Bragins Mihails

Kutuzovs

Mihails Bragins

Kutuzovs

Sērija «Ievērojamu cilvēku dzīve» iznāk šādi darbi

S. Morozovs. Prokofjevs

A. Aldans-Semjonovs. Semjonovs-Tjanšanskis

A. Morua. Žorža Sanda

A. Dživeļegovs Leonardo Da Vinči

T. Rufo. Manas Dzīves Parabola

A. Golemba Gramsi

P. Astasenkovs Kurčatovs

A. Steklijs Kampanella

J. Kalniņš. Andrejs Pumpurs D Veiss.

E Stons. Jūrnieks Seglos

A Aldans Semjonovs. Čerskis

J Niedre Es Biju Esmu Būšu Drīz

L Borisovs Ar Katrionas Karogu

S. Cveigs Magelāns

Ž. Renuārs. Renuārs

K. Andrejevs. Žils Verns

B. Gribanovs. Hemingvejs

E Hjūzs. Bernards Šovs

V. Safonovs. Humbolts

A. Morua. Olimpio Jeb Viktora Igo Dzīve

IZDEVNIECĪBA LiESMA» RĪGA 1974

Брагин Михаил Григорьевич КУТУЗОВ

Издательство «Молодая гвардия»

Москва 1970

Издательство «Лиесма» Рига 1974

На латышском языке

Серия «Жизнь замечательных людей»

Перевели с русского А. Рудэрога и В. Жибелис Заставки художника В. Носкова Суперобложка и обложка художника В, Гранта

No krievu valodas tulkojuši A. Rudzroga un V. libelis Mākslinieka V. Noskova vinjeles Mākslinieka V. Granta apvāks un vāks

Tulkojums latviešu valodā, «Liesma», 1974

PIRMĀ DAĻA

.

I NODAĻA

Krievu armijas inženieru korpusā dienēja kara inženieris Ilarions Matvejevičs Goļeniščevs-Kutuzovs.

Viņš bija sācis dienēt armijā jau Pētera I valdīšanas laikā, veltījis armijai trīsdesmit sava mūža gadu un, atstājis dienestu ar ģenerālporučika pakāpi, strādāja civilajā resorā Pēterburgā.

Pēc viņa projektiem galvaspilsētā būvēja kanālus, cēla lielas ēkas. Mūža nogalē īlarions Matvejevičs kļuva senators. Viņam uzdeva sniegt atsauksmes svarīgās valsts lietās; pie viņa nāca ar sūdzībām un pēc padoma.

Viņš bija izglītots, atsaucīgs cilvēks un izcilā prāta un zināšanu dēļ tautā tika daudzināts par «gudrības grāmatu».

1745. gada 5. (16.) septembri Ilariona Matvejeviča ģimenē piedzima dēls, kuram bija lemts kļūt par dižu krievu karavadoni, viņa — Mihaila Ilarionoviča Kutuzova vārdu vēsture padarīja nemirstīgu.

Vēl tagad — pēc 229 gadiem kopš feldmaršala Kutuzova dzimšanas viņa dzīve un karavadoņa darbība joprojām interesē vēsturniekus, rakstniekus un plašas lasītāju aprindas.

Par Kutuzovu jau ir daudz rakstīts, ne mazums vēl palicis nezināma, jo, dzīvojot un darbojoties sarežģītos un bīstamos apstākļos, karavadonis nedrīkstēja savus dziļākos noslēpumus izpaust pat tuviniekiem.

Mihaila Ilarionoviča dzīves stāstā viņam naidīgo laikabiedru apmelojumi un monarhisma vēsturnieku izkropļojumi daudz ko bija aizēnojuši, padarījuši neskaidru un sajaukuši.

Kā vieni, tā otri pūlējās pierādīt, ka 1812. gada Tēvijas karā, kad izšķīrās Krievijas liktenis, galvenā darbības persona bija nevis Kutuzovs, kas komandēja Krievijas bruņotos spēkus, balstīdamies uz krievu tautas patriotismu, bet gan imperators Aleksandrs I.

Vēl vairāk feldmaršalu Kutuzovu apmeloja ārzemju vēsturnieki, kas pamazināja viņa nozīmi un pārcildināja imperatoru Napoleonu.

Kā vieni, tā otri un trešie nevēlējās dot godīgu, skaidru atbildi uz tiešajiem vēstures jautājumiem, kāpēc gan Napoleonu, patiesi lielu karavadoni, uzvarēja Kutuzovs un kā viņa vadītā krievu armija spēja sagraut un iznīcināt milzīgo franču armiju un nosargāt Krievijas neatkarību.

Pirmsrevolūcijas vēsturnieki gandrīz nemaz nav pētījuši Kutuzova karavadoņa mākslu, nav izsekojuši, kā viņš kaldināja savas uzvaras garos un grūtos kara ceļos.

Tikai padomju historiogrāfija atklāja un pirmoreiz publicēja daudzus dokumentus par Kutuzova darbību, un padomju vēsturnieki, izsekojuši visu karavadoņa dzīves ceļu, varēja parādīt viņa panākumu cēloņus un pamatus.

Pirmais, ko saskata pētnieks, studēdams Kutuzova dzīvi, ir viņa tieksme pēc izglītības, kas izpaužas jau kopš jaunām dienām.

Darba mīlestību un interesi par grāmatām inženieru karaspēka ģenerālis Ilarions Matvejevičs Kutuzovs bija ieaudzinājis dēlam kopš bērnības. Puisēns mājās sekmīgi mācījās krievu valodu, svešvalodas un aritmētiku, daudz lasīja. Kad Mihailam apritēja 14 gadu, tēvs viņu nodeva artilērijas inženieru skolā.

Tolaik visi muižnieki tā nebūt nerīkojās, kaut gan viņu pienākums bija dienēt armijā un savus dēlus apmācīt kara lietās.

Pēteris I bija izdevis likumu, pēc kura ikvienam jaunam muižniekam karadienests bija jāsāk kā ierindas zaldātam, jānodien par kaprāli un seržantu, un tiesības uz virsnieka pakāpi viņš ieguva tikai tad, kad bija izgājis stāžu zemākajā ierindas dienestā.

Pēteris I bija pavēlējis: «Tālab ka daudzi virsniekos ieceļ savu draugu saviešus no jaunajiem, kas zaldātu būšanas no fundamentes nezina, jo nav dienējuši zemākajās pakāpēs, bet dažs labs gan izrādīšanās pēc dienējis ir tikai kādu nedēļu vai mēnesi, tad par tādiem lai tiek gādātas ziņas, cik un kādās pakāpēs tādu ir no 1709. gada.»

Tika prasīts «kaprāļu un seržantu gadus ierēķināt tiem, kuri mācījušies un izmācījušies ir par tiesu.. .». Ja tā nebūs, «tad Krievijas valsts kņazu, grāfu, baronu un augstmaņu dēliem ...» Pēteris I brīdināja, «nevienam nekādu rangu neatļaujam, iekams viņi mums un tēvijai ar darbiem pakalpojuši nebūs un par to parādīšanu dabūjuši nebūs ...» — un paskaidroja, ka vajag ievērot tos, kas rangu tiešām izpelnījušies, «lai viņus paskubinātu uz cītību dienestā un viņiem tiktu gods dots, nevis nekauņām un gatavēžām».

Taču pēc Pētera I nāves muižnieki šo sapratīgo likumu apgāja ar līkumu. Kad muižniekam piedzima dēls, viņu tūdaļ pierakstīja karadienestā par zaldātu un tūliņ pulka pavēlē atzīmēja, ka šis zaldāts atrodas atvaļina juma mājās.

Kamēr «zaldāts» mierīgi gulēja šūpulī, pulka sarakstos atzīmēja viņa ierindas dienesta gadus, bet pēc tam arī tiesības uz virsnieka pakāpi. Kundzēns auga par mazizglītotu liekēdi, jo vairāk tāpēc, ka muižnieku bērnus tajos laikos visbiežāk mācīja ciema baznīcas ķesteris vai ārzemnieks, kas bija braucis uz Krieviju kalpot par sulaini vai pavāru un ķēries pie mājskolotāja darba.

Gadi ritēja, pusaugu kundzēnam piešķīra arvien augstāku dienesta pakāpi, un gadus divdesmit vecs viņš ieradās krievu armijā, būdams jau pulkvedis, bet reizēm pat ģenerālis.

Rumjancevs kļuva ģenerālis divdesmit divu gadu vecumā, Saltikovs — divdesmit piecu gadu vecumā. Bet šie ģenerāļi bija izglītoti, izcili komandieri, turpretī viss vairums virsnieku, kam nebija ne izglītības, ne ierindas dienesta pieredzes, nodarīja krievu armijai daudz posta un nelaimes.

Viņi uzskatīja, ka «jāprot kliegt: «Šauj! Dur! Cērt!» — un jābūt. pārlieku bardzīgiem pret apakšniekiem, un tā ir visa gudrība, bet zinības un grāmatas tikai sirdi dara mīkstu, un no mīkstsirdības līdz gļēvulībai tikai viens

solis ir . ..».

Šādos apstākļos jaunais Mihails Kutuzovs, no dabas ar prātu un spējām apdāvināts, ļoti zinātkārs, saviem gadiem visai attīstīts, mājas apstākļos sagatavots mācībām karaskolā, tūlīt izcēlās artilērijas inženieru skolas audzēkņu

vidū.

Viņš auga zaļoksnējs, skaists, jautrs, vai būt mazliet pa-gauss, prata saskatīt savu biedru raksturīgās iezīmes un ar labsirdīgu komismu viņus atdarināt.

Biedri mīlēja Kutuzovu viņa jautrās dabas dēļ, pasniedzēji viņu ļoti cienīja par spējām un uzcītību.

Nākamais karavadonis mācījās sekmīgi. Viņš labi apguva inženierzinātnes un artilēriju, viņam tikās kara vēsture, viņš prata franču, vācu, latīņu valodu, vēlāk iemācījās vēl angļu, zviedru, turku un poļu valodu.

Kutuzovs it īpaši aizrāvās ar inženierzinātni, tāpēc viņam uzdeva palīdzēt virsniekiem apmācīt klausītājus, un 1759. gada 10. decembrī artilērijas inženieru skolas direktors ģenerālfeldceihmeistars P. I. Šuvalovs izdeva pavēli.

«Esmu vērā ņēmis to skolas priekšstādišanu un citiem par pamudināšanu mantzini Mihailu Kutuzovu ar šo dienu inženieru korpusā par pirmās klases konduktoru [1] iecēlis esmu tālabad, ka šis Mihails Kutuzovs jo censīgs ir valodās un matemātikas zinībās un vēl jo īpaši visā, kas pie inženieru gudrībām pienākas; par to ir artilērijas inženieru skolai zināt dots, un tai ir tāda vēsts šim Kutuzo-vam jāpasludina par konduktora pakāpi un uzticībā viņš jānozvērina, un jāatstāj skolā, kā jau viņš bijis, lai viņš virsniekiem citus mācīt līdzētu.»

Ies gadi, virsnieks un ģenerālis Kutuzovs vienmēr un visur papildināsies kara mākslā, joprojām tieksies pēc zinībām, lasīs krievu un ārzemju literatūru un senos klasiķus, apgūs visas cilvēces kultūru.

Viņa interešu lokā uz visiem laikiem paliks literatūra, māksla, teātris, starptautiskā politika. Viņa māja Pēterburgā būs atvērta krievu un ārzemju māksliniekiem un rakstniekiem.

Kutuzovs bija precējies ar Jekaterinu Iļjiņičnu, dzi* i iušu Bibikovu, viņam bija piecas meitas — Praskovja, Anna, Jeļizaveta, Jekaterina un Darja; Kutuzovu vienīgais dēls nomira agrā bērnībā.

Meita Jeļizaveta Mihailovna vēlāk kļuva Aleksandra Sergejeviča Puškina draudzene.

Jekaterina Iļjiņična dzīvoja, kā bija ierasts augstākajās aprindās, un allaž zināja visus galvaspilsētas jaunumus.

No tāliem, nomaļiem karalaukiem sūtītās vēstules ģenerālis Kutuzovs pastāvīgi apjautāsies sievai par diplomātiskajiem jaunumiem galvaspilsētā, par jaunām lugām teātrī, par izcilu Eiropas skatuves mākslinieku viesizrādēm; viņš rakstīs par jaunām grāmatām, ko izlasījis.

Paies gadu desmiti, un lielos karos sadursies milzīgas armijas, izlemjot valstu likteņus, cīnīsies politiķu, stratēģu un diplomātu prāti, uzvarēs gan karapulku spēks, gan karavadoņu prāta spēks, šajā cīņā uzvaras gūs Mihails Ilarionovičs Kutuzovs, viens no sava laika visizglītotākajiem cilvēkiem, uzvaras gūs viņa varenais intelekts, kas viņam ļaus risināt politiķa, stratēģa un diplomāta uzdevumus.

Taču panākumus nesagādās Kutuzova prāts un kultūra vien. Arī toreiz Krievijā bija gudras galvas, bija izglītoti vīri; pietiek, ja pieminēsim, ka tas bija Mihaila Lomonosova laiks, periods, kad dibinājās Krievijas Zinātņu akadēmija, pēc tam Maskavas valsts universitāte utt.

Galvenais bija tas, ka augstā kultūra un izglītība kļuva par balstu karavīra aicinājumam, par pamatu kara mākslai, kam Kutuzovs ziedoja visus sava prāta un gara spēkus, visu savu mūžu.

Kutuzovam pašķīrās ceļš uz vieglo galminieka karjeru, kas dzīvību neapdraudēja, viņš tai bija labi sagatavots.

Jauno, prātīgo, smalki uzvedīgo praporščiku, kas prata svešas valodas, iecēla par Rēveles ģenerālgubernatora ģenerālfeldmaršala prinča Holšteina-Beka adjutantu. Kutuzovs viņu pavadīja, kad bija jāpieņem titulētas personas un diplomāti, kas ieradās Krievijā no ārzemēm. Taču adjutanta amatā viņš ilgi nepalika.

Izpaudās tēva audzināšana, izpaudās paša raksturs, un jaunais virsnieks atprasījās uz armiju ierindas dienestā.

Tā iesākās piecus gadu desmitus garā gadu virkne ierindas dienestā, karagājienos un kaujās.

Praporščiks Kutuzovs sāka savu karavīra ceļu un kļuva par izcilu virsnieku tajos gados, kad krievu armijā atdzima Pētera I laika kaujas tradīcijas.

Kopš bērnības viņš bija audzis, ieklausīdamies Pētera I uzvaru slavas atbalsīs; vēl bija dzīvi Poltavas kaujas varoņi, un Ilariona Matvejeviča ģimenē turēja godā krievu regulārās armijas dibinātāja piemiņu.

Bet svarīga nebija varoņtradīciju audzinošā nozīme vien. Kutuzova karavadoņa mākslas analīze skaidri parāda to kopējo, kas to tuvina ar Pētera I karavadoņa mākslu.

Kutuzovu mēdz uzskatīt par Rumjanceva un Suvorova skolnieku, un tas, bez šaubām, ir pareizi: abi ir viņa tiešie skolotāji, kas turpat kauju laukos nodevuši viņam savas karaspēka vadības metodes un kaujas pieredzi.

Bet Rumjancevs un Suvorovs arī paši bija Pētera 1 skolnieki, kas, mantojuši visu vērtīgo no viņa karavadoņa mākslas, sekmīgi attīstīja to tālāk.

Tomēr Kutuzova stratēģijai piemīt arī kas īpašs, visai līdzīgs Pētera I stratēģijai.

Kā Pēteris I, tā Kutuzovs izcīnīja karus, kas nosprauda ne vien Krievijas turpmāko ceļu, bet izšķīra arī jautājumu par tās kā neatkarīgas valsts pastāvēšanu.

Šis apstāklis noteica karu vērienu un raksturu, karavadoņu īpašo atbildību un līdz ar to viņu stratēģisko lēmumu raksturu.

Viņi vadīja tādas kaujas, kurās nedrīkstēja riskēt ar Krievijas likteni, vajadzēja rīkoties nekļūdīgi.

Kā Pēterim I, tā Kutuzovam pretiniekos bija to laiku visizcilākie karavadoņi — Kārlis XII un Napoleons I. Ne Rumjancevam, ne Suvorovam tādu nebija.

Kā Pēteris 1, tā Kutuzovs komandēja visus Krievijas bruņotos spēkus un uzvarēja, sagrāva Eiropas vislabākās, visspēcīgākās armijas — zviedru un franču armiju; no krievu karavadoņiem tas prasīja neiedomājamu prāta, gribas un talanta piepūli.

Kā Pēterim I, tā Kutuzovam vajadzēja aizstāvēšanos apvienot ar uzbrukumu, ilgi nogaidīt, likt lietā attālumus un laiku, lai pēc tam strauji un apņēmīgi uzbruktu ienaidniekam. Visu šo iemeslu dēļ Pētera I un Kutuzova karavadoņa māksla ir sarežģīta un ārkārtīgi interesanta.

It īpaši jāatzīmē, ka Pēteris I, būdams imperators, savos lēmumos bija pilnīgi neatkarīgs, turpretim Kutuzovu saistīja imperatora Aleksandra I lēmumi, kas krievu feldmaršalam sagādāja reizēm nepārvaramas papildu grūtības.

Lai labāk saskatītu Kutuzova karavadoņa mākslas iezīmes, jāizseko, kas Pēterim 1, Rumjancevam un Suvoro-vam ir kopējs ar Kutuzovu, jāizseko krievu armijas gaitas un tāpēc jāpiemin Krievijas militārās vēstures svarīgākie posmi XVIII gadsimtā.

Šie posmi noteica valsts likteņus, bet līdz ar to arī karavadoņu likteņus, viņu dzīvi un viņu mākslu.

Ar XVIII gadsimtu Krievijā sāka attīstīties lauksaimniecība un iekšējā tirdzniecība, radās vienots Viskrievijas tirgus, bet rūpniecībā, kultūrā, ārējā tirdzniecībā, bruņoto spēku un jūras flotes izveidošanā zeme atpalika no attīstītajām Eiropas valstīm.

Krievijas valdības ārpolitika arvien vairāk tiecās iekarot un nostiprināt valsts starptautiskās pozīcijas; muižniecība tīkoja sagrābt jaunas zemes; muižniecība un tirgoņu kārta meklēja izejas uz atklātām jūrām, lai rastu noietu arvien bagātīgākajai lauksaimniecības produkcijai.

Tā nostiprinātos muižniecības vara valstī, vairotos tirgoņu bagātība, attīstītos topošā krievu buržuāzija.

Šo uzdevumu atrisināšana objektīvi veicinātu arī valsts ražošanas spēku attīstību un tās neatkarības nostiprināšanu. Ja tā nenotiktu, tad atpalikusī Krievija kļūtu par objektu, ko savā starpā sadalītu vairāk attīstītās, spēcīgās Eiropas valstis, pa daļai kļūtu par to koloniju.

Krievija bija nošķirta no Baltijas jūras un Melnās jūras, kaimiņi to nelaida klāt pie jūras tirdzniecības ceļiem. Tās vienīgā ziemeļu osta Arhangeļskā darbojās tikai īsajos vasaras mēnešos.

Šo apstākļu dēļ Krievija bija nolemta ekonomiskai atpalicībai.

Bet galvenais bija pieaugošās briesmas, ka Krievijā var iebrukt ārēji ienaidnieki.

Krievijas kaimiņu — Zviedrijas un Turcijas un dažādos laikos aiz tām stāvošās Anglijas, Francijas un

Austrijas mērķis bija nepielaist krievus pie Baltijas jūras un Melnās jūras un galvenais ■— sagrābt Krievijas zemes un atspiest krievus tālu uz austrumiem.

Zviedrijas karalis Kārlis XII plānoja paturēt sev Krievijai senāk atņemtās Baltijas zemes, nepielaist Krieviju pie Baltijas jūras, kur tai būtu tieši sakari ar Eiropu, sagrābt Arhangeļsku un tādējādi monopolizēt Krievijas ārējo tirdzniecību un — tās bija vislielākās briesmas — sagrābt Smoļensku, ieņemt Maskavu un laupīt Maskavas valstij neatkarību.

Krieviju un Ukrainu, kas bija ar to apvienojusies, apdraudēja Turcija.

Turcijas valdība centās nepielaist krievus pie Melnās jūras un Vidusjūras, noslēgt viņiem pasaules tirdzniecības ceļus.

Un atkal vislielākās briesmas bija tās, ka turki un viņiem pakļautie Krimas tatāri apdraudēja Kijevu, iebruka Krievijas dienvidu zemēs, sagrāba un izpostīja ciemus un pilsētas, aizdzina krievus un ukraiņus verdzībā, pārdeva viņus vergu tirgos.

Cīņa par neatkarību, par izeju pie jūrām, par savu vietu Eiropā — tas bija Krievijas ārpolitikas uzdevums gadsimtiem ilgi.

Lai īstenotu šo politiku ar «varas līdzekļiem», tika radīta Krievijas armija un flote, attīstījās krievu kara māksla, tika gatavoti un izvirzījās izcili karavadoņi un admirāļi.

Ap XVIII gadsimta sākumu pieauga Krievijas iedzīvotāju skaits, vairojās tās ražošanas spēki, jau uzkrājās ekonomiskie līdzekļi.

Krievu tauta bija norūdījusies tūkstošiem gadu ilgajā cīņā ar bargo dabu, sūrā darbā un kaujās par savu neatkarību un pastāvēšanu.

Tā bija pārcietusi gadsimtiem ilgo mongoļu un tatāru jūgu, atvairījusi un sakāvusi nelietīgos vācu bruņiniekus, triumfējoši apliecinājusi savas kaujas spējas Kuļikovas laukā, izdzinusi poļu interventus, proti — aizstāvējusi savu neatkarību.

Protams, kariem, ko Krievija izcīnīja XVIII gadsimtā, bija arī agresīvi mērķi, tie notika galvenokārt krievu muižniecības un tirgoņu kārtas interesēs.

Bet vēstures dialektika liek saskatīt notikumu daudz-pusīgumu, vēsturisko parādību daudzzīmību.

K. Markss un F. Engelss skaidri atklāja Krievijas carisma prettautisko būtību, tā agresivitāti ārpolitikā, tā galējo reakcionārumu iekšpolitikā; viņi parādīja, ka šīs politikas nolūks ir nostiprināt muižniecības varu, padarīt vēl smagāku dzimtbūšanas jūgu, paplašināt absolūtisko valsti.

Tai pašā laikā zinātniskā komunisma pamatlicēji redzēja arī krievu nācijas attīstības dabisko likumsakarību, stipras krievu valsts tapšanas vēsturisko nozīmi.

K. Markss un F. Engelss ne vienreiz vien pievērsās šīm Krievijas vēstures problēmām un apgaismoja tās no dažādiem viedokļiem.

«Neviena liela nācija neatradās tik tālu no visām jūrām, cik tālu sākotnēji atradās Pētera Lielā impērija; neviens nespētu iedomāties, ka liela nācija var pastāvēt, ja tai nav jūras krastu un upju grīvu. Krievija vairs nevarēja atstāt zviedru rokās Ņevas grīvu, kas bija dabiska izeja Ziemeļkrievijas produkcijas noietam, bet Donas, Dņepras un Bugas grīvu, kā arī līčus — klejojošo laupītāju tatāru rokās» (K. Markss. «XVIII gadsimta slepenā diplomātija»).

Pēterim I vajadzēja atdabūt izejas uz jūrām (uz Melno jūru un Baltijas jūru), ko Krievijas valsts ienaidnieki bija sagrābuši, kad šī valsts bija vāja. Izdevīgi jūras ceļi bija nepieciešami Krievijas tālākajai attīstībai un sekmīgai cīņai par patstāvību un neatkarību. Markss uzsvēra, ka Maskavijas pārveidošana par Krieviju bija iespējama tikai tāpēc, ka tā no kontinentālas valsts kļuva par jūras lielvalsti.

F. Engelss, pieminēdams zviedru karaļa agresīvo rīcību, raksta: «. . . Kārlis XII mēģināja iebrukt Krievijā; ar to viņš pazudināja Zviedriju un uzskatāmi parādīja, ka Krievija ir nepieejama.»

F. Engelss, vērtēdams tā laikmeta vēsturiskos notikumus, rakstīja par jauno, strauji augošo Krieviju, par lielo, plaukstošo nāciju, par Pēteri I, «patiesi dižu cilvēku . . :».

No šāda viedokļa iespējams pareizi izprast valsts vēsturisko ceļu un tās armijas un karavadoņu nozīmi karos, kas izšķīra Krievijas likteņus.

Pētera I karavadoņa māksla vispilnīgāk atklājās Ziemeļu karā, sevišķi Poltavas kaujas periodā, un šā perioda pieredze rāda, kādas šā kara stratēģijas iezīmes atkārtojās 1812. gada Tēvijas kara stratēģijā un kas tuvināja Kutuzova un Pētera I kara mākslu.

Runājot par viņu kara mākslas līdzību, mums. jāredz arī atšķirīgie apstākļi, kādos šī māksla izpaudās, jo ir zināms, ka neviena kauja nelīdzinās citai, vēl jo vairāk — neviens karš nelīdzinās citam, un vēl jo vairāk — nav līdzīgi dažādu laikmetu kari.

Atšķirīgas bija Krievija un Zviedrija XVIII gadsimta sākumā salīdzinājumā ar Krieviju un Franciju XIX gadsimta sākumā.

Atšķirīga daudzējādi bija Ziemeļu kara un 1812. gada Tēvijas kara notikumu norise.

Atšķirīgas bija Krievijas un Zviedrijas, Krievijas un Francijas armijas šais dažādajos laikmetos.

Atšķirīgi bija Pēteris I un Kutuzovs kā pēc valstī ieņemamā stāvokļa, tā pēc savām iespējām un rakstura.

Un tomēr var runāt un ir jārunā par to, kas bija līdzīgs, kas tuvināja Krievijas armijas darbību šais dažādajos laikmetos, kas tuvināja tās karavadoņu mākslu un kas ļauj uzskatīt Kutuzovu par tiešu Pētera I pēcteci.

1700. gadā Zviedrijas karalim Kārlim XII kaujā pie Narvas izdevās sakaut Pētera I armiju un pēc tam vērst triecienu pret Krievijas sabiedrotajām — Dāniju un Poliju; tās uzvarējis, ieguvis rīcības brīvību Eiropā un pārvērtis Poliju par sava karaspēka bāzi, Kārlis XII 1706. gadā atkal iebruka Krievijā no rietumiem.

Šoreiz zviedru iekarotājs bija spraudis tālus mērķus. Viņš dzīrās sakaut krievu armiju, izlauzties caur Smo ļensku un ieņemt Maskavu, pakļaut Krievzemi, sašķelt to sīkās, no Zviedrijas atkarīgās kņazistēs; atdalīt no Krievijas Ukrainu, atdot daļu krievu zemju Krievijas nodevējam — Ukrainas hetmanim Mazepam un Staņislavam Ļeščinskim — zviedru ieliktenim Varšavā.

Maskava, kā jau vienmēr, bija agresoru galvenais mērķis, un zviedru karalis bija tik pārliecināts par ātru uzvaru, ka iecēla savu ģenerāli Šparu par Krievijas galvaspilsētas gubernatoru.

Zviedru vēsturnieks I. Andersons rakstīja, ka Kārlis XII «devās uz austrumiem, uz neaptveramās krievu lielvalsts vidieni saskaņā ar plānu, ar tādu pašu plānu, kādam vairāk nekā simt gadu vēlāk sekoja Napoleons I». Vienādi bija Kārļa XII un Napoleona I mērķi, līdzīgi viņu stratēģiskie plāni, līdzīgs agresoru armiju uzbrukuma virziens.

Ka toreiz Ziemeļu karā, tā arī 1812. gada Tēvijas karā izšķīrās jautājums par neatkarīgas Krievijas valsts pastāvēšanu.

Kā vienā, tā otrā karā krievu tauta cēlās aizstāvēt savu dzimteni.

Tautu apspieda dzimtkungi, mocīja rekrūšu došana un nodokļi, un tāpēc jo augstāk ir vērtējama tās pašaizliedzība un gara cildenums, jo, neliekdamās apspiedēju — krievu muižnieku priekšā, tā vēl rada spēku sākt cīņu uz dzīvību un nāvi ar svešzemju iebrucējiem, kas nesa Krievijai divkāršu verdzību.

Kā vienā, tā otrā karā krievu zaldāti parādīja izcilu varonību.

Kā vienā, tā otrā karā krievu armija, piedzīvojusi deviņus gadus pirms Poltavas sakāvi pie Narvas, tāpat kā piedzīvoja septiņus gadus pirms Borodinas sakāvi pie Austerlicas, nesabruka, nekļuva vāja, gluži otrādi, tā uzkrāja jaunus spēkus, izvirzīja veselu plejādi izcilu ģenerāļu un virsnieku, uz kuriem balstījās kā Pēteris I, tā Kutuzovs.

Ziemeļu karš un 1812. gada Tēvijas karš norisa līdzīgos apstākļos, līdzīgos tajā ziņā, ka Pēteris karu iesāka tad, kad Krievija vēl bija atpalikusi, bet Kutuzovs tad, kad cars Aleksandrs I valsti aizsardzībai nebija sagatavojis; kā viens, tā otrs apstāklis karavadoņus piespieda atkāpties dziļi valsts iekšienē, un, lai iegūtu laiku un sakopotu spēkus, viņiem vajadzēja atdot teritoriju.

Tolaik bija vieglāk pamest ienaidniekam tukšus, neapdzīvotus apgabalus, bet arī tolaik Baltkrievijas, Krievijas un Ukrainas pilsētām un ciemiem tas sagādāja neizsakāmu postu.

Lai cīnītos šādos stratēģiski neizdevīgos apstākļos, krievu karavadoņiem bija vajadzīgs sevišķi izcils prāts, griba un talants.

Teicami apmācītā, labi apbruņotā, kaujās norūdītā, pie uzvarām pieradusī Kārļa XII armija, tāpat kā lielā franču armija, gatavojās iebrukumam Krievijā no Polijas teritorijas.

Nav jābrīnās, ka tādos apstākļos, valdīdams zemē, kuras likteni izšķīra armija, Pēteris rakstīja: «Cīsties pēc ģenerālkaujas ir bailīgi, ar joni viss var pazušanā iet; aizto labāk ir prātīgi atkāpties, ne karstumā galvu uz spēles likt.»

Tādos pašos apstākļos lēmumus pieņēma arī Kutuzovs.

Pētera I sasauktajā kara padomē Žolkovā tika nolemts atkāpties no rietumu robežām uz austrumiem, noslēpt vai sadedzināt provianta krājumus, lai pretinieks nevarētu pārtikt uz iedzīvotāju rēķina; vājināt zviedrus ar jātnieku vienību un partizāņu triecieniem, uzbrukt viņu aizmugurei, iesaistīt zemes aizsardzībā iedzīvotājus, sākt tā dēvēto mazo karu.

Iedzīvotājiem bija pavēlēts būvēt 150 līdz 300 soļu platu aizsprosta līniju no Pleskavas uz Brjansku un tālāk uz dienvidiem; ierīkot šķēršļus pie upju pārceltuvēm un sagatavot aizsardzībai Pleskavu, Smoļensku, Veļikije Lu-kus un Maskavu.

Bija likts pierobežas joslas iedzīvotājiem «no Pleskavas caur Smoļensku līdz pašām čerkasu pilsētām un 200 verstu visaplīk ziņu dot, lai pavasarī nevienam nekur labība redzama nebūtu, bet gan lai paslēpj to mežos un bedrēs, un kur drošāk. . . tālabad, ja naidnieks tīkos, apgājis karapulkus, mākties zemē iekšā, tad pats vis priecīgs nebūs . . .».

Pēterim I grūtības sagādāja arī tas, ka abu pušu cīņai vajadzēja izvērsties milzīgi plašā karalaukā no Pēterburgas līdz Varšavai un no Rietumukrainas līdz Kijevai un Poltavai. Vēl lielāks karalauks izpletās Kutuzova priekšā.

Vajadzēja izlemt, kur sakoncentrēt spēkus, lai nosegtu kā Maskavas, tā Pēterburgas virzienu un atvairītu ļoti mobilo Kārļa XII armiju, kas bija pati spēcīgākā armija Eiropā.

Pēteris 1 novietoja četrdesmit pieci tūkstoši lielu karaspēka grupējumu pavadīt ziemu Grodņas apvidū, un tas bija pareizi, jo Kārlis XII bija iecerējis caur Grodņu uzbrukt Pleskavai, Narvai, Pēterburgai un pēc tam Maskavai.

Arī Kārlis XII novietoja armiju ziemas mītnēs, pēc tam negaidīti sāka ziemas karagājienu un 1706. gada janvārī sasniedza krievu komunikācijas.

Jaunajai krievu armijai draudēja lielas briesmas. Parādīdams izcilu prasmi, neatlaidību un attapību, Pēteris l atvilka krievu karaspēku, paglābdams to no ienaidnieka

trieciena.

Pret zviedru komunikācijām tika raidītas jātnieku vienības; pie Grodņas rajona robežām tika savilktas rezerves; un beidzot Pēteris I izdevīgā mirklī pirms ledus iešanas Nemunas upē ātri izveda savu karaspēku no Grodņas, tā iegūdams desmit diennaktis, kad iesākusies ledus iešana neļāva Kārlim XII organizēt vajāšanu.

Simt gadu vēlāk Kutuzovs, glābdams krievu karaspēku no Napoleona trieciena, izvedīs to no Braunavas un Cnai-mas un «noliks» Donavu starp sevi un Napoleonu, un viņa lēmumi pēc stila un rakstura atgādinās Pētera \ lēmumus.

Tiklīdz apstākļi atļāva, tā Kārlis XII traucās uz aus-trumiem, ar kauju forsēja Dņepru un ieņēma Mogiļevu, lauzdams ceļu uz Maskavu. Viņš bija neatlaidīgs karavadonis, kas paļāvās uz spēku, pēkšņumu un straujiem triecieniem.

Bet Pēteris I uzspieda viņam ilgstošu cīņu, nemitīgi uzbrukdams ar nelielām armijas daļām un traucēdams apgādi.

Francijas vēstnieks Kārļa XII galma rakstīja: «Bads zviedru armijā pieņemas ar katru dienu... Ak, cik grūts ir karš . ..»

Pēc 103 gadiem par to pašu gandrīz tādiem pašiem vārdiem tika rakstīts no franču armijas, kam Kutuzovs bija atgriezis visus ceļus un kas Maskavā bija palikusi bez apgādes.

Zviedrijas karaļa stratēģiskie plāni bruka. Pēc neveiksmes pie Grodņas atteicies no gājiena uz Pēterburgu, viņš tagad gribot negribot atteicās no uzbrukuma Maskavai un saviem tuvākajiem ģenerāļiem atzinās, ka viņam neesot plāna turpmākajai kara darbībai.

Gluži tāpat 1812. gadā Maskavā ielenktais Napoleons prasīja saviem ģenerāliem padomu, kā turpmāk karot,

Beidzot Kārlis XII nolēma doties no Mogiļevas uz Ukrainu, tur apvienoties ar Ukrainas hetmani Mazepu, nodibināt sakarus ar turkiem, tatāriem un poļiem un uzbrukt Maskavai no dienvidiem caur Poltavu, Harkovu un Kursku.

Baltijā novietotajam zviedru ģenerāļa Levenhaupta korpusam Kārlis XII pavēlēja steidzīgi iet uz Ukrainu, vedot līdzi munīciju un uzkabi visai armijai.

Plašā teritorijā izvērsās straujas karaspēku manevru operācijas, kas prasīja no karavadoņiem tālredzību, veiklību, drosmīgu risku un aprēķinu.

Pēteris I sūtīja feldmaršalu Šeremetjevu, lai tas seko uz Ukrainu aizgājušajam Kārlim XII, bet pats ar Preobra-ženskas pulku, Semjonovskas pulku un no jauna safor-mētajiem pulkiem sāka gaidīt Levenhauptu.

Netālu no Vecā ceļa, kas no Varšavas veda uz Maskavu, Pēteris ar skaitā nelielu, bet teicamu korpusu uzbruka Levenhaupta korpusam, pārrāva viņa komunikācijas, apgājis uzbruka un slavenajā kaujā pie Ļesna-jas sādžas viņu sakāva.

No sešpadsmit tūkstošiem zviedru, kas bija steigušies uz Ukrainu, astoņi tūkstoši tika nogalināti un ievainoti; krievu karaspēks ieguva septiņus tūkstošus vezumu ar munīciju.

Kas bija izglābušies, tiem Pēteris I nosūtīja pakaļ vajātājus, pie Sožas upes pārceltuves panāca bēgļus un nodarīja tiem jaunus zaudējumus.

Ar novārgušajām, ieročus pazaudējušajām vienības atliekām Levenhaupts ieradās pie Kārļa XII, atnesdams briesmīgo ziņu par krievu uzvaru, kas satricināja zviedru armiju.

Uzvaru pie Ļesnajas Pēteris I nosauca par Poltavas kaujas māti, un šās uzvaras sekas bija tādas, ka pie Poltavas Kārlim XII bija mazāk karaspēka nekā krieviem un tikai četri lielgabali.

Bet Pēteris I joprojām lika lietā manevrēšanas stratēģiju, kas tik raksturīga Ziemeļu karam un 1812. gada Tēvijas karam.

Tā atšķīrās no Rietumeiropas armiju manevru operācijām, kad pietika, ja viena no karotājām pusēm apdraudēja otras komunikācijas, un šī no aizmugures apietā armija tūdaļ atkāpās. Tā atšķīrās arī no stratēģijas, pēc kuras rīkojoties mazkustīgas armijas ilgi atklāti stāvēja viena pret otru, pēc tam, lēnām tuvojoties viena otrai, izšķīra kara iznākumu tiešā sadursmē.

Pētera I un Kārļa XII karos, kā arī Kutuzova karā ar Napoleonu tika pielietoti plaši manevri milzu platībā, sadursmes notika neskaidros, sarežģītos, grūtos apstākļos un kauju mērķis bija pretinieka sagrāve un iznīcināšana.

Šāda enerģiska manevrēšanas stratēģija prasīja no karavadoņiem atbildības sajūtu pret valsti, tālredzību un neatlaidību, aprēķinu un drosmi riskēt, spēju nogaidīt un tad rīkoties strauji, apvienot aizstāvēšanos ar uzbrukšanu, prasīja gribu, drosmi, talantu. Tas viss izpaudās Mihaila Kutuzova stratēģijā, it īpaši 1812. gadā.

Kārlis XII bija pārrēķinājies: turki un tatāri šoreiz neuzdrīkstējās uzstāties pret Krieviju. Mazepa nespēja sacelt ukraiņus pret krieviem.

Krievu mobilo vienību uzbrukumi zviedru armijas aizmugurei nemitējās; zviedri zaudēja apgādes bāzes, uz kurām Kārlis XII tā bija cerējis, uzsākdams cīņas Ukrainā; viņa karaspēks bija nobloķēts.

Līdzīgos apstākļos karu ievirzīja Kutuzovs 1812. gadā, apmezdamies pie Tarutinas un bloķēdams frančus Maskavā.

Zviedru ģenerāļi ieteica savam karalim aiziet no Ukrainas uz rietumiem, un simt gadu vēlāk franču maršali tāpat ieteica Napoleonam aiziet no Maskavas uz rietumiem.

Arī te izpaudās agresoru raksturs, viņi nevēlējās atclot, ko sagrābuši; parādījās Kārļa XII raksturs, kas bija tāds pats kā Napoleonam, — šādi karavadoņi cenšas^ tikt gala ar grūtībām nevis atkāpdamies, bet gan apņēmīgi uzbrukdami pretiniekam.

Tā Napoleons, pamezdams Maskavu, lai dotos uz Ka-lugu, draudēja: «Mēs iesim uz rietumiem, un posts tam, kas aizšķērsos mums ceļu,» — un tāpat Kārlis XII, par spīti tam, ka Pētera I spēki bija lielāki, aizveda zviedru armiju uz Poltavas kaujas lauku.

Visarions Beļinskis rakstīja, ka pie Poltavas norisa «ne jau parasta kauja, kas kļuvusi slavena ar milzīgi lielajiem karapulkiem, ar karotāju sīkstumu un ar izlieto asiņu daudzumu; nē, tā bija kauja par veselas tautas pastāvēšanu, par veselas valsts nākotni. . .».

Borodinas kauja pēc saviem tiešajiem rezultātiem nebija tikai Poltavas kaujas atkārtojums vien. Tomēr abu kauju gala rezultāti bija vienādi.

Abās vienādi izpaudās krievu karaspēka varonība un tā pavēlnieku kara māksla; pēc abām vēl turpinājās kā Ziemeļu karš, tā Tēvijas karš, taču Poltavas kauja beidzās uzreiz ar zviedru armijas pilnīgu sagrāvi pie Pere-voločnas, bet lielā franču armija tika pilnīgi sakauta pie Berezinas četrus mēnešus pēc Borodinas.

Kārlis XII sūtīja karavīrus uz Poltavas lauku ar novēlējumu: «Tad ejiet rīt turpu, kur jūs sauc slava ...» — un Napoleons sūtīja savus karavīrus uz Borodinas lauku ar vārdiem: «Karavīri, klāt ir kauja, kuras jūs ilgojāties ... lai teic par ikvienu no jums: viņš piedalījās lielajā kaujā pie Maskavas .. .»

Kad bija pabeigta uz Dņepru bēgošās zviedru armijas vajāšana, tika saņemts ziņojums, ka apbedīti tūkstošiem zviedru un nav iespējams saskaitīt visus nogalinātos, kuru līķi izkaisīti pa mežiem, laukiem un bēgšanas ceļiem, un tādos pašos vārdos tika ziņots, ka aprakti un sadedzināti līķi, kas palikuši pēc franču armijas bēgšanas uz Berezinu.

Pametis savas par neuzvaramu uzskatītās armijas nožēlojamās atliekas, par neuzvaramu uzskatītais Kārlis XII, pusotra desmita jātnieku pavadīts, 1709. gadā aizbēga no Krievijas pāri robežai uz Benderu pilsētiņu, un tāpat Napoleons I, pie Smorgoņas pilsētiņas pametis savas nesen vēl daudzinātās armijas nožēlojamās paliekas, aizbēga pāri robežai, desmit kavalēristu apsargāts.

Nav jau svarīga vēsturisko notikumu arējā, lai arī pārsteidzošā līdzība vien, svarīga ir to būtība.

Krievu karavadoņi Rumjancevs, Suvorovs, Kutuzovs no Pētera I saņēma nacionālu, regulāru armiju, ko viņš bija nodibinājis, aizstādams ar to zemessargus, strēļu karaspēku un ārzemnieku pulkus, kas XVIII gadsimtā veidoja Krievijas bruņotos spēkus.

Pēteris I organizēja un apmācīja krievu armiju kaujai, nevis parādēm galvaspilsētā, un prasība mācīt karaspēkam to, kas vajadzīgs karā, kļuva šiem karavadoņiem par galveno.

Viņi ne vien mācījās no Ziemeļu kara stratēģijas konkrētiem piemēriem, bet pārņēma arī Pētera I reglamentu.

Pētera I 1716. gadā apstiprinātais militārais reglaments krievu armijā bija spēkā līdz 1826. gadam — 110 gadu; to par jaunu izdeva 15 reižu; arī citi viņa reglamenti lieti noderēja gandrīz veselu gadsimtu.

Reglamentos bija vispusīgi ietverta gan armijas kaujas darbība, gan dzīve miera laikā. Pēc tiem varēja konkrēti un lietišķi izdarīt kājnieku, kavalērijas un artilērijas apmācības ierindā, taktikā un šaušanā. Militārajā reglamentā vingrinājumiem bija iedalītas tikai 6 lappuses, bet maršam 25 un lauka dienestam — 86. Reglaments prasīja no zaldāta disciplīnu, bet no virsniekiem — gādību par padotajiem.

Piecdesmit gadu pirms Fridriha II un simt gadu pirms Napoleona I Pēteris I formēja lielas jātnieku vienības, lauka artilēriju un jātnieku artilēriju; simt gadu pirms Napoleona viņš ieskaitīja kaujas ierindā atsevišķās un vispārējās rezerves daļas.

Pretēji Pāvela I reglamentam, kas uzskatīja, ka «zaldāts ir artikulā paredzēts mehānisms», Pētera I reglamentā ir ierakstīts, ka «zaldāta vārds ikkuram vīram pienākas, kurš vien karapulkos dienestu pilda, no visaugstākā ģenerāļa līdz pēdīgajam musketierim . . .».

Pēteris 1 prasīja: «Vajag mācīt apakšvirsniekus, lai viņi komandēt zinātu tāpat kā augstākie virsnieki, jo, kad augstākam virsniekam gadītos uz laiku atiet nost, arīdzan ievainotam tapt vai nokautam, tad bez kādas pavēles apakšvirsniekam viņa vietā stāties vajag un komandēt.» Šajos vārdos jau ir ietverta Suvorova formulētā ideja: «Ikviens karavīrs lai izprot savu manevru.»

Līdz ar to tika prasīts «katru virsnieku un apakšvirsnieku lai galvenie ģenerāļi pārlūko . . . mācību laukā . .. un, ja kurš tur rādās nepraša, bet zemākais labāk izdara, tad augsto pazemināt, turpretī zemo paaugstināt».

Ieviesdams savu reglamentu, Pēteris I rakstīja: «Bet visupēc daru zināmu, ja kādam kaut kas rādās nesaprotams, tad tie virsnieku kungi lai apjautājas kaut pašam ģenerālim ...»

Līdz ar to, ka reglamenti atļāva dienesta pakāpē zemākajiem brīvi griezties pie augstāk stāvošajiem, tika prasīta stingra disciplīna un kārtība. Pēteris I prasīja, lai ģenerāļi un virsnieki «piesargās no naudas kārības, jo tā ir visa ļaunuma sakne», lai vairās «no izdabāšanas, kas ir otrs ļaunums, pirmāk nosauktajam vienlīdzīgs». Viņš nepieļāva sadursmes starp virsniekiem, aizliedza divkaujas un brīdināja: «Bet, ja kautiņu uzsāks un šajā kautiņā nogalināti vai ievainoti būs, tad ir dzīvie, ir mirušie taps pakārti, un neviens nekā apžēlošanu izlūgties nevarēs ...»

Sevišķas prasības Pētera I reglaments uzstādīja virsniekiem kaujas laukā.

Nodaļās «Ikvienam vērā liekami kara cīniņu likumi» un «Noteikumi par kārtību cīniņā» ir aizrādīts: «Kapteiņiem (rotu komandieriem — M. B.) ir savs darbs darāms, ne pēc majora (bataljona komandiera — M. B.) skatāms . .. Majoriem pienākas allaž jāt blakus pašai pēdējai rindai... un raudzīties, ka viss kārtīgi notiktu . . .», un pēc tam paskaidrots: «Ja viņš (virsnieks — M B.), savu darāmo novārtā pamezdams, pats savu dzīvību meklēs glābt, tad pēc, ar negodu pie karātavām vilkts, to zaudēs.»

Un turpat: «. .. ģenerāļiem, kas kaujā komandē, vajag pasacīt, kurā vietā viņi būs, kur virsnieki, ja vajadzīgs ir, viņus var atrast», un «ģenerāļu kungiem jāskatās, lai viņu dotās pavēles ... pareizi taptu pildītas un pie tam sava galva jātaupa nav . . .».

«.. . Bet kurš no savas vietas bez pavēles aizies vai otru bez palīdzības atstās, vai bezgodīgi aizbēgs, tad tādam gods un dzīvība taps atņemta ...»

Ja nav iespējams apstādināt karaspēku, kas atkāpjas bez pavēles, tad «ģenerāļiem un virsniekiem pie tiem ir jāpaliek, kuri noturas ...».

«Es pavēlu Jums,» rakstīja Pēteris I, «šaut uz katru, kas bēgs, un pat mani pašu nogalināt, ja būšu tik mazdūšīgs, ka sākšu mukt no ienaidnieka . . .»

Reizē ar prasību būt stingriem, varonīgiem un disciplinētiem Pēteris I sevišķu vērību veltīja saprātīgai komandēšanai.

Reglaments paredzēja, ka ģenerālkvartirmeistara (pēc mūsdienu pakāpēm — štāba priekšnieka) amatam «ir vajadzīgs gudrs un prātīgs vīrs, kas ģeogrāfiju un fortifikāciju pārzina», kam «it īpaši pamatīgi tā zeme jāpazīst, kurā savs un ienaidnieka karaspēks uzturas».

Viņam jābūt blakus pavēlniekam, arvien viss jāzina par saviem karapulkiem un par pretinieku, jāorganizē pārgājieni, aizmugures darbs, sargdienests un «jātur pa rokai piezīmju grāmatiņa vai žurnāls».

Ģenerālim, kas tieši komandē karapulkus, saskaņā ar reglamentu «allaž jābūt zirgā», proti, karavīru vidū, lai viņus personiski komandētu un pats pārredzētu kaujas lauku.

Un, protams, īpaša vieta militārajā reglamentā ir ierādīta virspavēlniecībai, jo «komandējošais ģenerālfeld-maršals armijai pavēl kara gaitās doties, vērā ņemdams apstākļus savā valstī un kas svešās zemēs notiek...»;

viņš novērtē pretinieku, vada visas karaspēka kaujas operācijas, pats pavēl un par visu atbild. Tomēr ari viņam, kam piešķirta liela vara, «galvenās un svarīgās darīšanas ... bez ģenerāļu padoma pēc savas gribēšanas vien izspriest nekādi nepieklājas, bet gan allaž apspriežoties». Ari tad, ja ienaidnieks uzbrūk gluži negaidot, «kaut vai zirgos sēžot, ir apspriešanās jāizdarā».

Tomēr pavēlniekam pieder nedalīta vara, jo «augstais ģenerālis, kas visu rīko, ir līdzīgs cilvēka dvēselei miesās, tālab ka bez dvēseles viņā nekādas dzīvības nav; tāpat karaspēkā nekādi vareni darbi nav spējami, ja tam nevēl un to nerīko augstākais ģenerālis».

Uz šīm Pētera I militārajām idejām un Ziemeļu kara pieredzes balstījās Rumjanceva, Suvorova un Kutuzova militārā jaunrade, jaunos un katru reizi savdabīgos apstākļos viņi attīstīja tālāk krievu kara mākslu.

Bet ap sešdesmitajiem gadiem, kad praporščiks Kutuzovs, pabeidzis mācības artilērijas inženieru skolā, atteicies no ģenerālfeldmaršala Holšteina-Beka adjutanta amata, sāka ierindas dienestu Krievijas armijā, tajā maz vairs bija palicis no Pētera I mantojuma.

Pētera pēcteči neprata noturēt armiju tajos augstumos, kādos to bija pacēlis tās dibinātājs. Viņi bija sīki, niecīgi, maz izglītoti cilvēki, kam nebija daļas par Krievijas vajadzībām. Caru un carieņu galmu ielenca favorīti. Vairums muižnieku, to, kas bija bagātāki, priecādamies par iespēju nekalpot armijā, devās uz savām muižām dzīvot laisku dzīvi, bet tie, kas turpināja dienēt, laiskojās turpat armijā, turklāt apzagdami karaspēku.

Armijas organizatoriskā pamatvienība — pulks bija pilnīgi pakļauts pulka komandiera varai, ko neviens nekontrolēja. Pulka komandieris zaldātus uzskatīja par saviem dzimtcilvēkiem un nevis apmācīja kara mākslā, bet gan sūtīja uz savām muižām darbos. Paši uzņēmīgākie komandieri nodeva zaldātus peļņā un viņu nopelnīto naudu iebāza savā kabatā. Pulki bija pilni «mirušo dvēseļu» — mirušo zaldātu, kuru apgādei pulkvedis joprojām saņēma naudu no valsts kases. Karaspēka saimniecība bija ļoti liela un smaga, pārgājienos tā sagādāja daudz grūtību, ap to grozījās visādi uzņēmēji un blēdīgi

tirgoņi, kas kopā ar virsniekiem izlaupīja armijas,mantu un iedzīvojās uz zaldātu rēķina.

Pētera I meita Elizabete, cenzdamās iegūt armijas uzti- ļ čību, tronī uzkāpusi, pasludināja, ka gribot iet tēva pēdās, | un lika «bungas rībināt kā Pētera valdīšanas laikos». Tika no jauna izdoti un pārskatīti reglamenti, taču tas š stāvokli neuzlaboja. 1

Krievu armijas taktika novecoja, un tieši kā par iz- j smieklu Pētera I militārajam reglamentam, kas par gal- ļ veno uzdevumu izvirzīja kaujas mācības, 1755. gada kavalērijas reglaments krievu kavalēristiem lika rūpēties ... par ūsām. «Ikviens kirasieris un dragūns,» tā skanēja reg- | laments, «lai cik spēdams audzē ūsas, kuras ierindā un sardzēs lai allaž būtu izsukātas un melnas nokrāsotas, bet jātnieku grenadieri var ūsas, jo garas izaudzējuši, uz augšu saskrullēt. Bet, ja kādam jauno gadu dēļ īsto ūsu vēl nav, tad tas lai liekas ūsas tāpat valkā.» Gandrīz visos reglamentos pirmā vieta tika ierādīta soļošanai un vingrinājumiem.

Un tomēr Septiņgadu karā {1756. — 1762. g.) krievu armija uzvarēja Prūsijas Fridriha II armiju, kas bija pati stiprākā Eiropā. «... Šī uzvara tika iegūta... kā balva mūsu karapulkiem par lielo dūšību,» rakstīja kara dalībnieks A. Bolotovs.

Un, kad «Krievija bija teju pat jau pazudinājusi prūšu valsti» (F. Merings), tad to izglāba, mieru noslēgdams, Prūsijas līdzjutējs cars Pēteris III. Holšteinas hercoga un Pētera I meitas Annas dēls Pēteris III kļuva par caru pēc savas mātesmāsas, krievu carienes Elizabetes gribas, tomēr palika holšteinietis, kas uzkāpis Krievijas tronī. Par Krieviju Pēteris III neinteresējās. Viņa elks bija Prūsijas karalis Fridrihs II, kura priekšā galvu noliekdams, viņš teica, ka prūšu cepure viņam esot dārgāka par Krievijas kroni. Viņš lepojās ar prūšu armijas ģenerālmajora pakāpi un pulka komandiera amatu un zvērēja, ka esot gatavs pēc Fridriha II pavēles doties tam līdzi jebkurā karā. Dzērumā — bet piedzēries viņš bija vai ik dienas — Pēteris III sarunāja vācu sūtnim «tādas blēņas un aplamības», rakstīja Bolotovs, «ka ārzemnieku priekšā vai sirds kāpa pa muti laukā».

Kad ar Fridrihu II bija noslēgts miers, krievu armija atgriezās Krievijā un krievu zaldātus sāka apmācīt pēc ļ viņu pašu nupat sakautās prūšu armijas parauga.

Arī Pēteris I neturēja par kaunu mācīties karošanu no saviem pretiniekiem. Taču viņš no rietumu kara mākslas pārņēma visu labāko un, izmantodams jaunākās atziņas, panāca, ka krievu armija guva sekmes, ejot pati savu ceļu. Viņš aicināja krievu dienestā citzemju speciālistus — izglītotus inženierus, artilēristus, patiešām noderīgus virsniekus un ģenerāļus.

_ Gluži citādi viss sāka ritēt Pētera mantinieku laikā. Ārzemniekus aicināja šurp, pirmkārt, tāpēc, ka krievu muižnieki centās drīzāk atstāt dienestu un karaspēkā vajadzēja aizpildīt brīvās vietas; otrkārt, tāpēc, ka svešzemju algotņi sargāja cara troni no tautas un nomāca krievu tautu vēl niknāk un nežēlīgāk nekā «pašu» apspiedēji — muižnieki. Šiem algotņiem nebija nekādas daļas par Krievijas interesēm, dažs labs izturējās pret Krieviju pat naidīgi, visiem galvenais mērķis bija karjera, iedzīvošanās un bagātības sakrāšana. (Ar vienu šādu algotni — baronu Leontiju Benigsenu būs sīvi jācīnās Kutuzovam 1812. gadā.)

Bet XVIII gadsimta sešdesmitajos gados Krievijā izveidojušies apstākļi sekmēja to, ka krievu armija atkal tika novadīta uz tā ceļa, pa kuru tā bija gājusi Pētera I laikā.

Miers ar Prūsiju un karš ar Dāniju, karš, ko bija uzsācis Pēteris III, neņemdams vērā Krievijas intereses, neapmierinātie muižnieki un gvardes karavīri, kuru intereses Pēteris III ignorēja un ierobežoja, — tas viss bija par cēloni sazvērestībai. Sazvērnieki Pēteri III gāza no troņa, drīz viņš tika nonāvēts, un tronī kāpa viņa sieva Katrīna, kas bija piedalījusies sazvērestībā.

Katrīnas II laikā muižnieku Krievija sprauda lielus mērķus. Pēteris I bija Krievijai izlauzis ceļu uz Baltijas jūru, bet pie Melnās jūras to joprojām nepielaida Oto-manu impērija.

Lieliem kariem vajadzīga liela, labi apbruņota un apmācīta armija; rūpniecība valstī pieņēmās spēkā, dodot iespēju apbruņot armiju, un XVIII gadsimta otrajā pusē Krievijas karaspēks palielinājās deviņkārtīgi.

Krievijas armijā atkal nāca godā kaujas pieredze, uzlabojās karavīru apmācīšana, ārvalstu armiju pieredzi sāka vērtēt kritiski, atteicās no nevajadzīgajiem vingrinājumiem un ietērpa, kas kavēja zaldātiem brīvi kustēties.

Potjomkins rakstīja pavēlē: «Krievijā saradās svešzemju virsnieki ar visu tā laikmeta pedantiskumu, bet mūsējie, nezinādami, kam kurais kara rīks derīgs, turēja visas šās mantas par svētām un it kā noslēpumainām. Viņiem šķita, ka regulāra armija nekādi nevar būt bez bizēm, platmaļu cepurēm, piedurkņu atlokiem, šauteņu turēšanas paņēmieniem un tā joprojām. Ar tādām blēņu būšanām noņēmušies, viņi līdz šim laikam neprot pašu vajadzīgāko. Vārdu sakot, mūsu karapulku ietērps un amunīcija ir tāda, ka zaldāta mocīšanai nekā labāka izdomāt nav iespējams. It īpaši tādēļ, ka zaldāts, no zemnieku sētas paņemts (būdams tepat jau trīsdesmit gadu vecs), tikai tagad ierauga zābakus, kas spiež, visvisādas saites un prievītes, kreklu, kas žņaudz, un veselu lēveni mantu, kas viņa mūžu ēd kopā. Karavīra tērps ir skaists tad, ja visas mantas ir noderīgas lietošanā. Katra greznība ir izskaužama, jo tā nāk no lepnas dzīves, izšķērdības un citu kalpināšanas, un tāds par zaldātu nevar būt... Zaldāta drēbēm jābūt tādām: kā cēlies, tā tūdaļ esi gatavs.»

Pietiks, ja pateiksim, ka kavalēristiem apģērba un uzkabes svars tika samazināts līdz 1 pudam 39 mārci-ņām(!) — viegli iedomāties, kāds tas bijis iepriekš!

Tika sastādīta kara komisija, lai izstrādātu jaunas instrukcijas un reglamentus, kuros ņēma vērā karos gūto pieredzi. Kājnieku pulka instrukcijā pulkvedim bija norādīts, ka zaldāti jāapmāca saprātīgi un nav jāsoda bez vainas.

Tas nenozīmē, ka dzimtbūšanas iekārta būtu kļuvusi humānāka un no muižniekiem nākušie virsnieki labsirdīgāki. Gluži otrādi, Katrīnas 11 laikā dzimtbūšanas jūgs kļuva arvien smagāks. Zemniecība, kas sastādīja 96% iedzīvotāju, bija izmocīta karos, kuri prasīja simtiem tūkstošu rekrūšu, maizi, lopus. Divas trešdaļas valsts ienākumu aizgāja armijas uzturēšanai, un jauni nodokļi pārmērīgi smagi gūlās uz tautas pleciem.

Zemnieki atbildēja ar Pugačova sacelšanos, nepakļaudamies muižnieku varai, viņi dumpojās ik gadu, ik gadsimtu.

Cara valdībai zaldāts bija vajadzīgs armijā, kas īstenoja iekarošanas plānus, bet nežēlīgi sodāms rekrūtis nevarēja kļūt par karam apmācītu zaldātu; armija bija vajadzīga arī tautas apspiešanai, un bija vajadzīgs zaldāts, kas ir gatavs to darīt.

Tieši tāpēc jaunās instrukcijas ieteica mācīt zaldātu «ar pacietīgu prātu» un iedvest viņam, ka, nodevis caram zvērestu un kļuvis par zaldātu, viņš vairs nav zemnieks.

Krievu armijā bija virsnieki, ģenerāļi, karavadoņi, kas ar sirdi un dvēseli kalpoja caram un pēc labākās sirdsapziņas īstenoja savas šķiras — muižniecības plānus.

Tai pašā laikā viņi augstāk par visu turēja Krievijas intereses, dzimtenes likteni un patiešām humāni izturējās pret krievu zaldātu, bija tam īsti tuvi.

Tāds karavadonis bija Aleksandrs Vasiļjevičs Suvo-rovs. 1762. gadā, būdams pulkvedis, viņš komandēja Astrahaņas kājnieku pulku, un pie viņa par rotas komandieri ieradās jaunais praporščiks Mihails Kutuzovs.

Astrahaņas pulkā Kutuzovs ieraudzīja tam laikam neparastas kaujas apmācības un neparastu armijas dzīvi. Zaldātus nepēra, par viņiem neņirgājās. Viņi bija apģērbti, apauti, paēduši.

Pulkā bieži tika izziņota trauksme, un komandieris veda pulku sākumā pa ceļiem, pēc tam «mīto ceļu» pameta un gāja pa laukiem, caur mežiem, pāri jebkādam apvidum jebkādos laika apstākļos, jebkurā diennakts vai gada laikā. Suvorovs mācīja zaldātiem durkļu uzbrukumu. Savas rotas priekšgalā Kutuzovs metās durkļu cīņā pret citām rotām un centās izlauzties caur otras rotas ierindu, zinādams, ka arī tā neatkāpsies, nelaidīs viņu cauri. Durkļu triecienā Suvorovs neatļāva uzbrucējiem ne mirkli kavēties un tiem, kas atvairīja šo triecienu, lai tas būtu cik spēcīgs būdams, neļāva nogriezties sāņus, un tikai pēdējā brīdī zaldāti drīkstēja durkļus izsliet gaisā, lai niknajā cīņā, kas nu iedegās, viņi cits citu neievainotu. Kājnieku rotām virsū «pilnos auļos ar kailiem zobeniem» lēkšoja kavalērija, un atkal, lai kājniekus iemācītu šo uzbrukumu izturēt, viņiem tikai pašā pēdējā brīdī atļāva izretināties un izlaist cauri kavalēristus. Nemācījās cilvēki vien. Suvorovs pavēlēja aiz kājnieku ierindas nolikt auzu vāceles, un zirgi pierada lauzties cauri ierindai, zinādami, ka aiz tās viņus gaida apbalvojums.

Komandieris aizveda pulku grūti pieejamā vietā, uzcēla tur nocietinājumus, un zaldāti mācījās sturmēt cietokšņus. Kutuzovs labi apguva Suvorova likumu: «Ja grūti mācībās, būs viegli kaujā,» — no kura pulkvedis neatkāpās ne soļa.

Mācības un manevri beidzās. Kutuzovs redzēja, ka

Suvorovs, paklājis apmetni, atpūšas pie nometnes ugunskura kopā ar zaldātiem, runājas ar zaldātiem par viņu bēdām un pieticīgajiem priekiem, jokojas un bārsta parunas.

Kad pulks bija atgriezies mītnē, pulkvedis atkal kaut kur steidzās, un Kutuzovs redzēja viņam padusē divas grāmatas. Izrādījās, ka Suvorovs uzcēlis skolu zaldātu bērniem, pats sarakstījis viņiem ābeci un uzdevumu grāmatu un pats mācīja zaldātu bērneļus lasīt un rakstīt.

Jaunais Kutuzovs saprata, par ko zaldāti Suvorovu mīl, kāpēc viņam tā tic, kāpēc gatavi sekot viņam ugunī un ūdenī, saprata, ka viņi spēj satriekt jebkuru ienaidnieku, jo ir apmācīti tā, kā neviens cits zaldāts ne krievu, ne ārzemju armijā nav apmācīts.

Suvorovs ievēroja spējīgo virsnieku un tuvināja to sev. Viņš stāstīja Kutuzovam par to, kā pirms deviņiem gadiem dienējis par vienkāršu zaldātu un par apakšvirsnieku, stāstīja par kaujām Prūsijā Septiņgadu kara laikā.

Suvorovs izskaidroja Kutuzovam, ka krievu armijas spēks esot zaldātā. Zaldāts tikai jāmāca, jo «zaldātam mācīties tīk», pulkvedis piemetināja, «bijusi vien tām mācībām kāda jēga,» — taču jēga nav meklējama mar-šēšanā un dīdīšanā, jāmāca ir tas, kas vajadzīgs karā, lai zaldāts justu, ka viņš arī miera laikā ir karavīrs . . .

Tā mācīja un audzināja savu pulku Suvorovs, tā viņš mācīja Kutuzovu.

Šoreiz viņi kopā ilgi nedienēja. Bet sava audzinātāja pamācības Kutuzovs rūpīgi glabāja un īstenoja kauju un karagājienu pilnos gadu desmitos, visu savu mūžu

Notēlojot Kutuzovu, dažkārt raksta tā, it kā viņš uzreiz būtu sācis komandēt armijas un vedis tās pretim uzvarām. Bet, vērtējot Kutuzovu, allaž jāņem vērā, ka viņš, pirms kļuva par armijas pavēlnieku, gandrīz četrdesmit gadu pavadīja kaujās un karagājienos, komandēja rotu, bataljonu, nodaļu, pulku, korpusu. Tas Kutuzovu norūdīja un vairoja dienesta un kaujas pieredzi Viņš kļuva profesionālis kara mākslā. Vērodams karavadoņu Rumjanceva un Suvorova darbus, viņš apjēdza kauju un kara dabu un karavadoņa mākslas būtību. Tā auga un izvērsās viņa karavadoņa talants.

II NODAĻA

1764. gadā, kad karapulki devās iekšā Polijā, kapteinis Kutuzovs panāca, ka viņu pārcēla uz aktīvo armiju. 1764., 1765. un 1769. gadā viņš piedalījās daudzās nelielās kaujās (lielas operācijas tur nenotika), iejutās kara-lauka dzīvē, bet, kā pats vēlāk atzina, «karu vēl apģidis nebija».

1770. gadā Kutuzovu pārcēla uz Rumjanceva armiju, kas karoja pret turku karaspēku Moldāvijā un Valahijā. Jaunajam virsniekam veicās: viņš nonāca izcila karavadoņa rīcībā.

Pjotrs Aleksandrovičs Rumjancevs (dzimis 1725. gadā), sākoties krievu-turku karam (1768.—1774. g.), bija ģene-rālanšefs; viņa talants bija spoži mirdzējis jau Septiņgadu karā, kur viņš bija uzkrājis lielu kaujas pieredzi. Izglītotais ģenerālis uzrakstīja uz šīs pieredzes dibinātu instrukciju «Dienesta izpildīšana», kas bija domāta karaspēka apmācīšanai lauka apstākļos un karam.

Donavas kampaņā Rumjancevam bija risināms grūts stratēģisks uzdevums.

Otomanu impērija joprojām nelaida Krieviju Melnās jūras ziemeļu piekrastes apvidos, kas krieviem bija

piederējuši kops senseniem laikiem; nelaida klāt pie Melnās jūras, kuru izsenis sauca par Krievu jūru, pa kuru ļ reiz bija peldējuši krievu kuģi.

Turcijas rīcībā bija ļoti liela un spēcīga armija, Turcija ļ gatavojās iebrukt krievu zemēs, neielaidās nekādos kom- J promisos, pirmā pārtrauca diplomātiskos sakarus ar Krie- ļ viju, un vienīgi turku karaspēka sagrāve varēja nodro- J šināt panākumus krievu politikai.

Pie Donavas, Krimas frontē un Kaukāzā darbojās divas 0 armijas — ģenerāļa Rumjanceva Pirmā armija un ģenerāļa Paņina Otrā armija, un četri atsevišķi korpusi, un vislielākās grūtības vajadzēja pārvarēt Rumjanceva I armijai.

Tā lauzās uz Donavu, cīnīdamās pret visai spēcīgiem turku un tatāru armijas grupējumiem. Karalauks atradās \ ļoti tālu no Krievijas, komunikācijas bija nesamērīgi iz- j stieptas un pieejamas ienaidnieka triecieniem; apvidus j nomaļš, bez ceļiem, reti apdzīvots, šeit jo bieži plosījās ; mēris; priekšā pletās dūksnainos krastos tekošām upēm un ezeriem šķērsots novads, atgadījās kalnaini rajoni, j kas apgrūtināja uzbrukumu, un līdzenumi, kur visas j priekšrocības bija daudz lielākajai turku un tatāru kava- ) lērijai. Vispārējais skaitliskais pārsvars visu laiku bija ■ pretinieka pusē.

Bija īstā vieta un īstie apstākļi, lai izpaustos krievu J karaspēka kaujinieciskās īpašības un tā pavēlnieka talants; jaunajam, ģenerālštāba virsniekam Kutuzovam bija 1 ko pamācīties no pavēlnieka. Kutuzovam bija laimējies j arī tāpēc, ka viņu nosūtīja uz pieredzējušā armijas ģenerāļa Baura korpusu, jo šis ģenerālis kaujās pildīja visatbildīgākos uzdevumus, bet pēc tam viņu iecēla par armijas virskvartirmeistaru.

Kutuzovs nokļuva sīvu kauju ugunīs, grūtās, sarež- ļ ģītās manevrēšanas operācijās, kas notika Rjabaja Mogi- ; las savrupienē, pie Largas upes, Kagulas ezera un upes tuvumā un ir iegājušas Krievijas armijas vēsturē.

Rumjanceva armija virzījās no Hotinas Dņepras krastos | uz dienvidiem — caur Jasiem un gar Prutas un Seretas krastiem uz Donavu.

Rjabaja Mogilas savrupienē dienvidos no Jasiem bija

koncentrēta Moldāvijas vezīra armija. Pret tās septiņdesmit diviem tūkstošiem zaldātu un četrdesmit četriem lielgabaliem Rumjancevam bija trīsdesmit deviņi tūkstoši zaldātu un simt piecpadsmit lielgabalu, tomēr viņš nolēma uzbrukt turku nometnei.

Rumjancevs atteicās no lineārās taktikas, pēc kuras karaspēks izkārtojas vienā līnijā pa visu fronti un cīnās šādā neērtā kaujas ierindā, nespēdams veikli manevrēt. Lineārā taktika ļāva ģenerāļiem pārredzēt visu karaspēku, šķietami atviegloja, taču drīzāk gan vienkāršoja tā vadību, to uzskatīja par drošāku, rietumos un Krievijā tā jau sen bija atzīta par labāko.

Taču šī taktika saistīja karaspēku uz vietas, neļāva tam manevrēt un mainīt pozīcijas, komandieriem nebija iespējas rīkoties pēc pašu ierosmes, virspavēlniekiem nebija vajadzības pieņemt drosmīgus, radošus lēmumus, izšķirošas uzvaras ar šādu taktiku nebija iegūstamas; toties vienā iecirknī piedzīvotai neveiksmei sekoja katastrofa arī citos.

Rumjancevs kara mākslā ieviesa savu taktiku un pierādīja tās pārākumu.

Viņš sadalīja savu karaspēku nodaļās: Baura nodaļā bija četri tūkstoši zaldātu, Potjomkina — četri tūkstoši, Repņina — astoņi tūkstoši, galvenajā grupējumā — divdesmit trīs tūkstoši, un tā vadība palika viņa paša rokās. Katrai nodaļai bija piešķirts patstāvīgs uzdevums: tām vajadzēja «savu ceļu iet, reizē triecienu dot» ienaidniekam no dažādām pusēm; uz kaujas lauku pulki virzījās naktī, pārcēlušies pār Prutas upi. Rumjanceva galvenie spēki bija gatavi dot izšķirošo triecienu tur, kur būs nepieciešams. Artilērija virzījās kājnieku kaujas kārtībā, gatava ar uguni uzsākt kauju.

Naktī uz 1770. gada 28. jūniju krievu karapulki sasniedza turku nometni. Iznīcinošs frontāls uzbrukums, uzbrukums no aizmugures un flangiem, negants durkļu trieciens salauza ienaidnieka pretestību, jo tiem šķita, ka ir ielenkti no visām pusēm, un nometne tika iznīcināta.

Rumjancevs ziņoja uz Pēterburgu, ka ģenerālis Baurs «visai uzteic» savus komandierus, kas «nebijās ne briesmu, ne pūliņu un labprāt bruka virsū ienaidniekam». Labāko virsnieku vidū bija minēts kapteinis Kutuzovs.

