokļūt karā. Viņu neatstāja pārdomas par šo karu un par to, kas būs pēc kara. Saņēmis ziņu, ka viņa padēls Malkolms aiziet armijā, Folkners viņam rakstīja: «Karš, protams, ir bezjēdzība, kam nav vietas civilizēto cilvēku pasaulē. Mēs kā arvien cīnāmies pret vareniem veco kļūdu un apkaunojuma ēnu bataljoniem, kurus ikviena paaudze saņem mantojumā un pati rada. Mēs uzvarēsim šajā karā, bet pēc tā mums vajag, mūsu pienākums ir iztīrīt savu māju, savu pasauli, lai cilvēks tajā varētu dzīvot mierā. Es ticu, ka mēs to izdarīsim. Apskaužu Tevi, ka Tu esi pietiekami jauns, lai piedalītos šajā pasākumā.»

Viņu satrauca tas, ka Savienotās Valstis, karojot ar fašistisko Vāciju, tāpat kā agrāk pieļauj savās mājās rasu vardarbību. 1943. gada vasarā viņš rakstīja Malkol-mam, kas atradās militāro apmācību nometnē Arkanzasā: «Ir aviācijas eskadriļa, kas sastāv no nēģeriem. Viņiem galu galā ir izdevies pierunāt kongresu, lai atļauj viņiem riskēt ar savām dzīvībām gaisā. Viņi tagad cīnās Āfrikā sava apakšpulkveža nēģera vadībā, karo Pantelerijā, un tai pašā laikā balto un policistu pūlis nogalina divdesmit

nēģerus Detroitā... Pēc šī kara jānotiek pārmaiņām. Ja tās nenotiks, ja politikāņus un cilvēkus, kas vada mūsu valsti, nepiespiedis izpildīt skaistos solījumus par brīvību, par cilvēka tiesībām, ar kuriem viņi tik viegli mētājas, tad jūs, jaunie ļaudis, kas neatgriezīsieties no kara, būsiet gājuši bojā veltīgi,»

Režisors Henrijs Hetavejs bija iecerējis filmu par pirmo pasaules karu, izmantodams leģendu par karavīru, kas apbedīts Parīzē Nezināmā kareivja kapā. Viņš runāja ar daudziem scenāristiem, taču tie vai nu neuzņēmās rakstīt par šo tēmu, vai arī neatrada tādu atrisinājumu, kas apmierinātu režisoru. Viens no tiem, atteikdamies turpināt darbu, izmeta Hetavejam šādu frāzi; «Vienīgais, kas varētu būt jums pa prātam, — ja jūsu nezināmais kareivis būtu Jēzus Kristus!»

Galu galā viņš vērsās pie Folknera un spēja to ieinteresēt. Grūtības radīja tas, ka Hetavejs nestrādāja pie brāļiem Vorneriem, bet Folkners saskaņā ar līguma noteikumiem nevarēja strādāt nevienam citam un atteikties no līguma, kas deva 300 dolāru nedēļā, nevarēja atļauties. Tad nolēma, ka Folkners sacerēs šo stāstu nevis scenārija formā, bet kā prozu. Augustā Folkners dabūja studijas atļauju aizbraukt uz trim mēnešiem uz mājām bezalgas atvaļinājumā.

Oksfordā viņu gaidīja milzums saimniecības rūpju — vajadzēja remontēt Rouenouku, pastrādāt fermā. Un tomēr viņš bija laimīgs, ka atkal ticis mājās. Savam draugam lidotājam instruktoram viņš sacīja: «Man labāk patīk palikt mājās un būt nabagam nekā braukt turp, rakstīt scenārijus un būt bagātam.»

Viņš aizrautīgi ķērās pie jaunā darba. Septembra beigās viņš rakstīja Oberam, ka aizņemts ar jaunu grāmatu. «Tā ir līdzība, apsūdzības akts pret karu, un tāpēc pašlaik to nevarēs publicēt.»

Tomēr jau februārī viņu izsauca uz Holivudu un, starp citu, paziņoja, ka sakarā ar viņa atvaļinājumu līgums ar studiju tiek pagarināts līdz 1945. gada janvārim. Holivudā Folkneru gaidīja viņa vecais draugs Hovards Houkss ar jaunu ideju. Vēstulē Oberam Folkners pastāstīja par šīs idejas rašanos. «Houkss bijis Kubā pie sava drauga Ernesta Hemingveja. Sarunā Hemingvejs izmetis, ka viņam vajagot naudu, un Houkss sācis viņu pierunāt,

lai brauc uz Holivudu. Hemingvejs atteicies. Tad Houkss piedāvājis: «Es ņemšu tavu vissliktāko grāmatu un iztaisīšu no tās labu filmu, un tu nopelnīsi naudu.» — «Bet kura mana grāmata ir vissliktākā?» painteresējies Hemingvejs.» ««Kam ir un kam nav»,» atbildējis Houkss. Hemingvejs bijis ar mieru pārdot viņam ekranizācijas tiesības, un Houkss sācis strādāt pie filmas, pieprasot Folkneru par scenāristu.

Tomēr Folkneram nevajadzēja aprobežoties šajā laikā tikai ar darbu pie romāna «Kam ir un kam nav» ekranizācijas — viņu nodeva režisora Džerija Volda rīcībā. Tā bija ļoti kolorīta un Holivudai raksturīga personība. Pietiek pieminēt dažas idejas, ar ko tolaik aizrāvās Volds. Viņš, piemēram, piedāvājās ekranizēt «Annu Ka-reņinu», pārceļot darbību no Krievijas uz Vašingtonu un padarot Vronski par lidotāju izmēģinātāju. Ar He-mingveja romānu «Kam skanēs zvans» Volds gribēja izdarīt šādu transformāciju — spāņu partizāņu republikāņu nodaļu pārvērst par noziedznieku bandu, kas darbojas Vaiomingas pakalnos. Redzams, ar kādiem cilvēkiem Folkneram vajadzēja sadarboties, lai nopelnītu savus 300 dolārus nedēļā.

Reizēm gan gadījās gaiši brīži drūmajā ikdienas darbā, kad viņam atgādināja, ka viņš ir ne tikai brāļu Vorneru firmas kalpotājs, bet arī rakstnieks. Pazīstamais kritiķis Malkolms Kaulijs bija nolēmis uzrakstīt garu rakstu par Folkneru un nosūtīja viņam vēstuli, kurā lūdza paziņot dažus biogrāfijas datus.

Folkners atbildēja 1944. gada maijā: «Mans pasts sastāv no divēju kategoriju vēstulēm: no cilvēkiem, kas neraksta grāmatas, tie lūdz man kaut ko, parasti naudu, bet, tā kā esmu nopietns rakstnieks, kas pūlas būt īsts mākslinieks, tad dabiski, ka naudas man nav; un no cilvēkiem, kas raksta grāmatas un ziņo man, ka es neprotu rakstīt. Un, tā kā esmu nolēmis atbildēt pirmajiem «nē», bet otrajiem «viss kārtībā», tad atplēšu aploksnes, lai izņemtu no tām rnarkas atbildes vēstulei (ja tādas ir ieliktas), un iemetu vēstules rakstāmgalda atvilktnē, lai izlasītu tās, kad atvilktne būs pārāk pilna (parasti tas notiek divas reizes gadā).

Būšu ļoti priecīgs, ja Jūsu raksts izdosies, Uzskatu (savos 46 gados), ka esmu strādājis pietiekami neatlai-

dīgi savā (izvēlētajā vai lemtajā, pats nezinu) profesijā, ar lepnumu, bet, manuprāt, bez godkāres, ar lielu pašapziņu, bet arī ar pieticību, lai neatstātu par sevi tādas pēdas mūsu bezjēdzīgajā hronikā, kādas es, kā redzams, atstāšu.

Kā Jūs varējāt noprast no iepriekš sacītā, es atkal strādāju sāls raktuvēs... Ar prieku gaidīšu rakstu, tikai ne biogrāfisko daļu.»

Vasarā pie viņa Holivudā atbrauca Estella ar Džilu. Folkners atļāvās greznību — nopirka mīļajai meitai mazu elegantu ķēvīti Lēdiju, un meitene bija laimīga. Septembrī viņas aizbrauca, un viņš atkal palika viens šajā trokšņainajā un garlaicīgajā pilsētā. Ilgi viņš to nespēja paciest un rudenī lūdza, lai studija piešķir viņam sešus mēnešus ilgu atvaļinājumu. Studija bija ar mieru, un viņš steidzās mājās, lai atgrieztos pie sava manuskripta par pirmo pasaules karu.

Sarakste ar Kauliju turpinājās. Kādā Folknera vēstulē atrodam interesantu rakstnieka liecību par paša daiļradi: «Vienalga, par kādu grāmatu ir runa, es vispirmām kārtām cenšos padarīt vēstījumu pēc iespējas spilgtāku, vieglāk saprotamu, visaptverošāku ... Toms Vulfs mēģina pateikt vienā grāmatā visu par pasauli plus «es» vai caur «es» prizmu vai arī par «es» tiekšanos aptvert to pasauli, kurā tas radies... Es pūlos iet mazliet tālāk. Tāpēc, manuprāt, arī rodas «neskaidrība», «izplūdis» stils, bezgala garās frāzes. Es cenšos pateikt visu vienā teikumā, starp sākuma burtu un punktu. Es vēl neesmu atteicies no mēģinājuma novietot visu savu stāstu uz kniepadatas galviņas. Taču tas man neizdodas. Izdodas tikai viens: bezgalīgie mēģinājumi kaut kā pa jaunam panākt savu. Man gribētos domāt, ka manam materiālam — Dienvidiem — manā daiļradē nav galvenā loma. Gluži vienkārši tas man ir labi pazīstams un jaunu apgūt nav laika — man jāraksta, un man atvēlēts tikai viens mūžs.»

Jābrīnās, ka šos vārdus viņš rakstīja, strādājot pie grāmatas, kam nebija nekāda sakara ar Joknepatofas apgabalu, pie abstraktas grāmatas, kas balstījās nevis uz reālo dzīvi, bet uz abstraktu simboliku. Taču liela rakstnieka radošos impulsus ne vienmēr ir vienkārši izskaidrot.

e*

2G7

Ziemu un pavasari viņš pavadīja Oksfordā. Tur viņš sagaidīja Uzvaras dienu — uzvaru pār hitlerisko Vāciju. Tomēr jau jūnija sākumā viņš bija spiests atgriezties savās «sāls raktuvēs». Šoreiz brāļu Vorneru studija grozīja viņa līgumu — to noslēdza uz 52 nedēļām ar atalgojumu 500 dolāru nedēļā. Taču pat šis algas paaugstinājums nespēja kompensēt grūtsirdību, ilgas pēc mājam, pēc sava darba.

Kaut cik daudzveidīgāku monotono dzīvi Holivudā padarīja sarakste ar Kauliju. Raksts par Folkneru bija veiksmīgs, panākumu iedvesmots, Kaulijs piedāvājās izdevniecībai «Viking Press» sastādīt izlasi no Folknera darbiem, kas saistīti ar Joknepatofas apgabalu, sakārtojot tos hronoloģiski pēc tajos tēlotajiem notikumiem, sākot ar stāstu par čikeso indiāņu cilti un beidzot ar otro pasaules karu. Uzņemt šajā vienā sējumā romānus pilnībā bija neiespējami, tāpēc vēstulēs, ar kurām apmainījās Folkners un Kaulijs, viņi dedzīgi apspriedās, kādus fragmentus no romāniem ņemt, lai tie būtu ar patstāvīgu nozīmi. Tā no romāna «Troksnis un niknums» Folkners ierosināja ņemt pēdējo daļu, kur galvenā persona bija vecā nēģeriete Dilsija.

«Protams,» Folkners rakstīja Kaulijam, «iztaisīsim Zelta grāmatu par manu apokrifo apgabalu. Es biju domājis nodarboties ar to vecumdienās — izstrādāt savu varoņu ģenealoģiju no tēva uz dēlu un tālāk uz mazdēliem.» Sarakste ar Kauliju iekustināja Folknera senos plānus — viņš pieminēja vēstulēs stāstus «Mūlis pagalmā» un «Vara kentaurs», norādot, ka tos vajadzētu uzņemt kā iespraudumus nākamajā grāmatā par Snoupsiem.

Un tomēr, par spīti visam, briesmīgas, mokošas skumjas turēja viņu savā varā. Viņš rakstīja Oberam: «Man liekas — ilgāk es vairs nespēšu paciest Flolivudu. Es jūtos slikti, man ir depresija, briesmīga sajūta, ka veltīgi paiet laiks.» Viņu kaitināja pat vienmēr skaidrās Kali-fornijas debesis. Scenāristam Polam Velmanam viņš sacīja: «Es būšu laimīgs, kad atgriezīšos mājās. Šeit nevienam nav sakņu. Pat mājas šeit būvētas no dubļiem un olu čaumalām. Nekad nekas nenotiek, tikai reiz nokrīt divas lapiņas no koka un sākas jaunais gads.»

Viņa garastāvoklis arvien pasliktinājās, brieda lēmums atgriezties mājās par spīti visam. Beidzot kādā septembra dienā viņš ieradās pie scenāriju nodaļas va-

dītāja un pateica: «Man šeit ir ķēve, kura drīz atnesīsies, un es gribu, lai tas notiktu Misisipi. Es nopirku mašīnai piekabi, un, kad šī ķēve dosies uz Misisipi, es gribētu braukt kopā ar to.» Studijas juridiskā nodaļa piedāvāja Folkneram parakstīt vienošanos, saskaņā ar kuru studija piešķir viņam atvaļinājumu uz sešiem mēnešiem darbam pie jaunā romāna, bet viņš dod studijai pirmtiesības uz šā romāna ekranizāciju. Dabiski, ka tādu vienošanos parakstīt viņš negribēja, tāpēc ka viņam bija saistības ar Hetaveju.

Galu galā viņa pacietība beidzās, viņš novietoja Lēdiju piekabē, sēdās pie mašīnas stūres un, nedabūjis nekādas atļaujas no studijas, brauca uz Oksfordu, kaut gan viņu brīdināja, ka studija var iesūdzēt viņu tiesā.

Viņš jutās gandarīts par visu, kad vakarā viņi iebrauca pa Rouenoukas vārtiem un samiegojusies Džila naktskreklā nokāpa lejā un sastinga, ieraudzījusi Lēdiju. Viņa metās pie tās un, apskāvusi tās kaklu, atkārtoja: «Manu zirdziņ, manu zirdziņ!»

Nākotne bija visai neskaidra, finansiālais stāvoklis nedrošs, taču tagad viņš bija mājās, uz dzimtās zemes un gatavs turpināt savu kauju — viņš alka pabeigt «Līdzību» un pierādīt, ka viņš kā rakstnieks vēl nav miris.

Līdztekus darbam pie romāna Folkners uzrakstīja Kau-lija gatavotajam sējumam «Papildinājumu» romānam «Troksnis un niknums» — Kompsonu ģimenes ģenealoģiju un īsas ziņas par to, kas notiek ar Kediju Kompsonu pēc romānā aprakstītajiem notikumiem. Viņš rakstīja Kaulijam: «Domāju, ka iznāk gluži labi, man pagāja nedēļa, kamēr iztīrīju savas plaušas no Holivudas, bet es jūtu, ka varu rakstīt... bet varbūt es gluži vienkārši esmu laimīgs, ka tie nolādētie Rietumi nav tik stipri izsūkuši manu dvēseli, kā biju iedomājies.»

Pienāca medību laiks, un Folkners kopā ar padēlu Malkolmu, kurš bija atgriezies no Vācijas, devās medībās Talahači upes ielejā. «Tās bija lieliskas medības,» viņš rakstīja Hāsam. «Es redzēju septiņus briežus, bet ne reizi nešāvu. Tomēr katru dienu mēs kā traki auļojām ar spēcīgiem zirgiem pakaļ suņiem pa mežu, vienam vecam briedim sekojām kādas piecdesmit jūdzes no septiņiem rītā līdz trijiem dienā, kad suņi jau bija spēkus zaudējuši, bet pēc tam atgriezāmies nometnē

tumsā, vezdami zirgus pie pavadas un uzraudami sērkociņus, lai saskatītu kompasu. Es biju priecīgs, ka briedīs aizmuka, uz viņu trīsreiz šāva, tomēr viņš izmuka.»

Kaulijs atsūtīja uz Oksfordu savu ievadrakstu Folk-nera izlases sējumam. Rakstniekam tas patika, bet viņš lūdza Kauliju izmest no raksta visas tīri personiskās detaļas. «Es esmu vecmodīgs cilvēks,» viņš rakstīja, «un varbūt mazliet nenormāls. Es negribu, ka mana personiskā dzīve un darīšanas būtu pieejamas katram, kam ir pietiekami naudas, lai nopirktu grāmatu vai žurnālu, vai arī viņam ir draugs, kas var iedot viņam izlasīt.»

Ap ziemsvētkiem pienāca ziņa, ka viņa stāsts «Kad nepārzini ķīmiju» ieguvis otro godalgu konkursā, ko rīkoja žurnāls «Ellery Queen Mistery Magazine», kas specializējās detektīvromānu un stāstu publicēšanā. Prēmija bija 250 dolāru. Folkneru tas stipri sakaitināja. «Francijā,» viņš rakstīja Oberam, «mani uzskata par modernās literatūras tēvu. Eiropā mani dēvē par labāko amerikāņu rakstnieku un vispār par vienu no pirmajiem pasaules rakstniekiem, šeit, Amerikā, es aizstāju algu par literāru darbu kino, iegūstot otro godalgu šablonisku detektīvstāstu konkursā.»

Pienāca 1946. gada pavasaris, un Folkners ar šausmām saprata, ka viņam vajadzēs atkal braukt uz Holivudu atstrādāt savu līgumu. Bez tam palika neizlemts jautājums par studijas «Brāķ Vorneri» tiesībām ekranizēt romānu, ko viņš rakstīja. Palīgā nāca draugi — izrādījās, ka Benets Serfs draudzējas ar Vorneriem, un viņš tos pārliecināja, ka romāns ekranizācijai nav piemērots, un pierunāja atteikties no savām pretenzijām. Folkners bija laimīgs.

Maija pirmajās dienās pa pastu Rouenoukā pienāca Kaulija sastādītais sējums. «Lielisks darbs,» Folkners rakstīja Kaulijam. «Dieva vārds, es pats nesapratu, ko es mēģināju darīt un kā tas man izdevies.»

Gads pēc izlases sējuma iznākšanas pagāja mierīgi. Folkners rakstīja savu jauno romānu, strādāja fermā, rudenī brauca uz mežiem medībās.

Bet 1947. gada aprīlī atgadījās notikums, kas gan nebija nekāds svarīgais, tomēr atstāja pēdas uz daudziem nākamajiem gadiem. Folkneru pierunāja tikties ar Misisipi universitātes studentiem. Viņš ilgi bija pretojies,

bet galu galā tomēr piekritis. Varbūt viņa lēmumu ietekmēja universitātes vadības solījums samaksāt viņam par šīm tikšanās reizēm 250 dolārus.

Studenti izjautāja viņu par daiļrades procesu, par viņa romāniem, par mīļākajiem rakstniekiem. Folkners atbildēja uz visiem jautājumiem atklāti un vēlīgi. Jautāja arī, kādas ir viņa domas par viņa laika amerikāņu rakstniekiem. Par Erskinu Koldvelu Folkners sacīja, ka uz viņu kādreiz licis lielas cerības, bet tagad par to vairs nemaz neesot pārliecināts. (Jz jautājumu par Heming-veju Folkners atbildēja, ka Hemingvejs vienmēr bijis ļoti piesardzīgs un nekad neesot mēģinājis darīt to, kas nav viņa spēkos. Viņš atgādina, Folkners sacīja, pokera spēlmani, kas tur savas kārtis tuvu pie vestes, viņš nekad nav kļūdījies faktu izklāstā, stilā, vārdu izvēlē. Folkners sacīja, ka viņu vairāk valdzinot Tomasa Vulfa drosme ■— viņš tā riskējis, ka viņa mēģinājumi bijuši lemti neveiksmei no paša sākuma, bet tā, viņaprāt, esot pati jaukākā sakāve.

Starp studentiem, kas piedalījās šajās tikšanās reizēs, bija arī tādi, kas sīki pierakstīja visas Folknera atbildes. To uzzinājis, kāds no universitātes^1*vadītājiem nolēma, ka šos pierakstus reklāmas nolūkos universitātei būtu derīgi publicēt. Drīz vien šie pieraksti parādījās Ņujorkas «Herald Tiibune». Par Hemingveju tur bija sacīts, ka «viņam trūkst drosmes, viņš nekad neriskē. Viņš nekad savās grāmatās nav lietojis nevienu vārdu, kura nozīmi lasītājam vajadzētu meklēt vārdnīcā.»

Kad šī avīze nonāca Kubā Sanfrancisko de Paula pilsētiņā, kur dzīvoja Hemingvejs, tur sacēlās vesela vētra. Hemingvejs aizsvilās trakās dusmās, izlasījis vārdus, ka viņam «trūkst drosmes». Viņš tūlīt sāka rakstīt niknu vēstuli Folkneram, pēc tam pārdomāja un lūdza savu frontes draugu no otrā pasaules kara gadiem ģenerāli Lenemu uzrakstīt Folkneram un uzskaitīt visus gadījumus, kad Hemingvejs gājis ugunī.

Pēc mēneša Folkners saņēma no Lenema garu vēstuli, kurā ģenerālis aprakstīja daudzus gadījumus, kad Hemingvejs frontē pierādījis savu varonību. Viņš izteica cerību, ka Folkners mainīs savus uzskatus, kas acīmredzot radušies no nepareizas informācijas. Folkners tūdaļ uzrakstīja Hemingvejam vēstuli, kurā izteica nožēlu par radušos pārpratumu. «Man ļoti žēl, ka iznācis

tik muļķīgi. Es gluži vienkārši pelnīju 250 dolāru3. Runāju neoficiāli, ne publicēšanai, citādi es noteikti būtu pieprasījis, lai man dod izskatīt tekstu.» Vēstulē ģenerālim Lenemam Folkners paskaidroja, ka viņš itin nemaz nav runājis par Hemingveja personisko drosmi — viņš zinot, cik drosmīgi Hemingvejs izturējies abos pasaules karos un Spānijā, — viņš runājis par viņa rakstnieka meistarību, par to, ka Hemingvejs, pēc viņa ieskatiem, aprobežojoties ar to, ko viņš pilnīgi pārvalda, un nemēģinot riskēt un darīt kaut ko vairāk, baidīdamies no sakāves.

So nejēdzīgo atgadījumu Folkneram pieminēs līdz viņa mūža beigām.

17

DETEKTĪVSTASTS UZ JOKNEPATOFAS ZEMES

Darbs pie «Līdzības» veicās ārkārtīgi lēni. Folkners bija nomocījies, viņu nomāca šis gausums, viņš sāka šaubīties par sevi, par izvēlēto tēmu. «Es tik lēni rakstu,» viņš žēlojās 1947. gada septembrī Robertam Hāsam, «ka mani tas laiku pa laikam sāk uztraukt, brīžiem es sāku domāt, ka romāns neizdosies un tieši tāpēc, ka tas tik ilgi tiek rakstīts. Un tomēr es negribu mest mieru: kad pārtraucu darbu un domās pārskatu visu ieceri, es atkal atgūstu pārliecību.»

Tā paša gada decembrī, sūtīdams Oberam kārtējo «Līdzības» manuskripta daļu, viņš jautāja: «Ko Tu domā par šo materiālu? Vai gadīsies kāds, kas izlasīs šo grāmatu, teiksim, tuvāko divdesmit piecu gadu laikā? Vai tiešām «Random House» tā tic man, ka ar mieru tērēt naudu šim izdevumam? Manu laiku nav ko rēķināt, es nedomāju, ka tērēju to veltīgi, citādi es būtu pārtraucis šo darbu. Ar grāmatu viss galu galā būs kārtībā, tikai būs vajadzīgi varbūt piecdesmit gadi, iekams pasaule atradīs laiku to izlasīt. Tā ir ļoti gara un pagausināta.»

Pastāvīgais naudas trūkums tomēr spieda meklēt kaut kādu izeju. 1948, gada sākumā viņš nolēma peļņas labad uzrakstīt stāstu, un pēkšņi viņu iekveldināja jauna doma. Februāra sākumā viņš ziņoja Oberam: «15. janvārī es atliku pie malas savu lielo manuskriptu, un man jau ir uzrakstītas 60 lappuses no paredzētā 120 lappušu garā jaunā stāsta, kura darbība norisinās manā apokrifajā Džefersonā. Ceru, ka šī ideja patiks Bobam. Pārāk ilgi esmu parādā «Random House».»

Jaunās grāmatas iecere jau sen brieda viņam galvā. Jau pirms septiņiem gadiem viņš stāstīja Hāsam par tādu sižetu: «Detektīvstāsts, kura oriģinalitāte izpaužas tā, ka noslēpumu atklāj nēģeris, kas apvainots slepkavībā, atrodas cietumā un gaida, ka viņu nolinčos, viņš atklāj

noslēpumu, lai glābtu savu dzīvību.» Reiz Holivudā režisors Hovards Houkss jautāja Folkneram: «Bili, kāpēc tu neuzraksti detektīvstāstu?» Un Folkners atbildēja kā arvien lakoniski: «Es domāju par cietumā ieslodzītu nēģeri, kas pūlas noskaidrot mīklainu noziegumu, kurā viņu apvaino.»

Tagad viņš atgriezās pie šīs ieceres. Taču sižetam tūdaļ līdzi nāca nopietnākas problēmas. Pēc daudziem gadiem stāstot par romāna «Pīšļu apgānītājs» tapšanu, Folkners sacīja: «Šis romāns sākās no tādas idejas — tolaik bija vērojama milzīga interese par detektīvliteratūru, mani bērni pastāvīgi pirka šīs grāmatas un nesa tās mājās. Es visur uzdūros uz tām. Un es sāku domāt par tādu sižetu — cilvēks sēž cietumā, viņu pakārs, un viņam jākļūst pašam sev par detektīvu, viņš nevar sameklēt nevienu, kas viņam palīdzētu. Vēlāk es iedomājos, ka šim cilvēkam jābūt nēģerim. Pēc tam radās Lūkasa Bī-čema tēls. Bet no tā jau izauga grāmata. Tā bija iecere par cilvēku, kas sēž cietumā un nevar pieņemt detektīvu, vienu no tiem nežēlīgajiem puišiem, kuri sit sievietēm pa vaigiem un iedzer ikreiz, kad nespēj izdomāt, ko sacīt tālāk. Un, tiklīdz es iedomājos Bīčemu, viņš uzņēmās visu stāstu uz sevi, un grāmata iznāca daudzējādā ziņā citāda nekā sākotnējā detektīvstāsta ideja, ar kuru es sāku.»

Patiešām ■— detektīvstāsts Folkneram bija tikai iegansts, lai izvirzītu problēmu, kas nemitīgi satrauca rakstnieku jau visu mūžu, — rasu attiecību problēmu. Nevienā romānā Folkners nebija aplūkojis šo problēmu tik atkailināti, nekad iepriekš nebija formulējis savus uzskatus par šo akūto jautājumu daiļdarbā.