Rumjanceva armija joprojām uzbruka; izlūki ziņoja, ;j ka astoņdesmit tūkstošu liela pretinieka armija koncen- -trējusies Largas upes krastā, kur šī upe ietek Prutā. Piecpadsmit tūkstošu turku kājnieku bija ieņēmuši aiz- | stāvēšanās pozīcijas stipri nocietinātā nometnē, un sešdesmit pieci tūkstoši tatāru jātnieku gatavojās doties pretuzbrukumā. No Donavas viņa krasta uz Largu trīssimt kuģos cēlās pāri lielvezīra karapulki. Kaut pretinieka pārsvars bija divkāršs, Rumjancevs nolēma uzbrukt nometnei pie Largas, pirms tajā ierodas rezerves. Rumjancevs sacīja, ka «mūsu slava un gods neļauj, ka noskatāmies uz acu priekšā stāvošo ienaidnieku, tam virsū ne-brukdami». To varētu uzskatīt par uzpūtīgu dižošanos vai par pretinieka vājuma atzīšanu, tomēr tas nebija ne viens, ne otrs.

Turku karaspēks bija liels un kaujās stiprs: kājnieki spēcīgi aizsardzībā, kavalērija ar lieliskiem jātniekiem — nevaldāmi straujā uzbrukumā; krievu ģenerālis labi zināja kā pretinieka spēku, tā vājumu, zināja arī savu karapulku spēku un ticēja savai prasmei.

Rumjancevs atkal sadalīja armiju četrās grupās, katrai noteica savu uzdevumu, atļāva ģenerāļiem rīkoties pēc pašu ierosmes, visiem pavēlēdams tiekties pēc viena, visai armijai kopīga mērķa.

Nodaļām bija noteikts iet uz savienošanos naktī. Lai īsajā jūlija naktī, pa dažādiem maršrutiem ejot, upes 1 pārvarot, nonāktu pie mērķa, karaspēkam bija vajadzīga dzelžaina disciplīna un organizētība, komandieriem — prasmīgas, stingras vadības maka. Rumjancevam vajadzēja paredzēt operācijas gaitu, būt drosmīgam, apsvērt un riskēt.

Sešdesmit pieci tūkstoši lielā kavalērija varēja gāzties virsū uzbrūkošā karaspēka aizmugurei, un likās mērķtiecīgi to nosegt ar lieliem spēkiem. Rumjancevs pieņēma citādu lēmumu: segt aizmuguri pavēlēja vienai brigādei. Viņš allaž sprieda, ka pretinieka ātra sagrāve novērš arī paša aizmugurei draudošās briesmas. «Aizsardzību dara stipru,» viņš mēdza teikt, «nevis aizšķērši, bet gan pašu uguns un zobens.»

Naktī uz 18. jūliju tņtāru jātnieku patruļas atklāja krievu nodaļas tuvojamies nometnei. Desmitiem tūkstošu lielā kavalērija uzbruka krievu aizmugurei. Rumjancevs

pavēlēja kājnieku brigādei atvairīt pretinieku un turpināja uzbrukt.

Arvien no jauna desmitiem tūkstošu jātnieku vārda pilnā nozīmē pārplūdināja visu apkārtni ap krievu kārē, taču apturēt krievus nespēja. Šādi kārē bija Rumjanceva ieviests taktisks jaunums. Jau sen bija pazīstama citāda kārē ierinda: karaspēks kārtojās milzīgā četrstūrī, ko aizsardzības nolūkos nosedza aizšķērši un kas uzbrukumam ne visai derēja. Arī aizsardzībā nostādīts, šāds četrstūris ātri vien izjuka, ja ienaidniekam izdevās ielauzt kaut vienus tā sānus.

Rumjancevs ieviesa krievu armijas taktikā nelielus kārē vienas divīzijas līdz viena bataljona apjomā, tie spēja aizstāvēties un uzbrukt, tiem bija savi lielgabali, to flangu nosedza pašu kavalērija, tie atbalstīja cits citu ar krustuguni (flanga uguni). Ar uguni un durkļiem šādi kārē sekmīgi atvairīja kavalērijas triecienus un turpināja uzbrukt.

Pirmais, visbīstamākais desmit tūkstošu lielās kavalērijas trieciens bija atsists, regulārās daļās neapvienoto ienaidnieka jātnieku trakais brāziens atslāba, viņi kļuva nedroši, un kārē, mezdamies pretuzbrukumā, aizdzina viņus atpakaļ nometnē.

Turku kājnieki nocietinātajā nometnē turējās ilgāk, bet arī viņi nejaudāja atsist durkļu uzbrukumus un zaudēja pašsavaldību, redzēdami, ka krievu frontālais uzbrukums, tāpat uzbrukums no aizmugures un no flangiem nav atvairāms.

Pulksten četros rītā sākās kauja, ap divpadsmitiem dienā nometne pie Largas bija ieņemta, un tās aizstāvji, kas bija izglābušies, bēga uz dienvidiem — uz Donavu.

Tajā dienā, kad tika sagrauta nometne pie Largas, liel-vezīrs pabeidza sava karaspēka pārsviešanu no Donavas dienvidu krasta uz ziemeļu krastu. Kopā ar karapulkiem, kas bija aizbēguši no Largas un ieradušies no Iz-mailas, lielvezīram salasījās piecdesmit tūkstošu kājnieku un simt tūkstošu jātnieku. Ar šādiem spēkiem vezīrs nolēma Rumjancevu sakaut, jo vairāk tāpēc, ka viņam bija kļuvis zināms krievu skaits.

Turku un tatāru karapulki devās uzbrukumā, pulcēdamies pie Kagutas ezera.

Rumjancevam bija iespējams atiet. To visi uzskatītu par lietderīgu: spēki bija pārāk nevienādi, krievu karaspēka komunikācijas izstieptas vēl vairāk, tā ka tās nevarēja nosegt pret jātnieku vienību uzbrukumiem, armijas apgāde bija grūta, provianta palicis trim dienām.

Rumjancevs nolēma uzbrukt. «Tā esmu spriedis un tā spriedīšu,» sacīja karavadonis, «ka tas, kurš uzbrūk, līdz pašām beigām uzvarēt vien cer, bet tas, kurš aizstāvas, netiek vaļā no bailēm, kuras ir tik stipras, cik stipra naidnieka uzmācība. Es nebūt negrasos tādu likumu noteikt, ka allaž līdzīgi ieroči pret līdzīgiem liekami būtu, bet esmu gan tādās domās, ka mūsu ieročiem pretinieks ir jāuzveic.»

Būtisks bija ne vien tas apstāklis, ka pareizi bija šādi vispārīgi Rumjanceva atzinumi, bet arī tas, ka karavadonis, kaldinādams savus praktiskos plānus, balstījās uz šiem principiem un ievēroja konkrētos cīņas apstākļus. Lai Rumjanceva vadīto kauju vēriens bija cik plašs būdams, lai ģenerālis bija cik talantīgs, viņš risināja savus taktiskos un stratēģiskos uzdevumus, arvien balstīdamies uz vispusīgi un sīki izpētītiem apstākļiem.

Pirms kaujas pie Kagulas Rumjancevs nenokāpa no zirga, pats izlūkoja apkārtni (ir zināms, ka viņš pat apmācībās nogurdināja divas virsnieku maiņas, kas viņu pavadīja, bet pats neizkāpa no segliem).

Noskaidrojis, ka vezīra armija skaitā pārsniedz viņā armiju četras piecas reizes, Rumjancevs centās pretinieku piemānīt. «Pūlos,» viņš rakstīja, «iedvest pretiniekam, lai viņš domātu manus spēkus lielākus esam, nekā tie ir patiesībā, un šo spēku trūkumu apslēpt, izrādot, ka pošos uzbrukumam.»

Pieredzējušais karavadonis saskatīja, ka lielvezīra pozīcijas nav visai izdevīgas, atklāja viņa kaujas ierindas vājo vietu un pret to koncentrēja savus galvenos spēkusi

Ņemot vērā pretinieka kavalērijas lielo pārsvaru, Rumjancevs šoreiz norīkoja vienpadsmit tūkstošus zaldātu aizmugures segšanai, ar astoņiem tūkstošiem saistīja turku labo flangu un deviņpadsmit tūkstošus pats veda pret. turku kreiso flangu.

1770. gada 2. augustā pulksten piecos rītā sākās kaujā pie Kagulas. Lielvezīrs raidīja pret krievu aizmuguri tatāru jātniekus, ko Rumjanceva nosūtītie karapulki ar pūlēm

vien apturēja. Turku nometne saņēma tuvojošos krievu kārē ar simt piecdesmit lielgabalu uguni. Pulksten astoņos rītā no nometnes nāca uzbrukumā desmit tūkstoši janičaru (turku izlases kājnieki); tie sagrāva vienu kārē un sāka spiest atpakaļ otru.

«Nu ir mūsu kārta,» mierīgi noteica Rumjancevs, aizauļoja pie karapulkiem, kas atkāpās, apturēja tos, sarindoja kārē, norīkoja tiem palīgā blakus esošos kārē, raidīja uzbrukumā rezerves un pavirzīja uz priekšu lielgabalus.

Lielgaballožu brāzmas blīvajos janičaru pūļos un ciešajās jātnieku rindās nodarīja briesmīgus zaudējumus; artilērijas sadarbība ar kājniekiem un kavalēriju, kārē durkļu uzbrukumi, stingras gribas vadīto regulāro karapulku spiediens bija iedarbīgāks par pretinieka izmisīgajiem brāzieniem. Ap pusdienu lielvezīra milzīgā nometne bija sagrauta un sagrābti simt četrdesmit lielgabali un visi vezumi.

«. . . Neviens nepalika sveikā,» par kaujas iznākumu tika ierakstīts kaujas operāciju žurnālā, «. .. viņu (turku) vairums, no mūsu rokām paglābušies, noslīka Donavā, kad vezīrs, baiļu mākts, tur steigā noskrēja. Bēgošie karavīri, spiezdami un kapādami cits citu, vieni kāpa kuģos, citi ķērās pie tauvām un dēļiem, ar pārmērīgu smagumu novilkdami dibenā kuģus un paši sevi tiem līdz. Vārdu sakot, nāves posts turkiem tur bija liels jo liels.»

Krievu karaspēks bija ieņēmis visu teritoriju starp Dņestru, Prutu un Donavu. Rumjancevu paaugstināja par feldmaršalu.

Kutuzovam šīs kaujas kļuva par neaizmirstamu kara mākslas skolu. Ģenerāļa Baura korpuss vienmēr uzbruka galvenajos sektoros. Kutuzovs, būdams ģenerālštāba virsnieks, pats izdarīja izlūkošanu, veica rekognoscēšanu, pārredzēja sava karaspēka un pretinieka pulku sarežģīto pārvietošanos, steidzās ar rezervēm turp, kur draudēja briesmas, bet naktis sastādīja korpusa darbības plānus. Pats savām acīm viņš vēroja, kā Rumjancevs rīkojas kaujās, kurās tas ieguva milzīgus panākumus un slavu.

Kutuzovs mācījās Rumjanceva stratēģiju, pēc kuras ienaidnieks bija satriecams pilnīgi, jo Rumjancevs uzskatīja, ka «neviens neieņems pilsētu, neticis galā ar karaspēku, kas to aizstāv». Te Kutuzovs redzēja arī to, ka ne jau vienmēr Rumjanceva stratēģijā pats galvenais ir tikai uzbrukums. Kad Pēterburga Rumjancevu pēc gūtajām uzvarām sāka skubināt, lai viņš pāriet Donavu, viņš kategoriski atteicās: «Es cieši turu prātā to likumu, ka nedrīkst lieliem soļiem uz priekšu doties, ja nav drošībā tas, kas paliek aiz muguras.»

Pienāks laiks, un Kutuzovs īstenos Rumjanceva stratēģijas un taktikas pamatideju: ne vienreiz vien sagraus un pilnīgi iznīcinās pretinieka armiju; tāpat kā Rumjan-cevs, apies pretinieka armiju un dos tai triecienu frontāli, no aizmugures un no flangiem; katrā kaujā rīkosies radoši tāpat kā Rumjancevs, tikai citādi, jo kaujas apstākļi būs citi un pretinieki būs citi nekā Rurnjancevam. Arī Rumjancevs, redzēdams savā priekšā nevis simt piecdesmit tūkstošu turku un tatāru, bet gan vareno franču armiju ar Napoleonu priekšgalā, nezin vai būtu tai uzreiz brucis virsū ar saviem četrdesmit tūkstošiem zaldātu, ja aizmugurē būtu Maskava un valsts, kuras patstāvība ir atkarīga no šīs kaujas.

Līdz tam laikam, kad Kutuzovs liks lietā savu izcilo pieredzi un Rumjanceva mācību, vēl paies četrdesmit gadu.

Bet pagaidām Kutuzova dienests Rumjanceva armijā izbeidzās pēkšņi un bezjēdzīgi. Kāds Kutuzova «draugs» nosūdzēja Rurnjancevam, ka vaļas brīžos, jautriem biedru smiekliem skanot, kapteinis Kutuzovs atdarinot virspavēlnieka gaitu un uzvedību. Bet feldmaršals bija ļoti jūtelīgs; par spīti dienesta pakāpēm un slavai, Pēterburgā pret viņu izturējās nevērīgi, galmā aizvainoja viņa pašmīlību, tāpēc Pjotrs Aleksandrovičs izturējās cieti un skarbi pat pret augstāk stāvošiem.

Nevainojamais dienests un kaujas nopelni paglāba jauno virsnieku no virspavēlnieka dusmām, viņš apmierinājās ar to, ka pārcēla zobgali uz Krimas armiju.

Šis notikums atstāja Mihaila Ilarionoviča raksturā dziļas pēdas uz visu mūžu. Viņš kļuva noslēgts, neuzticīgs, savrups. Arēji viņš bija tas pats Kutuzovs — jautrs un sabiedrisks, taču cilvēki, kas viņu tuvu pazina, stāstīja, ka «cilvēku sirdis Kutuzovam ir atvērtas, bet viņa sirds ir slēgta cilvēkiem».

Krimas armijā Kutuzovs joprojām gāja grūto un bīstamo kaujas komandiera ceļu. Te viņš, komandējot kazakus, kaujas ar tatāru sirotājiem, te dodas izlūkgājienos, pēc taxm komandē bataljonu, kura priekšgalā piedalās turku desanta atsišanā Krimas piekrastē un nocietinājuma sturmēšanā, kas Kutuzovam gandiīz kļuva liktenīga.

Par šo kauju un Kutuzova ievainošanu pie Aluštas (kur tagad paceļas piemineklis) Katrīnai II ziņoja ģenerāl-anšefs V. Dolgorukovs.

«...Lai atsistu ienaidnieku, kas bija izcēlis floti un ierīkojis nometni pie Aluštas miestiņa,» viņš rakstīja tā laika tēlainajā izteiksmē, «es steidzos turpu . .. cik ātri iespēdams... mēneša 22. dienā (1774. g. 22. VIL — 3. VIII — M B.) es ierados . . . pašā kalnu viducī, no kurienes pa briesmīgu aizu uz jūru ved ceļš, kam visās pusēs kalni un meži, bet citās vietās — tādi bezdibeņi, ka ar mokām tikai divi cilvēki rindā var tikt cauri, un karapulki vien ... uz saviem kamiešiem tur pašķīra ceļu lielgabaliem.

Tikmēr turki, izgājuši no savas galvenās nometnes pie Aluštas . . . tūkstoši septiņi vai astoņi skaitā, ieņēma stingras pozīcijas četras verstis no jūras Šumas sādžas priekšā, jo izdevīgā vietā, kur no abām pusēm bija ar retranšementiem nocietinātas, stāvas klinšu kraujas.

Tā kā ienaidniekam vieta bija izdevīga un spēki pārāki, tad viņš aizstāvējās vairāk nekā divi stundas, pa kuru laiku kārē, lauzdamies uz priekšu pa neizejamām takām, ar asinīm maksāja par katru soli, un abās pusēs neno-klusa itin spēcīga lielgabalu un šauteņu uguns.»

Bija pavēlēts: «Ejot ienaidniekam virsū ar durkļiem, ielauzties retranšementā, tas arī tika izpildīts ... un visstiprāk ienaidnieks turējās pretim Maskavas leģionam.

...Turki... pametuši savas baterijas, mūsējo triekti, pa galvu pa kaklu muka uz Aluštu, glābiņu meklēdami savā plašajā nometnē, uz jūras krasta stāvošā.

.. . Nokauto ienaidnieku skaitu droši zināt nevar, jo viņu līķi ir nogāzušies aizās un klinšu spraugās.

... Ievainoto skaitā ... ir Maskavas leģiona apakšpulkvedis Coļeņiščevs-Kutuzovs, kas savu bataljonu, kurā ir jaunekļu daudz, apmācījis tik teicami, ka tas kaujā ar ienaidnieku pārspēja vecos zaldātus.

Šis štāba virsnieks tika ievainots ar lodi, kas, trāpījusi viņu starp aci un deniņiem, izgāja cauri, iznākdama tai pašā vietā sejas otrā pusē . ..»

Lode izgāja cauri galvai, neskarot smadzenes. Kutuzovs palika dzīvs un devās uz ārzemēm ārstēties.

Mihails Ilarionovičs daudz ceļoja pa Eiropu un ilgi nodzīvoja Leidenē — tolaiku zinātnes centrā, satikās ar zinātniekiem, ar Eiropas progresīvajiem cilvēkiem un tā laika karavadoņiem — Fridrihu II un Ļaudonu.

Atgriezies Krievijā, Kutuzovs nekavēdamies devās uz armiju un atkal nokļuva pie Suvorova, kas komandēja karaspēku Krimā.

Atkal satikās skolnieks ar skolotāju un šoreiz nešķīrās sešus gadus. Tie bija samērā mierīgi gadi. Pēc kariem ar Turciju Krima bija pasludināta par neatkarīgu, cīņa ar Turciju par ietekmi uz Krimas tatāriem gan turpinājās, bet tajā Suvorovs vai nu izdarīja demonstrācijas pret turku kuģiem, kas ienāca Krimas ostās, vai arī lika lietā diplomātiskus paņēmienus, uzticēdams Kutuzovam visai sarežģītus uzdevumus, kur bija vajadzīgs apdoms un liels takts.

Šais gados Kutuzovs atkal apguva Suvorova prasmi apmācīt un audzināt karaspēku. Tas, kas pirms divdesmit gadiem bija aizsākts Astrahaņas pulkā, tagad pieņēmās spēkā un izvērtās par Suvorova «Uzvaras mācību». Kutuzovs apguva svarīgākos «Uzvaras mācības» noteikumus: «acumērs, ātrums, neatlaidība», kas lika komandierim pareizi novērtēt apstākļus: «kur karapulkiem apmesties, kā doties uz priekšu, kur uzbrukt, trenkt un kaut, kā nemaldīgi spriest par ienaidnieka spēkiem, lai zinātu, ko viņš uzsāks».

Kutuzovs apguva Suvorova māku sakārtot kolonnu gājienam, organizēt maršu un atpūtu, mācījās rīkoties strauji, jo «uzvara ir atkarīga no kājām, bet rokas to pabeidz». «Ja viss tiek ātri darīts, arī cilvēki nepagurst. Ienaidnieks mūs ne jaust nejauš, domā simt verstu tālumā esam, bet, ja iztālēm spriež, tad visas divsimt, trīssimt un vēl vairāk skaita. Pēkšņi mēs tam uzkrītam kā sniegs uz galvas. Viņam prāti apmulst. Brūc viņam virsū uz pēdām... Jātnieki, pie darba — cērt, dur, skaldi, neatkāpies, urā! Brašuļi dara brīnumdarbus.» Un beidzot neatlaidība. Suvorova sīkstā neatlaidība. «Ienaidniekam ir tādas pašas rokas, tikai par krievu durkli nekā nezina,» mācīja Suvorovs, kas māku rīkoties ar durkli bija attīstījis līdz pilnībai un atstāja to mantojumā krievu armijai. Un neviena armija pasaulē nespēja izturēt krievu zaldātu durkļu triecienu. «Lode ir muļķe, durklis ir gudrinieks,» skaidroja «Uzvaras mācība», jo lode tolaik lidoja 60 — 100 soļu tālumā.

Bet šo pašu likumu Suvorovs papildināja ar otru: «Uguns ievada uzvaru,» — un iesāka savas kaujas ar uguni, it īpaši ar artilērijas un jēgeru uguni, un pabeidza ar to pašu masveidīgo durkļu triecienu, kurā devās kolonnās sakārtotie krievu zaldāti.

Šiem noteikumiem jēgu un spēku deva Suvorova teiciens: «Ikviens karavīrs lai izprot savu manevru.» Tas bija apvērsums karaspēka apmācīšanā un audzināšanā. Krievu zaldāts nedrīkstēja spriest pats ar savu galvu un uz virsnieka jautājumu visbiežāk atbildēja: «Tieši tā!», «Nebūt nē!» vai «Nevaru zināt!».

«Nevaruzinis,» Suvorovs sašuta, «ir ļaunāks par ienaidnieku un spēj pazudināt visu armiju.» Laikā, kad spēkā bija lineārā taktika, kas dibinājās uz neticību zaldāta saprātam, jo zaldātus stādīja vienā līnijā tāpēc, lai virsnieki varētu pastāvīgi novērot un vadīt katru zaldāta kustību, šajā laikā Suvorovs attīstīja krievu zaldātu iniciatīvu un atbalstīja jēgeru brīvu rīcību. Jēgeri bija karavīri, kuru saprātam, kaujas prasmei un drosmei ticēja un šīs īpašības attīstīja.

Instrukcija jēgeriem māca:

«Labi glabāt šauteni un turēt to tīru, bet nevajag to berzt, līdz dzelzs sāk laistīties, jo tas ir ierocim kaitīgi un vairo zaldāta pūliņus, kas labuma nedod . . . Jāmāca pielādēt žigli, bet kārtīgi, mērķēt trāpīgi un šaut taisni un aši... Jāpieradina skriet veikli, pierāpot pa slepenām vietām, glabāties bedrēs un ieplakās, slēpties aiz akmeņiem, krūmiem un pauguriem, šaut no slēptuves un pielādēt, guļot uz muguras. Parādīt viņiem jēgeru viltības, kā apmānīt acis un noslēpt, kur pats atrodas, proti: nostādīt kasku atsānis, lai ar to ienaidniekam mānīgu mērķi rādītu un sevi glābtu, izliekoties par nogalinātu, un tad tuvāk pienākušo ienaidnieku nobeigtu. Jāmāca arīdzan šaut ar pistoli, parādot, cik tālu lode skrien, lai viņi par tukšu nešautu uz tādu mērķi, ko pistole nesniedz...»

Tās bija jaunas parādības kara mākslā, ka tās izplatījās, tas ir Suvorova nopelns, un no Suvorova un Rum-janceva Kutuzovs šajos gados pārņēma uzbrukuma stratēģiju un taktiku un jaunās karaspēka audzināšanas un apmācīšanas metodes.

Šajos gados Kutuzovs iekaroja lielu Suvorova mīlestību un uzticību. Ar Suvorova gādību viņu paaugstināja par brigadieri, un dienestu Krimā viņš beidza ģenerālmajora pakāpē. Ģeniālais novators Suvorovs izaudzināja labāko armiju Eiropā, jēgeri kļuva par viņa labākajiem zaldātiem, un, kad bija saformēti pirmie jēgeru korpusi, par Bugas korpusa komandieri iecēla Suvorova labāko skolnieku — Kutuzovu.

1788. gadā uzliesmoja jauns karš ar Turciju. Kutuzovs ar savu korpusu sargāja Krievijas robežu gar Bugu, pēc tam Kutuzova pulkus iekļāva aktīvās Jekaterinosla-vas armijas sastāvā. Jekaterinoslavas armijas pavēlnieks Potjomkins nolēma ieņemt turku Melnās jūras cietoksni Očakovu. Krievu karaspēks, tajā skaitā arī Kutuzova korpuss, aplenca Očakovu. Cietokšņa aplenkums vilkās ilgi, krievu karavīri gāja bojā no slimībām, viņiem klājās grūtāk nekā aplenkumam labi sagatavotajiem turkiem. Taču Potjomkins vilcinājās, nespēdams izšķirties par cietokšņa sturmēšanu. Karadarbība aprobežojās ar sīkām sadursmēm.

Kāda izbrukuma laikā turki uzklupa Bugas jēgeru korpusa aizsegam. Iesākās īsta kauja. Kutuzovs veda karaspēku triecienā un tika smagi ievainots. Lode izgāja cauri galvai gandrīz tai pašā vietā kā pirmā ievainojuma reizē. Ārsti sprieda viņam nāvi, uzskatīdami, ka viņš nenodzīvošot līdz rītam. Tomēr Kutuzovs izdzīvoja, tikai viņa labā acs sāka zaudēt redzi.

«Ja par šādu atgadījumu stāstītu mums vēsture,» rakstīja ārsti, «mēs to turētu par pasaku. Bet mēs paši redzējām brīnumu, kas notika ar ģenerāli Kutuzovu.»

Tikko no ievainojuma atlabis, Kutuzovs piedalījās kaujās pie Dņestras un Bugas un sturmēja Hadžibeja pili, kas atradās tur, kur tagad Odesa. Gan ar jēgeru bataljoniem, gan kazaku vienību priekšgalā, ieņemot Benderu un Akermanas cietoksni, gan kaujās klajā laukā — visur Kutuzovs, kā liecina laikabiedri, arvien «guva virsroku».

Ritēja 1790. gads. Karš ievilkās. Vairākas veiksmīgas kara operācijas Krievijai tomēr nedeva vēlamos panākumus. Krievijas valdība nolēma gūt lielu uzvaru, lai iespējami ātrāk piespiestu turkus noslēgt krieviem izdevīgu mieru. Katrīna II uzstāja, lai Potjomkins rīkojas aktīvi. Ātri un samērā viegli ieņēmusi vairākus cietokšņus, krievu armija pienāca pie stiprā Izmailas cietokšņa. Dona-vas krastā uzceltajam cietoksnim bija ārkārtīgi svarīga stratēģiska nozīme. Šeit satecēja kopā visai svarīgi ceļi no Hotinas un Kilijas, un tas, kas pārvaldīja Izmailu, pārvaldīja arī Donavu. «Tas (Izmailas cietoksnis) saista rokas un nelaiž doties tālāk,» Potjomkins rakstīja Suvoro-vam. Vai krievu karaspēka agrāk gūtajiem panākumiem būs kāda nozīme, to noteica par Izmailu uzsāktās cīņas iznākums.

Zinādami, ka krievi nav brīvi savā turpmākajā darbībā, ka krievu karapulki ir izmocīti un skaitliski mazāki, ka nāk virsū lietains rudens, turki neparko nepiekāpās. Ieslēgušies cietoksnī, viņi noraidīja priekšlikumu padoties. Viņiem bija pilnīgs pamats tā rīkoties.

Izmailas cietoksnis pacēlās stāvā krastā, turki to bija nocietinājuši labāko franču un vācu inženieru vadībā. Cietoksni iežogoja augsti mūri ar bastioniem, ieskāva plats un dziļš, ar ūdeni piepildīts grāvis. Divkārša lielgabalu aizsargjosla (augšējā un apakšējā rinda) nosedza visas pieejas pie cietokšņa.

Garnizons sastāvēja no trīsdesmit pieciem tūkstošiem labāko turku armijas zaldātu, pastiprinājumam bija atsūtīts karaspēks no citiem cietokšņiem. Saniknots par Aker-manas un Benderu cietokšņa zaudējumu, sultāns lika brīdināt garnizonu: ja atdošot Izmailu, viņš sodīšot ar nāvi ikvienu, kas būšot palicis dzīvs. Aizsardzību vadīja kaujās nosirmojušais pašā Aidozlijs Mehmets. Munīcijas un pārtikas turkiem bija diezgan.

Krievu ģenerāļi, kas vadīja sturmēšanu, rīkojās gausi un neuzņēmīgi. Viņi ilgi stāvēja aplenkumā, kas vairāk nomocīja krievus pašus nekā turkus, un bez panākumiem apšaudīja cietokšņa mūrus.

Potjomkins saprata, ka cietokšņa ieņemšana nav pa spēkam nevienam no tur esošajiem ģenerāļiem, un, neriskēdams uzņemties aplenkuma vadību, steigšus aizrakstīja Suvorovam:

«. . . Lieku cerību uz dievu un Jūsu drošsirdību, mans cienījamais draugs. Atstāju Jūsu gaišības ziņā rīkoties, kā Jūs pats ieskatāt, vai joprojām darīt, kas iesākts pie Izmailas, vai to atstāt. Jūsu gaišība, būdams tur un zinādams, ka rokas Jums brīvas, protams, nepalaidīsiet garām itin neko, kas vien nāks par labu dienestam un ieroču slavai.»

Saņēmis Potjomkina vēstuli, Suvorovs nekavēdamies savāca un nosūtīja uz Izmailu visu savu brīvo karaspēku, markitantus, pārtiku, fašīnas, kāpnes. Viņš pavēlēja atgriezt atpakaļ visas no cietokšņa aizgājušās daļas, aizrakstīja Kutuzovam, lai ari viņš gatavojas sturmēšanai, un ar četrdesmit kazaku lielu pavadoņu pulciņu izbrauca uz Izmailu.

Vēsts par Suvorova ierašanos vienā mirklī aplidoja krievu karapulkus. Visi sarosījās. «Būs sturmēšana,» runāja zaldāti.

Suvorovs pats izlūkoja visas pieejas cietoksnim no upes un sauszemes un pārliecinājās, ka viņu gaida vēl daudz grūtāka operācija, nekā viņš bija domājis. «Cietoksnim nav vāju vietu,» viņš ziņoja Potjomkinam. No trīsdesmit tūkstošiem krievu zaldātu piecpadsmit tūkstoši bija slikti apbruņoti rekrūši. Iestājās sals. Taču, jo vairāk radās grūtību, jo rosīgāk Suvorovs vadīja triecienuzbrukuma sagatavošanu. Viņš vāca ziņas par pretinieku, gatavoja materiālo daļu, apmācīja karaspēku. Sāņus no cietokšņa Suvorovs pavēlēja izrakt tādu pašu grāvi un uzbērt tādus pašus vaļņus kā Izmailas cietoksnim. Turp viņš pa naktīm, lai nepievērstu turku uzmanību, sūtīja karaspēku un pats rādīja, kā metamas fašīnas, slienamas kāpnes, kā jārīkojas ar durkli.

Visam karaspēkam lasīja priekšā Suvorova instrukciju «Sturmēšana»: «Lauzies caur aizsprostu, svied pīteņus pāri vilku bedrēm, skrej ātri, lec pār palisādēm, met fašīnas, kāp grāvī, slej kāpnes augšup. Strēlnieki, šaujiet galvās! Kolonnas, traucieties pāri mūriem uz vaļņa, kapājiet uz vaļņa, izlīdziniet līniju, stādiet sargus pie pulvera pagrabiem, veriet vārtus kavalērijai, ienaidnieks mūk uz pilsētu, grieziet viņu lielgabalus pret viņiem pašiem, šaujiet dūšīgi uz ielām, bombardējiet veicīgi, nav vaļas viņiem sekot.

Ir pavēle — kāp lejā pilsētā, kauj ienaidnieku ielās, jātnieki, kapājiet, nestaigājiet pa mājām, sitiet ienaidnieku laukumos, lauzieties iekšā, kur ienaidnieks nocietinājies, ieņemiet platību, ierīkojiet sargbūdu, aši nostādiet sargus pie vārtiem, pagrabiem, tirgotavām. Ja ienaidnieks padodas, žēlo viņu.»

Kad sagatavošanās darbi gāja uz beigām, Suvorovs nosūtīja uz Izmailu Potjomkina vēstuli ar prasību atdot cietoksni un pats vēl pierakstīja klāt:

«... Seraskīram [2], vecākajiem un visiem pilsoņiem. Esmu ieradies šeit ar karaspēku. Divdesmit četras stundas jums apdomāt un atdot cietoksni — un būsiet brīvi; līdz ar maniem pirmajiem šāvieniem — būsiet nebrīvi; sākšu triecienuzbrukumu — nāks jūsu nāve. Visu atstāju jūsu pašu ziņā. Suvorovs.» Turki atteicās kapitulēt.

9. decembrī Suvorovs sapulcēja kara padomi un paskaidroja komandieriem triecienuzbrukuma plānu, paziņodams, ka par aiziešanu no cietokšņa nevar būt ne runas.

— Esmu nolēmis ieņemt šo cietoksni vai iet bojā pie tā sienām, — tādi bija viņa pēdējie vārdi.

Tika nolemts sadalīt karaspēku sešās kolonnās un uzbrukt cietoksnim vienlaikus no upes un no sauszemes. Sturmēšanai bija jāsākas 11. decembra naktī pret rītu, lai ielauztos cietoksnī un ielu kaujas izcīnītu jau dienas gaismā.

Pirms sturmēšanas karaspēkam ļāva atpūsties. «Lai sirdi nemāktu ilga kavēšanās», Suvorovs aizliedza modināt zaldātus pirms laika. Tika doti sīki norādījumi, kā ikkatrā kolonnā vienai karavīru daļai jāpārvar grāvji, bet otrai tā jāsedz ar uguni, trešajai jāsviež fašīnas un jāslej kāpnes, ko nesīs īpaši strādnieki, ceturtajai jāpaliek rezervē. Bija norādīts, kas darāms, kad ielauzīsies cietoksnī, kā sameklējami pulvera pagrabi un pasargājami no uzspridzināšanas.

Pie uzbrūkošo kolonnu priekšniekiem tika nosūtīti sakaru virsnieki ar Suvorova pēdējiem norādījumiem, turklāt Suvorovs sakaru virsniekus pamācīja, ka «vienam vajadzēs pavēlēt, citam paskaidrot, Ribasam tikai ieminēties, bet Kutuzovam nav vajadzības ko teikt — viņš pats visu sapratīs ...».

Suvorova uzvaras bieži vien apraksta tā, it kā viņš tās būtu guvis, tikai atgādinādams vien zaldātiem par Krieviju un aicinādams viņus doties uz priekšu, un viņi, «urā» kliegdami, uzvarējuši. Izmaila, tāpat kā visas Rum-janceva un Suvorova, un vēlāk ari Kutuzova operācijas, liecina, ka uzvaras gūtas pēc tam, kad veikts milzīgs darbs, sagatavojot uzvaru materiālo bāzi, un kad uzdevumi bijuši cik iespējams konkrēti. Tikai pēc tam Suvo-rovs vērsās pie zaldātiem ar aicinājumu, prasīdams no viņiem piepūli un upurus.

Tā bija ari pie Izmailas. Kad viss bija sagatavots, aprēķināts, paredzēts, tad naktī pirms sturmēšanas karaspēkam nolasīja Suvorova pavēli.

«Dūšīgie karavīri! Atcerieties šajā dienā visas mūsu uzvaras un pierādiet, ka nekas nevar turēties pretī krievu ieroču spēkam. Mūs gaida nevis kauja, kuru atstāt citam brīžam būtu mūsu pašu vaļā, mums visādā ziņā ir jāieņem šī slavenā vieta, kas izšķirs karagājiena likteni un ko lepnie turki par neieņemamu tur. Divas reizes krievu armija ir aplenkusi Izmailu un divas reizes ir atkāpusies. Mums trešoreiz atliek vai nu uzvarēt, vai ar godu mirt.»

Sājā naktī krievu nometnē retais gulēja. Acis neaizvēra arī Suvorovs.

Karavadonis apstaigāja nometnes ugunskurus un sarunājās ar zaldātiem. Viņš pastāstīja par gaidāmo sturmē-šanu, kopā ar zaldātiem atcerējās agrākos karagājienus un uzvaras.

— Vareni vīri, dūšīgi zaldāti! — viņš uzsauca. — Toreiz viņi darīja brīnumus, bet tagad pārspēs paši sevi... — Un krievu zaldāti, aizvadījuši astoņus mēnešus grūtās kaujās, noskranduši, pusbadā dzīvojuši, tiešām pārspēja paši sevi.

1790. gada 11. decembrī trijos rītā gaisā uzvijās pirmā signālraķete. Karapulki devās sturmēt Izmailu. Kreisajā flangā sesto kolonnu veda Mihails Ilarionovičs Kutu-zovs.

Saltajā pirmsausmas miglā atskanēja lielgabalu zalves. Kutuzovs aizveda kolonnu pie Kitijas vārtiem, nokļuva līdz grāvim, bet spēcīga lielgabalu un šauteņu uguns kolonnu apturēja. Tad Kutuzovs pats metās grāvī pirmais, ar savu piemēru aizraudams zaldātus, un veda tos uzbrukumā valnim un bastionam. Turki, ko viņu spiegi jau laikus bija brīdinājuši par uzbrukumu Kilijas vārtiem, bija sagatavojušies aizstāvēšanās cīņām un stingri noturēja pozīcijas. Pār aplencējiem bira kartečas, drosminiekus, kas uzrāpās uz cietokšņa mūriem, nogrūda atpakaļ lejā. Krievi cieta lielus zaudējumus.

Laikabiedri stāstīja, ka Kutuzovs griezies pie Suvorova pēc atbalsta, bet saņēmis atbildi, ka uz Krieviju jau esot nosūtīts ziņojums par Izmailas ieņemšanu un Kutuzovs iecelts par cietokšņa komandantu.

Šai grūtajā brīdī Kutuzovs, savācis vienkopus Herso-nas pulka grenadierus un Bugas korpusa jēgerus, veda viņus uz bastionu. Ar durkjiem izlauzuši ceļu, karotāji iebruka cietoksnī. Vēlāk, saticies ar Kutuzovu Izmailas laukumā, Suvorovs sacīja, ka «Suvorovs pazīst Kutuzovu un Kutuzovs Suvorovu; ja cietoksni neieņemtu, Suvorovs nomirtu pie tā mūriem un Kutuzovs arī. .

Kauja ritēja uz cietokšņa mūriem un pie visiem četriem vārtiem, pēc tam iesākās niknas ielu kaujas. Krievu karaspēks, ielencis turkus, spieda tos uz centru. Turki atkāpās. Viņi cīnījās izmisīgi, šaurajās ielās ielenca pīķiem bruņojušos kazakus un ar zobeniem pārcirta pīķu kātus. Sākās slaktiņš, kas draudēja kazakus pilnīgi iznīcināt. Kazakiem palīgā izlauzās Kutuzova jēgeri. Krievu karaspēks ieņēma centrālo laukumu. Izmailas garnizons bija gandrīz pilnīgi iznīcināts, nedaudzos, kas palika dzīvi, saņēma gūstā.

Šī uzvara krieviem dārgi maksāja. Grāvī un uz ielām gulēja tūkstošiem nogalināto un ievainoto.

1790. gada 12. decembrī Kutuzovs rakstīja sievai:

«Izmaila.

Mans mīļotais draugs Katerina Iļjiņična. Es, paldies dievam, esmu vesels un vakar tev rakstīju ... ka neesmu ievainots, un dievs vien zina, kā tas gadījies.

Savu mūžu vairs neredzēšu tāda kautiņa. Mati slejas stāvus. Vakar līdz pašam vakaram biju gauži priecīgs, redzēdams sevi dzīvu esam un tik baismīgu pilsētu mūsu rokās kritušu, bet vakarā pārjāju mājās kā tuksnesī... pēc kura tik nometnē jautāju, tas vai nu miris, vai mirst. Sirds man vai pušu plīsa, un sāku rūgti raudāt.

Augu vakaru biju viens; turklāt vēl tik daudz rūpju . .. jņnodibina kārtība pilsētā, kurā turku līķu vien vairāk nekā piecpadsmit tūkstošu . ..

Korpusu sapulcēt nevaru, dzīvu virsnieku tikpat kā nemaz nav palicis.»

Al

«Nav bijis stiprāka cietokšņa, nav bijis izmisīgākas aizstāvēšanās kā Izmailā,» sacīja Suvorovs. «Tādā triecienuzbrukumā var doties tikai reizi mūžā ...»

Ziņodams par uzvaru, Suvorovs lūdza apbalvot Kutu-zovu, «kurš par jaunu apliecināja prasmi un dūšību. Zem spēcīgas ienaidnieka uguns uzveikdams visas grūtības, viņš uzrāpās valnī un ieņēma bastionu, un, kad ienaidnieks, stiprāks būdams, viņu apturēja, viņš, rādīdams drošsirdības paraugu, palika uz vietas, pārspēja stipro ienaidnieku, nostiprinājās cietoksnī un pēc tam dragāja pretiniekus . . . Viņš gāja kreisajā flangā, bet bija mana labā roka ...»

Kutuzovs palika Izmailā par komandantu un par pavēlnieku starp Dņestru un Prutu izvietotajā karaspēkā.

Izmailas ieņemšana izšķīra kara iznākumu, tomēr cīņa par Donavas pārejām, par Mačinas, Babadagas un Isakči pilsētu un Melnās jūras piekrasti turpinājās. Kutuzovs karoja sarežģītos apstākļos kalnainā apvidū pret mobilām un lielām turku vienībām. Viņš apliecināja ne vien aukstasinību un tālredzību, kas viņam bija raksturīga, bet arī lielisku prasmi manevrēt pretinieka flangos un aizmugurē, milzīgu neatlaidību un apņēmību uzbrukumā.

«Nav iespējams diezgan noslavēt ģenerāļa Goļeņiš-čeva-Kutuzova izveicību un apņēmību,» virspavēlnieks Repņins par viņu ziņoja.

1791. gadā Jasu pilsētā tika noslēgts miers, ar kuru Turcija atdeva Krievijai zemes starp Dienvidu Bugas un Dņestras upi un atzina Krimas pievienošanu Krievijai.

Ar to bija pabeigta gadsimtiem ilgā cīņa par pieeju Melnajai jūrai, par pieeju, kas bija nepieciešama Krievijas ekonomiskajai attīstībai.

Ar 1793. gadu Kutuzova dzīvē sākās jauns posms: viņš kļūst par diplomātu — par Krievijas sūtni Konstanti-nopolē. Sūtņa pienākumus Turcijā uzskatīja par visai grūtiem, jo tur vajadzēja šķetināt veselu pretrunu kamolu, kādā bija sarežģījušās ne vien Krievijas attiecības ar Turciju, bet arī ar daudzām Eiropas valstīm. Līdz mūslaikiem saglabājušies Kutuzova diplomātiskās darbības apraksti liecina par to, ka arī šajā ziņā viņš bijis talantīgs.

Krievu virsnieku, padomnieku, stajļmeistaru, muzikantu, kambarsulaiņu, jātnieku un kājnieku svītas ielenkts, Ku-tuzovs svinīgi iebrauca Konstantinopolē un uz puķainajiem austrumnieku apsveikumiem atbildēja ar izsmalcinātu runu. Viņš liek brīnīties par greznajām pieņemšanām un ceremonijām, par savām smalkajām manierēm. Ar saviem stāstiem Mihails Ilarionovičs smīdināja drūmo pašā, kas bija devis solījumu nepasmaidīt, ar savu laipnību viņš apbūra turku galminiekus un karavadoņus, kas neticēja, ka viņu priekšā ir tas pats briesmīgais Kutuzovs, kurš tik nežēlīgi viņus satriecis kaujās.

Kutuzovs nekavēdamies uzsāka cīņu par krievu tiesībām kuģot pa Melno jūru, par ārzemju kuģu izraidīšanu no tās ostām, par Krievijas kuģu brīvu izeju no Melnas jūras, par Turcijas iesaistīšanu Krievijas ietekmes lokā.

Šajā cīņā uzvarēja Kutuzovs.

Turcijā viņš nedarbojās ilgi — tikai līdz 1794. gada rudenim.

Suvorovs, kas komandēja krievu karaspēku Somijā, tika pārcelts uz Poliju, bet viņa vietā 1795. gadā Somijā ieradās Kutuzovs. Pēc tam viņu iecēla par direktoru kadetu korpusā, kur viņš lasīja lekcijas vēsturē un pirmo reizi kopš korpusa pastāvēšanas sāka mācīt taktiku.

Aizgāja pagātnē XVIII gadsimts. Krievijas karaspēks no jauna bija iekarojis neuzvaramas armijas slavu. Bija nograndusi Suvorova uzvara Rimņikas krastos, Anglijas, Austrijas, Francijas sūtņi jau bija aizsūtījuši uz savam galvaspilsētām pārsteidzošo vēsti par Izmailas sturme-šanu. Nākotnē Suvorova armiju gaidīja Itālijas un Alpu karagājiena leģendārā slava. Atdzimusī un ar jaunu kaujas pieredzi bagātinātā krievu kara māksla sagādāja Krievijai uzvaras Baltijas jūras un Melnās jūras piekrastē un Donavas krastos. Krievija aktivizēja savu politiku starptautiskajā arēnā.

Bet tai pašā XVIII gadsimta pēdējā desmitgadē Francijā uzvarējusī buržuāziskā revolūcija deva smagus triecienus feodālismam Eiropā. Francijā radās jauna, spēcīga armija, parādījās jauni, talantīgi ģenerāļi, maršali, karavadoņi. Drīz sākās Napoleona kari, kas satricināja visu Eiropas kontinentu.

«Divpadsmitā gada negaiss vēl snauda», kad Suvorovs jau saskatīja tā draudus.

— Platu soli uzņēmis, ir laiks pievaldīt brašuli, — viņš sacīja, pareizi novērtēdams Napoleona spēku. Aiz krievu karavadoņa stāvēja viņa apmācītā, kaujās norūdītā krievu armija, stāvēja viņa skolnieku plejāde — pieredzējušie un apdāvinātie krievu ģenerāļi, kas bija apguvuši ģeniālā karavadoņa stratēģiju un taktiku. Krievu armija bija gatava jebkurām kaujām un uzvarām. Taču krievu armiju, krievu kara mākslu par jaunu novērsa no ceļa, pa kuru tā, uzvarām vainagota, bija soļojusi Pētera I, Rumjanceva un Suvorova vadībā, to atkal atsvieda atpakaļ par veseliem gadu desmitiem.

III NODAĻA

1796. gada novembrī nomira Katrīna II. Viņas nāves naktī no Gatčinas Pēterburgā atsteidzās viņas dēls Pāvels, un rīta pusē gvarde jau nodeva zvērestu jaunajam caram. Tai pašā rītā Pēterburgā, no Gatčinas atnākuši, iesoļoja Pāvela pulki. Tauta un Pēterburgas garnizona zaldāti izbrīnā noraudzījās šais ērmīgi ģērbtajos zaldātos, kas izskatījās pēc svešzemniekiem, viņu neparastajā mar-šēšanā un neredzētajos šauteņu paņēmienos. Tie bija pēc prūšu parauga apģērbti un apmācīti krievu zaldāti.

Tai pašā dienā kurjeri pa visu valsti izvadāja jaunā imperatora ukazus. Tie pavērsa Krievijas armiju pa ceļu, pa kuru gāja krievu sakautā un tolaik atpalikusī Prūsijas armija.

Šā ceļa iesākumā bija nelielas pārmaiņas, bet beigās — Krievijas armijas sakāves. Sākumā bija tērpa forma. Zaldātus ieģērba tādos mundieros, kuros ne vien karot, bet pat elpot bija grūti. Ar to nepietika, galvā vēl uzmauca parūku ar bizi un, lai tā turētos taisni, bizē iebāza dzelzs stienīti. Parūku zieda ar līmi un pūderēja ar krītu, Lai iztaisnotu zaldāta augumu, viņu reizēm iespīlēja sevišķā skrūvstatnī, bet, lai parādē zaldāts nelocītu kājas, zem ceļiem viņam piesēja skalus. Cauru dienu zaldātus trenkāja pa laukumu, dresējot viņus parādēm, bet nakts stundu nepietika, lai noberztu spožus ieročus, pogas un apkalumus, nobalsinātu siksnas un nopūderētu parūkas. Pat šauteņu laidēs tika izdobti caurumi un tur sabērti grabuļi, lai, zaldātiem izpildot vingrinājumus ar šautenēm, tie žvadzētu.

Ja tikai munsturos izmocītais zaldāts kaut mazdrusciņ kļūdījās — bet bieži vien pat tas nebija vajadzīgs, — virsnieki jau sita viņu ar nūju, ar kuru tos speciāli bija apgādājis Pāvels I, vai arī dzina caur strostēm, perot ar rīkstēm. Daudzi neizturēja eksekūciju un nomira uz šīs baismīgās «zaļās ielas».

«Še tev trīs zemnieki, iztaisi no tiem vienu zaldātu,» šis teiciens kļuva par galveno likumu virsniekiem, kam priekšzīmi rādīja cara mīlulis Arakčejevs, kurš izplūca vecajiem grenadieriem ūsas, un pats cars, kurš par sliktu maršēšanu pulkam pavēlēja: «Taisni uz priekšu, uz Sibīriju soļos marš!»

Karaspēka apmācību galvenais mērķis bija nevis karš, bet gan parādes un sardžu izvades. Šādam nolūkam Suvo-rova audzēkņi nederēja, un drīz tos izsauca uz galmu, kur kāds no Pāvela uzticības vīriem darīja zināmu «ģenerāļu, štāba virsnieku un augstāko virsnieku kungiem, ka visuaugstais valdnieks, gan zinādams, ka daudzi no jums ir izcēlušies ar teicamu kalpošanu, tomēr ar jūsu dienestu ir visai neapmierināti un pavēlēja man pateikt jums, ka par niecīgāko kļūdu ierindas dienestā ikviens no jums tiks uz mūžu pazemināts par ierindas zaldātu. Kurš ar godu ir kalpojis, var ar godu dienestu atstāt; vārdu sakot, valdniekam labpatika pateikt: «Meklējiet sev

vietu».»

Suvorovieši, negaidīdami, lai viņus «pazemina uz mūžu par ierindas zaldātiem», atlūdzās no dienesta; viņu vietā iecēla Gatčinas pulku virsniekus. Bet bija tādi, kaš bija izvirzījušies no apakšvirsniekiem, cēlušies no trūcīgām muižnieku ģimenēm, un viņiem nebija kur palikt, viņi arī nemaz nevēlējas atstāt armiju, kam bija ziedojuši visu mūžu. Šādus suvoroviešus gaidīja izsmiekls, trimda, cietums. Dažs labs, nespēdams paciest ņirgāšanos, beidza dzīvi pašnāvībā, bet tie nedaudzie, kas palika sveikā, «gā^a dienestu pildīt, drebēdami vairāk nekā tad, kad sturmēja Izmailu».

Vienīgi nepadevīgais Suvorovs turpināja aizstāvēt savu kārtību un savu armijas audzināšanas sistēmu. Gādīgi aprūpēti, Suvorova pulki Tulas novadā joprojām apguva īstu kaujas mākslu. Tur — Tulas novadā — Suvorovs pabeidza savu ģeniālo «Uzvaras mācību». Viņš neatzina Pāvela I reglamentu, par kuru izteicās, ka tas esot «peļu sagrauzta un pirms divdesmit gadiem atrasta rokraksta tulkojums mēmā krievu valodā».

Nevienlīdzīgā cīņa ar imperatoru beidzās ar Suvorova padzīšanu no armijas un izsūtīšanu trimdā uz Kon-čanskas sādžiņu.

Izsūtīto Suvorovu uzraudzīt Pāvels I uzdeva stulbam un nelietīgam ierēdnim Nikolajevam, un tas, uz mata izpildīdams imperatora norādījumus, karavadoņa dzīvi padarīja par nepārtrauktu mocību. Pie viņa nevienu nepielaida, viņam atņēma tiesības sarakstīties, vajāja ar tiesas prāvām, viņam sīkumaini piekasījās, nedodami miera. Suvorovs zaudēja spēkus. «Kreisā puse, kas man visvairāk sakropļota,» viņš rakstīja, «ir pamirusi jau piecas dienas, bet vairāk nekā pirms mēneša kustību spējas bija zaudējis viss ķermenis ...»

Pirms nāves Suvorova slava atmirdzēja vēlreiz, viņa darbi atkal nogranda pa visu pasauli.

Revolucionārās Francijas ietekme bija bīstama kā reakcionārajai krievu muižniecībai, tā Pāvelam 1. Pāvels I piedalījās Anglijas organizētajā koalīcijā pret Franciju. Anglijas un Austrijas valdība bija pārliecinājusies, ka neviens no izdaudzinātajiem Eiropas ģenerāļiem nespēj cīnīties ar revolūcijas atjaunoto franču armiju, un pēc šo valdību prasības Pāvels iecēla Suvorovu par sabiedroto armiju virspavēlnieku. Ar to cars atzina, ka Gatčinas sistēma ir bankrotējusi, Gatčinas ģenerāļi ir nespējīgi, taču citas izejas viņam nebija. Pie Suvorova atauļoja imperatora sūtnis ar lūgumu, lai Suvorovs nekavējoties ierodas Pēterburgā.

«Grāf Aleksandr Vasiļjevič,» Pāvels glaimīgi rakstīja, «tagad nav īstais laiks savstarpējiem norēķiniem. Dievs piedos tam, kas vainīgs bijis. Romas imperators aicina Jūs par savas armijas priekšnieku un Jūsu rokās nodod Austrijas un Itālijas likteni. Man pienākas būt ar to mierā, bet Jums — viņus glābt. Steidzieties šurpu, nelieciet kavēties Jūsu slavai un manam priekam par redzēšanos ar Jums ...»

Suvorovs atguva možumu. Viņš jau sen bija vērojis Napoleona karagājienus un panākumus Itālijā un kā laimi gaidīja spēkošanos ar Francijas jauno karavadoni.

Braucienam aizņēmies no stārasta Fomkas divsimt piecdesmit rubļu, Suvorovs devās ceļā. Tagad Pāvels vairs neuzdrošinājās jaukties Suvorova rīcībā. Šajā karā izšķīrās feodālās Eiropas liktenis, un caram vajadzēja piekāpties.

— Karo pēc sava ieskata, kā māki, — viņš sacīja, Suvorovu atlaizdams.

Suvorovs ar apvienoto krievu un austriešu armiju devās pretim franču armijai, ko vadīja tas labākie ģenerāļi. (Ar Napoleonu viņam neiznāca sastapties — tas šajā laikā atradās Ēģiptē.)

Nogranda kaujas pie Ādas un Trebijas upes, pie Novas.

«. . . Krievu ērgļi apsteidza romiešu ērgļus. Krievu durklis izlauza ceļu pāri Alpiem,» Suvorovs rakstīja pēc krievu armijas nepieredzētā pārgājiena pār Alpu virsotnēm. «Šis pārgājiens bija pats lieliskākais no visiem līdz tam laikam veiktajiem Alpu pārgājieniem,» rakstīja F. Engelss. Taču pats Suvorovs pagura ne tik daudz cīņā ar pretinieku un ar Alpu bargo dabu, cik nebeidzamajā cīņā ar «sabiedrotās» Austrijas galma kara padomi, kas viņam traucēja vadīt operācijas.

Kad Pāvels atsauca viņu no Itālijas, Suvorovs atgriezās dzimtenē, vispasaules slavas un atzinības apmirdzēts. Slavenais angļu admirālis Nelsons Suvorovam rakstīja: «Eiropā nav cilvēka, kas Jūs tā mīlētu kā es ...»

«Ir patīkami būt krievam,» rakstīja laikabiedrs, kas tajās dienās atradās Eiropā. Bet Krievijā Suvorovu gaidīja jauna nežēlastība un mokpilna nāve. Pāvels baidījās no Suvorova slavas, baidījās no tautas mīlestības uz Suvorovu. Suvorova ietekmes pastiprināšanās nebija Pāvela interesēs. Un cars deva nežēlīgu triecienu. Viņš aizliedza visus Suvorovam gatavotos godinājumus, aizliedza viņam pat iebraukt pilsētā, tautai redzot.

Slimo, izmocīto karavadoni gandrīz slepus aizveda līdz radinieka dzīvoklim Krjukova kanāla malā Pēterburgā. Viņam atņēma adjutantus. Baidīdamies no cara dusmām, gandrīz neviens viņu neapmeklēja. Tikai pirms pašas nāves pie Suvorova, ko Pāvels bija nošķīris no visas pasau-

Ies, ielauzās Bagrations, un Kutuzovs katrā no ārzemēm sūtītā vēstulē apjautājās par savu skolotāju un draugu. Suvorovs, kas bija ieguvis vispasaules slavu, nomira vientulis.

Raudāja krievu zaldāti — Suvorova diženo karagājienu varoņi, raudāja viņa izlolotie virsnieki. Mēmi sērodama, dižo ģenerālisimusu kapā aizvadīja krievu tauta.

Kādi bija iemesli tam, ka Suvorovs spēja īstenot savas kara mākslas idejas carienes Katrīnas II laikā un nevarēja tās īstenot viņas dēla Pāvela I laikā?

Iemesli meklējami tajā apstāklī, ka Pāvels I monarha varas ideju noveda līdz absurdam, kas no cara viedokļa tomēr šķita pilnīgi loģisks. Tas nenozīmē, ka Katrīna savā vienvaldniecībā nebūtu bijusi konsekventa. Gluži otrādi: tieši viņas laikā nostiprinājās muižniecības vara un zemnieku jūgs kļuva tik smags kā vēl nekad, tā ka par atbildi sākās Pugačova dumpis un atskanēja Radiščeva protests pret dzimtbūšanu.

Attieksmē pret zemniecību Pāvels pilnīgi īstenoja savas mātes politiku. Kad zemnieki, cerēdami, ka jaunais cars viņu likteni atvieglos, griezās pie viņā, Pāvels lika barvežus nežēlīgi nopērt, bet, kad zemnieki mēģināja iegūt sev tiesības ar varu, Pāvels apspieda sacelšanos ar lielgabaliem un dumpīgos ciemus lika nodedzināt. Visiem tika paziņots, ka zemnieki «par stūrgalvīgo pretim turēšanos viņa ķeizariskās majestātes karaspēkam sodīti ar bruņotu spēku un kā briesmoņi, ļaundari un noziedznieki iznīcināti ar uguni un zobenu, ka tie, kas pēc tiesas un taisnības ir galu dabūjuši par saviem bezdievīgajiem noziegumiem, nav pelnījuši, ka viņu miesas tiek apbedītas līdzās uzticamiem pavalstniekiem, tālabad tās tiek aprak tas kopējā bedrē, un pie tās ir uzlikts uzraksts: «Te guļ tie, kas noziegušies pret dievu, caru un muižnieku, pēc tiesas un taisnības ar uguni un zobenu pēc dieva un valdnieka likuma .. .»»

Attiecībā pret tautu Pāvels l bija īsts Katrīnas II pēctecis. Atšķirīgas bija viņu valsts pārvaldes metodes un armijas gatavošanas sistēma. Vēl tikai taisīdamies kļūt par caru un prātodams par Krievijas stāvokli, Pāvels pareizi kritizēja nekārtības un valsts apzagšanu, kas notika

ļ

Katrīnas II laikā. Taču līdz ar to Pāvels rakstīja: «Visiem — no feldmaršala līdz zaldātam darāms tas, kas tiem priekšā rakstīts.» Tā Pāvels atņēma brīvas rīcības iespēju ne vien zaldātam, bet arī feldmaršalam. No troņa Pēterburgas pilī Pāvels gribēja viens pats pārvaldīt valsti tā, lai bez viņa gribas milzīgajā zemē nenotiktu itin nekas. Un, kaut gan Pāvels domāja par Krievijas labklājību un, kļuvis par caru, pūlējās cīnīties pret Katrīnas II laika nekārtībām, viņa dziņa pēc vienvaldības valsti nomāca un krievu tautas dzīvi padarīja par mocību. Varas centralizācijā cars saskatīja glābiņu no revolūcijas.

Kad Francijā uzliesmoja revolūcija un Pāvels nojauta, ka no turienes — no rietumiem draud briesmas Krievijas monarhijai, viņa despotismam vairs nebija robežu. Pāvela valdīšanas laiks bija viens no visdrūmākajiem Krievijas vēsturē. Tā nebija nekāda nejaušība, ka Pāvela pēcnācējs Nikolajs II gadu pirms gāšanas gribēja savu cienījamo senci iecelt svēto kārtā.

Katrīnas II laikā valsts pārvaldīšanā sāka piedalīties ne mazums pieredzējušu, gudru vīru no muižniecības. Viņi saprata, ka lielo iekarošanas mērķu īstenošanai vajadzīga stipra armija, vajadzīgs arī Suvorovs ar viņa lielisko karaspēka audzināšanas metodi, vajadzīga uzticēšanās padotajiem un šiem padotajiem vajadzīga zināma rīcības brīvība. Saprazdama muižniecības nozīmi, Katrīna II nevēlējās ar to sanākt naidā un tāpēc šur tur piekāpās un palaida grožus vaļīgāk. Pāvels ar šādiem uzskatiem nevarēja samierināties. Tas padarīja vēl vēsākas attiecības starp māti un dēlu, kuri nekad nebija jutuši nekādu sirsnību viens pret otru, un turpmākie notikumi noveda Pāvelu Gatčinā.

Vaina tā, ka Pāvels, būdams troņmantnieks, uzzināja, ka viņa tēvs Pēteris III ir gāzts no troņa un nogalināts ar Katrīnas II ziņu, jo viņa pati piedalījusies sazvērestībā. Tāpēc Pāvels nolēma — un atradās ļaudis, kas stiprināja šo viņa pārliecību, — ka par caiu jābūt viņam, nevis mātei. Katrīna to uzzināja un atstūma dēlu no visām valsts darīšanām. Viņš apmetās Gatčinā, kur viņam atļāva turēt dažas rotas zaldātu.

Tur, Gatčinā, Pāvels no šīm rotām izveidoja modeli tai armijai, kādu viņš vēlējās redzēt Krievijā, kad būs kļuvis par caru. Kagulas krastos un pie Largas grand Rumjan-ceva uzvaras, pie Očakovas, pie Rimņikas, pie Izmailas

dara brīnumus Suvorovs, tur kaujās dzimst Krievijas kara māksla, bet Pāvels neiet mācīties pie Rumjanceva un Suvorova. «Viņš, kas mīl visu militāro un baidās no kara», brauc uz ārzemēm pie sava tēva Pētera III elka — pie Prūsijas karaļa Fridriha II. Tur Pāvels atrada to, ko meklēja. Viņš ieraudzīja, ka karalis Fridrihs II ir pilnīgs patvaldnieks, ka viņa mājienam paklausa prūšu armija, ieraudzīja ārīgu spožumu, krāšņas parādes, ieraudzīja dresējam zaldātus, kas «no kaprāļa nūjas baidās vairāk nekā no ienaidnieka lodes». Krāšņo parāžu apžilbināts, viņš aizmirsa un nemaz nevēlējās atcerēties, ka šo pašu armiju, kurā zēla un plauka atpalikušas taktiskas metodes, krievu karaspēks bija dragājis Septiņgadu kara laikā. Viņš nevēlējās ņemt vērā, ka krievu armija, kuras viengabalainais nacionālais sastāvs tika papildināts, ņemot rekrūšus, ir pārāka par Prūsijas algoto armiju, kas savervēta no dažādu tautību, ticību un paražu ļaudīm. Šādai algotņu armijai vajadzīga rungas disciplīna, kas šos salašņas notur paklausībā. Ja Suvorovs savā armijā varēja īstenot likumu «ikviens karavīrs lai izprot savu manevru», jo viņš ticēja krievu zaldātam, tad prūšu armijā zaldātiem neticēja, naktī pie viņiem nostādīja sargus, lai viņi neaizmuktu kur kurais.

Pāvels, tāpat kā viņa tēvs Pēteris III, pilnīgi pieņēma prūšu «doktrīnu». Šādā rīcībā izpaudās viņa neticība savas zemes spēkiem, naids pret savu tautu un bailes no tās, tautas radošo spēju nicināšana un tieksme paslēpties no tautas aiz ārzemju algotņu rindām.

Par Prūsijas armiju sajūsminātais Pāvels no Potsdamas atgriezās Gatčinā. Turp traucās arī viņa aicinātie prūšu virsnieki, tur tika tulkoti Fridriha II reglamenti. Pāvels rosīgi gatavojās krievu armiju pārveidot pēc prūšu parauga. Diendienā viņš munsturēja savus zaldātus, un tēvam pie labās rokas, palīdzēdams ierindā nolīdzināt purngalus un repetēt parādes, allaž atradās Pāvela dēls Aleksandrs, tā kopš bērnības saaugdams ar prūsiskajām idejām un iemīlēdams dresūru. Ar viņu, ar nākošo caru Kutuzovam vajadzēs cīnīties visus sava mūža pēdējos desmit gadus.

Pagāja trīsdesmit gadu, iekams Pāvels sagaidīja ilgoto brīdi, kad viņš kāpa Krievijas tronī. Taču ilgi valdīt

Pāvelam neiznāca. Kad viņš kārē pēc neierobežotas varas kļuva tik stulbs, ka pat galminieki no rīta nezināja, vai tiem būs jādodas trimdā vai arī tie tiks paaugstināti, kad pat troņmantniekam Aleksandram draudēja nežēlastība, kad Pāvels, noslēgdams ar Napoleonu savienību pret Angliju, bija aizskāris muižniecības intereses, tad caru nogalināja paša pilī paša galminieki ar paša dēla ziņu.

Tumšā 1801. gada marta naktī Aleksandrs iznāca no guļamistabas, kur gulēja nožņaugtais tēvs, un drebošā balsī sacīja Semjonovskas pulka zaldātiem, kas stāvēja sardzē:

— Tēvs nomira ar trieku. Manā valdīšanā viss būs tāpat, kā bija vecmāmiņas laikā.

Zaldātiem, protams, bija svarīga nevis «vecmāmiņa», bet gan tas, ka Katrīnas II laikā dzīvoja un darbojās Suvorovs un ka armijā bija cita kārtība.

Aleksandrs meloja, apsolīdams zaldātiem tādu pašu kārtību «kā vecmāmiņas laikā», jo viņam pašam bija svešs Suvorova gars un paši suvorovieši. Viņa acu priekšā stāvēja nožņaugtā tēva tēls, nožņaugtā vectēva rēgs, un Aleksandrs bija gatavs samelot, kas vien vajadzīgs. Viņš bija audzis, laipodams starp vecmāmiņu un tēvu, blēdīdamies un liekuļodams, un ar meliem viņš iesāka savu valdīšanu.

Zinādams valsti un armiju gaidām, ka viņš atcels Pāvela nodibināto drausmīgo kārtību, zinādams visus gaidām reformas, viņš tās apsolīja. Taču sākās nevis pārkārtojumu laikmets, bet, kā vēsturnieki rakstīja, «svārstību laikmets». Aleksandrs iesāka savu valdīšanu apstākļos, kad Eiropā arvien sekmīgāk izvērsās revolūcija rūpniecībā un Krievijā sāka irt dzimtbūšanas iekārta. Franču buržuāziskās revolūcijas progresīvo ideju ietekme Krievijā kļuva arvien vairāk jūtama, tāpēc cara politika bija svārstīga. Viņš izlikās par progresa aizstāvi un pārkārtojumu komisijā pat uzaicināja Radiščevu, kas Katrīnas laikā bija izraidīts trimdā par uzstāšanos pret dzimtbūšanu un pret caru despotismu. Taču Radiščevs drīz vien pārliecinājās, ka Aleksandrs Krieviju krāpj, ka komisija nekā nedara tautas dzīves uzlabošanai, un slims, trimdas izmocīts, izdarīja pašnāvību.

Tās šķietamās reformas, kas notika armijā pēc Aleksandra sasauktās komisijas ierosinājuma, skāra tikai pensijas un pa daļai armijas saimniecību, bet karaspēka ierindas un kaujas apmācības notika pēc tiem pašiem Pāvela laika principiem. Suvorovieši joprojām palika nobīdīti malā, armijā neatradās ari Mihails Ilarionovičs Kutuzovs.

Apmēram gadu Mihails Ilarionovičs bija Pēterburgas ģenerālgubernators, bet Aleksandrs bija ar viņu nemierā «nolaidīga policijas dienesta» dēļ.

1802. gada augustā viņu «atbrīvoja pēc lūguma», taču īstenībā ņēma un izraidīja no Pēterburgas. Kutuzovs aizbrauca uz savu Gorošku sādžu Volīnijas guberņā.

Kutuzova vēstules sievai pirmajā gadā, ko viņš pavadīja sādžā, stāsta par to, ka viņš dzīvoja vientulīgi, nodarbojās ar lauksaimniecību, pūlēdamies saimniekot kulturāli un ienesīgi un meklēdams iespēju tikt pie naudas, kuras viņam, acīm redzot, nebija daudz.

«Par naudu ļoti raizējos,» viņš raksta. «Esmu dzirdējis, ka Pēterburgā tiekot pārdota kāda grāmata par ūdens komunikācijām. Esi tik laba un atsūti man, šeit tas ir ļoti noderīgi tālab, ka daudz domāju par komerciju.»

Kutuzovs nopērk salpetra fabriku, tirgojas ar kaņepājiem un potašu; viņš ļoti interesējas par eļļaugiem, kas «tiek sēti Indijā un Ēģiptē».

«Krievu zemnieki,» mēs lasām viņa vēstulē, «stipri sūdzējās par pārvaldnieku, ka pārvaldnieks viņiem pāri darot un visi krievu zemnieki vēloties par pārvaldnieku Teļenkovu, kas agrāk pārvaldīja tālo streijgabalu un, kā stāsta, esot tiešām krietns cilvēks.»

Bezdarbība un līdzekļu trūkums nomāca Kutuzovu. 1804. gadā viņa vēstulēs sievai jau izskan izmisums:

«Sūtu tev, mans draugs, tūkstoš rubļu un vēl cik spēdams aizsūtīšu pirms savas aizbraukšanas. Bēdīgi ir strādāt un kopt saimniecību, kad jāredz, ka īpašums ir tā nolaists. Dieva vārds, reizēm aiz izmisuma gribas visu pie malas mest un paļauties, lai notiek dieva prāts.

Taču, redzēdams, ka gadi vairs nav tie un veselība vairs nav tā un ka otrā muižā neiedzīvošos, baidos vecumdienās palikt postā un trūkumā un redzēt visus jauno gadu cīniņus un briesmas, un brūces veltīgas bijušas; un šī bēdu doma mani no visa atrauj un dara nespējīgu ...»

... Sūrst vecās rētas. Reimatisma saliektās kājas ar pūlēm nes tuklo augumu. Ik ritu pamozdamies Kutuzovs manīja, ka apkārtējie priekšmeti rādās arvien neskaidrāki, un acs, kurai cieši garām bija gājusi turku lode, izdzisa pavisam.

Kutuzovu pārņēma skumjas, kādas māc bezdarbībai nolemtu cilvēku, ko gaida nabadzība un pilnīga aizmirstība. Viņš pieminēja Suvorovu, kas gan slavā, gan dienesta pakāpē, gan bagātībā stāvēja augstāk par viņu. Un tomēr, no dienesta padzīts un izsūtīts uz mazo Nov-gorodas novada sādžiņu Končansku, skuma tāpat kā viņš, Kutuzovs, mocījās, traucās kaut ko darīt un nespēkā aprima. Kutuzovs pieminēja, kā nomira viņa draugs un skolotājs, dižais krievu cilvēks — vientulībā, visu pamests, grūtās mokās.

V NODAĻA

Kutuzovam un Suvorovam ir vienāds liktenis. Viņus tramdīja un vajāja, viņi krita nežēlastībā, viņus aizmirsa, kad nebija kara. Viņus atcerējās, kad draudēja briesmas, ko novērst nebija pa spēkam ne monarhiem, ne viņu mīļotajiem rokaspuišiem.

Ritēja 1805. gads. Līdz tam Napoleons bija paguvis divreiz sagraut feodālo valstu koalīcijas, un šoreiz briesmas draudēja ne vien feodālajai Krievijai, bet arī Austrijai un pirmkārt Anglijai. Lamanša krastā bija sapulcētas Napoleona divīzijas. Viņš paziņoja, ka tuvākajās naktīs franču armija izcelsies Britānijas salās, lai satriektu Anglijas varenību. Draudi bija kļuvuši tik reāli, ka Anglija steidzās dibināt jaunu koalīciju, kurā kopā ar to ietilpa Krievija un Austrija.

Pēc koalīcijas plāna pie Donavas sapulcētajai apvienotajai krievu un austriešu armijai vajadzēja virzīties uz Franciju.

Kas spētu vadīt krievu bruņotos spēkus šai jaunajā karā? Gatčinieši ir nevarīgi, ārvalstu ģenerāļus franči Jau ir sakāvuši. Un, kā pirms pieciem gadiem Pāvelam pret paša gribu vajadzēja lūgt Suvorovu, tā tagad Aleksandrs I griezās pie Kutuzova.

>

Kutuzovs uzņēmās komandēt Volīnijā sapulcēto piecdesmit tūkstošu lielo armiju, lai to vestu tālu iekšā Eiropā pretim franču bruņotajiem spēkiem.

Kutuzova armija bija tikai daļa no simt astoņdesmit tūkstošu lielās krievu armijas, ko Aleksandrs I bija apņēmies nodot koalīcijas rīcībā. Tomēr tieši tai vajadzēja izturēt pašas smagākās cīņas. Suvorovam nebija izdevies tikties ar Napoleonu. Suvorovs nomira 1800. gadā, kad pār Eiropu nogranda kauja pie Marengo, kas vēl pavairoja Napoleona slavu, un tagad pret viņu krievu pulkus veda Suvorova labākais skolnieks — Mihails Ilario-novičs Kutuzovs.

Krievu armiju pirmo reizi gaidīja cīņas ar izdaudzināto, Napoleona paša vadīto franču armiju.

Daudzi šo sastapšanos gaidīja ar cerībām, bet vairums — nemiera pilni. «Vai gan Kutuzovs spēs turēties pretim Bonapartam?» tie sprieda. Viņš taču nav iekarojis valstis, nav guvis diženas uzvaras un, ja arī ir uzveicis pretinieku Donavas un Melnās jūras krastos, tad tie jau bijuši turki un tatāri — karapulki, kurus nepavisam nevar salīdzināt ar frančiem.

Eiropa jau pazina Napoleonu kā Tulonas varoni, kā Itālijas un Ēģiptes karagājiena vadītāju, kā karavadoni, kas sagrāvis divas Eiropas valstu koalīcijas un to karaspēkus. Bonaparta karavadoņa talants un personiskā drošsirdība jau bija izpaudusies pie Ēģiptes piramīdām un kaujās pie Lodi, Rivoli, uz Arkolas tilta, pie Marengo,

Bet Kutuzova karavadoņa spējas tad vēl nebija izvērsušās, slava viņu gaidīja nākotnē. Pagaidām tikai tuvinieki un cilvēki, kas viņam ticēja, zināja, ka sešdesmit gadu vecais krievu ģenerālis ir labākais Suvorova skolnieks, ir politiķis un diplomāts, ka viņš vada pulkus, kas, tāpat kā viņš, ir mācījušies Suvorova karagājienos.

Gados, kad Napoleons bija konsuls, un jo sevišķi vēlāk, kad viņš bija kļuvis par imperatoru, franču armija bija pilnīgi atsvešinājusies no tautas, imperatora vadībā īstenodama Francijas lielburz.uāzijas agresīvos plānus. Šīs armijas zaldātiem vēl šķita, ka viņi aizstāv Franciju pret citām Eiropas valstīm. Turklāt ilgie kari jau sen bija viņus izsituši no mierlaiku dzīves sliedēm un pārvērtuši par profesionāliem karavīriem.

Napoleona kareivji zināja, ka prūšu un austriešu kareivjus virsnieki vēl sit ar nūjām. Bet viņam — franču

kareivim Napoleons stāstīja, ka viņš kareivja mantu maisā nesot maršala zizli, un kareivis zināja, ka šo zizli jau ir ieguvis vienkārša zirgupuiša dēls huzārs Lans, mucinieka dēls Nejs un citi maršali, kas izcēlušies ar drošsirdību un prasmi karot. Gatavodamies karam, Napoleons savu armiju apmācīja īpaši ierīkotās nometnēs.

Kamēr Francijas imperators bija vienīgais un neaprobežotais sava karaspēka pavēlnieks, Kutuzovs veda savu armiju uz Eiropu, lai pakļautos Austrijas imperatora virspavēlniecībai. Kopš pirmajām gājiena dienām pie Kutu-zova ieradās ziņneši no Krievijas ar cara pavēlēm, kas viņam liedza jebkuru patstāvību.

Napoleons no Lamanša krastiem un Kutuzovs no Vis-las krastiem devās uz Ulmu. Napoleons maršu bija organizējis priekšzīmīgi. Piecsimt kilometru franču armija nogāja divdesmit astoņās dienās un izvērsās uzbrukumam Maiņas un Reinas krastos.

Kutuzovu steidzināja. Viņš veda krievu karaspēku cauri visai Eiropai, veikdams 50—60 kilometru garus pārgājienus diennaktī. Visā vairāk nekā tūkstoš kilometru garajā ceļā tikai četras dienas tika ļautas atpūtai. Šai grūtajā gājienā Kutuzovs sagādāja zaldātiem iespēju pēc kārtas braukt ar zaldātu mantu somām piekrautajos vezumos, mainot iejūga zirgus. Vezumi kustējās lēnām, virtuve tika izsūtīta uz priekšu, lai, nokļūstot pārnakšņošanas vietā, zaldāts tūlīt varētu paēst un likties atpūsties.

Pats Kutuzovs aizbrauca uz priekšu un ieradās Vīnē. Sabiedrotās Austrijas valdība apsolījās uzņemties visas rūpes par krievu armijas apgādi un steidzināja Kutuzovu cik vien iespējams ātrāk savienoties Ulmā ar austriešu ģenerāļa Maka armiju. Vīnē sprieda, ka ceļš līdz Ulmai būšot mierīgs, un posās jau svinēt uzvaru pār Napoleonu, jo Maks ziņoja, ka «nekad neviena armija nav atradusies tik izdevīgā stāvoklī, lai gūtu uzvaru pār pretinieku, kādā atrodas mūsu armija. Nožēloju tikai to, ka šeit nav imperatora un ka viņa majestāte nevar pats savām acīm skatīt savu karapulku uzvaru ...»

Kutuzovs ieradās savā armijā, kas tuvojās Braunavai. Ceļā iztaujātie austriešu ierēdņi nezināja, kas notiek frontē, un viss likās esam kārtībā.

Kutuzovs kļuva piesardzīgs. Viņš piederēja pie tiem karavadoņiem, kas, būdami visai pieredzējuši un izprazdami

kara būtību, zina, ka aiz šķietama miera, kad ārēji viss rādās labi esam, aiz frontē valdošā klusuma nereti slēpjas draudīgi ienaidnieka spēki, kas uzkrīt kā pērkons no skaidrām debesīm.

Zelta likums, kas karavadonim iesaka vienmēr ņemt vērā, kāds ir vīrs, kas stāv ienaidnieka armijas priekšgalā, iedvesa Kutuzovam pārliecību, ka cīņā ar Napoleonu jābūt divkārt piesardzīgam. Un Kutuzovs, jau tā būdams apdomīgs, izsūtīja uz visām malām spiegus, pavēlēja jātnieku patruļām pārmeklēt apvidu, plaši organizēja izlūkošanu. Pēc dažām dienām viņš saņēma no Ulmas vēstuli.

«. . . Man zem šautenes ir septiņdesmit tūkstošu karavīru,» rakstīja austriešu virspavēlnieks, izklāstīdams savus plānus. «Es iznīcināšu visas Napoleona ieceres, un mēs sagādāsim ienaidniekam likteni, kādu viņš pelna .. .»

No izlūkiem saņemtās ziņas liecināja ko citu, un austriešu ģenerāļa pašpārliecinātā vēstule modināja krievu virspavēlniekā vēl lielākas šaubas. Viņš pavēlēja ģenerālim Bagrationam iet armijas avangardā, izvirzot priekšējās daļas uz Ensas upes pusi.

Mierīgs un neiebildīgs kā allaž Kutuzovs joprojām staigāja parastajos siltajos garsvārkos, runājās ar zaldātiem, iztaujāja viņus par ģimeni, par viņu vajadzībām, kopā ar virsniekiem atcerējās pilsētas, ko bija ieņēmuši, stāstīja par zemēm, kurās viņam gadījies būt, atļāva sarīkot balles. Tādos brīžos likās, ka briesmas patiešām ir ļoti tālu. Taču retais vien zināja, ka krievu virspavēlnieks šajās dienās steidzīgi pievelk no muguras nākošās kolonnas, ka viņš sakaru uzturēšanai no visiem pulkiem izsaucis uz savu štābu labākos virsniekus, lai trauksmes gadījumā ātri apziņotu visas armijas daļas. Retais zināja, ka viņš, saaicinājis uzticamos ģenerāļus, ar tiem kopā ilgi iztirzāja franču armijas iespējamās pārvietošanās maršrutus.

Drīz vien no Ulmas tika saņemta jauna vēstule. Maks ziņoja par savu uzvaru pār Napoleonu un aicināja Kutu-zovu steigties uz Ulmu, lai piedalītos franču pilnīgā sagrāvē.

Kutuzovs pieklājīgi apsveica Maku ar uzvaru, tomēr uz Ulmu nedevās un sāka gatavoties izšķirīgajai kaujai Viens otrs čukstēja, ka, vilcinādamies savienoties ar Maku, Kutuzovs laupot krievu armijai iespēju būt klāt

ieguvuma dalīšanā, kas notikšot pēc franču sagrāves. Kutuzovs atbildēja, ka nevis viņam jāiet uz Ulmu savienoties ar Maku, bet gan Makam jāatiet no Ulmas uz Brau-navu pretī krievu armijai.

Kas tad šajas dienas notika pie Ulmas?

Izgājis no Buloņas, Napoleons nolēma iznīcināt Maka armiju, iekams tai pievienojušies krievu spēki. Maks gaidīja frančus, stāvēdams tiešam ļoti izdevīgas pozīcijas. Viņš bija tik pārliecināts par to nepieejamību, ka Napoleona pārvietošanos, kas apdraudēja austriešu labo flangu, uzskatīja tikai par demonstrāciju. Maks domāja, ka Napoleons ar šo draudīgo demonstrāciju grib panākt, lai viņš atstāj Ulmu. Bet īstenībā Napoleons nekādā ziņā negribēja, lai Maks pamestu Ulmu, kamēr franču korpusi nav pilnīgi apgājuši viņa labo flangu. Šādā nolūkā viņš no Švarcvaldes puses raidīja tikai vienu divīziju, izlikdamies, ka uzbrūk frontāli, bet ar galvenajiem spēkiem sāka flanga apiešanu.

Austriešu armiju gan nevarētu sagraut tikai tādēļ, ka apiets tās flangs, ja vien tās komandieri būtu pratuši organizēt pretošanos. Taču jau pirmajā kaujā Kīnmeijera korpuss, kas sedza labo flangu, pazaudējis piecus tūkstošus kareivju, atkāpās un atstāja Donavas pārceltuves. Viņam palīgā aizsūtītā ģenerāļa Aufenberga daļa, kurā bija seši tūkstoši vīru, gāja bez kādas piesardzības, tika sakauta un pilnā sastāvā krita gūstā. Ģenerāļa Desprē astoņi tūkstoši vīru lielā vienība, kas sedza Donavas tiltus, bezrūpīgi gaidīja pretinieku. Maršals Nejs tai uzbruka un arī to saņēma gūstā. Drīz bez viena šāviena padevās Miminhenas garnizons, ko komandēja ģenerālis Špangens.

Bija radies tāds stāvoklis, ka Makam vajadzētu nekavējoties atkāpties pie krievu armijas, kā Kutuzovs jau bija teicis. Tas paglābtu austriešus no ielenkšanas un sagrautu visus Napoleona plānus. Maks atzina par labāku palikt Ulmā. Kad pēc tam sākās franču smagie triecieni, viņš sākumā kļuva šaubīgs. Bet tad divdesmit pieciem tūkstošiem austriešu izdevās atspiest atpakaļ Dipoņa seši tūkstoši lielo divīziju, un tas Maku pazudināja galīgi. Nospriedis, ka ir ieguvis lielu uzvaru un tagad sakaus

Napoleonu, Maks palika Ulmā, paziņodams Vīnei un Kutuzovam par franču sakāvi.

Jauni Napoleona triecieni un skaidri redzamās briesmas tikt apietam atkal darīja Maku nemierīgu, viņš jau bija gandrīz nolēmis atkāpties, bet te uzradās Napoleona spiegs Kārlis Šulmeisters. Viņš pavēstīja Makam, ka angļi esot izcēlušies Buloņas piekrastē, Parīzē sākusies sacelšanās un Napoleons dodoties atpakaļ uz Franciju, tātad vajagot nevis iet projām no Ulmas, bet gan gatavoties franču armijas vajāšanai. Šulmeisters parādīja Parīzes avīzes numuru, kurā bija aprakstīta briesmīgā sacelšanās un Napoleona bēgšana. Šī avīze pēc Napoleona pavēles bija iespiesta lauka tipogrāfijā un domāta tieši Makam. Maks noticēja Napoleona spiegam un palika Ulmā.

Franči aplenca Ulmu. Katastrofa kļuva acīm redzama.

Naktī Ulmā sapulcējās kara padome. Erchercogs Ferdinands un daži ģenerāļi prasīja nekavējoties atstāt Ulmu un izlauzties no aplenkuma.

Maks atteicās. Norisa mežonīga aina, kas visai spilgti raksturoja aiz Austrijas valdības vainas radušos stāvokli un apliecināja, ka austrieši bija gatavi uz visu, lai tikai neļautu krieviem un īpaši Kutuzovam vadīt karadarbību.

Par virspavēlnieku armijai, kas karoja pret Napoleonu Donavas virzienā, Austrijas valdība bija iecēlusi Maku. Bet, ierodoties Kutuzovam, virsvadība pienācās viņam kā dienesta pakāpē augstākam. To austrieši negribēja pieļaut un tāpēc par virspavēlnieku iecēla erchercogu Ferdinandu, un Kutuzovam tagad vajadzēja pakļauties viņa vadībai, jo viņš bija imperatora brālis. Maku atstāja par armijas štāba priekšnieku un deva viņam slepenas instrukcijas, pēc kurām viņš palika par faktisko virspavēlnieku. Viskritiskākajā aplenkuma brīdī, kad sevišķi bija nepieciešama stingra un vienota vadība un kad Ferdinands kategoriski pavēlēja izlauzties no aplenkuma, Maks atteicās to darīt un parādīja instrukcijas.

Ferdinands tām nepakļāvās un nolēma pats vest armiju projām. Maks piedraudēja erchercogam ar tiesu, bet Ferdinands, baidīdamies no gūsta vairāk nekā no tiesas, daļu armijas tomēr aizveda. Tālu tā netika. Uzdūries fran-čiem, ģenerālis Verpehs, kas komandēja kājniekus, padevās, un viņa astoņpadsmit tūkstošu lielais korpuss bez

kaujas nolika ieročus. Ferdinands izglābās tikai ar dažiem eskadroniem.

Palicis Ulmā, Maks šaudījās kā peļu slazdā un, tiklīdz draudēja franču triecienuzbrukums, pats steidzās pie Napoleona un padevās ar visiem saviem karapulkiem. Septiņdesmit tūkstošu lielā austriešu armija bija galīgi likvidēta. Karu vēsturē Ulma kļuva par apkaunojošas kapitulācijas sinonīmu.

Izrādījās, ka taisnība ir Suvorova skolniekam Kutuzo-vam, nevis prūšu militārās skolas priekšzīmīgajam audzēknim Makam. Drīz Maks ieradās Kutuzova štābā un žēlabaini pieteicās:

— Jūs redzat savā priekšā nelaimīgo Maku...

Vecais Kutuzovs vērīgi paskatījās uz nožēlojamo austriešu ģenerāli, kas bija pazaudējis savu armiju un ko Napoleons bija atlaidis brīvībā, un saprata, ka sabiedrotie austrieši kļuvuši nodevēji.

Naktī uz štābu izsauca ziņnešus un virsniekus, kas uzturēja sakarus ar pulkiem.

Kutuzovs iznāca pie viņiem nikns, bet savaldīgs kā arvien un sacīja:

— Austrieši nespēja noturēties. Viņi ir sakauti, nedaudzi bēg pie mums. Gļēvuļi ir nolikuši ieročus pie ienaidnieka kājām.

Ziņneši aizauļoja, nesdami satraucošo vēsti krievu armijas štābiem.

V NODAĻA

Pret divsimt tūkstošu lielo Napoleona armiju palika tikai piecdesmit tūkstošu lielā krievu armija — tūkstoš verstu garajā pārgājienā novārguši, noplīsuši, pat basi zaldāti. Uz sabiedroto austriešu palīdzību nebija ko cerēt. Austrijas imperatoru un viņa galmu māca bailes. Stāvoklī, kas nu bija radies, neviens nekā nezināja un nesaprata.

«... Apjukums un nekārtība ir tik liela,» Krievijas vēstnieks ziņoja no Vīnes, «ka te nav pat sniegts pārskats par to, kas ir darīts pirms kapitulācijas un kādi cēloņi ir pamudinājuši kapitulēt. Visi ziņojumi ir nepilnīgi un pauž sajukumu, kas raksturo Maka armiju pēdējās pastāvēšanas dienās...»

Austrijas imperators Francis lūdzās Kutuzovu, lai tas viņu glābjot. «... Es paļaujos uz Jums,» imperators rakstīja, «bet Jūs paļaujieties uz manu mūžīgo pateicību . . .»

Pārbiedētajam monarham Kutuzovs ar cieņu atbildēja, ka «Jūsu majestātes armijas neveiksme pie Ulmas ir visai jūtama, tomēr ne tādā mērā, ka ar stingrību un vīrišķību to nevarētu izlīdzināt.. .».

Viņš pats mierīgi un nesatricināmi raudzījās briesmām acīs, kaut arī tikai viņam vienam bija pilnīgi skaidri to

apmēri un nenovēršamība. Viņam bija skaidrs, ka Napoleons darīs visu, ko spēs, lai iznīcinātu krievu armiju — vienīgo reālo spēku, kas var turēties viņam pretim. Pie Kutuzova nāca rezerves no Krievijas, vajadzēja pienākt austriešu karaspēkam, kas atradās Itālijā, varēja ierasties arī armija no Prūsijas, kas tajās dienās sprieda, vai iestāties karā.

Bet, kamēr nebija pienākušas rezerves un apsolītās austriešu daļas, ar tik nevienādiem spēkiem sākt kauju nebija nekādas jēgas. Atlika vienīgi veikli vairīties no kaujas, ko Napoleons neapšaubāmi gribēs uzspiest.

Kutuzovam bija taisnība. Napoleons bija nolēmis iznīcināt krievu armiju, iekams tai pievienojas četrdesmit piecus tūkstošus lielā Bukshevdena armija.

Franču korpusi strauji virzījās uz priekšu, apņemdami flangus un draudēdami nogriezt krievu karaspēkam atkāpšanās ceļus.

Lai godam izkļūtu no šā stāvokļa, bija vajadzīga vislielākā aukstasinība un prasme. Stāvoklis radīja grūtības pat Kutuzovam — par spīti viņa dižajam karavadoņa talantam. Šai smagajā brīdī sākās cīņa starp Kutuzovu un caru.

Vienā un tai pašā vēstulē cars no Kutuzova prasīja saglabāt krievu armiju, taču rakstīja arī: «Būšu mierīgs tikai tad, kad uzzināšu, ka Jūs pats esat uzņēmies augsto atbildību aizstāvēt Vīni. Jums uzticos es, armija un sabiedrotie. Pierādiet ienaidniekam, ka vispārējā uzticība Jums pēc taisnības pienākas ...»

Šai vēstulei sekoja Franča pavēle: «... vairīties no sakāves, saglabāt karaspēku sveiku un veselu, nesākt ar Napoleonu kauju, bet kavēt viņu uz katra soļa.»

Abu imperatoru nemākulība kara lietās ir acīm redzama. Kutuzovam gribot negribot vajadzēja pamācīt viņiem taktikas un stratēģijas ābeci.

«... Ja man jācīnās pret ienaidnieku uz katra soļa,» viņš rakstīja, atbildot uz pavēli, «tad man vajadzēs izturēt viņa uzbrukumus, bet, kad daļa karaspēka iesaistās kautiņā, rodas nepieciešamība šo daļu pastiprināt, un tā var iesākties liela kauja un nākt neveiksme ...»

Līdz pēdējam brīdim ne vairums austriešu padomnieku, kas drūzmējās ap Kutuzovu, prasīdami, lai viņš sāktu ar Napoleonu kauju, ne arī krievu armija nezināja, ko Kutuzovs nodomājis darīt. Kad armiju nostādīja pie

Braunavas, visi sprieda, ka Kutuzovs ir paklausījis un dosies uz Ulmu. Gaidīja viņa pavēli. Beidzot pavēle tika dota — krievu armija virzījās ... atpakaļ, uzsākdama vēl nepiedzīvoto atkāpšanās maršu no Braunavas uz Cnaimu. Tā aizgāja no draudošā aplenkuma un sagrāves, uzspridzinādama aiz sevis tiltus, nepamezdama ne ieročus, ne vezumus. Kad Napoleona kavalērijas avangards ielauzās Braunavā, no Kutuzova vairs nebija ne miņas.

Krievu armijas atkāpšanās ceļu šķērsoja daudz upju. Tās deva iespēju, aizstāvot pārejas, sekmīgi aizturēt uzmācīgo pretinieku, jo vairāk tāpēc, ka pa ceļam krievu armijai pievienojās izkliedēto austriešu daļu atliekas. Bet, tiklīdz Merfelda komandētās austriešu vienības raudzīja kaut kur noturēties, tā franči tām uzbruka, un tās, pametušas pāreju, sāka atkāpties, atsedzot krievu armijas flangu. Austriešu karapulki kļuva pilnīgi kaujas nespējīgi. Taču arī šīm vienībām Francis pavēlēja atstāt Ku-tuzovu un steigties, lai aizstāvētu Vīni. Ceļā tās notvēra franču maršals Davū, un Vīnes «aizstāvji» nolika ieročus kā aizvien.

Krievu armija bija palikusi bez palīgiem. Ne pajūgu, ne šāviņu, ne pārtikas, ne apģērbu — nekā no tā, ko sabiedrotie bija solījuši, Kutuzovs nesaņēma. Nejaukajā rudens laikā pa izmirkušajiem ceļiem krievu zaldāti gāja neapģērbti un neēduši. «.. . Mēs ejam pa naktīm, esam kļuvuši melni sejā .. . virsnieki un zaldāti ir basām kājām, maizes nav,» Dohturovs rakstīja sievai. «Kāda nelaime, ja sabiedrotajos ir tādi nelieši, bet ko lai dara .. .»

Austrijas valdība nevarēja mobilizēt spēkus, jo Austrija bija ekonomiski ārkārtīgi atpalikusi, turklāt valdība baidījās apbruņot valsts iedzīvotājus, kas piederēja pie dažādām tautībām. «Ienaidniekam, kas mani uzvarēs, es aizbāzīšu muti ar vienu provinci, bet apbruņot armiju — tas nozīmē gāzt monarhu,» dažus gadus iepriekš bija teicis kāds austriešu ministrs, un tagad visa Austrijas valdības politika bija vērsta uz to, lai uzvaru gūtu ar krievu zaldātu rokām.

Šajos katastrofiskajos apstākļos, kad Kutuzovs visiem spēkiem pūlējās atrauties no frančiem, Austrijas imperators no tālienes joprojām sūtīja viņam savus plānus. Francis rakstīja Kutuzovam, ka «...nebūt nešaubos, ka Jūs strikti izpildīsiet šo plānu, nekādā ziņā no tā neatkāpdamies ...». Bet Kutuzovs joprojām pildīja pats savu

plānu. Tad Francis pats atbrauca pie krievu armijas un, sasaucis kara padomi, pieprasīja aizstāvēt Vīni. Aleksandrs I viņu atkal atbalstīja, prasīdams, lai Kutuzovs «allaž rīkojas labā saskaņā ar austriešu ģenerāļiem. ..».

Kutuzovs atteicās Vīni aizstāvēt. Šajos apstākļos tas nebija krievu armijas spēkos. Par savu pirmo uzdevumu lielais karavadonis uzskatīja saglabāt krievu karaspēku. Ķeizaru lēmumiem un plāniem viņš pretstatīja savu plānu — atiet uz Donavas kreiso krastu un atdot Vīni frančiem. Austriešiem gribot negribot vajadzēja piekrist.

Lai īstenotu šo pareizo plānu, bija vēl vajadzīga ārkārtīga piepūle un upuri.

Pretinieka avangards jau bija uzsācis kauju ar krievu armijas arjergardu.

Beidzot franču kareivji, no kuriem austrieši, itālieši un prūši bēga, ko kājas nes, kaujas laukā satikās ar krievu zaldātiem — Suvorova karagājienu veterāniem, Izmailas un Alpu varoņiem. Vienā pusē stāvēja slaveni maršali, franču karapulku vadītāji uzvarām vainagotās kaujās, avangardu priekšnieki Nejs, Lans un Mirats, otrā pusē — Suvorova līdzgaitnieki un skolnieki Bagrations, Dohturovs, Miloradovičs, kuru arjergardi sedza armiju.

Un pirmo reizi franču kareivji, maršali un pats Napoleons saprata, ka viņu priekšā nav vis ne austrieši, ne prūši, ne itālieši. Jau pēc pirmajiem šāvieniem krievi nevis bēga, bet gan metās durkļu pretuzbrukumā un, frančus atsituši, aizturēja tos tikām, līdz saņēma pavēli atiet.

Pie Ensas upes pārejas reizē pienāca Bagrationa arjer-gards un Mirata avangards. Kauju pieņēma Pavlogradas huzāri. Viņi aizturēja frančus, līdz arjergards zem karteču uguns pārgāja pār Ensu, un pēc tam aizdedzināja tiltu. Aiz upes iesākās jauna kauja, kas bija vēl daudz niknāka. Bagrationam palīgā Kutuzovs nosūtīja arjergarda rezervi Miloradoviča vadībā. Atgādinājis zaldātiem slavenās suvoroviešu kaujas, Miloradovičs veda viņus uzbrukumā.

Apšeronas un Smoļenskas pulks un Mazkrievijas pulka grenadieri uzbruka Udino grenadieriem, Mariupoles huzāri kāvās ar Mirata huzāriem. Kad kaujā bija pienācis grūts brīdis un sakāve rādījās neizbēgama, tad Kutuzo-vam tika vaicāts: «Ko darīt?» Viņš atbildēja: «Jūs esat krievi. Tad arī rīkojieties, kā krieviem pieklājas.»

Frančus atsita. Slava par viņu neuzvaramlbu bija saņēmusi pirmo triecienu.

Tā, likdams Bagrationa arjergardam atkauties no ienaidnieka un «meistariski manevrēdams», kā par to rakstīja F. Engelss, Kutuzovs aizveda krievu armiju. Viņš traucās pāriet pār Donavu. Uzspridzinājusi tiltus, armija tur būs drošībā. Aiz Donavas tā atpūtīsies, no Krievijas nākdama, tai pievienosies Bukshevdena armija.

Bet Napoleons jau gatavoja jaunu triecienu. Viņš arī saprata, ko nozīmēja atiešana aiz Donavas, kur Kutuzovs būs pilnīgā drošībā, bet visas franču armijas pūles būs bijušas veltas. Napoleons nolēma slēpu pārsviest pār Donavu Mortjē sastādīto korpusu, ieņemt tiltu un aizturēt krievus pie Kremsas.

Kad spiegi, kuri vienmēr bija Kutuzova rīcībā, ziņoja par franču parādīšanos Donavas kreisajā krastā, viņš saprata, ka var nokļūt slazdā — uz kreiso krastu viņu nelaidīs Mortjē, bet labajā Napoleons ar galvenajiem spēkiem piespiedīs pie Donavas. Bija vai nu jāiet bojā, vai ar pārcilvēcīgām pūlēm jāsasniedz kreisais krasts pie Kremsas, iekams tur pienāk Mortjē korpuss. Šo iespēju Kutuzovs arī nolēma izmantot. Viņš paātrināja savu daļu maršu un aizsteidzās Mortjē priekšā.

Imperators Francis prasīja, lai Kutuzovs paliek labajā krastā un aizsargā priekštilta nocietinājumus un tiltu pār Donavu. «Esmu pilnīgi drošs,» viņš rakstīja, «ka Jūs nežēlosiet pūliņu, lai vairotu visaugstā imperatora, Jūsu monarha armijas slavu ...» Tomēr Kutuzovs atstāja Donavas labo krastu un ... palūdza Francim piedošanu, ka nav izpildījis pavēli. Ne visai slēpdams dzēlīgumu, viņš rakstīja, ka priekštilta nocietinājumus neesot bijis iespējams aizstāvēt, jo tādus viņš tur neesot atradis. Acīm redzot, austriešu sapieri, par spīti imperatora pavēlei, tos nebija uzcēluši.

Tikko krievu armijas arjergards bija sasniedzis kreiso krastu, tā franču kavalērijas jēgeri jau uzjāja uz tilta. Bet par vēlu. Uzspridzinātais tilts iegāzās Donavā.

Napoleonu pārņēma satraukums. Viņš bija palaidis Ku-tuzovu, turklāt atstājis pret viņu Mortjē, ko tagad vairs nekādi nespēja atbalstīt franču galvenie spēki.

Napoleons neuztraucās velti. Pārgājis pār Donavu, Mortjē virzījās gar krastu uz Kremsu pa defilē — pa šauru eju starp upi un mežainiem kalniem. Kutuzovs pa

to laiku izplatīja baumas, ka viņš, Kremsā neuzkavēdamies, atkāpsies uz Morāviju. Lai izdarītu maldīgu demonstrāciju, viņš Miloradoviča arjergardam pavēlēja atkāpties, atstājot mierā Mortjē. Kutuzova viltība izdevās. Mortjē sāka steigties uz Kremsu, ieiedams defilē arvien tālāk un tālāk.

Ikkuru brīdi Kutuzovs gaidīja, ka frančiem dos triecienu Dohturovs, kura nodaļu viņš bija aizsūtījis pāri kalniem, lai tā uzbruktu Mortjē korpusam no flanga. Taču šis trieciens netika izdarīts. Dohturova nodaļa gāja tumšā naktī, lietum gāžot kā ar spaiņiem, to veda austriešu ģenerāļa Šmita ceļrāži, kam nebija kartes. Viņi nomaldījās no ceļa un ieveda Dohturovu nepārejamā kalnu apvidū. Kavalēriju un artilēriju vajadzēja pamest. Dohturovs pats veda vienību tālāk, pārvarēdams kalnu upes un aizas, kur zaldāti pa vienam bija jāvelk no kraujas kraujā. Beidzot atskanēja kaujas troksnis: Miloradovičs, nesagaidījis Dohturova triecienu, uzbruka Mortjē korpusam frontāli. Dohturova zaldāti traucās turp, kur sprakstēja šāvieni, pie Direnšteinas uzbruka pretinieka flangam, un sākās Mortjē korpusa sagrāve.

Tumšā nakts, Dohturova aizkavēšanās, franču kareivju varonība un paša Mortjē drošsirdība paglāba viņu no gūsta. Viņš paguva aizbēgt, aizvezdams līdzi sakautā korpusa atliekas un atstādams Donavas kreiso krastu.

Napoleona plāns sabruka, viņa armija velti bija steigusies. Visā ceļā no Braunavas līdz Kremsai Kutuzovs viņu bija gluži vai tīšuprāt kaitinājis, te apstādamies, lai sāktu arjergarda kauju, te atkāpdamies, un beidzot visas pasaules priekšā pametis ar garu degunu, aiziedams uz Donavas kreiso krastu un Francijas imperatora acu priekšā sakaudams Mortjē korpusu.

Izmocīti, bet lepni par uzvaru krievu karapulki atgriezās Kremsā, pirmo reizi Napoleona armijas vēsturē ne vien atsituši, bet gan patriekuši šīs armijas divīzijas.

— Gods jums un slava! ... Braši vīri! ... — Kutuzovs sauca, atbildēdams uz savu zaldātu sveicieniem.

Ar «Kremsas cīniņu», kā Napoleons nosauca Mortjē sagrāvi, beidzās pārgājiens no Braunavas uz Kremsu. Krievu karapulki bija pierādījuši, ka vieglo uzvaru laiks franču armijai beidzies. Tas bija pārgājiena lielākais panākums, veiksme, kas līdzvērtīga milzīgai morālai uzvarai. Napoleona plāns bija sabrucis. Kutuzova armija

izvairījusies no draudošā aplenkuma, un tā bija stratēģiska uzvara. Šķita, ka nu beidzot izmocītajam karaspēkam var dot atpūtu, taču tā tikai šķita.

Napoleons uzsāka jaunu, apbrīnojamu manevru, un jaunu nolaidību, pareizāk, nodevību izdarīja tā saucamie «sabiedrotie» — austrieši.

Pie Vīnes bija saglabājies viens vienīgs tilts pār Do-navu — Tabora tilts. No tā sākās ceļš tieši uz Cnaimu, caur kuru Kutuzovam vajadzēja iet, lai savienotos ar Bukshevdena armiju, kas nāca no Krievijas.

Napoleons uzdeva saviem maršaliem ieņemt Vīni, par katru cenu sagrābt tiltu, nokļūt pie Cnaimas ātrāk par Kutuzovu, atkal atgriezt viņu no rezervēm un vienlaikus strauji uzbrukt krievu armijai.

Mirats, Lans un Suits uzdevumu izpildīja. Viņi ieņēma Vīni, bet Austrijas imperatora sūtītais galma maršals grāfs Vobna devās uz Šenbrunu, kur Austrijas monarhu pilī bija apmeties Napoleons, un teica, ka esot gatavs pildīt viņa gribu.

Viegli izdevās ieņemt arī Tabora tiltu. Palīdzēja franču viltība un austriešu nodevīgā bezrūpība. Tiltu apsargāja stipra nodaļa, ko komandēja firsts Auersbergs, un tilts bija jāuzspridzina, tiklīdz franči lūkotu tam uzbrukt.

Maršali piejāja pie tilta un, baltu karogu vicinādami, izsauca Auersbergu. Viņi tam paziņoja, ka Napoleons noslēdzis ar austriešiem mieru un karojot tikai ar krieviem. Ar šo paziņojumu pietika, lai Auersbergs ielaistos sarunās. Krastmalā paslēptie franču grenadieri pēc Mirata dotās zīmes uzskrēja uz tilta. Tuvumā stāvošais austriešu apakšvirsnieks sauca Auersbergam, ka viņi esot nodoti un vajagot tiltu uzspridzināt. Bet maršali izteica izbrīnu par nedisciplinēto apakšvirsnieku, kas uzdrošinājies aizrādīt savam priekšniekam, un Auersbergs pavēlēja viņu nekavējoties sodīt. Dažu minūšu laikā, kamēr risinājās šī komēdija, franči bez viena šāviena ieņēma tiltu.

Napoleona avangardi traucās uz Cnaimu. Galvenajiem spēkiem viņš pavēlēja frontāli krist virsū krievu armijai kreisajā krastā, bet Bernadota korpusam pie Kremsas pāriet Donavu un uzbrukt no aizmugures.

Krievu armijas bojā eja šķita nenovēršama. Neko nenojauzdama, tā bija izvietojusies pie Kremsas. Pirmo reizi pa ilgo karagājiena laiku zaldāti sāka vārīt ēdienu, pirmo reizi mierīgi nolikās atpūsties.

Devīgi algotie spiegi paguva Kutuzovam paziņot par Napoleona virzīšanos uz Cnaimu. Bet glābjams vairs nekas nebija. Ceļš no Vīnes uz Cnaimu, pa kuru devās Napoleona korpusi, bija labāks nekā ceļš no Kremsas uz Cnaimu, pa kuru vajadzētu iet Kutuzova armijai. Tā bija nolemta iznīcībai, taču to atkal glāba krievu zaldātu varonība, Kutuzova un Bagrationa talants un pašaizliedzība.

Bagrations bija lielisks Suvorova skolnieks, labākais Kutuzova cīņu biedrs un tuvākais draugs. Bagrations bija cīnījies pie Očakovas un Prāgas mūriem, bijis Suvorova avangarda priekšnieks Itālijas karagājienā un leģendārajā Alpu pārgājienā. Viņam Kutuzovs arī uzticēja komandēt seštūkstoš vīru lielu nodaļu, kam pavēlēja, ejot dienu un nakti, doties šķērsām pretī franču avangardam un aizturēt visu franču armiju tik ilgi, līdz krievu armija sasniegs Cnaimu. Kutuzovs sūtīja Bagrationu un visu nodaļu drošā nāvē, bet tikai šādā rīcībā viņš saskatīja visas armijas glābiņu.

Vētrainā rudens naktī Bagrations izveda nodaļu pārgājienā. Iedams bez ceļa, pa zvēru takām cauri mežiem, pāri gravām un kalniem, viņš, šo grūto gājienu paveicis, pret rītu aizsteidzās priekšā Napoleona maršaliem un pie Holabrunas iznāca tiem pretī. Bet Kutuzovs tikām sacēla kājās savu armiju. Izsalkušie zaldāti izgāza no katliem pusvārīto biezputru un, pēdējos spēkus saņēmuši, devās uz Cnaimu pretim no Krievijas nākošajām rezervēm.

Pozīcijās pie Šengrabenas, kur Bagrations gaidīja fran-čus, viņš saņēma divus ziņojumus: vienu par franču tuvošanos — tos viņš gaidīja un bija sagatavojies ar tiem tikties; otrs ziņojums vēstīja, ka austriešu grāfs Nostics, kas ar savu nodaļu atradās priekšā, ir uzsācis sarunas ar frančiem un atsedzis fronti. Nostica nodevība izjauca aizstāvēšanās plānu un radīja Bagrationa nodaļai ļoti grūtu stāvokli.

Bagrations velti mēģināja Nosticu pārliecināt, lai tas turpina cīnīties. Mirats piekrāpa Nosticu tāpat kā Au-ersbergu, un, tāpat kā Auersbergam, arī Nosticam pietika ar Mirata apgalvojumu, ka franči karojot tikai ar krieviem, un viņš atkāpās, nododams Bagrationu.

Izvērsdamies uzbrukumam, franči traucās uz Šengra-benu. Bet, uzzinājis, ka netālu no Bagrationa pozīcijām virzās visa Kutuzova armija, Mirats kļuva šaubīgs. Kutuzova armijai viņš baidījās uzbrukt. Viņš nolēma piekrāpt

Kutuzovu tāpat, kā bija piekrāpis Auersbergu un Nosticu, un nosūtīja pie viņa parlamentāru ar šādiem piedāvājumiem:

viņš, Mirats, pārtrauc karadarbību, bet Kutuzovs paraksta līgumu, pēc kura krievu armija atstāj Austriju un atgriežas Krievijā. Kamēr Napoleons līgumu ratificē, Kutuzovs pārtrauc gājienu uz Cnaimu.

Kutuzovs nekavēdamies pieņēma visus Mirata priekšlikumus.

Mirats domāja, ka, piespiedis Kutuzovu atstāt Austriju, uzvarēs karā ar koalīciju vai vismaz aizturēs Kutuzovu, kamēr Napoleons līgumu apstiprinās vai pienāks ar visu armiju, un tad Kutuzovs ar savu armiju tik un tā aizies bojā.

Taču Kutuzovs nebija ne firsts Auersbergs, ne grāfs Nostics. Par Kutuzovu pat Suvorovs sacīja: «Gudrs, gudrs, neviens viņu nepiekrāps ...» Slazdā, ko franču maršals bija izlicis Kutuzovam, Kutuzovs ievilināja viņu pašu.

Izlikdamies, ka viņš, protams, tic Miratam un pieņem visus līguma pantus, Kutuzovs nosūtīja pie Mirata savu pārstāvi, lai parakstītu līgumu un atgādātu viņam apstiprināšanai, bet pats... «nebūt nedomāju,» rakstīja caram, «noteikumus pieņemt. Es kavējos ar atbildi divdesmit stundas un pa to laiku atkāpos un paguvu atstāt frančus divu pārgājienu attālumā.»

Viņš atstāja Miratu, lai tas plūc savu diplomātisko «panākumu» laurus un gaida Napoleona uzslavu. Bet Mirats imperatora uzslavu nesagaidīja. Napoleonu pārņēma neaprakstāms niknums. Viņš redzēja, ka pa otram lāgam sabrūk viņa lieliskais plāns, viņa viltīgais manevrs, kas būtu ļāvis pilnīgi ielenkt krievu armiju un to galīgi iznīcināt, ka «vecais ziemeļu kūmiņš» Kutuzovs, kam viņš bija dzinies pakaļ simtiem verstu, pa otram lāgam visas pasaules priekšā viņu ir piemuļķojis un aizgājis uz savienošanos ar Bukshevdenu, kas nāca no Krievijas.

Izgāzis pār mīļotā kavalērijas priekšnieka un neveiksmīgā diplomāta Mirata galvu visu niknumu, Napoleons tam pavēlēja nekavējoties uzbrukt krieviem. Saviem maršaliem vairs neuzticēdamies, Napoleons atstāja Vīni un, zirgus triekdams, pats aizjoņoja uz Šengrabenu.

Franču armijas avangardi bruka virsū astoņi tūkstoši vīru lielajai Bagrationa nodaļai. Nodaļa «augu dienu un

pusi nakts cīnījās ar visu franču armiju», rakstīja F. En-gelss par šo apbrīnojamo arjergarda kauju. Pat ienaidnieki nosauca nodaļu par «varoņu karadraudzi». Liekas neizprotami, kā šī nodaļa sākumā varēja aizturēt trīsdesmit tūkstošu lielā avangarda triecienus. Mirats un citi maršali apjēdza, kādu kļūdu viņi izdarījuši, aizlaizdami Kutuzovu, un tagad traucās cik iespējams ātrāk tikt galā ar Bagrationu, lai panāktu visu krievu armiju.

Uzbrukuma centrā Mirats raidīja savus karavīrus. Bet tos apturēja artilērijas uguns un ugunsgiēks Šengrabenā, ko krievu artilēristi bija aizdedzinājuši.

Maršals Suits veda kavalērijas grenadierus apiet krievu flangu. Viņu uzbrukumu atsita Čerņigovas pulka dragūni, Kijevas pulka grenadieri un jēgeru pulku strēlnieki.

Maršals Lans, apiedams otru flangu, ielenca Podoļskas un Azovas pulku un nogrieza Pavlogradas pulku. Bet tie izlauzās no aplenkuma un iznāca pie savējiem.

Aplenkuši flangus, franči arvien niknāk uzbruka centram. Būdami droši par uzvaru, maršali aicināja Bagrationu padoties, lai viņš nedzītu nāvē visu nodaļu, bet Bagrations uz to neatbildēja.

Sīksti aizstāvēdamās un bieži pāriedama pretuzbrukumā, viņa nodaļa atkāpās uz Hutensdorfu. Pie Hutensdorfas Bagrations novietoja savu rezervi, pavēlēja izlaist cauri atejošos pulkus un atkal aizturēja frančus.

Diena sliecās uz vakara pusi, bet kauja turpinājās. Tā ilga visu nakti. Zaldāti devās uzbrukumos, mezdamies tuvcīņā ar skaitliski pārāku ienaidnieku. Bagrationam bija palikusi puse no viņa nodaļas, tomēr uzdevumu viņš pildīja joprojām.

Bet pa to laiku krievu armija atkāpās arvien tālāk un tālāk, arvien dobjāka un dobjāka līdz tai atplūda kano-nāde pie Šengrabenas, kur nevienlīdzīgā kaujā cīnījās «varoņu karadraudze», noslēgdama Cnaimas ceļu, pa kuru aizsoļoja tās biedri.

Vēlā naktī Napoleons, pārliecinājies, ka turpmākie uzbrukumi ir veltīgi, pavēlēja uguni pārtraukt. Bagrations atsita viņu ielenkušos franču pulkus, durkļu triecienā izlauzās un panāca tālu aizgājušo Kutuzovu. Bagrations atgriezās pie Kutuzova, kas viņu vairs nebija cerējis redzēt dzīvu — viņš tomēr atgriezās ar trofeju karogu, atvezdams līdzi piecdesmit sagūstītus kareivjus un divus virsniekus.

Kutuzova mērķis bija sasniegts — krievu armija netraucēta virzījās uz Cnaimu.

Karu vēsturē Šengrabenas kauja ir palikusi kā apbrīnojams piemērs arjergarda kaujai, kā piemērs nepieredzētai krievu karavīru vīrišķībai un varonībai, pret kuru nebija nekā vērti visi Napoleona armijas pūliņi.

Šengrabenas kaujā piedalījušos pulku zaldāti dibinātā lepnumā nēsāja īpašu nozīmi,, kurā bija iegravēts: «5 pret 30» — pieci Bagrationa arjergarda krievu zaldāti bija aizturējuši trīsdesmit franču avangarda kareivjus. Bet šajā laikā tas pats «sabiedrotais» — imperators Francis, kas bija paguvis zaudēt Ulmu, atdot Napoleonam Vīni un pusi savas valsts, prasīja, lai Kutuzovs apstātos un uzsāktu ar Napoleonu kauju. Kutuzovs atteicās kā allaž pieklājīgi, bet cieši.

«Esmu tik padevīgs Jūsu majestātei,» Kutuzovs rakstīja, «ka ar to pietiktu, lai uz mata izpildītu Jūsu pavēli pat tad, ja mani neskubinātu svēts pienākums padoties Jūsu gribai. Taču neuzdrīkstos Jums, valdniek, noslēpt, cik ļoti es paļautos uz gadījumu, uzticēdams tam izšķirt kara likteni vienā kaujā, un vēl jo grūtāk man ir ņemt tik drošu prātu un ielaisties kaujā tālab, ka mūsu karapulki, gan centības un karstas gribas pilni gūt slavu, tomēr ir zaudējuši spēkus. Steidzinātos pārgājienos un nepārtrauktās nometnēs paguruši, viņi tikko velkas, lāgiem augas dienas bez ēdiena palikdami, jo, tiklīdz viņi sāk to vārīt, tā ienaidnieks viņus panāk, un viņi izgāž ēdienu no katliem. Uzskatu par nepieciešamu atkāpties, līdz savienošos ar grāfu Bukshevdenu un dažādām austriešu nodaļām.

Ar šiem karapulkiem kļuvuši stiprāki, mēs iedvesīsim ienaidniekam cieņu pret mums, un tam vajadzēs ļaut mums dažas dienas atpūtu, pēc varēs doties uzbrukumā ...»

Kutuzovs devās tālāk, savienojās ar Bukshevdena armiju, kas bija ieradusies no Krievijas, un ieņēma izdevīgas pozīcijas pie Olmicas. Tagad viņam bija astoņdesmit seši tūkstoši zaldātu, no Itālijas varēja pienākt astoņdesmit tūkstoši austriešu. Krievu armija atradās drošībā. No pilnīgas sagrāves to bija izglābis Kutuzovs.

Dažas nedēļas vēlāk pats Krievijas cars Aleksandrs I veda lieliskos, kaujinieciskos pulkus pretim bojā ejai.

VI NODAĻA

«... Austerlica pēc taisnības tiek uzskatīta par vienu no vislielākajām Napoleona uzvarām un par viņa militārā ģēnija visspilgtāko apliecinājumu, jo, lai gan sakāves pirmcēlonis neapšaubāmi bija sabiedroto nepareizā rīcība, tomēr coup d'oeil (gaišredzība), ar kādu viņš saskatīja sabiedroto kļūmi, pacietība, ar kādu viņš gaidīja šīs kļūmes augļus, enerģija, ar kādu viņš deva iznīcinošo triecienu, un zibenīgais ātrums, kādā rīkojās, lai katastrofa būtu galīga — tas viss ir pašas augstākās uzslavas un pašas lielākās apbrīnas vērts.

Austerlica ir stratēģijas brīnums, to neaizmirsīs, kamēr vien notiks kari,» — tā izteicās F. Engelss rakstā «Austerlica».

Kāda šajā kaujā bija Kutuzova nozīme? Kāpēc, par spīti Napoleona ģenialitātei, Kutuzovs pārgājienā no Braunavas uz Cnaimu guva stratēģisku panākumu, bet, būdams sabiedroto armijas virspavēlnieks pie Austerli-cas, cieta nelabojamu sakāvi? Kas tas tāds par sakāves pirmcēloni, par kuru raksta Engelss?

Kaut arī Napoleons bija uzvarējis pie Ulmas, ieņēmis Vīni un pusi Austrijas, tomēr Kutuzova atkāpšanās maršs

bija radījis Napoleonam ārkārtīgi neizdevīgu stratēģisko stāvokli. Franču armija bija izkaisīta vairākos virzienos. Tā apsargāja bāzes, garās komunikācijas un ieņemtās pilsētas. Brīva karaspēka Napoleonam bija palicis tikai piecdesmit tūkstošu kareivju, bet izšķirīgā kauja vēl bija priekšā.

Krievi bija saglabājuši savus spēkus un varēja tos divkāršot. Sabiedroto armija varēja gūt uzvaru — tas bija skaidrs.

Aleksandrs sākumā svārstījās. Karā viņš piedalījās pirmoreiz. Viņš ļoti kāroja sevi skatīt ar Napoleona uzvarētāja lauriem greznotu, bet reizē arī nāvīgi baidījās no Napoleona. Doma stāties armijas priekšgalā Aleksandram bija radusies jau Pēterburga. Necerēdams šo jautājumu izšķirt pats ar savu prātu, viņš jau Pēterburgā bija iztaujājis plānprātīgu sirmgalvi — «pareģoni», kas dzīvoja pie Izmailas pulka kazarmām. Bet tas caru nobaidīja pavisam, skaidri pateikdams: «Vēl tev par agru, negantnieks tevi pieveiks ...» Toties galma lišķi jūsmoja par to, ka pēc astoņdesmit gadiem pirmoreiz kopš Pētera I laikiem Krievijas imperators nolēmis pats doties uz kaujas lauku, un jau priekšlaikus apbrīnoja viņa «militāros talantus», pareģodami dižas uzvaras. Ieradies kara laukā, Aleksandrs I, kas jau turēja sevi vai par pašu Pēteri Lielo, devās pie karaspēka.

Laikabiedrs raksta, ka visi bijuši pārsteigti par cara tikšanos ar krievu armiju. Cars nojāja gar ierindu, gaidīdams «urā» saucienus un apsveikumus, bet baskājainie, noskrandušie, izsalkušie zaldāti stāvēja mēmi kā kaps.

Iedomādams, ka viņa pretinieks būs Napoleons, Aleksandrs zaudēja drosmi. Viņš baidījās stāties krievu un sabiedroto armiju priekšgalā un pieņēma divkosīgu lēmumu, kādi viņam allaž patika. Viņš iecēla par virspavēlnieku Kutuzovu, bet īstenībā komandēja pats, pieaicinājis palīgos nesaprātīgo austriešu ģenerāli Veiroteru, ko Napoleons jau bija sakāvis ne vienreiz vien.

Aleksandrs sprieda vienkārši. Ja Napoleons tiks uzvarēts, tad varonis būs viņš, Krievijas cars, bet sakāves gadījumā atbildēs Kutuzovs.

Kopš šā brīža Kutuzovs īstenībā bija atstumts no armijas vadības, viņam vajadzēja noskatīties, kā tiek gatavota Austerlicas katastrofa, vajadzēja noskatīties,

nespējot pārtraukt Krievijas un Austrijas monarhu, viņu svītas, bet galvenokārt Veirotera nemākulīgo rīkošanos.

Veiroteram un austriešiem Aleksandrs uzticējās vairāk nekā Kutuzovam. Tie paši galma lišķi, kas Aleksandru pielīdzināja Pēterim I, iegalvoja viņam, ka arī Pēteris esot pieņēmis ārzemnieku padomus.

Bet padomi mēdz būt visādi. Ko Aleksandram varēja ieteikt austrieši, kuri tā arī nebija iemācījušies karot, kuru armija cieta sakāvi pēc sakāves, par spīti visai bargajai mācībai, ko tiem bija devis Napoleons? Vēl ļaunāk — austrieši, kaut vai tas pats Veiroters, vāji pazina apvidu, lai gan atradās paši savā zemē.

Neko daudz Aleksandram nevarēja iemācīt arī krievu padomnieki. Dolgorukovs stratēģijā nejēdza nenieka. Arakčejevs nekad nebija piedalījies nevienā karā, un, kad viņam piedāvāja kaujā komandēt kolonnu, aiz bailēm nobālis, viņš atteicās, atbildēdams, ka nespējot skatīt cilvēka asinis. Runa, protams, nebija par cilvēka asinīm, tām Arakčejevs pietiekami daudz bija licis plūst cara moku kambaros, bet viņš bija gļēvulis.

Aleksandrs sasauca kara padomi, kurā ieteica uzbrukt Napoleona armijai. Viņu atbalstīja Dolgorukovs un citi tādi paši vīri. Tika nolemts uzbrukt. Vienīgi Kutuzovs uzstājās pret uzbrukumu. Kutuzovs ieteica neielaisties ar Napoleonu izšķirīgā kaujā un atkāpties tālāk uz apvidiem, kur būtu diezgan pārtikas. Kutuzovam bija taisnība, kad viņš sacīja: «Jāatkāpjas tālāk, un tur Galīcijā es aprakšu franču kaulus ...»

Kutuzovs saprata, ka Napoleonam patlaban gan ir mazāk spēku nekā sabiedrotajiem, taču viņa izkliedētie korpusi pie viņa var ierasties agrāk, nekā pie krieviem ieradīsies austrieši, un tad krievu armija, atstājusi izdevīgās pozīcijas pie Olmicas, atkal nokļūs grūtā stāvoklī. Vajadzēja atiet un novilcināt divas trīs nedēļas, lai ierastos astoņdesmit tūkstošu lielā austriešu armija no Itālijas, bet varbūt arī prūšu armija. Tas sabiedrotos pastiprinātu, bet Napoleons, kam vajadzēs tiem dzīties pakaļ, galīgi novājinātu savu armiju un savas komunikācijas izstieptu vēl vairāk. Iegūt laiku tagad bija tas pats, kas uzvarēt.

Kutuzovam bija arī citi nopietni apsvērumi, ko viņš kara padomē neizpauda. Jau pēc sakāves pie Ulmas, klausīdamies Maka taisnošanos un raudulīgo pļāpāšanu,

Kutuzovs bija izpratis, ka Napoleons atlaidis austriešu ģenerāli ne jau aiz cēlsirdības, ne jau bruņniecisku jūtu skubināts, bet ir uzdevis Makam paslepen no krieviem piedāvāt Austrijas imperatoram mieru.

Kutuzova minējums par Napoleona slepenajiem sakariem ar Franci daļēji apstiprinājās, kad viņam izdevās pārtvert franču maršala Bertjē vēstuli austriešu ģenerālim. Tiesa, vēstules saturu pilnībā atšifrēt neizdevās, tomēr vēstule deva pamatu domāt, ka Austrijas valdība rīkojas negodīgi. Par to Kutuzovu pārliecināja vēl kāds apstāklis. Uz mazāk svarīgo kara lauku Itālijā, kur atradās Napoleona sagrābtie austriešu īpašumi, bija nosūtīts vairāk karaspēka nekā uz Ulmu Donavas virzienā, kas bija vērsts pret Napoleona galvenajiem spēkiem. Gaidāmajā kaujā pie Austerlicas austrieši gatavojās raidīt tikai sešpadsmit tūkstošus kareivju — piecreiz mazāk nekā krievi. Bet arī šie sešpadsmit tūkstoši nebija salīdzināmi ar tādu pašu daudzumu krievu zaldātu. Krievu zaldāts bija pieredzējis Suvorova laikus, viņš gāja kaujā Su-vorova skolnieku — Kutuzova, Bagrationa, Dohturova vadībā, un šie priekšnieki rūpējās par zaldātu. Krievu zaldāts redzēja, ka sabiedrotie bēg jau pēc pirmā franču trieciena, un saprata, ka ir jācīnās, citādi krievus gaida bojā eja vai negods, un viņš cīnījās, apliecinādams apbrīnojamas kaujas spējas, ko viņā bija ieaudzinājis Su-vorovs un tā līdzgaitnieki.

Austriešu kareivjiem tādu kaujas spēju nebija. Arī Makam, Veiroteram un citiem austriešu ģenerāļiem tādu nekad nebija bijis, tāpēc viņi tās nevarēja ieaudzināt arī kareivī, par kuru vispār maz rūpējās.

Kutuzovs neticēja arī Prūsijas palīdzībai. Kara sākumā Prūsija ne vien negribēja iestāties koalīcijā, bet pat neļāva krievu armijai iet caur tās teritoriju. Prūsija baidījās no Napoleona. Krievijas valdība ieteica Prūsijai iztēlot krievu armijas virzīšanos caur tās teritoriju kā varmācīgu iebrukumu, bet Prūsija ilgi vilcinājās ar atbildi un tikai tad, kad noteikumi tai šķita visai izdevīgi, bija ar mieru iestāties koalīcijā.

Prūsijas karalis un Krievijas cars pie Fridriha II kapa deva aizkustinošu zvērestu, ka savienība būs nesagraujama. Taču Kutuzovs neticēja arī šim zvērestam. Viņš ļoti labi zināja, ka diplomātija, kas jau tā ir melīga un nodevīga, jo melīgāka un jo nodevīgāka ir kara laikā.

Aleksandra lēmums par uzbrukšanu Napoleonu ārkārtīgi iepriecināja. Viņš saprata, ka pretinieka atkāpšanās gadījumā vajadzēs tam dzīties pakaļ un vēl vairāk novājināt savu armiju. Napoleonam bija vajadzīga kauja. Viņš gribēja satriekt sabiedroto armiju, iekams tai ir pienākušas rezerves. Taču šajā nolūkā viņam vajadzēja iegūt dažas dienas, lai pievilktu savus korpusus. Un Napoleons sāka diplomātisku spēli, kurā viņš bija liels meistars un pie kuras ķērās aizvien, kad stratēģisku uzdevumu atrisināšanai bija vajadzīga diplomātu palīdzība. Viņš nolēma atkāpties, ejot pretī saviem korpusiem, kas nāca uz savienošanos.

Kad sabiedroto armija devās uz priekšu, Napoleons pavēlēja savam arjergardam to nekavēt.

Sabiedroto kolonnas vilkās lēni — pa desmit, divpadsmit kilometru dienā, stiga rudens dubļos, atpūtas vietās izklīda uz visām pusēm, meklējot pārtiku, un beidzot pēc trim diennaktīm pienāca pie Austerlicas.

Daudzie spiegi un izlūki Napoleonam ziņoja par sabiedroto pavēlniecības nodomiem. Kopš sabiedroto armija bija aizgājusi no Olmicas, viņš ik dienas nodarbojas ar rekognoscēšanu, novērodams pretinieka kolonnu kustību, un sabiedroto plāns viņam kļuva pilnīgi skaidrs. Sabiedrotie gribēja apiet viņa armijas labo flangu un atgriezt armiju no Vīnes, caur kuru gāja viņa galvena komunikācija. Pēc visām ziņām kaujai vajadzēja notikt 2. decembrī Austerlicas laukā, un Napoleons jau laikus atvilka savu armiju aiz ezeru un upju līnijas, kas šķērsoja šo lauku.

Austerlicas lauks ir ievērojams ar to, ka tā dienvidrietumu daļā atrodas vesela ezeru un dīķu sistēma, kas kopā ar Litavas upīti veido daudzus defilē, kur tad arī norisinājās krievu armijas traģēdija. Centrā, sliedamās pāri visam laukam, atrodas Pracenas augstienes, kurās izšķīrās kaujas iznākums.

«. .. Ja pretinieku vajadzētu tikai aizturēt,» Napoleons sacīja saviem maršaliem, «tad jāieņem Pracenas augstienes, bet tā būs parasta kauja ...» Taču Napoleons netiecās pēc «parastas kaujas», viņš negribēja tikai atsist triecienu, to bija ļoti viegli izdarīt, ieņemot augstienes. Napoleonam bija vajadzīga pilnīga sabiedroto armijas sagrāve, kas izšķirtu visu karu, jo citādi viņš, spēkus zaudējis, nokļūtu vēl grūtākā stāvoklī. Maršali nobažījušies

viņam uz to noradīja, bet Napoleons atbildēja, ka visu izšķiršot kauja.

Lai sagrautu sabiedrotos, Napoleons atvilka atpakaļ labo flangu. Viņš zināja, ka te tiks dots galvenais trieciens, ar kuru sabiedrotie bija nodomājuši atgriezt viņu no Vīnes, un tomēr atstāja šeit tikai minimālus spēkus, pavēlēdams aizstāvēties līdz pēdējam vīram. Viņš rīkojās tik droši tāpēc, ka šā iecirkņa aizstāvību bija uzticējis pašam sīkstākajam no saviem maršaliem — Davū, tāpēc, ka šo pozīciju sedza strauts un ezeri, nocietināja un aizsargāja baterija, un galvenokārt tāpēc, ka Vīnes komunikācijai vairs nebija nekādas nozīmes. Napoleons bija visu paredzējis un izveidojis jaunu komunikāciju pa līniju Brinna-Iglava-Pasava. Kreisajā flangā viņš arī atstāja niecīgu karaspēka daļu labākā maršala Lana vadībā un pavēlēja viņam nosegt Brinnas virzienu.

Toties centrā iepretim Pracenas augstienēm 2,5 — 3 kilometru garā frontē Napoleons koncentrēja galvenos spēkus. Flangos aizstāvēdamies, viņš bija nolēmis uzbrukt Pracenas augstienēm un frontālā triecienā pārraut un sagraut sabiedroto armijas centru. «...Ja krievi atstās Pracenas augstienes, lai apietu mūs no labās puses, viņi būs neglābjami pazuduši...» Napoleons sacīja saviem maršaliem. Būs pazuduši tāpēc, ka, nonākuši lejā ezeru rajonā, tie koncentrēsies pret Napoleona flangu, atsegdami savu centru un flangu.

Napoleonu uztrauca vienīgi doma par krievu zaldātiem. Arjergarda cīņās viņu durkļu triecieni bija fran-čiem maksājuši pārāk dārgi. Napoleons prasa, lai maršali divīzijas pret krieviem nostāda īpašā kaujas kārtībā, kas «... dos iespēju pret ienaidnieku laist darbā uguni un viņa slēgtās kolonnas sagaidīt ar tādām pašām...».

Kad viss bija sagatavots, Napoleons deva maršaliem kaujas pavēli, bet pats, apjādams karaspēku, izskaidroja kareivjiem kaujas uzdevumu.

Tā Napoleons šais grūtajos apstākļos bija apslēpis savus nodomus, ieguvis laiku, pievilcis spēkus un nodrošinājis aizmuguri, ar spiegiem izdibinājis sabiedroto plānus, ieņēmis izdevīgas izejas pozīcijas, darījis karaspēkam zināmus kaujas uzdevumus, gaidāmās kaujas laukā uzrādījis to punktu, kur izšķirsies kaujas iznākums, un pie šā punkta sakopojis galvenos spēkus, lai vajadzīgajā brīdī dotu triecienu.

Šis bridis pienāca pēc dažām stundām. Kamēr Napoleons gatavojās kaujai, bija kļuvušas skaidri saskatāmas sabiedroto kļūdas, par kurām F. Engelss rakstīja kā par sakāves pirmcēloni.

Aleksandrs atcēla Kutuzovu un kaujas vadību nodeva Veiroteram, jo Kutuzovs būtu rīkojies pēc sava prāta, nelikdamies zinot par caru, bet Aleksandrs, prušu militārās skolas garā mācīts un audzināts, bija tās piekritējs, gāja «Pāvela pēdās». Veiroters viņam bija tuvāks par Kutuzovu, un Veiroters sāka komandēt, kaut Kutuzovs skaitījās virspavēlnieks. Bet ne Veiroters, ne citi austriešu ģenerāļi cīņā ar Napoleonu nevarēja cerēt uz panākumiem.

Viņi bija tipiski novecojušās prūšu un austriešu militārās skolas pārstāvji, atzina Fridriha II militāro sistēmu, un visu šo ģenerāļu ceļu iezīmēja zaudētas kaujas, iznīcinātas armijas, viņu komandēto kareivju bojā eja.

Runājot par austriešu sakāvi pie Ulmas, mēs jau redzējām, ka prūšu un austriešu sistēma operāciju vadīšanā nepieļāva ne mazāko radošo brīvību un novirzīšanos no kabinetos izstrādātajām stratēģiskajām receptēm. Šīs sistēmas piekritēji dzina postā ne vien kareivjus. Tai sekodami, viņi 1806. gadā dažās dienās pilnīgi sagrāva Prūsijas valsti.

Veiroters, kam bija «ienākusi prātā lieliskā doma» atgriezt Napoleonu no Vīnes, izvirzīja armijai uzdevumu apiet Napoleona labo flangu. Šī apiešana Napoleonam nepavisam nebija bīstama. Lai tā būtu sekmīga, bija vajadzīgs milzīgs spēku pārsvars, bet sabiedroto armija skaitliski nepārsniedza franču armiju un pārvietojās lēni, veicot ne vairāk kā 10—12 kilometru diennaktī pat tad, ja nebija kauju, bet šeit ceļš gāja caur defilē, ko apsargāja ienaidnieks. Veirotera sadomātā apiešana Napoleonam bija pat izdevīga. Sabiedroto armija, atstādama izdevīgās Pracenas augstienes, pati atsedza triecienam savu flangu.

Prūšu un austriešu militārās skolas pārstāvjus, pie kuriem piederēja Veiroters, raksturoja aizspriedumaini lēmumi. Veirotera rīcības pamatā bija nevis konkrēti apstākļi, jo ar tiem viņš neiepazinās, nevis pretinieka izturēšanās, jo to viņš neizlūkoja, bet gan izdomāti, paša iztēlē radīti apstākļi, kas atbilda viņa operatīvajai iecerei.

Dibinādamies uz iepriekš radītu priekšstatu par kauju, Veiroters arī uzrakstīja savu Austerlicas kaujas dispozīciju, pēc kuras «... sabiedrotie uzbruka armijai, ko neredzēja, iedomājās to esam pozīcijās, kurās tā neatradās, paļāvās, ka tā stāvēs nekustīgi kā robežstabs...», bet franču armija pati pārgāja uzbrukumā.

Šo dispozīciju nekavējoties apstiprināja gan Aleksandrs I, gan Austrijas imperators Francis, kas tikai pēc pusgada apjautājās, kāda tad tā īsti esot bijusi.

Ar divu imperatoru apstiprināto dispozīciju Veiroters ieradās Kutuzova štābā, kur tika sasaukta kara padome, un ilgi un apnicīgi lasīja to priekšā sanākušajiem komandieriem. Beidzis lasīt, Veiroters paziņoja, ka viss esot ņemts vērā un Napoleona bojā eja esot nenovēršama, jo vairāk tāpēc, ka šai pašā laukā austriešu armija esot rīkojusi manevrus. Austrijas grāfs Bubna Veiroteru brīdināja: «... tikai nedariet atkal tādas pašas kļūdas kā pērnā gada manevros, neapmaldieties šajā apvidū tāpat kā toreiz.» Atstājis šo piezīmi neievērotu, Veiroters uz jautājumu, ko darīt, ja Napoleons pats pāries uzbrukumā, atbildēja: «Tas nav paredzams ...»

Sapulcējušos vairums saprata, ka dispozīcija nekur neder, taču, pirmkārt, tā jau bija apstiprināta, bet, otrkārt, citu vairs nevarēja sastādīt: līdz kaujas sākumam bija atlikušas dažas stundas.

Kamēr Veiroters lasīja dispozīciju, Kutuzovs vienaldzīgi klausījās viņā un klusēja, bet pēc tam deva visiem padomu pirms kaujas izgulēties.

Kāpēc viņš kara padomē klusēja? Viņš taču tik labi kā neviens cits sabiedroto armijā izprata radušos stāvokli. Cilvēki, kas Kutuzovu neieredzēja un nesaprata, Pēterburgas augstākās sabiedrības salonu pastāvīgie apmeklētāji runāja, ka viņš esot melīgs galminieks, kas savas karjeras labad gatavs upurēt krievu armijas intereses; piemēram tie minēja viņa izturēšanos pie Austerlicas. Šādu valodu izplatīšanos pirmais veicināja pats cars — galvenais Austerlicas vaininieks. Viņš sacīja: «Es biju jauns un nepieredzējis, un Kutuzovam vajadzēja mani no kaujas atturēt.»

Jā, izrādījās, ka Kutuzovs bija vājš. Viņam pietrūka spēka savas domas apņēmīgi pretstatīt divu imperatoru

domām, imperatoru svītai, Vīnes galmam un austriešu ģeneralitātei. Taču šis vājums liecināja nevis par karjerismu un melīgumu, bet gan par Kutuzova vislielāko drāmu.

Šo drāmu pārdzīvoja ir Suvorovs, ir visi Krievijas progresīvie ļaudis, kas ne vienreiz vien redzēja, kā cari grūž postā valsti, tautu, armiju, un nespēja to aizkavēt. Tika aizrādīts, ka Kutuzovs mīļuprāt visiem piekrīt, ka ir atstājis vadību austriešu rokās un ka tā ir viņa vaina, ka tas ir sakāves cēlonis, ka Suvorovs taču neesot piekāpies pat cara Pētera I, vēl jo mazāk austriešu priekšā. Sešus gadus pirms Kutuzova Suvorovs komandēja krievu un austriešu apvienoto armiju. Viņš ne tikvien nepakļāvās, bet pat ņirgājās par Austrijas galma kara padomes muļķīgajiem rīkojumiem. Uz austriešu armiju viņš nosūtīja krievu virsniekus mācīt šai armijai karošanu, ar viņam pakļautajiem stulbajiem austriešu ģenerāļiem netaisīja nekādas ceremonijas, lamāja tos, draudēja ar tiesu. Sākumā viņš noraidīja kara padomes pavēles, pēc tam sūdzējās caram Pāvelam, rakstīja krievu vēstniekam Austrijā, rājās, un beidzot dižajam karavadonim, kas bija paguris cīņā pret «sabiedroto» austriešu nodevīgo iejaukšanos, izlauzās vārgs vaids: «Dieva dēļ, nemaisieties man pa kājām...»

Bet Kutuzovs līdz 1805. gadam armijas nebija kaujās komandējis un viņa autoritāte nebija salīdzināma ar Su-vorova autoritāti, jo Suvorovam 1799. gadā aiz muguras bija Rimņika, Izmaila un Prāga. Suvorovam bija vieglāk. Itālijas gājienā viņam nestāvēja blakus divi imperatori un divi galmi, viņam pretī nestāvēja Napoleons, kas bija pakļāvis Aleksandra un Franča gribu, bet Kutuzovam pirms Austerlicas kaujas tas viss bija jāizcieš.

Kutuzovs redzēja, cik dārgi samaksāja Suvorovs par mēģinājumu sacensties ar Potjomkinu, redzēja, kā gāja bojā vajāšanu izmocītais Suvorovs, redzēja, ka Suvorovu neglāba ne slava, ne stūrgalvība, ne dīvainības, ar kurām viņš maskējās. Un Kutuzovs saprata, ka «ar pieri caur mūri neizskriesi». Kā Suvorovs uzlika dīvaiņa masku, tā Kutuzovs ieradinājās visam piekrist, tomēr Krievijas un krievu armijas interesēs rīkoties vienmēr pēc sava prāta.

Šo interešu labad viņš spēja vīrišķīgi pieņemt grūtus lēmumus, kas viņam draudēja ar cara nežēlastību. Ulmas

dienās viņš bija piekritis, ka Vīne jāaizstāv, tomēr krievu armijas labad atdeva Vīni. Krievijas interešu labad viņš 1811. gadā atdeva Ruščukas cietoksni, kaut gan zināja, ka tas izraisīs Aleksandra dusmas.

1812. gadā Krievijas interešu labad Kutuzovs pretēji cara gribai atdeva Napoleonam Maskavu.

Bet pie Austerlicas Kutuzovs bija bezspēcīgs. Viņš noteikti uzstājās pret uzbrukumu. Viņu nepaklausīja.

Ļevs Tolstojs apraksta, kā Kutuzovs griezies pie cara Aleksandra galma maršala, lai tas palīdzētu caru pārliecināt, ka nevajag sākt kauju, bet galma maršals atbildējis: «Es esmu nodarbināts ar rīsu un kotletēm, nodarbojieties jūs ar kara lietām.» Bet Kutuzova paša spēkos nebija kauju atlikt un izmainīt visu kara plānu, taču tikai tas varēja pavērst citādi krievu armijas likteni. Viss pārējais: pretošanās imperatora pavēlēm, strīdi ar austriešu ģenerāļiem un pat aiziešana no dienesta — neglābtu viņu no cara ienaida, bet krievu armiju no sagrāves.

Dažus gadus vēlāk, kad viņu vajāja stulbais feldmaršals Prozorovskis, Kutuzovs, atkal nonācis grūtā stāvoklī, rakstīja sievai: «... kaut Pēterburgā daudz ko pļāpā un ar feldmaršalu kopā ir visai grūti dienēt, manas vainas gan tur nav, un vajag paciest un strādāt.»

«Vajag paciest un strādāt» — tāds bija Kutuzovs, šis teiciens izskaidro viņa uzvedību un rīcību pie Austerlicas. Ja Kutuzovs pretotos Aleksandram, tad labākajā gadījumā viņš tiktu atlaists no dienesta un kristu nežēlastībā, bet ar to ne Kutuzovam, ne krievu armijai vieglāk nebūtu. Viņu, Izmailas varoni, apvainoja, ka Aleksandra Austerlicas «eksperimentā» viņš bijis gļēvulis, daudzināja, ka viņš esot ķerts uz atkāpšanos. Un Kutuzovs nolēma paciest un strādāt. Asiņainajā Austerlicas laukā krievu armija, ko Kutuzovs nesen bija izglābis no sagrāves, samaksāja par «Pāvela sistēmu», kas akli atdarināja novecojušo prūšu militāro sistēmu un kas nu bija uzspieda krievu armijai. Pretī Napoleona korpusiem un divīzijām, kuras labi sadarbojās un kurās bija organiski apvienotas trīs ieroču šķiras, stāvēja daļas, kas bija savienotas, kā pagadījies.

Krievu armija samaksāja par atpalikušo, no Prūsijas aizgūto militāro sistēmu, kura ar tās aizstāvja Aleksandra I muti prasīja, lai zaldāti pa kaujas lauku maršētu kopsolī.

Kutuzovam palika tikai cerība uz krievu zaldātu brīnumaino drosmi, uz to, ka kaujas gaitā viņš ar kādu pareizu lēmumu varēs stāvokli glābt.

Un Kutuzovs kopā ar zaldātiem devās franču ugunī.

Pār Austerlicas lauku tālajā Morāvijā nolaidusies dziļa nakts. Krievu zaldātiem ir aizliegts atstāt ierindu, un katrs apgulās tur, kur stāvējis.

Reizēm no pretinieka puses atskanēja saucieni un čalas, tur Napoleons apjāja nometni. Viņš svinēja savas kronēšanas gadadienu. Kareivjiem lasīja viņa pavēli. Franču kareivji ticēja savam karavadonim, ticēja uzvarai un gatavojās tai.