Romānam «Pīšļu apgānītājs» pamatā ir Folknera iemīļotais motīvs — zēna nobriešana, process, kādā viņš atklāj un iepazīst īstenību. Romāna galvenais varonis ir piecpadsmit gadus vecais Ciks Melisons, vecas un cienījamas Džefersonas ģimenes pēctecis. Un šim zēnam, kas audzināts Dienvidu tradīcijās, kopš bērnības uzsūcis rasu attiecību kodeksu, nākas sadurties ar morālo problēmu balto un nēģeru savstarpējās attiecībās — «zēns no klusa Misisipi nostūra, viņš.. . bija nesaprātīgs zīdainis, kā autiņos ievīstīts savas dzimtās puses sensenajās tradīcijās».

Kad Cikam ir divpadsmit gadu, viņš, medījot trušus

tālajā Edmondsu plantācijā, iekrīt ledainā strautā un pusmūža nēģeris Lūkass Bīčems aizved zēnu uz savu mājiņu, lai viņš varētu sasildīties an izžāvēt drēbes. Ar sīku sadzīves detaļu — šā mitekļa smaku — Folkners parāda, ka Čika apziņa ir neskarta, viņš nedomādams pieņem kopš bērnības iepotēto aksiomu, ka nēģeris ir zemāka būtne. Viņš sēdēja, un «viņu apņēma smaka, kuru nešaubīgi varēja atšķirt no visām citām kā nēģeru smaku, smaka, par kuru viņš nemaz nebūtu domājis, ja nenotiktu tas, kas teju, teju netiks, tūlīt pēc brītiņa, kas jau mērojams minūtēs, viņš būtu nodzīvojis visu mūžu līdz pat kapa malai, ne reizi neiedomājies, ka varbūt šī smaka īstenībā nemaz nav raksturīga rasei vai pat nabadzībai, bet varbūt to rada apstākļi, apziņa, pārliecība, viņu pašu pasīvi pieņemtā pārliecībā, ka viņiem, nēģeriem, nepienākas tādas ērtības lai mazgātos kārtīgi, bieži vai pat tikai šad tad noskalotos bez kādām ērtībām, ka īstenībā gandrīz pat ieteicamāk viņiem to nemaz nedarīt... Viņš bija allaž to elpojis un elpos mūžam; tā bija daļa no viņa neizbēgamās pagātnes, bagātīga daļa no viņa — dienvidnieka mantojuma.»

Un šis zēns, šis rasu aizspriedumos augušais bērns pirmo reizi saduras ar situāciju, kas pārsteidz viņu ar savu neparastību, — viņš atklāj nēģerī Lūkasā Bīčema cilvēka pašcieņu. Kad Čiks saskaņā ar saviem priekšstatiem grib atmaksāt Lūkasam par viņa viesmīlību, nēģeris atsakās pieņemt naudu, tad Čiks nomet naudu uz grīdas, bet Lūkass liek otram zēnam pacelt naudas gabalus un atdot Čikam. Čiku tas satriec, sagrauj pašos pamatos balto un nēģeru savstarpējo attiecību kodeksu, viņam šķiet, ka viņš ir pazemojis «ne tikai savu vīrieša cieņu, bet arī visu savu rasi». «Locīdamies bezspēcīgā niknumā, viņš jau domāja par šo cilvēku, ko bija tikai reizi redzējis nupat pirms divpadsmit stundām, domāja to pašu, ko jau gadiem ilgi, kā viņš uzzināja nākamajā gadā, par to domāja ikviens baltais cilvēks visā šajā apgabalā: mums viņš jāpiespiež būt melnajam. Viņam jāatzīst, ka viņš ir melnādainais. Tad varbūt mēs uzskatīsim viņu par to, par ko viņš, kā redzams, vēlas tikt uzskatīts.»

Ilgi vēl Čiks Melisons mocīsies apziņā, ka noticis kaut kas tāds, kas satricinājis viņa priekšstatus par apkārtējo pasauli. Viņš pūlas revanšēties Lūkasam, aizsūtot tā sievai dāvanu, bet Lūkass atkal izturas kā viņam līdzīgs — par atbildi viņš atsūta Čikam spainīti mājās gatavota sīrupa.

Čika dvēseles mokas rodas no pretrunas starp viņa sirdsbalsi, kas sajūt nēģeri kā līdzīgu būtni, un kopš bērnības iepotēto pārliecību, kas nēģeris ir zemāks radījums. Šīs divas koncepcijas nav savienojamas, un, ja taisnība ir viņa sirdsbalsij, ja grūst pārliecība, ka baltais cilvēks ir pārāks par melno, tad visi rasu kodeksa noteikumi ir amorāli. Ar laiku Čikam sāk likties, ka viņš ir atbrīvojies no šā murga, tomēr īstenībā Lūkass kā cilvēks, kā personība ir dziļi iespiedies viņa apziņā.

Kad Lūkasu apvaino baltā cilvēka slepkavībā un viņu gaida Linča tiesa, Čika pirmais impulss ir apseglot zirgu un bēgt no pilsētas, lai nekļūtu par šās briesmīgās izrēķināšanās aculiecinieku. Un šajā domā jau ir nodevības elements, neuzticība tradīcijām, rasu kodeksam. Tomēr taisnīguma instinkts zēnā ir spēcīgāks — viņš paliek pilsētā.

Čiku satriec un šausmina Džefersonas iedzīvotāju izturēšanās. Rasu attiecību kodeksa spēks un ietekme ir lik varena, ka, dzirdot vārdus: «Nēģeris nogalinājis balto cilvēku,» — ļaudis tūlīt pārvēršas par truliem šā kodeksa kalpiem. Slepkavība kļūst ne tikai par noziegumu, kad viens cilvēks atņēmis otram dzīvību, stājas spēkā vēl kas pavisam cits — nēģeris nogalinājis balto, viņi visi vai vismaz daudzi pazīst Lūkasu ilgus gadus, tagad viņš kā personība beidz eksistēt, viņš kļūst par abstraktu jēdzienu — «bīstams nēģeris».

Šo cilvēka metamorfožu, šo domāšanas stereotipu Folkners pārliecinoši parāda, attēlojot neliela veikaliņa īpašnieku misteru Liliju, kura pircēji ir galvenokārt nēģeri. Čiks kopā ar savu tēvoci advokātu Gevinu Stī-■vensu nejauši sastop vakarā misteru Liliju un tas viņiem saka:

«— Mana sieva šodien nejūtas labi, un arī es pats negribu te dirnēt un skatīties uz cietuma durvīm. Bet pasakiet, lai viņi man pakliedz, ja vajadzīga palīdzība.

— Es domāju, viņi paši jau zina, ka var rēķināties ar jums, mister Lilij, — tēvocis sacīja. Viņi gāja tālāk. — Redzi? — tēvocis sacīja. — Viņam nekas nav pret, kā viņš tos dēvē, melnādainajiem. Ja pajautāsi, viņš droši vien tev pateiks, ka tie viņam patīk labāk nekā viens otrs no viņa paziņām baltajiem, un viņš pats tam ticēs... Viss, ko viņš prasa — lai tie izturētos kā melnādainie. Tieši tā arī rīkojās Lūkass: zaudēja savaldību un noslepkavoja balto cilvēku; un misters Lilijs droši vien ir pārliecināts, ka visi nēģeri gribētu darīt to pašu, bet tagad baltie ņems un sadedzinās Lūkasu, kā parasti notiek, viņi rīkosies tā, un viņš ir pārliecināts, ka tieši tādu rīcību arī Lūkass pats no viņiem sagaida, rīkosies, kā tas pieklājas baltajiem; kā vieni, tā otri būs stingri ievērojuši likumus — nēģeris rīkojas kā jau nēģeris un baltie — kā pienākas baltajiem, un neviens netur ļaunu prātu uz otru, kad lielās dusmas norimušas.»

Čika Melisona «nelaime» ir tā, ka emocionālais elements viņā ir spēcīgāks par tradīciju varu — sirds, kas spēj just līdzcietību un sāpes, runā skaļāk nekā kopš bērnības iesakņojies rasu attiecību kodekss. Lūkass Bī-čems kā personība ir tik stipri iespiedies Čika apziņā, ka viņu vairs nespēj izspiest abstraktais jēdziens «bīstamais nēģeris». Galu galā Čiks ir vienīgais, kas ar mieru uzklausīt Lūkasu, ticēt, ka tas nav vainīgs, un uzņemties tik bīstamu pasākumu — izrakt līķi no kapa, lai pierādītu, ka Lūkasam nav nekāda sakara ar slepkavību.

Čiku pārņem baismas, redzot pūli, kas sapulcējies uz laukuma cietuma priekšā, lai nolinčotu Lūkasu tikai tāpēc, ka viņam ir melna ādas krāsa, — «viņš atkal iedomājās sejas — neskaitāmā daudzumā, bet dīvaini vienādas, bez savas individualitātes, pilnīgi zaudējušas savu «es», saplūstot vienā vienīgā «mēs», bez nepacietības pat nesteidzīgi, gandrīz svinīgi, pilnīgi aizmirstot savus draudus». Sis tēls sasniedz kulmināciju, kad pūlis metas pie mašīnas, kurā Čiks, šerifs un Gevins Stivenss atveduši līķi, un Čikam «likās, ka viņš jau izliecies pa mašīnas logu vai varbūt pat stāv uz kāpšļa, ar pūlēm turēdamies, un kliedz neciešamā, nevaldāmā niknumā: «Ak jūs, stulbeņi! Vai tad jūs neredzat, ka esat nokavējuši, ka jums vajadzēs sākt visu no gala, lai sameklētu jaunu iemeslu?» — tad, apgriezies sēdeklī un palūkojies atpakaļ pa aizmugures logu kādu brītiņu, viņš patiesi ieraudzīja to — nevis sejas, bet Seju, nevis seju masu, pat ne mozaīku, bet vienu Seju — ne alkatīgu, ne arī nesātīgu, tikai kustīgu, bezjūtīgu, bez domām un bez sajūtām; Izteiksmi, kas neizteica neko, kam nebija pagātnes.»

Taču vēl baismāk kļūst Cikam pēc tam, kad ar viņa palīdzību ir pierādīts, ka Lūkass nav vainīgs, un viņā redz, cik steidzīgi aizvācas no pilsētas šis linčotāju pūlis. Ja jau baltais nogalinājis balto, par to viņiem vairs nav daļas. Viņi norūpējušies nevis par to, lai noziegums tiktu taisnīgi sodīts, bet tikai par to, lai nēģerus turētu grožos,

Satriekts par to visu, Čiks ir gatavs atteikties no saviem līdzpilsoņiem, no savu senču garīgā mantojuma, no savas sabiedrības tradīcijām.

Un tad šajā pusaudzim kritiskajā brīdī nāk viņa tēvocis Gevins Stivenss ar saviem prātojumiem. Sīs idejas modina interesi, jo tās zināmā mērā ir arī paša Folknera idejas, un vajag tajās iedziļināties, lai saprastu Folknera sarežģīto un daudzējādā ziņā pretrunīgo nostāju jautājumā par Amerikas Dienvidiem un rasu problēmas atrisināšanas ceļiem.

Gevins Stīvenss risina Dienvidu «savdabības» idejas. «Vienīgi mēs Savienotajās Valstis,» apgalvo Stīvenss, «esam viendabīga tauta... Mēs patiesībā aizsargājam nevis savu politiku vai pārliecību, pat ne savu dzīvesveidu, bet savu homogenitāti, aizstāvam to pret federālo valdību... Loti nedaudzi no mums zina, ka tikai viendabīgums rada tautā vai tautai kaut ko tādu, kam ir nezūdoša, paliekoša vērtība, — literatūru, mākslu, zinātni, to pārvaldes un policijas minimumu, kas īstenībā arī nozīmē brīvību, un varbūt pašu galveno — nacionālo raksturu, kas kritiskā brīdī ir visvērtīgākais... Redzi, kāpēc mums jāpretojas Ziemeļiem.»

Gevins Stīvenss atzīst, ka nēģeris ir brīvs cilvēks, kuram ir visas cilvēka tiesības šajā valstī. Bet ceļu, kā nodrošināt šādu brīvību, Stīvenss iedomājas mazliet īpatnēji: «Tieši to mēs arī īstenībā aizstāvam; tiesības pašiem dot viņam brīvību; mums pašiem tas jādara aiz tā iemesla, ka neviens cits to nevar izdarīt, jo Ziemeli jau pirms gadsimta to mēģināja un nu jau septiņdesmit piecus gadus atzīst, ka viņiem tas nav izdevies. Tātad tas jāuzņemas mums... Bet nākamo otrdien tas nebūs. Tomēr ziemeļnieki ir pārliecināti, ka to var panākt ar piespiešanu pat jau nākamo pirmdien, pieņemot un izsludinot iespiestu likuma paragrāfu.»

Runājot par nēģeru tautu, Gevins Stlvenss apgalvo: «Mums — viņam un mums — vajag apvienoties; vajag dot viņam tās ekonomiskās, politiskās un kultūras privilēģijas, kuru viņam vēl nav un uz kurām viņam ir tiesības, apmaiņā pret viņa spējām gaidīt, paciest un izturēt. Tad mums būs pārsvars; kopīgi mēs valdīsim Savienotajās Valstīs; mēs radīsim tādu apvienību, kas ne tikai būs neuzvarama, to pat nespēs apdraudēt laužu masa, kurai vairs nav kopīga nekā cita kā vien traka alkatība pēc naudas un pamatotas bailes no tā, ka viņiem nav nacionāla rakstura, kaut arī viņi tās slēpj cits no cita aiz skaļiem, liekulīgiem karoga slavinājumiem.»

Tā Gevina Stīvensa prātojumos rodas vēl viena tēma — amerikāņu tautas garīgi tukšās dzīves tēma, šās patērētāju sabiedrības būtības noliegšanas tēma. Cilvēks, kā apgalvo Stīvenss, pūlas panākt, lai viņam būtu taisnība, «ja tie, kas izmanto viņu sava spēka un varas palielināšanai, liek viņu mierā. Zēlums, taisnīgums, sirdsapziņa—• tā ir ticība kaut kam lielākam nekā atsevišķa cilvēka dievišķība (ko mēs Amerikā esam pazeminājuši līdz nacionālam vēdera kultam, kurā cilvēks nejūt pienākumu pret savu dvēseli, jo viņš ir atbrīvots no dvēseles, pret kuru vajadzētu just pienākumu, un tās vietā jau no dzimšanas mantojis neatņemamas tiesības uz sievu, mašīnu, radioaparātu un vecuma pensiju).»

Zīmīgi, ka šo amerikāņu sabiedrības kritiku Follcners vērš galvenokārt pret Ziemeļiem. Gribot negribot rodas iespaids, ka tās zināmā mērā, vismaz emocionāli, ir paša Foiknera izjūtas, kas izpaužas Čika Melisona domās par Ziemeļiem kā par svešu zemi, — «Ziemeļiem, nevis ziemeļiem, bet Ziemeļiem, svešiem, noslēgtiem, kas īstenībā ir nevis ģeogrāfiska vieta, bet emocionāls priekšstats, jēdziens, pret kuru arvien jābūt piesardzīgam, — to viņš iezīdis jau ar mātes pienu, nevis jābaidās, ne arī vairs jānīst, tikai jāsaglabā — reizēm mazliet nevērīga, reizēm zobgalīga — izaicinoša nostāja».

Sājā garīgajā konfliktā, kas plosa Čiku Melisonu, konfliktā starp visu nīstamo un briesmīgo viņa dzimtajos Dienvidos sastopamo parādību neatzīšanu un asiņu aicinājumu, dzimtās zemes aicinājumu nevar nesaskatīt pretrunas, kas mocīja pašu Folkneru. Ne velti rakstnieks kādreiz uz jautājumu, vai viņš mīl Dienvidus, atbildēja: «Es tos mīlu un ienīstu. Dažas turienes parādības man vispār nav pieņemamas, bet es tur esmu dzimis, tur ir manas mājas.»

ŠI pretrunīgā formula kļūst izšķirīga arī viņa varonim Čikam Melisonam. Pēc tam kad Čiks jau ar mieru atteikties no saviem līdzpilsoņiem, norobežoties, nolādēt šo pagātnes mantojumu, viņš galu galā nonāk pie apmēram tādas pašas pozīcijas, kādu formulējis Folkners.

Domājot par saviem tautiešiem, Čiks Melisons jūt kaislu vēlēšanos, «lai tie būtu nevainojami, tāpēc ka tie piederēja viņam un viņš piederēja tiem, negantu neiecietību pret vissīkāko, pašu niecīgāko novirzi no absolūtās pilnības, negantu, gandrīz instinktīvu trauksmi trūkties kājās, mesties un aizsargāt tos visur un pret ikvienu, un, ja vajadzētu pārmācīt, tad pašam, bez žēlastības, tāpēc ka tie bija viņējie un viņš nevēlējās nekā cita kā vienīgi būt kopā ar viņiem nemainīgi un nelokāmi: kopīgs kauns, ja kauns neizbēgams, kopīga vainas izpirkšana, jo vainas izpirkšana katrā ziņā nepieciešama, bet galvenais — lai tā būtu viena nemainīga, ilgstoša, nelokāma vienība — viena tauta, viena sirds, viena zeme».

Pozīcija ir sarežģīta, pretrunīga, taču tajā noteikti jāizceļ un jāuzsver vārdi par pārmācīšanu, par Dienvidu dzīves ēnas pušu noraidīšanu un apņēmību cīnīties pret tām. Ne velti Gevins Stīvenss saka Čikam: «Ir kaut kas tāds, ko cilvēkam nekad nevajag paciest. Kaut kas tāds, ko vienmēr jāatsakās paciest. Netaisnība, varmācība, negods un kauns. Vienalga, cik jauns tu esi vai cik vecs. Ne slavas, ne mantas dēļ, ne par savu ģīmetni avīzē, ne par naudu bankā. Gluži vienkārši jāatsakās to paciest.»

Jauno romānu Folkners rakstīja strauji — jau aprīlī viņš ziņoja Hāsam, ka izsūta manuskriptu. Izdevniecībā romānu uzņēma ar sajūsmu un tūlīt sāka iespiest.

Bet pats autors tajā laikā pie Sardisa ezera kopā ar savu draugu atvaļinātu pulkvedi Hjū Evansu aizrautīgi brīvēja kuteri, ko nosauca par «AIinmagari». Garīgā un radošā krīze bija pāri.

Jūlijā pienāca patīkama vēsts — studija «Metro-Gold■ wln-Mayei» nopirkusi no izdevniecības «Random House» par 50 000 dolāriem tiesības ekranizēt «Pīšļu apgānītāju». 40 000 no šīs summas pienācās autoram. Rouenoukā tika sarīkotas ģimenes svinības, Kāds paziņa todien bija iegājis apsveikt Folkneru sakarā ar panākumiem un saticis viņu basām kājām un briesmīgi jautru. «Cilvēkam,

kuram izdevies pārdot savu grāmatu Holivudai par 50 000 dolāriem,» Folkners lepni pateica, «ir tiesības iedzert un dejot basām kājām.»

Septembrī «Pīšļu apgānītāju» jau pārdeva grāmatu veikalos. Kritika nekavējās ar atsauksmēm par jauno grāmatu. Tiesa gan, šoreiz romānā bija skarta tik aktuāla tēma, ka preses atsauksmes vairāk attiecās uz politiskām problēmām nekā uz grāmatas literāro vērtību. Malkolms Kaulijs no «T/ie New Republic» augstu novērtēja romānu un rakstīja: «Tā ir inteliģentu — Folkneram līdzīgu dienvidnieku traģēdija, ka divējas viņu pārliecības — par cilvēku vienlīdzību un Dienvidu neatkarību — pašlaik nonāk niknā pretrunā.»

Oktobrī, aizbraucis uz Ņujorku, Folkners satikās ar Kauliju un sacīja viņam: «Stīvenss romānā runā nevis autora vārdā, bet labāko liberālo dienvidnieku pārstāvju vārdā, viņš izsaka to nostāju pret nēģeriem. Ja rasu problēmas ļautu risināt bērniem, tās ļoti ātri tiktu atrisinātas.»

Bet Dienvidu, it īpaši viņa dzimtā Misisipi štata konservatīvie uzbruka Folkneram, apvainojot rakstnieku, ka viņš propagandējot radikālus uzskatus par rasu problēmu.

1948. gada novembrī Folkneru ievēlēja par Amerikas mākslas un literatūras akadēmijas locekli.

«Pīšļu apgānītāja» panākumi spārnoja Folkneru, un viņš sāka domāt par liela krājuma izdošanu, kurā būtu uzņemti gandrīz visi viņa stāsti. Vēlāk viņš no šīs idejas atteicās. «Es domāju par stāstu sējumu,» viņš rakstīja Kominsam, «kuros galvenais varonis būs Gevins Stīvenss, tie būs lielākā vai mazākā mērā detektīvstāsti. Man ir četri vai pieci tādi stāsti, kuros Stīvens atklāj vai novērš noziegumus, aizstāvot vājos, novēršot netaisnību vai sodot ļaunumu.»

Tikmēr Oksfordā ieradās kinostudijas pārstāvji — režisors gribēja uzņemt filmu tieši tur. Tas solīja iedzīvotājiem krietnu peļņu. Tomēr radās neapmierinātie, kas izteicās: «Mēs negribam, lai kāds brauc uz mūsu pilsētu un uzņem šeit filmu pret Linča tiesu.» Tomēr par spīti visam filmēšana sākās.

Trokšņainā reklāma, kas arvien pavada kino, protams, skāra arī Folkneru. Žurnāls «Li/e» uzdeva Malkolmam Kauli jam uzrakstīt aprakstu ar fotogrāfijām par Folk-neru — aptuveni tādu pašu, kādu Kaulijs bija uzrakstījis par Hemingveju. Taču Foikners asi pretojās šai idejai,; Viņš aizrakstīja Kaulijam, ka iepazinies ar viņa aprakstu par Hemingveju. «Man radās vēl lielāka pārliecība, ka man tas neder. Es pretošos līdz pēdējam: nekādu manu fotogrāfiju, nekādu dokumentu. Man ir tikai viena tiekšanās — pazust kā atsevišķam, indivīdam, nogrimt aizmirstībā, atstāt par sevi vēsturē nevis pēdas, nevis drazas, bet tikai grāmatas, kuras ir izdotas... Es cenšos tikai pēc viena, uz to ir vērsti visi mani spēki — lai visa mana mūža gājums un kopsavilkums rod izteiksmi vienā frāzē, manā epitāfijā un nekrologā: viņš sacerēja grāmatas, un viņš ir miris .. .»

Viņš, tāpat kā agrāk, atteicās pieņemt korespondentus, kuri kāroja dabūt no viņa interviju, un tāpat ziņkārīgos tūristus.

Tomēr 1949. gada vasarā viena tāda sastapšanās notika un tā jāpiemin, jo vēlāk tai bija savas sekas. Pie Folknera vecā drauga no medību ekspedīciju laikiem Džona Rīda atbrauca viesos no Memfisas viņa sievas brāļameita, kura, uzzinājusi, ka Rīds pazīst Folkneru, lūdza iepazīstināt viņu ar rakstnieku. Kad Rīds piezvanīja pa telefonu, Foikners atbildēja, ka aizbrauc uz Sar-disa ezeru vizināties ar savu kuteri. Tomēr brāļameita pierunāja Rīdu aizvest viņu kaut vai iztālēm paskatīties uz Rouenouku. Kad viņi tur aizbrauca, Džons Rīds ieraudzīja tālumā ganībās pašu saimnieku un piegāja klāt. Saniknotais Foikners bija spiests kapitulēt un sašutis jautāja Rīdām: «Ko viņa grib ieraudzīt? Kas viņai no manis vajadzīgs? Varbūt viņa domā, ka man ir divas galvas?»

Viņš domāja, ka sastaps dāmu jau gados, kaut kāda literārā kluba priekšsēdētāju, ko vada tīrā ziņkāre, bet ieraudzīja jauku, 21 gadu vecu meiteni ar zaļām acīm un rudiem matiem. Saruna bija īsa, bet ceļā mājup Džons Rīds smiedamies izstāstīja savai viešņai Folknera dzēlīgo joku par divām galvām. Tas stipri aizskāra Džoannu Vil-jamsu, un, atgriezusies Memfisā, viņa uzrakstīja Folk-neram garu vēstuli, kurā paskaidroja — viņa nepavisam neesot domājusi,. ka viņam divas galvas, tikai viņai gribējies iepazīties ar rakstnieku, kura grāmatas tik tuvas viņas sirdij. Viņa jau sen nolēmusi kļūt par rakstnieci, un viņas stāsts ja.u ieguvis prēmiju žurnāla «Ma-demoiselle» konkursā. Viņas vecāki esot tipiski aprobežoti buržuji un visādi pretojoties meitas centieniem.

Vēstule bija sirsnīga un aizkustināja Folkneru. «Jūsu vēstulē,» viņš rakstīja meitenei atbildē, «ir kaut kas valdzinošs, kas atgādina jaunību: smarža, aromāts, zieds, kurš uzplaucis nevis dārzā, bet varbūt mežā, kuram cilvēks uzduras nejauši, kuram nav pagātnes un kurš jau lemts pirmajām salnām, kamēr pēc 30 gadiem apbružāts 50 gadus vecs vīrietis uztvers tā smaržu vai atcerēsies to un tūlīt jutīs, ka viņam atkal ir tikai 2i un viņš atkal pilns drosmes, skaidrs, un visa dzīve vēl priekšā.» Folkners apsolīja Džoannai, ka atbildēs viņai, ja viņa tam rakstīs.

Rudenī studija «Metro-Goldwin-Mayei» nolēma rīkot krāšņu filmas «Pīšļu apgānītājs» pirmizrādi Oksfordā. 9. oktobrī pilsēta bija pilna korespondentu, fotogrāfu, tūristu. Dienā tika sarīkota svinīga parāde Oksfordas ielās ar vairāku orķestru un kinozvaigžņu piedalīšanos, bet vakarā šejienes teātrī vajadzēja notikt filmas skatei.

Kā visas sievietes tādos gadījumos, Estella un Džila bija satrauktas, gatavojās šīm svinībām — bija pasūtītas jaunas tualetes. Un pēkšņi izmisums — viņu vīrs un tēvs pateica, ka viņš uz premjeru neies. Nekāda pierunāšana un lūgumi nelīdzēja. Tad Estella atrada izeju — piezvanīja uz Memfisu krustmātei Alabamai, par kuru rakstnieks reiz bija sacījis: «Kad viņa nomirs, vai nu viņai, vai dievam tam kungam būs jāatstāj debesis, tāpēc ka komandēt varēs tikai viens no viņiem.» Krustmāte Alabama nekavējoties iesaistījās sieviešu sazvērestībā — viņa piezvanīja Folkneram un sacīja, ka tūdaļ brauc uz Oksfordu savā labākaj ā apģērbā. «Es pārāk ilgi esmu gaidījusi, kad varēšu ar tevi palepoties,» viņa sacīja. «Un tagad gribu būt tur, kad tu iziesi pateikties publikai.» Folkners saprata, ka nekas vairs nav līdzams, — vakarā viņš sagaidīja krustmāti Aiabamu un pavadīja savas ģimenes sievietes uz premjeru.

Novembrī iznāca stāstu krājums «Zirdziņa gambīts».

Tad pat rudenī pienāca vēstule no Džoannas Viljam-sas ar garu sarakstu jautājumu, ar kuru atrisināšanu, kā viņa rakstīja, viņa mokoties. «Tie ir nepareizi jautājumi,» Folkners viņai atbildēja. «Sieviete var uzdot tādus jautājumus vīrietim, kad viņi guļ kopā gultā,.. kad viņi guļ norimuši un varbūt jau gandrīz laižas snaudā.

Tā ka Jums ar tādiem jautājumiem jāpagaida. Iespējams, ka arī tad Jūs neradīsiet atbildi uz šiem jautājumiem, vairums neatrod.» Pie tam viņš pūlējās meiteni uzmundrināt: «Neskumstiet, ka Jums ir problēmas, jautājumi. Pats labākais, ko dievi var piešķirt cilvēkiem divdesmit gadu vecumā, tā ir spēja jautāt «kāpēc», tā ir tieksme pēc kaut kā labāka nekā veģetēšana, pat ja par atbildi tie gūst skumjas un sāpes.»

Viņš juta, ka atkal pienācis panākumu posms. Viņa stāsts «Lakstošanās», nesen publicēts žurnālā «Sewannee Review», pēc tam kad vairāki citi žurnāli to bija noraidījuši, ieguva O. Henri pirmo prēmiju. Radiosabiedriba NBC pārraidīja radiokompozīciju pēc romāna «Mežonīgās palmas».

Bet Folkneram jau bija radušies jauni plāni. «Pagājušā naktī,» viņš rakstīja Hāsam, «gulēdams gultā, es pēkšņi sapratu, ka man viss apnicis, droši vien tas nozīmē, ka drīz ķeršos pie kaut kā jauna.»

18

REKVIĒMS MŪĶENEI

Liktenim labpatikās, lai viņa jaunā grāmata būtu saistīta ar Džoannu Viljamsu.

Gada beigās no Memfisas pienāca Džoannas vēstule, kurā viņa žēlojās, ka Folkners apsolījis palīdzēt viņai radošajā darbā, bet iznākot tā, ka viņa uzdodot rakstniekam jautājumus vēstulēs un tad gaidot atbildes, kuras ne vienmēr saņemot. Viņai gribētos satikties ar Folkneru.

Folkners atbildēja ļoti piesardzīgi, rakstīja, ka arī viņam gribētos redzēt Džoannu, taču viņiem jāvairoties no tādas tikšanās, pēc kuras «paliktu nelāga garša mutē». Galu galā viņš ierosināja, lai Džoanna atbrauc uz Oksfordu un pavada kopā ar viņu dienu uz Sardisa ezera, uz kutera «Minmagaii».

Džoanna bija paņēmusi līdzi savus stāstus, Folkners uzmanīgi tos izlasīja. Viņš pūlējās atbildēt uz visiem jautājumiem, kas satrauca Džoannu, iedvest viņai pārliecību par saviem spēkiem. Pēc Džoannas aizbraukšanas viņš tūlīt nosūtīja meitenei vēstuli. Atzinās, ka viņam grūti rakstīt par literatūru, jo, kad viņa priekšā atrodas tīra papīra lapa, viņam gribas uzrakstīt viņai mīlestības vēstuli. Viņš pieminēja šajā vēstulē Pigmalionu, ne to, kas «radīja aukstu un skaistu statuju, lai iemīlētos tajā, bet Pigmalionu, kas ielicis viņā savu mīlestību un padarījis viņu par dzejnieku. Vai esat ar mieru riskēt?» Folkners bija pilns plānu — februārī viņš brauks uz Ņujorku, lai sastaptos ar Džoannu, un viņi kopā strādās. Taču strādās nevis pie tā, ko viņa raksta, nē — līdzīgi renesanses meistariem viņš uzmetīs sacerējuma vispārējās kontūras, bet viņa, skolniece, izstrādās viņa vadībā atsevišķas daļas. Viņam jau esot tāda iecere — viņš domājot, ka tā būšot luga.

Tā pēc septiņpadsmit gadiem viņš atgriezās pie ieceres,

pie kuras strādāja 1933. gadā un toreiz atlika, sākdams romānu «Absalom, Absalom!».

1950. gada februāri Folkners aizsūtīja Džoannai īsu nākamās lugas pirmā cēliena izklāstu. Pirmajā ainā bija paredzēts attēlot tiesas sēdi Džefersonā, kur tiek apvainota slepkavībā nēģeriete Nensija. Viņa tūlīt aizīstas, ka ir vainīga. Sanākušajai publikai par lielu izbrīnu apsūdzētās advokāts Gevins Stīvenss mēģina pārliecināt viņu atteikties no saviem vārdiem, tomēr viņa paliek pie sava.

«Jūs varat sākt no šīs vietas,» Folkners rakstīja Džoannai. «Cēliens sākas ar ieskatu par to, kas ir Nensija un ko viņa izdarījusi. Viņa ir nēģeriete, pilsētā pazīstama dzērāja un narkomāne, prostitūta, kura jau sēdējusi cietumā, viņa vienmēr iekuļas visādās nepatikšanās. Pirms kāda laika viņa it kā labojusies un dabūjusi vietu pilsētā pazīstamā jaunā ģimenē. Pēc tam reiz bez kāda redzama iemesla nogalinājusi bērnu. Un tagad pat nenožēlo. Viņa atņem advokātam jebkuru iespēju viņu glābt.»

Šī nēģeriete Nensija parādījās jau agrāk Folknera stāstā «Kad pienāk nakts». Stāsta beigās Nensija pasīvi gaidīja, ka viņu nodurs vīrs, kurš zināja par viņas neuzticību. Stāsts attiecās uz pavisam citu, daudz senāku laiku, taču Folkneru tas nemulsināja. «Tā ir tā pati sieviete,» viņš vēlāk paskaidroja. «Cilvēki, kurus es izdomāju, pieder man, un man ir tiesības pārvietot viņus laikā, kad tas nepieciešams.» Kādreiz viņš sacīja: «Tie ir zirgi manā stallī, un es varu tos izlaist ārā, kad vien gribu.»

Šajā gadījumā viņš izlaida «no staļļa» ne tikai Nen-siju, bet arī vēl otru savu senu varoni. Viņu nebija atstājušas pārdomas par Tempļu Dreiku no romāna «Svētnīca». «Es sāku domāt, kas varētu notikt ar šo sievieti nākotnē,» viņš stāstīja, «un tad man ienāca prātā: kas gan varētu iznākt no laulībām, kuras dibinātas uz vāja rakstura vīrieša godkāri? Kā tas varētu beigties? Un pēkšņi es iedomājos, ka šī situācija ir dramatiska un to ir vērts izpētīt.»

Gadiem ilgi Folkneru neatstāja doma, ka daudzas morālās un filozofiskās problēmas, ko viņš skāris romānā «Svētnīca», lasītājam aizēnojis sensacionālais sižets. «Svētnīcā» ļaunums tēlots kā kosmiska parādība, kaspa-stāv ārpus cilvēka gribas un morālās pārliecības, un līdz ar to it kā netika skarta cilvēka atbildība par viņa nodarīto ļaunumu; par vainas un soda pakāpi. Sis romāns atstaja bezizejas sajūtu, tajā nebija ne ēnas no cerības uz cilvēka morālo šķīstīšanu, uz cilvēka spējām atzīt savu vainu un uzņemties morālo atbildību.

Tagad Folkneram gribējās attīstīt un padziļināt šīs problēmas, balstoties uz desmitiem gadu ilgā laikā iegūto pieredzi, apstiprināt jaunajā darbā ticību tam, ka cilvēks spēj paciest visu un pārvarēt, palikt uzvarētājs cīņā pašam ar sevi.

Tā radās nodoms apvienot vienā sižetā, kopīgā mezglā divu sieviešu — prostitūtas nēģerietes Nensijas un cienījamas precētas dāmas Templas Stīvensas, dzimušas Dreikas, likteņus. Viņas sešus mēnešus veco meitiņu nogalina Nensija.

Otrajā ainā Folkners uzved uz skatuves bojā gājušās meitenes vecākus — Tempļu un viņas vīru Gouenu Stī-vensu. Lasītājs, protams, atceras šo jauno džentlmeni no romāna «Svētnīca». Jā, viņš toreiz aizvilināja jauno studenti no labas ģimenes — Tempļu Dreiku pavizināties automobilī, piedzērās, sadauzīja mašīnu, nokļuva kopā ar Tempļu Vecā Francūža mājās, kur bija apmetusies gangsteru un kontrabandistu banda, nobijās un aizbēga, pameta Tempļu likteņa varā. Lasītājs atceras arī to, kas notika pēc tam ar Tempļu — kā viņu izvaroja gangsteris Valbacis, aizveda uz .Memfisu un ieslodzīja tur publiskajā namā, kur viņa pavadīja vairāk nekā mēnesi.

Vēlāk Gouens Stīvenss nolemj izpirkt savu vainu un apprec Tempļu, viņiem piedzimst dēls un pusgadu pirms lugā aprakstītajiem notikumiem vēl arī meita.

Remarkā otrajai ainai, iepazīstinot ar saviem varoņiem, Folkners aprobežojas ar dažiem nenozīmīgiem vārdiem par Templas ārieni, bet uzskata par nepieciešamu diezgan sīki raksturot Gouenu Stīvensu: «Tādu kā viņš ir saradies daudz Savienoto Valstu Dienvidos starp abiem pasaules kariem; šie cilvēki, bagātu vecāku vienīgie dēli, kopš bērnības baudījuši dažādus labumus, studentu gados dzīvojuši ar ērtībām lielu pilsētu viesnīcās vai mēbelētos dzīvokļos, mācījušies labākajās dienvidu un austrumu štatu universitātēs, bijuši vispopulārāko sporta klubu locekļi. Pēc tam kļuvuši par ģimeņu tēviem, bez sevišķām pūlēņi ieņēmuši ievērojamus posteņus biznesa pasaulē un gluži labi tikuši galā ar saviem pienākumiem finanšu, valūtas un biržas operāciju sfērā,»

Folkners iepazīstina skatītājus ar Stīvensu pāri tajā brīdī, kad viņi atgriežas savā dzīvoklī pēc tiesas sēdes, kur Nensijai piespriests nāves sods, kas jāizpilda pēc četriem mēnešiem. Kopā ar viņiem atnāk arī Gouena tēvocis Gevins Stīvenss, advokāts, kas aizstāvējis Nensiju.

Šajā ainā Tempļa parādās skatītājam cietējas mātes izskatā. Varētu likties — viss pareizi, tā tam arī jābūt. Taču visa viņas izturēšanās pauž neīstumu, un lasītājs sāk saprast, ka tā ir tikai maska, aiz kuras slēpjas kaut kas tāds, kas plosa Templas dvēseli. To saprot arī Gevins Stīvenss, kurš šajā situācijā uzstājas nevis kā Templas pretinieks, kas cenšas panākt taisnīgu tiesas spriedumu, bet kā Templas sirdsapziņas iemiesojums, viņš grib, lai Tempļa izstāsta visu patiesību par to, kas noticis tajā naktī, kad Nensija nosmacējusi bērnu, un tā atvieglo savu dvēseli. Taču Tempļa negrib atzīt savu atbildību par to, kas noticis. Izmantojot mirkli, kad viņas vīrs izgājis no istabas, Tempļa iztaujā Gevinu, kas tam zināms. Viņa nepieļauj domu, ka Nensija nebūtu izstāstījusi savam advokātam nekā no tā, ko zina. Un, pārliecinājusies, ka Nensija patiešām nekā nav stāstījusi, viņa šausmās čukst: «Ak dievs! Vai patiešām viņa nekā nav teikusi? Neticu. Jums tātad nekas nav zināms, un tātad man, man jāizstāsta?. .. Nē, nē, nespēju ticēt. Tas nav iespējams!»

Un tomēr Tempļa atsakās atklāt patiesību, viņa baidās atzīt savu atbildības daļu, viņai gribas domāt, ka visi cilvēki «smird», visi ir samaitāti, ka viņa pati ir samaitāta. Viņa paziņo Gevinam, ka aizbrauc tajā naktī ar vīru un dēlu uz Kaliforniju un ilgi būs projām, bet Gevins atgādina viņai, ka pēc četriem mēnešiem Nensijai izpildīs nāves sodu.

Tempļa noiet no skatuves, bet priekšā vēl ir Gevina saruna ar viņas vīru Gouenu. Atšķirībā no Templas Gouens spēj psiholoģiski saistīt sava bērna bojāeju ar savu pagātni, viņš ar mieru saņemt šo nelaimi kā atmaksu par to, ko viņš izdarījis pirms astoņiem gadiem. «Kā tad bija?» viņš saka Gevinam. «Es negribot iepinos nepatīkamā notikumā. Man nācās norēķināties, bet par pieņemamu cenu. Man bija divi bērni, bet samaksai

paņēma tikai vienu. Viens miris bērns un viena publiski pakārta nēģeriete — tas ir viss, ko man vajadzēja samaksāt par atbrīvošanu.» Viņš runā par atbrīvošanu no pagātnes, bet Gevins, kura uzdevums ir likt Gouenam saprast, cik liela ir viņa atbildība par notikušo, paskaidro viņam, ka nav tāda jēdziena — atbrīvošana no pagātnes, jo pagātne un tagadne nav šķiramas cilvēka sirdsapziņā.

Gevina turpmākā saruna ar Gouenu daļēji paver aizsegu dziļi slēptiem psiholoģiskiem iemesliem, kas noveduši pie traģēdijas. Noskaidrojas, ka Gouens, kaut arī, savu vainu izpirkdams, apprecējis Tempļu, nekad nav varējis aizmirst viņas pagātni, to mēnesi, ko viņa pavadījusi publiskajā namā. «Redzi, ko tu nekad nevarēsi viņai piedot,» Gevins saka. «Viņa taču netīši sagādāja tev briesmīgākās dienas tavā mūžā — to tu nekad nevarēsi ne aizmirst, ne izskaidrot, ne izpirkt, tu līdz šim laikam par visu to domā un domā... Galvenais — tāpēc ka šis notikums nesagādāja viņai dvēseles moku, tieši pretēji, viņai, kā tu pats apgalvo, «tur paticis». Bet tu viņas dēļ zaudēji brīvību, zaudēji vīrieša cieņu, ko dāvā sieva un bērns. Pārāk dārgi, pēc tavām domām, tu maksā par šo vienu sava mūža stundu.»

Pirmā cēliena trešā aina atkal notiek Couena un Templņs mājās divas dienas pirms nāves soda izpildīšanas Nensijai. Viņi tomēr ir atgriezušies. Taču Tempļa, tāpat kā iepriekš, pūlas izvairīties, slēpt no Gevina, kāpēc viņa īstenībā atgriezusies Džefersonā. Sākumā viņa mēģina pārliecināt Gevinu, ka viņu atgriešanās Nensijas sodīšanas priekšvakarā ir tikai sagadīšanās, pēc tam apgalvo, ka atbraukusi tāpēc, lai glābtu Nensiju. Taču Gevins paskaidro viņai, ka Nensiju glābt neviens vairs nespēj. «Aizmirsīsim, ka viņai jāmirst. . .» viņš saka. «Tagad mēs pūlamies tikt galā ar netaisnību. Un tikai taisnība spēj cīnīties ar netaisnību. Vai mīlestība... Varat saukt to par žēlumu. Vai par drosmi. Vai gluži vienkārši par godu un godīgumu vai tiesībām uz mierīgu miegu.» Un Templai neviļus izlaužas atzīšanās, ka viņa jau sešus gadus nezina, kas ir miegs.

Gevins piedāvā Templai vienīgo alternatīvu •— iet tai pašā vakarā pie gubernatora un izstāstīt viņam visu. Tempļa jautā viņam — kāpēc? «Es jums jau sacīju,» Gevins atbild. «Taisnības vārdā.» Un tad Tempļa izbrīnījusies saka: «Ak, kas par niekiem! Pateikt patiesību tikai tāpēc, lai tā būtu pateikta — skaidri, skaļā balsī, tik daudzos vārdos, cik tādam nolūkam nepieciešams? Tikai tāpēc, lai tā būtu pateikta un uzklausīta? Lai kāds, vienalga — kas, to dzirdētu?» Taču viņa saprot, ko no viņas grib panākt Gevins. «Kāpēc jūs runājat aplinkus? Kāpēc nepasakāt skaidri, ka tas manas dvēseles miera labā... Ja vien tā man ir.»

Darbs pie lugas pagaidām norisa bez Džoannas līdzdalības *— viņa bija visai aizņemta ar nodarbībām universitātē. Tomēr Folkners negribēja atteikties no idejas rakstīt kopīgi. Viņš sīki ziņoja Džoannai, kā veicas darbs, sūtīja viņai nule uzrakstītos fragmentus. Taču no viņu sarakstes redzams, ka pamazām skolotāja un skolnieces attiecībās iezogas jauna pieskaņa. Džoannai viņš joprojām palika liels rakstnieks, kura talantu viņa cienīja. Bet viņš redzēja Džoannā ne tikai rakstnieci iesācēju, bet arī pievilcīgu sievieti, kuras jaunība un pievilcība viņu satrauca. Viņš nekad neaizmirsa vecuma starpību — viņam bija 53 gadi, bet Džoannai — 21. Un tomēr kādā no vēstulēm Folkners rakstīja Džoannai, ka papūlēsies «būt tāds, kādu viņa vēlēsies», un atgādināja, ka viņš «spējīgs ne tikai izdomāt visu, ko vien vēlas, bet pat noticēt tam un cerēt».

Citā vēstulē, kas nosūtīta 1950. gada maijā, viņš žēlojas: «Esmu nelaimīgs. Darbs nespēj aizstāt visu pārējo, kaut arī virzās uz priekšu labi, kā tas ir šinī gadījumā.»

Šais pašas dienās pienāca ziņa, ka Amerikas mākslas un literatūras akadēmija piešķīrusi Folkneram Houelsa medaļu, ko piešķir reizi piecos gados par pašu izcilāko literāro darbu. Viņš atteicās braukt uz izsniegšanas ceremoniju. Vanam Dorenam viņš rakstīja: «Man ļoti žēl, ka nevaru ierasties. Šajā gada laikā esmu fermeris, un Misisipi nevienam fermerim, kamēr viņš nav pārdevis savu ražu, nav ne laika, ne naudas, lai kaut kur brauktu.»

Bet viņš tikmēr aizrautīgi rakstīja otro cēlienu. Šoreiz par darbības vietu bija kļuvis štata gubernatora kabinets Džeksonā, kur divos naktī Nensijas nāves soda priekšvakarā Gevins Stīvenss aizved Tempļu.

Tempļa saprot, ka viņai jāizstāsta patiesība, taču tas viņai ir mokoši grūti un viņa sāk ar parasto izvairību, tomēr tūlīt nodod sevi. «Kāpēc es nevaru iztikt bez meliem?» viņa izmisusi saka. Saruna sākas ar Nensijas likteni, tomēr visi trīs zina — lai izskaidrotu, kādi iemesli pamudinājuši Nensiju izdarīt noziegumu, Templai jāizstāsta, kas viņu mocījis visus šos astoņus gadus. «Man jāizstāsta viss,» viņa saka, «lai paskaidrotu jums, kāpēc man vajadzēja, lai līdzās būtu narkomāne, prostitūta, vajadzēja sarunāties ar viņu, paskaidrot, kāpēc Tempļa Dreika, kura cēlusies no senas valsts darbinieku un kareivju dzimtas, kas augsti vērtēta un cienīta mūsu suverēnā štata annālēs, nav varējusi atrast neviena cila kā vien melno narkomāni un prostitūtu, ar ko viņai būtu kopīga valoda.»

Un turpina: «Cik daudz man jāizstāsta, jāizsaka, jāpaziņo atklātībā, lai ikviens, kam ir ausis, dzirdētu, jāizstāsta par Tempļu Dreiku tas, par ko es domāju, ka nekas uz pasaules, pat mana bērna slepkavība un melnās narkomānes un prostitūtas nāves sods nepiespiedīs mani stāstīt.»

Tempļa apzinās, ka viņas atzīšanās nepieciešama nevis Nensijas glābšanai, nēģerieti nekas vairs nespēj glābt, bet viņas pašas labad — Nensija ir pārkāpusi likumu, par to tiesa Džeksonā arī piespriedusi viņai nāves sodu. Taču Nensija jau ilgi pirms stāšanās tiesas priekšā bija noteikusi savu atbildību un samierinājusies ar savas rīcības sekām. Par Tempļu jāteic, ka viņa nav vainīga tiesas un likuma priekšā un neviens, izņemot viņu pašu, nevar noteikt viņas vainu. Tikai viņa pati, viņas pašas sirdsapziņa.

Tempļa vēlas iegūt dvēseles mieru un saprot, ka iegūt šo mieru iespējams tikai ciešanās. Viņa tā arī saka gubernatoram: «Mēs esam atnākuši šurp divos naktī nevis tādēļ, lai glābtu Nensiju Mennigo. Nensijai Mennigo nav nekāda sakara ar to, tāpēc ka Nensijas advokāts jau pirms izbraukšanas no Džefersonas man pateica, ka jūs neapžēlošot Nensiju. Mēs atbraucām šurp un piecēlām jūs no gultas divos naktī tikai tāpēc, lai dotu Templai Dreikai taisnīgu iespēju ciest — zināt, gluži vienkārši ciešanas ciešanu dēļ, kā tas krievs vai vēl kāds cits ir uzrakstījis veselu grāmatu par ciešanām, nevis par ciešanām par kaut ko vai kaut kāda iemesla dēļ, bet vienkārši par ciešanām.» Šis mājiens uz Dostojevski ir ļoti raksturīgs: rakstot «Rekviēmu mūķenei», Folkners domāja par Dostojevski, par tām morāles problēmām, ko savā daiļradē izvirzīja lielais krievu rakstnieks.

Lai gubernators saprastu, kādu iemeslu dēļ notikusi traģēdija pirms četriem mēnešiem, viņam jāgūst priekšstats par to, kas noticis pirms astoņiem gadiem. Un Tempļa stāsta viņam par to. Un, kad viņai jau pārāk grūti izsacīt kādus vārdus, palīgā nāk Gevins Stīvenss. Vispār viņa loma neaprobežojas tikai ar to — viņš visu laiku dod savu izskaidrojumu toreizējiem notikumiem un rīcībai.

Tempļa nesaudzē sevi šajā stāstā. Atceroties, kā aizbēgusi ar Gouenu, viņa uzsver, ka pati bijusi šās bēgšanas iniciatore. Viņa paskaidro gubernatoram, ka viņai bijusi iespēja aiziet no Vecā Francūža mājām, pēc tam viņa varējusi izrauties no Valbača mašīnas, kad tas vedis viņu uz Memfisu, un, beidzot, bijis iespējams izbēgt pa logu un nolaisties pa notekcauruli no publiskā nama, kur viņu ieslodzījis Valbacis. Tomēr viņa neko tādu nav izdarījusi •— viņu pievilcis sliktais, vilinājis aizliegtais auglis.

Viņa pavisam atklāti stāsta par to, ka iemīlējusies vīrietī ar iesauku Rudais, kurš strādājis par ārā metēju Valbača nakts klubā, gulējusi ar viņu Valbača klātbūtnē un rakstījusi viņam tādas mīlestības vēstules, ka «sieviete, kaut arī rakstījusi tās mīļākajam pirms astoņiem gadiem, negribētu, ka tās dabū redzēt viņas vīrs, vienalga, kādās domās tas būtu par savu dārgo laulāto draudzeni».

Valbacis toreiz nošāvis Rudo, kurš gājis pie Templas, lai kaut reiz pagulētu ar viņu, saimniekam neredzot. Pēc tam Tempļa nodevusi nepatiesu liecību tiesā Džefersonā, apgalvojot, ka slepkavību Vecā Francūža sētā izdarījis nevis Valbacis, bet kāds cits. Tad tēvs aizvedis viņu uz Parīzi. Valbacis arestēts, apvainots slepkavībā, ko viņš neesot izdarījis, un sodīts ar nāvi. Un kādu laiciņu vēlāk Parīzē ieradies Gouens Stīvenss, nolēmis apprecēt viņu, lai ar to izpirktu savu vainu.

.«Mēs domājām,» viņa saka, «ka mūs vienos kaut kas vairāk nekā mīlestība. .. traģēdija, ciešanas, tas, ka ikviens no mums bija cietis un citam sagādājis bēdas, vajadzēja dzīvot apziņā, ka mēs abi nekad neaizmirsīsim to, kas noticis. Bet vēlāk es sāku ticēt, ka ir kāds spēks, lielāks un varenāks nekā traģēdija, kas var vienot divas cilvēciskas būtnes, — tā ir piedošana. Taču tie bija maldi. Varbūt nevis piedošana bija maldi, bet pateicība. Un varbūt vienīgais, kas ir grūtāk nekā pastāvīgi būt pateicīgam, ir pieņemt piedošanu.»

Gevins Stīvenss papildina Templas teikto, viņš cenšas paskaidrot gubernatoram, ko nozīmē gadiem ilgi dzīvot ar cilvēku, kurš nemitīgi liek saprast, ka ir piedevis, kuram arvien palielinās kāre dzirdēt sievas pateicības apliecinājumus. Tiesa gan, Tempļa būtu varējusi aiziet no vīra, jūtot, ka nespēj vairs ilgāk apmierināt viņa arvien pieaugošās prasības pēc viņas pateicības. Pa šiem gadiem Tempļa ir_atklājusi, ka cilvēks spēj izturēt visu. Bet tad viņa nonāk grūtniecības stāvoklī un viņu pārņem šausmas, jo viņa apzinās, ka arī viņas bērns cietīs tapec, ka viņa ir grēkojusi. Pēc Stīvensa vārdiem, Tempļa noslēgusi kaut ko līdzīgu darījumam ar dievu vai likteni — viņa apsolījusi: ja tikai viņas bērns tiks pasargāts no ciešanām par mātes pagātni, viņa nekad vairs nedzemdēs. Un tomēr atkal iestājas grūtniecība — darījums vairs nebija spēkā. Tagad Tempļa zināja, ka ir zaudējusi kauju un nolemta bojāejai. Viņa zināja to jau piecpadsmit mēnešus pirms tam, kad parādījās Pīters, Ruda jaunākais brālis, šantāžists, kura rokās bija Templas vēstules Rudajam.

Kā paskaidro Gevins Stīvenss, tas bija «slikts cilvēks, protams, noziedznieks pēc savām nosliecēm . .. taču salīdzinājumā, pēc šiem sešiem gadiem salīdzinājuma vismaz vīrietis, tik viengabalains cilvēks, tik enerģisks un nežēlīgs, tik nevainojami netikls, ka tas jau likās kaut kas līdzīgs tīrībai un dabiskumam, cilvēks, kuram ne tikai nekad nevajadzēja piedošanas, bet kurš arī pat neiedomājās, ka iespējams kādam kaut ko piedot, kurš neuztrauktos un nepiedotu viņai, ja arī viņam kādreiz ienāktu prātā, ka ir tāda iespēja, viņš tikai būtu uzdau-zījis viņai zilumu zem acs un izsitis dažus zobus, un iemetis viņu grāvī.»

Galu galā Tempļa neapmierinās ar to, ka iedod Pīte-ram naudu, viņa arī atdodas tam. Vēl vairāk, viņa nolemj bēgt kopā ar to.