Krievu zaldāti mēmā klusumā gaidīja rītu. Viņi nezināja, kāds negaiss pār viņiem savilcies, un arī ticēja saviem karavadoņiem.

Rudens rītā pa ragā sasalušo zaldātu rindām atskanēja stiepta komanda «celties!». Armiju piecēla un veda kaujā. Kutuzovs jāja ceturtās kolonnas priekšgalā, šo kolonnu komandēja austriešu ģenerālis Kolovrats, un tā bija vienīgā kolonna, kuras darbību Kutuzovam bija iespējams vadīt.

Ceturtā kolonna ieņēma Pracenas augstienes. Pēc dispozīcijas tai vajadzēja doties tālāk, bet Kutuzovs to aizturēja. «Viņš pareizi bija novērtējis Pracenas augstieni un atzina, ka to nevar vieglprātīgi atstāt. Vismaz krievu virspavēlnieku šajā gadījumā vadīja laimīgs instinkts, bet droši vien arī kas lielāks,» par to rakstīja prūšu kara vēsturnieks Justrovs. Kutuzovu vadīja īpaša apvidus izjūta, ar ko ir apveltīts īsts karavadonis, kaujas būtības un ienaidnieka taktikas izpratne.

Pa kreisi purvainā ielejā jau bija aizgājusi puse armijas, ko komandēja Bukshevdens, bet tur bija arī Dohtu-rovs.

Kutuzovam pa labi gar Brinnas šoseju uzbruka Bagra-tions.

Veiroters nemitīgi pieprasīja, lai ceturtā kolonna aiziet no augstienēm, jo abi imperatori un austriešu ģene-ralitāte sprieda, ka, šķietami negaidītā trieciena izbiedēts, Napoleons vai nu aizstāvēšoties uz vietas, vai ar kaunu pametīšot kaujas lauku. Kutuzovs Pracenas augstienes tomēr neatstāja un sāka gatavoties kaujai.

Austerlicas lauka otrā malā maršalu pulkā stāvēja Napoleons. Viņa zīmi gaidīja Mirata, Suita un Bernadota korpusi — ap piecdesmit tūkstošu kareivju no tiem septiņdesmit tūkstošiem, kas bija viņa rīcībā. Maršali traucās kaujā. Napoleons vilcinājās. Viņš gaidīja, kad tiks atstātas Pracenas augstienes, neuzdrīkstēdamies doties frontālā triecienā, kas allaž jebkādos kaujas apstākļos ir grūts.

Maršals Suits lūdza atļauju uzbrukt augstienēm.

— Cik jums laika vajadzīgs, lai tām uzbruktu? — Napoleons noprasīja.

— Stundas ceturksnis.

— Vēl pagaidīsim.

Vai nu spiegi bija Napoleonam paziņojuši sabiedroto pavēlniecības plānu — daži fakti par to liecina, vai arī viņš tiešām bija uzminējis Veirotera dispozīciju, taču viņš stūrgalvīgi gaidīja, līdz krievi no augstienēm aizies.

Tā viņi stāvēja šai miglainajā rītā — divi diženi karavadoņi, neredzēdami, bet lieliski saprazdami viens otru un zinādami, kas ir karš.

Kas zina, kā izvērstos kauja un kā novadītu cīniņu jaunais, savas slavas zenītā kāpjošais karavadonis, kura gribai pakļāvās visa viņa armija kā viens vīrs, un vecais, ar kaujas pieredzi bagātais, izcilais krievu karavadonis, ja viņš no tiesas būtu bijis sabiedroto armijas virspavēlnieks. Taču notikumi pie Pracenas augstienēm skaidri apliecināja, ka Kutuzovs nebija sava karaspēka virspavēlnieks.

Ar Kutuzovu neapmierinātais Aleksandrs I atauļoja uz Pracenas augstienēm, un svīta izdzirdēja Austerlicai tik traģisko dialogu, ko atstāstījis Volkonskis.

Aleksandrs. Mihailo Larionovič! Kāpēc neejat uz priekšu?

Kutuzovs. Es gaidu, lai sapulcējas visas kolonnas.

Aleksandrs. Mēs taču neesam Carienes laukā, kur nesāk parādi, iekams nav atnākuši visi pulki.

Kutuzovs. Valdniek! Tāpēc jau es nesāku, ka mēs neesam Carienes laukā. Bet ja jūs pavēlat...

Imperators pavēlēja. Viņš notrieca no augstienēm ceturto kolonnu, sūtīdams nāvē to un arī visu krievu armiju.

— Nu ir laiks, — maršali lūdza Napoleonu.

— Kungi, — Napoleons atbildēja, — kad ienaidnieks

kļūdās, mēs nekādā ziņā nedrīkstam viņu traucēt. Pagaidīsim vēl divdesmit minūtes.

Bet nu jau kļuva skaidrs, ka krievu karaspēks dodas lejā, atbrīvodams augstienes. Bija pienācis brīdis, ko Napoleons gaidīja.

— Karavīri! — viņš uzsauca. — Ienaidnieks pats pienācis mums pa triecienam, viens pērkona grāviens — un mēs karu pabeigsim ...

Ceturtās kolonnas priekšējās daļas tika satriektas un iznīcinātas. Kolonna bija stāvējusi pret frontālu uzbrukumu, bet uzbrukums nāca no flanga. Franči ieņēma Pra-cenas augstienes. Krievu karapulki metās frančus atsist.

Kutuzovs pats piedalījās kaujā. Miloradovičs un Ka-menskis viens par otru veda pulkus un brigādes pretuzbrukumos. «Karogus uz priekšu! .. . Karogus uz priekšu! ...» skanēja komanda, un kājnieki, leibg vardes ulāni, jātnieku gvarde, kavalergardi un kazaki cits par citu divas stundas traucās kaujā, bet viss bija veltīgi. Spēki bija nevienādi, pretinieka trieciens negaidīts.

Stāvokli glābt varēja tikai stipra rezerve, bet Kutuzo-vam tās nebija. Veirotera dispozīcijā tā nebija paredzēta. Palīdzēt varētu Bukshevdens, un Dohturovs viņam aizrādīja, ka apstākļi ir pilnīgi pārgrozījušies, izšķirošā kauja notiek centrā, tur iet bojā krievu karapulki, bet ari Suits ir tā atsedzis savu flangu, ka tam ir izdevīgi uzbrukt.

Taču nelīdzēja itin nekas.

Fridrihs Vilhelms Bukshevdens bija nelokāms. Viņš precīzi izpildīja dispozīciju burtu pa burtam. Davū kavēts, atteikdamies palīdzēt bojā ejošajām centra grupām, viņš lēnām virzījās uz priekšu, arvien vairāk atsegdams savu flangu un aizmuguri.

Centrs tika pārrauts. Visi Kutuzova mēģinājumi apturēt karapulkus bija nesekmīgi. Viņš pats bija ievainots, viņam līdzās krita viņa znots Tīzenhauzens, kas ar karogu bija meties uz priekšu. Ar vienu brigādi Kutuzovs lēnām atkāpās, lūkodams tomēr atrauties no uzbrucēja un pāriet aizsardzībā.

Pa labi vēl cīnījās Bagratiņns, varonīgi aizturēdams Lana korpusa uzbrukumus un cīnīdamies, kamēr vien spēja. Pa kreisi atradās viss karaspēka vairums — Buk-shevdena kolonnas. Kutuzovs nosūtīja viņam pavēli nekavējoties atkāpties.

Ja šī pavēle būtu izpildīta un tā saglabāta krievu armijas lielākā daļa, tad kaujas iznākums varētu būt citāds.

Trula iedomība un pilnīga stāvokļa neizpratne Bukshev-denam neļāva izpildīt Kutuzova pavēli. Viņš devās vien uz priekšu, uzbrukdams bez jēgas un tā iedams postā.

Pārrāvis centru un pret vienpadsmit tūkstošu lielo Bag-rationa nodaļu nosūtījis astoņpadsmit tūkstošu lielo Lana korpusu, Napoleons visus savus spēkus no aizmugures raidīja pret kolonnām, ko Bukshevdens bija ievedis spraugā starp ezeriem. Tikai tagad Bukshevdens apjēdza, ka jāatkāpjas. Taču bija jau par vēlu.

Sākās Austerlicas katastrofa. Lauzdamies ārā no aplenkuma, karapulki traucās pār dzirnavu dambi, bet artilērijas uguns aizdedzināja dzirnavas, un ceļš bija nogriezts. Karapulki devās pāri Litavas upei pa tiltu, bet tilts sabruka — arī šis ceļš bija nogriezts. Zaldāti metās uz ledus, kas tik tikko bija pārklājis diķus un ezerus. Ledus lūza, un cilvēki slīka.

Pa spraugā ieslēgtajiem, pa ūdenī slīkstošajiem vīriem tiešā tēmējumā no augstienēm šāva desmitiem franču lielgabalu.

Tas bija slaktiņš.

Pametis karaspēku, Bukshevdens bēga. Karapulkus no ielenkuma izveda Dohturovs; viņam ir pateicību parādā tie, kas Austerlicas ellē palika dzīvi.

Pār lauku nolaidās nakts. Napoleons bēgošos nevajāja. Jau tā bija gūta pilnīga uzvara.

Kur gan atradās abi imperatori, Veiroters, Dolgorukovs, Arakčejevs, visa svīta, visi «varoņi», kas bija alkuši kaujas?

Viņi bēga. Apkaunojoši bēga viņu svītas, ģenerāļi un svinīgi saposušies popi, kas bija ieradušies pateikties dievam par uzvaru. Pa ceļiem joņoja vezumnieku ores un galminieku kalešas. Šā apkaunojošā korteža priekšgalā joņoja cara kariete, kurā muka galma maršals Tolstoj s.

Izplatījās baumas, ka Kutuzovs esot nogalināts, cars ievainots un visam beigas... Bet Aleksandrs bija sveiks un vesels.

Naktī, kad sejā ievainotais Kutuzovs, Dohturovs un Bagrations pulcināja izmocītos un ievainotos zaldātus, lai atsistu jaunus ienaidnieka triecienus, visa krievu impe-

ratora svīta krita vai no kājām zemē, meklēdama... vīnu.

Aleksandram bija apsāpējies vēders, un vajadzēja vīna, lai izšķīdinātu zāles imperatora atslābušā kuņģa nomierināšanai. Meklētāji steidzās pie sabiedrotajiem, bet austriešu galma maršals vīnu nedeva. Viņš atbildēja, ka Austrijas imperators guļot, bet bez imperatora atļaujas viņš nevarot krievu caram dot pudeli vīna. Caram izpalīdzēja kazaki, kuru ceļa blašķēs bija pagadījies vīns. Naktī Aleksandrs mierīgi atdusējās, bet rītā no vietējā ebreja nopirka lapsādas kažoku, jo visi cara mundieri bija izgaisināti, un laimīgi aizbrauca no Austrijas.

Tai pašā rītā austriešu zemnieka būdiņā raudāja vecais Kutuzovs. Draugi lūkoja viņu mierināt, atgādinādami, ka visbriesmīgākajos kaujas brīžos — ievainots, redzēdams Tīzenhauzena nāvi, viņš esot palicis mierīgs.

— Vakar es biju karavadonis, — elsas valdīdams, atbildēja Kutuzovs, — bet šodien esmu tēvs ...

Kutuzovs neapraudāja tikai tuva cilvēka nāvi vien, asaras neplūda ievainojuma dēļ.

•— Vaina ir šeit. — Kad Kutuzovam sauca, ka viņš esot ievainots vaigā, viņš rādīja uz zaldātiem, kas bēga pār Austerlicas lauku.

Vēl ilgi sūrstēja šī brūce vecā karavadoņa sirdī. Ilgi Kutuzovu mocīja pārmetumi un apvainojumi par sakāvi pie Austerlicas, un tikai pēc septiņiem gadiem, kad varonīgie krievu zaldāti Kutuzova vadībā trieca Napoleonu ārā no Krievijas, dziļā brūce sāka dzīt.

Krievu zaldātu tūkstoši, kas aizgāja bojā purvos un ezeros pie Austerlicas, varoņu tūkstoši, kas kāvās ielenkumā, ko apšāva tiešā trāpījumā un kas tomēr turpināja cīnīties, nebija vainīgi krievu armijas sakāvē tāpat, kā nebija vainīgs Kutuzovs.

Pat «1805. gada kara aprakstā», ko sacerēja pēc Nikolaja I pavēles, autoram vajadzēja atzīt krievu karavīru varonību. Viņš apraksta kādas baterijas rotu, kuras zemākie karavīri, virsniekiem klāt neesot, bez aizsega palikuši, ir apstājušies un atklājuši uguni. Franču ielenkti, viņi tomēr izlauzušies un pēc četrām dienām artilērijas apakšvirsnieka vadībā ieradušies savā daļā.

Ievainotais Azovas pulka apakšvirsnieks Staričkovs, redzēdams pulka bojā eju, norāvis no kāta pulka karogu un paslēpis pie krūtīm.

Gūstā mirdams, viņš nodevis kaujas karogu biedram, kas to saglabājis un pēc kara atnesis uz Krieviju.

Narvas musketieru pulka ierindnieks Ņesterenko, arī nokļuvis gūstā, paglābis pulka karogu, izbēdzis no gūsta un atnesis karogu Kutuzovam.

Krievu armija atgriezās dzimtenē pēc Presburgas miera 1806. gadā. Vēl ilgi armijas kolonnām pievienojās no gūsta izbēgušie drosminieki, kas bija gājuši caur Silēziju, caur Bohēmijas mežiem un kalniem un pa dažādiem ceļiem izlauzušies pie savējiem pēc briesmīgās kaujas, kurā bija zaudējuši divdesmit piecus tūkstošus biedru, ko Krievijas cars bija triecis nāvē.

Kad visiem kļuva zināms, ka Austerlicas sakāves vaininieks ir pats krievu imperators, nevis Kutuzovs, Aleksandrs I ienīda Kutuzovu vēl vairāk un, atlaidis no armijas, iecēla viņu par Kijevas ģenerālgubernatoru.

No turienes Kutuzovs iztālēm vēroja, kā 1806. gadā Prūsijas un Francijas karā no Napoleona armijas triecieniem sāka drupt prūšu militārā doktrīna un sabruka Prūsijas šķietamā militārā varenība, kā prūšu armija, ko paši tās vadītāji bija lēmuši iznīcībai, beidza pastāvēt pēc sagrāves pie Jenas un Auerštetas.

Raksturīgi, ka Prūsijas progresīvie militārie darbinieki Šarnhorsts, Gneizenavs, Klauzevics saprata, ka Fridriha II militārā sistēma savu mūžu ir nodzīvojusi.

Gneizenavs rakstīja: «Mana patriota sirds sāp. Miera laikā mēs palaidām garām vissvarīgāko: sīkumos iestiguši, mēs izdabājām publikas kaislībai uz parādēm un nelikāmies zinot par karu, bet karš nav nekāds joks . . .» Par karalim iesniegto memorandu, kas kritizēja prūšu augstākās pavēlniecības kļūmes, Gneizenavu izsūtīja uz nomaļu poļu pilsētiņu... Bet Klauzevics, viens no tiem sacerētājiem, kas visdziļāk izpratis militāros jautājumus — tā par viņu atsaucies V. I. Ļeņins —, rakstīja: «Cik apkaunojošs un slikts bija viss, ko es redzēju mūsu karagājiena laikā ...»

Tā Jena un Aueršteta tūliņ pēc Austerlicas apstiprināja, ka prūšu militārā doktrīna ir sabrukusi. Tā kronētais vācu junkurs un krievu muižnieks, novecojušām idejām pieķērušies, panāca to, ka viņu valstis cieta sakāvi.

Uzvarējis pie Jenas un Auerštetas, Napoleons pārstaigāja visu Prūsiju un, kļuvis par šīs zemes saimnieku, Berlīnē izdeva slaveno dekrētu par Britānijas salu konti-

nentālo blokādi. Lai īstenotu kontinentālo blokādi, Napoleonam vajadzēja pakļaut visu Eiropu un vispirms Krieviju.

Franču armija virzījās uz Krievijas robežām, un sākās jauns — 1806.—1807. gada karš.

Ilgi Aleksandrs meklēja virspavēlnieku krievu armijai, bet Kutuzova vārdu viņš nevēlējās ne dzirdēt. Bija vajadzīgas jaunas sakāves karā, lai Aleksandrs pret savu gribu atdotu armijai atpakaļ dižo karavadoni. Bet patlaban viņš bija gatavs iecelt kuru katru, tikai ne Kutu-zovu, ko neieredzēja. Viņš minēja Tatiščevu un Kno-ringu, vēl daudzus citus viduvējus ģenerāļus, grasījās aicināt no Amerikas emigrācijā dzīvojošo franču ģenerāli Moro, beidzot atcerējās, ka Orlas guberņā mīt Katrīnas laiku ģenerālis M. F. Kamenskis. Caru nemulsināja tas, ka Kamenskim ir septiņdesmit gadu un viņa mūžs jau iet uz galu. Arī Suvorovs taču bija tikpat vecs, kad veica nepārspējamos Itālijas un Šveices karagājienus.

Kamenski izsauca uz Pēterburgu un piešķīra viņam neierobežotas pilnvaras. Pēc aizlūgumiem un laimīga ceļa novēlējumiem Kamenskis devās karā, nosolīdamies Bo-napartu atvest uz Pēterburgu būrī.

Večuks brauca lēnām un omulīgi, bet, tuvodamies armijai, pārsēdās vienkāršos dēļu ratos un, Suvorovu atdarinādams, braši pielaida pie karaspēka. Taču vairāk nekādi viņš Suvorovu atdarināt nespēja. Un Kutuzovs, iztālēm vērodams notikumus, rakstīja sievai: «Nejaudāju vien nobrīnīties par Kamenska ērmībām. Ja tiesa ir viss, ko man raksta no armijas, tad ir jābūt prātā jukušam...»

Kutuzovam bija taisnība. Kamenskis bija prātu izdzīvojis. Uzņēmies pavēlniecību, Kamenskis jau ar pirmajām dienām izdarīja tik nepieredzētus manevrus un juceklīgas pārvietošanās, ka Napoleons pirmo reizi mūžā nevarēja tās izprast un no visas tiesas uztraucās, vai tik tur neslēpjas kāda īpaša viltība.

Pats sapinies kā vista pakulās, Kamenskis grūtā brīdī pilnīgi zaudēja sajēgu. Pie Pultuskas viņš ieradās karaspēkā, ģērbies garā aitādu kažokā, galvu ar lupatu apsējis, un pavēstīja zaldātiem, ka visapkārt esot nodevēji un viņi visi esot nodoti. Virspavēlnieks aicināja zaldātus drīzāk bēgt uz Krieviju, apsolīdams stāties bēgļu priekšgalā. Zaldāti mulsa neziņā, bet pats Kamenskis, pametis armiju, aizbrauca un lūdzās caru, lai atlaižot viņu uz sādžu nomirt.

Tomēr arī šoreiz Aleksandrs palika sev uzticīgs un Kutuzovu neaicināja. Kamenska vietā viņš par krievu karaspēka pavēlniekiem iecēla Bukshevdenu, kas ar savu rīcību bija sevi apkaunojis pie Austerlicas, un Benigsenu, kas talanta trūkumu drīz apliecināja kaujā pie Fridlandes. Viņu darbošanos saskaņot vajadzēja ģenerālim Tolstojam, bet ne viens, ne otrs tam nepakļāvās.

Un tomēr, par spīti šādam juceklim vadībā, krievu karaspēks ar tādiem komandieriem kā Dohturovs, Bagra-tions, Jermolovs pie Pultuskas guva lielus panākumus. Šie panākumi tika piedēvēti Benigsenam, un galu galā viņu iecēla par virspavēlnieku.

Krievu armija Benigsenu nīda un nicināja. Tā laika karu vēsture viņu min kā nodevēju, nodevējs viņš bija arī attiecībās ar Kutuzovu.

Cēlies no Hanoveras, karojis pret Krieviju, pēc tam pārgājis krievu dienestā, turklāt uzrakstīdams, ka viņš «par Krievijas pavalstnieku būt nevēlas un zvērests par tādu būt neliek», tipisks algotnis un valsts kases apza-dzējs būdams, viņš 1806.—1807. gadā krievu karaspēku iedzina badā.

Kopā ar krievu intendantiem un poļu piegādātājiem Benigsens apzaga valsts kasi un, zaldātiem uzturu atraudams, kukuļus ņemdams, iedzīvojās milzīgā bagātībā.

Viņa laikā varonīgie krievu zaldāti izbadējušies klaiņoja pa tīrumiem un sakņu dārziem, vākdami dārzāju un kartupeļu paliekas.

Šādos apstākļos septiņdesmit tūkstošu lielā krievu armija pie Preisiš-Eilavas ieņēma aizstāvēšanās pozīcijas pret astoņdesmit tūkstošu lielo Napoleona armiju. 1807. gada 27. janvāra rītā pār kaujas lauku plosījās putenis, un sniega aizslēptie franču korpusi devās uzbrukumā. Tie iznira no sniega plīvura, kad līdz krievu baterijām vairs nebija ne piecdesmit soļu. Krievu lielgabalnieki tomēr nezaudēja galvu un saņēma pretinieku ar iznīcinošu uguni; pametuši milzum daudz kritušo un ievainoto (iznīcināts bija gandrīz viss Ožero korpuss), franči bēga atpakaļ. Krievu kājnieki pārgāja pretuzbrukumā, bet Benigsens neiesaistīja kaujā rezerves un panākumu neizmantoja. Napoleons trieca pret krievu pozīciju centru visu savu kavalēriju Mirata vadībā, bet Davū korpusam pavēlēja apiet krievu kreiso flangu. Pienāca kritisks brīdis. Armija gaidīja Benigsena rīkojumus, bet izrādījās,

ka Benigsena kaujas laukā nav. Viņš bija aizbraucis pec palīdzības pie prūšu ģenerāļa unr kā rakstija laikabiedri, ceļā nomaldījies. Benigsena vietnieks barons Sakens nolēma atkāpties, taču tagad iejaucās Bagrations.

Būdams dienesta pakāpē jaunāks, viņš, nekādu amatu neieņemdams, uzturējās rezervē novietotā korpusā. Kad bija ievainots šā korpusa komandieris, Bagrations uzņēmās komandēšanu, veda pulkus uz priekšu un straujā, spīvā triecienā atsvieda frančus atpakaļ. Nakts pārtrauca kauju un izšķīra pretiniekus.

Kā krievi, tā franči skaitīja, ka ir uzvarējuši. Bet visa Eiropa kauju pie Preisiš-Eilavas vērtēja kā franču sakāvi. Pats Napoleons pavēlēja Tornas, Varšavas, Poz-naņas un pat Berlīnes komandantiem aizturēt dezertierus un rakstīja: «Eilavas kaujas laukā un tālāk aizmugurē izplatījās paniskas šausmas. Klaigāja, ka jājot kazaki, un visi atpalikušie, tāpat gaitnieki metās bēgt. Daži meklēja glābiņu pat aiz Tornas un varbūt sasniedza Oderu. Man apgalvo, ka šo bēgļu vidū esot bijuši arī virsnieki. Ja tā ir taisnība, tad lieciet dažus no tiem saķert, lai dotu bargu brīdinājumu ...»

Un tikai Benigsena smagā kļūda Napoleonam palīdzēja jaunajā kaujā pie Fridlandes sakaut krievu armiju. Be-nigsens armiju novietoja tā, ka aizmugurē atradās Ailes upe un pozīcijas šķērsoja grava, sadalīdama krievu armiju divās daļās. Pozīcija bija tik neizdevīga aizstāvībai, ka Napoleons bija neizpratnē tāpat kā pēc Kamenska «manevrēšanas».

— Droši vien krieviem vēl kaut kur ir novietoti karapulki, — viņš sacīja; tik neticami viņam šķita, ka Benigsena izraudzītajās pozīcijās varētu cīnīties.

Citu karapulku tomēr nebija. Krievu armija tika sakauta, bet Benigsens pa visu kaujas laiku neizgāja no sava dzīvokļa pilsētā.

Krievijai uzspieda Tilzites mieru.

Saskaņā ar Tilzitē noslēgto miera līgumu Napoleons ieguva pilnīgu rīcības brīvību Rietumeiropā. Krievija atzina viņa iekarojumus un pievienojās kontinentālajai blokādei. Par to Napoleons bija ar mieru, ka Krievija ieņem Somiju, un apsolīja sadalīt Turciju.

Bet tikai apsolīja. 1806. gadā uzrīdījis Turciju Krievijai, viņš visu laiku gan atklāti, gan slepeni to atbalstīja cīņā pret Krieviju.

VII NODAĻA

«... Diženais, visugudrais, visuvarenais, cēlsirdīgais un neuzvaramais valdniek, mūsu visdārgākais un visīstākais draugs, es lūdzos debesu tēvu, lai viņš paildzina Jūsu majestātes dienas, lai pārpilda tās ar slavu un labiem darbiem un piešķir labu veiksmi visiem Jūsu pasākumiem,» rakstīja Napoleons turku sultānam, piedāvādams Turcijai savienību ar Franciju.

Kā labad Napoleons bārstīja tik skanīgas un puķainas frāzes? Ar Turciju viņš taču rēķinājās mazāk nekā ar jebkuru Eiropas valsti. Napoleona ārpolitikā tai bija sīknaudas vērtība. Te viņš ar to draudēja Krievijai, te piedāvāja Aleksandram sadalīt Turciju starp Krieviju un Franciju. Kāpēc tad Francijas imperators, kas no augšas noraudzījās uz visiem Eiropas karaļiem, kas dancināja viņu diplomātus, runādams ar tiem kā bargs saimnieks, pēkšņi bija kļuvis tik izmeklēti laipns pret turku sultānu?

Tāpēc, ka Turcijas palīdzība Napoleonam bija vajadzīga tik ļoti kā nekad vēl. Jaunajā, pēc mērogiem vēl nepieredzētajā karā, ko Napoleons gatavoja pret Krieviju, Turcijai bija piešķirts atbildīgs uzdevums. Napoleo-

nam vajadzēja, lai reizē ar viņa korpusu iebrukumu Krievijā no Nemunas puses simt tūkstošu lielā turku armija ielauztos no Dņestras un Donavas puses, lai četrdesmit tūkstošu lielā turku kavalērija, iziedama caur Ukrainu, pievienotos franču armijai, kas nāks caur Baltkrieviju.

Tālabad Napoleons nežēlo puķainas frāzes. Talabad viņš gan apsola Krimu, gan piedraud turkiem, un franču vēstnieki Konstantinopolē gan rauga pārliecināt sultānu un uzpērk viņa ministrus, gan draud noslaucīt Otomanu impēriju no zemes virsas.

Un Turcija, par kuru pastāvīgi ir notikusi cīņa starp Angliju, Austriju, Krieviju un Franciju, šoreiz pakļāvās Napoleonam. Napoleona panākumu iebiedēts, iekārdināts ar solījumu atdot Turcijai Krimu un Melnās jūras piekrasti, turku sultāns noslēdza krievu kuģiem ceļu caur Bosforu, traucēja tirdzniecību Melnajā jūrā, nostiprināja turku cietokšņus pie Donavas, sapulcēja pie Krievijas robežām lielus spēkus un izraisīja karu.

Karš ilga no 1806. līdz 1811. gadam. Krievu armiju pēc kārtas komandēja Mihelsons, tad Prozorovskis, kuru nomainīja Bagrations, bet tā vietā vēlāk stājās Kamenskis (dēls). Visi šie ģenerāļi tika uzskatīti par labākajiem Krievijā. Mihelsonu daudzināja par Pugačova uzvarētāju, septiņdesmit piecus gadus vecais feldmaršals Prozorovskis ilgi jo ilgi bija karojis pret Turciju un pats sevi uzskatīja par Suvorova pēcteci, pēc Šengrabenas kaujas un 1806.—1807. gada kaujām pret Napoleonu Krievijā granda Bagrationa slava, bet Kamenskis ieradās turku frontē pēc lieliskām uzvarām Somijā.

Viņi ieņēma vairākus cietokšņus, ieņēma svarīgāko stratēģisko robežu — Donavas upi, vairākkārt — it īpaši Bagrations un Kamenskis — sakāva turku karaspēku, tomēr ne vecie ģenerāļi Mihelsons un Prozorovskis, ne jaunie ģenerāļi — Suvorova mācekļi Bagrations un Kamenskis piecu gadu laikā neguva tik izšķirošu uzvaru, lai tā piespiestu turkus lūgt mieru.

Kādā no grūtajiem kara brīžiem feldmaršals Prozorovskis izlūdzās caram atļauju ņemt sev par palīgu Kutu-zovu. Bet drīz vien Prozorovskis izbijās, ka zudīs viņa autoritāte armijā, jo virsnieki redzēja, ka Kutuzovs ir talantīgāks karavadonis nekā viņš. Armijā visi zināja, ka Kutuzovs bija raudzījis pierunāt Prozorovski, lai

nesturmē Brailovas cietoksni ar vājiem spēkiem un bez artilērijas sagatavošanas uguns, bet virspavēlnieks nebija klausījis sava palīga prātīgo padomu, un krievu karaspēks, no astoņiem tūkstošiem zaldātu zaudējis vairāk nekā pieci tūkstoši, tika atsists. Vecišķi nevarīgais feldmaršals izmisa. Kutuzovs aukstasinīgi mierināja viņu un uzmundrināja karaspēku. Virsnieki sāka nākt pēc norādījumiem pie Kutuzova, nevis pie virspavēlnieka.

Prozorovskis sūdzējās caram, un Aleksandrs I nekavējoties pavēlēja nosūtīt Kutuzovu no armijas uz Viļņu, kur bija brīvs ģenerālgubernatora amats.

Un tikai tad, kad kļuva skaidrs, ka nav novēršams jauns karš ar Franciju un ka šajā karā izšķirsies Krievijas liktenis, kad miers ar turkiem kļuva galīgi nepieciešams, tikai tad Aleksandrs I saprata, ka vienīgi Kutuzovs, ko viņš bija izsūtījis uz Viļņu, var glābt stāvokli. Viņš bija spiests iecelt Kutuzovu par Donavas armijas virspavēlnieku.

Talantīgā karavadoņa atgriešanās armijā nozīmēja ne vien pagriezienu kara izvēršanā un tātad arī mūsu zemes vēsturē, bet ietekmēja arī kara operāciju gaitu visā Eiropā.

Bija 1811. gada aprīlis. Pie ļoti stiprā turku cietokšņa Šumlas bija sapulcējusies lielvezīra armija sešdesmit tūkstošu vīru sastāvā, un sultāns tai pavēlēja pāriet izšķirošā uzbrukumā, jo bija nolēmis atgūt visus Krievijas ieņemtos cietokšņus un provinces. Piecu gadu ilgajā karā novārdzinātais krievu karaspēks atradās ārkārtīgi grūtā stāvoklī. No deviņām divīzijām piecas Aleksandrs jau bija atsaucis, lai pārsviestu tās uz rietumiem, no astoņdesmit pieciem tūkstošiem zaldātu, kas bija Prozo-rovska un Kamenska rīcībā, Kutuzovam atstāja^ tikai četrdesmit sešus tūkstošus, un arī tie bija izkliedēti gar Do-navu tūkstoš kilometru garā frontē.

Aleksandrs prasīja, lai Kutuzovs ar šo armiju panāktu izšķirošu uzvaru (Prozorovskis šim uzdevumam bija prasījis simt piecdesmit tūkstošu zaldātu) un noslēgtu mieru ar noteikumiem, ko sultāns jau ne vienreiz vien bija noraidījis. Bet tagad, uzzinājis, ka krievu karaspēks, kam turki bija turējušies pretim piecus gadus, samazinājies

divkārt, sultāns par mieru negribēja ne dzirdēt. To ne« pieļāva arī Napoleons.

Kutuzovs atteicās aplenkt un sturmēt nocietinātas pozīcijas un cietokšņus.

— Svarīgi ir nevis ieņemt cietoksni, bet uzvarēt karā, — Kutuzovs sacīja un rīkojās, nevis akli atdarinādams Rumjancevu un Suvorovu, bet jaunos apstākļos un ārkārtīgi sarežģītā situācijā meklēja jaunus tratēģiskus risinājumus, atdzemdinādams Suvorova tradīcijas.

No Suvorova «Uzvaras mācības» Kutuzovs paņēma tās pamatus pretinieka dzīvā spēka sagraušanu, bet atrisināja šo uzdevumu pēc savas — pēc Kutuzova metodes.

Viņš ne vien atteicās no cietokšņu sturmēšanas, bet pat aizgāja no ieņemtajiem Silistrijas un Nikopoles nocietinājumiem, uzspridzinājis tos, lai tie nepaliktu arī turkiem. Pa garo robežlīniju posteņos izvietoto armiju (mantojums no austriešu Lasija skolas) Kutuzovs koncentrēja svarīgākajos stratēģiskajos virzienos, galvenos spēkus sakopojis pie Ruščukas cietokšņa. Flangus viņš nosedza ar spēcīgām vienībām, tomēr labais flangs palika apdraudēts, jo Donavas krastā pie Vidinas cietokšņa stāvēja četri simti turku kuģu un turki varēja ātri pārcelties pāri upei un aiziet krievu armijai aizmugurē. Taču Kutuzovs novērsa arī šīs briesmas.

Zinādams par nemitīgajām turku pašā ķildām, viņš sakūdīja Vidinas pašā pret lielvezīru, nopirka no viņa visus pie Vidinas stāvošos kuģus un aizveda tos.

Kutuzovs nolēma izvilināt vezīru no Šumlas. «Varbūt iespēšu,» viņš rakstīja caram, «tādā veidā ievilkt pretinieku kaujā līdzenumā ...»

Kutuzova aprēķins bija pareizs.

Vezīrs tiešām dzīrās izmantot Vidinas pašā kuģus, bet to vairs, nebija, un vezīrs devās uz Ruščuku, kur viņu nepacietīgi gaidīja Kutuzovs.

Krievu armijas ieņemtā pozīcija bija atklāta frontālam uzbrukumam un uzbrukumam no kreisā flanga, bet četri kilometri aiz šīs pozīcijas plūda Donava, un neveiksmes gadījumā pie upes piespiesto krievu karaspēku varēja iznīcināt. Šī pozīcija bija «ne visai izdevīga, taču vienīgā iespējamā», kā to novērtēja pats Kutuzovs. Viņš nedomāja par neveiksmi un droši uzņēmās risku, zinādams, ka izšķir kauju ne tik daudz pozīcija, cik karaspēks, kas

to aizstāv. Bet par saviem zaldātiem viņš bija drošs, kaut gan to bija tikai piecpadsmit tūkstošu pret sešdesmit tūkstošu lielo turku armiju.

Četrdesmit gadu ilgā pieredze kaujās ar turkiem Kutu-zovu bija pārliecinājusi, ka bīstami ir tikai viņu pirmie, negantie triecieni un it īpaši viņu kavalērijas straujie uzbrukumi.

Bet Kutuzovs zināja, ka klajā laukā krievu karaspēks kaujas nesalīdzināmi labāk par turkiem un ka turki atslābst, ja atvaira viņu pirmos triecienus.

Ruščukas kaujas plāns bija izstrādāts, balstoties uz karavadoņa milzīgo kaujas pieredzi, uz dziļu pretinieka izpratni, bet galvenokārt uz pārliecību, ka krievu zaldāti spēj atsist četrkārt stiprāka pretinieka niknos uzbrukumus.

Pirmo turku karaspēka uzbrukumu krievi atvairīja ar uguni. Tad vezīrs uzbruka labajam flangam un, piesaistījis Kutuzova uzmanību, trieca virsū krievu armijas kreisajam flangam desmit tūkstošu Anatolijas jātnieku.

Kreisais flangs tika samalts, turku kavalērija ielauzās krievu armijas aizmugurē, atgriežot armiju no Donavas pārejām.

Ruščukas pusē turku jātniekus sagaidīja krievu kājnieki, bet Kutuzovs, pagriezis savu kavalēriju, uzbruka turkiem, kas bija kļuvuši pārdroši, un apturēja to virzīšanos uz priekšu. Jātniekiem pa pēdām viņš nekavējoties raidīja pretuzbrukumā jēgeru kārē, un turku jātnieki, zaudējuši pusi sastāva, sāka atkāpties.

Kaujas lūzuma mirklis, ko gaidīja Kutuzovs, bija pienācis, un viņš raidīja visus spēkus vispārējā pretuzbrukumā.

Sakautā turku armija metās bēgt. Pieklājīgā attālumā no Ruščukas lielvezīrs steigšus ierakās, kuru katru dienu gaidīdams jaunu krievu armijas triecienu. Visā šīs kaujas gaitā izpaudās arī Rumjanceva un Suvorova kauju pieredze, tomēr, kā turpmāk būs redzams, Kutuzovs, izmantodams viņu atziņas, rīkojās pēc savas — pēc Kutuzova metodes.

Kutuzovs pat nevajāja pretinieku. Pēc trim dienām viņš uzspridzināja un pameta Ruščukas cietoksni, kas krieviem bija prasījis tik daudz zaudējumu, un, atstājis piekrasti, ar visu armiju pārcēlās uz Donavas kreiso krastu.

Uzzinājis, ka Kutuzovs ari ir atkāpies, vezīrs bija pārsteigts un nevarēja saprast, ko tas nozīmē. Pēc tamf nospriedis, ka uzvarēts, acīm redzot, ir nevis viņš, bet gan Kutuzovs, ziņoja Konstantinopolei par krievu armijas sagrāvi un Kutuzova bēgšanu pāri Donavai. Konstantino-polē nosvinēja uzvaru, sultāns vezīru bagātīgi apdāvināja un priecīgi paziņoja par uzvaru Napoleonam. Ari Napoleons bija ļoti apmierināts. Taču vairāk par visiem priecājās Kutuzovs, kaut gan viņa rīcību krievu armijā neviens neizprata, un kā allaž mazāk par citiem to saprata Aleksandrs, kas nikni pieprasīja paskaidrojumus.

Kutuzovs rakstīja caram: «Dziļā pārliecībā es atzinu par pareizu tūdaļ pēc uzvaras pār vezīru atstāt Ruščuku; tas tikai pēc uzvarētas kaujas vien bija izdarāms; citādi rādītos, ka esam piespiesti tā rīkoties; ja mēs būtu nevis uzveikuši kaujā, bet cietuši kaut mazu neveiksmi, tad vajadzētu panest visus grūtumus un mūsu ieroču goda labad Ruščuku neatstāt. Tālab, par spīti dažam ļaunumam, ko Ruščukas atstāšana var nodarīt tikai man pašam, mana valdnieka labumu allaž turēdams augstāku nekā savu nieka godu, es, izvedis iedzīvotājus, artilēriju un šāviņus, vārdu sakot, visu un dažās vietās citadeli uzspridzinājis, 27. datumā aizgāju uz Donavas kreiso krastu.»

Bet virsniekiem, kas traucās kaujā, Kutuzovs paskaidroja:

— Ja iesim turkiem pa pēdām, tad droši vien sasniegsim Šumlu, bet ko iesāksim pēc tam? Vajadzēs griezties atpakaļ tāpat kā pērn, un vezīrs pasludinātu, ka ir uzvarējis. Daudz labāk būs iedūšināt mūsu draugu Ahmet-beju, un viņš atkal atnāks šurp pie mums.

Un Kutuzovs pacietīgi gaidīja. Gudrs un nesteidzīgs būdams, viņš prata nogaidīt un izmantot laiku, bet galvenais — pretinieka kļūdas.

Kā turpmākie notikumi rādīja, krievu karavadonim arī šoreiz bija taisnība.

Krievu karaspēka bezdarbības iedrošināts un Napoleona un sultāna skubināts, lielvezīrs paplašināja savu armiju līdz septiņdesmit tūkstošiem vīru un devās pāri Donavai uz krievu armijas pozīcijām. Apmēram piecdesmit tūkstošus viņš pārcēla uz kreiso krastu un izvietoja pretim krievu nocietinājumiem, bet labajā krastā

atstāja nometni — divdesmit tūkstošu kareivju, karogus, pārtiku, apbruņojumu.

Kutuzovs nepalaida to visu garām neievērotu. Pēc spiegu sniegtajām ziņām viņš vēroja katru turku armijas kustību.

Tumšā rudens nakti tālu no nometnes augšup pa Dona-vas straumi, līdz kurienei neaizgāja turku izlūki, uz labo krastu paslepen pārcēlās ģenerāļa Markova nodaļa.

Pieci tūkstoši kājnieku un divi tūkstoši piecsimt, kavalēristu ar rītausmu jau bija labajā krastā.

Pirmie ar Anatolijas jātniekiem sadūrās kājnieku atbalstītie kazaki. Atsvieduši atpakaļ ienaidnieka kavalēriju, krievi parādījās augstienēs turku nometnes tuvumā.

Turkus sagrāba īsta panika. Krievi saņēma gūstā divdesmit tūkstošu kareivju un ieguva milzīgo nometni ar visiem ieroču un pārtikas krājumiem, paši zaudēdami tikai deviņus kritušos un četrdesmit ievainotos.

Ātri uzstādījuši ieņemtajā nometnē lielgabalus, krievi atklāja uguni pret turku aizmuguri kreisajā krastā. Kutuzovs, kas bija vērojis Markova nodaļas darbību, nekavēdamies raidīja uzbrukumā visus spēkus, piespiezdams turkus pie Donavas, Pienāca lielgabaliem bruņotie krievu kuģi. Lielvezīra septiņdesmit tūkstošu lielā armija bija pilnīgi nobloķēta. Kutuzovam kļuva zināms, ka vezīrs taisās bēgt. «Lai bēg,» Kutuzovs nosprieda. Viņš zināja, ka pēc turku likumiem vezīram, kas atrodas ielenkumā, nav tiesību ielaisties sarunās par mieru, bet Kutuzovam visvairāk bija vajadzīgs miers. Naktī nelielā laiviņā vezīrs aizbēga.

Otrā rītā pie viņa ieradās Kutuzova adjutants ar ziedu pušķi un, Kutuzova vārdā apsveicis vezīru ar laimīgo bēgšanu, aicināja uzsākt sarunas par mieru.

Cerēdami uz palīdzību, ielenktie turki mēģināja turēties, bet krievi ieņēma turku cietokšņus Turtukaju un Silistriju, un galvenajos virzienos tika raidītas vienības, kas aizšķērsoja ceļu turku rezervēm.

— Kas gan to varēja paredzēt, kas varēja gaidīt! — iesaucās Napoleons, uzzinājis par turku armijas sagrāvi. Vajadzēja pārtraukt draudzību ar sultānu, kaut Napoleons šo draudzību bija uzsācis, pielūgdams debesu tēvu. Kutuzovs bija izjaucis Napoleona plānus izmantot Turciju karā pret Krieviju.

Ielenktajā turku armijā sākās bads, uzliesmoja epidēmijas. Tuvojās ziema, visa armija varēja aiziet bojā. Sākumā Kutuzovs ielenktajiem sūtīja sausiņus, bet pēc tam piedāvājās līdz pamieram turku armiju «ņemt apgādē», brīdinādams turkus, ka citādi viņi apmiršot.

Turku armija pārgāja Kutuzova «apgādē». Aleksandrs I bija neapmierināts, jo uzskatīja, ka vajadzējis prasīt pilnīgu kapitulāciju un ka Kutuzovs pazemojis krievu ieroču godu, ņemdams turku armiju «apgādē». Bet Dona-vas armijas virspavēlnieks caram paskaidroja, ka Napoleona uzkūdītais sultāns neesot bijis ar mieru kapitulēt un, ja turku karapulki apmirtu vai padotos, tad vezīram nebūtu vairs nekādas vajadzības steigties ar miera slēgšanu. Toties, ēdinādami turkus, krievi līdz ar to skubinājuši sultānu ātrāk noslēgt mieru, lai glābtu kaut trešo daļu no sveikā palikušās armijas, kas sastāvēja no turku izlases karavīriem.

Talantīgais karavadonis šoreiz bija apliecinājis, ka ir ne mazāk spējīgs diplomāts, un pirms paša Napoleona iebrukuma Krievijā paguva parakstīt ar Turciju miera līgumu. Vārda tiešā nozīmē paguva, jo Aleksandrs I, būdams kā allaž nemierā ar Kutuzovu, atsūtīja Donavas armijai jaunu virspavēlnieku — admirāli Čičagovu, kas vēlāk izpelnījās bēdīgu slavu Berezinas operācijā.

Kamēr Kutuzovs cīnījās gan ar kara ieročiem, gan ar diplomātiskiem ieročiem, Aleksandrs I, viņa politiku nesaprazdams, sūdzējās savam flīģeļadjutantam admirālim Čičagovam par Kutuzova bezdarbību.

Čičagovs caram smalkā veidā lika saprast, ka vajadzētu kādu nosūtīt, lai novērotu Kutuzovu, un tika uzaicināts braukt uz Donavas armiju. Čičagovs pieklājīgi atteicās, taču jau nākamajā dienā saruna atsākās, un cars nolēma Kutuzova vietā iecelt Čičagovu, uzdodams viņam ne vien parakstīt ar Turciju mieru, bet arī par katru cenu panākt, lai tā noslēdz ar Krieviju aizsardzības un kaujas līgumu. Baumas par to nonāca līdz Kutuzova ausīm, un viņš Bukarestē parakstīja mieru dienu pirms Čičagova ierašanās, tā nostādīdams caru un admirāli visai muļķīgā stāvoklī. Lai Kutuzovu atceltu, Čičagovam bija līdzi divi cara reskripti: viens tam gadījumam, ja miers vēl nebūtu noslēgts, un otrs — ja tas jau parakstīts. Pirmajā reskriptā cars, izteikdams' savu neapmierinātību, uzaicināja nodot armiju Čičagovam, bet otrā — pateicās par

uzvaru un mieru, taču tāpat pavēlēja nodot armiju. Bet Kutuzovs bija noslēdzis mieru tieši dienu pirms Čiča-gova ierašanās, tātad pirmo reskriptu viņam nevarēja pasniegt, bet nevarēja pasniegt arī otru, jo pa vienu dienu caram nebija iespējams Pēterburgā saņemt ziņu par Bukarestē noslēgto mieru. Šis apstāklis Čičagovu nekavēja. Viņš pasniedza otru reskriptu un caram aizrakstīja:

«Bija nepieciešams pasniegt tieši to reskriptu, kaut gan pēc dabas likumiem nebija iespējams, ka Jūsu majestāte par šo notikumu Bukarestē jau pēc divdesmit četrām stundām būtu saņēmis ziņu Pēterburgā.»

Lai kā Čičagovs pūlējās piespiest turkus noslēgt savienību ar Krieviju, viņam nekādu panākumu nebija, un vēlāk admirālis atzinās, ka tie miera noteikumi, kādus izcīnījis Kutuzovs, esot bijuši vienīgie, kas iespējami.

Bet Kutuzovs godbijīgi nodeva diplomātiskās lietas un armiju un atvadījās no karaspēka.

Krievu zaldāti, kas bija dzirdējuši melšam Prozorovski, kurš viņus apvainoja, ka viņi kaujās nepaklausot komandieriem, kas bija dzirdējuši Kamenska pavēli, kurā viņus nepelnīti nosauca par gļēvuļiem, nu dzirdēja Kutuzova pavēli, ko viņš izdeva, atstādams krievu Donavas armiju:

«... Vērsīsim uzmanību uz varoņdarbiem, kas tik ļoti pacildina visas 1811. gada kampaņas dienas. Ko gan Jūs, Donavas karavīri, neesat uzveikuši... sešdesmit tūkstošu lepnu turku karotāju augstā vezīra vadībā sapņo dibināt savu varu tajās vietās, kas pievienotas, maksājot ar Jūsu dūšību un asinīm; bet divpadsmit tūkstošu Jūsējo lauž viņu uzpūtību un liek viņiem bēgt. Šis spožo ieroču trieciens tā sadragāja no visām Otomanu impērijas malām pulcēto, milzīgo turku baru spēkus, ka līdz 28. augustam naidnieks, kas, skaitā pārāks būdams, pats uzbrukumā nācis, nejaudāja vairs dūšu saņemt, lai aiztiktu mūs, kas mierīgi bijām apmetušies gar Donavu, taču Jūs arī te gatavojāt viņam jaunu triecienu. Kam te nekādas dalības nebija, tas ar sajūsmu skatīja lielisko pārcelšanos uz labo krastu, imperatora nometnes ieņemšanu un iznīcināšanu, trofejas, gūstekņus un neredzēto laupījumu, kas krita drošsiržu rokās. Visbeidzot Turtukajas ieņemšana un Silistrijas krišana līdz ar visu cietokšņa artilēriju tā salauza ienaidnieka garu, ka Jūs satriecāt

pīšļos šajā pusē esošo, Jūsu dūšības un pašas posta novārdzināto armiju, kas bija sastādīta no senāk teicamajiem Āzijas amautu [3] pulkiem un Cargradas janičāriem, satriecāt pīšļos līdz ar tās priekšnieku vezīru Čabak-ogli — pašā, kam trīs bunčuki, līdz ar daudziem citiem, ar tatāru sultāniem, ar piecdesmit lielgabaliem. . . Donavas armija .. kas slavu ar jaunu slavu vairojusi, uz laiku laikiem būs neaizmirstama patriotu sirdīs mūsu mīļajā tēvijā ... Šķirdamies no šejienes armijas, aizkustināts pateicos visam karaspēkam par to mīlestību, kura novērsa vajadzību lietot visaugstā valdnieka man piešķirto varu, lai ar spēku skubinātu kādu pildīt pienākumu. Atmiņas par to paliks mūžam neizdzēšamas manā sirdī un būs klāt mana mūža labākajos brīžos. . .

Bukarestē 1812. gada 12. maijā.

Oriģinālu parakstījis ģenerālis grāfs Kutuzovs.»

Kutuzovs aizbrauca uz savu Gorošku muižu Volīnijas guberņā. Viņš bija atcelts no virspavēlnieka amata tajā brīdī, kad Krievijas rietumu robežām jau tuvojās Francijas imperatora armija, kas gandrīz divus gadu desmitus nebija pieredzējusi sakāvi un bija pakļāvusi vai visu Eiropu.

OTRĀ DAĻA

/

NODAĻA

.

«... Es nevaru būt mierīgs par saviem panākumiem Eiropā, kamēr Krievijā ik gadu nāk klāt pusmiljona bērnu,» tā Napoleons bažījās par to, ka Krievija attīstīdamās var kļūt par nopietnu sāncensi Francijai. Viņam vajadzēja pakļaut Krieviju savai politikai, nospiest verdzībā tās tautu, ierobežot tās attīstību un patstāvīgo, dzīvot spējīgo valsti — Krieviju padarīt par buržuāziskās Francijas koloniju. Napoleons sapņoja kļūt par pasaules pavēlnieku, un tādēļ viņam vajadzēja satriekt Anglijas varenību, bet, nepakļaujot Krieviju, arī tas nebija iespējams.

Aizritējuši jau vairāk nekā piecpadsmit gadu, kopš viņš karo Itālijā un Ēģiptē, Austrijā, Prūsijā un Spānijā, bet mērķis vēl tālu — Anglija dibina koalīciju pēc koalīcijas un cīnās pret viņu uz dzīvību un nāvi, jo saprot, ka «aizies bojā, ja kaut uz vienu dienu aizmirsīs ienaidu pret Franciju».

1805. gadā pie Trafalgaras Anglijas slavenais flotes karavadonis admirālis Nelsons bija sagrāvis Napoleona floti, un tagad iekarot šo jūras lielvalsti, iebrūkot pār Lamanšu, kļuva neiespējami. Neveiksmi cieta arī kontinentālā ekonomiskā blokāde. Realizēdams Anglijas ekonomiskās nožņaugšanas politiku, Napoleons pārplūdināja Eiropu ar saviem karapulkiem un aģentiem, kas konfiscēja, dedzināja, meta jūrā no Anglijas atvestās preces un neļāva sūtīt uz Angliju izejvielas un pārtikas produktus. Šai politikai bija pakļauta visa Eiropa, un tās galīgā uzvara Napoleonam nozīmētu pilnīgu virskundzību.

Guvis panākumus pie Austeriicas un Fridlandes un pēc tam noslēdzis Krievijai tik apkaunojošo Tilzites miera līgumu, Napoleons piespieda arī Aleksandru I iesaistīties kontinentālās blokādes politikā.

Taču blokāde kaitēja krievu muižniecības interesēm, bet Aleksandrs balstījās uz šo muižniecību. Angļu preču boikots samazināja Anglijas un Krievijas tirdzniecību, tātad arī lauksaimniecības produktu — muižnieciskās Krievijas galveno preču noietu.

Tā visa dēļ Krievija pārkāpa Tilzites miera noteikumus un Krievijā radās pārrāvums blokādes frontē.

Napoleons uzzināja, ka Krievijas ostās ar neitrālu valstu karogiem ierodas kuģi ar angļu precēm. Turklāt Aleksandrs bija noteicis augstu muitas tarifu greznuma priekšmetiem, ko ieveda galvenokārt no Francijas.

Napoleonam kļuva skaidrs, ka kontinentālās blokādes politika cietīs neveiksmi, iekams viņš neiekaros Krieviju, jo šī blokāde ilgi turpināties nevarēja, tāpēc ka pasliktināja pašas Francijas ekonomisko stāvokli. Visus šos jautājumus atrisināt vajadzēja jaunam karam, un Napoleons sāka gatavoties iebrukumam Krievijā.

Viņa laikabiedri un biogrāfi, it īpaši Alberts Vandāls, kas objektīvi aplūkojis šo franču imperatora darbības posmu, raksta, ka Napoleons vēl nekad nebija strādājis tik saspringti un tik daudz, kā gatavodamies karam ar Krieviju. Viņš pats vēstulē maršalam Davū atzīstas, ka «līdz šim es vēl nekad neesmu tik plaši gatavojies».

Napoleons rūpīgi izpētīja gaidāmās karadarbības telpu, izlasīja visus franču valodā pieejamos Polijā un Krievijā notikušo kauju aprakstus. Sevišķi rūpīgi viņš izpētīja Kārļa XII karagājiena vēsturi. Viņam tika pārtulkoti franciski labākie raksti par krievu armiju un iespiestas Krievijas kartes.

Bonaparta gatavošanās karam notika ar milzīgu vērienu un aptvēra gandrīz visas Eiropas valstis. Viņš uzsaka sarežģītu diplomātisku spēli ar Turciju un Zvied-

riju, taisījās uzspiest savu gribu Prūsijai, noslēdza savienību ar Austriju, ar solījumiem uzpirka Poliju, pakļāva šai politikai daudzas hercogistes un karaļvalstis.

Par placdarmu uzbrukumam Krievijai Napoleons izraudzījās Poliju, pareizi spriezdams, ka tās teritorija ir nepieciešama katram, kas nodomājis karot ar Krieviju. Bet, tā kā poļu karaspēks nespēja turēties pretim krievu armijai, viņš gatavojās poļus atbalstīt no Vācijas ar Davū karaspēku, kas atrastos poļu aizmugurē it kā otrā ešelonā. Tomēr, baidīdamies, ka poļi tiks sakauti, iekams pagūs saņemt atbalstu, viņš pavēlēja, lai krievu uzbrukuma gadījumā tie atkāpjas Davū aizsegā.

Napoleons deva rīkojumu nocietināt Dancigu, kas, atrazdamās krievu uzbrukuma flangā, varētu visai jūtami apgrūtināt krievu armijas operācijas, ja Krievija iniciatīvu karā pārņemtu savās rokās. Turklāt Danciga kara norisē bija nozīmīga kā galvenā bāze. Tur atradās metāl-lietuves, darbnīcas, kalves, pārtikas noliktavas — viss nepieciešamais, lai papildinātu caur Dancigu ejošas franču armijas krājumus un sakārtotu armijas materiālo daļu.

Saprazdams, ka šie pasākumi nav krieviem noslēpjami un ka krievi var priekšlaicīgi atklāt viņa plānus, Napoleons iesniedza krievu vēstniekam Parīzē Kurakinam notu, kurā paziņoja, ka spēcīga angļu eskadra dodoties uz Baltijas jūru ar nodomu uzbrukt Dancigai un Francijas imperators veicot pasākumus, lai dotu tai pretsparu.

Napoleons piedraudēja Prūsijas karalim, ka iznīcināšot pat to, kas vēl atlicis no Prūsijas karaļvalsts patstāvības un no Hohencolernu karaļnama, ja Prūsija pretošoties, ka franču armija iet caur tās teritoriju.

Gļēvais karalis Fridrihs Vilhelms III Hohencolerns, negaidīdams nemaz paša Napoleona pieprasījumu, jau pēc Napoleona ministra pieprasījuma pakalpīgi nodrošināja franču korpusiem ceļu cauri Prūsijai.

Karalis bija apmierināts ar to, ka viņam atļāva Pot-sdamā turēt pusotra tūkstoša kareivju un kā sevišķu žēlastību vēl piedevām astoņdesmit invalīdu. Berlīne pārgāja franču pārvaldīšanā. Kā jau visās svarīgākajās pilsētās un cietokšņos, arī Berlīnē tika iecelts franču komandants, franču administrācija un policija. Karaspēks novietojās visās sabiedriskajās ēkās, maršali pusdienoja karaļa pilī.

Napoleons uzlika Prūsijai bargu kontribūciju. Simtiem tūkstošu pudu kviešu un rudzu, dārzāju, gaļas, siena, auzu, miljoniem pudeļu vīna un alus, tūkstošiem kavalērijas un vezumnieku zirgu prūšu tauta atdeva par Prūsijas monarhijas parādiem, pretim saņemot no frančiem nodokļu kvītis..

Reizē ar pasākumiem, kas tika veikti pie pašām Krievijas robežām, tālu no tām — Holandē un Ziemeļfrancijā Napoleons formēja jaunas daļas, izvietojot tās pie jūras ar fronti pret angļiem. Kaut gan šīs daļas saucās par «piejūras novērošanas korpusu», vēlāk tās tomēr krasi mainīja fronti un pārcēlās uz Vāciju, izveidojot tur divus jaunus korpusus lielajā franču armijā, kas iebruka Krievijā.

Itālijā Alpu pakājē sapulcēšanās punktos tika koncentrēti Napoleonam pakļautie karapulki. Visas viņam paklausīgās karaļvalstis, hercogistes un firstu valstis tika «aicinātas» sūtīt savus kontingentus, un visas bez ierunām izpildīja Bonaparta pavēli.

Pašā Francijā ar izlasītiem vīriem papildināja Napoleona armijas rotu un lepnumu — imperatora gvardi.

It īpaši Napoleons rūpējās par milzīgu kavalērijas masu formēšanu un artilērijas palielināšanu. Tā kā viņa labākie pulki iepriekšējos karos bija krietni paretējuši, viņš tos papildināja ar rekrūšiem, ko nodeva vecajiem kareivjiem apmācīt karošanā.

Ceļu un tiltu būvei tika formētas inženieru daļas. Lai pārvarētu ūdens šķēršļus ceļā, pa kuru notiks iebrukums Krievijā, bija sagādāts īpašs pontonu parks. Napoleons pats pavēlēja apgādāt dažādus darba rīkus. Pēc uzlabota parauga viņš pasūtīja jaunus ratus un organizēja milzīgas vezumnieku daļas.

Saformētās daļas bija izvietotas Francijā un Vācijā, Itālijā un Austrijā, Polijā un Holandē. Lai no atsevišķām daļām radītu vienotu armiju, bija vajadzīgs sagatavošanās darbs, precīzs aprēķins, milzīgs sasprindzinājums. Šī pusmiljona lielā armija būs dziļā slepenībā, tīri vai uz pirkstgaliem jāizved cauri visai Eiropai līdz Krievijas robežām, nepieļaujot, lai krievi sagrauj Poliju un aiztriec no Vislas franču priekšposteņus, tā izjaucot franču karaspēka koncentrēšanu un izvēršanu. No tā Napoleons ļoti baidījās un lika lietā visus līdzekļus, lai Krieviju

apmānītu. Visai viņa diplomātijai bija viens uzdevums — nodrošināt viņa armijas maršu.

Jo tālāk uz priekšu virzījās Napoleona karapulki, jo neatlaidīgāki kļuva viņa apliecinājumi un lūgumi izlīgt pa labam.

Skolodams Loristonu — franču vēstnieku Krievijā, Napoleons nosūtīja viņam īpašu instrukciju, kas ir diplomātiskas divkosības paraugs. Napoleons rakstīja:

«Kad neskaidras baumas sāks vēstīt par mūsu karapulku pārvietošanos, tad viss ir jo cieši noliedzams. Jūs nešaubīdamies nekā nezināsiet par vicekaraļa pulku pārvietošanos tik ilgi, līdz netiks saņemtas drošas vēstis par to, ka viņa armija nokļuvusi Ragensburgā. Tad jūs sacīsiet, ka tam neticat, ka, jūsuprāt, runa ir par nedaudziem bataljoniem, kas saformēti no Romas departamentu rekrūšiem utt. Paskaidrojumus Jūs sniegsiet tādos izteicienos, lai pats nenokļūtu neveiklā stāvoklī. Iespējams, ka tā Jūs iegūsiet piecas sešas dienas.

Kad Jums minēs, ka pārvietojas tie karapulki, kas novietoti Maincā un Minhenē, tad sākumā Jūs uz to nekā neatbildēsiet un tā iegūsiet vēl dažas dienas. Pēc tam Jūs sacīsiet, ka ir nepieciešams, lai ziemeļos būtu rezerves, un ka mēs, labībai sadārdzinoties, esam atzinuši par derīgu pa to laiku aizvākt no Parīzes apkaimes zināmu daudzumu patērētāju.

Pēc tam Jūs varat ieminēties par to, ka tikmēr, kamēr karapulki nav pārcēlušies pār Oderu ... nav ari ne mazākā iemesla piezīmēm; ka šai pārvietošanai ir iekšēja nozīme, ka tā nepavisam nav naidīga rīcība.

Kad nebūs iespējams noliegt vicekaraļa pulku pārvietošanos, tad Jūs sacīsiet, ka viņa augstība patiešām koncentrē karaspēkus; ka Krievija, gan sarunās ielaizdamās un kara nevēlēdamās, sen jau ir savilkusi savus karapulkus; ka viņa augstība arī kara nevēlas, taču viņa griba ir tāda, lai, sarunās ar Krieviju piedaloties, abas puses būtu līdzīgā stāvoklī. Jums savi vārdi jāapsver tā, lai Jūs iegūtu laiku. Katru dienu Jums jārunā kas cits un jāatzīst kaut kas tikai tad, kad Jums nodotajās depe-šās būs pateikts, ka tas ir jau nācis zināms.

It īpaši ir jāparūpējas, lai tiktu aizkavēts ienaidnieka iebrukums, kad mūsu galvenās kolonnas ieņems teritoriju gar Vislu.

Iesākumā izvirzot tēzi par to, ka franči, ieņemdami

zemes, kas atrodas viņu protektorātā, nepārkāpj savas tiesības un ka Varšavā viņi ir tikpat kā pašu mājās, var norādīt, ka krievi turpretim, sperdami kaut vienu soli pāri savām robežām, līdz ar to pieļaus naidīgu rīcību un sagraus visas cerības uz mieru. Tajā dienā, kad jel viens kazaks ieies konfederācijas teritorijā, tiks pieteikts karš.»

Loristonam tiek dots padoms ar brīdinājumiem rīkoties taupīgi, viņa vārdos draudiem jābūt tikai nojaušamiem. Liekot lietā lēnīgumu un pārliecināšanu, lai viņš nerimdams stāstot, ka imperators vēlas saglabāt mieru un nostiprināt savienību un ka viņš tiecas sākt sarunas.

Ja nekas cits neatliek, tad Loristonam tiek atļauts apsolīt, ka franču karapulki neies pāri Vislai. Ja jālaiž darbā pats pēdējais līdzeklis, tad var piekrist, ka imperatori satiekas, taču tādā gadījumā vēstniekam jāizliekas, it kā viņš rīkotos pats pēc savas ierosmes, lai imperators no apspriešanās varētu izvairīties ...

«... Šis pēdīgais līdzeklis,» tā sacīts instrukcijā, «laižams darbā tikai tad, ja nav citas izejas — tajā gadījumā, ja krieviem ienāk prātā doties uz Vislas pusi; šī pārvietošanās jāaizkavē, piedāvājot sastapšanos, taču neuzliekot imperatoram nekādas saistības.»

Apmānīt krievus, liekot lietā visu diplomātisko melu un divkosības arsenālu, iegūt laiku, tā rodot iespēju stratēģiskai spēku izvēršanai un pēkšņam iebrukumam Krievijā, — lūk, to franču imperators prasīja no saviem diplomātiem. Bet viņš lika tiem darboties ne tikai diplomātijas laukā vien.

Līdz ar militāro un diplomātisko gatavošanos Napoleons plaši izmantoja arī spiegošanu un provokācijas. Polijā viņš gatavoja sacelšanos pret Krieviju.

Abatam Pratam — franču sūtnim Varšavā tika nodota instrukcija, kas lika Varšavu izveidot par centru, kur pulcētos visi pret krieviem vērstās propagandas spēki, kui; tiktu gatavoti dumpji. Pratam tika uzdots daļu no Varšavas hercogistes ienākumiem izlietot lielas armijas uzturēšanai, organizēt militāras izlūkošanas biroju, savervēt aģentus.

Dumpja organizēšanai tiek izmantots seims; rit darbs vojevodistēs, tiek sapulcināta un nosūtīta pie Napoleona delegācija, kurai Napoleons atbildēja, ka «atzīst jūtas, kas viņus apgaro, taču visu izšķirs viņu pašu — poļu dedzība». Oficiāli neizsakot nekādas domas par nākotni,

sūtnim Varšavā vajadzēja rīkoties un runāt tā, lai poļos rosinātu neierobežotas cerības un iekarsinātu sabiedrisko domu. «Dumpim jāizplatās arī krievu guberņās,» uzstāja Napoleons, sūtīdams turp aģentus, proklamācijas, uzsaukumus un cenzdamies panākt, lai poļu augstmaņi Krievijā organizētu militāru vienību, kas darbotos krievu armijas aizmugurē.

No poļu karapulku pavēlnieka kņaza Poņatovska Napoleons saņēma ziņas par nocietinājumu darbiem Krievijas pierobežā utt. Ziņas vāca arī īpaši aģenti, kas dzīvoja robežas tuvumā. Tika iztaujāti no Krievijas atbraukušie ceļotāji, izmantoti Polockas jezuīti, noklausītas virsnieku sarunas.

Ziņu vākšanas un spiegošanas darbā Napoleons ieviesa stingru sistēmu. Franču rezidentam Varšavā — baronam Viljomam bija uzdots no spējīgu un uzticamu militāru personu vidus izvēlēties trīs vecākos aģentus, kas labi pazītu: viens — Lietuvu, otrs — Volīniju, Podoliju un Ukrainu, bet trešais — Vidzemi un Kurzemi. Vecāko aģentu uzdevums bija izraudzīties divpadsmit zemākos aģentus un tos izvietot noteiktos punktos uz svarīgākajiem ceļiem. Šim darbam bija atļauts ik mēnesi izlietot divpadsmit tūkstošu franku.

Visbeidzot Napoleons galvenajā štābā nodibināja īpašu izlūkošanas biroju, un tas pārzināja visu spiegošanas dienestu, iedzīvotāju un gūstekņu noklaušināšanu, nodarbojās ar korespondences pārtveršanu un lasīšanu, apkopoja visas ziņas par krievu armiju, karalaukiem, par ceļiem, kas veda uz Maskavu, par pilsētām un cietokšņiem, gar kuriem bija jāiet franču armijai.

Napoleons no Parīzes diendienā vadīja savu korpusu pārvietošanos uz Vislu, dienu un nakti viņam tika piegādāti maršalu raporti, intendantu ziņojumi, spiegu vēstījumi no Krievijas, Polijas, Austrijas, Prūsijas.

Sagatavošanās darbi iebrukumam gāja uz beigām. Tomēr pat pēdējās dienās pirms izbraukšanas no Parīzes uz Vislu Napoleons, tāpat kā agrāk, centās slēpt savus nodomus. Tuvākajiem līdzgaitniekiem viņš pavēlēja atstāt Parīzi jau laikus, aizliegdams tiem pat atvadīties no piederīgajiem. Likdams lietā visai smalkus diplomātiskos melus, Napoleons vairījās no sastapšanās ar krievu vēstnieku Kurakinu, kas tiecās saņemt no viņa paskaidrojumus, un, apmānījis vēstnieku, pameta Parīzi.

Tikai dienu velak — 1812. gada 10. maija Parīzes laikrakstā «Moniteui» parādījās īss ziņojums:

«Imperators šodien izbrauca no Parīzes, lai izdarītu skati pie Vislas sapulcinātajai milzu armijai.»

Vai Napoleons, sākdams karu ar Krieviju, apzinājās, kādas grūtības šis karš sagādās Francijai? Vai viņš saskatīja briesmas, ko karš nesa līdzi? Jā, daudzi fakti viņu un viņa apdomīgākos līdzgaitniekus vedināja uz bažīgām pārdomām.

Napoleonam ne prātā nenāca doma par sakāvi, tomēr viņš saprata, ka ved savu armiju cīnīties ar labākajiem karavīriem pasaulē — ar krieviem un ka karagājiens nebūs viegls. Ceļš no Francijas uz Krieviju gāja cauri zemēm, ko viņš bija pakļāvis. Bonaparta aģenti un ielikteņi rokrokā ar monarhiem un firstiem, kas lišķējās ap Bonapartu un pieglaimojās viņam, apspieda jebkurus verdzināto tautu sacelšanās mēģinājumus. Tomēr Napoleons apzinājās, ka tā var iet tikai līdz zināmam laikam, tikmēr, kamēr viņš ir spēcīgs un viņa vara neierobežota.

Spāniešu tauta vairākus gadus nedzirdēti varonīgi cīnījās pret Francijas karapulkiem, un nebija paredzams, kad šī cīņa beigsies. Napoleona biogrāfi raksta, ka Napoleons esot apsvēris, vai labāk nebūtu vispirms tikt galā ar Spāniju un pēc tam brukt virsū Krievijai. Tomēr viņš izlēmis karot uz abām pusēm, spriezdams, ka, ar Spāniju karojot, viņam gan pietrūks divsimt tūkstošu vīru karā ar Krieviju, toties karš ar Spāniju nodrošina kontinentālo blokādi. Bet, ja viņš vilcināsies sākt karu pret Krieviju, tad var sabrukt gruvešos visa viņa politika. Un tā Napoleons devās karagājienā uz Maskavu tādā brīdī, kad viņa korpusi nesekmīgi cīnījās pie Seviljas un Badahosas, Valensijā un Andalūzijā.

^ Franču tauta bija nemierā ar imperatora politiku. Tauta nevēlējās karot lielburžuāzijas interešu labad. Francija pārdzīvoja smagu ekonomisko krīzi. Darbnīcas kļuva tukšas, strādnieki bija palikuši bez maizes. Parādījās uzsaukumi, kas aicināja uz sacelšanos. Normandijā uzliesmoja bada dumpji. Vairāk par visu Napoleons baidījās no bada un cerēja šo problēmu atrisināt ar savu

parasto paņēmienu — uzvarēdams karā. Bet karš sekoja karam, gāja bojā simtiem tūkstošu cilvēku, tauta neredzēja tam visam nekāda gala, un jaunas mobilizācijas sacēla iedzīvotājos pretestību. Žandarmu nodaļas tvarstīja vīrus, kas bēguļoja, lai nebūtu jāiet armijā. Par vairīšanos no iesaukšanas atbildēja ne vien pats iesaucamais, bet arī viņa ģimene, radi un visi, kas dezertierim deva darbu vai viņu paēdināja.

Ja jau no mobilizācijas vairījās franči, ko tad lai saka par citu zemju rekrūšiem? Maršals Udino jau pirmajās karagājiena dienās ziņoja, ka Šveices pulkā, tāpat arī citos pulkos esot simtiem slimnieku un vārguļu; maršals šo apstākli izskaidroja tā, ka rekrūši viņam atvesti, ķēdēs iekalti, izmocīti un nespēcīgi. Arī maršals Nejs ziņoja, ka rekrūši samaitājot viņa vecos, pārbaudītos bataljonus. Pomerānijas zemnieki mudināja savus iesauktos tautiešus bēgt, un katrs dezertieris varēja būt drošs, ka zemnieki viņu paslēps un paēdinās. Ap kādu pulku pa nakti pat vajadzēja nostādīt īpašas patruļas. Maršals Davū pavēlēja katru atpalicēju nošaut kā dezertieri.

Arī daudzi maršali vairs neveda savus korpusus karā tik labprāt kā senāk. Dažam labam, kas kara gaitās un kaujās bija iedzīvojies bagātībā, atliku likām izbaudījis panākumus un slavu, diez ko vis negribējās pamest Parīzi un līdz ar nerimtīgo imperatoru atkal doties briesmās un grūtībās.

Tomēr Napoleons ticēja, ka viņa armija ir neuzvarama. Viņam šķita, ka viņa varenība ir bezgalīga. Pāri visai Eiropai viņa korpusi plūda uz Krieviju kā nebeidzama straume;

maršala Davū 1. korpuss, maršala Udino 2. korpuss, maršala Neja 3. korpuss, vicekaraļa Eižena 4. korpuss, kņaza Poņatovska 5. korpuss,

Sensira 6. korpuss,

Renjē 7. korpuss,

Vandama 8. korpuss, maršala Viktora 9. korpuss, maršala Makdonalda 10. korpuss, maršala Ožero 11. korpuss,

Švarcenberga 12. korpuss.