Otrā cēlienā nākamā aina aizved skatītāju atpakaļ tajā briesmīgajā dienā -— pagājušā gada 13. septembrī — Stī-vensu pāra dzīvoklī. Tempļa un Pīters gatavojas bēgšanai. Tempļa nolēmusi atstāt dēlu un ņemt līdzi sešus mēnešus veco meitiņu. Pēkšņi viņa atklāj, ka pazudusi nauda un dārglietas, kuras gribējusi ņemt līdzi, un viņa saprot, ka tas ir Nensijas roku darbs. Nensija cer, ka bez naudas un dārglietām Tempļa PIteram nebūs vajadzīga un viņš atkāpsies, liks Tempļu mierā un mazo bērnu miers būs saglābts. Taču PIters ir viltīgāks, nekā Nensija iedomājusies, — viņš saprot, ka, aizvezdams līdzi Tempļu un viņas mazo meitiņu, viņš varēs izspiest naudu no Templas vīra un tēva. Viņš pat piedāvājas atdot Templai vēstules, kas noderējušas par šantāžas ieroci, saka, viņa tās varot iznīcināt. Bet Tempļa atsakās — ja vēstules būs iznīcinātas, viņai vēl atliks iespēja izvēlēties, bet to Viņa vairs negrib, alternatīva dzīvot turpmāk ar Gouenu biedē viņu vairāk nekā nepārdomātā bēgšana ar Pīteru.

Parādās Nensija un lūdz Tempļu atteikties no neprātīgā nodoma, liek viņai padomāt par bērniem — par dēlu Bjūkiju, ko Tempļa taisās atstāt tēvam, kaut arī zina, ka Gouens šaubās, vai ir šā bērna tēvs, un par mazo meitenīti, kuru Tempļa grib ņemt līdzi. Tomēr Tempļu pierunāt nav iespējams, viņa izaicinoši atcērt Nensijai: «Jā! Es to izdarīšu, kaut arī man ir bērni! Bet tagad lasies projām!»

Un tad Nensija ar vārdiem; «Es visu izmēģināju. Darīju visu, ko varēju,» — dodas bērnistabā, kur guļ Templas sešus mēnešus vecā meitiņa... Nensija ir pieņēmusi briesmīgu lēmumu — lai glābtu un darītu laimīgu Bjūkiju, viņa nogalina mazo meitenīti. Viņa nezina cita līdzekļa, kā atturēt Tempļu.

Nākamā aina no jauna aizved skatītāju uz gubernatora kabinetu. Templas grēksūdze īstenībā ir beigusies, un tagad šās dīvainās nakts sarunas dalībnieki cenšas gūt no tās morāles mācību. Tempļa atkārto, ka viņas atzīšanās nevienam nav bijusi vajadzīga — Nensiju glābt viņa nespēj, Nensijas dvēseli glābt nav vajadzības, jo Nensijai tas nav nepieciešams, tātad runa ir tikai par viņas dvēseli, par viņas ciešanām. Bet Gevins Stīvenss viņai atbild: «Tu esi atnākusi šurp, lai apstiprinātu to, kā vārdā Nensija rit no rīta mirs, — ka mazi bērni nedrīkst ciest, nedrīkst raudat, nedrīkst dzīvot bailēs.»

Jo ilgāk Folkners strādāja pie «Rekviēma mūķenei», jo skaidrāk juta, ka viņa izvēlētā dramatiskā forma viņam lāgā nepadodas. Maijā viņš rakstīja Robertam Hā-sam: «Esmu pabeidzis savas lugas divus cēlienus. Vairāk nekā jebkad agrāk sāku saprast, ka nespēju uzrakstīt lugu. Varbūt to pārrakstīs kāds, kas to prot darīt. Bet tagad iznāk romāns. Varbūt mēs izdosim to vispirms kā grāmatu.»

Citā vēstulē Hāsam viņš atkal atgriežas pie šā jautājuma: «Mans variants galīgā veidā būs stāstījums septiņās dramatiskās ainās romāna ietvarā. Šovasar es likšu pie tā Džoannu, redzēsim, vai viņai izdosies atdzīvināt dramatiskās ainas un pārvērst personu garās runas skatuvei piemērotās replikās. Pēc tam aprunāšos ar kādu no dramaturgiem, kas zina, kā tas tiek darīts. Manu variantu nodrukāsim grāmatas veidā, tas man būs interesants formas eksperiments.»

Trešajā cēlienā darbība norisinās Džefersonas cietuma satikšanās telpā, kur nāves soda rītā satikties ar Nen-siju aizgājusi Tempļa un Gevins Stīvenss. Tempļa vēl arvien ir garīga mulsuma varā. Viņa žēlojas Gevinam: «Tātad man tagad jāsaka šai nēģerietei, kas nogalināja manu bērnu: «Es tev piedodu, māsa.» Nē, vēl ļaunāk — man jāmainās vietām, viss jāapvērš. Jāsāk jauna dzīve, kad man atkal ir piedots.»

Un tad pie viņiem iznāk Nensija, samierinājusies ar savu likteni, ieguvusi dvēseles mieru. Viss viņas izskats ir pilns traģiskas cieņas. Viņa mierina Tempļu. Aicina to ticēt. «Kam?» jautā Tempļa. «Gluži vienkārši ticēt,» Nensija atbild.

Kad dažus gadus vēlāk studenti jautāja Folkneram, vai vārds «mūķene» attiecas uz Nensiju, Folkners sacīja: «Jā. Tā ir prostitūtas traģiskā dzīve, tā dzīvot viņu piespiež apkārtne, apstākļi. Viņa šādai dzīvei bija lemta apstākļu dēļ, viņa to neizvēlējās labuma vai prieka pēc. Un tomēr, par spīti visam, viņa savu nožēlojamo iespēju robežās ir spējīgā uz rīcību — pareizu vai ne —, kas ir pilna reliģiozas pašuzupurēšanās nevainīga bērna labā. Tas bija paradoksāli — izmantot vārdu «mūķene» attiecībā uz viņu, bet likās, tas kaut kā papildinās viņas traģēdiju.»

Visu vasaru Folkners nopūlējās ar jauno grāmatu. Jūnija beigās viņš ziņoja Hāsam: «Esmu pabeidzis pirmo lugas variantu un tagad rakstu trīs ievadnodaļas, kas saistīs kopā visus trīs cēlienus.» Vēlāk, atbildot uz jautājumu, kur radusies tik neparasta vēstījuma forma, viņš sacīja: «3o cilvēku dzīvesstāsts izsakāms skarbā, vienkāršā dialogā. Pārējais — es nezinu, kā nosaukt šīs in-termēdijas, ievadvārdus, preambulas, — bija nepieciešams, lai radītu kontrapunkta efektu, kā tas ir orķestri. Man šķita, kad skarbais dialogs būs pretstatīts kaut kam mazliet abstraktam, tas kļūs asāks, efektīvāks. Tas nebija eksperiments, man tikai šķita, ka tas ir pats efektīvākais paņēmiens, kā izstāstīt šo notikumu.»

3ie lielie prozas ievadi katram cēlienam deva vēsturisku perspektīvu. Pirmajā ievadā viņš izstāstīja Dže-fersonas tiesas nama vēsturi — kad pirmie baltie ieceļotāji uz Joknepatofas zemes pirmoreiz sadūrās ar likumības un tiesību problēmām. Morālā plānā šis priekšvārds sludināja cilvēka morālās atbildības turpināšanā-, ideju — katrai paaudzei un katram cilvēkam jaunajā paaudzē jāsaduras ar savām dilemmām un jāuzņemas sava daļa atbildības. Priekšvārds otrajam cēlienam veidojās ap štata galvaspilsētas Džeksonas kapitolija vēsturi, bet trešais ievads bija Džefersonas cietuma vēsture.

Folkners nesteidzās ar šo darbu. Viņš gaidīja augustā savas stāstu izlases iznākšanu. Krājums tūdaļ guva panākumus. Mēneša labākās grāmatas klubs pasludināja viņa krājumu par septembra labāko grāmatu. Arī kritiķi apsveica krājumu, Ņujorkas «Herald Tribune» komentētājs Gregorijs, starp citu, apgalvoja, ka Folkners esot pats lielākais stilists starp tāiaika Amerikas rakstniekiem.

19

CILVĒKA SIRDS PROBLĒMAS

1950. gada 10. novembrī agri no rīta Folknera mājā atskanēja tālruņa zvans — zvanīja no Ņujorkas zviedru avīzes «Dagens Nyheter» korespondents. Viņš bija laimīgs, ka pirmais var paziņot Folkneram patīkamu vēsti — Zviedrijas akadēmija piešķīrusi viņam Nobela prēmiju.

Zviedru žurnālists izmantoja gadījumu, lai dabūtu no Folknera kaut vai īsu interviju. Uz jautājumu par viņa paredzamo braucienu uz Stokholmu Folkners atturīgi atbildēja^ «Es nevaru aizbraukt saņemt šo prēmiju. Tas ir pārāk tālu. Esmu fermeris un nevaru aizbraukt uz ilgāku laiku.»

No šā mirkļa miera vairs nebija. Žurnālisti un laikrakstu līdzstrādnieki sāka viņu medīt. Pirmais ieradās tai pašā dienā Folknera vecais draugs, vietējās avīzes «Fagr/e» izdevējs Fils Mallens. Viņam Folkners nespēja atteikt. Intervijas laikā Mallens jautāja: «Paklau, Bili, tā izskatās, ka tu nemaz tik aizkustināts neesi par šo prēmiju?» Folkners skeptiski paraustīja plecus: «Redzi, viņi ir iedevuši šo prēmiju Sinkleram Lūisam un tai Ķīnas cienītājai Pērlai Bakai, bet apgājuši Teodoru Drai-zeru un Šervudu Andersonu.»

Glābdamies no uzmācīgajiem korespondentiem, Folkners aizbrauca ar parasto draugu kompāniju medībās uz mežiem 130 jūdžu no Oksfordas. Nevienam no tiem viņš neteica ne vārda par prēmiju. Tomēr kāds no draugiem bija paņēmis līdzi jaunāko avīzi — un viss noskaidrojās. Tajā vakarā bija Folknera kārta mazgāt traukus, un viņš, priekšautu aizsējies, cītīgi noņēmās ar šo uzdevumu. «Bili,» viņam jautāja Aiks Robertss, «ko tu darītu, ja tūlīt šeit ierastos zviedru sūtnis un uz vietas izsniegtu tev naudu?» — «Es viņam sacītu,» Folkners neprātodams atbildēja, «lai viņš noliek naudu uz galda, ņem lupatu un nāk man palīgā,»

Tomēr ar jokiem atkratīties ne vienmēr bija pieklājīgi — viņš juta spiedienu no visām pusēm. Amerikas valdība delikāti aizrādīja, ka būtu ārkārtīgi lietderīgi no valsts interešu viedokļa, ja viņš brauktu uz Stokholmu. Estella sacīja vīram, ka viņu meita Džila sapņojot aizbraukt uz Eiropu, bet otras tādas izdevības viņai varbūt nebūšot. Pret Džilu tēvs bija bezspēcīgs. Viņš palūdza Ņujorkas draugus noīrēt viņam tādos gadījumos nepieciešamo fraku un pasūtīt abiem ar Džilu biļetes lidojumam uz Stokholmu.

Zviedrijas galvaspilsētā Folkners drīz vien ieguva paša mazrunīgākā Nobela prēmijas laureāta reputāciju. Daudzajās svinīgajās pieņemšanās, pusdienās, preses konferencēs viņš pūlējās turēties nomaļus un mazāk sarunāties. No vienas uzstāšanās viņš nespēja izvairīties —-no tradicionālās runas, kas jāsaka ikvienam jaunam laureātam, Viņš nolasīja šo runu ātri un diezgan neskaidri — daudzi no klātesošajiem varēja iepazīties ar to tikai nākamajā dienā laikrakstā.

Viņš runāja par rakstnieka darbu. «Es domāju,» viņš sacīja, «ka šī prēmija nepienākas man kā privātpersonai, ar to ir apbalvots mans darbs — visa mana mūža darbs, radīts cilvēka gara mokās un sviedros, darbs, kas veikts ne slavas un, pats par sevi saprotams, ne naudas dēļ, bet tāpēc, lai no cilvēka gara elementiem radītu kaut ko tādu, kas agrāk nav eksistējis.»

Pateicies par viņam parādīto godu, Folkners sacīja, ka gribētu izmantot šīsdienas tribīni, «no kuras mani var dzirdēt jauni cilvēki, kas jau nolēmuši sevi tām pašām ciešanām un grūtībām kā es, kuru vidū jau ir tas, kurš kādreiz kāps tribīnē, no kuras šodien runāju es».

Viņš aicināja jaunos rakstniekus nepadoties bailēm, kas pašlaik pārņēmušas pasauli, kuru dēļ vairs neeksistē gara problēmas, bet palicis tikai viens vienīgs jautājums: kad manu ķermeni saraustīs gabalos? Šā iemesla dēļ mūsdienu jaunie rakstnieki «ir novērsušies no cilvēka sirds problēmām, sirds, kas ir konfliktā pati ar sevi, — bet tikai šis konflikts var radīt labu literatūru, jo nekas cits nav aprakstīšanas vērts, nav moku un sviedru vērts».

Rakstniekam jāsaprot, viņš sacīja, ka «bailes ir pats pretīgākais, kas vien var būt, un, kad viņš par to ir pārliecinājies, noraidīt tās uz visiem laikiem un izvākt no savas darbnīcas visu, atstājot vienīgi senos cilvēka sirds ideālus — mīlestību un godu, žēlumu un lepnumu, līdzcietību un uzupurēšanas spēju —, kuru trūkums noplicina un iznīcina literatūru. Līdz tam laikam, kamēr viņi to nebūs izdarījuši, viņi strādās zem lāsta zīmes. Viņi raksta nevis par mīlestību, bet par netikumu, par sakāvēm, kurās zaudējums nekā nav vērts, par uzvarām, kas nedod ne cerību, ne — tas ir pats briesmīgākais — žēluma un līdzcietības, to brūces neievaino mūžības miesu, tie neatstāj rētas. Viņi raksta nevis par sirdi, bet par iekšējās sekrēcijas dziedzeriem.»

Savu kredo Folkners izteica šādos vārdos, kas ir kļuvuši slaveni: «Es atsakos pieņemt cilvēka galu. Viegli pateikt, ka cilvēks ir nemirstīgs gluži vienkārši tāpēc, ka viņš izturēs; ka tad, kad no pēdējā nevajadzīgā cietokšņa, kas vientulīgi slienas pēdējā sārtā, dziestošā vakara staros, izskanēs pēdējā apklustošā lāsta skaņa, ka pat tad paliks vēl kāda vibrācija — viņa nerimstošās balss vibrācija. Es atsakos to pieņemt. Es ticu, ka cilvēks ne tikai izturēs: viņš uzvarēs. Viņš ir nemirstīgs nevis tāpēc, ka tikai viņam vienīgajam starp dzīvām būtnēm ir nerimstoša balss, bet tāpēc, ka viņam ir dvēsele, gars. kam piemīt līdzcietība, pašuzupurēšanās spēja un pacietība. Dzejnieka, rakstnieka pienākums ir rakstīt par to. Viņa privilēģija ir, pacilājot cilvēku sirdis, atmodinot tajās drosmi un godu, un cerību, un lepnumu, un līdzcietību, un žēlumu, un pašuzupurēšanās spēju, kas bija cilvēka slavas pamatā pagātnē, palīdzēt viņam izturēt. Dzejniekam, ne tikai jārada cilvēka dzīves hronika; viņa darbi var kļūt par pamatu, balstu, kas spēcina cilvēku, palīdz viņam izturēt un uzvarēt.»

Oksfordā viņu gaidīja parastie pienākumi *— rūpes par māju, darbi fermā un nepabeigtais «Rekviēma mūķenei» manuskripts. Tomēr bija vēl kaut kas, ko viņš nekavējoties izdarīja. Kādā no. pašām pirmajām dienām viņš iegriezās pie sava tēvoča tiesneša Džona Folknera un sacīja: «Es gribētu, lai tu atrodi kādu izlietojumu šai naudai. Es to neesmu nopelnījis, un man nav sajūtas, ka tā ir mana nauda. Man liekas, to vajag izlietot palīdzībai trūcīgiem cilvēkiem Lafajetas apgabalā.» Viņi nolēma dibināt stipendiju 500 dolāru apmērā studentiem, kas mācās mūziku šejienes universitātē, bet apmēram trīs tūkstoši dolāru izgāja talantīgā nēģeru jaunekļa Džeimsa Makglouena mācībām Mičiganas universitātē.

«Rekviēms mūķenei» tuvojās beigām, Folkners šajos pirmajos 1951. gada mēnešos rakstīja ievadu pirmajam cēlienam, bet viņa domas jau bija aizņemtas ar nākamo darbu. Savai draudzenei Elsijai Džonsonei viņš rakstīja: «Darbs veicas sekmīgi. Tā būs laba grāmata. Man jāuzraksta vēl viena grāmata, liela (Verdena), un tad man būs tāda sajūta, ka varu beigt, salauzt zīmuli un aizmest to, lai pēc trīsdesmit gadu garīgām ciešanām un smaga darba nekad vairs nevajadzētu uztraukties.»

Tikmēr slavas lavīna, kas bija uzgāzusies viņam, joprojām paplašinājās — aprīlī pienāca paziņojums, ka Francijas valdība apbalvojusi Folkneru ar Goda Leģiona ordeni «kā atzinību par viņa izcilo ieguldījumu literatūrā».

Sī ziņa viņu sasniedza ceļā uz Franciju — viņš bija nolēmis apmeklēt Verdenas kauju laukus, juta, ka tas viņam nepieciešams, lai turpinātu darbu pie «Līdzības».

Pēc atgriešanās Oksfordā maijā viņu gaidīja jauns pārbaudījums — jauna publiska uzstāšanās. Džila beidza skolu, un pēc tradīcijas kādam no izcilajiem pilsoņiem vajadzēja teikt runu abiturientiem. Šoreiz ar tādu lūgumu vērsās pie Folknera — un viņš, gluži dabiski, nevarēja atteikties.

Viņa priekšā sēdēja puiši un meitenes, jaunatne, kas nākotnē varēja darīt pasauli labāku. Un viņš sāka stāstīt tiem par galvenajām problēmām, kas satrauca viņu un kam viņš mazliet citādā aspektā bija pieskāries runā Stokholmā. «Briesmas, kas mums draud,» viņš sacīja, «tie ir spēki mūsdienu pasaulē, kuri cenšas izmantot cilvēka bailes, lai nolaupītu viņa individualitāti, viņa dvēseli, cenšas ar baiļu un uzpirkšanas palīdzību piepulcēt viņu nedomājošai masai — piešķirot viņam barību, kuras dēļ viņš nav strādājis, viegli iegūtu naudu, kam nav nekādas vērtības, ko viņš nav nopelnījis.» Apvainojot patērētāju sabiedrību tieksmē nivelēt cilvēku, pārvērst ļaudis paklausīgā barā, Folkners aicināja jauniešus izdzīt no savas sirds bailes un droši raudzīties nākotnē.

Vasarā aktrise Ruta Forda — kurai viņš pirms daudziem gadiem Holivudā bija apsolījis: ja kādreiz uzrakstīs lugu, tad tikai viņai, — atrakstīja, ka izlasījusi «Rekviēma mūķenei» slejas, sapņo tēlot Tempļu Dreiku un jau atradusi Brodvejā režisoru, kas ar mieru iestudēt lugu. Folkneram nācās braukt uz Ņujorku un uzklausīt visas šā režisora pretenzijas, ko īsi varēja izteikt tā: lugas darbība jāpadara dinamiskāka, bet personu runas jāsaīsina un jāpārraksta tā, lai aktieri varētu izrunāt tās no skatuves. Folkners jau agrāk bija jutis, ka viņa pa pusei romāns, pa pusei luga nav derīga skatuvei, un sāka to pārstrādāt.

Septembrī viņi ar Esteliu aizveda Džilu uz universitāti Velleslijā, Masačūsetsas štatā, kur viņai vajadzēja iegūt augstāko izglītību.

Septembra beigās iznāca «Rekviēms mūķenei». Kritiķi šo divdesmito pēc skaita Folknera grāmatu uzņēma dažādi. Hārvijs Breits no «Atlantic Monthly» apgalvoja 1— turpinājums stāstam par Tempļu Dreiku liecinot, ka «amerikāņu literatūrā Folkners ir lielākais stilists tūlīt pēc Melvila un Džeimsa». Arī Entonijs Vests pienācīgi novērtēja rakstnieku, tomēr izteica nožēlu, ka Folkners nometinājis Joknepatofas apgabalā vienīgi nežēlīgus un sarežģītus varoņus. Hels Smits, kuram Folkners pirms divdesmit gadiem bija izstāstījis šo sižetu, atsaucās par grāmatu atzinīgi, tomēr atzīmēja arī tās vājo pusi — ja tas būtu romāns tīrā veidā, tad neapšaubāmi romāns būtu lielisks, bet tagadējā dramaturģiskajā formā par to rodoties šaubas. Tam pievērsa uzmanību arī citi kritiķi.

Folkners pēc sava paraduma recenzijas par savu grāmatu nelasīja. Viņš bija aizņemts sadarbībā ar režisoru, rakstot «Rekviēma mūķenei» skatuves variantu. Šajā nolūkā viņš vairākas reizes brauca uz Ņujorku. Tur pie viņa parasti atbrauca no Velleslijas Džila.

Lugas inscenēšana aizkavējās. Režisors nevarēja sadabūt pietiekami daudz naudas sava nodoma īstenošanai, kaut arī Folkners bija apsolījis viņam dot zināmu daļu nepieciešamās summas.

1952. gada maijā viņš rakstīja Džoannai: «Es dzīvoju drūmu, darba pilnu, tīri fizisku dzīvi, strādāju fermā, trenēju kumeļu un katru dienu nodarbojos ar aulekšotāju, radinu to lēkt pāri šķēršļiem. Pagājis jau ilgs laiks, kopš mocījos, likdams vārdus kopā, esmu it kā aizmirsis šās ciešanas. Droši vien tas nozīmē, ka es iekšēji gatavojos, krāju enerģiju, lai sāktu no jauna rakstīt.»

Attiecības ar Džoannu, tāpat kā agrāk, sagādāja Folk-neram gan prieku, gan ciešanas. Viņš pūlējās palīdzēt viņai atrast savu vietu literatūrā. Vasarā Džoanna atsūtīja viņam savu jauno stāstu. Viņš to pārrakstīja un aizsūtīja atpakaļ kopā ar vēstuli, kurā centās uzmundrināt Džoannu, likt ticēt saviem spēkiem. «Es tikai cenšos palīdzēt Jums kļūt par mākslinieci. Jūs neesat man nekādu pateicību parādā par visu to, ko es daru vai pūlos darīt Jūsu labā.»

To vasaru Džoanna pavadīja Memfisā, un viņi atkal bieži satikās. Viņu attiecības kļuva arvien sarežģītākas. Reiz, kad Foīkners bija aizbraucis uz Memfisu, Džoanna sacīja viņam, ka gribot aizbraukt kaut kur — uz Kolo-rādo vai Ņujorku •—, lai būtu starp citiem cilvēkiem. Atgriezies mājās, Foīkners aizsūtīja viņai rūgtuma pilnu vēstuli. Viņš rakstīja, ka gaidījis trīs gadus, kad beidzot sagrūs emocionālā barjera, ko viņa uzcēlusi starp viņiem. Tagad viņš baidoties, ka viņa negribot «neatlaidīgi un kaismīgi» kļūt par rakstnieci, ka viņa meklējot brīvību no šā saspringuma, gribot izdevīgi apprecēties ar kādu, kas atbilstu viņas prasībām un viņas līmenim. Viņš vainoja sevi, ka nepareizi sapratis, ko viņa vēlas, un nepareizi iztulkojis viņas vārdus. Ja viņu pēdējā tikšanās bijusi atvadu reize, viņš rakstīja, tad lai tā arī būtu, «jo vai tad es kādreiz Tev netiku teicis, ka no skumjām vai nekā es izvēlos skumjas?».

Nākamajā dienā viņš nožēloja, ka aizsūtījis šo vēstuli. Tomēr pārdzīvotais šoks viņu bija kaut cik uzpurinājis. «Vakarrīt es jutos tik nomākts,» viņš rakstīja viņai dienu vēlāk, «ka man vajadzēja ar kaut ko nodarboties, un pēkšņi es izvilku lielās grāmatas manuskriptu un sāku strādāt.» Viņš rakstīja Džoannai — cerot, ka viņa aizmirsīšot šo dziļā depresijā rakstīto vēstuli, — viņš atvadījies nevis no viņas, bet no savām romantiskajām cerībām.

Rudenī Foīkners pārcieta smagu slimību, gulēja slimnīcā — viņu mocīja stipras sāpes mugurā, iespējams, vainīgs bija nesenais kritiens no zirga. Un, tāpat kā agrāk, viņš sāpīgi pārdzīvoja nesaskaņas ar Džoannu. Oktobrī Foīkners rakstīja viņai uz Ņujorku: «Es zināju, ka pazaudēšu Tevi, bet nedomāju, ka tas notiks tā. Es domāju par sevi, ka joprojām esmu kaķis, kas staigā neatkarīgs, kam neviens un nekas nav vajadzīgs vai vismaz viņš neizrāda, ka ir vajadzīgs. Bet tagad tam beigas. Mīlestība uz visiem laikiem ir pazudinājusi šo lepno un pašpaļāvīgo zvēru.»

Novembrī viņš aizbrauca uz Prinstonu, lai tur klusumā rakstītu jauno grāmatu. Džoanna aizbrauca pie viņa, viņš reizēm apciemoja Džoannu Ņujorkā. Reiz viņa sacīja, cik daudz viņai nozīmējot Folknera vēstules. «Tas ir dabiski, ka tev patīk manas vēstules,» viņš atbildēja. «Kam gan nepatiktu lasīt Folknera vēstules sievietei, kuru viņš mīl un iekāro? Es pats domāju, ka dažas no tām ir gluži laba literatūra. Ja es būtu sieviete un kāds rakstītu man tādas vēstules, es gan zinātu, ko darīt.»

Ziemu un pavasari Folkners pavadīja Ņujorkā, pie kam lielu šā laika daļu slimnīcā. Sājos pavasara mēnešos viņš pēc žurnāla «Holiday» ierosinājuma gatavoja aprakstu par Misisipi, pastāstīja apgabala vēsturi, pēc tam par savu bērnību, atcerējās memmīti un Nedu — bērnības rotaļu biedru. Interesanta ir kāda šā apraksta rindkopa, kur viņš, aprakstot sava varoņa izjūtas, izsaka pats savas, paša ciešanās dzimušas domas: «Viņa dzimtā zeme; te viņš ir dzimis, un te atdusēsies viņa kauli, viņš to mīlēja, kaut arī daudz ko ienīda . .. Vairāk par visu viņš neieredzēja neiecietību un netaisnību: nēģeru linčošanu nevis par noziegumiem, ko viņi izdarījuši, bet par to, ka viņiem melna āda ... nevienlīdzību... Tomēr viņš mīlēja to, tā bija viņa zeme. Mīlēja, kaut ari viņam vajadzēja kaut ko ienīst, jo tagad viņš zināja, ka mīl nevis par kaut ko, mīl par spīti, nevis cieņas pēc, labo īpašību dēļ, bet par spīti trūkumiem.»

Vasarā Folkners atkal nopietni ķērās pie romāna «Līdzība». Darbs veicās nevienādi. Jūnijā viņš rakstīja Džo-annai: «Man nekas neiznāca gandrīz divas dienas, jutos nelaimīgs, tomēr neatlaidīgi turpināju darbu, viss iznāca slikti, katru vakaru es iznīcināju to, ko biju uzrakstījis pa dienu, un tomēr no rīta sāku par jaunu, tās bija ļoti nelāgas divas nedēļas.» Pamazām krīze tika pārvarēta. Pēc kāda laika viņš ziņo Džoannai — «šodien pabeidzu nodaļu. Tā izdevās.»

Bet pēc tam nāca tā priecīgā, neizsakāmā veiksmes sajūta, kuras dēļ, kā Folkners uzskatīja, tikai ir vērts dzīvot. Šajās dienās viņš rakstīja Džoannai: «Te nu ir atbilde, attaisnojums visam, vienīgā iespēja uz šīs zemes sacīt «nē» nāvei, pati labākā, pati varenākā, pati brīnišķīgākā un pati pastāvīgākā: darīt kaut ko.»

Tādā pacilātībā viņš pabeidza «Līdzības» pirmo variantu. Pabeidza to Oksfordā pilnīgā vientulībā. Tajā vasarā Džila bija izteikusi vēlēšanos rudens semestrī mācīties Mehiko universitātē. Estella gribēja braukt turp kopā ar meitu.

Sājā situācijā Folkners pat priecājās, kad piezvanīja Hovards Houkss. Houkss pastāstīja Folkneram, ka saticis Džeku Vorneru un sacījis tam: «Man ir ļoti labs nosaukums filmai —• «Faraonu zeme»,» — un Vorners uz to īsi atbildējis: «Es pērku.» Tagad Houkss rakstīja scenāriju un piedāvāja Folkneram piedalīties šajā darbā, un tādā nolūkā braukt kopā ar viņu uz Kairu. Folkners labprāt pieņēma šo piedāvājumu.

Tikmēr septembra beigās žurnālā «Life» parādījās Roberta Koulana apraksts «Viljama Folknera privātā pasaule». Folkners, kas tajā laikā atradās slimnīcā ar depresijas lēkmi, bija sašutis līdz sirds dziļumiem. Viņš rakstīja Filam Mallenam: «Daudzus gadus es esmu pūlējies to novērst, vienmēr esmu atteicies no līdzīgām publikācijām, lūdzis viņus likt man mieru. Tas ir ļoti slikti, ka mūsu valstī cilvēks nav aizsargāts pret žurnālistiem, kā viņus, liekas, dēvē ... Kā tad iznāk — Zviedrija iedeva man Nobela prēmiju, Francija apbalvoja mani ar Goda Leģiona ordeni. Viss, ko devusi man paša dzimtā zeme, ir ielaušanās manā personiskajā dzīvē pretēji maniem protestiem un lūgumiem. Nav brīnums, ka cilvēki visā pārējā pasaulē mūs nemīl tāpēc, ka mums nav ne takta, ne pieklājības, tāpēc, ka mēs neticam nekam citam kā naudai un mums visi līdzekļi labi, lai to iegūtu.»

Drīz pēc tam viņi ar Džoannu mašīnā devās uz Ņujorku. Folkners gribēja sākt strādāt ar savu redaktoru Seiksu pie «Līdzības» manuskripta, taču Seikss bija aizņemts Prinstonas universitātē un Folkners pats sāka izskatīt un gludināt savu jauno romānu. Vēstulē Elsijai Džonsonei viņš rakstīja: «Es pašlaik beidzu grāmatu, kura, ja ar gadiem mana spēja kritiski spriest nav mani pavisam pametusi, ir varbūt labākā manā mūžā un, iespējams, vispār mūsu laikā.»

Tomēr noskaidrojās, ka manuskriptam nepieciešama ļoti nopietna rediģēšana. Kādam draugam Folkners atzinās: «Tas notiek pirmo reizi manā mūžā, ka man vajag tā rediģēt savu grāmatu.» Galu galā darbs bija pabeigts ■— un Folkners parakstīja zem pēdējās lappuses: «1944. gada decembris, Oksforda. 1953. gada novembris, Ņujorka, Prinstona.»

Tā darbs pie šī romāna Folkneram bija aizņēmis deviņus gadus. Dažus gadus pēc grāmatas iznākšanas sarunā ar Nagano universitātes studentiem Folkners mēģināja izskaidrot, kāpēc tik grūti bijis rakstīt tieši šo romānu. «Romāns pats izvēlas savu formu,» viņš sacīja. «Reizēm romāns zina pašā sākumā, kā viņš vēlas, lai es viņu rakstītu, un es esmu uzrakstījis grāmatas sešu nedēļu laikā. So romānu es rakstīju deviņus gadus tāpēc, ka nezināju, kā viņš pats vēlas tikt rakstīts. Es pamēģināju, iznāca slikti, atkal mēģināju un atkal bija nepareizi, kamēr es sapratu, ka esmu izdarījis gandrīz visu, ko varu, un labāk ir pamest šo romānu un rakstīt citu.»

Pa visiem šiem gadiem, kamēr romāns tika rakstīts, pati iecere un tās iemiesojums bija pārcietis tik lielas izmaiņas, ka, izlasījis iznākušo grāmatu, kinorežisors Henrijs Hetavejs, kurš savā laikā bija ieteicis Folkneram šo ideju, neizpratnē sacīja: «Es šeit neredzu sava sižeta. Neatrodu nekā līdzīga.»

Romāns «Līdzība» ieņem īpašu, var teikt, vienreizēju vietu Folknera daiļradē. Pirmā tā atšķirība — ārējā: tas ir Folknera vienīgais romāns, kurā darbība risinās nevis Amerikā, bet Eiropā (dažu Folknera agrīno stāstu darbība notika Eiropā). Otrā un galvenā atšķirība ■— šis romāns nav reālistisks, tas nesakņojas Amerikas Dienvidu zemē, tās vēsturē, tajā nav sulīgu vietējās sadzīves, tikumu ainu, kā tas ir vairumā Folknera romānu. «Līdzībā» nav dzīvu cilvēku raksturu, bet ir uz šaha galdiņa izvietotas figūras, kas izpilda katra savu stingri noteiktu lomu. Folkners nav devis šā romāna varoņiem pat vārdus —-viņš sauc tos par Kaprāli, Virspavēlnieku, ziņnesi, seržantu un tā tālāk,

«Līdzība» ir nevis raksturu, bet ideju romāns, abstrakts, filozofisks romāns. Folkners pilnīgi apzināti ir nosaucis savu romānu par līdzību, ar to saprotot alegoriskā formā ietērptu morāles mācību, Šajā romānā, ko viņš tik ilgi un mokoši rakstīja, Folkners pūlējās ielikt daudzas filozofiskās un morālās pārdomas par cilvēku, par sava laika sabiedrību.

It kā uzsverot romāna nosacīto, abstrakto raksturu, Folkners ar nolūku veidojis to paralēlēs ar evaņģēlija leģendu par Kristu, Uz šādu paņēmienu viņu, jādomā, pamudināja atceres cienīgā saruna Holivudā par to, ka Kristus, ja viņš būtu atgriezies uz zemes, tiktu no jauna sists krustā un diezin vai viņš neguļ Nezināmā kareivja kapā.

Uzdevumus, kurus sev sprauda Folkners šajā darbā, savu izvēlēto formu un evaņģēlija leģendas izmantošanu viņš vēlāk izskaidroja tā: «Mākslinieks cenšas, iekams nomirst, pateikt visu, ko var, par patiesību tā, lai tas saviļņotu sirdis. Tieši tāpēc es izmantoju formu, izmantoju sižetu, kurš, kā parādījusi cilvēces vēsture, ir viens no tiem, kas sevišķi spēcīgi saviļņo, — kad tēvam jāizvēlas, vai upurēt dēlu vai glābt to, bet tā taču ir viena no visvairāk aizkustinošām traģēdijām, ko spēj pārdzīvot cilvēka sirds. Es izmantoju sižetu, kas vairumam ir pazīstams, un tas atviegloja manu uzdevumu. Taču principā es pūlējos pastāstīt par patiesību, ko esmu lolojis visu mūžu, ar pašu vienkāršāko paņēmienu, es pūlējos izdarīt to, iekams man būs jānoliek spalva un jāmirst.»

Nav lieki atgādināt lasītājam, ka romānu Folkners iecerēja otrā pasaules kara laikā. «Šī doma man ienāca prātā,» rakstnieks atceras, «1942. gadā, drīz pēc Pērlhār-boras un pēdējā lielā kara sākuma.» Romāns tika pabeigts niknā «aukstā kara» gados, kad cilvēcei draudēja reālas briesmas no atombumbas, kad Vjetnamā notika īsts karš, kurā gāja bojā arī amerikāņu jaunekļi.

Pārdomas par karu, par šo cilvēces traģēdiju dziļi saviļņoja Folkneru tajos gados. Par to liecina viņa runa Stokholmā un citi iepriekš jau pieminētie izteikumi. Nav nejaušība, ka kara tēma ieņem galveno vietu romānā «Līdzība».

Romāna darbība notiek vienas nedēļas laikā 1918. gada pavasarī rietumu frontē. Pirmdienas rītā franču pulks nezināmā Kaprāļa un viņa divpadsmit piekritēju ietekmē atsakās pakļauties pavēlei iet uzbrukumā. Daļas, kurām jāatbalsta pulks, ari paliek ierakumos. Vācu karaspēks neiet pretuzbrukumā. Ap pusdienlaiku visa franču armija pārstāj šaut, bet trijos norimst uguns visā rietumu frontē.

Varētu likties -— vēl mazliet piepūles un karam, ko tā ienīst kareivji, būs beigas. Taču ir vareni spēki, kuru interesēs ir turpināt karu. Pirmkārt — abu naidīgo pušu militārā pavēlniecība. Angļu lidotājs Levins, jauneklis, kas sapņo par varoņdarbiem karā — ar to viņš stipri atgādina Folknera agrīno romānu varoņus ■—, kļūst par sabiedroto un vāciešu pavēlniecību vienošanās liecinieku un galu galā par tās upuri. Viņš notver gaisā lidmašīnu ar vācu ģenerāli, kas dodas pāri frontes līnijai, apšauda to, taču vācu lidmašīna ir it kā apvārdota pret lodēm, Franču aerodromā, kur nosēžas vācu lidmašīna, Levins redz, ka vācu ģenerālis nošauj savu lidotāju, jo tas it kā nav izpildījis karavīra pienākumu. Bet Levins redz, arī kaut ko citu — vācu ģenerāli sagaida sabiedroto pavēlniecības pārstāvji. Bet, kad Levins pārbauda savus ložmetējus, liekot palīgam šaut uz viņu, viņš atklāj, ka viņa ložmetēji bijuši pielādēti ar tukšām patronām. Tad Levins saprot, ka kļuvis par netiešu dalībnieku ciniskā ģenerāļu sazvērestībā ar mērķi nepieļaut kara izbeigšanos, viņa ilūzijas sagrūst, un jaunais ideālists, nespēdams pārciest šo krahu, beidz dzīvi pašnāvībā.

Tikmēr sadumpojušos pulku aizved no pozīcijām uz aizmuguri un iesloga koncentrācijas nometnē, bet Kaprāli un divpadsmit viņa piekritējus arestē. Divīzijas komandieris ģenerālis Granjons, norūpējies tikai par savu karjeru, savu reputāciju, pieprasa priekšniecībai, lai viss pulks tiktu apšauts.

Bet abu karojošo pušu virspavēlniecību pārstāvji tikmēr vienojas, kā apspiest nemierus, lai varētu turpināt karu. Viņi nolemj izlikties, it kā nekas nebūtu noticis. Tādam nolūkam viņiem nepieciešams novākt divus cilvēkus, kas viņus traucē, — ģenerāli Granjonu, kas uzstājīgi pieprasa apšaut sacēlušos pulku, un Kaprāli, kuram ir neizskaidrojama ietekme uz kareivjiem. Kaprāļa mistisko būtību pasvītro tas, ka triju armiju virsnieki viņā sazīmē cilvēku, kas, pēc visu virsnieku apgalvojumiem, ticis nogalināts.

Ģenerālis Granjons ir nesatricināms apņēmībā glābt savu reputāciju, un pēc pavēlniecības slepenas pavēles viņš tiek nogalināts. Pārliecināt Kaprāli, lai tas izbeidz savu darbību kareivju vidū, uzņemas pats sabiedroto armijas Augstākais Virspavēlnieks.

Šī sadursme ir centrālais romānā, tajā izpaužas Folknera filozofisko un morālo pārdomu kodols. Jau pirms viņu pirmās sastapšanās noskaidrojas, ka Kaprālis ir

Virspavēlnieka dēls. Kad Virspavēlnieks bijis jauns virsnieks un dienējis Āfrikā, viņš dzīvojis ar sievieti, kura viņam dzemdējusi dēlu. Vēlāk jaunais virsnieks pametis māti un dēlu un aizbraucis uz Franciju, lai veltītu sevi militārajai karjerai. Virspavēlnieks romānā redzams kā izcila personība, viņā jaušams diženums. Kāds no romāna tēliem — ģenerālkvartīrmeistars, kurš savā laikā mācījies kopā ar Virspavēlnieku Sensīras kara skolā, — saskata viņā pat Francijas un varbūt visas rietumu civilizācijas glābēju. Līdzīgi Dostojevska Lielajam Inkvizitoram Virspavēlnieks grib glābt cilvēkus no brīvības.

Folknera iztēlē tā nav tikai tēva un dēla sadursme, tā ir divu cilvēka elementu ciņa — materiālā, miesīgā elementa, kas ietver sevī cilvēka tiekšanos pēc panākumiem un slavas, pēc varas pār citiem, pēc bagātības un augsta stāvokļa, kas ieaudzina cilvēkā egoismu un līdz ar to šķir cilvēku no cilvēka, nāciju no nācijas, un garīgā elementa, kas iemieso cilvēka spēju uz ticību, cerību, uzupurēšanos, mīlestību, nesavtību, visu to, ko Folkners, pēdējās reizēs uzstājoties, nosauca par «cilvēka garu». Pats Virspavēlnieks sarunā ar dēlu formulē viņu nesaskaņu būtību: «Mēs esam divu naidīgu elementu divējas izpausmes... es esmu zemes lietu aizstāvis... tu aizstāvi cilvēka nepamatoto cerību slepeno sfēru un viņa neaprobežotās spējas — nē, kaisli pēc nerealizējamā.»

Folkners par Virspavēlnieka tēlu vēlāk izteicās tā: «Man viņš ir drūms, lielisks kritušais eņģelis. Mirdzošie ķerubi mani neinteresē, mani aizkustina drūms, varens kritušais eņģelis... Vecais Ģenerālis bija Sātans, kuru padzina no debesīm, tāpēc ka dievs baidījās no viņa... Šīs bailes no Sātana dibinās uz to, ka viņš var uzurpēt leģendu par dievu. Tas viņu dara tik briesmīgu un tik visvarenu, tas, ka viņš var izmantot leģendu par dievu, bet pēc tam izmest dievu. Tieši tāpēc dievs baidās no viņa.»

Līdzīgi sātanam evaņģēlija leģendā Virspavēlnieks trīsreiz kārdina Kaprāli, mēģinot viņu pierunāt, lai atsakās no ļaudīm, kurus viņš vedis sev līdzi. Sākumā saka viņam atklāti: «Es nespēju uzpirkt tevi ar naudu. Es piedāvāju tev brīvību.» Kaprālis atsakās. Tad Virspavēlnieks mēģina iekārdināt viņu ar «visaugstāko prieku — prieku, ko sniedz līdzcietība, žēlums», piedāvājot viņam glābt dzīvību cilvēkam, kurš romānā izpilda Jūdasa lomu. Kaprālis atkal atsakās. Trešo — pēdējo reizi Virspavēlnieks piedāvā Kaprālim, lai tas dalās ar viņu viņa diženumā, varā, slavenajā vārdā. Un atkal Kaprālis atsakās. Vēl vairāk, dēls redz, ka tēvs baidās no viņa, baidās, citiem vārdiem, no cilvēka garīgā elementa, kas stāv pretī varai, mantkārībai, godkārei.

Nespēdams piedabūt dēlu uz nodevību, Virspavēlnieks liek sodīt viņu ar nāvi, jo dēla turpmākā darbība apdraud noteikto Kārtību, varas struktūru, draud izbeigt karu. Piektdienā Kaprāli soda ar nāvi kopā ar diviem kareivjiem, kas apvainoti zagšanā un slepkavībā. Tālāk šī sižeta līnija attīstās tā: Virspavēlnieks atļauj Kaprāļa abām māsām un līgavai paņemt sodītā līķi un to apbedīt. Māsas aizved Kaprāļa līķi uz savu fermu un tur apbedī. Taču nākamās dienas rītausmā artilērijas viesuļugunī ferma tiek noslaucīta no zemes virsas un Kaprāļa līķis pazūd. Nākamajā ainā, kur attēlota speciāli iecelta misija, kurai jāpaņem līķis Nezināmā kareivja kapam, skaidri saskatāms mājiens, ka viņi aizved Kaprāļa mirstīgās atliekas.

Romāna līdzības darbība neaprobežojas ar šo sižeta līniju. Ievērojamu vietu romāna simbolu sistēmā ieņem angļu bataljona ziņneša tēls. Savā laikā par parādīto drosmi šis cilvēks aizsūtīts uz virsnieku skolu un atgriezies frontē kā leitnants, bet pēc pieciem mēnešiem nolēmis no jauna kļūt par vienkāršu kareivi. Viņa motīvi romānā nav gluži skaidri, taču var pieņemt, ka, pirms vairākiem gadiem gan zaudējis ticību cilvēkam, viņš līdz šim laikam nav zaudējis nepieciešamību ticēt. Savam komandierim viņš saka, viņš nespējot samierināties ar to, ka tikai savu uzpleču dēļ var «pavēlēt ļaužu pūlim, kas viņiem jādara», «ka viņam ir tiesības nesodītam nošaut. cilvēku, ja tas neizpilda pavēli». Ar šo lēmumu viņš nepārprotami pretstata sevi militārajai kastai un nostājas vienkāršo cilvēku, kara pretinieku rindās. Tieši viņš, angļu bataljona ziņnesis, atklāj, ka kravas mašīnas ved uz pozīcijām tukšus šāviņus, un nojauš militāro pavēlniecību sazvērestību. Uzzinājis par Kaprāļa arestu, ziņnesis uzmeklē amerikāņu daļās seržantu, kam ir dīvaina ietekme uz viņa biedriem, un pierunā to sadumpot kareivjus. «Vai tiešām tu nesaproti?» ziņnesis saka. «Ja mēs visi, viss bataljons, kaut vai viens bataljons, viena

karaspēka daļa visā frontes līnijā iesāksim, parādīsim ceļu — atstāsim šautenes, granātas un visu pārējo ierakumos, iziesim ārā ar tukšām rokām uz brustvēra un iesim cauri dzeloņstiepļu aizžogojumam ar kailām rokām, nepaceļot rokas par padošanās zīmi, bet tikai lai parādītu, ka mums nav naidīgu nolūku, neskriesim, ne-klupsim, tikai soļosim kā brīvi cilvēki — viens cilvēks, iedomājies, ka tas ir viens cilvēks, tad pavairots līdz bataljonam, iedomājies veselu bataljonu mūsējo, kas nevēlas nekā cita kā vienīgi atgriezties mājās, apģērbties tīrās drēbēs un strādāt, un iedzert mazliet alus vakarā, un patērzēt, bet pēc tam likties gulēt un nebaidīties.

Un varbūt, iedomājies tikai, ka daudzi vācieši, kuri ari nevēlas nekā cita, vai arī kaut vai viens vācietis, kas nevēlas nekā cita, noliks savas šautenes un granātas un iznāks ārā ar tukšām rokām tāpat, nevis par padošanās zīmi, bet lai katrs redzētu, ka neviens nevienam negrib darīt ļaunu.»

Varēja likties, ka. viss notiks tā, kā sapņoja ziņnesis,— viņš izies uz brustvēra un bataljons sekos viņam, bet no vāciešu ierakumiem viņiem pretī celsies neapbruņoti vācu kareivji, lai satiktos ar viņiem. Tomēr šīm divām grupām nav lemts apvienoties — divu naidīgo armiju kopīgā artilērijas apšaude iznīcina viņus. Dzīvs paliek tikai sakropļotais angļu ziņnesis.

Tumšie spēki, kuriem vajadzīgs karš, ir uzvarējuši. Tomēr Folkners gribēja uzsvērt, ka gaišo, garīgo cilvēka elementu nav iespējams iznīcināt, — šajā ziņā simboliska ir romāna pēdējā aina, kurā pūļa piekautais, sakropļotais Kaprāļa piekritējs angļu ziņnesis kliedz: «Es nemiršu! Nekad!»

Sai pēdējai ainai un šiem pēdējiem vārdiem Folkners f piešķīris īpašu nozīmi. Nodevis manuskriptu izdevniecībā, viņš nolēma ievadīt romānu ar priekšvārdu, kurā paskaidrot lasītājam romāna simbolisko tēlu nozīmi. Vēlāk viņš gan atteicās no šīs iedomas, uzskatīdams, ka romānam pašam sevi jāapliecina, bet šā priekšvārda teksts ir saglabājies. Tajā Folkners raksta: «Trīs personas attēlo cilvēka apziņas trejādību — Levins, jaunais | angļu lidotājs, kurš simbolizē nihilistisko trešdaļu, vecais franču ģenerāikvartīrmeistars, kas simbolizē pasīvo trešdaļu, un angļu bataljona ziņnesis, kas simbolizē ak- ļļ tīvo trešdaļu; Levins, kurš redz ļaunumu un atsakās to

pieņemt, iznīcinot pats sevi, kurš saka: «No nebūtības un ļaunuma es izvēlos nebūtību,» — un, lai iznicinātu ļaunumu, iznīcina pasauli, tas ir, pasauli sevī, sevi pašu; vecais ģenerālkvartīrmeistars, kas pēdējā ainā saka: «Es nesmejos. Tas, ko jūs redzat, ir asaras,» — citiem vārdiem: pasaulē ir ļaunums, es varu paciest gan vienu, gan otru — gan ļaunumu, gan pasauli un žēlot tos; un bataljona ziņnesis, kroplis, kurš pēdējā ainā saka: «Pareizi! Trīciet! Es nemiršu! Nekad!» — citiem vārdiem: pasaulē ir ļaunums, un es gribu pret to cīnīties.»

Folkners saskatīja karu izcelšanās iemeslu nevis ekonomiskos, sociālos, šķiru nosacījumos, bet cilvēka personības duālismā, labā cīņā ar ļauno cilvēka dvēselē. Viņš uzskatīja, ka cilvēka alkatība, viņa tiekšanās pēc varas parasti ņem virsroku pār cilvēka tiekšanos pēc mīlestības, pēc līdzcietības, pašuzupurēšanās. Savas dabas duālisma dēļ cilvēks kļūst pats sev ienaidnieks. Iestādījumi, kas viņu apspiež, ir viņa paša radīti. Pulka komandieris Bidē romānā saka ģenerālim Granjonam: «Ne jau mēs izgudrojām karu . . . Karš radīja mūs. No nevaldāmas, nerimstošas cilvēka alkatības gurniem aiz neizbē-gamlbas izlēca kapteiņi un pulkveži. Tas ir viņš, cilvēks, kas atbild par mums.»

Tomēr cilvēkam paliek cerība, tāpēc ka triumfējošie ļaunuma spēki nekad nevar iznīdēt cilvēkā tiekšanos pēc labā, pēc žēluma, pēc līdzjūtības. Romāna alegoriskajā shēmā vienkāršie kareivji, Kaprāļa vadīti, apdraud militārpersonu varu. Miers, pēc kā tiecas kareivji, konkrēti nozīmē pirmā pasaules kara beigas, bet simboliski tas ir vispār miers zemes virsū, laba griba attiecībās starp cilvēkiem, cilvēku vienotība vispārējā sirds brālībā, ko iespējams panākt, atsakoties no egoistiskām interesēm visos līmeņos — no indivīda patmīlības līdz nāciju paš-aplieeināj umam.

Šeit jāuzsver, ka Folkners nepavisam nerakstīja reliģisku alegoriju un, kaut arī Kaprāļa dzīve un nāve ir acīmredzama Kristus dzīves un nāves paralēle, Kaprāļa personība nepavisam nav pielīdzināma evaņģēlija Kris-tum. Folkners izmantojis kristietības leģendu tikai kā mītu. Viņš uzskatīja, ka mīts par Kristu, kā jau visi mīti, iemieso atsevišķā personībā vispārīgas īpašības, tāpēc Kristus dzīvesstāstu var attēlot atkal un atkal. Kaprālis «Līdzībā» nelūdz dievu, neizdara nekādus brīnu-

mus, viņš tikai izkristalizē sevī visu vienkāršo kareivju tiekšanos pēc miera, pēc brālības.

Tai pašā laikā Folkners nepavisam nebija pacifisma piekritējs. Jau iepriekš pieminētajā priekšvārdā viņš rakstīja: «Šī grāmata nav pacifistiska. Tieši pretēji — tās autors noliedz pacifismu, tāpat kā noliedz karu, aiz tā iemesla, ka pacifisms nav efektīvs, tas nevar tikt galā ar spēkiem, kuri rada karus. Ja šai grāmatai ir kāds mērķis vai morāle (kaut gan es kategoriski apgalvoju, ka tās koncepcijā nav nekā tamlīdzīga, tā ka, pēc mana 1 nodoma, tas bija tikai mēģinājums parādīt cilvēka, cil- | vāciskas būtnes konfliktu pašam ar savu sirdi, ar piespiešanu un cerībām, un mūžīgo, bezjūtīgo, nežēlīgo j zemi, uz kuras izaug viņu skumjas un cerības), tad tikai parādīt ar poētiskas analoģijas, alegorijas palīdzību, ka 1 pacifisms nav iedarbīgs. Lai darītu galu karam, cilvēkam J jāatrod vai jāizgudro kaut kas varenāks nekā karš un | cilvēka nosliece uz kareivīgumu, un viņa alkas pēc va- \ ras vai arī jāizmanto uguns, lai cīnītos ar uguni un iz- j nīcinātu uguni. Cilvēkam galu galā jāmobilizējas un jā- I apbruņojas ar kara ieroci, lai izbeigtu karu.»

Un tā darbs bija izdarīts — romāns pabeigts, un Folk- j neru apstāja viņa paša rūpes un uztraukumi. ,’j

Džoannu viņš redzēja arvien retāk, kaut arī viņa bija šeit, Ņujorkā. Tajās dienās Folkners aizveda viņu uz teātri noskatīties «Sirāno de Beržeraku». Mīlestībā tik i nelaimīgā mākslinieka traģēdija ar jaunu spēku satrieca j viņa sirdi. Viņš sacīja Džoannai, ka sen jau paredzējis dienu, kad viņa sastaps cilvēku, ar kuru gribēs precē- j ties, kaut arī diezin vai šis vīrietis spēs viņai palīdzēt 1 radošajā darbā, diezin vai viņa tajā atradīs to sapratni I un atbalstu, kāds viņai vajadzīgs. Folkners uzrakstīja 1 Džoannai vēstuli, kurā atzinās, ka tagad, kad viņa ar- -■ vien vairāk attālinās, viņš ar sāpēm domājot, ka varbūt ■ būtu bijis labāk, ja viņi nekad nebūtu satikušies.