Plūda kavalērija ar desmitiem tūkstošu jātnieku, varena artilērija, plūda Napoleona lepnums — tieši viņam pakļautā imperatora gvarde, ko komandēja maršali Le-ferfs, Mortjē un Besjers. Uz Krieviju virzījās arī poļu leģioni, bavāriešu un sakšu, prūšu un austriešu, holandiešu un itāliešu, šveiciešu un portugāļu pulki.

Napoleonu vairs nepavadīja daudzi drošsirdīgi un talantīgi komandieri. Bojā bija aizgājis maršals Lans, trūka pieredzējušā Masena, Spānijā kāvās Suits un Mar-mons. Toties Krievijas karagājienā Francijas imperatoram blakus bija maršals Davū — Auerštetas hercogs un Ekmilas princis. Drūmais burgundietis — spējīgs karavadonis, kam bija dzelzs griba un kas nebaidījās itin nekā, bija kopā ar Napoleonu mācījies karaskolā un 1804. gadā jau kļuvis par maršalu, 1806. gadā ar divdesmit septiņiem tūkstošiem vīru pie Auerštetas satriecis piecdesmit tūkstošu lielo prūšu armiju, pie Austerlicas, Eilavas un Fridlandes cīnījies pret krieviem. Napoleonam līdzi atkal devās visu viņa karagājienu dalībnieks štāba priekšnieks maršals Bertjē — Vagramas un Neišateles princis, kas, noguruma nezinādams, ne vārda neiebilzdams, izpildīja imperatora pavēles un rīkojumus. Napoleonu pavadīja slavas apmirdzētais kavalērijas priekšnieks Mirats — Neapoles karalis, kas Napoleonam bija pievienojies jau 1795. gadā, būdams vēl podporučiks, un piedalījies gandrīz vai visās kaujās, kādās vien imperators devies. Savu pulku priekšgalā bija stājies, arī maršals Nejs — Elhin-genas hercogs, kam drošsirdībā nevarēja līdzināties itin neviens un kas vēlāk saņēma «Maskavas firsta» titulu par enerģisko rīcību pie Borodinas. Sācis dienēt armijā kā vienkāršs huzārs, viņš divdesmit septiņu gadu vecumā jau bija kļuvis par brigādes ģenerāli. «Lauva!» — tā Napoleons par viņu sacīja un uzticēja viņam pašus bīstamākos un grūtākos kaujas uzdevumus.

Aiz šiem vēl stāvēja vesela plejāde ģenerāļu, kas Napoleonam līdzi bija devušies visos karagājienos, auguši cīņās, bija godkārīgi un drosmīgi. Tiesa, draudzībā viņi tagad nedzīvo, viņiem netīkas dalīties slavā, viņi ķildojas cits ar citu, taču visi bez vārda runas pakļaujas imperatoram.

Traukdamies karietē garām karapulkiem, Napoleons dzirdēja apsveikuma saucienus. Ierindā viņš redzēja kauju veterānus, kas mīlēja savu karavadoni un ticēja

viņam. Veterāni palīdzēja Napoleonam iekvēlināt arī labu tiesu jauno kareivju, kurus skurbināja drīzumā gaidāmā, vieglā uzvara, slava, apbalvojumi un godinājumi.

Lūk, ko jauns franču kareivis rakstījis tēvam:

«... Vispirms mēs ieiesim Krievijā, kur mums vajadzēs mazdrusciņ pacīnīties, lai pavērtu sev turpmāko ceļu. Imperatoram jāierodas Krievijā, lai pieteiktu karu viņu nejēgas imperatoram. O, mēs drīz samizosim viņus, ka spalvas vien noputēs! Ak, tēv, gatavošanās karam ir varena. Vecie kareivji stāsta, ka nekā tāda viņi vēl neesot redzējuši. Tā ir tiesa, jo tiek pulcināti milzīgi spēki. Mēs gan nezinām, vai tie vērsīsies tikai pret Krieviju vien. Citi stāsta, ka tie esot domāti karagājienam uz Indiju, citi — ka gājienam uz Ēģipti, nevar saprast, kuram lai tic. Man ir vienalga. Es vēlētos, lai mēs aizejam līdz pašam pasaules galam.»

Napoleons iebrauca Drēzdenē.

Ja viņš pats un daži viņa līdzgaitnieki pa īstam apzinājās, cik grūts būs pret Krieviju izraisītais karš, tad apstākļi Drēzdenē un cilvēki, kas tajās dienās grozījās ap Napoleonu, cik spēdami uzsvēra to, ka Napoleons ir neierobežots Eiropas valdnieks, ka viņā mīt pārcilvēcīgs spēks un «pārpasaulīgs» ģēnijs, kuram nekas nav neiespējams.

Austrijas imperators un Prūsijas karalis, ministri un diplomāti, hercogi un firsti, viņu sievas un meitas — visi vārda pilnā nozīmē locīja ceļus Napoleona priekšā, celdami viņu debesīs.

Atstājis Drēzdeni, Napoleons devās uz Nemunas krastiem, kur iesākās neaptverami plašā, lielās krievu tautas apdzīvotā zeme.

1812. gada 24. jūnijā, karu nepieteicis, visu_ laiku par mieru vien runājis, Napoleons pāri robežai sāka iebrukumu Krievijā.

Mēmā klusumā Eiropa gaidīja, kas no tā visa iznāks.

II NODAĻA

Neviens Eiropā nešaubījās par to, ka krievu armiju sagraus jau pirmajā kaujā pie robežām. Nešaubījās tāpēc, ka Napoleons likās visvarens, un arī tāpēc, ka Aleksandrs I bija Krieviju vāji sagatavojis 1812. gada karam. Kontinentālā blokāde bija sašaurinājusi Krievijas eksportu un nodarījusi lielu postu tās ekonomikai. Nemitīgie kari prasīja aizvien lielākus izdevumus un radīja sajukumu Krievijas finansēs. Pēc Tilzites miera notikusī sakaru pārtraukšana ar Angliju kaitēja muižniecības interesēm, muižnieki bija neapmierināti un galvaspilsētas salonos atklāti un asi nosodīja cara politiku. Izrādījās, ka neapmierināta ir arī buržuāzija. Krievijas rūpniecības attīstību, kas jau bija sākusies, kavēja dzimtbūšana. Zemniekus māca nodevas un nodokļi, pienākums dot rekrūšus. Reformas, ko Aleksandrs I bija solījis, uzkāpdams tronī, netika izdarītas, un zemnieki paklusām kurnēja.

Pirms kara gūtie diplomātiskie panākumi atvieglināja Krievijas stāvokli, tomēr būtībā neizmainīja spēku attiecības Eiropā. Krievu diplomāti savos plānos bija cerējuši uz Prūsiju, spriezdami, ka būs jākaro ar Turciju un ar Zviedriju — ar vājākiem pretiniekiem. Bet, apsvēr-

dami iespējamo karu ar Franciju, viņi sacīja, ka «karš ar stipru lielvalsti parasti dzemdina savienību ar otru lielvalsti». Taču savienības, ko viņi bija noslēguši, nedeva Krievijai vēlamos augļus. Kutuzova uzvara un viņa noslēgtais Bukarestes miera līgums ļāva daļu karaspēka pārvietot no Donavas uz Nemunu. Līgums ar Zviedriju atbrīvoja Somijas karalaukā saistītos karapulkus, savienībā ar Angliju tika gūta finansiāla palīdzība, bet Spānija piesaistīja daļu Napoleona spēku. Taču militāru atbalstu nebija no kurienes gaidīt.

1812. gada karā Krievija stāvēja viena pati aci pret aci ar Franciju, kuras pavadā gāja tepat vai visa Eiropa.

Pretim pusmiljona lielajai Napoleona armijai Krievijas rīcībā pie rietumu robežas bija tikai ap divsimt tūkstošu karavīru.

Krievu armija tika komplektēta pēc rekrūšu sistēmas. Aleksandra I valdīšanas sākumā bija mēģinājumi noteikt normu — reizi gadā pa vienam rekrūtim no piecsimt iedzīvotājiem. Tomēr kari prasīja pa astoņpadsmit rekrūšu no piecsimt iedzīvotājiem, un rekrūšus ņēma nevis vienu reizi, bet vairākas reizes gadā. Rekrūšu ņemšana krievu tautas vēsturē ir viena no visdrūmākajām lappusēm. Taču 1812. gadā viss bija citādi. Krievu tauta bija gatava nest jaunus upurus, lai aizstāvētu dzimteni pret svešinieku uzbrukumu, un zemes spēks vispirms slēpās tās ļaužu rezervēs.

Aleksandrs vairākkārt bija prātojis nodibināt miliciju, kuras vīri, «iekams nebūs aizsaukti projām, tik ilgām paliks savās mājvietās un, joprojām dzimtļaudis būdami, pildīs visas klausības, kādas tiem pienākas pildīt pēc zemstes un pagasta valdīšanas gribas .. .». Bija sadomāts milicijā pulcināt sešsimt tūkstošu cilvēku.

Bet, ja jau citas, daudz nevainīgākas Aleksandra reformas bija palikušas tikai uz papīra, tad idejai par miliciju vēl ne tik nebija cerību piepildīties dzīvē. No tautas apbruņošanas kā muižniecība, tā cars pats baidījās vairāk nekā no svešzemnieku iebrukuma. Kāds milicijas pretinieks atklāti rakstīja:

«Milicija ir bīstama ar to, ka iespējams tās vidū parādīties vadonim, kas, matīdams, ka viņš nav atkarīgs no regulārajiem karapulkiem, tieksies gūt pilnīgu patstāvību Vēsturē ir fakts, ka neizglītots Donas kazaks

sapulcināja citus tādus pašus, sadumpoja tautu un satricināja valsts pamatus ...»

Pat zemessardzi, ko Aleksandram gribot negribot vajadzēja saukt palīgā, kad Napoleons jau atradās Krievijas vidienē, pat to viņš atbruņoja tūdaļ pēc Napoleona padzīšanas un nodibināja kara apmetnes, kurās dzīve bija tīrā mocība.

Tomēr arī šie divsimt tūkstošu krievu karotāju bija cienīgi pretinieki Napoleona karaspēkam. Nemunas krastos stāvēja pulki un divīzijas, kas bija devušās uzbrukumā Izmailai un Itālijas cietokšņiem, kāpušas Alpu virsotnēs un bridušas Polijas purvājus, pabijušas Donavas un Somu līča krastos. Viņu vidū bija Suvorova kauju veterāni, Kutuzova karagājienu varoņi, kas divas reizes bija tikušies ar frančiem un kaujas drosmē no tiem neatpalika. Krievijas ieroču fabrikas, ko nodibināja jau Pēteris I, bija iemācījušās izgatavot labus lielgabalus un šautenes, daļu apbruņojuma piegādāja Anglija, un, 1812. gadam pienākot, krievu armija nebija sliktāk apbruņota par frančiem.

Rodoties kara pieredzei, uzlabojās arī karaspēka organizācija. Rotas, bataljoni, pulki, baterijas, eskadroni bija organizēti saskaņā ar kaujas prasībām, bet divīzija, kam piedalīta artilērija, bija kļuvusi spēcīga un viegli vadāma. Kājnieki, artilērija un kavalērija bija iemācījušies kaujā sadarboties. Atdzima Suvorova taktika, ko bagātināja karos ar Napoleonu gūtā pieredze.

Austerlicas iebiedēts, Aleksandrs I bija kļuvis rāmāks un ļāva progresīvajiem krievu ģenerāļiem vadīt armijas gatavošanu kaujām. Pats viņš Pēterburgā rīkoja manevrus, atvairīdams Vasiļjeva salā izceltu desantu, bet viņa brālis Konstantins braši ietrieca «ienaidnieka desantu» līča ūdeņos un pavēlēja adjutantam, lai tas ziņo imperatoram, ka «pretinieks tik tikko paspēj nokļūt līdz savām laivām — mūsu uzvara ir pilnīga, uz to vēliet imperatoram laimes...».

Šais visai miermīlīgajās nodarbībās imperatoram palīdzēja Gatčinas pulks, kas īstās kaujās gan nebija ne acu rādījis. Kad pēc piecdesmit gadiem sadomāja Gatčinas baznīcā pieminēt kaujās par Krievzemi kritušos varoņus, tad izrādījās, ka to vidū ir tikai viens no Gatčinas pulka, bet kauju dalībnieku, kas būtu cienīgi, ka to vārdus iekaļ marmora plāksnē, — divi.

Vai tad viņi, ar kareivju pēršanai domātām nūjām bruņotie gļēvuļi, spētu vest karavīrus kaujā, ja 1812. gada instrukcija virsniekiem lika: «Rotai ierindā dodoties durkļu uzbrukumā, arī komandierim ar ieroci rokā jāsoļo savas rotas priekšgalā, ar drošu prātu paļaujoties uz to, ka šāda piemēra pacilātie apakšnieki nekad neļaus viņam vienam pašam ielauzties ienaidnieka rindās...»

Instrukcija aizrādīja, ka «virsnieks var izpelnīties karavīram visai godpilno nosaukumu — zaldāta draugs. Jo taisnīgāks un laipnīgāks virsnieks būs bijis miera laikā, jo vairāk apakšnieki centīsies karā šādu viņa izturēšanos atdarīt un cits par citu uzcītīgāk gūt viņa atzinību ...»

Bet šī pati instrukcija lika zaldātu dzīt caur strostēm, ja viņš ceļ paniku, ja kliedz «esam atgriezti», turpretī virsnieku par to pašu padzina no pulka. Karaspēkam tika skaidrots, ka drosmīgu karotāju nevar atgriezt, ka «ienaidniekam jāgriež krūts pretim, jādodas virsū un ja-sakauj», lai šis ienaidnieks atrastos kur atrazdamies. Karapulki tika rūdīti, no viņiem prasīja, lai viņi «dūšībai un vīrestībai visādā ziņā pievienotu to izturību ilgas grūtībās, to nesalaužamo garu, kas iezīmīgs kara darbiem dzimušam vīram ... Tāda izturība, tāda neatlaidība jebkur tiks ar nopelniem algota un gūs uzvaru.»

«Jo stingri piesakiet visās rotās,» Borodinas kaujas priekšvakarā rakstīja artilērijas priekšnieks Kutaisovs, «lai neatstāj pozīcijas, kamēr vien ienaidnieks nav jāteniski uz lielgabala uzsēdies. Sakiet komandieriem un visiem virsnieku kungiem, ka, tikai ar drošu sirdi turoties pavisam tuva kartečas šāviena atstatumā, var panakt, ka ienaidniekam netiks atdota ne pēda no mūsu pozīcijām.

Artilērijai ir jāuzupurējas. Lai saņem jūs gūsta ar visiem lielgabaliem, bet pēdējo kartečas šāvienu laidiet ienaidniekam taisni virsū ... Ja pēc tam baterija arī tiks saņemta gūstā, jebšu galvot varētu, ka tas nenotiks, tad tomēr tā jau uzvijām būs izpirkusi lielgabalu zaudējumu ...»

Šais lieliskajos dokumentos, ko sacerējuši īsti patrioti, Suvorova audzēkņi, atspoguļojas Suvorova tradīcijas, un 1812. gada kaujās karapulki tos cieši ievēroja.

1812. gada karš iesauca ierinda daudz krietnu virsnieku. Viņu vidū bija reiz atvaļinātie Suvorova virsnieki,

bet parādījās arī jaunatne. Divi kadetu korpusi, no kuriem vienu vadīja Kutuzovs, bija izlaiduši tādus izglītotus virsniekus, kādi bija Tols — Kutuzova tuvākais palīgs 1812. gadā, un Hatovs, kas bija pārtulkojis labākos Žominī militāros sacerējumus.

«Es vēlētos,» rakstīja Barklajs de Tolli, «kaut valdnieks nežēlotu izdevumu, lai ģenerālštābs atmirdzētu lielākā košumā un lai to papildinātu ar spējīgiem vīriem. Mūsu armijā tādus var atrast pietiekami daudz, jāpapūlas vien pameklēt: īsts godaprāts pats acīs nelec...»

Kaut arī ne uzreiz un ne pēc valdnieka gribas, tomēr kara gaitā tādu pavēlnieku vadībā, kādi bija Kutuzovs, Barklajs de Tolli, Bagrations, izauga lieliski štāba virsnieki.

Jaunie, progresīvie augstmaņi tiecās pēc kultūras un aizrāvās ar militāro zinātni. Viņi apmeklēja «Brīvo Krievzemes apvienību zinību izplatīšanai» un «Humanitāro zinību draugu apvienību», viņi klausījās Zinātņu akadēmijā lekcijas mineraloģijā, ķīmijā, fizikā, metālur-ģijā.

1810. gadā Maskavas universitātes students M. Murav-jovs kopā ar biedriem nodibināja «Matemātiķu apvienību», par kuras prezidentu tika izvēlēts M. Muravjova tēvs — atvaļināts armijas virsnieks N. Muravjovs.

Šīs apvienības statūtos bija ierakstīts: «Bet, tā kā no matemātikas praktiskajām nodaļām pašas derīgākās ir mehānika un kara māksla, tad savienība it īpaši uz tām vērsa uzmanību un veltīja visus pūliņus tam, lai sagatavotu jaunekļus — jo sevišķi kara dienestam ...»

Dzimtenes mīlestība un kultūras pacēlums mudināja progresīvo jaunatni apgūt kara mākslu un iestāties krievu armijā.

No šīs savienības nāca teicami kolonnu vadītāji, topogrāfi, apgādes daļas virsnieki un kaujas komandieri, kas guva slavu 1812. gada Tēvijas karā. Daudzi no viņiem vēlāk kļuva dekabristi.

Pagaidām vēl viņiem vajadzēja slēpt savas īstās simpātijas, un Kutuzova znots Hitrovo lūdza draugu nestāstīt gvardes pulkā, ka viņam patīk lasīt dzejoļus. Hitrovo nevēlējās, ka to zinātu, jo pulka biedri viņu uzskatīja par žūpu un uzdzīvotāju un pārstātu viņu cienīt, izdzirdējuši par viņa mīlestību uz literatūru, kurai tā ir pieķērusies viņa sieva — Kutuzova meita, kas vēlāk drau-

dzējās ar Puškinu. Pagaidām vēl arī Kutaisovs teltī lasīja dzejoļus tikai nedaudziem tuviem draugiem. Bet ārzemju karagājienā pieņemsies spēkā tieksme pēc kultūras, karš vairos viņu dzimtenes mīlestību, un šī mīlestība, kas deva spēkus 1812. gada varoņkaujās, aizvadīs viņus līdz dekabristu dumpim 1825. gadā, un šā dumpja dalībnieks, tipisks tā laika progresīvās jaunatnes pārstāvis, kam aiz muguras bija 1806.—1812. gada kari, — dekabrists Sergejs Volkonskis savās atmiņās rakstīs:

«Manās domās un jūtās jau stipras saknes bija laidis pilsoņa pienākuma apziņas dīglis, un tam par cēloni bija 1814.—1815. gada notikumi tautā, jo es biju tiem aculiecinieks, un, ja iepriekš manī bija mājojusi akla paklausība un bija trūcis jebkādas patstāvības, tad tagad pieminētie notikumi modināja manī domu, ka pilsonim piederas just pienākumu pret dzimteni vismaz tikpat stipri kā uzticību valdniekam.»

Šī jaunatne tad nu veda kaujā rotas, eskadronus un baterijas. Cīņās viņu virspavēlnieki bija vecie, lieliskie suvorovieši. Krievu armijā bija daudz teicamu korpusa un divīzijas komandieru.

Bija Dohturovs — vienkāršs, atsaucīgs ģenerālis, kas pie Austerlicas bija pratis izvest no aplenkuma krievu karaspēka paliekas. Krievu armija zināja viņa vārdus: «Nekad neesmu bijis galminieks, neesmu dzinies pēc ģenerālštābu un galma dižvīru laipnības — man dārga karavīru mīlestība, viņi manās acīs stāv augstāk par visu.» Armija viņam par to atmaksāja ar dedzīgu mīlestību un cieņu.

Bija senāk Pāvela vajātais Jermolovs, kas sēdējis Petropavlovskas cietoksnī un pēc tam «līdz mūža galam» izsūtīts uz Kostromas guberņu. Pēc kaujas pie Preisiš-Eilavas viņa vārdu apmirdzēja varoņslavas spožums.

Bija Rajevskis, kas 1806. gada kampaņā, kājā ievainots, septiņas dienas, atpūtas nezinādams, bez pārtikas, bez pastiprinājumiem palicis, nebija pametis kaujas lauku; Konovņicins, kas komandēja arjergardu, armijai atkāpjoties uz Borodinu. Iecelts vēlāk par nākamā cara Nikolaja I audzinātāju, viņš tam rakstīja:

«Vajadzīgā un nepieciešamā reizē, ja tēvija to prasa, lieciet sevi ķīlā, izpelnieties slavu, kalpojiet savai tēvijai, kaut arī paša dzīvība būtu jāatdod.» Taču Nikolajs Rungasvīrs nelika lietā viņa padomus, bet Konovņicina

dēli piebiedrojās dekabristiem un pēc Nikolaja I gribas trimdā aizgāja bojā.

Korpusus un divīzijas komandēja lietpratīgi, drosmīgi virsnieki — Ņeverovskis, Ļihačovs, Monahtins un daudzi citi. Pie rietumu robežām koncentrēto Krievijas karaspēku vadīja labākie virspavēlnieki — Barklajs de Tolli un Bagrations.

Slaids un lokans, ar raksturīgu gruzīna seju, rāms, vīrišķīgs, laipns pret. apakšniekiem, kareivju mīļots — tāds bija krievu Otrās armijas virspavēlnieks Pjotrs īva-novičs Bagrations.

Pie Očakovas mūriem (1788. g.) un Varšavas pieejās (1794. g.), Itālijas klajumos un Alpu augstienēs (1799. g.), Austrijā (1805. g.) un atkal Polijā (1806. g. — 1807. g.), Somijā (1808. g. — 1809. g.) un Donavas krastos (1809. g.), pret poļiem, turkiem, zviedriem un frančiem bija cīnījies Bagrations Suvorova un Kutuzova vadībā. Vienmēr viņš pirmais bija meties cīņā un pēdējais atstājis kaujas lauku. Viņš komandēja avangardu, kad krievu pulki gāja uzbrukumā, un komandēja arjergardu, kad tiem vajadzēja atkāpties; viņš allaž bija tur, kur kaujā iestājusies krīze, kur izšķīrās cīniņa iznākums. Trīsdesmit gadu no saviem četrdesmit septiņiem mūža gadiem viņš bija aizvadījis krievu armijas rindās un piedalījies visos karos, ko Krievija izcīnīja no 1788. līdz 1812. gadam.

Barklajs de Tolli, kas komandēja Pirmo armiju, — skots pēc dzimšanas, trūcīga poručika dēls, kopš bērnu dienām bija sācis dienēt krievu armijā un divdesmit gadu aizvadījis cīņās un karagājienos. Viņš nebija no svešām zemēm nācis karakalps, kāds bija Benigsens un citi tādi paši, kas traucās uz Krieviju iedzīvoties mantā. Barklajs de Tolli bija Krievijai ziedojis visu mūžu, bija cīnījies pie Očakovas, Benderiem, Akermanas, Polijā, komandēdams pulku, bija piedalījies Austrijas karagājienā. Viņa drosme un bezbailība kaujā bija apstādinājusi Francijas maršalu uzmākšanos 1806.— 1807. gada karā, un tikai smags, pie Preisiš-Eilavas dabūts ievainojums lika viņam uz laiku pamest ierindu. 1809. gadā viņš atkal piedalījās operācijās pret zviedriem Somijā un veica vēl nedzirdētu pārgājienu pa Botnijas līča ledu uz Zviedriju.

«Drošsirdīgiem karapulkiem pakļaujas uzvaras dieviete un slava,» pirms gājiena uz Zviedriju rakstīja Barklajs

pavēlē savam korpusam, un izrādījās, ka šis gājiens «pēa grūtuma pa spēkam ir tikai krievu vīriem», tā viņš ziņoja uz Pēterburgu. Taču galvenais, ko Barklajs darījis krievu armijas labā, ir tas, ka viņš veiksmīgi organizējis armiju 1812. gada priekšvakarā, kad viņš bija iecelts par Krievijas kara ministru. Viņš izdeva «Nolikumu par lielu aktīvo armiju», kam bija milzīga organizatoriska nozīme karaspēka pārvaldīšanā. «Pieticīgs, neatlaidīgs, apņēmīgs un ar skaidru galvu,» — tā tika raksturots Barklajs de Tolli.

Krievu armijas komandieri kaujas spēju ziņā nebūt nestāvēja zemāk par Napoleona armijas komandieriem.

Tagad, kad karš vairs nerisinājās Austrijas laukos un Donavas krastos, kur viss varēja beigties ar diplomātisku kaulēšanos, tagad, kad tika lemts Krievijas kā patstāvīgas valsts liktenis un visa armija, patriotisma jūtu pārņemta bija gatava lieliem, vēl nebijušiem varoņdarbiem — tagad karaspēkam bija nepieciešama stingra, sapratīga virsvadība. Bet imperators Aleksandrs l, ieradies Viļņa, izdeva pavēli, ka viņš pats «būs kopā ar armiju».

Saskaņā ar «Nolikumu par lielu aktīvo armiju», ko pēc Barklaja iesnieguma cars 1811. gadā bija apstiprinājis, cara ierašanās karalaukā atbrīvoja Barklaju no atbildības. Cars pats uzņēmās bruņoto spēku vadību. Taču āķīgo pavēli, kas vēstīja, ka «cars būs kopā ar armiju», varēja tulkot, kā vien ienāca prātā, un Aleksandrs, vārdos apgalvojis Barklajam, ka tas paliekot virspavēlnieks, īstenībā ņēmās pats komandēt. Tā iesākās noziedzīgais juceklis Pirmās un Otrās armijas korpusus tagad vienlaikus komandēja ir Barklajs, ir Aleksandrs ī, apiedams virspavēlnieku, ir cara ģenerāļu svīta.

Aleksandrs noraidīja Bagrationa iesniegto kara plānu. 1812. gada sākumā Bagrations bija caram rakstījis, ka «briesmas aug augumā ar katru dienu, karš ir neizbēgams, vajag nodrošināties pret piepešu uzbrukumu un iegūt kaut sešas nedēļas laika, lai dotu pirmos triecienus un karotu nevis aizstāvoties, bet gan uzbrūkot».

Šajā nolūkā Bagrations ierosināja iesniegt Napoleonam un reizē izsūtīt visām Eiropas valstīm, kā arī pavēstīt pašā Krievijā notu, kurā būtu paziņots, ka Krievijai ir skaidras Napoleona intrigas Turcijā, ka Krievija zina par franču armijas koncentrēšanu Vācijā, par Dan-cigas ieņemšanu un garnizonu pastiprināšanu Silēzijā

un Pomerānijā; ka, sākot ar notas saņemšanas dienu, Oderas upe kļūst par demarkācijas līniju un, ja pār upi pārcelsies kaut viens Napoleona armijas bataljons, tad tas nozīmēs karu.

Tā kā Napoleons — tā Bagrations turpināja — vai nu uzskatīs notu par kara pieteikumu, vai arī kavēsies atbildēt un pastiprinās savu armiju, tad krieviem pašiem ir jāsāk operācijas. Tālabad ir jāpalielina Belostokas korpuss līdz simttūkstoš vīru un jāpastiprina ar artilēriju, bet pie Prūsijas robežas jākoncentrē korpuss (vismaz piecu divīziju sastāvā) līdz ar lauka artilēriju un visai spēcīgu aplenkuma artilēriju. Otrā līnijā jāizvieto piecdesmit tūkstošu vīru liels korpuss, lai triecienu varētu vērst, uz kuru pusi vien vajadzīgs. Šo karapulku apgādei jāierīko noliktavas ar gada krājumiem divsimt piecdesmit tūkstošiem cilvēku un ar mēneša krājumiem simt piecdesmit tūkstošiem cilvēku, un piegāde izdarāma pa Baltijas jūru.

Maijā visa simttūkstoš vīru lielā armija virzāma uz Prāgu, un, tā kā no robežas līdz Varšavai ir divpadsmit jūdžu, tad divās dienās, pa ceļam visu satriecot, ir ieņemama Prāga un Varšava. Pirmie dūšīgie triecieni dos panākumus, pacilās armijas garu un iedzīs bailes ienaidniekam. Karalauks būs atvirzīts projām no Krievijas robežām, un pozīcijas Vislas krastos sniegs daudz priekšrocību.

Tai pašā dienā pie Austrumprūsijas robežām izvietotais korpuss lai pāriet pār Vislu pie Graudencas un, neliekoties ne zinis par Prūsijas neitralitāti, kopā ar floti lai ielenc Dancigu. Piecdesmit tūkstošu vīru lielais rezerves korpuss jāieved Polijā. Apstākļi rādīs, kā rīkoties tālāk, taču pasākumiem jābūt ofensīviem.

Izvirzīdams plānu, Bagrations paļāvās uz to, ka ar Angliju būs miers. Viņš paredzēja, ka Napoleona iekārotājās Eiropas zemēs sāksies jukas. «Šī doma,» Bagrations rakstīja, «kļūst jo vairāk ticama, ja ņem vērā, ka neviena no uzvarētajām tautām neatzīst sevi laimīgu esam, tās gan drebēdamas gaida ļaunumu pieņemamies ikkatru dienu.»

Pareizi spriezdams, ka «šajā karā abas puses cīnīsies ar jo lielu sasprindzinājumu un neiztiks bez lieliem zaudējumiem», Bagrations uzstāja, ka no jauna ir vajadzīga plaša rekrūšu ņemšana. Rekrūši jāapmāca un jāapbruņo.

Tam visam bija nepieciešami milzīgi izdevumi, un Bag-rations ieteica uzlikt «ārkārtēju kontribūciju pa visu Krieviju».

Tātad visu spēku mobilizācija un enerģiska uzbrukuma izvēršana valsts aizsardzības labad — to prasīja Bagrations, jo, kā viņš vēlāk rakstīja, «ja ienaidnieks tuvosies, tad lai gāžas tam virsū visa tauta — būs vai nu jāuzvar, vai uz tēvzemes sliekšņa galva jānoliek ... Ir jākaujas, kamēr vien Krievija jaudā un kamēr vīri kājās turas, jo tagad rit nevis parasts karš, bet gan tautas karš.»

Ja izpildītu Bagrationa plānu, tad ar to būtu izjaukta franču armijas izvēršanās, tai būtu atņemts placdarms Polijā, izputināta bāze Dancigā. Bagrationa plāns atņēma Napoleonam priekšrocības, ko sniedz pēkšņums, un paredzēja dot triecienu, pirms vēl Napoleona spēki būs koncentrēti iebrukumam. Bagrationa plāns panāktu, ka franči zaudē Austrijas un Polijas atbalstu un tos septiņdesmit tūkstošus austriešu un poļu karavīru, kas bija ieskaitīti Napoleona armijā. Tas, protams, ietekmētu ari svārstīgās Prūsijas politiku — Prūsijas pārstāvis Šarn horsts slepšus bija ieradies Pēterburgā meklēt palīdzību. Bagrationa ofensīvas plāns balstījās uz Krievijas spēku, uz krievu armijas kauju pieredzi, jo krievu karavīri pie Preisiš-Eilavas bija pierādījuši, ka viņi spēj sekmīgi cīnīties ar franču armiju.

Bagrationa plāns liecina, ka 1812. gadā Krievijai bija iespējams karot uzbrūkot, nevis tikai aizstāvoties, kā to Aleksandrs I tomēr izlēma.

Tas kara plāns, ko īstenoja Aleksandrs un viņa tukšgalvju svīta, dzina Pirmo un Otro armiju pa vienai pretim sakāvei, un pareizi sacīja, ka tas esot «neprāša vai nodevēja plāns» ...

Šā plāna autors bija Aleksandra I padomnieks — Prūsijas ģenerālis barons Karls Ludvigs Augusts fon Pfuls. Pēc viņa tautieša Karla Klauzevica vērtējuma Pfula gara dzīve jau sen ritēja tik šaurās robežās, ka viņš itin nekā nezināja par pasaules ikdienišķajām parādībām. Viņa iemīļotie autori un varoņi bija Jūlijs Cēzars un Fridrihs II. Viņš noņēmās tikai ar neauglīgu prātošanu par savu varoņu kara mākslu, un šīs pārdomas itin nemaz nebija apaugļojis vēsturiskas izpētes gars. Jaunlaiku karu notikumi bija aizslīdējuši garām, tik tikko viņu skarot

Kad Francija bija devusi Prūsijai pirmos triecienus, Pfuls, kā liecina tas pats Klauzevics, esot izteicies: «Es vairs neraizējos ne par ko, tik un tā jau viss iet uz elli.» 1806. gadā, pēc Prūsijas sagrāves bēgdams no dzimtenes, viņš, cepuri noņemdams, esot ņirdzīgi bildis: «Paliec sveika, Prūsijas monarhija.» Bet 1812. gada novembrī, kad franči jau sāka bēgt no Krievijas, Pfuls tam pašam Klauze-vicam izteicies, ka krieviem «nekas jēdzīgs neiznāks .. .».

Lūk, šo ģenerāli, kas 1806. gadā bija atsūtīts uz Pēterburgu ar kaut kādu uzdevumu, Aleksandrs 1, par viņu sajūsminājies, bija vārda pilnā nozīmē izlūdzies no Prūsijas karaļa un, pieņēmis dienestā krievu zemē, kļuva par viņa skolnieku kara mākslā.

Sešus gadus Pfuls nodzīvoja Krievijā, skolodams caru, un pa šiem gadiem nespēja pat iemācīties krievu valodu, kaut lasīt nepratējs ukrainis Fjodors Vladiko, kas bija norīkots vācietim par raitnieku, iemācījās runāt vāciski un ne vienreiz vien palīdzēja savam kungam saprasties ar krieviem.

Kāris Klauzevics, kas bija iestājies krievu armijā, par savu tautieti sarkdams, rakstīja: «Ja Aleksandrs labāk pazītu cilvēkus, tad viņš, protams, neuzticētos tāda vīra spējām, kurš tik agri pamet uzvarēto pusi» un turklāt ņirgājas par prūšu armijas sakāvi. Taču Klauzevics neapjēdza, ka nav jau vainīga cilvēku nepazīšana, bet ka Aleksandram Pfuls bija tuvāks nekā Klauzevics pats, kurš pauda progresīvas kara mākslas idejas, un ka Krievijas imperators Pfulam tic vairāk nekā Suvorova izaudzinātajiem krievu ģenerāļiem.

Pēc Pfula plāna krievu karapulki tika sadalīti divās daļās: Pirmā — Barklaja de Tolli armija bija izstiepta tepat vai divsimt kilometru garā līnijā Viļņas rajonā, bet Otrā — Bagrationa armija izvietojās simt kilometru garā līnijā Volkoviskas rajonā. Napoleona spēkiem mācoties virsū, Pirmajai armijai vajadzēja atkāpties uz nocietinātu nometni pie Drisas upes, bet Otrajai — uzbrukt frančiem no flanga un no aizmugures L Pfuls nebija ņēmis vērā, ka Napoleons, kura rīcībā bija piecsimt tūkstošu kareivju, spēja koncentrēt lielākus spēkus vienlai- [4]

kus ir pret Pirmo, ir pret Otro armiju un, izmantodama šo armiju sašķeltību, satriekt tās abas.

Aleksandrs I un Pfuls bija galvenie, tomēr ne jau vienīgie haosa un jucekļa vaininieki. Arī šeit, tāpat kā pie Austerlicas, caru aplenca negausīgu patmīļu un titulētu slaistu bars. Ļevs Tolstojs šajā pūlī saskaitījis deviņas ļaužu grupas, kas taisījušas kara plānus, ieteikušas uzbrukt, atkāpties, aizstāvēties uz vietas, bet galvenokārt kalušas plānus, kā pildīt savu kabatu, un izpļāpājušas kara noslēpumus. Ap visiem šiem ļaudīm grozījās franču spiegi, kas Napoleonam paziņoja par krievu karaspēka kustībām.

Cik rosīgi Napoleons gatavoja iebrukumu, tikpat rosīgi Krievijas imperators gatavoja militāras skates un parādes, pats personiski repetēja dievkalpojumu norisi un apmeklēja balles.

Naktī uz 24. jūniju balli par godu caram bija sarīkojis barons Benigsens. Baronam šajā karā vēl nebija nekāda amata, un viņš vēlējās tādu dabūt, bet, paredzēdams, ka krievu armijai vajadzēs atkāpties, viņš labi ātri gribēja pārdot Aleksandram savu muižu Viļņas apkaimē, kamēr to vēl nav sagrābuši franči. Ballē darījums tika noslēgts. Aleksandrs samaksāja divpadsmit tūkstošu zelta rubļu Līksmība pašlaik mutuļot mutuļoja, kad zālē parādījās vēstnesis ar briesmīgo ziņu par to, ka Napoleona armija pārgājusi robežu un iebrukusi Krievijā.

Cars ar savu štābu aizbrauca uz Svencjaniem. Barklajs sāka atkāpšanos uz nocietināto Drisas nometni.

Tagad Barklajs un cars komandēja karapulkus ne vien no diviem štābiem, bet arī no divām savā starpā visai tālām vietām. Visvairāk posta šis apstāklis nodarīja Bag-rationam.

Izmantodams Pfula sastādītā plāna kļūmes un cara «vadības» radīto jucekli, Napoleons ar galvenajiem spēkiem ieņēma Viļņu, iekļuva Otrās armijas spēku izvietojuma flangā un virzīja Boharnē korpusu uz pārrāvumu starp Pirmo un Otro armiju, bet maršala Davū korpusu un sava brāļa Žeroma armiju pretim Bagrationam.

Vairākas dienas Bagrations nesaņēma itin nekādas pavēles un nekā nezināja par Pirmās armijas stāvokli. Pēc tam viņš saņēma pavēli būt gatavam atbalstīt Platovu, kurš saskaņā ar kara plānu uzbruka Napoleona karapulkiem, kas mācās virsū Pirmajai armijai. Pēc divām

dienām Bagrations saņēma jaunu pavēli — atkāpties, lai savienotos ar Pirmo armiju. Jau ar pirmajām kara dienām Bagrations bija dezorientēts. Viņam bija iespēja savienoties ar Pirmo armiju, virzoties caur Minsku, taču cara direktīva par savienošanos ne vien nokavējās un dezorientēja Otrās armijas virspavēlnieku, bet ari noteica, lai viņš uz savienošanos ar Pirmo armiju virzās caur Viļeikiem, proti, lai, sevi atklājot, iet gar franču armijas uzbrūkošo korpusu līniju. 17. jūnijā (pēc v. st.) Bagrations, aizsūtījis slimniekus un vezumniekus uz Bob-ruisku, sāka pārgājienu caur Sloņimu un Novogrudku uz Viļeikiem un, nevienu dienu neatpūzdamies, nogājis simt piecdesmit kilometru, 22. jūnijā pārcēlās pār Ne-munu. Bet jau kļuva jūtamas Aleksandra 1 novēlotā rīkojuma sekas. Kad Otrā armija bija pārcēlusies pār Ne-munu, Bagrations uzzināja, ka aizmugurē — pie Sloņi-mas — parādījušies Žeroma priekšpulki, no kreisās puses tuvojas Boharnē korpuss, bet maršals Davū jau ieņēmis Voložinu, noslēgdams ceļu uz Viļeikiem. 23. jūnijā Bagrations pagrieza armiju, pārcēlās pār Nemunu un virzījās uz Minsku, bet arī Minsku jau bija ieņēmis maršals Davū. Bagrations nolēma iet caur Bobruisku un Mogiļevu, un tieši tad Aleksandrs I prasīja, lai Bagrations dodas uzbrukumā pret Davū pulkiem Minskā. Bagrations tomēr aizgāja uz Bobruisku. Iepriekš Bagrations bija uzstājis, ka Otrā armija pa Napoleona aizmuguri jā-parvieto no Belostokas uz Varšavas rajonu, bet nu viņš vairījās no kaujas, labāk par caru un tā svītu saprazdams, ka nedrīkst ielaisties kaujā, kad skaitliski daudz spēcīgāks ienaidnieks draud ar ielenkumu. «Man norādītais virziens uz Novogrudku,» atbildēdams uz cara rīkojumu, viņš drosmīgi iebilda, «ne vien atņēma man jebkuru iespēju savienoties, ejot caur Minsku, bet man draudēja arī briesmas pazaudēt visus vezumus, palikt bez uztura līdzekļiem un pat galīgi izputināt sakarus ar Pirmo armiju.»

Forsētā pārgājienā virzoties uz Bobruisku, Otrā armija sasniedza Slucku. Tur kļuva zināms, ka Davū pulki jau ieņēmuši Svisloču, kas atradās četrdesmit kilometru no Bobruiskas, un ka Žeroms uzbrūk Platova arjergardam. Pie Miras Platovs ievilināja Žeroma avangardu slazdos, un franči cieta briesmīgu sakāvi. Bagrations bija gatavs uzbrukt Žeromam, atsviest to atpakaļ un pēc tam

g izties virsū Davū karapulkiem, taču viņš baidījās, ka Zeroms atkāpsies, kaujā neielaizdamies, un ka tas vēl vairāk attālinās Otro armiju no Pirmās, kas atgāja no Viļņas nevis uz Minsku, bet gan uz Svencjaniem. Attālums starp abām armijām jau bija trīssimt kilometru.

Barklaja Pirmā armija nonāca Drisas nometnē. Caru beidzot bija pārliecinājuši, ka nometne, ja armija tajā paliks, var kļūt par slazdu. Bargā īstenība bija sagrāvusi Pfula plānu. Jauna karadarbības plāna nebija. Pretinieka spiestas, krievu armijas joprojām atkāpās, un kļuva gaužām skaidrs, kādas sekas ir cara «vadībai». Tuvojās jauna katastrofa — vēl baismīgāka nekā pie Austerlicas. Cara brālis Konstantins lūdzās, lai Aleksandrs slēdzot mieru, bet tie cara uzticības vīri, kam prāta bija pavairāk, ieteica viņam «Krievijas glābšanas labad» atstāt armiju, un to cars diezgan ātri arī darīja. Taču pirms aizbraukšanas Aleksandrs nenoteica, kurš tad no armijas pavēlniekiem — Barklajs vai Bagrations — būs virspavēlnieks, kad Pirmā un Otrā armija savienosies.

Vienīgā prātīgā iespēja Barklajam bija — atkāpties arī turpmāk, jo atkāpšanās, kā rakstīja K. Markss, jau bija kļuvusi par piespiedu nepieciešamību.

Napoleons' ieņēma pilsētu pēc pilsētas, karš pārmetās aizvien uz jaunām guberņām.

Viens no Napoleona stratēģijas pamatprincipiem bija tāds, ka viņa armija sagādāja sev pārtiku, ņemdama to no uzvarētās valsts iedzīvotājiem, tāpēc, ar bāzēm nesaistīta, varēja manevrēt brīvi un ātri.

Uzveikdams valstis, Napoleons nekavēdamies uzlika tām kontribūciju, un viņa galvenais intendants Darī to bez žēlastības piedzina no iedzīvotājiem. «Ienaidnieks ir kā labības kūlis,» franči mēdza teikt, «jo vairāk to kuļ, jo vairāk var izkult.» Reizēm, iedzīvotājiem visu atņēmis, Napoleons izlīdzējās, iepirkdams pārtiku kara neskartajos apvidos.

Bet Krievijā Napoleonu gaidīja gluži kas cits. Zemnieki redzēja, ka viņš nav tiem atnesis atbrīvošanu no klaušu jūga. Napoleons nebūt netaisījās dot krievu zemniekiem brīvlaišanu.

Rīkodamies lielburžuāzijas interesēs, Napoleons tiecās nodibināt pasaules monarhiju, un «pēc reakcijas uzvaras iekšzemē Napoleona kontrrevolucionārā diktatūra pārvērta

Francijas karus no aizsargašanas kariem par iekarošanas kariem» b

Iekarotajās zemēs Napoleonam bija vajadzīgi iedzīvotāji, kas vergotu. Un viņam bija vajadzīga nevis Krievija, kas būtu brīva, plaukstoša valsts ar brīvlaistiem iedzīvotājiem, bet gan Krievija — buržuāziskās Francijas kolonija. Krievu zemnieki saprata, ka Napoleons, atstādams uz viņu kakla muižnieka jūgu, uzkraus viņiem vēl arī svešu verdzinātāju jūgu, un cēlās cīņai. Zemnieki pameta sādžas, aizdedzinādami visu, kas ienaidniekam varētu noderēt. Katru rītu pa desmit, divpadsmit franču kareivju no katras rotas nogriezās no ceļa, aizklīzdami tālu projām meklēt maizi sev un elpi zirgiem. Retais atgriezās sveiks un vesels — viņus nogalināja zemnieki, labākajā gadījumā viņi pārnāca tukšā.

Tā gāja diendienā. Franču armijai sāka klāties grūti, cīņas gars sašļuka. Tā tomēr sasniedza Smoļensku, joprojām vēl būdama draudīgi varena.

Nepiepildījās Napoleona pareģojums, ka Bagrationa un Barklaja armijas nekad nesatiksies. Abi ģenerāļi, visai prasmīgi vadīdami savus karapulkus, pie Smoļenskas sastapās. Šeit notika pirmā lielākā kauja, pēc kuras krievu armija atgāja tālāk, pamezdama aiz muguras neredzētu uguns sārtu — dega Smoļenska.

Sajukums, kādā cars bija atstājis armiju, aizbraukdams un neieceldams vienu virspavēlnieku, auga augumā, radīdams konfliktu starp Bagrationu un Barklaju. Bagrations bija pret tālāku atkāpšanos.

Barklajs uzskatīja, ka atkāpties vēl tālāk ir nepieciešami: atkāpšanās novājina Napoleonu, bet stiprina krievu armiju, un ģenerāļiem, kas prasīja pārtraukt atkāpšanos, viņš cieti atbildēja: «Lai katrs izpilda savu pienākumu, es izpildu savējo,» — un turpināja atkāpties.

Bet atkāpties nevēlējās arī krievu karavīri. Viņi traucās kaujā. Ja agrāk viņiem nepieciešamību atkāpties izskaidroja ar to, ka jāsavieno abas armijas, tad tagad bija uzradies jauns izskaidrojums, kas bija nepatiess, apvainoja Barklaju un varēja pazudināt visu pasākto. Barklaja rīcību sāka izskaidrot ar nodevību, un pirmais, kas palaida atklātībā šīs nevalodas, bija cara brālis Konstantīns.

1 Ļeņins V. I. Draudošā katastrofa un kā pret to cīnīties. — Raksti. Tulk. no 4. izd., 25. sēj., 332. lpp.

«Ko lai dara, mīļie,» viņš sacīja Smoļenskas iedzīvotajiem. «Mēs neesam vainīgi. Mums neļāva jūs glābt. Tajā, kurš mūs komandē, jau netek krievu asinis. Un mums ir viņam jāpaklausa, lai cik sāpīgi būtu. Man sirds vai lūst tāpat kā jums.»

Konstantins, kas brālim bija palīdzējis armijā iznīdēt godaprātu un īsti krievisku garu, izdarīja kārtējo noziegumu pret armiju, uzkraudams Barklajam nepelnītu apvainojumu un palaizdams satrauktas baumas.

Tālāk tā vairs nevarēja iet. Krievu armijai, kas bija guvusi uzvaras Eiropā un bija divkārt gatava varoņdarbiem Tēvijas karā, cīnoties savā zemē un par savu dzimteni, bija vajadzīgs karavadonis, kas spētu atrast īsto ceļu uzvaras izcīnīšanai, jo šoreiz no uzvaras bija atkarīgs Krievijas liktenis.

Šai nemierpilnajā laikā Kutuzovs no Goroškiem aizbrauca uz Pēterburgu un tika izraudzīts par Pēterburgas un Maskavas zemessardzes priekšnieku. Pa naktīm, kabinetā ieslēdzies, viņš stundām sēdēja pie karalauka kartes, rūpīgi studēdams karaspēka kustību. Vienā no šādām naktīm viņam atnesa imperatora vēstuli.

«Mihail llarionovič!» Aleksandrs I rakstīja Kutuzovam, ieceldams viņu par virspavēlnieku. «Jūsu visiem zināmie karavīra tikumi, Jūsu mīlestība uz tēviju un ne vienreiz vien veiktie krietnie varoņdarbi piešķir Jums īstenas tiesības uz šo uzticību. Izraudzīdams Jūs šim svarīgajam uzdevumam, es lūdzu dievu to kungu, lai nāk viņa svētība pār Jūsu darbošanos par slavu krievu ieročiem un lai tiek attaisnotas tās laimīgās cerības, kādas tēvzeme liek uz Jums.

Allaž labvēlībā pret Jums palikdams —

Aleksandrs.»

Cars meloja atkal. Viņš joprojām nīda Kutuzovu un neuzticējās tam. Tais pašās dienās viņš rakstīja māsai Jekaterinai:

«Pēterburgā es ieraudzīju, ka itin visi ir par to, lai veco Kutuzovu ieceltu par virspavēlnieku: tā bija vispārēja vēlēšanās. Pazīdams šo cilvēku, es sākumā pretojos viņa iecelšanai, taču, kad Rostopčins ar 5. augusta

vēstuli man bija darījis zināmu, ka visa Maskava vēloties, lai Kutuzovs komandē armiju, atzīstot, ka nedz Bar-klajs, nedz Bagrations neesot spējīgs to darīt... man atlika tikai piekāpties, redzot tādu vienpiātīgu vēlēšanos, un es iecēlu Kutuzovu. Man vajadzēja vērst savu izvēli uz to, ko nosauca sabiedrības balss.»

Kutuzova iecelšanu par virspavēlnieku Aleksandrs izkārtoja tā, lai neveiksmes gadījumā mazgātu rokas nevainībā, viņš nodeva virspavēlnieka izraudzīšanu speciālas komisijas ziņā, un komisija vienbalsīgi nosauca Kutuzovu. Tomēr pēc šā lēmuma Aleksandrs par štāba priekšnieku iecēla Benigsenu, lai vajadzīgajā brīdī liktu viņu Kutuzova vietā.

— O, šis «vecais ziemeļu kūmiņš»! — iNapoleons nozīmīgi sacīja, uzzinājis par Kutuzova iecelšanu.

— Pacentīšos lielajam karavadonim pierādīt, ka viņam ir taisnība, — pieticīgi bilda Kutuzovs, uzzinājis par Napoleona repliku.

Tauta ar īstu prieku izvadīja karavadoni, kad viņš devās pie krievu karapulkiem, kas atkāpās uz Maskavu Pa ceļam, iepazīdamies ar apstākļiem, viņš izsūtīja pavēles, rīkojumus, jautājumus, pieprasīdams ziņas par jauniem formējumiem, par zemessardzi, par ienaidnieku. Jau ceļā viņš nosūtīja Miloradoviču ar rezerves spēkiem pretim atejošajām daļām, par galveno uzdevumu uzskatīdams «armijas pavairošanu».

30. augustā pie Carevozaimiščes Kutuzovs, vienkārši ģērbies, pasīkā Donas aidiniekā sēdēdams, ieradās pie karaspēka. Pirmie vārdi, ko no viņa izdzirdēja kāda pulka zaldāti, kuri, virspavēlnieku ieraudzījuši, sāka rosīties, posties un rindoties, bija šādi:

— Pēc tā nav vajadzības. Man jāredz, vai jūs esat veseli, mani bērni. Kara gaitu ejot, karavīrs nedomā par ārīgu greznību, viņam ir jāatpūšas pēc pūliņiem un jāgatavojas uzvarai...

Izvietojums pie Carevozaimiščes Kutuzovu neapmierināja, un viņam bija pagaidām jāatkāpjas, lai atrastu izdevīgu pozīciju, savienotos ar Miloradoviča pulkiem, kas jau tuvojās, un ar zemessardzi un tad sāktu ģenerālkauju.

Kutuzova stāvoklis virspavēlnieka amatā bija ārkārtīgi grūts. Viņš bija pieņēmis armiju, kas patlaban atkāpās Ja Napoleonam, kura rokās bija neierobežota vara, kalpoja paklausīga un pārbaudīta pārvaldes sistēma, ko per-

unificēja viņa maršali un Bertjē vadītais štābs, tad Kutuzovs, tiklīdz bija ieradies pie armijas, tūdaļ sastapa •tnba priekšnieku Benigsenu, kas neieredzēja Kutuzovu, trēdams pats sevi par vienīgo karavadoni, kas var būt i īenīgs pretinieks Napoleonam. Benigsens bija pārliecināts, ka Kutuzovs netaisni atņēmis viņam virspavēlnieka amatu.

Desmitiem intrigantu un apmelotāju, kas senāk bija traucējuši Barklaja darbu, tagad ņēmās celt neslavu un kaitēt Kutuzovam, kurš labi zināja, ka viņa pretinieks nav Napoleons vien, ka nedraugi viņam ir paša štābā un ka Pēterburgā ir palicis viņa visniknākais personiskais ienaidnieks — pats imperators.

Par ko Kutuzovs gan nešaubījās, kam viņš dziļi ticēja— tas bija krievu karavīra spēks, krievu komandieru — viņa un Suvorova pārgājienu un kauju līdzgaitnieku spēks. Ja Benigsens rakstīja, ka «franču armijā mudžēt mudž diži ģenerāļi, bet mums nav pat viduvēju», tad Mihails Ilarionovičs pavēstī sievai: «Armiju ieraudzīju garā sparīgu, labu ģenerāļu ir daudz... Esmu cerību pilns . . . domāju stāvokli vērst par labu tā, lai Krievijas gods neciestu.»

Žigli vien ieguvis skaidrību sarežģītajos apstākļos, Kutuzovs organizēja spēcīgu arjergardu, par tā komandieri ieceldams rāmo un drošsirdīgo ģenerāli Konovņi-cinu, un, joprojām atkāpdamies, sāka gatavoties kaujai. Atkāpjoties vēl tālāk, tiktu pazaudēts tas, ko Kutuzovs turēja dārgāku par visu — tiktu pazaudēta «gara dūšība», kas spārnoja pēc kaujas alkstošo krievu armiju. Beidzot pie Borodinas abas puses kļuva spēkos gandrīz līdzīgas, un tā atkrita galvenais iemesls, kas krieviem bija licis atkāpties. Kutuzovs sāka slaveno Borodinas kauju, kam bija milzīga politiska un stratēģiska nozīme ne vien 1812. gada kara norisē, bet arī visā krievu tautas vēsturē.

III NODAĻA

Lauks, kur risinājās kauja, atrodas Borodinas ciema tuvumā simt desmit līdz simt divpadsmit kilometru no Maskavas, desmit līdz divpadsmit kilometru uz rietumiem no Možaiskas. Centrā tas ir nedaudz paugurains, šur tur to šķērso seklas gravas, kuru dibenā urdz strautiņi; laukam cauri plūst Koločas upe, kas ietek Maskavas upē. Lauka centrā bija Semjonovskas ciems, vairāk pa labi gar jauno Smoļenskas ceļu aiz Koločas upes — Borodinas ciems, tam blakus — Gorku sādža, bet pie vecā Smoļenskas lielceļa, ar mežu un krūmaini nošķirta, bija apmetusies Uticas sādžiņa. Rietumu pusē lauka malā atradās Ševardinas sādža. Pavisam necils, parasts Krievijas vidus-joslas klajums. Kutuzova sūtītie štāba virsnieki to bija izraudzījušies tāpēc, ka pa to gāja abi Smoļenskas lielceļi, kas veda uz Maskavu, un to sedza Koločas upe. Atklātajā apvidū bija iespējams izvērsties kavalērijas māsām. Kaut gan laukā, kas no ienaidnieka puses bija labi novērojams, centrā un kreisajā flangā nebija kaut cik nozīmīgu dabisku šķēršļu, kas stiprinātu aizsardzību, tomēr tika nospriests, ka «šai gludajā apvidū» labāka lauka neatradīs.

Krievu armija ieņēma pozīciju. Tās fronte stiepās no Maslovas sādžas Maskavas upes krastā cauri Borodinai līdz Ševardinas sādžai, un gandrīz vai visā garumā to sedza Koločas upe, tās labais flangs balstījās Maskavas upē, bet kreisais — pie Ševardinas uzceltajā redute.

Pozīcija bija ieņemta nepareizi. Tās fronte gāja nevis perpendikulāri Napoleona uzbrukuma virzienam, bet gan slīpi, kreisais spārns pie Ševardinas bija izvirzīts uz priekšu un atklāts. Ienaidnieks to varēja apiet pa veco Smoļenskas ceļu, un krievu armija iekļūtu Maskavas upes un Koločas upes veidotajā maisā.

Virzoties tālāk pa veco Smoļenskas ceļu, pretinieks nonāktu pie Možaiskas, kur abi ceļi satecēja kopā, un tad krievu karapulkiem būtu nogriezts ceļš uz Maskavu un uz Krievijas dienvidu guberņām.

Atbildība par tik bīstamu karaspēka izvietojumu gulst uz tiem, kas šo pozīciju izraudzījās: uz štāba priekšnieku Benigsenu un ģenerālkvartirmeistaru Tolu, kuram Kutu-zovs pilnīgi uzticējās.

Novērtējis apstākļus, Bagrations nekavējoties ziņoja Kutuzovam, ka armijas kreisais spārns ir «visai lielās

briesmās».

Kutuzovs pats devās pārraudzīt kreiso flangu un nolēma to atvirzīt atpakaļ uz līniju, kas savienoja Semjo-novskas sādžu ar Uticu. Bet, lai segtu atkāpšanos uz jaunu pozīciju un iegūtu laiku uzcelt tur nocietinājumus — flēšas, Kutuzovs pavēlēja noturēt Ševardinas re-duti, kas tagad bija kļuvusi par priekšējo atbalsta punktu.

Uzbrukums Ševardinas redutei sākās 5. septembrī. Visu dienu risinājās sīvas kaujas par reduti, un pēc Kutuzova paša pavēles to atstāja, tikai naktij pienākot. Vienpadsmit tūkstošu krievu zaldātu noturējās pret trīsdesmit pieciem tūkstošiem franču. Krievi kaujā pazaudēja apsēsi tūkstoši vīru. Apmēram tādi paši bija arī ienaidnieka zaudējumi. Napoleons ieņēma reduti, kam vairs nebija īpašas stratēģiskas nozīmes, jo redute atradās pārāk tālu un to nevarēja iesaistīt Borodinas galvenajā pozīcijā, uz kuru bija atgājuši krievu karapulki.

Tomēr kā Kutuzovam, tā Napoleonam 5. septembra kaujas bija daudz ko rādījušas. Kad Napoleons šajā dienā bija pieprasījis atvest krievu gūstekņus, viņš bija saņēmis atbildi, ka krievi gūstā nepadodas, labāk mirdami uz vietas. Ģenerālis Kolenkurs piemetināja, ka «redzams,

nepietiek, ja viņus nogalina, viņus vēl vajag arī nogāzt gar zemi». Tad Napoleons Kolenkuram atteica: «Es viņus nogāzīšu ar savu artilēriju.» Taču turpmākie notikumi pierādīja, ka to nav tik viegli izdarīt.

6. septembrī kauju nebija, un abi karavadoņi šajā dienā izdarīja apvidus izlūkošanu, gatavodami armiju izšķirošajai kaujai.

Kutuzovs savos platajos atsperu ratos lēnītēm brauca pa Borodinas lauku, norādīdams nocietinājumu un karapulku galīgo izvietojumu. Nocietinājumu bija maz, un tos cēla zemessargi, kam trūka pieredzes, bet galvenais — trūka darbarīku, ko Maskavas ģenerālgubernators Ros-topčins, virspavēlnieka pieprasījumus neņemdams vērā, atsūtīja tikai tad, kad Borodinas kauja gāja uz beigām. Un tomēr labajā flangā — pie Maslovas sādžas ierakumi bija gatavi, centrā ierīkota Kurgāna baterija (to komandēja Rajevskis), bet kreisajā flangā uz dienvidiem no Semjonovskas sādžas uzceltas flešas, ko vēlāk nosauca par Bagrationa flešām. Krievu armija bija izvietojusies pozīcijā, kuras fronte tagad sniedzās no Maslovas sādžas gar Koločas upi līdz Borodinas ciemam, tālāk pagriezdamās uz dienvidiem pāri Kurgāna baterijai un Bagrationa flešām līdz Uticas sādžai. Pozīcija, ko labajā flangā sedza Koločas upes kraujie krasti, franču uzbrukumam bija grūti pieejama, taču kreisajā flangā, it īpaši flešu rajonā, ienaidniekam dabisku šķēršļu nebija, un šeit bija krievu pozīcijas vājākā vieta. Šajā pozīcijā arī risinājās kauja, un galvenie uzbrukumi tika vērsti pret divarpus līdz trīs kilometru garo fronti līnijā no Borodinas līdz flešām. Pozīciju no Maslovas sādžas līdz Kurgāna baterijai aizstāvēja Barklaja komandētās Pirmās armijas daļas, bet pozīciju no Kurgāna baterijas līdz flešām — Otrās armijas daļas.

Netālu no Uticas sādžas pie vecā Smoļenskas lielceļa Kutuzovs pavēlēja «nostādīt slapstā» — slēpnī Tučkova korpusu un zemessardzi. Rezervē palika divi kājnieku korpusi un artilērija. Pavisam krievu armijā bija simt divdesmit tūkstošu zaldātu, no tiem desmit tūkstošu zemessargu, kas kaujā nepiedalījās, septiņi tūkstoši kazaku un seši simti četrdesmit lielgabalu.

Napoleons no pusmiljona lielās armijas uz Borodinu bija atvedis simt trīsdesmit piecus tūkstošus kareivju un piecsimt astoņdesmit septiņus lielgabalus. Daļa viņa spēku

rija palikusi segt milzīgi garās komunikācijas, daļa darbojās Pēterburgas virzienā; daudz kareivju viņš bija zaudējis kaujās par Smoļensku un dārgi samaksājis par katru mēģinājumu uzbrukt krieviem, kad tie atkāpās. Neskaitāmi slimnieki, atpalicēji, dezertieri bija pametuši viņa armijas rindas, un tomēr Napoleons pie Borodinas bija atvedis savas labākās daļas, ko komandēja izslavēti ģenerāļi un maršali. Un, kad viņš bija savilcis savus karapulkus uzbrukumam, šķita, ka pilnīga uzvara jau ir rokā.

Neviena Napoleona uzsāktā kauja nav līdzinājusies citām. Bet Napoleona stratēģijas un taktikas tipiskās, raksturīgās iezīmes piemīt visām viņa kaujām un it īpaši spilgti tās izpaudās Borodinas kaujas plānā.

Napoleons mācēja nekļūdīgi novērtēt apvidu, prasmīgi noteica pozīcijas stipros un vājos punktus, šķēršļus un priekšrocības, ko sniedza apvidus. Būdams lielisks artilē-rists, viņš karu vēsturē pirmais sāka lietot koncentrētu artilērijas uguni, izšķirošajā virzienā savilkdams simtiem lielgabalu. Izšķirošajā virzienā Napoleons allaž koncentrēja arī nospiedošu dzīvā spēka pārsvaru.

Napoleona māksla, kuras pamatā bija izšķirošo spēku koncentrēšana izšķirošajā vietā un izšķirošajā brīdī, bija noslīpēta pilnībā. Franču karavadoņa milzīgā pieredze gandrīz nekļūdīgi noteica, kurā kaujas brīdī jāraida cīņā galvenā rezerve, lai satriektu pretinieku un pēc tam, bez žēlastības vajājot, to galīgi iznīcinātu vai saņemtu gūstā. Napoleona iecienītie paņēmieni bija šādi: dodot frontālu triecienu, saistīt pretinieka spēkus, apiet pretinieku no flanga un aizmugures vai pārraut pretinieka fronti tās taktiskajā centrā un tad raidīt cīņā savu galveno rezervi. Abos gadījumos iznākums bija viens: pretinieka dzīvais spēks tika zibenīgi un neglābjami satriekts, tā lielgabali un vezumi sagrābti.

Un, lūk, šeit — Borodinas laukā, izlūkojis krievu pozīciju, Napoleons atrada tās vājo vietu. Tā bija kreisā flanga centrā — flešās pie Semjonovskas sādžas. Šeit atradās izšķirošā vieta, pret kuru Napoleons koncentrēja izšķirošos spēkus — astoņdesmit tūkstošus no simt trīsdesmit pieciem tūkstošiem kareivju un četrsimt lielgabalu no pieci simti astoņdesmit septiņiem. Šeit viņš bija iecerējis pārraut krievu armijas fronti, apejot tās galvenos spēkus, kas. bija izvietoti centrā un labajā flangā, piespiest tos pie Maskavas upes un Koločas upes un

iznīcināt. Vienlaikus ar galveno triecienu pret tiešām Napoleons ar Boharnē itāliešu korpusu taisījās uzbrukt arī krievu labajam flangam, bet apiet krievu kreiso flangu domāja sūtīt Poņatovska poļu korpusu.

Šādos apstākļos, kad Ševardinas kauja jau bija liecinājusi, kādas briesmas draud kreisajam flangam, nemaz jau nerunājot par to, ka pats apvidus norādīja, cik nepieciešams pastiprināt šo flangu, Kutuzovs kreisajā flangā atstāja karaspēka mazāko daļu, bet galvenos spēkus izvietoja labajā flangā — pie jaunā Smoļenskas ceļa, sa glabādams iespēju izdarīt pretuzbrukumu jebkurā virzienā.

Daudzi vēsturnieki šo Kutuzova lēmumu ir uzskatījuši par nāves grēku. Pretodamies šim lēmumam, Benigsens ieteica izvietot visu armiju no Gorkiem līdz Uticai un vēlāk centās iegalvot, ka Borodina nav kļuvusi par otru Poltavu tikai tāpēc, ka virspavēlnieks nav pieņēmis viņa ierosinājumu. Pat labvēļi rakstīja, ka Kutuzovs esot rīkojies nepareizi, tomēr, kaujai risinoties, kļūdu esot izlabo jis, pārsviezdams spēkus no labā flanga uz kreiso.

Tomēr taisnība bija Kutuzovam, nevis viņa kritiķiem.

1812. gada 4. septembrī Kutuzovs ziņoja Aleksandram I:

«Pozīcija, kurā es nostājos pie Borodinas ciema divpadsmit verstu šaipus Možaiskas, ir no vislabākajām, kādas vien līdzenā apvidū iespējams atrast. Šās pozīcijas vājo vietu, kas ir kreisajā flangā, es centīšos labot, likdams lietā mācēšanu.

Labi būtu, ja ienaidnieks nāktu pretuzbrukumā uz šo pozīciju, tādā gadījumā es visai paļaujos, ka uzvara būs mūsu, bet, ja nu viņš, manu pozīciju novērtēdams par stipru, sāks manevrēt pa ceļiem, kas ved uz Maskavu, tad man vajadzēs iet un nostāties aiz Možaiskas, kur visi pieminētie ceļi satek vienuviet.»

Vecais, pieredzējušais ģenerālis lieliski zināja, ko dara, viņš redzēja krietni tālāk nekā daudzi no tiem, kas bija ap viņu un kas neatzina viņa tiešām pareizo lēmumu. Tas kļūst pilnīgi skaidrs, ja uzmanīgi paskatāmies uz Borodinas lauku no Kutuzova augstā komandpunkta, ja pa veco un pa jauno Smoļenskas lielceļu noejam līdz Možaiskai, ja vērīgi izlasām Kutuzova kaujas pavēles, izanalizējam visu viņa nostaigāto ceļu un viņa karava

doņa mākslas būtību, ja novērtējam Borodinu visa šā kara mērogā.

No abiem ceļiem, kas iet pār Borodinas lauku, jaunais Smoļenskas ceļš pozīcijas labajā flangā ir īsāks un labāks nekā vecais, kas šķērso kreiso flangu. Un tiešām — pēc Borodinas kaujas krievu armija, kaut bija nakts un karapulkos pēc kaujas valdīja sajukums, tomēr spēja priekšzīmīgā kārtībā atkāpties pa jauno Smoļenskas lielceļu, braucot pa četriem vezumnieku ratiem blakus. Pa jauno Smoļenskas ceļu gāja stratēģiskais virziens uz Maskavu, un Kutuzovs sedza šo virzienu, bet visiem pārējiem pozīcijas punktiem bija tikai taktiska nozīme.

Turklāt Kutuzovs bija izpratis Napoleona stratēģiju un taktiku. Pazīdams Napoleonu kā zibenīgi aša trieciena meistaru, viņš paredzēja, ka tādā gadījumā, ja krievi novietosies līnijā no Gorkiem līdz Uticai un ja Napoleonam izdosies apiet jebkuru flangu pa jebkuru ceļu, tad franču karavadonis krievus aplenks un iznīcinās, un viņš rakstīja, ka pieņems kauju — «ja nebūšu aplenkts ...». Tā kā Kutuzovs savus galvenos spēkus bija izvietojis pie jaunā, platā Smoļenskas ceļa un gatavojās aizsardzībai, tad viņam palika pilnīga iespēja pāriet pretuzbrukumā. Bet, ja Napoleons lūkotu krievus apiet vai ja krieviem kauja izvērstos neveiksmīga, tad krievu armija varētu atbildēt ar pretmanevru un «nostāties aiz Možaiskas, kur visi pieminētie ceļi satek vienuviet», un atkal noslēgt ceļu uz Maskavu.

Cik daudz taisnības bija krievu karavadonim, ir vērojams no tā, ka Napoleons atmeta domu par kreisā flanga apiešanu, kaut pieredzējušais maršals Davū ieteica to darīt. Abi karavadoņi bija uzminējuši viens otra domas. Tā jau arī izpaužas Kutuzova varenais talants — Kutu-zova rīcība ir savdabīga, pārsteidzoša, neparasta, bet īsti pareiza.

Vai tad Kutuzovs — tā ir spriedis dažs labs vēsturnieks — bija pametis sakāvei savu kreiso flangu, atstādams tur mazākus spēkus? Pēc pirmā acu uzmetiena tā gan šķiet, tomēr būtībā ir tā, ka apdraudēto punktu var aizstāvēt tieši, kā to ierosināja Benigsens, bet var ari sargāt, sagrupējot spēkus un rezerves tā, ka vajadzīgajā brīdī iespējams ne vien atsist pretinieku, bet arī dot tam prettriecienu, kā Kutuzovs arī darīja.

Viņš ne vien savilka galvenos spēkus labajā flangā,

rezervi novietodams aiz centra, bet arī kreisajā flangā pie vecā Smoļenskas ceļa nostādīja spēcīgo Tučkova korpusu un zemessardzi, uz kartes uzrakstījis: «Nostādīt paslepeni». Kara inženierim kapteinim Felkneram, kas pēc viņa pavēles bija izlūkojis apvidu, izraudzīdams slēpni, Kutuzovs paskaidroja: «Kad ienaidnieks, uzbrukdams

Bagrationa kreisajam flangam, būs laidis kaujā pēdējās rezerves, tad es laidīšu viņa flangam un aizmugurei virsū paslepenos pulkus.»

Kutuzova lieliskā iecere netika īstenota tāpēc, ka Be-nigsens bez Kutuzova atvēlēs un vēlāk viņam to nedarījis zināmu izveda Tučkovu no slēpņa, likdams viņam stāties pretim Poņatovska korpusa frontālajam triecienam.

Tā izvietojis karaspēku, Kutuzovs droši varēja rakstīt Borodinas kaujas pavēlē: «Armijas, pievienojušas visus no Kalugas un Maskavas atnākušos pastiprinājumus, gaida ienaidnieka uzbrukumu pie Borodinas ciema, kur arī tam dos kauju ...» Un tālāk, minējis daļu izvietojumu un uzdevumus, Kutuzovs paskaidro: «Šādā kaujas ierindā esmu nodomājis sagaidīt ienaidnieka spēkus un rīkoties, (urot acīs viņa kustību. Tā kā nav manos spēkos kaujas darbības laikā atrasties visās vietās, tad palaižos uz armiju virspavēlnieku kungu izcilo prasmīgumu un tāpēc atstāju viņu pašu ziņā apsvērt, kas darāms, lai ienaidnieku sakautu ... Ja laimīgi veiksies atsist ienaidnieka spēkus, tad pats došu pavēli dzīties ienaidniekam pakaļ. Pie šā paša uzskatu, ka nebūs par lieku virspavēlnieku kungiem aprādīt, ka rezerves jātaupa, cik vien ilgi iespējams, jo nav uzvarēts tas ģenerālis, kas vēl sataupījis rezervi... Ja kauja pavērsīsies mums nelabvēlīgi... ir vaļā vairāki ceļi, kuri virspavēlnieku kungiem tiks pavēstīti un pa kuriem armijām būs jāatkāpjas. Šis pēdējais punkts lai paliek vienīgi virspavēlnieku kungiem zināms.

Oriģinālu parakstījis: Ģenerālis kņazs Kutuzovs.

Ģenerālštābs — Tatarinova sēta.

1812. gada augusta 24. dienā.»

Tātad pavēles un raporta saturs rāda, ka Kutuzovs bija nolēmis dot aizstāvēšanās kauju. («Armijas gaida pretinieku . .. Esmu nolēmis sagaidīt ienaidnieka spēkus.») Šajā kaujā Kutuzovs gribēja novārdzināt Napoleona spēkus un saglabāt savu rezervi, jo «nav uzvarēts tas ģenerālis, kas sataupījis rezervi», veiksmes gadījumā tas

pāriet pats pretuzbrukumā. Šāds lēmums ir raksturīgs tam laikmetam, kad «iecienīts taktisks paņēmiens», kā rakstīja F. Engelss, «bija pretinieka centra pārraušana ar svaigiem spēkiem, tiklīdz stāvoklis skaidri rādīja, ka pretinieks iesaistījis kaujā savas pēdējās rezerves. Rezerves ... kļuva par galveno līdzekli, kas izšķīra kaujas iznākumu.»

Šīs rezerves Kutuzovs ne vien saudzēja — viņš tās izvietoja, neņemdams vērā Benigsena aizspriedumainās domas un paturēdams pilnīgu brīvību tās izmantot, «piemērojoties Napoleona kustībām»: prettriecienam flangos, iespējamai atiešanai, enerģiskam kreisā flanga atbalstam, kam rezerves arī tika izmantotas. Pieņēmis šādu lēmumu, Kutuzovs pat aizstāvoties saglabāja rīcības brīvību un piespieda Napoleonu doties frontālā uzbrukumā, nodarot viņam milzīgus zaudējumus un paralizējot viņa sākotnējo ieceri. Šis Kutuzova lēmums pamatojas uz ticību krievu zaldātu un ģenerāļu spēkiem, Kutuzovs apbraukāja karapulkus, atgādinādams, ka aiz muguras ir Maskava un ka jākaujas dūšīgi, sargājot krievu zemi, solīdams zaldātiem, ka visi tiks sūtīti kaujā un visi tiks nomainīti kā sardzē. Suvorova zaldātiem viņš atgādināja viņa vadībā izcīnītās uzvaras, atgādināja, ka nav vēS bijis pretinieka, kas būtu noturējies pretim krievu karavīru durkļu triecienam.

Pienāca pēdējā nakts pirms cīniņa.

Franču nometnē valdīja dziļš satraukums un nedrošība. Pēc siltās, saulainās dienas bija iestājusies lietaina rudens nakts. Kaujas gaidas neļāva aizmigt, kareivji sala, guļot uz mitrās zemes, malkas ugunskuriem bija maz, tie kvēloja blāvi un nesildīja. Iepriekšējā dienā visa franču armija bija redzējusi plašo Borodinas lauku, un to visu, cik tālu vien acs sniedzās, bija piepildījuši krievu karapulki. Par šo karapulku sīkstumu visi jau zināja, un katrs saprata, ka ļoti daudzi rīt vairs neatgriezīsies savā nometnē. Šajā naktī pie Možaiskas viņi it īpaši stipri izjuta, cik tālu ir Berlīne, Lisabona, Parīze, dzimtās pilsētas un ciemati. Nemiers pārņēma franču armijas kareivjus.

Tāds pats nemiers mocīja arī viņu imperatoru. Napoleons negulēja. Viņš alka kaujas un baidījās tās. Viņš bija aprēķinājis, cik lieli spēki vēl vajadzīgi, lai ieietu kā uzvarētājs Maskavā, un saprata, cik bīstami ir kaujās zaudēt pulkus, kad kara iznākums vēl nebūt nav skaidrs.

Pēkšņi viņam sāka ausīs skanēt krievu armijas atkāpšanās trokšņi, viņš izskrēja no telts un ilgi klausījās, vērodams krievu apmetņu ugunis... Bet tur valdīja klusums, un Napoleons atgriezās teltī.

Napoleons zināja, ka viņa kareivji ir noguruši, ka rīt. tos gaida necilvēcisks sasprindzinājums, un viņš apjautājās, vai kareivji ir paēdināti, un lika izsniegt gvardei trīskāršu rīsa un sausiņu devu. Slepenā nemierā Napoleons pajautāja adjutantam, vai tas ticot rītdienas uzvarai, un, izdzirdis atbildi: «Bez šaubām, kaut arī uzvara dārgi maksās,» — ņēmās spriedelēt par to, kas ir karš. Viņš pat nodungoja kareivju dziesmiņu:

Ziemeļos un dienvidos,

Visur kara taure skan,

Kauju vēstī tā ...

Tad, galvu uz rokām nolaidis, viņš brīdi iegrima domās un, kā no miega pamodies, sauca atkal adjutantu, taujāja, vai Kutuzovs neesot aizgājis, un, uzzinājis, ka krievu zaldāti nav izkustējuši no vietas, stāstīja, ka Kutuzovs esot vecs un nevīžīgs.

Uztraukuma un klepus nomocīts, Napoleons laiciņu iegrima nemierīgā, drudžainā miegā.

Šajā naktī negulēja arī Kutuzovs. Tukšā, iemītnieku pamestā Tatarinovas sādžas mājā viņš pacietīgi gaidīja rītu. Visi rīkojumi bija doti, Kutuzovs atlaida savu štābu atpūsties, bet vecajam vīram pašam miegs nenāca. Viņš lēnām staigāja pa istabu, brīžam apsēdās pie galda, uz kura gulēja karte, un dežuranti pie durvīm dzirdēja ve-cišķu sēkšanu, krekšķēšanu un aprautus vārdus: «Tā . . . Nē, tā ne. . .» Vecais karavadonis prātoja par to, kā varētu rīkoties Napoleons.

Lēnām ritēja spraigās gaidu stundas.

Štābā, sādžā un visā milzīgajā krievu armijas nometnē valdīja dziļš klusums. Vakarā pa nometni vēl bija jādelējuši Kutuzova adjutanti, pārbaudīdami, kā pulki izvietojušies savās pozīcijās, bet tad pazuda arī tie. Pie apmetņu ugunskuriem negulēja gandrīz neviens. Krievu vīri bar-dzīgā mierā gatavojās kaujai. Desmitiem karavīru, kas bija ievainoti pie Ševardinas, slepšus pameta lazareti un atgriezās savos pulkos, lai piedalītos rītdienas kaujā. Pie ugunskuriem risinājās klusas valodas, viri brīnījās par Borodinas lauku šķērsojošo upju un tērču nosaukumiem un, prātodami par vārdiem «Voina», «Stoņeca», «Ogņiks», «Koloča» \ nožēloja, ka sirmā senatnē aizgrimušas liecības par to, kā, ar kādiem ieročiem toreiz karojuši, kādas ugunis liesmojušas, ar ko sensenos laikos kāvušies maskaviešu vīri šai pašā laukā.

Zaldāti pieminēja Mihaila Ilarionoviča vārdus par to, ka rīt būs jākaujas, sargājot krievu zemi, un gatavojās dūšīgi kauties, to sargājot, un nežēlot dzīvības. Vienas puses vīri sarunāja, ka pēdējos novēlējumus tuviniekiem aiznesīs tie, kas paliks dzīvi, radinieki, kas dienēja dažādos pulkos, satikās un klusēdami atvadījās. Daudzi tīrīja ieročus, laboja amunīciju vai domīgi vērās tumšajās rudens debesīs.

Pret rītu kļuva vēl klusāks. Norima apslāpētā balsu šalka, zaldāti gulēja.

Ar rītausmu franču armija jau bija kājās. Dobji rībēja bungas, skaldīdamas lauku klusumu, un šo vienmērīgo dārdu pavadībā pulkiem tika nolasīts imperatora uzsaukums:

«Karavīri!

Klāt ir kauja, kuras mēs tā ilgojāmies. Uzvara ir jūsu pašu ziņā. Tā mums ir nepieciešama; tā sagādās jums visu, kas vajadzīgs, dos ērtus mitekļus un ļaus drīz atgriezties dzimtenē. Cīnīties tā, kā cīnījāties pie Austerli-cas, Fridlandes, Vitebskas, Smoļenskas. Lai nākamās paaudzes ar lepnumu piemin mūsu šīsdienas varoņdarbus. Lai teic par ikvienu no mums: viņš piedalījās lielajā kaujā pie Maskavas!»

Pirms piecpadsmit gadiem, nostājies franču armijas priekšgalā un ieraudzījis to izsalkušu un puskailu, Napoleons bija kareivjiem apsolījis: «Es vedīšu jūs uz visauglīgākajām zemēm . . .» Un viņš veda armiju uz Itāliju un atdeva tās pilsētas izlaupīt badainajiem vīriem.

‘ «Стонец» no vārda «стонать» (vaidēt).

«Огник» no vārda «огонь» (uguns).

«Колоча» no vārda «колоть» (durt).

Borodinas kaujas dienā Napoleons skāra tās pašas savu kareivju jūtas. Kara gaita viņus bija novedusi tiktāl, ka uzvara viņiem likās tikpat nepieciešama kā Napoleonam, kas teica: uzvariet, un uzvara «sagādās jums visu. kas vajadzīgs, dos ērtus mitekļus un ļaus drīz atgriezties dzimtenē».

Napoleons viņus bija pārliecinājis, ka nav citas izejas kā vien uzvara, viņš apsolīja to, un kareivji viņam ticēja.

Šobrīd kareivji vairs nedomāja par to, ka ļoti daudziem nebūs lemts «drīz atgriezties dzimtenē» un stāstīt radiem un draugiem par saviem varoņdarbiem «lielajā kaujā pie Maskavas». Viņi gatavojās nežēlīgai, zvērīgai cīņai par apsolītajiem, vilinošajiem labumiem. Un nekad vēl Napoleona vārdi tā nebija aizkustinājuši karavīru sirdi, nebija viņus tā uzmundrinājuši kā šai dzestrajā, miglainajā septembra rītā pēc vārdzinošās, nemierīgās nakts. Tālu pār mežiem kāpa augšup saule.

Napoleonam ziņoja, ka krievi nav aizgājuši, ka tie joprojām stāv pozīcijā.

— Beidzot viņi ir slazdā. Dosimies vērt vaļā Maskavas vārtus! — Napoleons iesaucās. Viņš aši izgāja no telts un auļoja uz komandpunktu pie Ševardinas kurgāna. Šeit viņš izsauca pie sevis vienu no labākajiem ģenerāļiem — divīzijas komandieri Kompānu un par sevišķas labvēlības zīmi pavēlēja tam pirmajam doties uzbrukumā pret krieviem.

Napoleonam patika šie mirkļi, kad pēc viņa pavēles: «Ejiet un nāciet atpakaļ ar uzvaru!» — pulki brāzās uzbrukumā, saukdami: «Lai dzīvo imperators!»

Rītausmas klusumā, kas valdīja Tatarinovas sādžā, ielauzās pirmais skaļais lielgabala šāviens. Kutuzovs mierīgi izgāja no štāba, uzkāpa savā pasīkajā bērītī un bez svītas, pasaucis līdzi tikai kazaku, kas nesa viņa soliņu, lēnītēm aizjāja uz komandpunktu pie Gorku sādžas. Rīta dūmakā dzisa ugunskuri, kustējās cilvēki. Virspavēlnieks apstājās augstienē pie Gorkiem un, nolīcis pār seglu loku, ar pūlēm pārcēla kāju pār zirga krustiem un smagi atlaidās uz soliņa, ko kazaks bija žigli nostādījis vajadzīgajā vietā.

Izgaisdama dūmakā, lejup uz Borodinas pusi aizvijās Smoļenskas lielceļa platā, gaišā josta. Pār Koločas upi mutuļoja migla. Gausi celdamās augšup, tā atsedza skatienam lauku ar raibiem karapulku plankumiem, pakal-aus, mežainas upes krastus, Borodinas sētas un baznīcu. No turienes skanēja steidzīga, drudžaina šaudīšana un uzbrukuma troksnis.

Tas bija pirmais uzbrukums Borodinas kaujā.

Miglā, kas aizsedza Borodinas ciema pieejas, pie ciema klusām bija pienākuši Ežēna Boharnē pulki un, novērsdami uzmanību no Kompāna divīzijas, piepeši metās cīņā. Jēgeri, kas sargāja ciemu, sīksti turējās pretim, bet Boharnē, uzbrukdams no rietumiem gar Smoļenskas ceļu, pārcēla daļu kareivju pār Voinas upi un sāka uzbrukumu arī no ziemeļiem.

Borodinas ciems neietilpa pozīcijā, tas noderēja tikai par priekšpunktu, kur nebija pat lielgabalu. Trieciens bija nācis negaidīts. Boharnē kareivji ielauzās ciemā, krievu jēgeru pulks zaudēja pusi zaldātu un sāka atkāpties aiz Koločas upes. Krievi nepaguva aizdedzināt tiltu pār upi, un pretinieks pārgāja pār Koloču, ielauzdamies aizvien dziļāk krievu armijas aizstāvēšanās pozīcijā.

Barklajs de Tolli sūtīja uzbrukumā jaunus jēgeru pulkus. Tie ielauzušos pretinieku piespieda pie upes un lielāko daļu iznīcināja. Pulka komandieris ģenerālis Plozons bija nogalināts, dzīvi palikušie tika aiztriekti pāri upei. Tiem palīgā piesteidzās jauni franču pulki, aizsākās kauja par Koločas upes tiltu, bet mičmaņa Ļermontova komandas matroži, kas pildīja sapieru uzdevumus, aizdedzināja tiltu, ložu ugunī zaudējuši pusi biedru.

Viņiem un jēgeriem, kas sargāja Borodinas ciemu un pirmie stājās pretim franču armijas triecienam, pie Smoļenskas lielceļa, kur bijis tilts, stāv vienkāršs piemineklis. Uz tā ir rakstīts: «Leibgvardes jēgeru pulkā nogalināti 693 zaldāti, 11 matroži.»

Viņi savā sektorā nosargāja pozīciju pa Koločas upi, bet Borodina palika frančiem, ciema augstienēs novietojās franču artilērija.

Kaujas iedegās visā krievu armijas pozīcijā, neredzēti niknas kļūdamas kreisajā flangā. Komandpunktā pie Ku-tuzova sāka ierasties adjutanti. Tučkovs ziņoja, ka Poņa-tovska korpuss pie Uticas sādžas nāk uzbrukumā pret kreiso flangu, Bagrations vēstīja par vispārēju franču uzbrukumu Semjonovskas flešām. Kutuzovs rāmi un vērīgi uzklausīja adjutantus. Cilvēki, kas bija ap viņu, pa laikam redzēja, kā viņš, kaklu izstiepis, noliec galvu lejup, it kā ieklausīdamies kaujas dārdoņā un cenzdamies sadzirdēt īpašas, viņam vajadzīgas skaņas, pūlēdamies noteikt, uz kuru pusi virzās šīs skaņas, kur tās pieņemas skaļumā.

Viņš zināja, ka pirmajos kauju brīžos bieži vien izšķiras kauju iznākums, kas kļūst skaidrs daudz stundu vēlāk. Pēc nemierīgajām nakts stundām, kas aizritējušas kaujas gaidās, katrs karavadonis ar jo lielāku iekšēju sasprindzinājumu gaida atskanam pirmos šāvienus, izvēršamies pirmos uzbrukumus. Viņš tiecas atbildēt uz jautājumu, kas pašam ir visnozīmīgākais: vai garajās nakts stundās pirms kaujas viņš pareizi atminējis pretinieka plānu? Spriezdams pēc desmitiem faktu, kas reizēm ir visai pretrunīgi un niecīgi, viņš noskaidro to, kam pretinieka plānā ir izšķirošā nozīme: kur pretinieks dos galveno triecienu?

Ziņojumi nāca aizvien lielākā skaitā. Ar katru brīdi kaujas aina kļuva skaidrāka.

Sākumā apdraudēts rādījās labais flangs Borodinas rajonā, taču šeit atradās krievu armijas galvenie spēki, šeit bija novietota centrālā baterija, netālu stāvēja galvenā rezerve, un par labo flangu Kutuzovs bija mierīgs. Poņatovska uzbrukums kreisajam flangam pie Uticas sādžas bija bīstams, un, kaut gan tur slēpnī stāvēja Tuč-kova pulks un lielākā daļa zemessardzes, tomēr no turienes Kutuzovs gaidīja ziņas visnepacietīgāk.

Bagrationa ziņojumi no kreisā flanga ir mierīgi. Bet arvien biežāk un biežāk skan šāvieni pie Semjonovskas sādžas, lielgabalu dārdi saplūst nepārtrauktā, bargā gran-doņā. Spēki, ko Napoleons sūtījis pret flešām, bija lieli un vēl pieauga ik ar stundu.

Arvien skaidrāka kļuva Napoleona iecere, iezīmējās viņa galvenā trieciena virziens — viņš ir nolēmis pārraut krievu armijas kreisā flanga centru, apiet krievu galvenos spēkus, piespiest tos pie upes un iznīcināt.

Un katrs adjutants, kas atnesa no Semjonovskas flešām arvien jaunas un jaunas vēstis, te drūmas un trauksmainas, te līksmas un možas, apstiprināja, ka tur — ilešās šajos brīžos izšķiras kaujas iznākums.

Franču ģenerāļa Kompāna divīzija meža aizsegā pienāca pie flešām un sāka rindoties uzbrukumam. Bet krievu aitilēristi atklāja viesuļuguni. Kompāns tika ievainots, viņa divīzija metās atpakaļ mežā. Tad sava korpusa

pirmās brigādes priekšā stājās maršals Davū un pats veda korpusu uzbrukumā. Franči sadragāja grenadieru divīziju un ielauzās tiešās. Bet jau traucās pretuzbrukumā Bagra-tiona sūtītie 27. kājnieku divīzijas bataljoni un padzina frančus no tiešām. Franču ģenerāļi Tests un Desē bija smagi ievainoti, Davū zirgs nogalināts, pats viņš kontuzēts, viņa karapulki bēga. Tos vajāja Ahtirskas un Novo-rosijskas pulku huzāri un dragūnu pulks. Krievu huzāri un dragūni vajāja frančus, līdz paši iedrāzās pa triecienam pretinieka kavalērijas brigādēm un bija spiesti atkāpties.

Napoleonam ziņoja par atsistiem uzbrukumiem, par ģenerāļu ievainošanu un par kontuzēto Davū, ko viņš uzskatīja par savu labāko maršalu. Satriekts viņš labu brīdi neteica ne vārda. Tad viņš pavēlēja Miratam stāties Davū vietā un atkal vest Davū korpusu uz tiešām. Lai atbalstītu Miratu, Napoleons virzīja uz priekšu maršala Neja 3. korpusu un drīz vien arī Žino 8. korpusu. Triju kājnieku korpusu aizmugurē viņš izrindoja trīs kavalērijas korpusus — Nansuti, Monbrina un Laturmobūra korpusus. Pretim kilometru garai joslai viņš savilka arvien jaunus un jaunus spēkus, dubultoja artilēriju un gatavoja to baismīgo triecienu, kam vajadzēja ielauzt krievu armijas kreiso flangu un ievadīt šīs armijas sagrāvi.

Bagrations redzēja, ka pie Ševardinas augstienēm aizvien ciešāk sablīvējas šī draudīgā karapulku masa un ka briesmas kļūst arvien skaidrākas un tuvākas. Palīgā Vo-roncova sastādītajai grenadieru divīzijai, kas sargāja tiešas, Bagrations izsauca Ņeverovska 27. divīziju, pavēlēja, lai Tučkovs atdod Ņeverovskim Konovņicina 3. divīziju, izvirzot uz priekšu visu artilēriju. Viņš pavēstīja Barkla-jam de Tolli un ziņoja Kutuzovam par briesmām, kas draud tiešām.

Napoleona galvenais trieciens, viņa uzbrukumu izšķirošais virziens nu bija kļuvis redzams, un, ievērodams Napoleona manevrus, Kutuzovs sāka pārgrupēt spēkus no labā flanga uz kreiso. Uz tiešām tika virzīts 2. kājnieku korpuss, no rezerves turpu raidīti Izmailas, Lietuvas un Somijas pulki, trīs kirasieru pulki, sastādītie gvardes bataljoni un gvardes artilērijas rotas. Barklajs pavirzīja uz tiešām daļu no centra spēkiem.

Bet šie spēki vēl bija ceļā uz tiešām, kad, visai spēcīgas

artilērijas uguns sagatavoti, pret flešām cits pēc cita triecas franču armijas korpusu uzbrukumi.

Trieciens atkal bija vērsts pret sastādīto grenadieru divīziju, un tā gandrīz visa «pazuda nevis no kaujas lauka, bet gan kaujas laukā» — tā rakstīja divīzijas komandieris. Un atkal Ņeverovska 27. divīzija durkļu pretuzbrukumā aiztrieca Neja korpusa daļas, kas bija ieņēmušas flešas.

Trešais uzbrukums bija atsists.

Bet tūdaļ pat Ņeverovska divīzijai uzbruka un sāka to spiest atpakaļ Mirats un Davū, kas, par spīti kontūzijai, bija palicis ierindā. Ņeverovskim palīgā metās kirasieri un dragūni un pārdrošā uzbrukumā atsita un aiztrieca frančus. Mirats savaldīja bēdzējus. Viņš apturēja kādas brigādes komandieri, tas rādīja uz flešām, kur bija apgulusi puse no viņa brigādes, un iekliedzās, ka nespējot palikt šajā ellē.

— Es taču palieku šeit, — Mirats viņam atbildēja. Viņš izvilka zobenu un, apstādinājis bēgļus, sūtīja tos ceturtajā uzbrukumā, un atkal franči ielauzās flešās. Pret viņu flangu triecās Konovņicina 3. divīzija, franču ceturtais uzbrukums bija atsists, un Napoleona mīlulis maršals Mirats tik tikko pats nekrita gūstā.

Ne vairs simt lielgabalu Napoleona pusē, ne piecdesmit Bagrationa pusē, bet gan četri simti franču un trīs simti krievu lielgabalu atklāja viesuļuguni pie Semjonovskas flešām, kur sīvā cīniņā satikās trīsdesmit pieci tūkstoši franču un astoņpadsmit tūkstoši krievu karavīru.

Tai pašā laikā Boharnē pulki devās uzbrukumā Kurgāna baterijai. Bet arī šeit pirmais uzbrukums tika atsists. Ātri atjaunojis kārtību un sagatavojis otiu uzbrukumu, Boharnē atkal sūtīja Bonamī brigādi uz bateriju. Šoreiz viņiem veicās. Franči ieguva centrālo bateriju, krievu Pirmā un Otrā armija bija atšķirtas viena no otras.

Jādams gar baterijas aizmuguri, Pirmās armijas štāba priekšnieks Jermolovs, ko Kutuzovs bija sūtījis pārlūkot kaujas lauku un uzmundrināt karotājus, tūdaļ aptvēra stāvokli, saprata, ka draud katastrofa, un, savācis tuvējos Ufas pulka bataljonus, metās pretuzbrukumā, iepriekš pavēlējis, lai jātnieku artilērija, kas viņu pavadīja, atklāj uguni.

Ufas pulka zaldātu parauga iedvesmoti, ienaidniekam

virsū gāzās jēgeru pulki, huzari, pat ievainotie ceļas un gāja pretuzbrukumā, vispārējās trauksmes aizrauti.

— Brāļi! . . . Baterija — tā ir Krievija, nosargāsim to, dzīvību nežēlodami! — sauca karavīriem korpusa štāba priekšnieks Monahtins.

Zaldāti ielauzās baterijā. Krievu feldfēbelis saņēma gūstā ģenerāli Bonamī. Franči bēga. Trieciena spēks bija lik milzīgs, ka krievu zaldātus, kas vajāja pretinieku, nevarēja apturēt. Vajadzēja sūtīt kazakus, lai tie panāk un atgriež atpakaļ varonīgos krievu kājniekus.

Kurgānā atkal iedunējās krievu artilērija.

Napoleons gaidīja vēstis no Poņatovska, cerēdams, ka tam uzbrukums izdosies, tā izmainot stāvokli centrā. Viņš zināja, ka Poņatovskis no viņa rokām gaida Polijas karaļa kroni un cer to sameklēt šeit — šajā kaujā, tāpēc zmisīgi cīnās ar Tučkovu. Bet Tučkovs nepadevās. Be-nigsens viņam bija licis no slēpņa iziet atklātajā Uticas kurgāna augstienē, tā bija zaudēta iespēja dot triecienu Poņatovska flangam, un Tučkovs pieņēma frontālu kauju, bet visas Poņatovska pūles bija veltīgas.

Uzvara nebija gūta nedz Rajevska baterijā, nedz flešās, nedz Uticas kurgānā.

Tuvojās pusdienlaiks. Putekļu un dūmu mākoņi aizsedza sauli, kas bija uzkāpusi augstu pār lauku. Putekļi un dūmi aizsedza flēšas un baterijas.

Pār lauku pārvietojās ļaužu bari gan līdzenās kolonnās, gan precīzos kvadrātveida kārē; piepeši, pašķīzdami juceklīgā pūlī, viņi skrēja atpakaļ, krita nogalinātie un ievainotie, auļoja bez jātniekiem palikušie zirgi. Pēc tam atkal kārtojās kolonnas un kārē; ik brīdi cilvēku lavīnu paisumi un bēgumi mijās cits ar citu. Sadragāto pulku atliekas atkāpās uz aizmuguri, to vietā nāca jauni, metās durkļu cīņā, atkal pajuka, un atkal sākās barga artilērijas divkauja. Tas bija pats asiņainākais kautiņš, kopš izgudrots pulveris. Desmit stundās krievu un franču armijā tika nogalināti un ievainoti gandrīz simt tūkstošu vīru. Paši dalībnieki šo kauju nosauca pai gigantu cīņu. Kauja ritēja neaprimdama, un neviens nevarēja pateikt, kad tā beigsies.

Desmitiem verstu tālumā visapkārt aizviļņoja lielgabalu kanonādes dunoņa, un gaiss trīcēja. Mežos noskanēja un

izdzisa varena atbalss, tā pludoja pa upju lejām, un zemnieki, sētas pametuši, trauksmainās gaidās klausījās, kā tālumā dārd kauja, kurā tika izlemts viņu dzimtās zemes liktenis.

Nerunīgs un drūms Napoleons visas šīs stundas sēdēja komandpunktā pie Ševardinas kurgāna, tikpat kā neiejaukdamies kaujas gaitā. Svīta, kas drūzmējās ap viņu, nepazina savu imperatoru.

Otrā lauka malā komandpunktā pie Gorku augstienes sēdēja Kutuzovs. Ja Kutuzova roka nevicinātu jājampā-tagu, ja viņš laiku pa laikam ar kātu nezīmētu kaut ko smiltīs, tad ģenerāļi un adjutanti, kas pulcējās ap karavadoni, nospriestu, ka viņš guļ.

Resns, ar lentu pār plecu, ar baltu, plakanu cepuri lielajā, sirmajā galvā, ko divreiz bija aizskārusi nāve, nosvērts, nerunīgs, bet valdonīgs viņš smagnēji sēdēja uz koka sola.

Netrūka laikabiedru, it īpaši vēsturnieku, kas nosodījuši abus karavadoņus par to, ka viņi Borodinas kaujas laikā esot izturējušies vienaldzīgi un pasīvi.

Bet starp diviem diženiem karavadoņiem šajās stundās risinājās titāniska cīņa. Tikai novērojot to, kas notika kaujas laukā, iedziļinoties kaujas nozīmē un visa kara vēsturē, varēja saprast, cik lielu sasprindzinājumu prasīja šī šķietamā vienaldzība, šīs klusās pārdomas, kādās bija nogrimis ir Napoleons, ir Kutuzovs.

Borodinas kauja izvērsās un ritēja kā parasta frontāla sadursme. Borodinas laukā cīnījās divas spēkos vienlīdzīgas armijas, ko talantīgi vadīja viņu virspavēlnieki. Un abi virspavēlnieki juta, ka viņu spēki ir vienlīdzīgi. Kā viens, tā otrs zināja, ka, manevrējot un cīņai ar pretinieku veltīto piepūli papildinot ar negaidītu, veiklu triecienu, viņš varbūt uzvarēs.

Bet ikviens arī zināja, ka, iesaistīdams tādā manevrā kaut vai kripatiņu no saviem spēkiem, viņš vājinās pats sevi un tiks uzvarēts, iekams manevrs sasniegs mērķi, vai ari manevrs neveiksmes gadījumā pats par sevi izraisīs neglābjamu katastrofu.

Napoleons lieliski saprata, ka, pārraudams krievu armijas kreiso flangu, viņš varbūt krievus apies un iedzīs maisā starp Koločas un Maskavas upi, taču, lai to izpil-

dītu, tad apiešanas manevrs jāizdara ar lieliem spēkiem, novājinot savu centru. Krievi nav tāds pasīvs pretinieks kā prūši vai austrieši, krievi var paši pāriet uzbrukumā un sagraut franču armiju. Tāpēc izdarīt apiešanas manevru Napoleons sūtīja vienu pašu Poņatovska korpusu, nolēmis vienkāršā frontālā triecienā, izmantojot artilērijas varenību, ar spēku pārsvaru sakaut krievu armijas kreiso flangu un pēc tam tikai apiet krievu galvenos spēkus.

Taču pirmās kaujas stundas jau rādīja, ka kauja bus ilgstoša, un pat pusdienlaikā pēc tik daudziem uzbrukumiem, pēc ilgām cīņas stundām Napoleons nespēja pats sev atbildēt uz jautājumu, kad tad kauja beigsies un cik daudz pūļu vēl būs vajadzīgs.

Arī Kutuzovs saprata, ka, manevrēdams pret abiem franču armijas flangiem, viņš varbūt gan gūs panākumus, taču jau pirms tam Napoleons būs pārrāvis viņa armijas centru, tāpēc Kutuzovs nedarīja nekā cita kā vien lika darboties Uvarova un Platova kavalērijai savā labaja flangā, bet kreisajā flangā — vienam pašam Tučkova korpusam.

Kutuzovs un Napoleons varētu raidīt spēkus izšķirīgajā manevrā, ja viņiem vienam vai otram būtu milzīgs skaitlisks pārsvars. Taču tāda nebija: kaujas sākumā Kutu-zovam bija simt divdesmit tūkstošu zaldātu pret simt trīsdesmit pieciem tūkstošiem franču. Viens varētu riskēt un sākt manevru, ja otrs būtu pasīvs un nedrošs. Bet abi karavadoņi bija viens otra vērti. Viņi varētu riskēt un izdarīt manevru, taču šeit nebija Preisiš-Eilava, nebija pat Austerlica. Šajā kaujā izšķīrās valstu un tautu likteņi un uz spēles bija likts viss. Galu galā manevrs būtu iespējams, ja pretinieks iepriekš būtu apmulsināts, dezorganizēts, novājināts. Un Kutuzovs tiecās novājināt pretinieku, lai dotu tam iznīcinošu prettriecienu.

Viņi sēdēja mierīgi — divi karavadoņi, kas izpratuši viens otru un nu uzmana ikkuru pretinieka kustību, un ir atsacījušies no riskantas rīcības. Viņi bija pasīvi un pat nevarīgi ne jau tāpēc, ka vienam esot bijušas negantas iesnas, kā stāsta Ļevs Tolstojs, un ka otrs bija vecišķi vārgs, un ne jau tāpēc, ka viens nebija ģeniāls, bet otrs saprata, ka nav karavadoņa spēkos izrīkot kaujas norisi. Viņi vadīja tiešu frontālu kauju un neuzsāka neko jaunu tikai tāpēc, ka abi jau bija uzdevumam veltījuši

mil/iim daudz pūļu, abi ticēja, ka šīs pūles dos panākumus, un nu gaidīja rezultātus, vadīdami savu karapulku darbību, jo Borodinas kaujas iznākums nu bija nodots karapulku ziņā.

Kutuzovs pārveda uz kreiso flangu visus brīvos spēkus no labā flanga, sūtīja turp savus rezerves pulkus un daļu no centra spēkiem, uzsāka pat īsu manevru savā labajā flangā, lai atvieglotu stāvokli pie flešām, un gaidīja, kādus rezultātus dos šie pasākumi.

Viņš šķietami nesatricināms klausījās kaujas dunā, deva pavēles un piekrita vai nepiekrita šādai vai tādai karapulku kustībai, taču vienaldzīgs viņš nebija. Valdību un caru viņš bija atstājis neizsakāmi uztrauktu. Ja viņš ciestu sakāvi, cars, protams, uz pēdām viņu ar negodu padzītu, uzkrautu viņam visu vainu, viņa vietā ieceltu Benigsenu, ko jau tagad norīkojis viņam par palīgu un kas to vien gaida kā Kutuzova neveiksmi. Tad viņam — vecajam karavadonim atliks tikai apkaunotam gulties kapā. Bet Krieviju tas neglābs — Napoleons kļūs saimnieks krievu zemē.

Neviens nedz armijā, nedz Krievijā nesaprata tik labi kā Kutuzovs, ko nozīmē uzvara vai sakāve Borodinas kaujā. Tikai viņam, savam mīļotajam karavadonim, tauta bija uzlikusi atbildību par cīņas iznākumu, par kara iznākumu, un viņš nevarēja būt un nebija vienaldzīgs pret savas armijas, Maskavas un Krievijas likleni, viņš nevarēja pagriezt un negrieza muguru visa sava mūža darbam.

Arēji viņš bija mierīgs, jo prata savaldīties viskritis kākajos kaujas brīžos un ticēja krievu karavīru — dzim tās zemes aizstāvju spēkam. Viņš ticēja Pjotra Bagra-tiona — flešu aizstāvju komandiera spēkam. Tas pats Bagrations, kas pie Šengrabenas neizsakāmi grūtos apstākļos bija apturējis maršalu Lanu, Suitu un Miratu, nu jau pusi dienas atsit «no visiem drosminiekiem visdrosmīgākā» maršala Neja, tā paša Mirata un neatlaidīgā Davū uzbrukumus, pagaidām neatdevis tiem ne pēdu zemes. Kutuzovs bija mierīgs, zinādams, ka arī Barklajs de Tolli neatkāpsies, un, kaut arī Boharnē «nespēja paciest pat domu par neveiksmi», tomēr ir jau atsisti divi viņa uzbrukumi Kurgāna baterijai un baterija joprojām apšauda franču karapulkus.

Pret Poņatovski pie Uticas sādžas darbojās Tučkovs,

Kas pameta kaujas lauku tikai pēc smaga ievainojuma — \ jņa brālis šai pašā dienā flešās bija kritis ar karogu

rokās.

Mirats, kailu zobenu rokā turēdams, neatstāja kaujas lauku, bet ari Miloradovičs jādelēja, no ložu lietus nevairīdamies, un pat brokastot apsēdās baterijas tuvumā — tur, kur krustojās visspēcīgākās uguns šaltis.

— Dzīvs vai miris, bet es būšu tur! — iesaucās Ko-lenkurs, kad viņam bija pavēlēts ieņemt Kurgāna bateriju. Viņš turēja vārdu, bet gāja bojā kurgāna galā, turpat, kur, skaļus vārdus nerunādams, aizgāja bojā arī Kutaisovs — divdesmit astoņus gadus vecais krievu artilērijas priekšnieks, kas kopā ar varoni Jermolovu bija meties pretuzbrukumā.

Neredzētu drošsirdību parādīja Rajevskis, Dohturovs, Konovņicins, Ņeverovskis, Ļihačovs — slavenā varoņu, Suvorova audzēkņu, Kutuzova cīņas biedru plejāde.

Četrdesmit septiņi franču un divdesmit trīs krievu ģenerāļi krita vai tika ievainoti šajā kaujā, un Kutuzovs zināja, ka krievu ģenerāļi kaujas slavā nepaliks iepakaļ pretiniekam.

Kutuzovs bija mierīgs galvenokārt vēl tāpēc, ka kara iznākums tagad bija zaldātu ziņā, un šos zaldātus apmirdzēja diženā lielu uzvaru slava, tie bija krievu tautas dēli, savas zemes aizstāvētāji. Varonīgi cīnījās ne vien tie pulki un divīzijas, kuru zaldāti bija nostaigājuši kauju ceļus kopā ar Kutuzovu, varonīgi kāvās arī tikko safor-mētās daļas. Spilgts piemērs ir Ņeverovska 27. divīzija. To saformēja kara dienās. Tās sastāvā bija nupat no sādžām paņemti, uz ātru roku apmācīti zemnieki. Divīzijai vajadzēja ar pretuzbrukumu glābt Voroncova grenadierus, kas gāja bojā franču korpusu triecienos; tā sadūrās ar Davū un Neja divīzijām. Kutuzova armija, kas Boro-dinas kaujā aizstāvēja Krieviju, bija patiešām varoņu armija — tā to dēvēja ne vien draugi, bet arī naidnieki.

«Viņi mirst tur, kur priekšnieks pavēlējis mirt», «Viņi labāk iet nāvē nekā padodas gūstā», rakstīja franči.

«Ģenerāļu uzticība un zaldātu nesalaužamā drosmība Izglāba Krieviju. Citi karapulki būtu sakauti un varbūt iznīcināti jau ilgi pirms pusdienas,» rakstīja franču vēsturnieks Pellē.

Kutuzovs nedīdījās un nedancināja armiju pavēlniekus, un viņa izskats vien jau šķita sakām štāba vīriem:

«Redziet, par spīti visiem smagajiem notikumiem un briesmām, par kurām jūs man ziņojat, viss iet, kā esmu paredzējis.»

Šajā cīņā Napoleona gribasspēks pirmo reizi atslāba un sagrīļojās. Arī Napoleons nebija pasīvs, viņa ģēnijs nebija zaudējis spožumu. Karu vēsturē Napoleons pirmais sāka pielietot koncentrētu artilērijas uguni. Daudzās kaujās viņš guva uzvaru, ar artilērijas uguni izjaukdams ienaidnieka kaujas ierindu un tad satriekdams to ar koncentrēta dzīvā spēka triecieniem. Tomēr nevienā savā kaujā Napoleons nebija koncentrējis tik daudz lielgabalu kā pie flešām: astoņi simti līdz tūkstoš metru garā frontē darbojās četrsimt lielgabalu — tā bija tolaik vēl neredzēti spēcīga un blīva artilērijas uguns.

Šīs uguns atbalstītas, uzbrukumos devās Neja, Davū un Mirata daļas, kas tik bieži bija sagādājušas uzvaru savam imperatoram; kājniekiem pakaļ uzbrukumā traucās kavalērijas korpusi. Napoleona triecieni bija vareni, tomēr uzvara joprojām kavējās. Napoleons jutās «kā sapnī, kad cilvēks šķiet redzam, ka tam nāk virsū ļaundaris, un cilvēks sapnī atvēzējies un zvēlis šim ļaundarim ar to drausmīgo piepūli, kurai, viņš zina, vajadzētu to iznīcināt, un jūt, ka viņa roka bezspēcīga un ļengana noplok kā lupata». (Ļevs Tolstojs, «Karš un miers».)

Napoleons bija radis, ka jau pēc pirmajiem triecieniem adjutanti līksmu seju auļo pie viņa, vēstīdami par uzvarām, bet šeit tie cits pēc cita ziņoja par neveiksmēm, nododami maršalu lūgumus pēc pastiprinājuma.

Jebkurā citā kaujā Napoleons sūtītu tiem palīgā savu rezervi, bet šeit viņš vilcinājās. Uz lūgumiem pēc palīdzības viņš ilgi nekā neatbildēja, staigāja šurpu turpu, ēda savas iecienītās pastilas, apspriedās ar Bertjē, ko varētu sūtīt palīgā, jau pavirzīja uz priekšu Klapareda divīziju, bet tūdaļ atkal atsauca atpakaļ. Karotāji viņam vairs nav redzami, tomēr viņš nemaina savu komandpunktu kā parasti un nenovēro kaujas gaitu. Pēc palīdzības atjājušajam ģenerālim viņš pavēl palūkoties vēlreiz, kas notiek kaujas laukā, un, kad tas atgriezies ziņo, ka Bagrations gatavojot pretuzbrukumu, Napoleons atbild, ka neesot vēl ticis skaidrībā par savu šaha gājienu.

Smagi ievainotu, šurp atnes viņa mīļoto adjutantu, kam viņš naktī skaidrojis, ka visa kara jēga esot šāda: attiecīgā vietā attiecīgā brīdī būt stiprākam par ienaidnieku.

— Nuf Rap, kas tur augšā notiek?

— Jāsūta gvarde, — Raps saka.

•— Nē, — Napoleons noraida, — es negribu, ka to sa-kauj.

Saniknotie maršali arvien par jaunu trieca uzbrukumā savas divīzijas. Bagrationa armija kusa, tomēr varonīgi atsita ir piekto, ir sesto, ir septīto uzbrukumu.

«Krievu stūrgalvība jau rādījās briesmīga un ļaunu vēstoša,» rakstīja kāds Napoleona vēsturnieks.

Franču divīzijas uzbrūk astoto reizi. Plešas uzbrucējus saņem ar karteču, bet franči, nelikdamies ne zinot par iznīcinošo uguni, pāri biedru līķiem skrien arvien tuvāk un tuvāk.

— Bravo, bravo! — par pretinieka drosmi sajūsmināts, kliedz Bagrations un kirasieru divīzijas priekšgalā auļo pretim franču maršaliem. Tā bija viņa pēdējā sastapšanās ar tiem. Un, kaujā ne reizi neatkāpies, viņš arī tagad nebūtu atdevis savus nocietinājumus.

Visapkārt ap Bagrationu krita kirasieri, viņa armijas ārsts Ganharts, kas ne mirkli Bagrationu nepameta, nogāzās kopā ar nogalināto zirgu.

— Glābiet Ganhartu! — Bagrations strupi pavēlēja un auļoja tālāk, bet tai pašā mirklī, nāvīgi ievainots, saguma uz zirga kakla.

Kirasieru divīzija aizgāja pretuzbrukumā, bet Bagrationu, ko pavadīja neliels konvojs, lēnām veda uz Sem-jonovskas sādžu. Viņš atguva samaņu un aizliedza vest sevi uz aizmuguri. Viņu nolika zemē. Bagrationa seja bija bāla, vietām pulvera apsvilināta, bet mierīga. Sanitāri vilka nost zābaku no sadragātās kājas, bet viņš pieprasīja ziņojumu par uzbrukuma rezultātiem un, to noklausījies, pavēlēja:

— Pasakiet Barklajam, ka tagad kaujas iznākums ir viņa ziņā. — Bagrations redzēja, ka maršali, izmantodami to, ka viņa vairs nebija kaujas laukā un ka krievi uz brīdi apmulsuši, ieņēma tiešas un parādījās Pirmās armijas flangā.

Otrās armijas karapulku komandēšanu pieņēma Konov-ņicins un sāka tos atvilkt aiz Semjonovskas gravas. Starp tiešām un Uticu, kur kāvās Tučkova korpuss, bija izdarīts

pārrāvums, un korpuss, lai netiktu atgriezts, arī sāka atkāpties.

Bija pienācis kaujas kritiskais bridis. Bagrationa armija bija pajukusi, franču artilērija novietojās flešu rajonā, sagatavodama kavalērijas korpusu jauno triecienu, kas krievus galīgi sagrautu. I

Kutuzovam paziņoja par Bagrationa ievainošanu, par j flešu krišanu un kreisā flanga atkāpšanos. Mihails Ila- * rionovičs vecišķi nodvesās un satrūkās, tad piecēlās un, ļ iztaujājis virsnieku, kas bija atvedis bēdīgās vēstis, sacīja Virtembergas princim:

— Vai jūsu augstībai netiktos uzņemties komandēšanu?

Princis aizauļoja, bet, vēl nenokļuvis līdz Semjonovskas sādžai, atsūtīja adjutantu prasīt no Kutuzova pastiprinājumu. Kutuzovs nīgri saviebās un, sapratis, ka izdarījis kļūdu, tūdaļ lika princim paziņot, ka viņš nevarot iztikt bez tā padomiem un lūdzot to atgriezties Gorkos, bet kreisā flanga karapulkus komandēt aizsūtīja Dmitriju Sergej eviču Dohturovu.

Kutuzovs, tāpat kā pirmāk, izskatījās mierīgs, kaut gan ( skaidri iztēlojās, kas Dohturovu sagaida pie Semjonovskas gravas. Tur stāvēja no rezerves aizsūtītie Izmailas, Lietuvas un Somijas pulki. Bet Otrās armijas daļas bija atkāpušās nekārtībā. No flešām jau dārdēja franču artilērijas zalves, tālumā kārtojās uzbrukumam Nansuti un Laturmobūra kavalērijas korpusi.

Tāpat kā pirms septiņiem gadiem, sūtīdams Bagrationu uz Holabrunu aizturēt franču armiju, kaut vai visam ar-jergardam būtu jāiet bojā, tā arī tagad Kutuzovs rakstīja Dohturovam: «Dmitrij Sergejevič, turēties vajag līdz pašām beigām.» Viņš zināja, ka Dohturovs turēsies.

Dohturovs, neskaitāmu kauju varonis, kas bija glābis armiju Austerlicas slīkšņainajās ieplakās, ar neredzētu drosmi aizstāvējis Smoļensku — viņš tikpat bezbailīgi un prasmīgi rīkojās Borodinas laukā. Neliela, nokusuša zir-ģeļa mugurā — tas bija ceturtais zirgs, trīs viņam jau bija nogalināti — viņš piejāja pie Otrās armijas pulkiem. Kopš rītausmas viņš visu laiku bija pavadījis ugunī. Noguris viņš lēni jāja starp pajukušajiem pulkiem un rāmi deva pavēles. No šā neievērojamā, sīkā vīra ar apnēsātu, apdilušu svārku mugurā cits pēc cita aizsteidzās adjutanti, iznēsādami rīkojumus, un kārtība atjaunojās ik brīdi lielāka, komandieri atkal pārņēma ļaužu vadību. Tas viss

notika tieši īstajā brīdī, jo pret novājinātajiem pulkiem nāca uzbrukumā slavenās franču kirasieru divīzijas — «dzelzs vīru» divīzijas.

Viņu uzbrukums bija baismīgs. Varenie jātnieki, tērpušies metāla krūšu bruņās, milzīgos zirgos sēdēdami, karogiem plīvojot, auļoja pakaļ Miratam.

Borodinas laukā paceļas desmitiem pieminekļu pulkiem un divīzijām. Lielākā daļa no tiem pēc ieceres ir vienādi: obeliska galā divgalvains ērglis, zem tā pulku nosaukumi un uz dažiem obeliskiem arī uzraksts, kas slavina caru, kurš Borodinas kaujas dienās, milzīgu baiļu sagrābts, sēdēja Sv. Pēterburgā, — tāds izskatās parastais piemineklis. Bet pakalnā aiz Semjonovskas sādžas stāv ne visai augsts monuments. Tā pamatne ir zemē ieaugusi, pats kvadrātveidīgs, no granīta cirsts, nesatricināms. Šajā piemineklī iemiesota dziļa doma. Šeit stāvēja gvardes pulku kārē, kas saņēma «dzelzs vīru» divīzijas briesmīgo triecienu un šķita vai zemē ieauguši — tāpat kā viņu piemiņai uzceltais kvadrātveida granīts. Pret viņiem kā pret granītu sašķīda kirasieru uzbrukums. Kirasieri triecās virsū kārē, bet gvardes pulki, kā raksta Gļinka, stāvēja nesatricināmi kā salas šai brāzmainajā jātnieku jūrā, kas bija pārplūdinājusi visu apkārtni; kirasieru triecienos viņi gāja bojā, tomēr atbildēja ar uguni un durkļiem. Uzbrukums ilga, līdz piesteidzās krievu kavalērijas pulki un atsita kirasierus.

Viss franču armijas labais flangs joprojām apdraudēja Bagrationa armijas atliekas, taču galīgai uzvarai franču maršaliem pietrūka spēku, tie bija kaujā izsīkuši.

Un maršali vēl un vēlreiz lūdza Napoleonu raidīt kaujā viņa gvardi. Nejs atsūtīja ģenerāli Beljāru ar ziņojumu, ka jau redzams Možaiskas lielceļš, kas gāja pa krievu aizmuguri gar Semjonovskas sādžu. Esot vajadzīgs tikai viens trieciens, lai galīgi izšķirtu kaujas iznākumu. Mi-rats lika galvu ķīlā par sekmēm un arī prasīja gvardi.

Patlaban, kad flēšas bija kritušas un centrā vairs turējās tikai Kurgāna baterija, kad krīze krievu armijas aizsardzības līnijā bija sasniegusi kulminācijas punktu, Napoleons nolēma, ka beidzot kaujā iestājies tas vienreizīgais un neatkārtojamais mirklis, kad piepešs un spēcīgs

trieciens izšķirs kaujas iznākumu. Viņš sūtīja cīņā savu jauno gvardi un rezerves kavalēriju.

Napoleonam pašam bija dārgs šis mirklis un lakoniskā, maģiskā frāze: «Gvarde — ugunī!», kurai paklausot viņam garām ciešās rindās vareni un monolīti gāja uzbrukumā gvardes kājnieku pulki; visu savā ceļā sagraujot, grenadieri iebruka pretinieka karaspēka aizsardzībā, sēdami nāvi, šausmas un paniku. Auļiem devās uzbrukumā gvardes kavalērija un, pazuzdama dūmos un putekļos, trieca, iznīcināja un nobeidza pretinieku.

Nu tas ir klāt — šis neatkārtojamais un vienreizīgais uzvaras brīdis. Un pēkšņi:

— Kazaki! ... Kazaki! .. . Kazaki! . . .

Uz putās saskrietiem zirgiem atauļojošie adjutanti šausmās izrunā šo vārdu. Šis vārds iztrūcināja visu štābu. Napoleons saņēma ziņu, ka ziemeļos no Borodinas viņa armijas kreisajā flangā, apdraudot armijas aizmuguri, parādījušies kazaki un regulārā kavalērija. Ornano un Del-zona karapulki, kas atradās flangā, sakauti un atkāpušies. Boharnē pārtraucis uzbrukumu baterijai un vedis itāliešu gvardi aizstāvēt kreiso flangu. Sastapušies ar uzbrūkošajiem kazakiem, gvardi bēguši. Pats Boharnē tik tikko izglābies, paslēpdamies gvardu kārē vidū.

Panika sagrāba karapulkus un īpaši aizmuguri. Napoleons pārtrauca operāciju.

Aizritēja minūtes, aizritēja stundas. Francijas imperators zaudēja laiku un līdz ar to uzvaras iespēju.

Stāvēdams saules apspīdētā kaujas lauka malā, Napoleons atcerējās kauju pie Preisiš-Eilavas. Tur viņš 1807. gadā jau bija pārdzīvojis nemierpilnas stundas, kas bija tik līdzīgas šīm satraukuma stundām. Napoleons atcerējās, kā viņš bija stāvējis savā komandpunktā vecā kapsētā starp krustiem un kapu kopām, turpat apkārt bija lidojušas krievu lodes, nesdamas nāvi ap viņu stāvošajiem adjutantiem. Viņš atcerējās, ka, tāpat kā šodien, šai siltajā rudens dienā arī toreiz janvāra putenī bija raidījis pret krievu armijas pozīcijām savus korpusus, bet visi uzbrukumi bija sašķīduši pret krievu zaldātu sīkstumu un drosmi. Napoleons atcerējās, kā viņa acu priekšā krievi bija iznīcinājuši gandrīz visu korpusu un — tas bija pats briesmīgākais bijis toreiz un no tā viņš vairāk par visu baidījās patlaban — pārgājuši pretuzbrukumā. Viens krievu bataljons bija iebrucis kapsētā, kur stāvēja vecā gvarde. Bataljonu ielenca, bet tas joprojām lauzās uz priekšu, līdz pēdējais krievu zaldāts tika sakapāts tepat vai pie imperatora kājām.

Tie paši krievu zaldāti tagad bija viņa priekšā, tie ir atsituši labāko karapulku uzbrukumu un atkal pāriet pretuzbrukumā.

Štāba priekšnieks Bertjē, Napoleona maršali un līdzgaitnieki klusām apspriedās, un Darī, viens no Napoleona pašiem tuvākajiem cilvēkiem, pieklājīgi, bet cieši paziņoja imperatoram, ka visi uzskatot par nepieciešamu sūtīt cīņā veco gvardi. Napoleons klusēdams noklausījās šo prasību. Viņa seja sākumā pauda nepatiku, viņš šķita slims un svārstīgs. Darī neatlaidās.

Piepeši Napoleona sejā atplaiksnījās visiem pazīstamā negantu dusmu un īgnuma kvēle. Klusā, bet niknā un satrauktā balsī viņš sacīja:

— Ja rīt būs kauja, sakiet, Darī, kas tad kausies?

Šajā frāzē ietvērās visi plāni, domas, jūtas un nemiers, kas urdīja Napoleonu kopš pirmajiem neveiksmīgajiem uzbrukumiem un pēc kazaku uzbrukuma viņa flangam bija sasniedzis kulminācijas punktu.

Tā Kutuzovs, raidīdams Platova kazakus un Uvarova kavalērijas korpusu pret franču armijas kreiso flangu, bija radījis sajukumu pretinieka rindās un līdz ar to ieguvis laiku, pievirzījis rezerves pie baterijas un pie kreisā flanga un atņēmis Napoleonam iniciatīvu. Viņš neatļāva kazakiem doties dziļāk franču armijas aizmugurē, saprazdams, ka tam nolūkam spēku ir par maz, un drīz vien atsauca kazakus atpakaļ.

Kavalērijas un kazaku operācijai bija milzīga nozīme Borodinas kaujas gaitā. Divas stundas, ko Napoleons pazaudēja, ļāva krievu armijai nostiprināt sagrauto kreiso flangu.

Napoleona nedrošība un svārstība, kas viņam bija uzmākusies jau tad, kad notika uzbrukums flešām, tagad kad briesmas bija draudējušas viņa aizmugurei un flangiem, pilnīgi sagrāba viņu savā varā un pavisam paralizēja viņa gribu. Pēc Uvarova un Platova atiešanas viņš pavēlēja maršaliem un Boharnē atjaunot uzbrukumus, bet kategoriski atteicās dot veco gvardi, bez kuras galīgā uzvara nebija iespējama.

Sakopojis visus savus spēkus, Boharnē sāka pēdējo uzbrukumu Rajevska baterijai — liktenīgajai redutei jeb «nāves redutei», kā to sauca franču kareivji. Frontāli uzbruka kājnieku divīzijas, no flangiem un no aizmugures — kavalērijas korpusi. Šis uzbrukums frančiem dārgi maksāja.

Dārgi tas maksāja ari krieviem. Divi iepriekšējie uzbrukumi bija izsituši no ierindas 26. kājnieku divīziju, kas aizstāvēja bateriju, Barklajs tās vietā bija nosūtījis Ļihačova 24. divīziju, bet arī tā bija cietusi lielus zaudējumus. Puse no baterijas lielgabaliem bija sadragāti, nocietinājumi nolīdzināti ar zemi.

Kurgāna malā uz saliekama ādas krēsla sēdēja slims sirmgalvis — divīzijas komandieris Ļihačovs.

— Brāļi, aiz mums ir Maskava! — viņš sauca zaldātiem, un zaldāti nemitīgi atšaudījās un ar durkļiem atvairīja pretinieka spiedienu.

Pēkšņi lielgabalu dārdoņa apklusa. Iztālēm šķita, ka milzīgs, bruņām klāts kāpurs rāpjas virsū baterijai, ar savu ķermeni apsegdams visu kurgānu, saulē spīdinādams dzeltenās zvīņainās bruņas. Tā bija Kolenkura kirasieru kolonna, kas no aizmugures ielauzās baterijā. No priekšas krieviem bruka virsū kājnieki.

Nedaudzie krievu artilēristi, kas vēl bija palikuši dzīvi, bet kam vairs nebija iespējams šaut, paķēra slauķus, ar kuriem tīra lielgabalus, un ar tiem gāza kirasierus zemē no zirgiem. Visi artilēristi aizgāja bojā pie saviem lielgabaliem. Gandrīz visa 24. divīzija apgula turpat, kur bija aizstāvējusies. Širvānas pulkā no tūkstoš četrsimt zaldātiem palika dzīvi tikai deviņdesmit divi. Pats Ļihačovs piecēlās no krēsla, atpogāja mundieri un, krūtis atsedzis, grīļodamies devās pretim franču durkļiem.

Blakus krievu Širvānas pulkam apgula 9. Parīzes pulka tūkstoš viens simts sešpadsmit kareivju. Aizgāja bojā arī pats Kolenkurs. Kurgāna baterija bija kritusi.

«Borodina kļuva par franču kavalērijas kapu,» rakstīja franči, un kavalērijas lielākajai daļai šis kaps bija izrakts Kurgāna baterijā.

Pēc nedaudzām stundām franči pameta bateriju, visi lielgabali bija sadauzīti, nocietinājumu vairs nebija. Augstā kurgāna virsotnē palika tikai mirušu franču un krievu zaldātu rindas.

Tuvojās Borodinas kaujas fināls. Kaujas gaitā brieda pēdējā krīze. Tā varēja kļūt draudīgāka nekā flešu un baterijas krišana. Tā varēja kļūt par cēloni krievu armijas pilnīgai sagrāvei, kaut arī risinājās nevis kaujas laukā, bet gan karavadoņu komandpunktos.

Vēl notika sadursmes. Karapulkos vairs nebija nekādas kārtības, bet vēl dārdēja artilērija, šur tur gāja vaļā apšaudīšanās, līdzenumā pie Kurgāna baterijas iesākās nikna kavalērijas kauja. Tur Barklajs de Tolli veda krievu kavalērijas pulkus pretuzbrukumā franču kavalērijai. Viņš veda pulkus pats, kailu zobenu rokā turēdams, un kāvās kā ierindas kavalērists. Šajā dienā viņam blakus bija nogalināti vairāki adjutanti, viņš bija zaudējis četrus zirgus, uzturējies pašās bīstamākajās vietās. Arēji likdamies mierīgs un nesatraucams, bet būdams dziļi aizvainots par to, ka viņam atņemts virspavēlnieka gods, ciezdams pārestību, ko nodarīja cilvēki, kuri viņu nesaprata, viņš šajā dienā meklēja nāvi. Bet nāve gāja viņam ar līkumu.

Beidzot viņa gribasspēks atslāba. Viņš sūtīja savu adjutantu Volcogenu pie Kutuzova. Barklaja vārdā Volco-gens ziņoja Kutuzovam, ka visus punktus ir sagrābis naidnieks un nav spēku, lai tos atgūtu, ka krievi bēg un nav iespējams tos apturēt, ka vajag drīzāk atkāpties, iekams nav aizgājusi bojā visa armija.

Kutuzovs pats zināja par smagajiem zaudējumiem, ko karaspēks cietis, zināja, ka kritušas tiešas un baterijas, ka Napoleona rokās ir Borodinas, Semjonovskas un Uti-cas sādža, ka Bagrationa nav, bet Barklajs pats pieprasa atkāpties, zināja, ka abus flangus apdraud Napoleona maršalu korpusi un ka Napoleona galvenā rezerve — imperatora gvarde vēl nav cīņā raidīta un ir gatava triecienam.

Vienmēr mierīgais un apvaldītais Kutuzovs uzbrēca, ka Barklajs nekā nezinot, ka krievi nebēgot, ka rīt tie patriekšot ienaidnieku no kaujas lauka.

Gudrais un piedzīvojušais Kutuzovs, ko ciešas asiņu saites vienoja ar viņa armiju, kas ticēja krievu zaldātiem, redzēja un saprata to, ko saprast nebija pa spēkam pat viņa labākajiem ģenerāļiem. Viņš atcerējās kaujas pie Largas un pie Kagulas, Izmailas sturmēšanu, Austerli-cas katastrofu un turku sagrāvi pie Ruščukas. Pusgadsimta viņš bija klausījies kauju negaisu mūzikā, skatījis baismīgas nāves, postījumu un panikas ainas, kad viņa acu priekšā kusa ienaidnieka armijas rindas, bet dzīvi palikušie, panikā pamezdami ieročus un artilēriju, bēga, atdodami teritoriju, atstādami ievainotos, atstādami nedaudzos drosminiekus, kas vēl gatavi cīnīties; kad zaldāti neklausa komandierus un tie nejaudā nekā iesākt ar^ karaspēka daļām, kas pārvērtušās par nekārtīgu pūli.

Vai tāds bija krievu armijas stāvoklis Borodinas kaujā tobrīd, kad daudziem šī kauja rādījās zaudēta?

Nē. Kutuzovs, pusgadsimta aizvadījis kaujās, allaž būdams kopā ar zaldātiem, bija cieši pārliecināts, ka krievu zaldāts nebēgs. Šai kritiskajā kaujas brīdī viņš vienīgais spēja rast sirdī to lielo vīrišķību un gribasspēku, ko viņš pretstatīja smagajiem dienas iespaidiem. Viņš neļāva atkāpties un līdz ar to aiziet bojā krievu armijai. Aiziet bojā tāpēc, ka armija nav bataljons un nevar stundas ceturksnī atrauties no pretinieka un izbeigt kauju pēc sava prāta; nē, armija atkāpjas, kaujā dezorganizēta, pretinieka spiesta, un iniciatīva pilnīgi pāriet pretinieka rokās; atkāpšanās izvēršas par bēgšanu, armija, kas atkāpjas, iet bojā no vajātāja triecieniem. Kutuzovs padzina Volcogenu. Barklajam viss likās zaudēts, viņš atkal sūtīja Volcogenu, prasīdams, lai Kutuzovs rakstiski apstiprina pavēli neatkāpties. Šajā brīdī izpaudās visa milzīgā atšķirība starp Kutuzovu un Barklaju. Barklajam trūka ticības krievu cilvēku nesalaužamajam sīkstumam, trūka spēju pareizi novērtēt visu kaujas gaitu. Drosmīgs un godīgs ģenerālis būdams, viņš pats ar kailu zobenu rokā veda krievu kavalērijas pulkus pēdējā uzbrukumā.

Palicis uzbrukumā dzīvs un uzzinājis, ka Kutuzovs vēl nav nolēmis atkāpties, Barklajs pats atauļoja uz Kutu-zova komandpunktu, lai virspavēlnieku pārliecinātu, ka atkāpšanās ir nepieciešama.

Kutuzovs deva pavēli gatavoties pretuzbrukumam: «Rīt brukt virsū pretiniekam.» Šo pavēli viņš lika izziņot visiem komandieriem un visai armijai. Kutuzova griba, kā izrādījās, bija stiprāka par Barklaja gribu. Tā balstījās uz tūkstošu krievu zaldātu uzvaras gribu, akumulēja to un iedvesa jaunus spēkus kaujas novārdzinātajiem karapulkiem. Šo gribu Kutuzovs stādīja pretim Napoleonam kritiskajā brīdī, kad krita tiešas, sūtīdams turp rezervi; šo gribu juta Napoleons, izlemdams raidīt kaujā savu rezervi, un, saņēmis vēsti par kazakiem, visu dienu manīja šīs gribas pretestību; nesalaužama tā palika arī šai pēdējā Borodinas kaujas stundā.

Pie Napoleona Ševardinas redutē arī sapulcējās maršali. Tie vairs nelūdza, vairs nelūkoja pārliecināt, tie prasīja sūtīt kaujā imperatora veco gvardi. Nejs sašutis klāstīja biedriem, lai Napoleons «dodas uz Tiljerijām un atstāj komandēšanu mūsu ziņā, ja vēlas būt tikai imperators un nevēlas komandēt». Mirats pēdējo reizi uzstāja, lai atļauj vest kaujā gvardes kavalēriju, galvodams, ka kaujā un līdz ar to visā kampaņā būs gūta uzvara.

Pirmo reizi pa visu dienu Napoleons kāpa zirgā un pats aizjāja uz uguns līniju. Viņš nonāca pie nodegušās, sagrautās Semjonovskas sādžas, un to, ko nebija sapratis Barklajs un franču ģenerāļi, bet ko bija sapratis Kutu-zovs, saprata arī Napoleons.

Arī viņš bija redzējis desmitiem kauju, redzējis uzvaras, kad viņam garām dzina juceklīgus gūstekņu barus, vilka karogus un lielgabalus, stādīja viņam priekšā apkaunotos, gūstā saņemtos ģenerāļus. Te viņš nemanīja nekā tamlīdzīga, un «bija redzams, ka viņi, drosmi nezaudēdami, sakļāva rindas ciešāk, atkal uzsāka cīniņu un gāja mirt...» rakstīja Segīrs, kas tobrīd atradās blakus Napoleonam.

Kaujas lauka šķirti, atkal viens otram pretim stāvēja divi karavadoņi. Ritēja pēdējā aina tajā kaujā, kurā Ku-tuzovs kļuva uzvarētājs. Tieši te — pie nodedzinātās krievu sādžas Semjonovskas Napoleons sajuta to pirmo, baismīgo triecienu, pēc kura kļuva iespējams trieciens pie Vaterlo. Tieši Borodinas kaujas dārdi bija tie, kam sekoja smagais kapa klusums Svētās Helēnas salā, un tur Napoleons sacīja, ka «no visām manis uzsāktajām kaujām pati briesmīgākā ir tā, ko uzsāku pie Maskavas. Franči tajā pierādīja, ka ir uzvaras cienīgi, bet krievi guva tiesības būt neuzvaramiem.»

Maršali atkal ierunājās par gvardi.

— Trīs tūkstošu kilometru attālumā no Parīzes es nevaru riskēt ar pēdējo rezervi, — Napoleons viņus pārtrauca un pagrieza zirgu atpakaļ.

Viņš pārjāja Ševardinā. Briesmīgas izskatījās — tā raksta tie, kas bijuši tur klāt, — viņa iekaisušās, šaudīgās acis. Viss sagumušais stāvs pauda nogurumu un bezcerību. Aizsmakušā balsī viņš pavēlēja pārtraukt veltīgos uzbrukumus, bet Mortjē pulkiem lika noturēt ieņemtās pozīcijas. Drīz vien viņš atkal izsauca Mortjē un vaicāja,

vai tas esot sapratis viņa pavēli stāvēt uz vietas un nekādā gadījumā neuzbrukt.

— Dariet, ko jums liek, cita nekā, — Napoleons uzstāja.

Pēc dažām stundām viņš atkal izsauca Mortjē un pavēlēja atvilkt karapulkus izejas pozīcijās. Uzvaru neguvis, viņš atgāja, atstādams Borodinas laukā gandrīz piecdesmit tūkstošu nogalinātu un ievainotu kareivju.

Asiņainā kauja norima. «Ievainotie sauca savus mīļos, bet aiz muguras bija Gžatska, nevis Drēzdene,» ar rūgtu ironiju raksta franču ārsts. Ja pirms tam viņi bija trauk-tin traukušies uz Krieviju, cerēdami pakļaut krievu tautu, kā skurbumā bija sekojuši Napoleonam, tad kaujā šis skurbums bija izgaisis, un «... ievainots vestfālietis,» raksta tas pats ārsts, «lādēja Napoleonu un lādēja Napoleona brāli — Vestfāles karali, kuriem klausīdams atnācis uz Krieviju, un bēdājās, ka nevar viņiem atriebties...»

Tādu savainotu un sakropļotu vestfāliešu, prūšu, itāliešu, poļu, portugāļu, franču bija desmitiem tūkstošu. Viņi raudāja un vaidēja, daži murgoja; tie vēl šķita atrodamies kaujas peklē. Ievainotie lūdzās palīdzības, bet nebija kam viņus piecelt no zemes, nebija kur viņus novietot, un viņi gulēja pakalnos un ielejās, viņu vaidi skanēja no gravām un no līķu kaudžu apakšas. Neviens ne- < steidzās viņiem palīgā.

Tuvojās nakts, uznāca lietus, pūta ass rudens vējš. ļ Kļuva tumšs un auksts. Ievainotie mira. Tāltālumos no Borodinas lauka sērās ietērpsies Francijas, Vācijas, Polijas, Itālijas, Portugāles un desmitiem citu zemju pilsētu un ciemu, no kuriem kareivji, Napoleonam sekodami, atnākuši uz Krieviju.

Segīrs, doktors Ross, Cesars, Ložjē un citi izbrīnā rakstīja par to, kā tai pašā laikā izturējušies krievu ievainotie. Viņi tikpat kā nemaz nevaidēja un nežēlojās, viens otrs atteicās runāt ar ārstiem, citi paši stingri pārsēja sadragātās kājas ar koku zariem un lēnītēm rāpoja uz savu pusi.

«... Nekāds posts, nekāda zaudēta kauja,» raksta Ložjē, «nav tik šausmīga kā Borodinas lauks, kurā mēs esam uzvarētāji. Visi ir satricināti un nomākti. Armija stāv nekustīga. Ievainotajiem trūkst vietu, visapkārt ir līķi — cilvēku un zirgu līķi, asiņu paltis, pamesti ieroči, sagrautas un nodegušas mājas, lielgaballožu izārdīta zeme. Baterijās nāves miegā apguluši visi viri un visi zirgi. Kirasieru sakapātie krievu lielgabalnieki guļ pie saviem lielgabaliem, veselas kājnieku rindas nogāzušās kā nopļautas. Ģenerāļi, virsnieki un kareivji klusēdami klīst apkārt nomākti un izbrīnījušies. Viņi netic, ka ir dzīvi, svešinieki sāk sarunas cits ar citu. Visi ir izsalkuši. Aizmirsuši visu citu pasaulē, kareivji gramstās pa nogalināto kabatām, meklēdami sausiņus . ..»

«Apmetnes ir mēmas,» rakstīja Segīrs, «neskan ne dziesmas, ne valodas, pat ap imperatoru nedzird parasto glaimu. Bargs klusums. Kareivjus ir pārsteidzis nogalināto un ievainoto daudzums un gūstekņu mazais skaits, bet tikai šie skaitļi jau izsaka uzvaru. Nogalinātie pauž par ienaidnieka drosmi, nevis par mūsu uzvaru pār viņu. Ja krievi ir atkāpušies tādā lieliskā kārtībā, ko tad mums ir vērts tas, ka esam ieguvuši kaut kādu kaujas lauku? Kontuzēts un ievainots krievs ceļas un iet pie savējiem, un neviens viņu neaiztur.»

Apstulbums pārņēma dižo armiju.

Pienāca nakts. Ir jau redzami kaujas rezultāti. Napoleonam izdevies ieņemt visus Kutuzova nocietinājumus un pozīcijas. Viņš ir guvis taktiskus panākumus, bet nav satriecis krievu armiju un, baidoties no pretuzbrukuma, gribot negribot ir atstājis sagrābtos nocietinājumus, tā neguvis nekāda labuma no šiem panākumiem, bet zaudējis piecdesmit tūkstošu kareivju un virsnieku. Napoleons gribēja sagraut krievu armiju un, ar vienu triecienu uzvarējis Krieviju, pabeigt karu, bet nu viņš pats ir pārgājis aizsardzībā, un tas liecina, ka Napoleona armija ir cietusi stratēģisku sakāvi. Tam par spīti, Napoleons tomēr sacerēja biļetenu par uzvaru pār krieviem — «pašu melīgāko no visiem saviem biļeteniem,» rakstīja Segīrs. Ar to Napoleons uz laiku varēja apmānīt Eiropu, taču savu armiju viņš neapmānīja.

Naktij tuvojoties, saskaitīja gūstekņus un trofejas un paziņoja Napoleonam, ka gūstā saņemti septiņi simti krievu zaldātu, lielākoties ievainotu, un iegūti trīspadsmit lielgabali. Neticēdams Napoleons pavēlēja pārskaitīt par jaunu, gūstekņus pārskaitīja un atkal ziņoja, ka no simt divdesmit tūkstošu lielās armijas gūstā krituši tikai septiņi simti zaldātu. Napoleonam norādīja uz neskaitāmi daudzajiem krievu līķiem, pūlējās stāstīt par viņa uzvaru, bet viņš atbildēja, ka uzvaru redzot pats, neredzot tikai tās labumus, gluži otrādi, varot gaidīt jaunu krievu armijas uzbrukumu.

Borodinas laukā Kutuzovs bija piespiedis Napoleonu pāriet stratēģiskā aizsardzībā, un vēlāk — Maskavā tas lika Napoleonam pāriet pie aizsardzības politikā.

Naktī krievu armija ieņēma jaunu pozīciju vairāk uz austrumiem no Borodinas — mežmalā.

Tagad krievu armijā neviens neuzskatīja kauju par zaudētu. Armijas dzīvais spēks nebija ne iznīcināts, ne sagūstīts, ne sakauts — tas gan nozīmētu zaudētu kauju; armija nebija bēgusi, pamezdama ieročus, tā, saglabājusi spēkus, bruņojumu, cīņas un brīvības gribu un kaujas spējas, bija atgājusi uz jaunu pozīciju, gatavodamās jaunai kaujai 8. septembra rītā. Armijas nometnē dega ugunskuri, uz tiem plūda ievainotie un no savām daļām noklīdušie zaldāti. Komandieri pārbaudīja daļu sastāvu. Štābā izstrādāja nakts uzbrukuma dislokāciju, kurā bija paredzēts atgūt centrālo Kurgāna bateriju, gar jauno Smoļenskas lielceļu dot triecienu Borodinai, pārcelties pār Voinas upi un uzbrukt Koločas klosterim, kur atradās Napoleona aizmugures daļas.

Izlūkos aizsūtītie kazaki nokļuva līdz Ševardinas redu-tei, kur stāvēja Napoleona telts, un gvarde, kas telti apsargāja, divreiz tvēra pēc ieročiem. Izlūkgājiens liecināja, ka franči pametuši kā Rajevska bateriju, tā tiešas un visu Borodinas lauku, un tas krievu armijas uzbrukumu padarīja vēl vieglāku.

Šajā brīdī Kutuzovs pavēlēja ... atkāpties uz Maskavas pusi. Neviens negribēja tam ticēt. Barklajs rakstīja: «Naktī es saņēmu pavēli, kurai paklausot abām armijām vajadzēja atkāpties aiz Možaiskas. Es dzīros jāt pie kņaza, lai viņu pierunātu mainīt pavēli, bet man pavēstīja, ka ģenerālis Dohturovs jau esot devies ceļa, un tā man atlika vienīgi paklausīt, kaut sirdi māca sāpes.»