Viņa priekšnojautas apstiprinājās, Novembra beigās nāca trieciens. Džoanna pateica Folkneram, ka gadu starpība viņiem pārāk liela tām attiecībām, kādas viņš vēlas, šīs attiecības viņai kļuvušas par nastu. Viņš pareizi secinājis, ka ir parādījies vīrietis, kuru viņa vēlas par savu vīru. Un tomēr, par spīti sāpēm, ko juta, viņš vispirmām kārtām domāja par Džoannu, viņš negribēja, ka viņa nožēlotu visu to, kas bijis. «Nekad neesi nelai-miga,» viņš rakstīja Džoannai, «nebēdājies un nenožēlo. Tu savā laikā rīkojies lieliski, tu biji drosmīga un augstsirdīga, un dievi tevi iemīlēs par to. Ar laiku tu par to pārliecināsies. Nenožēlo un neskumsti. Viss būs tā, it kā nekas nebūtu bijis. Es būšu tev tas, kā tu gribēsi, lai es būtu. Paies vēl kāds laiks, kamēr es atgūšos. Man tas ir ļoti nopietni; kaut arī es zināju, ka pienāks brīdis, kad man būs jācieš, tas, kā noskaidrojās, neatvieglina sāpes.»

Nepieciešamība izbraukt uz Eiropu un Ēģipti darbā ar I-Iouksu nāca tieši īstajā laikā. Tomēr garīgu atvieglojumu šis brauciens viņam nesniedza, viņš daudz dzēra un bija depresijas stāvoklī.

Martā viņš saņēma divus paziņojumus, no kuriem viens pielika punktu veselam posmam viņa personiskajā dzīvē, — Džoanna apprecējās ar jaunu rakstnieku Bou-enu. Arī otram paziņojumam vajadzēja daudz ko mainīt — Džila ziņoja tēvam, ka precas un lūdz tēvu pēc iespējas drīzāk atgriezties mājās, jo negrib bez viņa rīkot kāzas. Viņas nākamais vīrs bija virsnieks. Kad viņu iepazīstināja ar Džilu un pateica, ka tā ir Folknera meita, viņš jautāja: «Bet kas viņš ir?» To uzzinājusi, Džila sacīja: «Tas ir vīrietis, kāds man vajadzīgs.» Viņai pietika ar rakstnieku tēvu, viņa gribēja normālu, mierīgu dzīvi ar pašu parastāko vīru.

Aprīļa beigās pēc sešu mēnešu prombūtnes Folkners atgriezās Rouenoukā.

Augustā iznāca romāns «Līdzība». Kritiķi bija mazliet apmulsuši — visi saprata, cik dižena iecere un svarīga ideja ietverta romānā, tomēr nespēja paiet garām šā neparastā darba vājajām pusēm. Malkolms Kaulijs Ņujorkas «Herald Tribune» nobeidza recenziju ar visai ievērības cienīgu frāzi: «Šis romāns paceļas pāri visiem citiem šajā gadā iznākušajiem romāniem kā nepabeigta, līdz galam neuzcelta katedrāle paceļas pāri kvartālam ar labi uzbūvētām kotedžām.» Kritiķis Čārlzs Rolo žurnālā «Atlantic» rakstīja, ka šis romāns pieder pie pašām visvairāk «nepieejamām» grāmatām no visām Folknera uzrakstītajām, — «tā ir heroiska, grandioza neveiksme».

11 — 2330

20

ATGRIEŠANAS joknepatofa

Bija 1954. gada rudens. Aiz muguras jau Džilas kāzas un pirms tām vēl īss brauciens pēc valsts departamenta lūguma uz Sanpaulu (Brazīlijā), uz rakstnieku starptautisko konferenci.

Pēc eksperimenta ar «Līdzību» Folkneru no jauna vilināja Joknepatofa kā veca, pierasta māja, kur jau sen dzīvo līdz sīkumiem pazīstami cilvēki, vilināja meži, kur piedzīvots tik daudz neaizmirstamu dienu un tik daudz pārdzīvots. Par pirmo šās atgriešanās pazīmi kļuva stāsts «Vajāšana rītausmā», kurā no jauna parādās vecie Folk-nera varoņi — divpadsmit gadu vecs zēns, kas iepazīst meža un medību likumus, tēvocis Aiks Makāslins, Rots Edmondss un citi.

Pēc «Vajāšanas rītausmā» viņš uzrakstīja vēl vienu stāstu «Tautai», jautru atgadījumu — kā viņa iemīļotie varoņi Gevins Stīvenss un Retlifs cīnās ar politikāni un demagogu, kas izvirzījis savu kandidatūru kongresā. Sākumā šim netīrajam politikānim bija cits vārds, bet vēlāk Folkners padarīja viņu par Klerensu Snoupsu, kas pazīstams no romāna «Svētnīca», līdz ar to ievirzot šo stāstu cīņā, ko jau «Ciematā» uzsāka Retlifs pret Snoupsu cilti.

Atgriešanos pie Joknepatofas zināmā mērā veicināja izdevniecības «Random House» ierosinājums Folkneram sastādīt stāstu krājumu ar nosaukumu «Lielie meži». Sis darbs aizrāva Folkneru, viņš ar prieku izvēlējās stāstus, vienu otru no tiem pārstrādāja, tā, piemēram, stāstā «Lācis» viņš nolēma izmest ceturto nodaļu, kas vēstī par jaunā Aika Makāslina atteikšanos no sava vectēva materiālā un morālā mantojuma. Viņš sakārtoja stāstus tā, lai secīgi pastāstītu par dzīvi kādreiz neskartajos Misisipi mežos, sākot ar sižetiem, kas saistīti ar čikeso indiāņiem, un beidzot ar lasītājiem jau zināmo stāstu «Rudens

deltā», kas pilns sāpju un rūgtuma par to, ka mūsdienu amerikāņu civilizācija iznīcina mežus.

Lai piešķirtu krājumam vienotību un saistītu kopā stāstus, kas attiecas uz dažādiem Joknepatofas vēstures periodiem, viņš uzrakstīja vienojošus tekstus, izmantojot daļēji materiālus no preambulām «Rekviēms mūķenei» pirmajam cēlienam un no apraksta «Misisipi».

Sī atgriešanās pie dzimtās vides it kā iedvesa Folkne-ram jaunus spēkus. 1955. gada februāri viņš rakstīja uz Zviedriju savai draudzenei Elsijai Džonsonei: «Es domāju, ka pēc «Līdzības» jutīšos iztukšots un man nekā vairs nebūs ko teikt. Tomēr izrādījās, ka man nav taisnība, es šoruden sastādīju grāmatu, daļēji pārstrādājot vecos stāstus, kaut ko uzrakstīju no jauna, un man prātā jau ir jauna grāmata.»

Negaidīti visiem, kas pazina Folkneru, arī viņa tuviniekiem, viņš pēkšņi iesaistījās politiskajā cīņā. 1954. gadā ASV Augstākā tiesa pieņēma lēmumu pret skolu segregāciju — skolu dalīšanu atsevišķi baltajiem un melnajiem bērniem. Misisipi štata varas orgāni atteicās pakļauties šim lēmumam. Un tad 1955. gada pavasarī Folkners uzstājās ar diviem rakstiem avīzē «Commer-cial Appeal», kuros, kritizējot vispār mācību stāvokli štata skolās, izsacījās īstenībā par balto un nēģeru kopīgām mācībām. Šīs uzstāšanās sacēla sašutuma vētru šejienes rasistos. Kā atcerējās viņa brālis Džons, Bilis «tūdaļ kļuva par anonīmu telefona zvanu objektu, viņu visādi apsaukāja, pa pastu viņam pienāca kaudzēm anonīmas, rupju apvainojumu pilnas vēstules. Tā kā ģimenē mēs visi nebijām ar Billu vienis prātis, mēs sacījām: «Tā viņam ari vajadzēja. Viņam vajadzēja zināt, pie kā tas novedīs.»» Tā šinī jautājumā viņš palika viens pat savā ģimenē.

Tomēr tas nesatricināja viņa pozīcijas, kaut arī uzvedināja uz pašām rūgtākajām pārdomām. Tā gada jūnijā Folkners rakstīja uz Zviedriju Elsijai Džonsonei: «Mums šeit, Misisipi, pašlaik ir daudz traģisku notikumu, kas saistīti ar nēģeriem. Augstākā tiesa noteica, ka nedrīkst būt segregācijas, atsevišķu skolu, atsevišķas balsošanas un tamlīdzīgi, un man liekas diemžēl, ka Misisipi būs daudz cilvēku, kas gatavi uz visu, pat uz vardarbību, lai to nepieļautu. Es daru, ko varu. Saprotu, ka šī ir drūma vēstule, bet cilvēki ir briesmīgi. Vajag stipri ticēt cilvēkam, lai samierinātos ar viņu, ar viņa muļķību, mežo* nīgumu un necilvēciskumu.»

Folknera kritiskā attieksme pret viņa laika Ameriku rada spilgtu izpausmi 1955. gada jūlijā žurnālā «Harper's Magazine» publicētajā rakstā ar simptomātisku virsrakstu «Par privāto dzīvi (amerikāņa sapnis: kas ar to noticis?)». Šis raksts beidzās ar rūgtiem vārdiem: «Nē, es atkārtoju, Amerikai mākslinieks nav vajadzīgs. Amerika vēl nav atradusi tam vietu — tam, kas nodarbojas tikai ar cilvēka gara problēmām, nevis izmanto savu popularitāti, lai tirgotos ar ziepēm vai cigaretēm, vai pildspalvām vai reklamētu automobiļus, braucienus pa jūru vai kūrortu viesnīcas, vai (protams, ja viņam ir uzņēmība mācīties un viņš pietiekami ātri piemērojas standartiem) uzstātos pa radio un filmētos, tā gūdams peļņu, kas attaisnotu viņam veltīto uzmanību. Bet zinātnieki •— dab-zinātnieki un humanitārie, jā: zinātnes humānisms, humānisma zinātniskums var vēl glābt to civilizāciju, ko profesionāli glābēji, kas aptaukojas no cilvēka zemiskajām kaislībām un muļķības un ir pārliecināti par savu taisnību; politiķi, kuri iegūst kapitālu no viņa alkatības un muļķības un ir pārliecināti par savu taisnību; baznīcas kalpi, kuri spekulē ar viņa bailēm un aizspriedumiem un ir pārliecināti par savu taisnību, — glābt vairs nespēj un to arī pierāda ik uz soļa.»

Romāna «Līdzība» liktenis bija daudz labvēlīgāks, nekā varēja gaidīt pēc pirmajām kritiskajām atsauksmēm. 'Ziemā «Līdzība» ieguva Nacionālo grāmatu prēmiju par 1954. gadu, bet pavasarī romāns tika apbalvots ar Pulicera prēmiju.

Folknera popularitāte aiz robežām tajā laikā bija tik liela, ka valsts departaments nolēma no jauna izmantot viņu Savienoto Valstu visai sašķobījušās reputācijas nostiprināšanai citu zemju inteliģences aprindās. Šoreiz bija ieplānots brauciens uz Japānu, kur Folkneram vajadzēja uzstāties Nagano universitātē.

Viņš izlidoja uz Japānu jūlijā. Brauciens bija patīkams un interesants. Viņš uzzināja, ka gandrīz visi viņa romāni ir pārtulkoti japāņu valodā. Sarunās ar universitātes studentiem un pasniedzējiem viņš juta, ka tie nopietni interesējas par literatūru, vēlas dziļāk izprast viņa daiļradi. Tāpēc viņš labprāt atbildēja uz jautājumiem, centās izskaidrot savus daiļrades principus.

Daudzi jautājumi skāra Folknera darbu varoņu radu rakstus, viņa nostāju pret Amerikas pagātnes rakstniekiem. Viņš nepārprotami pieskaitīja sevi reālistiskajai tradīcijai amerikāņu prozā, norādot uz Marku Tvenu kā ASV modernās literatūras pamatlicēju. «Pēc manām domām,» viņš sacīja, «Marks Tvens bija pirmais īsti amerikāniskais rakstnieks — un mēs visi esam viņa mantinieki, mēs visi esam cēlušies no viņa. Līdz viņam rakstnieki, kurus uzskatīja par amerikāņu rakstniekiem, īstenībā tādi nebija, viņu tradīcija, viņu kultūra bija eiropeiska. Tikai Tvens un Vitmens kļuva par īstiem amerikāņu kultūras pārstāvjiem.»

Viņu izjautāja arī par mīļākajām grāmatām. «Es parasti katru gadu pārlasu «Donkihotu». Apmēram ik pa četriem pieciem gadiem pārlasu «Mobiju Diku». Pārlasu «Bovarī kundzi», «Brāļus Karamazovus». Reizi 10—15 gados pārlasu Veco derību. Man ir Šekspīra kopoti raksti vienā sējumā, kuru es vienmēr vadāju līdzi un pa drusciņai pārlasu. Pārlasu arī šo to no Dikensa un Kon-reda.»

Daudzi japāņu studenti jautāja par daiļrades problēmām un it īpaši par ļaunuma izpausmi, ar ko piesātināti viņa romāni. «Nekad neizmantojiet ļaunumu ļaunuma dēļ,» Folkners atbildēja, «jums jāizmanto ļaunums, lai mēģinātu izteikt patiesību, ko jūs uzskatāt par svarīgu. Ir brīži, kad ar cilvēku jārunā par ļaunumu, lai viņu labotu, mainītu, nedrīkst vienmēr stāstīt viņam tikai par labo, par skaisto ... Ja rakstniekam ir aicinājums kaut ko darīt, tad tas ir — darīt pasauli mazliet labāku, nekā viņš to ir ieraudzījis, darīt to, kas viņa spēkos, tā, kā viņš spēj, lai nebūtu tāda ļaunumā kā karš, netaisnība — tāds ir viņa darbs. Un tas ir jādara, nevis aprakstot visu ko patīkamu, — rakstniekam jāparāda cilvēkam viņa zemiskās īpašības, ļaunums, ko cilvēks spēj izdarīt, pats sevi ienīstot par to ... lai cilvēks vienmēr ticētu, ka var būt labāks, nekā viņš droši vien būs.»

Atgādinājis Folknera runu Stokholmā, kāds students jautāja: «Jūs sacījāt, ka jaunie rakstnieki nedrīkst aizmirst cilvēka sirds problēmas, kad viņš nonācis konfliktā pats ar sevi. Taču, kā jums zināms, pašreizējā situācija — es runāju par «auksto karu», jucekli ekonomikā — šī situācija nav labvēlīga jaunajiem rakstniekiem, lai yiņi veltītu sevi šīm problēmām, Kā tad viņi var rīkoties pēc jūsu padoma?» — «Es domāju,» Folkners atbildēja, «ka viņiem vajag rīkoties pēc šā padoma. Rakstnieks nevar izvēlēties, kad viņam dzimt. Piekrītu jums, ka pašreiz nav lāga laiks nodarbībām ar literatūru, taču tas nedrīkst atbaidīt cilvēku, kam talantu devis dievs, debesis vai kas nu šo talantu dod. Tas nedrīkst viņu atbaidīt, bet darba grūtības veicinās kvalitāti. Tomēr rakstniekam vienmēr jāatceras, ka galvenais ir darbs.»

Viņam jautāja, vai viņš nedomā atmest romānu rakstīšanu. «Nē,» Folkners sacīja. «Kamēr varēšu sadabūt papīra lapu un kāds aizdos man zīmuli un nopirks mazliet tabakas, es joprojām rakstīšu. Tāpēc ka, pēc manas pārliecības, neviens rakstnieks nespēj izteikt patiesību tā, kā viņš to iedomājas. Viņš mēģina un ik reizi piedzīvo neveiksmi. Un tad viņš mēģina no jauna. Viņš zina, ka arī nākamo reizi nesasniegs vēlamo, un tomēr mēģina no jauna, kamēr vien var strādāt.»

Šīs sarunas tika stenografētas, un vēlāk Japānas izdevniecība tās izdeva grāmatā ar nosaukumu «Folkners Na-gano».

Pa ceļam no Tokijas uz Eiropu Folkners apstājās Filipīnās, Manilā, lai satiktu savu pameitu Vikiju, kura dzīvoja tur ar savu jauno vīru. Viņam atkal vajadzēja uzstāties žurnālistu auditorijai. Un tad šajā preses konferencē viņš pateica lieliskus vārdus par rakstnieka atbildību, līdz ar to formulēdams savu daiļrades kredo.; «Uz rakstnieku gulstas milzīga atbildība. Rakstnieks fiksē cilvēka pūliņus, viņa ceļu cauri gadiem, cauri gadsimtiem, kuru cilvēks iet, tiekdamies tikt vaļā no sava sūrņ likteņa, atbrīvoties no ciešanām, netaisnības. Rakstnieka atbildība ir — stāstīt patiesību, stāstīt patiesību tā, lai tā kļūtu neaizmirstama, lai cilvēki lasītu un atcerētos to, tāpēc ka tā ir izstāstīta tā, ka neaizmirstas. Tikai pavēstīt faktu, pastāstīt par netaisnību reizēm nepietiek. Tas cilvēkus neaizkustina. Rakstniekam vajag pievienot tam savu talantu, viņam jāņem šī patiesība un jāaizdedzina tai apakšā liesma, lai cilvēki to iegaumētu. Tur slēpjas rakstnieka atbildība.»

Jāteic, ka ar gadiem Folkners arvien spēcīgāk izjuta savu atbildibu ne tikai kā rakstnieks, bet arī pilsoņa atbildību par visu, kas notika viņa zemē un it īpaši Dienvidos. Kad viņš bija Romā, aģentūra «United Press» lūdza viņu komentēt ziņas par četrpadsmit gadu vecā nēģera Emmeta Tilla noslepkavošanu Grīnvudā, kur viņš bija ieradies no Čikāgas pie saviem radiniekiem. Grīn-vudas rasisti bija izlaiduši baumas, it kā Tills atļāvies aizskarošas replikas par balto sievieti, un pēc tam jauneklis pazudis. Viņa slepkavībā tika apvainoti divi baltie — it kā aizskartās sievietes vīra radinieki. Folkners tūlīt nodeva presei sašutuma un rūgtuma pilnu ziņojumu. Viņš rakstīja, ka traģiskais noziegums viņa dzimtajā Misisipi, kuru izdarījuši divi pieauguši baltie pret nēģeru zēnu, izraisa jautājumu — «vai mēs esam pelnījuši to, ka paliekam dzīvi? Ja jau mēs Amerikā esam nonākuši līdz tādam stāvoklim, ka mums jānogalina bērni neatkarīgi no iemesliem un no viņu ādas krāsas, tad mēs neesam pelnījuši, ka paliekam dzīvi, un droši vien arī nepaliksim.»

Izbraukājis Itāliju, Franciju, Angliju un Islandi, Folkners oktobrī atgriezās Ņujorkā, tieši tajās dienās, kad avīzēs parādījās kritiķu jūsmīgas atsauksmes sakarā ar krājuma «Lielie meži» iznākšanu. Elsijai Džonsonei viņš rakstīja no Ņujorkas: «Man viss kārtībā, joprojām strādāju. Aizsūtīšu Jums savu jauno grāmatu. Man drīzumā jāatgriežas Misisipi un jāstrādā; es zinu, ka nenodzīvošu tik ilgi, lai paspētu uzrakstīt visu, kas man vajadzīgs, par savu izdomāto apgabalu, tāpēc es nevaru šķiest man atvēlēto laiku.»

Atgriezies mājās, Folkners uzstājās Memfisā protesta mītiņā, piedaloties gan baltajiem, gan nēģeriem, — sakarā ar to, ka vietējā tiesa bija attaisnojusi Emmeta Tilla slepkavībā apvainotos cilvēkus. Viņš runāja par to, ka nēģeru segregācijai un diskriminācijai ir savas ekonomiskās saknes, un izteica pārliecību, ka visiem amerikāņiem drīz vajadzēs izvēlēties, vai būt nospiestiem verdzībā vai būt brīviem, un ka brīvība nav iespējama, ja netiks novērsta apkaunojošā segregācija.

Mierinājumu viņš rada pie rakstāmgalda. Janvārī viņš rakstīja Kominsam: «Rakstu nākamo grāmatu par Snoup-siem. Agrākās kvēles nav, tā ka darbs iet uz priekšu gausi, bet, ja es vēl neesmu pārvērties pelnos, tad drīz vien uzkuršu uguni, un tad viss ies, kā nākas. Misisipi štats pašlaik ir tik nemājīgs dzīvei, ka man nepieciešams kaut kas līdzīgs grāmatai, lai to aizmirstu.»

Viņam bija vajadzīgs atbalsts, un to viņš atrada sarakstē ar Džīnu Stainu — jaunu studenti žurnālisti, ar kuru viņš bija iepazinies Francijā. Viņš sūtīja Džīnai jaunā romāna nodaļas un ar interesi gaidīja viņas vērtējumu. Janvārī viņš rakstīja Džīnai: «Mani ļoti iepriecināja Jūsu reakcija uz nodaļām no jaunā romāna par Snoupsu ... Vēl arvien jūtu, tāpat kā pagājušajā gadā, ka droši vien esmu izrakstījies un viss, kas atlicis, ir tukša meistarība, — vārdos, frāzēs nav agrākās kvēles, spēka, kaismes. Bet, ja Jums patika, es turpināšu, gribas ticēt, ka man nav taisnība, kā Jūs apgalvojat.»

Pavasarī Folkneru smagā stāvoklī ievietoja slimnīcā ar kuņģa čūlas saasināšanos. Ārsti pateica viņa brālim Džonam — ja Folkners neatmetīšot dzeršanu, tā viņu nogalināšot. Džons mēģināja parunāties par to ar brāli, bet tas tikai smaidīja. Viņš netaisījās mainīt dzīvesveidu.

Aprīlī Folkners kopā ar Estellu, gribēdami redzēt savu nule piedzimušo mazdēlu, aizbrauca uz ŠarJotesvillu, kur dzīvoja Džila ar vīru. Šarlotesvillā Virdžīnijas universitātes pārstāvji uzaicināja viņu kļūt uz laiku par «rakstnieku tribīnē» — tā pienākumos bija paredzētas sistemātiskas tikšanās ar studentiem, sarunas ar tiem. Folkners bija ar mieru.

Maijā viņš atgriezās Oksfordā pie saviem darbiem fermā un pie romāna «Pilsēta» manuskripta.

Romāns sākas no tā brīža, kad Flems Snoupss pārceļas uz Džefersonu.

Tālāk stāstīts par to, kā Flems Džefersonā taisa karjeru, sākot ar to, ka iegūst savā īpašumā pusi no res-torāniņa kādā sānieliņā, un beidzot ar to, ka iemanto Saitorisu bankas prezidenta posteni un de Speinu senlaicīgo savrupmāju. Par neapzinātu Flema līdzdalībnieku, pareizāk — ieroci, kļūst sieva Jula, kurai ir mīlas sakars ar Džefersonas mēru Manfrēdu de Speinu. Ar šā de Speina palīdzību Flems kļūst par uzraugu vietējā elektrostacijā, kur sistemātiski zog vara detaļas. Kad bankas prezidents Bejards Sartoriss nomirst ar sirds lēkmi mašīnā, ko lielā ātrumā triec viņa mazdēls Bejards, de Speins kļūst par bankas prezidentu, bet Flemu Snoupsu ieceļ par viceprezidentu.

Līdz ar Flema virzīšanos augšup pa sociālajām pakāpēm Džefersonā parādās arvien jauni un jauni Snoupsi. Retlifs saka par Flemu: «Viņš Snoupsus savairo. Savairo Snoupsus: visa viņu dzimta kā viens vesels kopīgi ceļas augšup pakāpienu pa pakāpienam viņam līdzi.» Iespraus-

tās noveles par šo daudzo Snoupsu darījumiem organiski ieaužas romānā. Folkners tām izmantojis, tāpat kā rakstot «Ciematu», dažus jau uzrakstītos stāstus, pārstrādājot un pilnveidojot tos.

Romāna darbībā iesaistās arī citas personas, kas lasītājam pazīstamas no citiem Joknepatofas teiksmas romāniem un stāstiem, — prokurors Gevins Stīvenss, kas mokās mīlā bez pretmīlas uz Julu Varneru Snoupsu, viņa māsasdēls Čiks Melisons. Šie divi līdz ar Retlifu ir stāstītāji, no kuru skatījuma risinās vēstījums. Par Čiku Folkners vēlāk ir izteicies: «Man likās interesantāk stāstīt ar nevainīga bērna muti, kurš zina, ko viņš redz, bet viņam nav par to noteiktu uzskatu. Reizēm tas, ko stāsta cilvēks, nesaprazdams, ka stāsta kaut ko smieklīgu, ir daudz smieklīgāks nekā būtu, ja to stāstītu profesionāls asprātis, kas prot smīdināt. Bez tam man bija interesanti izstāstīt daļu ar bērna, daļu ar pieauguša cilvēka muti. Tas ir tikpat kā izstādīt objektu un paskatīties uz to no divām pusēm, no diviem dažādiem punktiem,»

Romānā «Pilsēta» lasītājs noteikti pamanīs, ka varoņi pārcietuši ievērojamas izmaiņas salīdzinājumā ar «Ciematu». Vēlāk Folkners runāja par to, tikdamies ar Vir-džīnijas universitātes studentiem: «Man viņi ir cilvēki, viņi ir kļuvuši vecāki tikpat, cik vecāks esmu kļuvis es pats, un droši vien viņi ir mazliet mainījušies — mana koncepcija attiecībā uz viņiem ir mazliet mainījusies, jo viņi paši ir mainījušies un mainījies esmu ari es. Viņi ir kļuvuši vecāki. Bet es tagad zinu par cilvēkiem vairāk, nekā zināju, kad pirmoreiz par viņiem domāju, viņi man ir kļuvuši daudz noteiktākas personības.»

Visvairāk šīs maiņas jūtamas Julas raksturā. Folkners to izskaidro tā: «Manuprāt, iemesls ir tas, ka viņa kļuvusi vecāka. Man gribas domāt, ka visi cilvēki kaut ko iemācās. Bez tam viņai ir bērns. Man liekas, tā ir atbildība, ko bērns, kurš nav prasījis, lai viņu laiž pasaulē, uzliek ikvienam neatkarīgi no tā, cik egoistisks bijis šis cilvēks pirms tam. Tas ir noticis tāpēc, ka viņa pēkšņi atklājusi, ka šis bērns izaudzis un to vajag aizstāvēt, un, pat nepūlēdamās uzzināt kaut ko vairāk par cilvēkiem vai dziļāk pārdomāt, viņa uzņemas šo atbildību, zinādama, ka bērnu vajag aizstāvēt un saudzēt.»