Kutuzovs bija palicis sev uzticīgs. Viņš bija pavēlējis izdarīt karaspēka skaitīšanu, un viņam paziņoja, ka zaudēti četrdesmit četri tūkstoši zaldātu un divdesmit trīs ģenerāļi. Viņš zināja, ka Napoleona zaudējumi nav mazāki, taču saprata, ka jaunā — 8. septembra kauja pat tādā gadījumā, ja krievu armija gūs panākumus un Napoleons atkāpsies, franču armiju atspiedīs atpakaļ pie tās rezervēm, bet krievi, jaunā kaujā zaudējuši visus spēkus, nejaudās uzvaru realizēt. Tāpat viņš zināja, ka Napoleona gvarde palikusi neskarta, un šī jaunā kauja krieviem bija riskants pasākums.

Karojošo valstu spēki tajā laikmetā jau bija tik lieli, ka viens vienīgs trieciens katrreiz nebūt neizšķīra kara iznākumu; stratēģija prasīja vairākus iznīcinošus triecienus citu pēc cita. Ja pirmais krievu stratēģiskais panākums— atkāpšanās uz Borodinu — bija vājinājis frančus un devis zināmus augļus, ja otrs panākums pie Boro-dinas jau bija uzvara, tad bija vajadzīgi jauni spēcīgi triecieni, lai iebrucējus sadragātu. Priekšā vēl stāvēja sīva cīņa.

Tādēļ, guvis stratēģisku uzvaru pie Borodinas, Kutu-zovs 8. septembra rītā atstāja pozīcijas un pilnīgā kārtībā atgāja. Krievu karavadonim bija pilnīgs pamats rakstīt caram: «Jūsu majestātes karapulki cīnījās neaprakstāmi sparīgi. Baterijas gāja no rokas rokā, un beidzās ar to, ka naidnieks ar lielu pārspēku nekur neieguva ne pēdu zemes...» Tālāk viņš paskaidro caram, ka «kārojot nevis pēc uzvarētās kaujās gūtas slavas, bet visus centienus vēršot uz vienu mērķi — iznīcināt franču armiju, es nolēmu atkāpties .. .».

Napoleona štābs bija izbrīnījies — Kutuzova armija pazudusi. Napoleons atplauka. Viņš tūliņ vēl nevarēja uzsākt pakaļdzīšanos, jo krievu arjergarda pulki bija palikuši pozīcijās, Kutuzovs tomēr bija projām.

Napoleons atkal apjāja Borodinas lauku, un kāds pievērsa viņa uzmanību šai milzīgajai kapsētai. Napoleons pats zināja, ka viņam no ierindas izgājuši četrdesmit septiņi tūkstoši kareivju un četrdesmit septiņi ģenerāļi, taču tagad viņš moži atbildēja: «Līdz Maskavai ir divu dienu gājiens, bet Maskavā viss aizmirsīsies.»

Napoleons sūtīja avangardā uz priekšu Mirata kavalēriju.

Franči neticēja savām acīm. Ceļš bija tukšs. Neviena cilvēka, neviena vezuma, pat salūzuša ratu riteņa Kutuzovs nebija pametis ceļā. Tikko uzbērtas kapu kopas un krusti liecināja, ka krievu armija atiet mierīgi, pagūdama apbedīt savus mirušos karavīrus. Bet šai armijai bija desmitiem tūkstošu ievainotu, milzīgi daudz vezumu un neaprēķināmi daudz zaudētu zirgu.

— Kas tā ir par armiju, kas pēc tādas kaujas atgājusi tik priekšzīmīgā kārtībā? — Miratam sacīja izbrīnījies Nejs.

Mirats sasniedza Možaisku un, būdams drošs, ka aiztrieks krievus tālāk, aicināja Napolenu pārlaist nakti pilsētā.

Napoleons atbrauca, un viņa acu priekšā Mirata avangards pēc niknas kaujas tika ar zaudējumiem atsists no Možaiskas. Napoleons bija satricināts. Dziļās pārdomās nogrimis, pavadoņus neievērodams, viņš brauca vien tālāk uz Možaisku. Kāds viņam aizrādīja, ka tas esot bīstami. Napoleons ilgi noraudzījās uz sešdesmit tūkstošu lielās krievu armijas nometnes ugunskuriem — šī armija bija noslēgusi ceļu uz Maskavu.

Kutuzova priekšzīmīgā atiešana un kauja par Možaisku liecināja, ka Borodinā nebija gūta uzvara.

Cīņa turpinājās.

IV NODAĻA

Atgājusi no Možaiskas, krievu armija tuvojās Maskavai. Krieviem pakaļ lēnām, kā taustīdamās virzījās Napoleona armija.

Kutuzovs manīja, kā iīdz ar katru soli, kas viņu tuvināja Maskavai, saasinās krīze kara gaitā. Krīze, kas bija grūta un bīstama Krievijai, armijai un viņam pašam.

Literatūrā un pat historiogrāfijā pastāv uzskats, ka Kutuzovs esot nolēmis atdot Maskavu gandrīz jau tad, kad vēl uzturējās Pēterburgā. Izdzirdējis par Smoļenskas krišanu, viņš tiešām bija pateicis: «Maskavas atslēgas ir paņemtas,» — un tāpēc runā, ka Kutuzovam esot bijis viegli atstāt Maskavu bez cīņas. Viņš sen esot bijis uz to gatavs, viņš ģeniāli esot paredzējis visu, arī pārgājiena manevru uz Kalugas ceļu un beidzot Napoleona armijas bojā eju.

Citi, Kutuzovu apmelodami, apgalvo, ka viņš esot tikai vilcies notikumu astē, blēdījies un krāpis tautu, armiju un caru, solīdamies nosargāt Maskavu, bet armiju uz Kalugas ceļa pagriezis vai pēc Benigsena, vai pēc Tola padoma, vai arī šī nogriešanās atgadījusies pati no sevis, jo kāds spēks esot vilinājis zaldātus pa šo ceļu — turp, kur bija pārtikas krājumi.

Bet šie runātāji aizmirst, ka Kutuzovs par saviem lēmumiem izšķīrās, nevis spriezdams abstrakti un neobjektīvi, bet gan balstīdamies uz konkrētiem stratēģiskiem un taktiskiem apstākļiem. Šie runātāji neatzīst, ka Kutuzovam būtu piemitusi tā apbrīnojamā gaišredzība, kas izšķirīgajās kara dienās viņam tiešām palīdzēja paredzēt kara turpmāko norisi un rīkoties pēc apstākļiem.

Reizēm tiek izteiktas domas, ka Napoleons Maskavā neesot spējis uzvarēt tāpēc, ka esot pārāk izstiepis savas komunikācijas, tajās viņam vajadzējis atstāt karaspēka lielāko daļu un Maskavā viņš neesot bijis pietiekami stiprs. Tātad Kutuzovam nepavisam neesot bijis grūti traucēt franču armijas komunikācijas un karā uzvarēt. Šā mērķa labad esot bijis viegli izšķirties un atdot Maskavu bez cīņas. Tā spriezdami, aizmirst, ka tikai izstieptu komunikāciju dēļ karus nezaudē, it īpaši tādi karavadoņi ne, kāds bija Napoleons.

Pirms kaujas pie Austerlicas Napoleonam arī bija izstieptas komunikācijas un izkaisīti spēki. Uz šīm briesmām viņam toreiz jau aizrādīja maršali, bet Napoleons atbildēja, ka visu izšķiršot kauja, un Austerlicas kauja tiešām visu izšķīra.

Pie Smoļenskas maršali atkal aizrādīja uz to, ka komunikācijas ir ārkārtīgi izstieptas. Napoleons atkal atbildēja, ka visu izšķiršot kauja. Taču Borodina neko neizšķīra tāpat, kā neko neizšķīra arī Maskavas ieņemšana. Tātad svarīgas bija ne vien izstieptās komunikācijas, bet vispirms armijas, kas cīnījās frontē, spēki, kas iedarbojās uz komunikācijām.

Karu izšķīra ne tikai komunikācijas un armiju operācijas, bet arī vairāki citi politiski, ekonomiski un stratēģiski faktori, un pareizi tos apsvērt, tas ir, paredzēt Maskavas un visas Krievijas likteni nepavisam nebija ne viegli, ne vienkārši. Un 1812. gada septembra dienā Poklonnajas kalnā pie Maskavas stāvošais Kutuzovs, kas patlaban bija vai nu pašos karavadoņa slavas augstumos, vai arī iespējamā kauna un negoda bezdibeņa malā — šis Kutuzovs ir ne vien dižens, bet arī dziļi traģisks tēls.

Kutuzovs zināja, ka kara iznākums ir atkarīgs vispirms no krievu tautas un krievu armijas uzvaras gribas un no tām militārajām rezervēm, kādas ir Krievijas rīcībā.

Bet patlaban viss bija atkarīgs no viņa — no Kutuzova lēmuma.

Tauta un armija viņā redzēja Krievijas glābēju un gaidīja, ka viņš vedīs karapulkus jaunā kaujā, ka viņš bez cīņas Maskavu neatdos. Tauta un armija gatavas bija cīnīties pie Maskavas sienām. Maskavas iedzīvotāji šajās dienās lauztin lauzās cīņā.

— Labāk nomirt Maskavā nekā to atdot ienaidniekam, — runāja karavīri.

«Šķita, ka tur, aiz Maskavas, sāksies cita dzīve — neiespējama, ja Maskavu atdos,» rakstīja kāds laikabiedrs.

Tas viss Kutuzovam rādīja, ka pie Maskavas sienām ir jācīnās un, ja vajadzēs, jāuzsāk visasiņainākās un briesmīgākās no visām kaujām — ielu cīņas.

Šajā kaujā var zaudēt visu armiju, taču to var zaudēt arī bez kaujas, jo Maskavas atdošana varētu armiju dezorganizēt, tai gaistu cīņas gars. Citas armijas, kas spētu karot ar Napoleona armiju, Krievijā nebija, tādu radīt Aleksandra valdībai nebija pa spēkam, un Kutuzovs vēl asāk nekā pie Borodinas juta, ka tagad cars varēs viņu padzīt, tagad šādai cara rīcībai būs izskaidrojums — ar Maskavas atdošanu bez cīņas pietiek, lai atceltu virspavēlnieku. Maskavas atdošana nozīmēs, ka arī Borodina ir bijusi sakāve, nevis uzvara, kā Kutuzovs bija ziņojis.

Ka tā arī būs, par to liecināja tas, kā izturējās Benig-sens, Rostopčins un visi daudzie skauģi un apmelotāji, kas, pajutuši, ka Kutuzova stāvoklis ir nedrošs un ka cars viņus atbalsta, sāka Kutuzovu apvainot pavisam nekaunīgi, runādami, ka večuks baidoties no Napoleona un esot ķerts uz atkāpšanos.

Kutuzovs atcerējās, kā viņu padzina pēc Austerlicas un padzina pēc Ruščukas, taču toreiz caram gribot negribot vajadzēja viņu saukt atpakaļ, iecelt par bruņoto spēku pavēlnieku un uzticēt viņam Krievijas likteni. Bet tagad Kutuzovs nojauta, ka viņa un cara konflikts, kas laikiem pierima, laikiem saasinājās, šoreiz ir nonācis līdz krīzei, un vajag tikai izšķirties par Maskavas atdošanu, lai viņu — veco karavadoni — uz visiem laikiem padzītu no armijas. Viņam vajadzēs aiziet un atstāt armiju Be-nigsenam. Viņam paliks tikai īss ceļa gabals līdz kapam, ceļa gabals, kas sola negodu un apkaunojošu aizmiršanu. Mīlēdams dzimteni, Kutuzovs nespēja samierināties ar domu, ka viņš atdos Maskavu Napoleonam.

Tas nav tas pats, kas atdot Ruščukas cietoksni, lai pēc lain to atkal atkarotu, un nav pat tas, kas Vīnes atdošana. Runa bija par dzimtās zemes galvaspilsētas atdošanu, par Krievijas valsts pastāvēšanu, par krievu tautas likteni.

Maskavu vajadzēja aizstāvēt.

Šāds lēmums brieda ne tikai Kutuzova domās todien Poklonnajas kalnā — to prasīja gandrīz visi komandieri, kas pulcējās ap Kutuzovu un kam gan bija skaidrs, ka Benigsena izraudzītajā pozīcijā cīnīties nav iespējams, taču vēl mazāk iespējama tiem likās Maskavas atdošana bez kaujas.

Un tomēr karavadoņa Kutuzova doma lauza sev ceļu uz lēmumu, kas vienīgais bija pareizs. Patiesība likās mirguļojam kaut kur tālumā, to aizsedza pretrunīgi pierādījumi un apsvērumi. Bet karavadoņa doma virzījās pretim patiesībai, piepūlējot ir prātu, ir sirdi. Tā atbīdīja nost visus šķēršļus: cara gribu — ar caru Kutuzovs tagad bija sācis atklātu cīņu, raizes par paša slavu un pat tautas un armijas uzskatus. Bija tā, it kā viņš būtu pacēlies pāri pār Poklonnajas kalnu un pār pozīciju Maskavas pievārtē. Viņš redzēja savā priekšā ne vien Maskavu, bet visu Krieviju, ne vien pozīciju Maskavas pievārtē, bet visu milzīgo karalauku, kur varēja izšķirties kara iznākums.

Maskava ir jāatdod.

Kutuzovs zināja, ka tauta ir nolēmusi Maskavu aizstāvēt, tomēr cerēja, ka Maskavas atdošana nelaupīs krieviem drosmi, ka tā, gluži otrādi, dos viņiem jaunus spēkus un vēl lielāku cīņas uzņēmību, un tā būs panākumu ķīla. Viņš zināja, ka visa armija ir gatava aiziet bojā pie Maskavas sienām, bet zināja arī to, ka armija jau ir zaudējusi milzum zaldātu un daudz komandieru. Viņam ir vajadzīgs laiks, lai armiju papildinātu un sagatavotu jaunām cīņām.

Karavadonis Kutuzovs sprieda arī kā lielisks politiķis un diplomāts, kas allaž paturēja vērā pretinieka armijas kareivju psiholoģiju, ar asu prātu aptvēra šīs armijas vadītāja nodomus un Eiropā izveidojušos apstākļus. Viņš ticēja, ka pie Borodinas dotā briesmīgā trieciena sekas kļūs manāmas vēlāk un ka Krievijas iiktenī Borodina nozīmēs uzvaru. Dziļi izprazdams kara būtību, Kutuzovs nojauta, ka pienācis izšķirošais kara posms, bet ka vajadzīgs laiks un vēlreiz laiks.

Un viņš, gudrs un allaž nesteidzīgs būdams, nolēma gaidīt, neforsējot notikumus. Taču viņš taisījās gaidīt, nevis paļaujoties uz notikumu patvaļīgo gaitu, nevis pakļaujoties Napoleona gribai un rīcībai, bet gan manevrējot tā, lai viņa armijas stāvoklis būtu drošs un lai pats varētu brīvi rīkoties.

Manevrs ir jāmaskē, pielietojot kara viltību, kas viņam tik bieži palīdzējusi, Napoleons ir jāpiekrāpj, lai tas būtu maldīgās domās par viņa plāniem, un šie plāni jāslēpj pat pašam no sava štāba, kam Kutuzovs, ja neņem vērā dažus atsevišķus komandierus, vairs nepavisam neuzticējās. Ja agrāk viņš pa jokam bija sacījis, ka «spilvens, uz kura karavadonis guļ, nedrīkst zināt viņa domas», ja visu mūžu viņš cieši ievērojis šo likumu, tad tagad viņš vairs nešaubījās, ka Benigsens un tā kompānija izpļāpās jebkuru viņa slepeno nodomu, izpaudīs pašu dārgāko kara noslēpumu.

Nolemdams atdot Maskavu bez cīņas un slēpdams savas ieceres, Kutuzovs neattaisnojās cara, tautas un armijas priekšā, gluži otrādi, viņš palielināja savu «vainu», pats atteicās no visa, kas viņu varētu pasargāt no imperatora Aleksandra dusmām, un ļāva brīvu vaļu Benig-sena, Rostopčina un citu ļaunajām mēlēm.

Bet dzimtās zemes glābiņa labad Kutuzovs bija ar mieru paciest arī to.

Maskavas atdošana ienaidniekam bija krievu tautai un krievu armijai vislielākā traģēdija, un sāpīga traģēdija tā bija karavadonim Kutuzovam.

Stāvēdams Poklonnajas kalnā, viņš nolūkojas uz Maskavu — milzīgu un diženu, saltās septembra saules staros zaigojošu, un klusēdams klausījās, kā viņu aplenkusī svīta apspriež Benigsena izraudzīto pozīciju.

Barklajs, kas vienmēr pats visu pārbaudīja, kāpa zirgā un apjāja pozīciju, nevērodams nikno drudzi, kas viņu mocīja. Atgriezies viņš aizrādīja Benigsenam, ka izvēlētajā pozīcijā nav iespējams aizstāvēties, un ziņoja to Kutuzovam.

Benigsens izlikās brīnāmies par šādu atklājumu un apsolīja vēlreiz apskatīt apvidu, tomēr neizdarīja to.

Kutuzovs aizsūtīja Jermolovu un Tolu izlūkot apvidu, pavaicāja, vai no šās pozīcijas var atiet uz Kalugas lielceļu, un aizbrauca uz Fiļiem, kur pulksten piecos pulcējas kara padome.

Padome sākās ar novēlošanos. Visi gaidīja Benigsenu, kas bija nevis izdarījis apvidus rekognoscēšanu, bet gan pusdienojis, nesteigdamies uz padomi. Cīņā starp viņu un Kutuzovu bija pienācis izšķirošais brīdis, un viss, ko viņš darīja, bija darīts, lai diskreditētu Kutuzovu. Benig-sens bija nolēmis neatkāpties no prasības, ka pie Maskavas jānotiek jaunai ģenerālkaujai.

Viņš varēja rīkoties, nebaidīdamies paspēles. Ja uzvarēs krievu armija, viņš uzvaru piedēvēs sev, bet par sakāvi tik un tā atbildēs virspavēlnieks. Turklāt runa jau bija par viņam svešām svešas tautas un svešas zemes interesēm. Un padomē Benigsens uzdeva jautājumu: «Vai kauties pie Maskavas sienām, vai atdot Maskavu ienaidniekam?»

Kutuzovs viņu nikni pārtrauca, aizrādīdams, ka tādu jautājumu apspriest nevar, ka jāapspriež ir jautājumi: vai der riskēt ar visu armiju, kas izvietota neizdevīgā pozīcijā, vai arī atdot Maskavu bez cīņas?

Domas šķīrās. Izmantodams pretišķības, Benigsens gribēja panākt savu.

— Mēs tāpat krievi vien esam! — ar liekuļotu patosu izsaucās svešzemju algotnis. — Un mēs cīnīsimies tikpat drosmīgi kā agrāk.

Benigsenu neietekmēja Barklaja un citu ģenerāļu argumenti, taču atvēsināja laipnais, tomēr dziļi sarkastiskais Kutuzova atgādinājums par Fridlandi.

Krievu karavadonis pieminēja, kā krievu armija pie Fridlandes nonākusi gluži tādā pašā stāvoklī, jo Benigsens to nostādījis tā, ka aizmugurē bijušas Ailes upes kraujas. Šeit Maskavas apkaimē bija stāvie Maskavas upes krasti. Tur pozīciju dalīja uz pusēm grava, šeit — Karpovkas upīte. Tur Napoleona acu priekšā Benigsens izveda krievu armiju viņam tieši pa triecienam, ar saviem rīkojumiem laupīdams armijai iespēju manevrēt, laist darbā rezerves, aizturēt pretinieku pie dabiskiem šķēršļiem un ļaunākajā gadījumā atkāpties. Benigsens bija krievu armiju lēmis sakāvei, un tūkstošiem tās karavīru degošās Fridlandes ielās un Ailes upes viļņos aizgāja bojā artilērijas ugunīs. Tas nebija kaitējis ģenerāļa Benigsena karjerai, un nu, izmantodams Aleksandra labvēlību, viņš atkal aicināja krievu armiju doties postā.

Nebija vajadzīgs smagāks arguments par Fridlandes pieminēšanu, un Benigsens apklusa. Bet Kutuzovs runāja tālāk par to, ka, zaudējot Maskavu, nav vēl zaudēta Krievija, ka krievu tauta dodas niknā cīņā, ka viņš Krievijas glābšanas labad gatavs ziedot visu, bet patlaban vajagot atkāpties pa Rjazaņas lielceļu, lai dotu izšķirošo prettriecienu. Beidzot Kutuzovs klusi izrunāja grūtos un izšķirošos vārdus:

— Pavēlu atkāpties.

Klusēdami ģenerāļi atstāja kara padomi un, cits uz citu neskatīdamies, aizbrauca pie saviem korpusiem. Kutuzovs palika viens. Tā arī neviens nezināja to, kā viņš pārcieta šo nakti. Stāsta, ka brīžiem no viņa istabas esot atskanējušas dobjas, apvaldītas elsas. Ļevs Tolstojs, kas ģeniāli atklāj cilvēka jūtu dziļumus, apturējis spalvu un ielicis daudzpunktu tajā vietā, kur Kutuzovs sāk runāt par saviem pārdzīvojumiem. Briesmīgus brīžus pārdzīvo karavadonis, kad viņam jāizlemj ne tikai savs liktenis, bet kad no viņa vārda ir atkarīga desmitiem un simtiem tūkstošu cilvēku dzīvība, viņa tautas un valsts liktenis.

Mēs varam tikai iztēloties, ko šajā naktī pārcieta Kutuzovs un viņam tuvie cilvēki.

«... Es jāju atstatu no korpusa komandiera,» rakstīja Rajevska adjutants, «nesaprazdams, kāpēc viņš, allaž laipnīgs būdams, šoreiz nebija atbildējis uz manu jautājumu, ko nospriedusi kara padome. Un piepeši es nakts klusumā sadzirdēju, ka mūsu mīļotais kauju varonis apspiesti ieraudas. Sirdi plosīja briesmīgā doma: «Vai tiešām Maskavu atdos?» — un šaubu vairs nebija.»

Vēsts par Maskavas atdošanu plosīja sirdi visai armijai. Daži korpusi atteicās ticēt atkāpšanās pavēlei, štābos runāja par nodevību.

Armija atstāja Maskavu, bet zaldāti domāja, ka viņus ved cauri Maskavai, lai apietu Napoleona armiju un uzbruktu tai. Viņi soļoja pa apklusušām ielām garām mēmiem namiem.

Maskavas iedzīvotāji bija daļa aizbraukuši no pilsētas, daļa sapulcējušies Zvirbuļu kalnos un Kremlī, lai piedalītos kaujā, vai arī gaidīja to, sēdēdami mājā un būdami pārliecināti, ka ienaidnieku pilsētā neielaidīs. Bet vēsts par to, ka Maskavu atdod, sasniedza arī viņus.

Ļaužu pūļi plūda pakaļ armijai. Cilvēki pameta mājas, nesa bērnus, vilka sirmgalvjus un slimniekus. Maskavā palika tūkstošiem ievainotu krievu karavīru, ko nepaspēja evakuēt, un uz ielām risinājās satriecošas ainas. Dziļi satraukta un sadrūmusi, armija augu nakti virzījās caur Maskavu, un rītausmā aizgāja pēdējie pulki. Kutuzovs piebrauca pie Dorogomilovas aizkārtnes, lai tiktu ārā no Maskavas.

— Izved mani tā, lai mēs nevienu nesastaptu, — viņš uzrunāja raitnieku.

Viņi izbrauca pa bulvāriem un ieradās pie Jauzas tilta. Šeit notika Kutuzova sastapšanās ar Rostopčinu. Kutu-zova lēmums atdot Maskavu bija atņēmis jebkuru jēgu jau tā nepamatotajiem, lielīgajiem Rostopčina apgalvojumiem, ka viņš pats aizstāvēšot galvaspilsētu. Tagad šis maziskais cilvēks, šis «trakais Fedjka», kā Fjodoru Rostopčinu bija dēvējusi Katrīna II, raizējās vienīgi par to, kā visu vainu uzvelt Kutuzovam, kā apmelot un nomelnot Kutuzovu, cik nu tas būs viņa spēkos. Te uz tilta viņš mēģināja izteikt Kutuzovam pārmetumus, izskaidroties, bet Kutuzovs novērsās, pavēlēja atbrīvot tiltu un brauca tālāk. Viņš apturēja ratus pie vecticībnieku kapsētas, laizdams garām krievu armiju.

Krēsla sabiezēja arvien vairāk. Pār tukšo Maskavu pludoja zvana skaņas. Kapsētas baznīcas aklais ķesteris, kura dzīvē nebija nozīmes nekādiem notikumiem, lēni un ritmiski raustīja virvi. Tols ziņoja, ka franči jau ienākuši Maskavā, bet feldmaršals, roku uz ceļgala atbalstījis, bija nogrimis dziļās pārdomās un šķita nekā nedzirdam.

Šajā brīdī pie viņa piejāja slavenais partizānis kapteinis Figners. Viņš ziņoja, ka Kutuzova pavēle izpildīta un ka viņa dzīvoklī sapulcināti ļaudis karavadoņa slepenās pavēles izpildīšanai, sakrautas raķetes un degviela.

— Maskava uzliesmos jau pirmajā naktī, — Figners pabeidza ziņojumu.

Kutuzovs apkampa Figneru un klusi sacīja:

— Maskava būs Bonaparta pēdējais triumfs.

Kutuzova ieceres neviens nesaprata arī tagad.

Rostopčins pienesa caram ziņas, iztēlodams Kutuzovu

par Maskavas nodevēju, bet Benigsens pienesa tādas ziņas, ka Kutuzovs likās pēc prātā sajukuša veča.

Valsts padome prasīja atsūtīt Fiju apspriedes protokolu un paskaidrojumus, kāpēc Maskava atdota bez kaujas.

Cars vaicāja, kas pamudinājis Kutuzovu «uz tik nelaimīgu apņemšanos».

Kutuzovs neatbildēja, un tad no Pēterburgas atskanēja pārbiedētā imperatora izmisīgais brēciens: «Kņaz Mihail Ilarionovič! Kopš 2. septembra Maskava ir naidnieku rokās... Jūs atbildēsiet par to, ja ienaidnieks jaudās krietnu korpusu norīkot uz Pēterburgu. Atcerieties, ka sāpinātajai tēvzemei Jūs vēl esat atbildi parādā par Maskavas zaudēšanu .. .» Kutuzovs neatbildējis veda armiju tālāk pa Rjazaņas ceļu, tā arī atstādams vaļā ceļu uz Pēterburgu.

Ļaudīs klīda visādas baumas, nokļūdamas arī armijā. Bija jābaidās, ka armija un tauta sāks šaubīties par kara veiksmi, un tas nozīmētu katastrofu.

Monahtins, izdzirdējis par Maskavas krišanu, niknumā noplēsa pārsējus no brūcēm un nomira. Maskavas krišanu nepārdzīvoja arī Bagrations. No Vladimiras guberņas, kur viņš bija aizvests ārstēties, viņš joprojām sūtīja uz Maskavu savai armijai norādījumus, padomus, jautājumus, bet nesaņēma atbildes. Virsnieks, ko viņš bija sūtījis pie Dohturova, izstāstīja viņam par Maskavas krišanu, nezinādams, ka no Bagrationa to slēpj. Briesmīgā satraukumā Bagrations, aizmirsis par sadragāto kāju, izlēca no gultas un turpat uz vietas nokrita nesamaņā. Iestājās agonija un nāve.

Pat vīrišķīgais un godīgais Barklajs kļuva šaubīgs. «Pateiciet dievam, ka esat no šejienes aizsaukts, te nav gaidāms nekas prātīgs ...» viņš sacīja uz Pēterburgu aizbraucošajam Klauze vicām.

Dziļās domās iegrimis, Kutuzovs noraudzījās naksnīgajā debesu jumā, kurā meta atblāzmu degošā Maskava. Viņam garām kustējās vezumi, cilvēku bari. Lāgiem salts septembra vējš atnesa pelnus un deguma smaku, plivināja karavadoņa sirmos matus, un neviens tobrīd nezināja, kādas domas māc viņa veco galvu, kādas jūtas satrauc sirdi, pa kādiem ceļiem viņš vedīs tautu un krievu armiju pretim Krievijas glābiņam. Dižais karavadonis nesatricināmi klusēja tāpat kā iepriekš.

Ne krievu tauta, ne krievu armija, ne Kutuzovs nav vainīgs, ka Maskava tika atdota. Krievija bija feodāla

valsts, un Maskavas atdošana ir piespiedu upuris, kas ziedots uz Krievijas atpalicības altāra. Liels upuris, kas ziedots, lai gūtu lielu uzvaru pār naidnieku.

Liela ir visas krievu tautas varonība, liels ir Kutuzova talants, un milzīgi bija upuri, ko nesdama Krievija kļuva par uzvarētāju nevienlīdzīgajā 1812. gada karā.

Tai pašā vietā, kur Poklonnajas kalnā bija stāvējis Kutuzovs, ieradās Napoleons ar štābu.

— Beidzot! Te tā ir — slavenā pilsēta! — Napoleons neviļus iesaucās.

Bija arī laiks: visi pūliņi, visas grūtības, visi upuri nu bija aiz muguras, bet mērķis, diženais mūža mērķis, pēc kura viņš tiecies tik ilgus gadus, nu beidzot ir sasniegts: Maskava guļ pie viņa kājām.

Pēdējie krievu zaldāti, Mirata avangarda vajāti, bija pametuši Maskavu. Kutuzova armija bija vienīgais reālais spēks, ko vajadzēja satriekt, lai iegūtu Maskavu, bet Kutuzovs bija baidījies no jauna ielaisties kaujā un nu bēg diezin kurp līdz ar visu savu demoralizēto armiju, bet viņš ir stāvokļa kungs, viņš kā uzvarētājs stāv Poklonnajas kalnā, sasniedzis savu vispārdrošāko sapņu virsotnes . ..

Sākdams karu ar Krieviju, viņš bija turējis prātā galvenokārt visai neapšaubāmus labumus. Viņš gribēja uzvarēt Krieviju un sagraut Angliju. Bet reizēm viņš vistuvākajiem cilvēkiem atklāja arī citus sapņus, kas sniedzās neizmērojami tālāk.

— Es glabāju karti, — viņš stāstīja Narbonam, — kurā parādītas tautu bagātības un ceļi, pa kuriem var no Eri-vānas un Tiflisas aiziet līdz angļu īpašumiem Indijā ... Iedomājieties, ka Maskava ir ieņemta, Krievija salauzta, ar caru noslēgts miers vai arī viņš kritis par upuri galma sazvērestībai: iedomājieties, ka varbūt uzradīsies jauns, no manis atkarīgs troņa īpašnieks, un tad sakiet man, vai ir kāds līdzeklis, kā no Tiflisas izsūtītai lielai franču armijai un sabiedroto karaspēkam noslēgt ceļu uz Gangu? Vai nepietiek ar franču zobena pieskārienu, lai visā Indijā sabruktu tirgoņu godības pjedestāli? ...

Bet ari ar to viņam bija par maz. Karodams ar Krieviju, viņš vienlaikus nodarbojās ar Ēģipti un Sīriju, no

kurienes viņa sūtītie ļaudis gādāja viņam ziņas par šim zemēm.

Kļuvis saimnieks iekarotajā Krievijā, viņš būs saimnieks arī Melnajā jūrā, un, ja agrāk krievu armijas uzvarētie turki bija atsacījušies no tiem paredzētā uzdevuma 1812. gada karā, tad tagad viņš Olomanu impērijai Konstantmopolē diktēs savu gribu, viņš iekļūs Āzijā, pakļaus Āzijas gļēvās tautas un tad . .. Rietumu imperators būs arī Austrumu kungs un pasaules valdnieks.

Tāpēc jau viņa personiskajā transportā brauca rūpīgi apsegti un īpaši apsargāti rati, kuros glabājās viņa statuja, ko viņš taisījās uzstādīt Kremlī, un dārgās imperatora regālijas!

Puspajokam, pusnopietni viņš sūrojās saviem līdzgaitniekiem, ka nespējot panākt, lai tautas godinot viņu kā dievu ...

— Esmu ieradies pasaulē pārāk vēlu, — viņš sacīja, — nevar paveikt nekā dižena. Atzīstu: mana karjera ir laba. Esmu nostaigājis brīnišķīgu ceļu. Bet kāda atšķirība no tā, kas bija senatnē! Atcerieties Maķedonijas Aleksandru: kad viņš bija iekarojis Āziju un pasludinājis sevi par Jupitera dēlu, tad viņam noticēja visi Austrumi, ja neņemam vērā Olimpiju, kura zināja, kā pret tādu vēsti izturēties, un Aristoteli, un nedaudzus Atēnu pedantus. Bet ja man ienāktu prātā pasludināt sevi par debesu valdnieka dēlu un kā tādam prasīt, lai manā priekšā loka ceļus? Pēdējā tirgus sieva taču smietos man tieši acīs. Nē! Tagad tautas ir pārāk apgaismotas!

Agrāk Napoleons par to bija runājis kā jokodams, bet tagad, stāvēdams Poklonnajas kalnā pār pieveikto Maskavu, viņš ne mirkli nešaubījās, ka ir pasaules valdnieks.

Atlika vienīgi notēlot Maskavas atslēgu pieņemšanas ainu, to ainu, kura viņam tā patika un pie kuras viņš bija pieradis Eiropā.

Viņš bija pieņēmis Berlīnes atslēgas un Vīnes atslēgas, Itālijas pilsētu atslēgas un Lisabonas, un vēl daudzu citu cietokšņu un pilsētu atslēgas, bet nu aizritēja viena stunda ... otra . .. trešā, tomēr Maskavas atslēgas neviens viņam nenesa. Maskava bija tukša.

Krievu ļaudis nepasniedza «pasaules valdniekam» savas galvaspilsētas atslēgu.

Viņam nāca prātā, ka tikpat tukša kā Maskava bija arī Smoļenska, tikpat tukšas bija pašas nomaļākās krievu

sādželes gandrīz visā viņa ceļā no Nemunas. Tomēr viņš vēl nesaprata, turklāt arī nespētu samierināties ar domu, ka viņu grūž bezdibenī. Pēc imperatora rokas mājiena franču korpusi devās uz priekšu un vairākās straumēs ieplūda Maskavas ielās. Viņš pats apmetās Kremlī un aizmiga dziļā uzvarētāja miegā.

Viņa pamošanās bija briesmīga.

Pa Kremļa pils logiem lauzās iekšā ugunsgrēka blāzma. Napoleons pielēca kājās. Mameluks pasniedza viņam apģērbu, bet zābaki ietriecās iemīļotajam sulainim sejā, un imperators basām kājām, puskails metās pie logiem, kas izgāja uz Sarkano laukumu. Sarkanajā laukumā dega tirgus būdas. Viņš metās pie logiem, kas izgāja uz Maskavas upi, un ieraudzīja, kā, uguns pārņemta, liesmo Zamoskvorečje.

Apģērbies viņš izgāja Kremļa pagalmā un deva rīkojumu nodzēst ugunsgrēku, taču viss bija veltīgi.

— Cik drausmīgs skats! Viņi dedzina paši, — Napoleons teica. — Cik daudz brīnišķīgu celtņu, kāda neparasta apņēmība! Kas tie gan par cilvēkiem! Skiti.

Uguns nāca aizvien tuvāk, un maršali pierunāja Napoleonu bēgt. Viņi ar mokām tika cauri pa degošajām ielām un laimīgi nokļuva līdz Pētera pilij.

Bet toreiz Napoleons nezināja, ka būs vēl briesmīgāks ugunsgrēks, kurā aizies bojā viņa armija un viņa dižā karavadoņa slava, un ka šis ugunsgrēks uzliesmos aiz Maskavas sienām. Kā ugunsgrēks uzliesmos partizāņu kustība, uzliesmos tautas karš, kas nogāzīs bezdibenī augstu kāpušo iebrucēju ...

Pēc Maskavas ugunsgrēka, kas plosījās vairākas dienas un iznīcināja gandrīz visu galvaspilsētu, Napoleons atgriezās Kremlī. Pa izdegušajām ielām klaiņāja viņa karavīri, kas joprojām noņēmās ar laupīšanu, nepiegriezdami nekādu vērību pat viņam — vīram, kura priekšā tie trīcēja bailēs un kuru reizē dievināja. Tas Napoleonu satrieca. Viņš izdeva pavēli pēc pavēles, bet armijas disciplīna, uz kuru dibinājās tās kaujas spējas, viņa acu priekšā kļuva aizvien vājāka, un nebija viņa spēkos apturēt šo postošo procesu.

— Kur gan ir Kutuzovs ar savu armiju? — Napoleons kļuva nemierīgs.

Viņš prasīja atbildi no Mirata, un Mirats pavēlēja savam avangardam, kas sekoja Kutuzovam pa Rjazaņas ceļu, sakaut arjergardu, kas sedza krievu armiju, un izdibināt, kādi ir tās galvenie speķi. Avangarda komandieris Sebastjani izpildīja pavēli. Kutuzova arjergards tika aizslaucīts no ceļa, bet. .. izrādījās, ka tas neko nesedza. Krievu armijas aiz tā nebija. Septiņdesmit tūkstošu lielā armija bija izgaisusi gaišā dienas laika. Mirats meklēdams šaudījās apkārt vairākas dienas, neuzdrīkstēdamies ziņot Napoleonam, ka ir pazaudējis visu krievu armiju, ir pazaudējis un nevar atrast tikpat kā adatu siena kaudzē.

Kutuzovs bija izdarījis savu ģeniālo marša manevru. Aizgājis līdz Krasnaja Pahrai, Kutuzovs pavēlēja arjer-gardam atkāpties tālāk vien uz Rjazaņas pusi, vilinot frančus līdz, bet pats ar visu armiju aši un slepeni nogriezās no Rjazaņas ceļa un pārgāja uz Kalugas ceļu, kur apstājās Tarutinas sādžas apkaime, apdraudēdams franču armijas komunikācijas.

Maskavas atdošana un tai sekojošais marša manevrs ir Kutuzova karavadoņa mākslas augstākais sasniegums.

Kutuzova karavadoņa talanta būtība un daudzpusība šeit izpaudās ārkārtīgi spilgti. Viņš bija izpratis kara raksturu un paredzējis operāciju turpmāko norisi. Viņš ticēja savas tautas un krievu armijas spēkam, bija aptvēris ienaidnieka plānu un lika tam pretim savu plānu. Ar lielisku manevru, ar gudri organizētu pārgājienu viņš bija ieņēmis stratēģiski izdevīgu stāvokli. Savu plānu viņš bija nomaskējis, likdams lietā kara viltību un glabādams to kā dziļu kara noslēpumu. Gudrs un piesardzīgs būdams, viņš centās gūt uzvaru ar maziem cilvēku upuriem, saudzēdams zaldātu un komandieru dzīvību. Savus nodomus viņš īstenoja ar milzīgu neatlaidību un izmanīgu konsekvenci, nežēlodams ne dzīvību, ne labklājību, tā atstādams mums lielisku piemēru tam, kas ir īsta vīrišķība un pienākuma apziņa pret dzimteni.

Kutuzova atkāpšanās ir manevrs, kas vajadzīgs, lai iegūtu laiku un telpu izšķirīgajam triecienam. Tā notika pie Ruščukas, pie Kremsas un visbeidzot pie Borodi-nas. Nevis «retirādu ģenerālis», kā pūlējās iztēlot ne-draugi un vēsturnieki, kas viņu nesaprata, bet gan karavadonis, kura mākslas pamats bija plašs stratēģisks manevrs ārpus karalauka, pāriešana no aizsardzības uzbrukumā un pretinieka sakaušana tad, kad visi uzvaras priekšnoteikumi bija pretinieka pusē. Un tikai tagad, kad, izdarījis apbrīnojamo pārgājienu manevru uz Tarutinu, Kutuzovs reāli apdraudēja frančus, tikai tagad visi apjēdza, ka taisnība ir bijusi karavadonim.

Tagad atcerējās Kutuzova vārdus, ka, «Maskavu atdodams, es sagatavošu Napoleona bojā eju», ka «Maskava uzsūks franču armiju kā sūklis ūdeni»; atcerējās, kā viņš apgalvojis, ka Maskava atdota Krievijas labad, bet Krievija ir tur, kur ir krievu tauta, kā solījis, ka liks fran-čiem ēst zirga gaļu, kā pirms gada bija to licis darīt turkiem. Toreiz visus šos Kutuzova izteikumus neviens nebija ņēmis vērā, bet tie ir bijuši pravietiski.

Tagad visiem kļuva skaidrs, ka tūlītēja atiešana pa Kalugas ceļu draudētu armijai ar sakāvi no flangiem un ka pārvietošanās uz citiem ceļiem nekāda stratēģiska labuma nebija solījusi, bet manevrs pa Rjazaņas ceļu, kur flangiem bija dabiski aizsegi, krievu armiju, it īpaši līdz Maskavas upes pāriešanai, aizvadīja projām no briesmām. Šis manevrs to pievirzīja arī tuvāk pie Tormasova un Cičagova armijām. Kļuva skaidrs, ka armijas negaidītā parādīšanās uz Kalugas ceļa ir atņēmusi Napoleonam iespēju doties uz Krievijas dienvidu guberņām un uz Tūļas un Brjanskas ieroču fabrikām un apdraud Napoleona galveno komunikāciju pa Smoļenskas ceļu.

1812. gada kara gaitā bija iezīmējies lūzums.

V NODAĻA

Krievu armijas nometne atradās pie Tarutinas sādžas aiz nelielas dūņupes Naras. Kutuzovs vēlējās dot karapulkiem atpūtu un uzkrāt jaunus spēkus.

Tauta bija cēlusies karam ar svešzemju iebrucējiem, un nometnē ieradās aizvien jaunas apbruņotas grupas. Kutuzovs bija nolēmis pagaidām likt Napoleonu mierā, nevis izaicināt viņu uz jaunām kaujām, bet gan gluži otrādi — nomierināt ar savu šķietamo bezdarbību.

Taču izrādījās, ka imperators Aleksandrs un tā dienderi atkal nesaprot karavadoni. Aleksandrs redzēja, ka Napoleons mierīgi sēž Maskavā, ka ceļš uz Pēterburgu paliek vaļā, bet krievu armija «stāv dīkā» pie Tarutinas, un, neorientēdamies jaunajos stratēģiskajos apstākļos, viņš uzstāja, lai Kutuzovs uzsāk kauju ar Napoleonu. Cars sen jau būtu noslēdzis mieru ar Napoleonu, uz to viņu skubināja brālis Konstantins, cariene māte un neliela galminieku — miera piekritēju grupa. Taču cars baidījās.

Kopš tās nakts, kad blakus istabā žņaudza viņa tēvu, Aleksandrs vēl nekad nebija izjutis tādu uztraukumu kā tagad.

Savas kronēšanas gadadienā viņš pat neuzdrīkstējās doties jāšus uz Kazaņas katedrāli un aizbrauca turp slēgtā karietē.

Ļaužu pulki caru sagaidīja, drūmi klusēdami.

«... Nekad neaizmirsīšu tos mirkļus,» rakstīja galma dāma grāfiene Edlinga, «kad mēs devāmies augšup pa kāpnēm uz katedrāli, virzīdamies cauri pūlim. Neatskanēja neviens apsveikuma sauciens. Bija sadzirdami mūsu soļi, un es nepavisam nešaubījos, ka pietiktu ar gluži mazu dzirksteli, lai apkārt viss uzliesmotu. Paraudzījusies uz valdnieku, es sapratu, kas notiek viņa sirdī, un man šķita, ka mani ceļi saļimst. ..»

Un tagad, kad bija radusies doma par miera slēgšanu ar Napoleonu, Aleksandra priekšā atkal pavīdēja nožņaugtā tēva rēgs. Aleksandrs dzina projām domu par mieru, jo lieliski atcerējās, ka Pāvelu bija nonāvējuši krievu muižnieki, kuru intereses viņš bija aizskāris, noslēgdams savienību ar Napoleonu.

Aleksandrs spēja pamest savu armiju, kad Napoleons iebruka Krievijā; viņš bija pasīvs, kad ienaidnieks ieņēma guberņu pēc guberņas. Bet, kad sāka grīļoties viņa tronis, kad apdraudēts bija paša liktenis, tad Aleksandru sagrāba dzīvnieciskas bailes. Visa cara ģimene bija sagatavojusies bēgšanai no Pēterburgas. Vecā cariene, būdama pārliecināta, ka Napoleons ieņems Pēterburgu, lika visiem gudrot par to, kurp aizvest vienu no princesēm, kurai tuvojās dzemdības.

Bija pavēlēts no Pēterburgas evakuēt visu, arī arhīvus un pat Pētera I pieminekli Senāta laukumā.

Cars stundām klīda pa Kamennoostrovas birzīm, pa laikam tverdams pēc bībeles un iedziļinādamies lasīšanā. Viņš stāstīja apkārtējiem, ka bībelē esot atradis mierinājumu, zvērēja, ka uzaudzēšot bārdu un aiziešot uz Sibīriju. Jo lielāks kļuva Aleksandra sirds nemiers, jo neatlaidīgāk Konstantins un cariene prasīja noslēgt mieru, jo neatlaidīgāk cars lika Kutuzovam doties kaujā ar Napoleonu un noslēgt ceļu uz Pēterburgu. Bet Kutuzovs nekustināja savu armiju ne no vietas. Tagad Aleksandrs pret Kutuzovu juta ne tikai neveiksmīga karavadoņa skaudību, ne tikai cara īgnumu pret ģenerāli, kas audzina armiju, ignorēdams cara norādījumus. Aleksandrs juta pret Kutuzovu kvēlu naidu. Viņam šķita, ka Kutuzovs ar savu bezdarbību apdraud pašas cara ģimenes la.bklā-jību- Attiecības starp caru un virspavēlnieku saasinājās arvien vairāk. To izmantodams, cara ieliktenis Benigsens joprojām ķengāja veco ģenerāli.

Aizraidīt Kutuzovu no armijas cars šoreiz baidījās. Ar vieglu sirdi viņš to bija darījis 1805. un 1811. gadā, kad karš gāja uz beigām, bet tagad karā bija pienācis pats kritiskākais brīdis, un viņš neuzdrīkstējās padzīt Kutuzovu, aiz kura stāvēja armija un tauta. Turklāt slepenajā kara padomē Pēterburgā bija gadījušies cilvēki, kas labāk par caru saprata, ka Kutuzovs nestāv dīkā, un uz Benigsena denunciāciju padomes loceklis Knorigs atbildēja: «Katra diena, ko viņš aizvada «bezdarbībā», ir uzvaras vērta!»

Dzīvodams nodedzinātajā Maskavā, Napoleons gaidīja, ka krievi paši piedāvās mieru.

Tomēr krievu parlamentāri nerādījās. Vajadzēja pašam izšķirties par šo vai to. Napoleons nolēma pirmais ierunāties par mieru. Viņš to darīja, par vidutājiem izmantodams Maskavā palikušo atradeņu nama direktoru Tu-tolminu un Maskavas muižnieku Jakovļevu — A. Her-cena tēvu. Aleksandrs I neatbildēja.

Vienlaikus Napoleons centās nostiprināt savu stāvokli Maskavā. No Maskavā palikušajiem muižniekiem un tirgoņiem nodibināja Maskavas municipalitāti, tomēr tā nespēja ievadīt kaut cik pareizās sliedēs dzīvi nodedzinātajā Maskavā un tai nebija tikpat kā nekādas nozīmes. Maskavā cieta badu ne vien iedzīvotāji, bet arī Napoleona armija. Bija mēģinājumi sagādāt pārtiku apkārtējās sādžās, bet zemnieki palika tikpat naidīgi kā bijuši, un gadījās, ka viņi nogalināja ne vien franču furažie-rus, bet arī paši savus sādžiniekus, ja tie ielaidās darīšanās ar ienaidniekiem. Kauju nebija, bet bija gan ziņojumi, ka iznīcinātas veselas nodaļas, kas sūtītas sagādāt pārtiku vai nākušas uz Maskavu Napoleona armijas papildinājumam. Franču armija atradās gluži kā aplenkumā. Regulārās daļas, kazaki, partizāni, vietām pat visi iedzīvotāji atņēma franču armijai jebkuru iespēju pārtikt un dzīvot uz tautas rēķina, kā tas bija noticis Itālijā, Austrijā, Prūsijā, jo šis princips bija viens no Napoleona stratēģijas pamatakmeņiem.

Pieradusi parazītiski eksistēt no kontribūcijām, nodokļiem un laupīšanām, palikusi bez pieveduma un apgādes, Napoleona armija nespēja pareizi izmantot pat tos krājumus, kas Maskavā bija palikuši, bet to bija diezgan daudz.

Saimnieciskais Davū rakstīja, ka viņam pārtikas esot diezgan un viņa pulki esot atpūtušies, atpūtusies esot arī gvarde. Bet bija karaspēka daļas, kas cieta badu un plēsās par tiesībām laupīt vienā vai otrā Maskavas rajonā; kareivji dezertēja, disciplīna slīdēja lejup, armija sabruka.

Darī ieteica pārvērst Maskavu par cietokšņa pilsētu, pievilkt rezerves un ar pavasari sākt jaunu kampaņu.

— Tas ir lauvas cienīgs padoms! — Napoleons iesaucās un tomēr šo padomu nepieņēma, saprazdams, ka ziemošana Maskavā, kur visapkārt ir apbruņoti zemnieki, iznīcinās viņa armiju.

Napoleons bija iecerējis jaunu, grandiozu plānu un pavēstīja maršaliem, ka esot nolēmis nodedzināt to, kas no Maskavas atlicis, un caur Tveru doties uz Pēterburgu.

— Iedomājieties, — viņš raudzīja iejūsmināt maršalus, — kādu slavu mēs gūsim un ko sacīs visa pasaule, uzzinājusi, ka trijos mēnešos esam pakļāvuši divas diženas ziemeļu galvaspilsētas!

Maršali drūmi klusēja, bet Davū un Darī atgādināja viņam par ziemu, badu un ceļiem, gar kuriem plešas postaža. Šis plāns bija tikpat neiespējams kā plāns par ziemošanu Maskavā.

Napoleons neizprata Krieviju un tās tautu, kaut zināja par Krieviju visu, ko vien viņa spiegi bija spējuši ziņot. Viņš nevarēja apjēgt, kāpēc Vīnes un Berlīnes ieņemšana bija viņam devusi miera līgumu, bet Maskava — tikai jaunas nelaimes. Godkārība neļāva atzīt, ka viņš ir uzvarēts.

Stundām ilgi Francijas imperators soļoja pa Kremļa pils zālēm, meklēdams izeju no stāvokļa, kāds bija radies.

Stingo pils klusumu traucēja no āra skanošie griezīgie vārnu ķērcieni — šie putni milzīgiem bariem griezās virs Kremļa.

Aiz logiem šļācās rudens lietus, vējš virpināja krāsmatu pelnus, ielās kaudzēm mētājās visādas grabažas, sadauzītas mājsaimniecības mantas, bet pa debesīm, gandrīz vai ķerdamies aiz Ivana Lielā zvanu torņa, slīdēja smagi, melni rudens padebeši.

Napoleons jutās gluži kā gūsteknis. Viņš varēja rīkoties pēc sava prāta un tomēr nespēja neko uzsākt. Reizēm viņam šķita, ka viņš tomēr ir Eiropas valdnieks un no šejienes — no Kremļa pils diktēs savu gribu visai pasaulei. Un pēkšņi kļuva skaidrs, ka viņš ir nevis pasaules imperators, bet gan tāds kā nodedzinātās Maskavas sargs, un sargāt krāsmatas viņu — Francijas imperatoru ir piespiedis vecais feldmaršals Kutuzovs.

Vakaros, noklausījies maršalu un štāba priekšnieka Bertjē ziņojumus, Napoleons brauca uz paša noorganizēto teātri. Tomēr izrāde nespēja izkliedēt nemierīgās domas. Kaprači Šekspīra «Hamletā» viņam likās līksmāki nekā patruļas kareivji, kas naktīs staigāja pa Maskavu, viens no tiem, uzspīdinājis viņam blāva luktura gaismu, nebija imperatoru pat sveicinājis. «Ar sāpošu sirdi imperators redz,» rakstīja Lefevrs, «ka nepaklausa izlases kareivji, kam uzdots apsargāt viņa personu.» Bet pavēles vairs nekā nelīdzēja.

Tomēr Napoleons joprojām vēl tēloja uzvarētāju. Viņš pavēlēja sagādāt pārtiku visai ziemai, noņēmās ar Parīzes teātru darīšanām, apstiprināja nolikumu par Komēdijas teātri.

Jūsmīgie un naivie Napoleona pielūdzēji apbrīnoja viņa spēju vienlaikus vadīt karu un kārtot desmitiem citu jautājumu, neapjēgdami, ka tas bija blefs, lai abas armijas — kā paša, tā krievu armija — noticētu Napoleona uzvarai un tam, ka franču armija apmetusies Maskavā uz ilgu un drošu palikšanu. Bet pagāja septembris, pienāca oktobris, taču uz miera piedāvājumu atbildes nebija.

Pa divi lāgi Napoleons rakstīja pavēli par aiziešanu no Maskavas un pa divi lāgi pavēli iemeta ugunī. Viņš lika noņemt no Ivana Lielā zvanu torņa krustu, lai to uzstādītu Parīzē uz Invalīdu nama jumta, un stāstīja, ka Parīze kļūšot par pasaules galvaspilsētu. Viņš ataicināja Kolenkuru, kas agrāk bija vēstnieks Krievijā, lai to sūtītu ar miera piedāvājumu, bet pat Kolenkuram stāstīja, ka to darot Pēterburgas glābiņa labad, jo Pēterburga tikšot sagrauta, ja krievi nepieņemšot miera piedāvājumu. Kolenkurs drosmīgi sacīja imperatoram patiesību: Krievija miera piedāvājumu nepieņemšot. Tad Napoleons aizsūtīja uz Kutuzova štābu Loristonu. No tā atvadīdamies, Napoleons neizturēja. Viņš juta, ka stāvoklis ir bezcerīgs, baidījās pazaudēt pēdējo glābšanās iespēju, un Loristons dzirdēja nevis parasto bravūrīgo runāšanu, bet gan nevaļīgu lūgumu:

— Es gribu mieru, man vajadzīgs miers, par katru cenu miers, glābiet tikai godu ...

Loristons steigšus aizbrauca uz Tarutinu.

Bet, sūtīdams savu vēstnieku, Napoleons «neiedomāja par to, ka mieru ar viņu slēgs krievu tauta, nevis cars», rakstīja Francis Merings.

Pauzdams savas tautas gribu, Kutuzovs nepieņēma Napoleona miera piedāvājumu. Viņš sagaidīja Loristonu izmeklēti laipni, pieņēma no tā divas vēstules — vienu Aleksandram, otru sev pašam — un, tās uz galda nolicis, sāka ar vēsturnieku sarunu par laiku, mūziku un parīzietēm.

Loristons, feldmaršalu pārtraucis, izteica cerību, ka kurjers ar vēstuli Aleksandram dosies uz Pēterburgu jau šodien. Bet Kutuzovs paraudzījās pa logu ērā un atbildēja, ka neesot jēgas sūtīt kurjeru, kad nakts jau nāk virsū. Tad Loristons ierosināja sūtīt kurjeru caur Maskavu, lai tā saīsinātu ceļu, un apsolīja kurjeru izlaist cauri, bet Kutuzovs atbildēja, ka krievi paši zinot ceļu uz savu ziemeļu galvaspilsētu, un atsāka pārtraukto sarunu.

Zaudēdams pacietību, Loristons bez aplinkiem aicināja Kutuzovu izlasīt vēstuli, ko Napoleons adresējis tieši viņam. Kutuzovs atplēsa aploksni, izlasīja vēstuli un pēc tam atkal ņēmās runāt par francūzietēm un par Parīzi, ko viņš kādreiz esot apmeklējis, un Loristons juta, ka krievu karavadonis kaitējas ar viņu un viņa imperatoru un ka Kutuzova vecišķajās, tuklajās rokās tagad ir ne vien vēstule, uz kuru atbildēt vai neatbildēt ir pilnīgi viņa ziņā, bet arī franču armijas liktenis un Eiropas liktenis.

Nedomādams vairs par lepnu atturību, franču diplomāts skaidri pateica, ka Napoleons ierosinot karu beigt.

— Karu beigt? — Kutuzovs pārvaicāja. — Bet mēs to esam tikko iesākuši...

Un dižais krievu karavadonis, diplomāts un politiķis lāva Loristonam noprast, ka viņš zinot, kādā stāvoklī atrodas franču armija un pati Francija, zinot, ka franči. Spānijā ciešot sakāvi pēc sakāves un ka Napoleonu uztrauc Eiropas notikumi, bet uz Loristona pārmetumu,

ka karš «nerisinās pēc noteikumiem» un ka nedrīkstot nogalināt franču furažierus, Kutuzovs atbildēja, ka viņš nevarot mainīt noskaņojumu tautā, kas vairāk nekā divsimt gadu neesot savā zemē redzējusi iekarotājus. Tikpat nesatricināmi kā allaž Kutuzovs, juzdams aiz sevis tautas spēku, lika savu gribu pretim Napoleona gribai, kurš Maskavā svaidījās kā apsvilis, un Kutuzova griba atkal bija stiprāka.

Kutuzovs neatteicās no sarunām, spriezdams, ka tādējādi noturēs frančus Maskavā vēl ilgāk un pagarinās savas armijas atpūtu, bet atteicās gan no jebkādiem solījumiem.

Tā arī Loristons aizbrauca tukšā. Napoleons saprata, ka ir jāatkāpjas. Taču saviem maršaliem viņš stāstīja nevis par atkāpšanos, bet gan par uzbrukšanu krievu armijai, nevis par bēgšanu no Krievijas, bet gan par pārziemošanu Smoļenskā, kaut kur pie Dņepras, lai ar pavasari atsāktu karu. Viņš nesteidzās pamest Maskavu un rīkoja savas armijas korpusu skati. Kādas parādes laikā pie viņa atauļoja adjutants ar satraucošu vēsti: uz Kutuzova nometnes pusi izvirzītais Mirats pie Tarutinas sakauts un atkāpies, zaudēdams tūkstoš piecsimt vīru.

— Mēs dosimies uz Kalugu, un posts tam, kas stāsies mums ceļā! — Napoleons sacīja.

Tie vēl bija reāli draudi. Napoleons vadīja simttūkstoš vīru lielu armiju, kas vēl bija kaujas spējīga un stipra. Retākas bija kļuvušas kavalērijas rindas, mazāk bija lielgabalu, taču kājnieki spēja dot varenus triecienus. Daudzi uzskatīja, ka Napoleona spēks esot izsīcis un franču armija vairs neesot bīstama. Bet Kutuzovs zināja, ar ko viņam darīšana, un, kad reiz kāds virsnieks pazobojās par Napoleonu, Kutuzovs viņu bargi pārtrauca:

— Jaunekli, kas tev atļāvis tā runāt par tik diženu karavadoni?

Bija atkal gaidāma sadursme ar ienaidnieku, un Kutuzovs tai rosīgi gatavojās. Jau pirmajā Tarutinas nometnē pavadītajā dienā viņš bija pieprasījis armijai puskažociņus, pārtikas vezumus un pavēlējis uz šejieni sūtīt arī rekrūšu partijas. Viņš krāja spēkus izšķirīgajam triecienam un cīnījās par katru dienu, ko viņa karaspēks vēl varēja atpūsties, tā pats uzņemdamies milzīgu risku cīņā ar caru un Benigsenu. Atdevis Maskavu, viņš vīrišķīgi un vienkārši par to aizrakstīja caram un vairāk nelūkoja izskaidroties, jo bija pārliecināts, ka ikviena diena, ko Napoleons pavada Maskavā, novājina franču armiju, ka Napoleons neizturēs Maskavā, ka tam vajadzēs bēgt ne vien no Maskavas, bet arī no Krievijas. Bet, kad viņam galīgi bija apnikuši padomi un pārmetumi, ka krievu armijas bezdarbība uztrauc caru un Krieviju, tad viņš asi un negrozāmi paziņoja:

— Vajag darboties tā, lai Krieviju glābtu, nevis lai to nomierinātu.

Karavadoņa pārliecība par izvēlētā ceļa pareizību balstījās uz ģeniālu stratēģisko analīzi, ko viņš bija izdarījis, pārdomādams Eiropā, Maskavā, Pēterburgā un sādžās izveidojušos stāvokli. Kutuzovs bija ņēmis vērā naidīgās armijas vadītāja psiholoģiju un savu pieredzi, ko bija guvis, karodams ar Napoleonu pie Braunavas, Austerli-cas un Borodinas.

Kutuzova pārliecība, ka viņa izvēlētais ceļš ir pareizs, balstījās uz ticību savai armijai un savai tautai, kas cēlās cīņai. Tarutinas nometnē ieradās simtiem cilvēku, bet dažādi bija mērķi, kāpēc viņi nāca pie Kutuzova, un dažādi viņi piedalījās 1812. gada karā. Reizēm nāca tikai tāpēc, lai pārliecinātos, ka krievu armija pastāv un var vēl karot, jo pēc tam, kad Maskava bija atdota un no Pēterburgas izplatījušās paniskas baumas, daudziem šķita, ka viss ir pagalam. Tarutinā saplūda tirgoņi, kas guva te varenu peļņu. Ieradās garīdznieki, lai svētītu krievu ieročus un nolādētu Napoleonu. Brauca muižnieki, lai pieprasītu — varbūt laimējas! — zaudējumu atlīdzību par karā izpostītajām muižām, un nāca zemnieki pēc ieročiem, lai cīnītos ar tēvzemes ienaidniekiem.

Augstmaņi klaigāja par patriotismu un dzimtenes mīlestību, taču patiesībā «visi saloni pildījās ar patriotiem — cits izbēra no tabakdozes franču tabaku un sāka šņaukt krievu tabaku; cits atteicās no lafita un sāka strēbt krievu kāpostus; sāka spriest par Miņinu un Po-žarski, ņēmās sludināt tautas karu, bet paši taisījās pasta ratos laisties uz tālīnajām Saratovas sādžām ... Klaigāja par tautas zemessargiem un atdeva armijā vīrus jau gados, kroplus pie miesas un nelietīgus.»

Šie «patrioti» runāja par upuru nešanu un prasīja atlīdzināt zaudējumus par sabradāto ražu un par kanārijputniņiem, kas aizlaidušies, kad Maskava degusi, par četriem sadauzītiem krējumpodiem, par sudraba svētbilžu apkalumiem un par zeķēm un šemizetēm, kas pazudušas, kad vajadzējis bēgt no Maskavas.

Ne jau augstmaņi bija tie, kas izšķīra kaujas, un ne jau tirgoņi, «kuri plēsa astoņdesmit rubļu par šauteni, kas agrāk maksāja piecpadsmit rubļu, un četrdesmit rubļu par zobenu, kas agrāk maksāja seši rubļi». Pats Rostop-čins rakstīja, ka «ikviens no Maskavas aizbēdzis tirgonis, paklīdis pops un mazdūšīgs muižnieks uzskata sevi par varoni». Viņi nebija varoņi, viņi tautas karā nepiedalījās. Tikai daļa no augstmaņiem devās drosmīgos uzbrukumos Borodinas laukā, un labākie no viņiem kļuva par dekabristiem.

Sešpadsmit gadus vecs zēns būdams, nākamais deka-brists Muravjovs aizbēga no mājām, lai piedalītos cīņā pret frančiem.

«. .. Es gribētu iet par parlamentāru, lai iegrūstu Napoleonam kinžalu sirdī,» pēc tā ilgojās nākamais dekabrists Luņins. Viņi gāja kopā ar tautu, jo bija izpratuši «tautas dvēseli». Uz cara jautājumu, kāda ir «tautas dvēsele», dekabrists Volkonskis atbildēja:

— Ikviens zemnieks ir varonis, kas padevīgs tēvzemei un jums.

— Bet muižnieki?

— Man kauns, ka piederu pie tiem, tie runāja daudz, bet nedarīja nekā ...

Caram jau gan krievu zemnieks nebija padevīgs. Kur-skas guberņas viensētnieks, ko sinode bija notiesājusi, likdama viņam izplēst nāsis, sist viņu ar nūjām un aizsūtīt katorgā par viņa vārdiem: «Valdnieks ir nogulējis Maskavu un visu Krieviju,» — šis viensētnieks bija izteicis visu zemnieku domas par to, kam zemnieks padevīgs. Viņš bija padevīgs dzimtenei, ko postīja iebrukušie iekarotāji. Dzimtenes labad viņš cēlās cīņai ar iekarotājiem, ieraudzījis, ka sen ilgoto brīvību nav atnesis arī Napoleons. Gluži otrādi — ar bruņotu spēku Napoleons atbalsta muižniekus pret zemniekiem.

Napoleona karš bija iebrukuma un laupīšanas karš, viņš ne vien ar durkļiem sargāja dzimtbūšanas iekārtu, bet apdraudēja arī krievu tautas nacionālo patstāvību un nesa krievu tautai postu un nelaimi.

V. I. Ļeņins rakstīja, ka «. .. lielās franču revolūcijas kari sakas kā nacionāli un bija tādi. Šie kari bija revolucionāri: lielās revolūcijas aizstāvēšana pret kontrrevo-lucionāro monarhiju koalīciju. Bet, kad Napoleons nodibināja Francijas impēriju, pakļaudams verdzībā veselu rindu sen izveidojušos, lielu, dzīvot spējīgu, nacionālu Eiropas valstu, tad no Francijas nacionālajiem kariem iznāca imperiālistiski kari, kas savukārt radīja nacionālās atbrīvošanās karus pret Napoleona imperiālismu.» [5]

Šim nacionālās atbrīvošanās karam, Tēvijas karam tad arī cēlās krievu tauta, drosmīgi un pašaizliedzīgi aizstāvēdama tēviju, brīvprātīgi dodama armijai tūkstošiem jaunu rekrūšu, kas ieplūda varonīgajos Kutuzova pulkos. No tālajām Donas stepēm Tarutinā ieradās divdesmit seši kazaku pulki, nemitīgi nāca arvien jauni rekrūši armijas papildināj umam.

Kutuzovs bieži bija redzams tūkstošiem cilvēku liela zemnieku pūļa vidū, viņš runājās ar zemniekiem, mācīdams, kādai jābūt partizāņu cīņai.

Tajās dienās Krilovs sacerēja fabulu «Vilks pie suņiem». Slavenais fabulists Napoleonu bija attēlojis kā vilku, bet Kutuzovu kā piķieri.

Reiz Kutuzovs sanākušajiem zemniekiem nolasīja šo fabulu un, runādams pēdējos vārdus: «Tu pelēks, bet es, draudziņ, sirms ...» — noņēma cepuri, atsegdams sirmos matus. Varens «urā» sauciens atbalsodamies aizviļņoja pār Tarutinas klajiem. Ikviens saprata, kādu vilku vajāt viņus aicina vecais, pārbaudītais piķieris, un Kutuzova armijas partizāņu nodaļas nedeva frančiem miera. Sādžās izvietotās franču rezerves grupas pamodās, kad māja dega, un kareivji, ārā skriedami, dabūja galu no partizāņu rokas. Lielas armijas daļas atdūrās pret izjauktiem tiltiem un aizšķērsotiem ceļiem, pavadoņi tikpat kā nemaz nespēja glābt vezumus, lai tie nekristu partizāņu rokās. Partizāņu cīņā milzīga nozīme bija Davidova, Fig-nera, Seslavina, Dorohova, Kudaševa grupām, tāpat arī citām, kas bija izdalītas no Kutuzova armijas kavalērijas un kazaku daļām, taču mazāka nozīme nebija arī partizāņu grupām, ko komandēja zemnieku izvirzītie vadoņi.

Tāds bija Gerasims Kurins, kas bija izvēlēts par Voh-tinas pagasta partizāņu vadoni, sapulcinājis seši tūkstoši lielu zemnieku nodaļu un ar to piedalījās nozīmīgās kaujās. Vēsture ir saglabājusi stārastienes Vasiļisas vārdu — viņa staigājusi partizāņu gaitas Sičevas apriņķī.

Par talantīgu organizatoru un komandieri sevi apliecināja Kijevas dragūnu pulka ierindnieks Četvertakovs. Šis Čerņigovas guberņas muižnieka dzimtcilvēks bija nodots zaldātos 1804. gadā. Nejaudādams paciest zaldātu katorgas dzīvi, viņš bēga, tika noķerts, bargi sodīts ar rīkstēm, atkal taisījies bēgt, bet tad sākās 1805. gada, pēc tam 1806.— 1809. gada karš, un tajos viņš bija parādījis lielisku drosmi. Arjergarda kaujā pie Gžatskas Četvertakovs tika ievainots un saņemts gūstā, atveseļojies izbēdzis no gūsta un sācis niknu partizāņu karu franču ieņemtajā teritorijā.

Sākumā viņam bija piebiedrojies tikai viens zemnieks. Ar viltību abi sagūstīja divus franču jātniekus. Tikuši pie ieročiem, viņi nogalināja vēl dažus. Drīz Četverta-kova nodaļa palielinājās līdz četrdesmit septiņiem, pēc tam līdz simt piecdesmit cilvēkiem, un beidzot viņa vadībā cēlās kājās viss rajons, patriekdams no sādžām pretinieku. Visos pagastos Četvertakovs nodibināja priekšzīmīgu kārtību, par kuru gādāja paši zemnieki. Visi, kas ietilpa viņa nodaļā, bija izgājuši īpašu militāru apmācību. Gūstekņiem novilktās krūšu bruņas noderēja par mērķi, frančiem atņemtajos zirgos Četvertakovs sasēdināja par-tizāņus, tā izveidodams kavalērijas nodaļu. Kara beigās Četvertakova grupa pievienojās regulārajiem karapulkiem.

Daudz bija tautas varoņu — tādu pašu kā Kurins, kā Četvertakovs, kuru drošsirdība un talants daudzkārt vairoja panākumus karā.

Kutuzovs vērienīgi savienoja karaspēka pūliņus ar partizāņu pūliņiem un vadīja viņus uz vienu mērķi — uz Krievijas glābšanu.

Armijas un zemnieku partizāņu triecieni stratēģiskā ziņā bija ārkārtīgi iespaidīgi. Palielinādami Borodinas trieciena spēku, tie deva Borodinai līdzvērtīgus stratēģiskus rezultātus. Paši pieticīgākie aprēķini rāda, ka, uzturēdamās Maskavā, franču armija zaudēja vairāk nekā trīsdesmit tūkstošu nogalināto un sagūstīto, bet partizāņi, mežos darbodamies, zaudējumus necieta tikpat kā nemaz.

Iedomāsimies, kas notiktu, ja Kutuzovs nebūtu izdarījis flanga manevru uz Tarutinu un nebalstītos uz partizāniem, kurus viņš apmācīja kara mākslā un kuru darbību pats vadīja.

Napoleonam būtu brīvi sakari ar Eiropu, un, uzturēdamies Maskavā, viņš pilnīgi varētu joprojām izmantot pakjauto zemju cilvēku un pārtikas rezerves. Uz to jau viņš bija cerējis, ierīkodams milzīgus spīķerus un noliktavas Dancigā, Graudencā, Modlinā, Varšavā, Viļņā, Kauņā, Vitebskā, Minskā, Oršā, Mogiļevā, Smoļenskā. Bez rezervēm, ko varēja piegādāt Francija un tai padotās Eiropas zemes, Napoleonam bija apbruņoti vairāk nekā septiņi korpusi, kas ietilpa viņa armijas sastāvā. Tie darbojās Pēterburgas un Ukrainas virzienā, atradās Polijā, bet lielākā daļa varētu būt Maskavā. Taču Kutuzova stratēģija saistīja Napoleonam rokas un neļāva izmantot ne krājumus, ne rezerves. Pēc Klauzevica vērtējuma, franču armija, atrazdamās Maskavā un kā ass ķīlis iedzīta simt divdesmit jūdžu dziļi Krievijas iekšienē, no labās puses simt desmit tūkstošu lielās Kutuzova armijas apdraudēta, turklāt vēl bija apbruņotas tautas ielenkta un Maskavā noturēties nebija spējīga.

To Napoleons nebija paredzējis, krievu spēkam neticēdams, viņš nebija sapratis krievu tautas raksturu, nebija sapratis, ka Krievija ir neuzvarama, kad to aizstāvēt ceļas tauta.

— Velti jūs cerat uz saviem zaldātiem, — viņš bija sacījis krievu vēstniekam. — Līdz Austerlicai viņi sevi uzskatīja par neuzvaramiem, tagad viņi jau priekšlaikus ir pārliecināti, ka mans karaspēks viņus sakaus. Jums pietrūks vīru, kur jūs ņemsiet rekrūšus? Un kāda arī jēga no jūsu rekrūša? Cik laika nevajag, lai viņu izmācītu par karavīru?

Napoleons nezināja, ka Pēterburgas zemessardzē zemnieki bija prasījuši, lai viņiem māca karot ne tikai dienu, bet arī nakti — balto nakšu gaismā. Un šī zemessardze dragāja lieliskos bayāriešu pulkus un ieņēma Polocku.

Pie Malojaroslavecas, kur Napoleons pārdzīvoja traģiskus brīžus, maršals Besjers, pierunādams viņu atkāpties, sacīja:

— Vai tad mēs neesam redzējuši, cik neprātīgā niknuma slikti bruņotie un slikti ģērbtie krievu zemessargi devās pretim drošai nāvei?