Un šis bērns, Julas meita Linda, izrādās, ir Flema pēdējais un galvenais trumpis, ar kura palīdzību sasniegt

savu mērķi — kļūt par bankas prezidentu. Flema intrigas beidzas ar to, ka Jula, lai saglabātu savas meitas labo vārdu, izdara pašnāvību, de Speins aizbrauc no pilsētas un Flems kļūst par bankas prezidentu un de Speinu savrupmājas īpašnieku.

Kā vēlāk komentēja Folkners, Flems «bija panācis visu, ko gribēja, viņš bija ieguvis visu to, kas viņam nekad nebija rādījies pašos neticamākajos sapņos. Kā, piemēram, cieņu. Viņš palika uzticīgs savam mērķim, taču, lai sasniegtu šo mērķi, bija spiests pieņemt visu, ko uzskatīja par muļķīgu un lieku bagāžu. Viņš sāka no tukšas vietas, kad viņam nebija itin nekā. Viņš kāroja kļūt par bankas prezidentu. Viņš pats nezināja, kā nokļūt šajā postenī. Viņš tikai zināja, ka vajag tur nokļūt, un izmantoja visus līdzekļus, kas gadījās pa rokai, viņš tvēra ikkatru gadījumu, kas varēja viņam palīdzēt iegūt kāroto.»

Apmaiņai pret visu, ko panācis Flems, viņš atļauj Lindai braukt uz Ņujorku un sākt tur jaunu dzīvi. Ar to arī beidzas romāns.

Augustā Folkners rakstīja Džlnai Stainai: «Tikko pabeidzu grāmatu. Tā ir saplosījusi manu sirdi, es rakstīju vienu ainu un gandrīz raudāju. Es kādreiz domāju, ka tā būs smieklīga grāmata, bet maldījos.» Runa bija par Julas pašnāvību un to, kā šī pašnāvība iedarbojas uz apkārtējiem cilvēkiem.

Jaunais — 1957. gads diezgan nopietni iezīmēja jaunu viņa dzīves posmu. Sā gada februārī Folkners ar Estellu aizbrauca uz Šarlotesvillu, lai varētu sākt darbu Virdžī-nijas universitātē. Kopš tās dienas viņš arvien vairāk laika pavadīja Sarlotesvillā, kas īstenībā kļuva par viņa otrajām mājām pēc Oksfordas.

Sarunas ar studentiem ne tikai neapgrūtināja Folk-neru, bet pat sagādāja viņam prieku un apmierinājumu. Viņam bija patīkami sakarā ar studentu jautājumiem atgriezties pie sen sarakstītajām grāmatām, pie vecajiem varoņiem, iepriecināja iespēja palūkoties uz visu padarīto no sava tagadējā vecuma un pieredzes augstumiem. Sajās sarunās, kas tika stenografētas un vēlāk izdotas grāmatā ar nosaukumu «Folkners universitātē», viņš ir izsacījis daudz ārkārtīgi interesantu domu par literatūru vispār un it īpaši par savu paša daiļradi, kuras, starp citu, plaši izmantotas šajā grāmatā.

1957, gada maijā iznāca romāns «Pilsēta», Sakarā ar to, ka izdevniecība «Random Hou.se» tūlīt paziņoja, ka šai grāmatai sekos turpinājums, kādas sarunas laikā studenti viņam jautāja, vai viņam patīk tāds izdevniecības spiediens. Viņš paskaidroja, ka tas nepavisam neesot izdevniecības spiediens un ka toreiz, kad tikko sācis domāt par Snoupsiem, viņš jau sapratis, ka tas viss neietilps vienā grāmatā. «Tā ka spiedienu es izjutu jau pirms tam, kad pirmoreiz pateicu par šo ieceri izdevējam. Man jāraksta par šiem cilvēkiem, kamēr nebūšu izstāstījis visu, ko zinu, un es domāju, ka vēl vienas grāmatas pietiks, kaut arī man nav nekādu cerību, ka tā būs.» Viņam tūlīt uzdeva arī otru jautājumu — vai viņam ir nodoms rakstīt Julas meitas dzīvesstāstu? «Jā,» Folkners atbildēja. «Tas būs nākamajā grāmatā. Viņa ir viens no pašiem interesantākajiem cilvēkiem, par kuriem līdz šim esmu rakstījis. Viņas dzīvesstāsts būs nākamajā grāmatā.»

Šā gada otru pusi Folkners pavadīja Oksfordā. Viņš daudz laika veltīja fermai, kas viņa prombūtnes laikā bija mazliet nolaista, tāpat kā iepriekš aizrāvās ar jāšanu.

Parasti viņa diena sākās ar izjādi, atpakaļceļā viņš iegriezās savas mātes Mis Modās mājās, dzēra kopā ar viņu kafiju, izstāstīja viņai jaunākos notikumus, dažreiz skopos vārdos parunāja par jauno darbu. Ar māti Folk-neru saistīja maiga mīlestība, ļoti liela cieņa pret viņu, pateicība par to, ka viņa vienmēr, kopš dēla bērnības, bija ticējusi viņam, viņa talantam un cik spēdama palīdzējusi.

Mis Moda — sieviete ar spēcīgu raksturu — bija jau veca un slima, tomēr kategoriski atteicās turēt mājās kalponi, viņai sagādāja gandarījumu apziņa, ka viņa pati sevi aprūpē. Folkneru tas darīja krietni vien nemierīgu — viņš vienmēr uztraucās, ka mātei var kļūt slikti un nebūs klāt neviena, kas viņai palīdzētu, izsauktu ārstu. Taču Mis Moda palika nelokāma.

Decembrī viņš rakstīja Elsijai Džonsonei: «Strādāju pie trešā sējuma, kas noslēgs šo triloģiju, un varbūt tad mans talants būs sadedzis līdz pelniem un es varēšu salauzt savu zīmuli un aizmest papīru un visu pārējo, tāpēc ka jūtos ļoti noguris.»

Pēdējo gadu laikā tāds pesimistisks noskaņojums viņam uznāca daudzreiz, kad viņš sāka jaunu darbu, taču pamazām, iedziļinoties jaunajā romānā, iekšējā uguns

iedegās no jauna, viņš juta garīgo spēku pacēlumu un darbs viņu aizrāva. Tā notika arī šoreiz.

Romānam «Savrupmāja» Folkners piešķīra īpašu nozīmi — pirmkārt, tāpēc ka šim romānam vajadzēja noslēgt triloģiju par Snoupsiem, pie kuras viņš strādāja kopumā 34 gadus, un, otrkārt, tāpēc ka viņš baidījās, ka tā varētu būt pēdējā grāmata, ko viņš vispār spēs uzrakstīt. Zināmā mērā Folkneram bija taisnība — «Savrupmāju» var uzskatīt par viņa garā un sarežģītā daiļrades ceļa kopsavilkumu.

Romāna «Savrupmāja» īpatnība ir tā, ka tas ir ne tikai triloģijas pēdējā grāmata, — šajā romānā Folkners daudzējādā ziņā ir pa jaunam palūkojies uz saviem varoņiem, uz sociālajām, politiskajām un morālajām problēmām, kuras viņš bija sācis pētīt šajā epopejā. Priekšvārdā «Savrupmājai» Folkners rakstīja, ka «autors, kā viņam liekas, tagad labāk izprot cilvēka dvēseli un visas dvēseles norises, nekā izpratis pirms trīsdesmit četriem gadiem; un viņš ir pārliecināts, ka, nodzīvojis tik ilgu laiku ar šīs hronikas varoņiem, pazīst tos labāk nekā toreiz».

Ar to acīmredzot arī izskaidrojama Folknera vēlēšanās rakstīt triloģijas trešo daļu ne tikai kā pirmo divu daļu turpinājumu, bet it kā patstāvīgu romānu. «Savrupmājā» Folkners no jauna pārstāsta daudzas svarīgas epizodes, ko jau agrāk aprakstījis «Ciematā» un «Pilsētā», atgriežas pie pirmavotiem, no jauna pētī savu varoņu rīcības motīvus. Taču tas tiek darīts jau citā līmenī, no rakstnieka iegūtās dzīves un mākslinieciskās pieredzes augstumiem. Tā lasītājs, kurš pat nav iepazinies ar pirmajiem diviem triloģijas romāniem, var uzzināt par galvenajiem, svarīgākajiem, momentiem Flema Snoupsa karjerā, viņa virzībā augšup pa dzīves panākumu kāpieniem.

Romāns «Savrupmāja» sākas pašā Flema Snoupsa karjeras zenītā —■ viņš ir bankas prezidents, senas savrupmājas īpašnieks, cienījams sabiedrības loceklis. To visu viņš sasniedzis ar savu necilvēciskumu, neizmērojamo iedzīvošanās kāri, aklo cietsirdību. Uz viņa sirdsapziņas — kaut arī nav iespējams runāt par sirdsapziņu saistībā ar Flemu — daudz noziegumu, lielu un mazu, viņš ir zadzis, apkrāpis, nodarbojies ar augļošanu, un, beidzot, uz viņa sirdsapziņas ir sievas Julas nāve.

Tomēr atmaksa Flemam Snoupsam jau briest turpat viņam līdzās. Šī tuvā atmaksa romānā «Savrupmāja» attēlota divos cilvēkos — viņa radiniekā Minkā Snoupsā un Julas meitā Lindā, ko uzskata ari par viņa meitu.

Romānā «Savrupmāja», pašā gatavākajā no visiem Folknera romāniem, visa notikušā sociālie priekšnosacījumi atklāti sevišķi skaidri. Un vispirmām kārtām tas attiecas uz Minka Snoupsa un Lindas tēlu.

Minks ir slepkava, viņš aukstasinīgi un pārdomāti nošauj bagātnieku Džeku Hjūstonu. Taču šā vēstījuma iepriekšējos variantos (stāstā «Suns» un romānā «Ciemats», kur parādījās šis sižets) Folkneru interesēja galvenokārt notikumu mērķis, fabula, bet «Savrupmājā» viņš ar sasprindzinātu uzmanību vēro ļoti sarežģītās gara darbības izpausmes, lai izpētītu šās slepkavības iemeslus, psiholoģiskos motīvus. Krietni pārveidots un ieguvis sociālu nozīmīgumu arī pats Minka Snoupsa tēls.

Minks Snoupss ir viens no neskaitāmajiem grūtdieņiem, dzīves izmocītajiem fermeriem nomniekiem, lemts mūžīgai neiedomājamai nabadzībai. Lai arī Minks Snoupss pūlētos cik pūlēdamies, tomēr viņa darbs darīs kādu citu bagātāku, bet viņš pats un viņa bērni nekad netiks ārā no šīs trūkuma slīkšņas.

Minka dusmas vēršas nevis pret bagātnieku Hjūstonu, bet pret apstākļiem, kādos liktenis ir lēmis dzīvot Minkām.

Minks spēj visu paciest un izturēt, tomēr savā sirdī viņš kārto rēķinus ar spēkiem, ar kuriem spiests cīnīties diendienā. «Minks tikai uzskatīja, ka Viņi — Viņš — Tas, lai nu kā to nosauktu, ir kaut kas tāds. kas pārstāv elementāro taisnīgumu un vienlīdzību cilvēku dzīvē ... Nevarēja taču būt, ka šie Viņi — Viņš — Tas, nosauciet to, kā vēlaties, pastāvīgi tikai apgrūtinātu un mocītu cilvēku un neļautu tam kādu dienu, kādā mirklī pašam cirst pretī, kā tas pēc taisnības pienākas.»

Minks godīgi atstrādā savu parādu Hjūstonam, taču, kad noskaidrojas, ka viņš parādā bez tam vēl dolāru, viņa pacietības kauss ir pilns līdz malām, pieņemt šo jauno aizvainojumu viņam nozīmētu pazemot savu cilvēka cieņu. Tā iznāk, ka Hjūstona slepkavība Minkām ir nevis atriebība par nenozīmīgu ņirgāšanos, bet taisnīguma akts, akts, ar kuru Minks apliecina sevi kā personību.

Pa ilgajiem gadiem, ko Minks pavada katorgas cietumā, viņa naids pret bagāto radinieku Flemu Snoupsu, kurš ne tikai nepalīdzēja viņam, bet arī izprovocēja Minka mēģinājumu bēgt no cietuma, lai ieslodzītu viņu tur vēl uz daudziem gadiem, pamazām zaudē personisko raksturu un iegūst sociālu jēgu.

Raksturīgi, ka Minka Snoupsa tēlam trūkst saiknes ar laiku — Minks sēž cietumā un ārpasaules notikumi paiet viņam garām, toties ar Lindu Džefersonas noslēgtajā pasaulītē ielaužas pasaules notikumu vēji. Un tas ir zīmīgi Folknera daiļrades evolūcijai. Līdz šim visās Jokne-patofas teiksmas grāmatās, kā arī pirmajos divos Snoupsu triloģijas romānos Folknera varoņu pasaule bija ierobežota, izolēta no ārpasaules. Bet romānā «Savrupmāja» varoņu dzīve ir saistīta ar gadsimta svarīgākajiem politiskajiem notikumiem un vēsmām — romānā netiešu atspulgu rod arī pilsoņu karš Spānijā, otrais pasaules karš, politiskā situācija Savienotajās Valstīs «aukstā kara» un makartisma periodā. Un šī saikne ar ārpasauli romānā nodibinās galvenokārt ar Lindas starpniecību.

Linda nes sev līdzi atriebi Flemam Snoupsam un draudus iedzīvošanās pasaulei, ko viņš personificē. Viņas personības veidošanā izšķirīga loma ir Gevinam Stīven-sam, ideālistam un liberālim, kas bez pretmīlas mīlējis viņas māti. Stīvenss ir pūlējies glābt Lindas dvēseli «no tā, ko viņš dēvēja par snoupsismu, — no šā neatlaidīgā un ļaunā spēka». Tieši viņš ir panācis, ka Linda pabeidz universitāti netālajā Oksfordā un pēc mātes nāves aizbrauc uz Ņujorku, kur apprecas ar tēlnieku komunistu Bārtonu Kolu, pati iestājas komunistiskajā partijā, dažus gadus vēlāk kopā ar vīru aizbrauc uz Spāniju cīnīties pret fašistiem. Tā romānā ienāk jauna tēma — cīņa pret fašismu un — tas ir vēl nozīmīgāk — komunisma tēma.

Nozīmīgi tas ir tāpēc, ka Folkners, kas visu mūžu skeptiski izturējies pret politiku vispār un pret komunismu it īpaši, «Savrupmājā» raksta par komunistiem ar cieņu un neslēptām simpātijām. Gevins Stīvenss, piemēram, saka par Lindu: «Vismaz vienā ziņā viņa bija līdzīga savai mātei: viņai vajadzēja, neizbēgami vajadzēja atrast kaut ko drošu, spēcīgu (šinī gadījumā, viņas gadījumā, ne tikai spēcīgu, jo Kols bija pietiekami spēcīgs, tomēr viņš bija tikai miesa un asinis un ar to nepietika), kam atdot visu, kas viņai bija ko dot... komunistiskā partija, kas jau pierādījusi, ka ir droša pret lodēm un tāpēc nemirstīga, ir stājusies viņai Bārtona vietā un nekad viņu nepametīs.»

Folkners «Savrupmājā» ir pienācīgi novērtējis komunisma augstos ideālus, it īpaši stāstot par Lindas sarunām ar diviem komunistiem, somu emigrantiem. «Un viņi runā par cerību, par zelta laikmetu, par sapni — atbrīvot cilvēku no viņa dzīves traģēdijas, beidzot, uz visiem laikiem atbrīvot no sāpēm, izsalkuma un netaisnības, radīt cilvēciskus apstākļus.»

Folkners nebaidījās tajos drūmajos makartisma gados, kad rakstīja šo romānu, likt jaunajam Cikam Melisonam sarkastiski raksturot komunisma pretiniekus, atklājot viņu plēsonīgo, mantrausīgo būtību: «Visi Džefersonas iedzīvotāji, sākot ar zemesriekstu un grauzdētas kukurūzas pārdevējiem, kas sestdienās stāvēja ielu stūros ar savu preci, un nomaļu sīktirgotājiem un beidzot ar universālveikalu un garāžu, un benzīna tanku īpašniekiem, — visi bija pret tiem, ko viņi tagad sauca par komunistiem ... pret ikvienu un visiem, kas kaut mazliet apšaubīja mūsu dzimto džefersoniešu tiesības pirkt, izaudzēt, izrakt vai sadabūt kaut ko pēc iespējas lētāk, ņemot palīgā pieglaimošanos, viltību, draudus vai pat spēku, un pēc tam pārdot to pēc iespējas dārgāk, izmantojot pircēja vajadzību, nezināšanu vai kautrību.»

Folkners nav noklusējis arī fašistiskās tendences pašās Savienotajās Valstīs. Kad Gevins Stīvenss un Retlifs runā par kara draudiem no Hitlera un Musolini puses, Stīvenss ar rūgtumu piebilst: «Nemaz jau nerunājot par tiem, kas mums tepat mājās, •— organizācijas ar skaistiem nosaukumiem, kuras apvienojas dieva vārdā pret morālā un politiskā ziņā netīrajiem, pret tiem, kam citāda ādas krāsa, izcelšanās un reliģija: kukluksklans un «Sudraba krekli» ... un nav pat jāpiemin mūsu dārgais senators Klerenss Eglstouns Snoups tepat Joknepatofas apgabalā.»

Senatora Klerensa Snoupsa tēls, kas parādījies arī agrāk Joknepatofas teiksmas romānos, «Savrupmājā» atklājas daudz pilnīgāk, uzņemot sevī visus derdzīgos amerikāņu politikas virtuves vilcienus. Senatoru Kle-mensu Snoupsu lasītājs redz kā pērkamu politikāni, demagogu, izvirtuli, šantāžistu un vienkāršu sīku blēdi. Un šis cilvēks tīko iekļūt — un ne bez pamata — ASV kongresā: «Skanēja viņa balss, pilna rasu un reliģiskas, un ekonomiskās neiecietības (agrāk pats spēcīgākais viņa politiskās pārliecības punkts bija uzbrukums bagātniekiem, tagad, skaļāk par visu skanēja bailes no organizētām strādnieku masām).»

Protams, būtu pārspīlēti apgalvot, ka šie politiskie motīvi ir galvenais romānā, taču to parādīšanās šeit ir ļoti raksturīga un ļauj izprast, kā mainījusies pati Folknera nostāja pret politiku.

Tomēr galvenais romānā ir cilvēku dzīves traģēdija, Minka Snoupsa traģēdija, Lindas traģēdija. Jo Linda ir savā ziņā traģisks tēls. Stāsts par Minku Snoupsu — tas ir stāsts par naidu, kas pilnīgi pārņēmis viņu, bet stāsts par Lindu pauž nedziestošu mīlestību. Viņas mīlestība pret Spānijā bojā gājušo Bārtonu Kolu kvēlos viņā, ka mēr dzīvos Linda pati, tas ir viņas liktenis, viņas krusts un viņas laime. Gevinam Stīvensam, ideālistam un sapņotājam, Linda kļūst par mūžīgas mīlestības un uzticības tēlu. Gevins saka pats sev: «Tu esi dzirdējis par mīlestību un zaudējumu, un bēdām, un uzticību, un izturību, tu esi vērojis mīlestību un zaudējumu, varbūt pat mīlestību, zaudējumu un bēdas, bet nekad visus piecus kopā, pa reizāk, četrus, jo uzticība un izturība, par kurām es runāju, ir cieši saistītas.» Citā vietā Folkners raksta, ka Gevins skatījās Lindas acīs un saprata, «no kurienes, caur ko viņa raugās uz mani: caur neizmērojamu zaudējumu, neremdināmām skumjām, caur uzticību un pacietību».

Triju cilvēku likteņi — Flema Snoupsa, Minka Snoupsa un Lindas — romāna beigās sanāk kopā vienā punktā. Linda uzzina par Minku un panāk, ka viņu pirms termiņa atbrīvo no cietuma, kaut arī ļoti labi saprot, ka pirmais, ko darīs Minks, ticis brīvībā, — mēģinās nogalināt Flemu, cilvēku, ko uzskatīja par viņas tēvu. Un, kad tas noticis, viņa aukstasinīgi palīdz slepkavam nozust. Un Gevins Stīvenss, apgabala prokurors, taisnības sargs un likumības aizstāvis, saprot, ka Linda īstenībā ir slepkavības līdzdalībniece, tomēr arī viņš apzinās, ka dzīve ir sarežģītāka nekā cilvēku izdomātie likumi un pastāv taisnīgums, kas ir augstāks par likumu.

No romāna pēdējām lappusēm dveš smeldzīga līdzjūtība pret cilvēkiem, dzīves apstākļu upuriem, sāpes, ciešanas un bēdas, ko liktenis lēmis cilvēkiem, par netaisnību un ļaunumu, kas viņiem jācieš. Retlifs rezumē visu notikušo, sacīdams par cilvēkiem: «Nabaga draņķa gabali,» — bet Gevins Stīvenss viņam piebalso: «Nabaga draņķa gabali, cik daudz bēdu un ciešanu viņi sagādā, bet ko lai dara.»

«Savrupmāju» Folkners rakstīja bez steigas, ļoti rūpīgi, vienā laidā atgriezdamies pie jau uzrakstītā un pārrakstīdams veselas nodaļas. Viņš rakstīja šo grāmatu ar iekšēju pārliecību, ka tā ir ne tikai noslēgums triloģijai par Snoupsiem, bet drīzāk gan visas Joknepatofas teiksmas pēdējais romāns.

Tikai 1959. gada janvārī viņš rakstīja no Oksfordas izdevniecībai «Random House»: «Šonedēļ pabeigšu manuskripta pirmo variantu, vēl paies mēnesis slīpēšanai, pēc tam aizvedīšu vai aizsūtīšu. Varbūt aizsūtīšu pirmo da}u, tiklīdz tā būs gatava. Visu pabeigto manuskriptu saņemsiet martā.»

Šajos gados viņš dalīja savu laiku starp Oksfordu un Šarlotesvillu, pie kam arvien lielākā dala iznāca Šarlo-tesvillai. Tur, Džilas ģimenē, kur tolaik bija piedzimis otrs mazdēls, viņš nejutās tik vientuļš kā Oksfordā, it īpaši tāpēc, ka arī Estella arvien vairāk pieķērās Šarlo-tesvillai. Un arī Folkners pats tur ieguva draugus, galvenokārt medībās. Bet medības tajā apvidū bija lieliskas, kaut arī pavisam citādas nekā Misisipi — tur pieturējās pie senajām aristokrātiskajām tradīcijām, ko Virdžīnijī bija ieviesuši ieceļotāji no Anglijas, — jāšus medīja lapsas, turklāt medības bija drīzāk patīkams laika kavēklis nekā cenšanās katrā ziņā nošaut dzīvnieku. Folkners tika uzņemts sevišķi izmeklētā mednieku klubā, un viņam tas glaimoja.

Viņš arvien biežāk sāka domāt, vai nenopirkt Virdžī-nijā fermu un neapmesties tajā apvidū. 1958. gada sākumā viņš pavadīja vēl vienu semestri vietējā universitātē par «rakstnieku tribīnē». Tai pašā gadā viņš apņēmās divas nedēļas uzstāties Prinstonas universitātē.

1959. gada janvārī, kad Folkners beidza rakstīt «Savrupmāju», beidzot piepildījās aktrises Rutas Fordas septiņus gadus ilgais sapnis — viņai izdevās uzstāties Brodvejā lugas «Rekviēms mūķenei» izrādē. Līdz tam luga Albēra Kāmī tulkojumā un pārstrādājumā ar panākumiem bija izrādīta uz Eiropas skatuvēm, bet Amerikas skatītāji ieraudzīja to tikai tagad.

Kad «Savrupmājas» pirmās daļas manuskripts atradās uz redaktora Elberta Erskina galda, viņu pārņēma šausmas — ļoti daudzas detaļas romānā nesakrita ar divām iepriekšējām grāmatām — un viņš uzrakstīja par to Folkneram. Rakstnieka atbildes jēga bija tāda: viņš rakstot par raksturiem, un fakti viņam neesot tik svarīgi, tomēr viņš esot ar mieru darīt cik iespējams, lai panāktu zināmu atbilstību «Ciematam» un «Pilsētai». Viņš apsolīja martā ierasties Ņujorkā un palīdzēt redaktoram, taču negaidīts notikums izjauca viņa braucienu. Martā medībās Virdžīnijas mežos viņš nokrita no zirga un pārlauza atslēgas kaulu. Tādu kritienu viņa dzīvē bija ne mazums, un Folkners pūlējās nepiešķirt lielu nozīmi lūzumam, tomēr no brauciena uz Ņujorku vajadzēja atteikties. Tiklīdz viņam kļuva mazliet labāk, viņi ar Estellu mašīnā ar šoferi aizbrauca uz Oksfordu.

Folkners rakstīja možas vēstules draugiem, tomēr sāpes plecā ne tikai nepārgāja, bet vēl pastiprinājās. Jāšanu ārsti viņam kategoriski aizliedza. Piespiedu bezdarbība tagad tukšajā Oksfordas mājā pamudināja viņu uz jaunām iecerēm. Aprīlī viņš rakstīja Džoannai: «Man vēl arvien nav labi ar roku. Acīmredzot manā vecumā vairs nedrīkst lauzt kaulus. .. Man rodas iecere vēl vienai grāmatai, ko es gribēju uzrakstīt. Tagad, kad nav iespējams šķiest laiku zirgiem, es varu ķerties pie tās. Kaut gan nezaudēju cerības, ka vēl varēšu jāt.»

Viņš patiešām panāca savu — jau maijā agri no rīta Folkners apsegloja zirgu un devās izjādē. Kādā no tādiem rītiem vēja brāzma papūta papīra vīstokli tieši zirgam zem pakaviem, tas satrūkās, saslējās pakaļkājās un nometa jātnieku. Folkners smagi nokrita uz muguras, no trieciena viņam sāka plūst asinis pa muti, stipri sāpēja kāja.

Tomēr jūnija sākumā viņš ieradās izdevniecībā, lai kopā ar savu redaktoru strādātu pie «Savrupmājas» manuskripta. Viņš gāja lēni, balstīdamies uz spieķa.

Neilgi padzīvojis Šarlotesvillā, viņš atgriezās Oksfordā, kur lasīja «Savrupmājas» slejas. Bet Šarlotesvillā beidzot tika noformēts pirkums — Folkners ieguva noskatīto māju netālu no tās vietas, kur dzīvoja Džila un abi viņa mazdēli, ar kuriem viņam tā patika spēlēties. Rudenī Folkners pilnīgi pārvācās jaunajā mājā, kaut gan, tāpat kā agrāk, laiku pa laikam brauca uz Oksfordu.

1959. gada novembrī iznāca «Savrupmāja».

Ziemā Folkners aizbrauca uz Oksfordu un, kā izrādījās, tieši laikā — bija smagi saslimusi viņa māte Mis Moda. Folkners ievietoja viņu slimnīcā un daudz laika pavadīja pie viņas gultas. Ik reizi, kad viņš iegāja palātā un ieraudzīja viņas izdēdējušo seju, ko pamazītēm atstāja dzīvība, viņam sirds sažņaudzās sāpēs.

Mis Moda zināja, ka mirs. Folkners kā spēdams pūlējās atvieglot viņas pašsajūtu. Viņš, pats neticēdams paradīzei, sāka stāstīt mātei, kā vēlāk atzinās savam draugam Blotneram, «jaukas pasaciņas par debesīm, par to, cik viņai tur būs labi».