To, ko nebija paredzējis Napoleons, paredzēja Kutu-zovs, un, izdarīdams flanga manevru, apmezdamies pie Tarutinas un tur darbodamies, viņš neļāva Napoleonam piegādāt rezerves no Eiropas un iznīcināja pretinieka dzīvo spēku. Bet no Krievijas vidienes uz Tarutinu plūda varenas rezerves. Tulas, Rjazaņas, Kalugas, Vladimiras, Smoļenskas un Maskavas zemessardze sastādīja divsimt tūkstošu vīru lielu armiju, tā sargāja pozīciju gar Okas upi, bija ielenkusi Maskavu un karoja visur, kur vien radās iespēja to darīt.

Kutuzovs apbruņoja zemniekus, neņemdams vērā muižnieku pretošanos. Muižnieki, tāpat kā agrāk, uzstājās pret zemnieku apbruņošanu, un šķiru cīņa neaprimās. Par to liecina rekrūšu sacelšanās Penzas guberņā — rekrūši bija nolēmuši sakaut frančus un atbrīvoties no dzimtbūšanas; par to liecina notikums, kad Benkendorfs apšāva zemniekus, kas bija ieņēmuši kungu pamesto muižu; par to stāstīja paši zemnieki, kuriem, aicinot viņus pieteikties zemessargos, neoficiāli, bet ar varasvīru mēmu piekrišanu bija apsolīta brīvlaišana kā alga par patriotismu; ar cilvēkiem, kas aizstāvējuši Krievzemi, taču nevar apieties kā ar vergiem, rakstīja Markss.

Bieži vien zemnieki ķērās pie ieročiem, par spīti muižnieku gribai, un par aiziešanu armijā viņus sodīja kā par bēgšanu, par to liecina šāds dokuments: «Muižnieka Pavēla Beļska saimes cilvēks Jevtihs Mihejevs, kas šajā datumā atnācis valsts iestādīšanā, gribēdams^ karavīros ierakstīties, un kā guberņas priekšnieka pavēlēšana stāv, ka tādi ļaudis bez priekšnieka gribas nav pretim ņemami, tad tas vīrs par grasīšanos bēgt ar šo tiek pec likuma pie jums nosūtīts.»

Šajos apstākļos Kutuzovs rakstīja caram, ka viņš neliedzot iedzīvotājiem bruņoties, «gluži otrādi, par vidutāju ņemot manu štāba ģenerāli Konovņicinu, šādu velēšanos esmu veicinājis un nodevis viņu rokās naidnieka šautenes. Tādā kārtā iedzīvotāji ir saņēmuši šautenes no mana galvenā štāba.»

Zemnieki apvienojās, visi zvērēja neizdot cits' citu un bargi sodīt gļēvuļus un gāja uz Kutuzova štābu.

Maskavas apkārtnes mežos un uz ceļiem, kas veda uz seno Krievijas galvaspilsētu, izgāja partizāņu nodaļas, kuru darbību vadīja Kutuzovs.

«Pēc viņa gaišības rīkojuma,» tā vēstīja no Kutuzova štāba ģenerālim Orlovam-Deņisovam sūtīta pavēle, «Jūsu augstībai tiek piešķirta viegli bruņotu karavīru nodaļa, ar kuru Jūs dosities uz jauno Kalugas ceļu un no turienes uzbruksit Možaiskas un, ja iespējams, Rjazaņas ceļam, raudzīdami nodarīt visādu postu ienaidniekam, visvairāk cenšoties pēc tā, lai saspridzinātu artilērijas parkus, kas no Možaiskas dodas pie naidnieka. Nav vajadzības Jums pieminēt, cik darbīgam un dūšīgam ir jābūt par-tizānim, un tālabad, kad esat sadomājis kādu drosmīgu uzsākumu, tad piemērīgi arī rīkojieties. Savus raportus sūtiet cik vien varēdami bieži, bet gūstekņus, ja ir iespējams, tad kādu kazaku un apbruņotu zemnieku pavadībā. Viņa gaišībai būs jo liela labpatikšana pagodināt tos, ko Jūsu augstība stādīs priekšā. Jo Jūs ar savu nodaļu naidniekam varat lielu postu nodarīt.»

Gvardes kapteinim Seslavinam Kutuzovs pavēl darboties ceļa gabalā no Borovskas uz Maskavu ienaidnieka flangā un aizmugurē, saskaņojot savas operācijas ar blakus izvietoto kapteiņa Fignera nodaļu. «Ar naidniekam atņemtajiem ieročiem,» Kutuzovs apstiprina, «apbruņojiet zemniekus, aizko Jūsu nodaļa var kļūt jo spēcīga. Zemnieku dūšu uzmundriniet, stāstot par drosmīgiem darbiem, kas pastrādāti citās vietās ...»

Aplenkumā nokļuvušo partizāni Dorohovu Kutuzovs māca, ka «partizānis nekad tādā stāvoklī nonākt nedrīkst, jo viņa pienākums ir tik ilgu laiku vienā vietā palikt, cik vajag, lai savāktu vīrus un zirgus, un kustīgajai partizāņu nodaļai marši jāizdara slepeni un pa mazajiem ceļiem. Atnākuši kādā ciemā, nevienu no tā izlaist nedrīkstat, lai ziņu par šo nevarētu padot. Dienu slēpieties mežos vai purvainēs. Vārdu sakot, partizānim jābūt dūšīgam, ašam un neapgurstošam.»

Redzēdams tautas milzīgo patriotisko sajūsmu un juzdams tautas atbalstu, Kutuzovs rakstīja:

«Un kurš karavadonis, kam būtu līdzās tik drošsirdīga tauta, gan nesatriektu naidnieku, kā to satriecu es! Es esmu laimīgs, vadīdams krievus.»

Daudz gadu pēc kara kāds no Napoleona līdzgaitniekiem par krievu cilvēkiem uzrakstīja pravietiskos vārdus: «Biedri, vērtēsim viņus, kā viņi pelnījuši! Viņi nešaubīdamies ziedoja visu! Viņu labais vārds ir saglabāts visā diženumā un skaidrībā. Kad visus viņu sabiedrības slāņus aizsniegs civilizācija, tad šī dižā tauta iesāks dižu laikmetu un iekaros slavas scepteri.»

Kutuzova ģeniālais stratēģiskais plāns, kad tas tika īstenots, attaisnojās. Krievu armijas spēki auga augumā. Pienāca brīdis, kad no aizstāvēšanās varēja pāriet izšķirīgajā uzbrukumā.

Kutuzovs veda jaunās kaujās savu armiju, kurā, neieskaitot partizānus un zemessargus, bija deviņdesmit septiņi tūkstoši zaldātu un seši simti divdesmit divi lielgabali.

VI NODAĻA

Tumšā rudens nakti pa dubļiem un paltīm, kazaku pavadīts, traucās štāba virsnieks Bologovskis. Nodzinis vienu zirgu, viņš pārsēdās otrā — līdzi vedamajā un auļoja tālāk, un vienos naktī sasniedza Kutuzova štābu Ļetaševkā. Štābā visi gulēja, vienīgi dežurējošais adjutants ne. Bologovskis, tāpat kā visi armijas ļaudis, zināja, ka štāba ģenerāļa Konovņicina mājas durvis vienmēr atvērtas un ka pats Konovņicins atļāvis viņu modināt ikvienam, kas ieradies ar jebkādu ziņojumu. Bet ziņojums, ko bija atvedis Bologovskis, noteica turpmāko kara likteni. Ģenerālis Dohturovs, ko Kutuzovs bija izvirzījis uz priekšu uz Maskavas pusi, ziņoja, ka partizānis Sesla-vins, būdams paslēpies mežā, «redzējis Napoleonu ar yisu svītu, tāpat ari franču gvardi un citus karapulkus krietnā skaitā». Palaidis tos garām savai nodaļai, Seslavins noķēris vairākus atpalikušus gvardus un atvedis līdzi kā skaidru pierādījumu, ka te bijis pats Napoleons. Viens no gūstekņiem, izmanīgs apakšvirsnieks, pastāstījis: «Pagājušas jau četras dienas, kopš esam pametuši Maskavu. Maršals Mortjē ar īpašu nodaļu ir atstāts Maskavā un, uzspridzinājis Kremļa mūrus, pievienosies armijai. Mūsu armijas tālākais ceļš ved uz Malojaroslavecu ...»

Konovņicins nekavēdamies aiznesa ziņojumu Kutuzo-vam, un drīz vien Bologovski aicināja pie Kutuzova. Mihails Ilarionovičs sēdēja uz gultas.

— Pastāsti, mans draugs, — ar šiem vārdiem viņš saņēma Bologovski, — kas tas tāds par atgadījumu, par kuru tu man vēsti esi atnesis? Vai patiesi Napoleons atstājis Maskavu un atkāpjas? Stāsti ātrāk, nemoki manu sirdi, tā dreb.

Bologovskis atkārtoja stāstu. Mihails Ilarionovičs iešņukstējās, nometās gultā ceļos, pagriezās pret svētbildi un klusām teica:

— Dievs kungs, mans radītājs! Beidzot tu esi uzklausījis mūsu lūgšanas, un kopš šā brīža Krievija ir glābta...

Krievu karavadoņa pacietība un neatlaidība ir uzvarējusi, viņa pareģojums piepildījies, un Napoleons bēg. Bet Kutuzovs nogriezīs Napoleonam ceļu, aizšķērsos abus lielceļus, kas ved uz Kalugu, kur sakopoti krievu armijas milzīgie krājumi un no kurienes iet ceļš uz Krievijas «siltajām», «karā neizpostītajām guberņām». Tā Napoleons zaudēs vienīgo iespēju glābt savu armiju, iespēju, pēc kuras viņš šajā laikā patiešām tiecās.

Tagad Kutuzova štābā vairs nav manāma nekāda vilcināšanās. Virspavēlnieks strādā spraigi un enerģiski. Galvenajiem spēkiem ir pavēlēts, lai tie būtu gatavi gājienam. Dohturovs saņēmis rīkojumu tūdaļ doties ceļā un, Malojaroslavecā aizsteidzoties Napoleonam priekšā, aizšķērsot viņam ceļu uz Kalugu. «Viņa gaišība vēlas, lai šis uzsākums būtu dziļā noslēpumā tīts,» Jermolovs paziņoja Dohturovam. Platovs ir aizsūtīts noslēgt otru ceļu uz Kalugu. Miloradovičs norīkots meklēt kauju ar Mi-ratu. Pie Kalugas ceļiem sapulcinātas partizāņu nodaļas, vietās, kur jāceļas pāri upēm, tiek būvēti tilti.

Karapulki dedzīgi pilda Kutuzova pavēles, nekas viņus nespēj kavēt, un iedzīvotāji viņiem palīdz. Kad Dohturovam vajadzēja pārcelties pār dziļo Protvas upi, zemnieki nojauca savas mājas, novija virves un ar tām sasēja laipas, pa kurām pārgāja viss Dohturova korpuss, dodamies uz Malojaroslavecu.

Izlūku ziņas pilnīgi apstiprināja, ka uz turieni savu armiju ved arī Napoleons. Atstājis Tarutinas nometni, Kutuzovs ar galvenajiem spēkiem virzījās Napoleonam pretim.

Dienu un nakti gāja krievu pulki. Rītausmā tie jau bija piecu verstu attālumā no Malojaroslavecas, kas stāvēja Lužas — Maskavas pietekas kraujajā krastā.

Šaurajās pilsētiņas ielās, dārzos un gravās jau risinājās kauja — Dohturovs bija sastapies ar Ežēnu Boharnē.

Boharnē pusē bija pārspēks, bet Dohturovs ieņēmis izdevīgākas pozīcijas, un tas viņam pagaidām ļāva noturēties. Boharnē šajā dienā, ko Napoleons nosauca par izcilāko dienu prinča Ežēna karavīra mūžā, paveica neiespējamo un pēc trim uzbrukumiem padzina krievus no Maloj aroslavecas.

Kutuzovs ilgi nesūtīja kaujā galvenos spēkus, pēc tam feldmaršals pats aizjāja uz kaujas lauku. Visapkārt svilpoja lodes, lidoja šāviņi. Ģenerāļi aizrādīja Kutuzovam uz nāves briesmām, bet Mihails Ilarionovičs nelikās zinot par viņu brīdinājumiem. Ticis skaidrībā par stāvokli, viņš klusi sacīja Konovņicinam:

— Tu zini, kā es tevi saudzēju un allažiņ lūdzu neskriet ugunī, bet šodien lūdzu — iztīri pilsētu ...

Konovņicins traucās kaujā, viņam pa pēdām Kutuzovs sūtīja Rajevska korpusu. Frančus izdzina no pilsētas. Bet Boharnē pulkiem pievienojās franču armijas galvenie spēki: Napoleons raidīja tos kaujā. Cīniņš iedegās ar jaunu niknumu un ilga astoņpadsmit stundu. Astoņas reizes Malojaroslaveca gāja no rokas rokā un beidzot palika frančiem, bet, tiklīdz viņi raudzīja tikt no pilsētas ārā uz Kalugas ceļa, tā viņus atsvieda atpakaļ artilērijas uguns. Vienā paņēmienā nogājis piecdesmit verstu, pie Kutuzova ieradās Miloradovičs, un nu visa krievu armija bija sapulcējusies pie Malojaroslavecas.

Iestājās nakts. Kauja aprima, un klusumu iztraucēja tikai reta apšaudīšanās pa nomalēm un degošās pilsētas ielās atstāto ievainoto kliedzieni.

Kutuzovs ar štābu bija apmeties mežā pie ugunskura. Uz rīta pusi viņš gaidīja franču uzbrukumu un bija nolēmis mainīt pozīciju. Degošā pilsēta vairs nekādas priekšrocības nesolīja, paugurainais apvidus pilsētas priekšā traucēja kavalērijas darbību, aizmugurē bija grava, un Kutuzovs nolēma atvilkt krievu armiju aiz gravas. Tam. pretojās Vilsons, Benigsens un pat Kutuzova mīlulis Tols. Tols uzskatīja, ka jādodas uzbrukumā, nevis jāatkāpjas. Benigsens ironiski apsveica ar panākumiem jaunā kaujā, un Kutuzovs tikpat ironiski centās pārliecināt Tolu:

— Redziet, daudz piedzīvojis ģenerālis stāstīja, ka rīt man uzbrukšot ienaidnieks, bet jūs gribat, lai es rīkotos kā uzpūtīgs huzārs, — un, uzlicis roku Tolam uz pleca, piebilda: — Ej, mīļais, un uzraksti visu, ko es tev sacīju.

Kutuzovs aizveda armiju aiz gravas.

Viņš varēja būt mierā ar dienas guvumu. «... Šī diena ir viena no diženākajām dienām 1812. gada karā, jo, ja mēs zaudētu kauju pie Malojaroslavecas, tad tālāk nāktu visai liels posts un naidniekam būtu vaļā ceļš uz mūsu visbagātākajām guberņām,» tā ierakstīts krievu armijas kauju darbības žurnālā. «Bet īstenībā,» raksta vēsturnieks Okuņevs, «pat Borodinas kauja nebija Napoleonam tā vajadzīga kā kauja pie Malojaroslavecas. Ir tiesa, ka pirmā atvēra viņam Maskavas vārtus, taču nedeva nekā vairāk kā vien neauglīgas trofejas un postīgas sekas, kamēr visas viņa armijas glābiņš bija meklējams otrā kaujā ...»

Visu izrīkojis, Kutuzovs mierīgi iemiga uz noklāta apmetņa mežā zem klajām debesīm.

Kaut bija vēla nakts, tomēr Napoleons negulēja. Viņam bija ziņots, ka krievu pozīcija aiz gravas esot nepieejama. Francijas imperators sēdēja pamestā zemnieku mājā Go-rodņas sādželē netālu no Malojaroslavecas, uz galda atbalstījies, seju rokām aizsedzis, neskatīdamies uz priekšā izplesto Krievijas karti.

Apkārt mēmi un nekustīgi stāvēja maršali. Viņi gaidīja imperatora pavēli. Beidzot imperators sāka runāt, ne pie viena nevērsdamies, nevienam nekā nevaicādams, viņš, it kā klātesošos nemanīdams, apspriedās pats ar sevi:

— Kņaza Kutuzova ierašanās ir stāvokli mainījusi. Ienaidnieks ieņēmis kaujas pozīciju. Mēs viņam uzbruksim, kauja ir neizbēgama. Vai mūsu pašreizējā stāvokli mums ir jādod kauja?

Viņš palūkojās uz karti: ceļi stiepās uz Kalugu un uz Možaisku. Uz pirmā gaidīja Kutuzovs, uz otra — atkāpšanās negods. Pa kuru lai iet?

Napoleons bija beidzis runāt. Satrauktā klusumā lēni ritēja laiks. Beidzot Napoleons piecēlās un, maršalu domas neuzklausījis un nepateicis viņiem savu lēmumu, ar roku pamādams, viņus atlaida.

Visu šo nakti Napoleons aizvadīja nomodā. Dižajam karavadonim bija grūti pirmo reizi mūžā izšķirties par bēgšanu no pretinieka.

Ausa gaisma. Napoleons ar svītu atkal aizjāja izlūkot apvidu, un šajā laikā viņiem uzklupa kazaku patruļa, tā ka Napoleonu tikai laimīgs gadījums paglāba no gūsta vai kazaku pīķa. Šis notikums Napoleonu satrieca. Atgriezies štābā, viņš savam ārstam prasīja indi, acīm redzot, lai noindētos, ja neizdosies izvairīties no gūsta.

Desmitos rītā, apsardzes pavadīts, Napoleons tomēr vēlreiz izjāja apskatīt krievu armijas pozīcijas. Viņš vēl nespēja samierināties ar domu, ka jāatkāpjas.

Bet draudīga un neuzvarama nepieejamās pozīcijās stāvēja Kutuzova armija, tā pati armija, ko Napoleons bija iepazinis Austerlicā, Preisiš-Eilavā, Borodinā, Malojarosla-vecā, un viņš saprata, ka godpilnas izejas viņam nav. Atlikusi apkaunojošā izeja — bēgt pa izpostīto Smoļenskas ceļu.

«... Vai jums vēl ir prātā,» Segīrs sāpēs atceras, «tas nelaimīgais kaujas lauks, kur beidzās pasaules iekarošana, kur pīšļos sabirza divdesmit gados cita pēc citas izcīnītās uzvaras, kur sākās lielais mūsu laimes sabrukums? Vai jūsu acu priekšā vēl parādās tā sagrautā, asiņotā pilsēta un tās dziļās gravas, un meži, kas, apņēmuši augsto ieleju, noslēdz to no visām pusēm? Vienā malā franči, kas dodas projām no ziemeļiem, kuru viņi tā baidījušies, otrā malā gar mežiem — krievi, kas apsargā ceļus uz dienvidiem un tiecas nodot mūs bargās krievu ziemas varā. Vai jūs vēl redzat Napoleonu šās ielejas vidū starp divām armijām, vai redzat viņa soļus, viņa skatienu, kas šaudās no dienvidiem uz austrumiem — no Kalugas ceļa uz Mediņas ceļu? Tie abi ir noslēgti. Uz Kalugas ceļa stāv Kutuzovs un simt divdesmit tūkstošu vīru, Mediņas pusē viņš redz skaitā lielu kavalēriju — tur ir Platovs... Vairs nekautrēdamies imperatora klātbūtnes, maršali apsprieda stāvokli, sākdami ķīvēties ... «Labi, kungi,» viņš pārtrauca maršalus, «es izlemšu pats.»

Viņš teju pat jau lika gatavoties uzbrukumam, slepen-rakstā uzrakstīja pavēli maršalam Viktoram steigties no Smoļenskas šurp, bet tajā brīdī viņam ziņoja, ka aizmugurē un flangā parādījušies kazaki. Šī vēsts lika svaru kausam nosvērties.»

Franču armija saņēma pavēli atkāpties. Savas gvardes priekšgalā Napoleons spēra kāju uz izpostītā Smoļenskas lielceļa. Sākās bēgšana.

«Es varētu lepns būt, ka esmu pirmais, no kura Napoleons bēg,» Kutuzovs rakstīja sievai, «bet dieva rīkste šausta augstprātību.»

Kad bija pagājušas piecdesmit divas dienas kopš Bo-rodinas kaujas, Napoleons ar savu armiju atkal tuvojās Borodinai.

Visa zeme bija nosēta ar desmitiem tūkstošu līķu, ko bija saplosījuši zvēri un suņi. Šausmīgā skata satriekti, franču karavīri soļoja pār lauku. Viņi centās drīzāk tikt projām no milzīgās kapsētas, kurā nebija neviena kapa.

Karavīri aizgāja tālāk un tālāk, tomēr ikviens tik skaidri kā nekad iepriekš saprata, ka visi upuri bijuši veltīgi. Krieviju uzvarēt nav izdevies, bet viņus gaida tāds pats liktenis kā biedrus, kuru sakropļotos līķus viņi redzējuši Borodinas laukā. Nāve seko pa pēdām, nāk blakus, stāv priekšā, raudzīdamās acīs. No muguras mācās virsū Platova zaldāti, flangos virzījās līdzi visa krievu armija, priekšā gaidīja bads un ziemas sals.

Napoleona armijā, kas bija nākusi uz Krieviju uzvarēt «krievu barbarus», cilvēki cits pret citu sāka izturēties kā zvēri, šī armija pati kļuva par barbaru pūli. Armija ira. Kareivji vairs neklausīja virsniekiem, jo bija sapratuši, ka iet nāvē svešu interešu labad, bet virsnieki pameta likteņa ziņā izbadējušos kareivjus, sargādami tikai Maskavā salaupīto mantu. Franču gvarde aplaupīja vest-fāliešu daļas, atņemdama tām pārtiku, franču un prūšu, itāliešu un poļu starpā, desmitiem dažādu tautību kareivju starpā izcēlās nāvīgi kautiņi par maizi, par siltiem apģērba gabaliem, par vietu naktī pie ugunskura. Pa naktīm viņi apzaga cits citu, aizveda cits cita zirgu, izģērba mirušos un pievāca to drānas, nogalināja otru, lai atņemtu tam maizes gabalu.

Atkāpdamās armija pie Borodinas gāja garām Koločas klosterim, kas bija pārvērsts par lazareti. Padzirdējuši par savas armijas atkāpšanos, ievainotie izrāpoja uz ceļa, lūgdamies, lai ņem viņus līdzi. Napoleons to neizturēja un, kaut pats bija licis atstāt Maskavā tūkstošiem slimnieku, atļāva aizvākt ievainotos no Koločas klostera, noguldot tos pa vienam katros vezumnieku ratos un ar salaupītajām mantām piekrautajās ekipāžās.

Bet naktī, kad Napoleons bija aizbraucis uz priekšu, vezumnieki un intendanti ņēmās Borodinas kaujas varoņus sviest dubļos zem riteņiem un zirgu pakaviem. Bēgošajai franču armijai nopakaļ skanēja baismīgi kliedzieni, lūgumi un lāsti, ko raidīja cilvēki, kurus pameta mokpilnai nāvei badā un salā, nāvei vilku un suņu zobos. Napoleons, atrazdamies avangardā, izlikās nezinām, kas notiek aiz muguras. Jau Maskavas pievārtē viņš pats nebija varējis tikt garām ar salaupītajām mantām piekrauto vezumu virtenēm, kas aizņēma ceļu trīsdesmit piecu verstu garumā. Viņš tomēr neuzdrošinājās šīs vezumu rindas iznīcināt, baidīdamies klajas nepaklausības.

Napoleons zināja, ka pēc viņa paša pavēles aizmugurē notiek vēl kāda drausmīga ļaundarība, par kuru pat maršali bija sašutuši. Sagūstītos krievu zaldātus, kurus novārgušus un puskailus veda līdzi no pašas Maskavas, bija pavēlēts nogalināt, ja viņi atpaliks vairāk nekā piecdesmit soļu. Neviens viņiem nedeva ēst, viņu spēki zuda jo dienas jo vairāk, viņi gāja lēnāk, tad atpalika soli, divus . .. piecus ... desmit. . . Daudzi, ieraudzījuši kādu sādžu, vilkās turpu, lai nebūtu jāmirst klajā laukā. Draugi tiem palīdzēja, vezdami vārguļus zem rokas, tomēr spēki izsīka, draugi atvadījās un devās tālāk neatskatīdamies, jo pie atpalikušā piegāja sargs un viņu nogalināja. Atpa-licēju kļuva aizvien vairāk, šāvieni skanēja aizvien biežāk, tad, patronas taupot, atpalicējus nodūra ar durkļiem vai sašķaidīja viņiem galvu ar laidi.

Franču armija aiz muguras atstāja rindām vien krievu ļaužu līķus, un tas vēl vairāk kāpināja nesamierināmo ienaidu zaldātos un kazakos, kas sekoja pretiniekam pa pēdām.

Vajāšana bija nedzirdēti strauja un drosmīga. Pats pirmais Davū komandētā arjergarda mēģinājums aizturēt vajātājus beidzās ar lieliem cilvēku, lielgabalu un karogu zaudējumiem, un franči muka tālāk. «Naidnieku mēs vajājam tik naski,» Platovs ziņoja Kutuzovam, «ka tas mūk tādā ātrumā, kādā armija atkāpties nespēj nekad. Tas pamet ceļā visus smagumus, pamet slimos un ievainotos, un nav nevienam vēsturniekam tādas spalvas, kas jaudātu attēlot tos šausmu skatus, kas paliek uz lielceļa naidniekam aiz muguras. Ir tiešām gan tiesa, ka nav desmit soļu, kur negulētu mirējs, mironis vai zirgs. Divi dienās naidnieks, mums redzot, ir uzspridzinājis gaisā vairāk nekā simt kastes (šāviņu). Tādu pašu daudzumu viņš mūsu žiglās vajāšanas dēļ ir gribot negribot atstājis uz vietas.»

Naktī pie Vjazmas Miloradovičs, panācis Davū, Neju un Boharnē, veda savus pulkus tuvcīņā, nodarīja pretiniekam milzīgu postu un patrieca viņu tālāk. Partizāņi Seslavins, Figners, Deniss Davidovs, Kudaševs un zemnieku nodaļas, kas nebija saskaitāmas, vēl pastiprināja regulāro daļu un kazaku dotos triecienus. Gūstā padevās ne tikai mazās franču nodaļas. Ieročus nolika visa Ožero divīzija — divi tūkstoši kareivju un sešdesmit virsnieku. Krievu armiju, kas vajāja un iznīcināja ienaidnieku, bija pārņēmusi milzīga pacilātība, kas piešķīra armijai desmitkārtīgu spēku.

Ja krievu armija tikpat smagos apstākļos — izsalkusi un bezcerības mākta, priekšā skatot četrkārt spēcīgāku pretinieku, rudens laikā bija atkāpdamās pārgājusi no Braunavas līdz Cnaimai, ja tā, trīskārša pārspēka mākta, sekmīgi bija atgājusi no Nemunas līdz Maskavai, tad no daudzām tautībām sastāvošā armija, kam bija agresīvi mērķi, nespēja izturēt atkāpšanās grūtības, Ikviena krauja, strautiņš, tilts, upe, pie kuras sadrūzmējās dažādas karaspēka daļas, vezumnieki, artilērija, kājnieki, traucēdami cits citu, mīdami cits citu kājām, prasīja jaunus upurus. Ikviens jauns vajātāju trieciens tuvināja Napoleona armijas galu. No simttūkstoš kareivjiem, kas bija iznākuši no Maskavas, līdz Smoļenskai Napoleonam bija palikuši tikai četrdesmit tūkstoši. Ir bijuši mēģinājumi šos lielos zaudējumus izskaidrot ar salu un badu. Tagad ir galīgi noskaidrots, ka rudens bijis apbrīnojami silts un sals iestājies tikai pie Smoļenskas. Bads sākās tāpēc, ka Ku-tuzovs atspieda Napoleonu uz izpostītā ceļa, taču pastiprinājās arī tāpēc, ka bēgošā armija pēc kaujās saņemtajiem triecieniem bija sairusi.

Beidzot franču armija sasniedza Smoļensku. Napoleons cerēja, ka atradis te pārtikas krājumus, varēs ļaut armijai atpūtu un nodibināt tajā atkal kārtību. Taču izrādījās, ka pārtikas krājumu tikpat kā nav. Napoleons pavēlēja nošaut Smoļenskas intendantu, un tas, žēlastību lūgdamies, izstāstīja, kā marša vienības bez atļaujas pievākušas krājumus, atgādināja, ka pēc Napoleona pavēles krājumi sūtīti uz Maskavu, bet ceļā tos pārtvēruši partizāņi. Krievi sagrābuši visas lielākās sagādes bāzes un pie Smoļenskas sadzītos lopu barus, un pilsētā pārtikas atlicis tikai dažām dienām. Napoleons nolēma vēl atlikušo pārtiku atdot imperatora gvardei, kas bija ienākusi Smo-ļenskā, bet pārējās karaspēka daļas atstāt ārpus pilsētas. Neprāta pārņemtu, cilvēka izskatu zaudējušu ļaužu bari, ģērbušies sieviešu mēteļos, garīdznieku svārkos, skrandās, dubļiem notriepušies, mežonīgām, aiz sala asarojošām acīm lauzās iekšā pilsētā. Bet Napoleons pavēlēja noslēgt cietokšņa vārtus, un gvardi ar ieročiem rokā gainīja projām izbadējušos kareivjus. Pirmajā naktī viņi apēda divi simti piecpadsmit artilērijas un kavalērijas zirgu, kas bija novietoti ārpus pilsētas, bet rīta pusē, izlauzuši vārtus, iebruka Smoļenskā un sāka laupīt noliktavas un vīna pagrabus.

Kareivju savaldīšanai aizsūtītie gvardi paši apdzērās un uzsāka kautiņu. Pilsētas ielās par jaunu uzradās cilvēku līķi. Uzzinājis, ka Kutuzovs, frančus vajādams, sācis virzīties paralēli viņa armijai un gatavojas atgriezt viņam ceļu caur Oršu, Napoleons, atstājis Smoļensku, turpināja atkāpties.

Pārdomāti un droši Kutuzovs vadīja vajašanu.

«Man ir padomā nodarīt Napoleonam jo lielu postu, virzoties līdztekus viņa ceļam un neatkāpjoties no viņa ne soļa, turklāt apdraudot viņa darbošanās ceļus,» Kutuzovs rakstīja, atrazdamies pie Malojaroslavecas. «Es gūšu vairākus labumus,» viņš paskaidroja. «1) Pa visīsāko ceļu aizsniegšu Oršu, ja naidnieks atkāpsies turpu. Bet, ja Napoleons griezīsies uz Mogiļevu, tad ceļu uz turieni viņam aizsprostošu pavisam. 2) Nosargāšu novadu, no kurienes armijai pienāk rezerves.»

Neticamu trūkumu un grūtības cieta arī krievu zaldāti, vajādami ienaidnieku uznākušās bargās ziemas sniegā-jos, salā un puteņos.

Kutuzovs aicināja zaldātus:

«... Pēc tik visai lieliem panākumiem, ko ik dienu un malu malās gūstam pret naidnieku, mums atliek tikai žigli dzīties tam pakaļ, un tad varbūt Krievzeme, ko tas cerēja grūst verdzībā, tiks ar viņa paša kauliem nosēta. Un tā mēs neapguruši to vajāsim. Iesākas ziema, puteņi un sals. Bet vai tad jūs, ziemeļzemju bērni, no tiem baidīsities? Vīra krūts nebijājas nedz dabas bardzības, nedz naidnieka niknuma: tā stāv par tēvzemi kā droša siena, pret kuru sabrūk viss. Jūs iespēsit pārciest neilgus grūtumus, ja tādi gadīsies. Krietniem zaldātiem piemīt izturība un pacietība, vecie karavīri būs par paraugu jaunajiem. Lai ikviens tur prātā Suvorovu, kas mācīja paciest aukstumu un izsalkumu, ja tā bija vajadzīgs uzvaras un krievu tautas slavas labad.»

Taču, prasīdams no zaldātiem upurus, Kutuzovs darīja visu, kas vien iespējams, lai atvieglinātu viņu stāvokli. «Lai karapulkus saudzētu, virspavēlnieks ir izrīkojis, lai viņus novieto pagaidu mītnēs,» Tols pierakstīja Kutuzova rīkojumu. Armija bija apgādāta ar puskažociņiem, maizi, gaļu un pat ar vīnu, tomēr apgāde reizēm atpalika no karaspēka, kas traucās uz priekšu, vajādams un iznīcinādams ienaidniekus.

Pie Krasnojes notika jauna kauja, kurā Napoleons zaudēja divdesmit sešus tūkstošus kareivju un divi simti sešpadsmit lielgabalu un bēga tālāk. Tā visa tomēr šķita par maz caram, Benigsenam, Vilsonam un citiem ģenerāļiem, kas sapņoja sagūstīt pašu Napoleonu.

Apvainodams Kutuzovu, ka viņš pārāk gausi vajājot frančus, Aleksandrs rakstīja, ka «par visām nelaimēm, kas no tā celties varētu, būsiet jūs pats atbildīgs». Kutuzovs atbildēja caram, nosūtīdams sīku raportu.

Ar Benigsenu Kutuzovs bija ticis galā jau Tarutinā. Viņš saņēma no Pēterburgas reskriptu, ka Benigsens apbalvojams par nopelniem Tarutinas kaujā — to Kutuzovs jau agrāk bija ierosinājis — un kopā ar reskriptu atgriezās Benigsena sacerētā, nelietīgā denunciācija par Kutuzovu. Visu ģenerāļu klātbūtnē Kutuzovs iedeva Benigsenam reskriptu, lai viņš to skaļi nolasītu — to Benigsens izdarīja mīļuprāt —, un pēc tam lūdza skaļi nolasīt arī šo denunciāciju.

Benigsens, ko Kutuzovs atstādināja no visiem darbiem, tomēr palika armijā un, redzēdams, ka visur iztiek bez viņa, pūlējās kaut ko darīt, traucēdams Kutuzovam vadīt operācijas. Vecais vīrs noskaitās un pateica, ka pakāršot Benigsena adjutantu, ja tas vēlreiz parādīšoties štābā. Benigsenam viņš sacīja, ka uzskatot to par slimu, un aizsūtīja to no armijas projām.

Savu vērtējumu par notikumu gaitu Kutuzovs izteica sarunā ar Napoleona armijas intendantu Pijbisku, kas bija kritis gūstā un vēlāk ir aprakstījis šo sarunu.

«Pijbisk, tev bija redzams,» teica Kutuzovs, «ka, tiklīdz jūsu armija atstāja Maskavu, tā es noslēdzu jums visus jaunos ceļus, pa kuriem jūs gribējāt tikt projām, un pat atkāpos no sava nodoma — cik vien spējams vairīties no kaujas.

Pie Malojaroslavecas es kāvos ar jums tālabad, ka man vajadzēja pagriezt jūs uz tā ceļa, ko paši bijāt izlaupījuši. Biju drošs, ka jums nebūs nekā vairāk ko postīt kā vien dažas koka būdiņas. Es arī pavēlēju grāfam Plato-vam iet līdztekus jūsu labajam flangam. Mūsu armija jums sekoja, tās viena daļa, atrazdamās jūsu kreisajā flangā, neļāva jūsu furažieriem aiziet tālāk nost no ceļa. Kā gūstekņus ved, tā es aizvedu jūs no Vjazmas uz Smo-ļensku. Manā varā bija iznīcināt jūs jau pirms ieiešanas šajā pilsētā, bet es, būdams drošs par jūsu bojā eju, nevēlējos upurēt nevienu savu zaldātu.

Jūsu zirgus es nomērdēju badā, zinādams, ka tad jums visa artilērija būs jāpamet .Smoļenskā. Tā arī notika. No Smoļenskas izgājušiem, jums vairs nebija nedz lielgabalu, nedz jātnieku pulku. Pie Krasnojes jūs gaidīja mans avangards ar piecdesmit lielgabaliem. Napoleons pats man palīdzēja: es nebiju ne domājis, ne cerējis, bet viņš izkliedēja savus korpusus tā, ka starp tiem bija veselas dienas pārgājiens. Četras dienas es neizkustējos no vietas, un jūsu gvarde, un visi korpusi, kas sekoja Napoleonam, cits pēc cita aizgāja garām, un ikviens atstāja pie mums pusi savu kareivju.

Tici man: kas izglābies pie Krasnojes, tas ar lielām mokām tiks garām Oršai. Mani rīkojumi ir doti līdz pašai Berezinai tādi, ka tur pienāks gals jūsu armijas un tās vadītāja ceļojumiem. Proti, ja mani rīkojumi tiks izpildīti, kā pienākas.

Nenoliedzu, jums bija vareni karavīri, bet daudzi no tiem, kas vēl atlikuši, atnāca pie Krasnojes mirt no mūsu lielgabalu lodēm. Viņu dūšība bija pelnījusi labāku likteni un labāku priekšnieku.»

Kutuzovs lieliski izprata Napoleonu un, viņa nodomus uzminēdams, kaldināja savus plānus.

Kad Pijbisks iebilda Kutuzovam, ka Napoleons esot taisījies palikt Smoļenskā, tad Kutuzovs atbildēja:

«Man nešķiet, ka šādu plānu būtu izdomājis Napoleons, kas pārlieku ir pieradis pie īsām kampaņām.»

VII NODAĻA

Tomēr arī tagad Napoleons negribēja atzīt, ka stāvoklis ir bezcerīgs. Vēl pie Vjazmas Bertjē viņa vārdā prasa no maršaliem paskaidrojumu, «kā varēja notikt, ka ienaidnieka korpuss, kas grasījās pārraut sakarus starp franču divīzijām, netika saņemts gūstā».

Napoleons brauc, ģērbies sabuļādas kažokā ar zaļa samta virsu un zeltītu auklu greznojumiem, kažokcepuri galvā, siltos zābakos āvies. Ap viņu drūzmējas imperatora gvarde, kas vēl ir stipra, bet citas viņa armijas daļas iet bojā . .. Viņš to zina, taču izliekas, it kā nekas nenotiktu, un, kad reiz kāds pulkvedis ņēmās viņam sīki ziņot par kareivju briesmīgo stāvokli, viņš pārtrauca ziņotāju:

— Pulkvedi, es neesmu jums par to vaicājis...

Viņam ziņoja par masveida dezertēšanu, un viņš pavēlēja bez žēlastības nošaut katru, kas pametis savu daļu kaut uz brīdi. Tomēr nekas nelīdzēja, un armija dila joprojām.

Aizgāja bojā visa kavalērija. No atsevišķiem jātniekiem Napoleons sastādīja īpašu eskadronu, nosaukdams to par svētu, bet arī tas pēdējos kavalēristus neglāba no bojā ejas. Napoleons gribēja glābt gvardi, atstādams arjer-gardā labāko maršalu — Neju, bet pats aiziedams uz priekšu. Tomēr galu dabūja arī arjergards, un tikai netālu no Oršas pie ugunskura pienāca viens vienīgs milzīgs stāvs, un uz jautājumu, kas viņš ir, cilvēks atbildēja:

— Esmu dižās armijas arjergards — maršals Nejs.

Tomēr arī šajos apstākļos Napoleonam šķiet, ka viņš

ir visvarens un spēs pavērst notikumus sev par labu, tiklīdz to iegribēs.

— Diezgan ilgi esmu bijis imperators, ir pienācis laiks kļūt atkal par ģenerāli, — viņš saka maršaliem, pavēl sapulcināt vecās gvardes paliekas un uzrunā kareivjus, aicinādams tos būt par paraugu izturībā. Gvardi atkal sauc: «Lai dzīvo imperators!» Rādīdams piemēru, Napoleons kopā ar gvardi iet kājām.

Nelīdz itin nekas. Jauni partizāņu un kazaku triecieni, aukstums un bads grauj armiju. Nelīdz tas, ka Napoleons reiz ticis godināts kā dievs, nelīdz ģēnijs, kas ir uzskatīts par visspēcīgu. Napoleonu vairs neklausa, viņš ir nevarīgs, viņš gaužas:

— Sals sniedzas pāri par desmit grādiem, es nevaru neviena ģenerāļa atrast tur, kur tam vajadzētu būt. — Napoleons vēl nezina, ka desmitiem virsnieku, ne vien itālieši un vācieši, bet arī franči pārbēg pie krieviem un lūdz pieņemt viņus krievu dienestā, viņš nenojauš, ka pēc Berezinas viņa mīlulis Mirats nožēlos, ka laikus nav pārdevies Anglijai.

Napoleons pavēl visās karaspēka daļās sist bungas, savākt visus atpalikušos un izklīdušos un vest uz Oršu. Taču neviens nepulcējas kopā, gluži otrādi, padzirduši bungu rīboņu, dezertieri bēg vēl tālāk. Tad viņš paziņo, ka tikšot izdalīts ēdiens, tomēr marodierus nevilina arī tas. Beidzot viņš sadūšojas darīt to, ko vajadzēja izdarīt jau Maskavas pievārtē — sadedzināt visus vezumus ar salaupītajām mantām, bet zirgus atdot artilērijai, lai glābtu lielgabalus, taču zirgi apsprāgst, un visā ceļa garumā vārtās zirgu maitas, pamesti lielgabali, salauzti rati, uzspridzinātu šāviņu kastes, un visur guļ cilvēku līķi. Par tiem neviens vairs neieminas, tikai akurātais Bertjē joprojām vāc pulku komandieru strupos raportus, taču arī viņš galu galā pamet savu kanceleju un pazaudē maršala zizli. Tas viss nāk rokās krieviem, kas vienā no Bertjē pamestajiem dokumentiem lasa:

«Imperatora armija.

Sestais tiraljeru pulks.

Atstājot Smoļensku, apbruņoti bija virsnieki — 27, kareivji — 470.

Palikuši kaujas laukā, miruši no ievainojumiem un bada, krituši ienaidnieka rokās 10 virsnieki un 440 ka* reivji.

Pulkā patlaban ir virsnieki — 17, kareivji — 24.

Ceturtais tiraljeru pulks.

Pulkā patlaban atlicis virsnieku — 14, kareivju — 10.

Ceturtais voltižeru pulks.

Pulkā patlaban atlicis virsnieku — 26, kareivju — 29...»

Visapkārt bija redzami daudzu tautību apdzīvotās Eiropas vīri, kas vilkās uz priekšu, nekas viņus nevienoja, un viņi pārvērtās par zvēriem. Ugunskurs bija tā vieta, kur viņi vēl pulcējās kopā un, nāves saltumu sajuzdami, stiepās tuvāk ugunij. Reizēm liesmas apņēma kāda vīra galvu, bet nebija spēka tās apdzēst, un visu acu priekšā dzīvs cilvēks iegāzās ugunskurā. Viņa biedri palika pie apdzisušiem ugunskuriem, jo trūka spēka piecelties kājās.

«. .. Kraukļu bari, baigi ķērkdami, lidinājās pār mums, suņi mums sekoja no pašas Maskavas, pārtikdami no mūsu asiņainajām miesām,» rakstīja franču virsnieks Laboms. «Ko neaprij zvēri, kraukļi un suņi, to apsedz ziema.»

Putenis sadzina pār līķiem baltas sniega kopiņas, un Smoļenskas lielceļš kļuva par garu kapsētu, kur gulēja Napoleona armija.

Ar savas armijas atliekām Napoleons tiecās nokļūt Be-rezinā. Aiz Berezinas Napoleons varētu justies drošībā. Viņš soļoja, uz spieķa balstīdamies, kad sastapa pretim nākošu virsnieku ar ziņojumu no maršala Udino, kas darbojās pie Berezinas. Napoleons apstājās, noklausījās un vairākkārt it kā nesaprazdams vaicāja:

*— Ko viņš saka?

Bertjē lika virsniekam atkārtot ziņojumu, un virsnieks atbildēja:

— Maršals Udino man uzdeva paziņot, ka krievu armija Cičagova vadībā ir pienākusi pie Berezinas un ieņēmusi visas pārceltuves.

— Nav tiesa, tas nevar būt! — Napoleons iekliedzās.

— Divas ienaidnieka nodaļas, — virsnieks turpināja, — ir ieņēmušas tiltus un jau pārgājušas uz kreiso krastu. Ledus upē ir plāns, pa to pāriet nav iespējams.

Napoleonam nebija izejas. Čičagova armijai, kas darbojās dienvidu, virzienā, un Vitgenšteina korpusam, kas darbojās Pēterburgas virzienā, vajadzēja atsviest atpakaļ Napoleona flangu korpusus, iziet pie Berezinas un aizšķērsot Napoleonam ceļu uz pārceltuvēm, bet Kutuzovs, uzbrukdams no aizmugures, piespiedīs ienaidnieku pie Berezinas un iznīcinās. Taču vairāki apstākļi nāca Napoleonam par labu.

Čičagovs bija ieņēmis pārceltuves pie Borisovas, bet uz dienvidiem no Borisovas viena pārceltuve vēl bija palikusi. Napoleons, izlikdamies, ka celsies pāri šajā vietā, atrada braslu un sāka iet pāri upei uz ziemeļiem no Borisovas — pie Studjankas. Veikls apmāns, kara viltība — tas bija pirmais cēlonis Napoleona veiksmei pie Berezinas. Galu galā Čičagovs izprata apmānu, viņam bija iespējams uzsākt kauju, bet viņš neuzdrīkstējās to darīt. Čičagova drosmes trūkums ir otrais cēlonis, kas ļāva Napoleonam izglābties no pilnīgas katastrofas.

Par trešo un svarīgāko cēloni uzskata Kutuzova gausumu, jo vajadzīgā brīdī Kutuzovs nepaspēja nokļūt līdz Berezinai. Viņš neforsēja savu galveno spēku maršu, spriezdams, ka ar Čičagova un Vitgenšteina spēkiem pilnīgi pietiek, lai notvertu Napoleonu, jo vairāk tāpēc, ka Kutuzova avangardā gāja kazaki un Jermolovs, kas vairāk nekā jebkurš cits no krievu armijas kāroja saņemt gūstā pašu Napoleonu. Izvadīdams viņu ceļā, Kutuzovs sacīja:

— Esi uzmanīgs, draudziņ, izvairies no gadījumiem, kad tu vari zaudēt cilvēkus.

«Galvodams, ka visu izpildīšu uz mata,» Jermolovs atceras, «es pārmetu krustu, tomēr man jāatzīstas, ka turpat uz vietas jau nolēmu rīkoties citādi...»

Kutuzovs neforsēja jau tā izmocītās armijas maršu, redzēdams, viņa paša vārdiem runājot, ka «bez manis viss aizies postā» un ka jāsaudzē zaldāti. Viņš saprata, ka cīņa izbeigsies, jo nebūs vairs pretinieka, un ka uzvara jāiegūst ar maziem zaudējumiem, ka jāsaudzē armija arī tādēļ, lai pēc kara Krievija nekļūtu par rotaļlietu Prūsijas, Austrijas un Anglijas rokās, jo šīs valstis būs saglabājušas savu armiju,

«Ienaidnieki dabūs galu tik un tā, bet, ja mēs zaudēsim daudz vīru, kas tad mums paliks, kad nokļūsim pie robežām? Nevaram taču nonākt pie robežām kā blandoņu pūlis.» Cenšanās gūt uzvaru ar maziem zaudējumiem, cenšanās saglabāt armiju, lai pēc uzvaras pār Napoleonu Krievija būtu stipra, nevis izšķiest spēkus — ši doma kā sarkans pavediens vijas cauri visiem Kutu-zova plāniem, un viņš neļauj saviem ģenerāļiem forsēt jau tā visai grūtos maršus. Par to, cik ārkārtīgi grūti bijuši šie marši, mums pastāsta 1812. gada kara dalībnieks, kara teorētiķis Kāris Klauzevics.

Viņš raksta: «Vēl nekad ienaidnieka vajāšana lielā mērogā nav notikusi tik enerģiski un ar tādu spēku sasprindzinājumu kā šajā kampaņā ...

Kutuzovs redzēja, ka nebūs viegli aizvest līdz robežām kaut cik ievērojamus spēkus, bet kampaņas panākumi katrā ziņā būš milzīgi; ar lielu asredzību apveltīts, viņš noprata, ka pretinieks tiks pilnīgi iznīcināts.»

Ik dienas Kutuzovs apmeklēja apmetņu vietas un reiz pēc veiksmīgas kaujas ieradās Semjonovskas pulkā. Viņam nopakaļ jāja ģenerāļi, gvardi veda trofeju karogus.

— Esiet sveiki, brašie semjonovskieši! — Kutuzovs uzsauca. — Apsveicu jūs ar jaunu uzvaru pār ienaidnieku. Are, vedu jums ciemakukuli! Ei, kirasieri, nolaidiet ērgļus zemāk. Lai tie paklanās brašuļiem. Matvejs Iva-novičs Platovs man ziņo, ka šodien viņa rokās krituši simt piecpadsmit lielgabalu un piecpadsmit ģenerāļu. Redz, mīļie, lielgabalus var uz vietas saskaitīt, bet tikpat neticēs: Pīterī sacīs, ka mēs plātāmies.»

Viņš piejāja pie pulka komandiera telts un nokāpa no zirga. Arī kirasieri nokāpa no zirgiem, sastājās lokā, un trofeju karogi izveidoja jumtu pār Kutuzova galvu. Kāds virsnieks uz viena karoga izlasīja:

— «Par uzvaru pie Austerlicas.»

— Kas tur ir? — Kutuzovs vaicāja. — Austerlica? Jā, tiesa gan, — viņš turpināja, — pie Austerlicas gāja karsti. Bet es sava karaspēka priekšā mazgāju rokas nevainībā: tās nav aptraipītas Austerlicas asinīm. Reiz jau nu sanākusi par to runa, tad teikšu vēl, ka nupat vakar tiku norāts par to, ka gvardes pulku kapteiņus par Boro-dinas kauju esmu apbalvojis ar briljantu krustiem. Tiesa gan, arī te esmu bez vainas vainīgs. Bet, ja gribētu pēc tiesas un taisnības izspriest, tad tagad ne vien vecam zaldātam, bet arī pašam pēdīgajam zemessargam ir tik daudz nopelnu, ka viņu var apbērt ar dimantiem, ir tad viņš vēl nebūs gana atalgots.

Pulks soļoja Kutuzovam garām, un «urā» saucieni aizviļņoja no bataljona uz bataljonu.

— Urā Krievijas glābējam! — zaldāti kliedza.

Kutuzovs uzkāpa uz sola un uzsauca:

— Nevajag, draugi, nevajag! Vai jums prāts! Man nepienākas tāds gods, krievu zaldātam gan lai slava. — Cepuri gaisā sviezdams un balsi paceldams, viņš iekliedzās: — Urā, urā, urā krievu zaldātam!

Pēc sešiem mēnešiem kopš tās dienas, kad Napoleons bija ieradies Nemunas krastos un viņa pusmiljona lielās armijas korpusi nebeidzamā straumē bija plūduši iekšā Krievijā, viņš kopā ar tūkstoti no tiem kareivjiem, kas viņam līdzi bija iegājuši Krievijā līdz pašai Maskavai, atstāja citu krastu — dūksnaino Berezinas upes krastu. Pārējie, kas sveikā bija nogājuši ceļu un sasnieguši Bere-zinu, palika tās austrumu krastā kazaku rokās, jo Napoleons, pārcēlies pār upi, par karaspēku nebēdādams, pavēlēja nodedzināt pārceltuvi, lai krievi nevarētu viņu vajāt vēl tālāk. Polijas teritorijā — Smoigoņā viņš pameta pusmežonīgu cilvēku pūli — visu, kas bija atlicis no viņa armijas, un teica maršaliem, ka aizbraucot uz Parīzi. Maršali pārmeta, ka viņš tos atstājot grūtā brīdī, bet imperators, iebildis, ka visas grūtības palikušas aiz muguras un armijas bojā eja neesot nekas briesmīgs, jo tās sastāvā vairums esot bijis citu tautu, ne franču, iekāpa segtā kulbā un inkognito devās caur Varšavu uz Franciju.

Pēc sešiem mēnešiem kopš tās dienas, kad Napoleons Drēzdenē, Eiropas karaļu un ministru ielenkts, bija sapņojis par pasaules varu, viņš apturēja pa pusei izjukušo ekipāžu Varšavas priekšpilsētā Prāgā un, uzvilcis pār acīm kažokādas cepuri, kājām aizgāja uz trūcīgu Varšavas viesnīcu.

Aukstā viesnīcas istabā, kur logu rūtis bija aizsalušas un aizkari aizvilkti, viņš gaidīja abatu Pratu — savu vēstnieku Varšavā. Nevīžīga, samiegojusies kalpone nemācēja iekurināt kamīnā uguni, istabu pildīja sīvi dūmi. Nebija pat vīna, ar ko sasildīties. «No cildenā līdz smieklīgajam ir tikai viens solis,» Napoleons reiz bija teicis, no šā smieklīgā viņš baidījās vairāk par visu pasaulē, un viņa pirmais jautājums Pratam bija:

— Vai Varšavas ielās mani nepazina?

Šausminādamies par stāvokli, kādā nokļuvis, viņš izprašņāja Pratu, ko par viņu runājot Eiropā, kā izturoties Polija un Prūsija. Brīžiem viņam šķita, ka viss vēl ir glābjams, viņš prasīja, lai Prāts «dod viņam desmit-tūkstoš kareivju», un viņš apturēšot Kutuzovu. Prāts atbildēja, ka tas neesot iespējams, no jauna saformētie bataljoni uz vietas nolikšot ieročus, jau pamanījuši vien krievu kazakus. Napoleons atkal iegrima smagās pārdomās.

Uz Prata jautājumu, kur esot dižā armija, viņš atbildēja:

— Dižās armijas vairs nav.

Tomēr arī šeit Napoleons negribēja atzīt, ka ir uzvarēts. Viņš stāstīja, ka visur esot uzvarējis Kutuzovu, izskaidroja savas neveiksmes ar auksto ziemu un mierināja pats sevi, teikdams, ka pavēlniekam, kas guvis lielas uzvaras, esot jāizbauda arī lielas neveiksmes.

Tikai pēc vairākiem gadiem Sv. Helēnas salā, kad bija daudz laika pārdomāt bijušo, Napoleons minēja citu iemeslu savai sakāvei Krievijā. Viņš attēloja Krievijas iedzīvotājus kā drosmīgu un stipru tautu, bet valsti — sēžam pola pakājē un ar muguru atbalstāmies pret mūžīgajiem lediem, kas vajadzības brīdī dara šo valsti nepieejamu.

— Ir jānotrīc, — Napoleons teica, — iedomājoties šādu milzeni, kam nevar uzbrukt ne no sāniem, ne no aizmugures, kamēr pats tas nesodīts mācas jums virsū, noslīcinādams jūs, ja uzvar, vai arī atkāpdamies tālu ledājos, nāves un bēdu dzīlēs. Vai tas nav tas pats mītiskais Antejs, ar kuru nav iespējams citādi tikt galā kā vien sagrābjot viņa augumu un nožņaudzot viņu? Bet kur lai ņem Herkulesu?

Kad Napoleons raudzīja to izdarīt, viņa acu priekšā sabruka viņa milzīgā impērija, kura aptvēra simt trīsdesmit departamentu, kuras iedzīvotāju skaits divdesmit gados bija pieaudzis no divdesmit četriem līdz septiņdesmit pieciem miljoniem, impērija, kura par savām provinces pilsētām turēja Hamburgu un Ķelni, Amsterdamu un Briseli, un Romu, impērija, kura bija pakļāvusi gandrīz visu Eiropu.

Vēsture liecina, ka nāvīgu triecienu Napoleonam deva ne vien krievu armija un krievu tauta, bet arī pati franču tauta, jo tā novērsās no sava imperatora, Ne franču tauta, ne Napoleona pakļauto zemju tautas nevēlējās karu ar

Krieviju un neatbalstīja Napoleona iekarotāja centienus. Napoleonam nelīdzēja ne ģenialitāte, ne milzīgā pieredze, ne arī tas, ka viņa lielā armija bija sagatavota agresīviem kariem, jo karavadonis ir nevarīgs un bojā ejai nolemts, ja rīkojas pret tautas gribu.

Turpretim neuzvarams ir karavadonis, ja viņš pilda tautas gribu un ved savus pulkus cīņā tautas interešu labad, aizstāvēdams dzimto zemi. Tēvijas karā tāds ģeniāls karavadonis bija Mihails Ilarionovičs Kutuzovs.

Krievu armija izvietojās atpūtai Viļņā. Šķiet, «kāds nezināms spēks,» tā Kutuzovs rakstīja sievai, «ir pārcēlis mani tai pašā namā, kur es mitu pirms divi gadiem ... 22. augustā es ieraudzīju armiju, kas slēpās no ienaidnieka, bet decembrī — nožēlojamas ienaidnieka atliekas bēg pāri robežai. . .»

Kutuzovam bija vajadzīgi tikai trīs mēneši, lai satriektu Napoleonu, un tagad, pa sava nama logiem noraudzīdamies, kā garām aizved pēdējās gūstekņu partijas, karavadonis ar pilnām tiesībām varēja sacīt:

— Karš ir beidzies, jo ienaidnieks ir pilnīgi iznīcināts.

Tagad sadūšojies pie armijas atbrauca cars Aleksandrs I. Kutuzovs viņu sagaidīja ar lielu godu, noklādams pie viņa kājām desmitiem trofeju karogu, bet cars pasniedza karavadonim krievu armijas augstāko apbalvojumu par kaujas nopelniem — pirmās pakāpes Geor-giju.

Abi šie vīri palika nesamierināmi ienaidnieki.

Cars atzinās, ka apbalvojis Kutuzovu pret savu gribu. Bet tas jau nebija pirmais apbalvojums, ko Kutuzovs saņēma pret cara gribu.

Kutuzovs iestājās krievu armijā, būdams ne visai bagāts, ne visai dižciltīgs, ne visai ievērojams praporščiks. Bet par Largu, par Kagulu, par Izmailu, par gājienu no Braunavas uz Cnaimu viņš saņēma ordeņus, apbalvojumus un ģenerāļa dienesta pakāpi, par turku uzvarēšanu pie Donavas un par Bukarestes mieru — grāfa un kņaza titulu; feldmaršala dienesta pakāpi — par Borodinu; Smo-ļenskas kņaza titulu — par Napoleona vajāšanu un sa-triekšanu. Kutuzova uzvaras, kuru gala iznākumā tika sagūstīta visa lielvezīra armija un pilnīgi iznīcināta Napoleona armija, — šīs uzvaras daudzināja visa pasaule, ar tām viņš uz visiem laikiem ieguva krievu tautas mīlestību, un caram vajadzēja viņu apbalvot gribot negribot.

Kutuzovs redzēja, ka cars ir nodibinājis savu ģenerālštābu un, atbīdījis viņu no karaspēka vadības, vedīs to pretim jauniem zaudējumiem. Kutuzovs pats veda krievu karapulkus uz Eiropu.

Karapulkiem lasīja virspavēlnieka pavēli.

«Izpelnīsimies svešzemju tautu pateicību,» Kutuzovs rakstīja, «un liksim Eiropai brīnumos izsaukties: neuzveicami cīniņos ir krievu karotāji un paraugam ņemami cēlsirdībā un miera tikumos! Lūk, cildens mērķis, kas ir karavīra cienīgs, tad centīsimies pēc tā, drošsirdīgie krievu zaldāti!»

Kutuzova komandētās krievu armijas darbība Prūsijā — tā ir nepārtrauktu uzvaru un panākumu virkne. Nakts uzbrukumā tika ieņemta Kenigsberga, ko aizstāvēja maršals Makdonalds. Bez kaujas padevās Varšava. Kazaku ielenkts, krita Dancigas cietoksnis. Aiz muguras bija palikusi Poznaņa, Kališa un desmitiem citu poļu un vācu cietokšņu un pilsētu.

Prūsijas karalis pameta Napoleonu un pārsviedās Aleksandra pusē, un visa prūšu armija nonāca Kutuzova rīcībā. Šarnhorsts ieradās pie Kutuzova pēc rīkojumiem, lai uzsāktu kopīgu krievu un prūšu armijas darbību. Slavenais prūšu ģenerālis Blihers rakstīja Kutuzovam: «Karalis uzdevis man komandēt korpusu un pakļāvis mani Jūsu gaišībai, par ko es no sirds esmu priecīgs. Mani gaida divkāršs pagodinājums: cīnīties kopā ar uzvarošo Krievijas armiju un paklausīt karavadonim, kas izpelnījies tautu apbrīnošanu un atzinību. Gaidu Jūsu pavēles.»

Kutuzovs cienīja Bliheru, uz kuru «viņa tēvija dibināti liek cerības», un tai pašā laikā Kutuzovs izdeva «Krievu nometnes aicinājumu vācu valdniekiem». Šis aicinājums ir ievērojams ar to, ka tajā lieliski analizēts Prūsijas stāvoklis, vācu valstu un vācu tautas nozīme. Kutuzovs tajā asi un nesaudzīgi rakstīja, ka vācu valdnieki ir gļēvi nodevuši tautas intereses. Pamatots lepnums skanēja viņa vārdos, ka «ziemeļos mājoja tauta, kas neizbijās Napoleona un drupās satrieca viņa varenību».

Prūsijas iedzīvotāji ar sajūsmu saņēma krievu karaspēku. Ļaudis aplaudēja Kutuzovam, skanēja apsveikuma saucieni: «Lai dzīvo diženais sirmgalvis!» Vācu meičas svieda krievu zaldātiem ziedus.

Ar godu un dibinātu lepnumu Krievija svinēja uzvaru, Kutuzova vārdu daudzināja visa zeme.

«Gan es varētu teikt,» Mihails Ilarionovičs rakstīja sievai Jekaterinai Iļjiņičnai, «ka Bonaparts, lepnais iekarotājs, mūk no manis kā skolas zēns no skolotāja,» bet... «dieva rīkste šausta augstprātību». «Klīstu šurpu turpu, un ap mani kūp dūmi, ko dēvē par slavu,» viņš piemetina citā vēstulē. Bet līdz ar to Kutuzovs vēlas, lai izprastu viņa darbības īsto jēgu. Kad Jekaterina Iļjiņična no Pēterburgas atsūtīja odu, kurā bija sacīts, ka viņš atdevis Maskavu, lai taupītu karavīru asinis, karavadonis atbildēja: «Pretim Maskavai es svaru kausos liku ne karavīru asinis, bet gan visu Krieviju un Pēterburgas glābiņu, un Eiropas brīvību.» Toreiz, stāvēdams Poklon-najas kalnā, stratēģis un politiķis bija saskatījis vienīgo ceļu uz uzvaru un pagaidām ziedojis dzimtenes galvaspilsētu. Viņš paredzēja, ka uzradīsies ļaunvēļi, kas sagrozīs viņa lēmumu jēgu, un pēc mēneša atkal rakstīja uz Pēterburgu: «Un tomēr Maskavai pretim es svaru kausos ko citu liku, nevis karavīru asinis, bet gan visu Krievzemi liku.» Vērtēdams savas uzvaras vēsturisko nozīmi, Kutuzovs sacīja: «Kārlis XII ienāca Krievzemē tāpat kā Bonaparte, un Bonaparte neaizgāja no Krievijas ar veselāku ādu kā Kārlis ...» Tai pašā laikā imperatora māsa Jekaterina Pavlovna dzēlīgi rakstīja Aleksandram I: «... Feldmaršalu apmirdz tāda slava, kādu viņš nav pelnījis: niknums pārņem, kad redzu, ka visi godinājumi nāk pār tik necienīgu galvu, bet jūs, man šķiet, kara lietās esat vēl lielāks neveiksminieks nekā valsts lietās.»

Bet Kutuzovs veda karapulkus pretim jaunām uzvarām: krita Tornas cietoksnis, tika ieņemta Drēzdene, Leipciga, Berlīne.

Taču cīņā atkal iestājās sarežģījumi. No Francijas uz Elbu steidzās Napoleona savāktais karaspēks. Kutuzovs pavēlēja apvienot krievu un prūšu karaspēku, kas darbojās dažādos virzienos, un apvienotos karapulkus koncentrēt pie Drēzdenes. Dodamies līdzi armijai, viņš pārcēla savu štābu uz Bunclavas pilsētiņu.

Tajās dienās bija drēgns, vējains laiks. Mihails Ilario-novičs ceļā saaukstējās. «Veselība, mans draugs,» viņš 3. aprīlī pavēstī sievai, «ir tā iedragāta, ka nevajag daudz, lai vairākas dienas es nekur derīgs nebūtu.»

Tāpat kā senāk, viņu moka cara brāļa lielkņaza Konstantīna vadīto štāba vīru intrigas. No slimnieka krūtīm kā vaids izlaužas vārdi: «Kristus tā pestītāja vārdā lūdzos pažēlot mani, kamēr tik grūti man jācieš...»

Stāvoklis frontē saasinās jo dienas jo vairāk, jo dienas jo vairāk saasinās slimība, tomēr karavadonis nepadodas. 8. aprīlī Kutuzovs apstiprina turpmākās karadarbības plānu; 10. aprīlī — nedēļu pirms nāves, asredzīgi nojauzdams pieaugošās briesmas, viņš raksta caram, ka nepieciešams jo drīz sakoncentrēt karapulkus rietumos no Elbas, un vienlaikus pārdomā problēmu, kā atbrīvot no Napoleona karapulkiem Dāniju un Norvēģiju.

11. aprīlī Mihails Ilarionovičs diktē pēdējo vēstuli Jeka-terinai Iļjiņičnai: «Pirmo reizi, mans draugs, es rakstu Tev ar cita roku, un Tu par to brīnīsies, bet varbūt arī nobīsies — mana slimība ir tāda, ka labajai rokai ir zudis pirkstu jutīgums ... Nosūtu 10 t. dāl[deru] parādu samaksai; 3 t. Annuškai un 3 t. Parašeņkai — visiem, šķiet, pēc viņu vajadzības ...»

Naudas parādi, kas sen nomāca Kutuzovu, nedeva viņam miera pat nāves gultā. Arī pēc viņa nāves tos piedzina no ģimenes, un, kad feldmaršala atraitne lūdza palīdzību no cara, tas lūgumu noraidīja.

Virspavēlnieks sagaidīja nāvi mazā stūra istabiņā divstāvu namā Bunclavas pilsētas laukumā.

Neilgi pirms nāves pie viņa atbrauca Aleksandrs I. Divkosis, kas bija Mihailu Ilarionoviču vajājis kopš pirmā savas valdīšanas gada, tagad liekulīgi lūdza mirējam piedošanu.

— Es, jūsu majestāte, piedodu, bet vai Krievija piedos, — feldmaršals atbildēja.

1813. gada 28. aprīja rītā pulksten deviņos un trīsdesmit piecās minūtēs Mihails Ilarionovičs šķīrās no dzīves.

Vairākas dienas krievu armijai slēpa virspavēlnieka nāvi; paklausīdama viņa vārdā izdotajām pavēlēm, armija joprojām uzbruka rietumu virzienā.

Klusās Bunclavas laukumā uzcēla monumentu, kas tur stāv šobaltdien, un tajā ir iekalts uzraksts:

«Līdz šejienei karavadonis Kutuzovs atveda uzvarošos Krievzemes karapulkus, bet šajā vietā nāve pārtrauca

viņa dižo darbošanos. Viņš izglāba savu tēvzemi un pavēra ceļu Eiropas atbrīvošanai. Lai svētīta ir varoņa piemiņa.»

Mihaila Ilarionoviča miesas iebalzamēja un aizveda uz austrumiem, uz Krieviju. Visā ceļā cilvēki sagaidīja sēru procesiju, sāpēs klusēdami.

Pirms deviņiem mēnešiem krievu ļaudis tāpat bija izgājuši sagaidīt Kutuzovu. Toreiz viņš steidzās pie atejošās krievu armijas, lai vestu zaldātus kaujās, kurās tiks gūtas uzvaras. Dienām un naktīm viņa lielā kariete traucās pa putekļainiem lielceļiem, un visur Kutuzovu gaidīja. Karsti viņu mīlēdami un ticēdami viņam, ļaudis sauca «urā!», mātes sniedza viņam pretim bērnus. No viņa, tikai no viņa tauta gaidīja un prasīja uzvaru pār Napoleonu. Un krievu karavadonis attaisnoja savas tautas cerības. Viņš atbrīvoja Krieviju no svešzemju iebrucējiem un spodrināja spožu jo spožu krievu tautas ieroču slavu. Viņa dzīve, kaujās un karagājienos aizvadīta, karagājienā arī pārtrūka. Tagad krievu ļaudis metās ceļos un nolieca galvu līķratu priekšā, kuri veda uz dzimteni dižā patriota miesas. Tūkstošiem vīru un sievu, sirmgalvju un bērnu gāja aiz zārka no ciema uz ciemu, no pilsētas uz pilsētu.

Piecu verstu attālumā no Pēterburgas ļaudis apturēja ratus, izjūdza zirgus un līdz Kazaņas katedrālei, cits citu nomainīdami, uz rokām aiznesa līdz kapam krievu karavadoņa miesas.

Tauta, kas nīda caru, muižniekus un apspiedējus, parādīja pēdējo godu dižajam krievu feldmaršalam un mūžu mūžos ir saglabājusi viņa vārdu. Jo karavadoņa vārds nemirst, ja savu mūžu visu viņš ir ziedojis dzimtenes aizstāvēšanai.

M. I. GOĻEĪŅIIŠČEVA-KUTUZOVA DZĪVES UN DARBĪBAS GALVENIE DAtI

1745. g. Dzimis 5. (16.) septembri.

1759. g. Iestājas karadienestā, saņemdams kaprāļa dienesta pakāpi.

1761. g. Paaugstināts par praporščiku,

1762. g. Iecelts par kapteini.

1764. — 1769. g. Piedalās karagājienos Polijā.

1770. g. Piedalās kaujās pret turkiem pie Prutas upes, pie Largas

upes, pie Kagulas upes.

1771. g. Piedalās kaujās pie Popeštiem.

1771. g. Iecelts par apakšpulkvedi.

1772. — 1773. g. Piedalās karagājienos un kaujās Krimā.

1774. g. Smagi ievainots kaujā Aluštas tuvumā.

1777. g. Iecelts par pulkvedi.

1783. g. Piedalās karagājienos un kaujās Krimā.

1784. g. Paaugstināts par ģenerālmajoru.

Iecelts par Bugas jēgeru korpusa komandieri.

1786. g. Ar savu korpusu sarga robežu gar Bugu.

1788. g. Piedalās kaujā pie Očakovas cietokšņa un tiek ievainots.

1789. g. Piedalās Akermanas cietokšņa un Benderu cietokšņa

ieņemšanā pie Bugas un pie Dņestras.

1790. g. Piedalās Izmailas cietokšņa sturmēšanā pie Donavas.

1791. g. Paaugstināts par ģenerālporučiku.

1791. g. Piedalās kaujās par Babadagas un Maginas pilsētu.

1793. g. Iecelts par Krievijas vēstnieku Turcijā.

1795. g. Februāri komandē sauszemes karaspēku, floti un cietokšņus Somijā.

Oktobri sauszemes kadetu korpusa ģenerāldirektors.

1798. g. Iecelts par infantērijas ģenerāli.

1801. g. Pēterburgas kara gubernators.

1805. g. Komandē krievu karapulkus, kas darbojas pret Napo

leona armiju Austrijā.

1806. g. Kijevas kara gubernators.

1808. g. Armijas virspavēlnieka ģenerāļa Prozorovska palīgs karā

pret Turciju.

1809. g. Piedalās Brailovas cietokšņa sturmēšanā.

1809. g. Viļņas kara gubernators.

1811. g. Krievu armijas virspavēlnieks karā pret Turciju.

1812. g. Krievijas bruņoto spēku virspavēlnieks karā ar Napo

leonu.

1812. g. Saņem feldmaršala titulu.

1813. g. Sabiedroto karapulku virspavēlnieks cīņā pret Napoleona

armiju Eiropā.

Miris 1813. gada 28. aprīlī Bunclavas pilsētā Silēzijā.

Mihails Grigorija d. Bragins KUTUZOVS

Redaktore G. Līvensone. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore V. Dārziņa. Korektore L. Ozoliņa.

Nodota salikšanai 1973. g. 11. decembrī. Parakstīta iespiešanai 1974. g. 28. februārī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 7,45 fiz. iespiedi.; 12,51 uzsk. iespiedi.; 12,87 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 55 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 26383-J2475. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 671-L.

1

Vecākā apakšvirsnieka dienesta pakāpe Krievijas flotē pirms revolūcijas.

2

Turku karaspēka virspavēlnieks.

3

īpaši apsardzes pulki, kas sastāvēja no Turcijas kristiešiem,

4

Tormasova Trešā armija Luckas rajonā sedza Kijevas virzienu un Bagrationa armijas flangu. Aktīvu darbību tā sāka tikai kara beigās, savienojusies ar Cičagova Donavas armiju. (Autora piezīme.)

5

Ļeņins V. I. Par Juniusa brošūru. — Raksti, 22. sēj., 285. Ipp.

Content

Bragins Mihails Kutuzovs

PIRMĀ DAĻA

I NODAĻA

II NODAĻA

III NODAĻA

V NODAĻA

V NODAĻA

VI NODAĻA

VII NODAĻA

OTRĀ DAĻA

NODAĻA

II NODAĻA

III NODAĻA

IV NODAĻA

V NODAĻA

VI NODAĻA

VII NODAĻA

M. I. GOĻEĪŅIIŠČEVA-KUTUZOVA DZĪVES UN DARBĪBAS GALVENIE DAtI

1