Mis Moda viņam jautāja: «Bet vai man noteikti vajadzēs tur satikt tavu tēvu?» Folkners mazliet apmulsa un atbildēja: «Nē, ja tu pati to negribēsi.» — «Labi gan,» māte ar atvieglojumu noteica, «es viņu nekad neesmu mīlējusi.»

Drīz vien Folkners pats saslima, viņam konstatēja plei-rītu un vajadzēja iet slimnīcā.

Kad Folkners atkal ieradās Oksfordā jūnijā, viņš uzzināja, ka Džoannas romāns pieņemts izdevniecībā. Viņš tūlīt rakstīja Džoannai: «Lieliska ziņa. Tas ne tikai attaisno mūs, bet arī, iespējams, attaisno to ļaunumu un pārestības, ko es varbūt esmu Tev nodarījis.»

1960. gada oktobrī Mis Moda nomira. Folkners jau sen zināja, ka beigas tuvojas ar katru dienu, tomēr mātes nāve sāpīgi iedzēla viņam sirdī.

Tagad saites ar Oksfordu bija kļuvušas vēl vājākas.

Folknera dzīve Šarlotesvillā ritēja klusi un mierīgi. Viņš, tāpat kā agrāk, aizrāvās ar jāšanu, medībām, daudz laika pavadīja savu mazdēliņu sabiedrībā, satikās ar draugiem, labprāt uzņēma viesus savā mājā.

1961. gada jūlijā radio paziņoja par Ernesta Heming-veja nāvi. Folkners bija satriekts, viņš ne mirkli nešaubījās, ka tas nav bijis nelaimes gadījums. «Viņš ir izdarījis pašnāvību,» Folkners atkārtoja.

Folkneram jau bija 64 gadi, nāve vienā laidā atgādināja sevi, nopļaujot viņa paaudzes cilvēkus. Viņam vispār piemita slieksme apcerēt dzīvības un nāves problēmas, bet tagad droši vien tādas domas uzmācās viņam arvien biežāk. Viņš filozofiska miera bija gatavs sastapt šo neizbēgamlbu.

Gadi bija padarījuši baltu viņa galvu, bet citādi viņš kā agrāk turējās formā, kā vienmēr bija iznesīgs, stalts, vienkārši, bet nevainojami ģērbies. Žurnālists Eljots Čeizs, ar pūlēm piedabūjis Folkneru dot interviju 1961. gada vasarā, rakstīja par viņu: «Viņš ir mazs cilvēks ar lielu cieņu. Viņš izstaro rāmu spēku. Mierīguma izjūta kļūst galvenā, šis mierīgums jūtams viņa balsī, roku kustībās, gaitā, viņa gandrīz melno acu klusinātajā mirdzumā.» Folkneram negribējās runāt par literatūru, un viņš uzskatīja par labāku pastāstīt korespondentam par jāšanu: «Ir kaut kas tādā lēcienā ar zirgu pāri žogam, no tā jūties labi. Varbūt tāpēc, ka tas ir risks, azarts. Katrā ziņā es jūtu nepieciešamību pēc tā.»

Tovasar Folknera draugs Grovers Vandevenders uzcēla savā muižā pie ezera nelielu piestātni, kura kļuva par paradīzi apkārtnes bērniem. Folkneram tur patika, viņš klusā priekā vēroja, kā puišeļi peldas, spēlējas, sauļojas uz piestātnes siltajiem dēļiem. Viņu saviļņoja doma, ka arī viņa mazdēli, kad mazliet paaugsies, tāpat šeit peldēsies, priecāsies par dzīvi, mācīsies mīlēt dabu.

Cilvēkam pusmūža gados vispār piemīt tieksme kavēties atmiņās pie savas pagātnes, it īpaši pie bērnības. Draudzība ar mazdēliem, apkārtnes bērnu sabiedrība droši vien veicināja šo atgriešanos pie bijušā. Un Folk-ners tajā vasarā sāka pamazītēm, nebrīdinot, kā parasti darīja agrāk, izdevniecību, rakstīt savu pēdējo romānu, no kura dvesmo viņa paša bērnības atmiņas.

Romāns tā arī sākas kā atmiņas ar vārdiem: «Mans vectēvs sacīja ...» — un apakšvirsrakstu tam Folkners devis «Atmiņas». Viss romāns veidots kā Lūsjusa Prīsta III stāsts par to, ko 1961. gadā viņam stāstījis viņa vectēvs Lūsjuss Prīsts II par saviem piedzīvojumiem 1905. gadā, kad vectēvam bijuši vienpadsmit gadi.

Uzticīgs savam paradumam, Folkners jau no pirmajām lappusēm noteica Prīstu dzimtas vietu Džefersonas sabiedrības sociālajā struktūrā, precizēja viņu ģenealoģiju — Prīsti ir Makāslinu-Edmondsu pēcteči, bet pa sieviešu līniju. Pirmajos Joknepatofas teiksmas romānos Folkners daudzējādā ziņā identificēja savu leģendāro vecvectēvu ar pulkvedi Sartorisu, apveltījot Sartorisu ar

daudziem vecvectēva rakstura vilcieniem un biogrāfijas momentiem, bet savā pēdējā romānā, kas viņam bija ne tikai jauna atgriešanās Joknepatofā, bet arī atgriešanās pašam savā bērnībā, viņš Prīstu dzimtā attēloja pats savu ģimeni, kā to atcerējās. Vectēvs Prīsts, ko romānā visi godbijīgi dēvē par Saimnieku, līdzīgi Folknera vectēvam ir bankas prezidents. Romāna vienpadsmit gadus vecā varoņa tēvam, tāpat kā Folknera tēvam kādu laiku, pieder stallis, kur iznomā ekipāžas. Folkners pat ir piešķīris viņam sava tēva vārdu — Marijs. Un arī ģimenes sastāvs atkārto Folknera ģimeni — pusaudzim Lūsjusam ir trīs brāļi, jaunāki par viņu, un tos aprūpē aukle, veca nēģeriete Kallija.

Romāna sižets jau sen bija briedis Folknera galvā. Kā lasītājs varbūt atceras, divdesmit vienu gadu pirms tam, kad Folkners sāka rakstīt «Laupītājus», viņš vēstulē Robertam Hāsam īsi pastāstīja par savu ieceri, pieminot pat to, ka šis romāns būs kaut kā līdzīgs Heklberija Finna piedzīvojumiem. Patiešām, «Laupītāju» sižets veidots pēc tāda paša principa kā slavenais Marka Tvena romāns, tikai plosts, ar kuru Heks Finns kopā ar nēģeri Dzimu aizbrauc no dzimtās pilsētas, aizstāts ar automobili.

Tiesa gan, šeit automobilis parādīts ne tikai kā pārvietošanās līdzeklis, bet arī kā simbols, kaut kas līdzīgs «brīdinājuma zīmei, kas uzstādīta ar nolūku pavēstīt likteni: skudru tekalēšanu šurpu turpu, nedziedināmu iedzīvošanās dziņu, mehanizētu, motorizētu, nenovēršamu Amerikas nākotni».

Sājā pēdējā romānā Folkners ir palicis uzticīgs savai iemīļotajai tēmai — zēna nobriešanai par vīrieti, viņa ieiešanai pieaugušo pasaulē, sarežģītā un pretrunīgā pasaulē, kurā negaidīti un dīvaini savijas labais ar ļauno, pasaulē, kurā zēnam jāatrod sev vieta, jāizstrādā sava morālā pozīcija, lai cik savādi tas arī izklausītos attiecībā uz vienpadsmit gadus vecu pusaudzi.

Lūsjuss Prīsts dzīvo sava vecuma zēnam normālu un ģimenes stāvoklim atbilstošu dzīvi. Viņš vēl pilnīgi atrodas bērnības pasaulē, kur lielākā autoritāte ir māte, bet aukle nēģeriete uzmana katru viņa soli, kur vectētiņš bankas prezidents tiek uzskatīts par kaut kādu augstāku būtni, gandrīz tikpat kā dievu to kungu. Taču gadījumam labpatīk radīt neparedzētus apstākļus — zēna vectēvs ar vecmāmuļu un vecāki aizbrauc uz nedēļu uz otra vectēva — mātes tēva bērēm. Un tūdaļ Lūsjusam līdzās parādās kārdinātājs — no iepriekšējiem Joknepatofas teiksmas romāniem jau pazīstamais Būns Hogenbeks. «Būns bija izturīgs, uzticīgs, drosmīgs, un uz viņu nepavisam nevarēja paļauties; augums sešas pēdas četras collas, svars divsimt četrdesmit mārciņas, bet prāta ne vairāk kā bērnam.» Būns kalpo mistera Marija stallī, bet kopš tā laika, kad vectēvs nopircis automobili, Būra sirds ir uz mūžu un absolūti atdota šai kustīgajai, mirdzošajai mašīnai. Viņš ir iekarojis sev tiesības būt savas pielūgsmes objekta šoferim, mehāniķim un sargātājam.

Būns pierunā Lūsjusu, kamēr nav neviena no vecākajiem, aizbraukt ar mašīnu uz Memfisu. Viņiem pievienojas arī nēģeris Neds, viens no mistera Marija zirgu puišiem. Tā sākas šis neparastais, pavisam negaidītiem piedzīvojumiem pilnais ceļojums.

Memfisā viņi apmetas mis Rebas publiskajā namā, kas arī pazīstams lasītājam no dažiem Folknera romāniem, un zēns kļūst par prostitūtu, suteneru, publiskā nama apmeklētāju dzīvesveida aculiecinieku.

Neds iemaina pret automobili zagtu aulekšotāju, pēc tam viņi visi dodas uz citu pilsētu, kur sarīko aulekšo-šanas sacīkstes ar Lūsjusu kā žokeju.

Visa šī nežēlīga dzīves pieredze kā lavīna gāžas virsū zēnam. Kā paskaidro jau vecais Lūsjuss, stāstīdams savam mazdēlam par šiem savas bērnības piedzīvojumiem: «Mums vajadzēja būt sagatavotiem pieredzei, zināšanām, izpratnei, nevis tā, ka mums ne no šā, ne no tā dod ar rungu pa galvu tumsā, kā to dara laupītāji, bandīti. Atceries, man bija tikai vienpadsmit. Ir pasaulē rīcība, apstākļi, situācijas, kurām nevajadzētu būt, tomēr tās ir un mēs no tām nevaram izvairīties, un mēs arī negribētu no tām izvairīties, pat ja būtu tāda iespēja, tāpēc ka tās arī ir progresīvas Virzības daļa, tās nozīmē piedalīšanos dzīvē, pašu dzīvi. Taču tam vajag atklāties mums taktiski, pieklājīgi. Bet man nācās uzzināt pārāk daudz uzreiz, pārāk ātri un bez kādas palīdzības; man nebija kur novietot šās zināšanas, nebija manī vēl sagatavota tāda tvertne, ligzda, kur uzņemt visu to bez sāpēm, bez mocībām.»

Šajā neilgajā ceļojumā Lūsjusam iznāk saskarties ar visdažādākajiem cilvēkiem — ar labsirdīgo un aizkustinošo prostitūtu Koriju, ko patiesībā sauc par Everbiju, un ar viņas brāļadēlu Outisu, pretīgu, caurcaurēm samaitātu pusaudzi, kuram piemīt visas nākamā Flema Snoupsa vai gangstera Valbača īpašības, ar iekšēja cildenuma pilno veco nēģeri Paršemu un viņa dēlu Likurgu, ar nelietīgo rasistu policistu Batčemu. Zēns ierauga dzīves aizkulises, pašas nepievilcīgākās dzīves puses tik atkailinātas un ciniskas, kādas tās mēdz būt publiskajā namā, ar varmācību, neģēlību rasistu attiecībās pret nēģeriem, bet arī ar labsirdību, ar pazemotajiem piemītošo cilvēka cieņu, ar viņu gatavību palīdzēt citiem.

«Es izjutu kaunu, ka ir tāds iemesls bailēm tēvoča Paršema dēļ, kuram arī turpmāk vajadzēs šeit dzīvot; naidu (nīda nevis tēvocis Paršems, bet es) pret visu to, pret visiem tāpēc, ka mēs esam tādi nožēlojami, vārgi mūsu pašu dzīves, mūsu nepieciešamības dzīvot tādu dzīvi upuri, — pret Everbiju tāpēc, ka viņa ir tik vārīgs, tik bezpalīdzīgs un pievilcīgs upuris, un pret Būnu tāpēc, ka viņš ir vārīgs un bezpalīdzīgs un ļauj padarīt sevi par upuri, un pret tēvoci Paršemu un Likurgu tāpēc, ka viņi dzīvo tur, kur spiesti dzīvot, un gribot negribot redz. kā rīkojas baltie cilvēki — uz mata tā, kā, pēc šo balto cilvēku apgalvojuma, rīkojoties tikai nēģeri, — naidu, pilnīgi tādu pašu, kā jutu pret Outisu, kad viņš stāstīja par Everbiju Arkanzasā, un pret Everbiju par to, ka viņa ir tik bezpalīdzīga un tik pakļautā cilvēka cieņas apsmieklam, par ko viņš man stāstīja, un pret sevi par to, ka es viņā klausījos, gribēju klausīties, gribēju visu uzzināt un izprast; naidu tāpēc, ka tas viss ne tikai ir, bet arī nevar nebūt, vienmēr būs, kamēr vien pastāvēs dzīvība, kamēr cilvēku cilts būs dzīves daļa.»

Un, par spīti visām nekrietnībām, visam cilvēku lopis-kumam, ar ko saduras zēns sava ceļojuma laikā, romāns «Laupītāji» ir pats gaišākais visā Folknera daiļradē. Nemaz jau nerunājot par to, ka šajā romānā kā jaukā pasakā viss beidzas labi — zirgu skriešanās sacīkstēs gūta uzvara, automobilis atdots atpakaļ likumīgajam īpašniekam, Lūsjuss atgriežas pie saviem vecākiem, prostitūta Korija, saukta arī Everbija, apprecas ar Būnu un dzemdē zēnu, ko nosauc par Lūsjusu Prīstu Hogenbeku, — romānā viscaur jūtama gudrība, tāda cilvēka un rakstnieka gudrība, kurš mūža novakarē pieņem dzīvi tādu, kāda tā ir. Sājā ziņā ievērības cienīga ir Lūsjusa pēdējā saruna ar vectēvu, kad visi viņa piedzīvojumi beigušies.

«— Kā lai es to aizmirstu? Saki — kā?

— Tu to nespēsi aizmirst, — viņš atbildēja. — Nekas nekad neaizmirstas. Nekas nezūd. Tas ir pārāk vērtīgs.

— Bet ko lai es daru?

■— Dzīvo tikai tālāk, — vectēvs sacīja.

— Dzīvot, zinot visu to? Tu saki — vienmēr? Līdz mūža beigām? Un nekad neatbrīvoties no tā? Nekad? Es nespēju. Vai tu to nesaproti — nespēju.

— Spēj gan, — viņš sacīja. — Un tev vajag spēt. īsts vīrietis tikai tā rīkojas. īsts vīrietis spēj tikt visam pāri. Kam vien vajadzīgs. Viņš atbild par savu rīcību un uzņemas šīs rīcības seku smagumu.»

Lasītāju neatstāj sajūta, ka Folkners, rakstīdams «Laupītājus», ne tikai priecājies par atgriešanos paša bērnībā, bet arī domājis par saviem mazdēliem, gribējis atstāt tiem šajā romānā kaut ko līdzīgu testamentam.

Katrā ziņā darbs pie «Laupītājiem» sagādāja viņam prieku. Stāstīdams savam jaunajam draugam Virdžīnijas universitātē Džozefam Blotneram par jaunajām nodaļām, viņš piepeši sāka no sirds smieties. «Šī grāmata,» viņš paskaidroja, «kļūst arvien smieklīgāka un smieklīgāka.»

Romānu viņš pabeidza Oksfordā. 1961. gada septembrī manuskripts jau bija redaktoram uz galda, bet pats rakstnieks, pabeidzis savu pēdējo romānu, jau priecājās par rudeni Šarlotesvillā, brīvu no visām rūpēm, par lapsu medībām, par aulekšošanu pa laukiem un mežiem līdzi neganti rejošiem suņiem, par vakariem pie kamīna uguns draugu sabiedrībā pie viskija glāzītes, par pastaigām ar mazdēliem.

Rudens patiešām pagāja bez rūpēm un patīkami. Bet decembrī viņš sāka justies slikti — sāpēja mugura. Viņu ievietoja slimnīcā, un pēc pastiprinātas ārstēšanas viņš varēja Jauno gadu sagaidīt mājās, piederīgo un draugu vidū.

Par spīti vecumam un slimībām, Folkners neparko negribēja padoties un mainīt dzīvesveidu. Jau janvāra pirmajās dienās viņš devās izjādē, un notika nelaime — ceļš bija mazliet aizputināts, zirgs paklupa bedrē, Folkners nokrita un stipri sasitās. Turklāt pievienojās vēl plaušu karsonis.

Tikko izveseļojies, Folkners sāka kalt plānus pavasarim — viņš apņēmās atkal darboties Virdžīnijas universitātē, atjaunoja medību un zvejas atļauju. Savā jaunajā mājā Sarlotesvillā viņš bija iecerējis ierīkot bibliotēku, sāka pasūtīt tai grāmatas, Ar īpašu mīlestību viņš sāka vākt speciālu bibliotēku mazdēliem — lūdza draugus pagādāt šai bibliotēkai Stīvensona «Bagātību salu», Hašeka «Brašā kareivja Sveika piedzīvojumus», Brauninga dzejoļu krājumu.

Pavasara sākumā viņi ar Estellu devās uz Oksfordu. Viņš atkal noņēmās ar saviem zirgiem, sāka jāt medībās, lasīja romāna «Laupītāji» slejas. Aprīlī Folkners atgriezās Virdžīnijā.

Tur viņš satikās ar lielu grupu studentu, lasīja tiem zirgu skriešanās sacīkšu ainu no «Laupītājiem». Dzīve ritēja pa vienmērīgu, noteiktu gultni. Kad pienāca prezidenta Džona Kenedija ielūgums braukt uz Vašingtonu, kur Baltajā namā tika rīkotas pusdienas Nobela prēmijas laureātiem un citiem ievērojamiem literatūras un mākslas pārstāvjiem, Folkners sacīja: «Paskaidrojiet viņiem, ka esmu pārāk vecs un nevaru braukt tik tālu tikai tāpēc, lai pusdienotu ar nepazīstamiem cilvēkiem.»

Maijā viņam tomēr vajadzēja braukt uz Ņujorku, kur svinīgā ceremonijā viņam pasniedza Nacionālā mākslas un literatūras institūta Zelta medaļu par labāko literāro darbu. Viņš ar pūlēm nosēdēja tur un steidzās atgriezties mājās.

Maija pēdējās dienās viņi ar Estellu atkal aizbrauca uz Oksfordu. Jūnijā iznāca romāns «Laupītāji».

17. jūnijā viņš, kā parasti, apsegloja agri no rīta vienu no nesen pirktajiem zirgiem, kas ar lielām grūtībām bija pieradināts pie segliem, un devās izjādē. Kaut kas izbiedēja ķēvi, tā saslējās pakaļkājās un nometa jātnieku. Folkners nokrita uz muguras, trieciens bija ļoti stiprs. Viņš ar pūlēm piecēlās un mēģināja no jauna ietikt seglos, tomēr nevarēja. Kad viņu aizveda pie ārsta, sena drauga, un Folkners izstāstīja, kā tas viss noticis un kā viņš gribējis uzrāpties mugurā nepaklausīgajam zirgam, ārstu pārņēma šausmas: «Jābūt muļķim, lai taisītu tādus jokus! Tu varēji sevi nobeigt. Vai smagi sakropļot!» — «Tu tak nedomā,» Folkners atbildēja, «ka es varu ļaut tai nolādētajai ķēvei dabūt virsroku. Man vajadzēja viņu pakļaut sev.»

Viņš negribēja padoties arī slimībai. Par spīti stiprām sāpēm mugurā, viņš atteicās iet slimnīcā un joprojām staigāja, tiesa gan, balstīdamies uz spieķa. Sāpes viņš mēģināja remdēt ar veco, pārbaudīto līdzekli — viskiju, Bet galu galā viņu tomēr vajadzēja ievietot slimnīcā.

1962. gada 6. jūlija naktī Folkners nomira slimnīcā ar sirds lēkmi.

Viņš apbedīts Oksfordas kapsētā.

Par viņu var sacīt vārdus, ko viņš pats rakstījis kāda cita rakstnieka nāves gadījumā:

«Cilvēki sacīs: viņam nebija laika pabeigt visu, ko viņš gribēja. Bet jautājums nav Cik ilgi, ne arī Cik, jautājums ir tikai X o. Kad aiz viņa aizcirtās durvis, viņš jau bija paspējis uzrakstīt uz durvju šīs puses to, ko sapņo uzrakstīt ikviens mākslinieks, kas iznes visai dzīvei cauri nāves paredzējumu un naidu pret to, E s b i ļ u š e i f,»

Par zīmi, ko Folkners iecirtis uz šīs aizmirstības sienas, kura šķir dzīvi no nāves, palikušas viņa grāmatas.

VILJAMA FOLKNERA DZĪVES UN DAIĻRADES GALVENIE DATI

1897. gada 25. septembrī — dzimis Ņūolbenijas pilsētiņā Misisipi štatā.

1902. gads — Folknera ģimene pārceļas uz Oksfordu Misisipi štatā.

1905. gads — iestājas skolā.

1914. gads — iepazīšanās ar Filu Stounu, aizraušanās ar dzeju.

1915. gads — pamet skolu.

1918. gads — iestājas Britu kara aviācijas lidotāju skolā Toronto (Kanādā), decembrī beidz skolu un atgriežas Oksfordā.

1919. gads — iestājas Misisipi universitātē Oksfordā, sāk publicēt dzejoļus un rakstus studentu avīzē «The Mississippian».

1921. gads — brauciens uz Ņujorku, strādā par pārdevēju grāmatu veikalā; decembrī atgriežas Oksfordā, dabū pastmeistara vietu Misisipi universitātē.

1924. gads — aiziet no pastmeistara darba; brauciens uz Jaunorleānu, iepazīšanās ar Šervudu Andersonu; darbojas Jaunorleānas avīzēs un žurnālos; iznāk dzejoļu krājums «Marmora fauns».

1925. gads — brauciens uz Eiropu.

1926. gads — iznāk romāns «Kareivja apbalvojums».

1927. gads — iznāk romāns «Moskīti».

1929. gads — iznāk' romāns «Sartoriss»; apprecas ar Estellu Oldemu Frenklinu; strādā Oksfordā universitātes elektrostacijā par kurinātāju; iznāk romāns «Troksnis un niknums».

1930. gads — sāk publicēt stāstus žurnālos; nopērk Oksfordā māju; iznāk romāns «Kad es gulēju uz nāves gultas».

1931. gads — iznāk romāns «Svētnīca»; stāstu krājums «Sie 13».

1932. gads — strādā Holivudā studijā «Metro-Goldwin-Mayer» par scenāristu; iznāk romāns «Gaisma augustā».

1933. gads — iznāk dzejoļu krājums «Zaļais zars»; piedzimst meita Džila.

1934. gads — iznāk stāstu krājums «Doktors Martino un citi stāsti».

1935. gads — iznāk romāns «Stabs»; aviācijas katastrofā iet bojā viņa brālis Dins; strādā Holivudā studijā «Twenty Century Fon».

1936. gads — iznāk romāns «Absalom, Absalom!».

1938. gads — iznāk romāns «Neuzvarētie»; nopērk fermu netālu no Oksfordas.

1939. gads — ievēlēts Nacionālajā mākslas un literatūras institūtā; iznāk romāns «Mežonīgās palmas».

1940. gads — iznāk romāns «Ciemats».

1942. gads — iznāk romāns «Kāp zemē, Mozu»; aizbrauc uz Holivudu strādāt brāļu Vorneru studijā.

1946. gads — publicēta M. Kauli ja sastādītā antoloģija «Folknera izlase»!

1948. gads — iznāk «Pīšļu apgānītājs»; ievēlēts Amerikas mākslas un literatūras akadēmijā.

1949. gads — iznāk stāstu krājums «Zirdziņa gambīts».

1950. gads — saņem Houelsa Amerikas akadēmijas medaļu literatūrā; iznāk krājums «Viljama Folknera stāstu izlase»; saņem Nobela prēmiju literatūrā.

1951. gads — saņem Nacionālo prēmiju literatūrā par krājumu «Stāstu izlase»; brauciens uz Eiropu; publicēta grāmata «Rekviēms mūķenei»; saņem Francijas Goda Leģiona ordeni.

1954. gads — iznāk romāns «Līdzība»; meita Džila apprecas.

1955. gads — saņem Nacionālo prēmiju literatūrā par romānu «Līdzība»; saņem par šo pašu romānu Pulicera prēmiju; brauciens uz Japānu, uzstāšanās Nagano universitātē; iznāk krājums «Lielie meži».

1957. gads — uzstājas Virdžīnijas universitātē kā «rakstnieks tribīnē»; iznāk romāns «Pilsēta».

1958. gads — dzīvo pārmaiņus Šarlotesvillā un Oksfordā.

1959. gads — iznāk romāns «Savrupmāja».

1962. gads — saņem Nacionālā mākslas un literatūras institūta zelta medaļu literatūrā; iznāk romāns «Laupītāji»; 6. jūlijā mirst Oksfordā ar sirds lēkmi,.

SATURS

1. Pagātnes mantojums

2. Bērnība un jaunība .

3. Pilsētas savādnieks ar iesauku «Grāfs» , •

4. Jaunorleāna, Eiropa, pirmie divi romāni

5. «Dzimtās zemes gabaliņš pastmarkas lielumā»

6. «Spoža sakāve» ........

7. Jauni meklējumi un pirmie panākumi

8. Dusmu un līdzcietības romāns „ , . a

9. Holivuda . .........

10. Cilvēki debesīs.........

11. Antīka drāma Joknepatofas apgabalā

12. Leģendas atmaskošana......

13. Fermeris ..........

20. Atgriešanās Joknepatofā .......

Viljama Folknera dzīves un daiļrades galvenie dati

Борне Тимофеевич Грибанов ФОЛКНЕР Издательство «Лиесма» Рига 198) На латышском языке Серия «Жизнь замечательных людей» Перевела с русского языка Ванда Викане Художник Василий Шелков

Boriss Gribanovs FOLKNERS

Redaktors A. Lielais. I Mākslinieciskais re-' daktors A. Galeviuss. Tehniskā redaktore L. Engere. Korektore A. Giptere. Nodota salikšanai 19.11.80. Parakstīta iespie-šanai 07.04.81. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 2. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 19,74 uzsk. iespiedi.; 20,38 uzsk. kr. nov.; 20,94 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pasūt. № 2336. Cena 1 rbl. 50 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 115/30884/Dt-867. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Apvāks un ielikumi iespiesti Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīga, Vienības gatvē 11,

1

Vecais Beilijs — Londonas krimināltiesa.

2

3

Reducto absurdum — novests līdz absurdam (lai.),

4

Veikls triks (Iranču vai).

Content

Gribanovs Boriss Folkners

1

2

3

4

5

7

9

10

11

13

14

16

17

18

19

20

1