Cveigs Stefans

Magelāns

Stefans Cveigs

Magelāns

Sērija «Ievērojamu cilvēku dzīve» iznāk šādi darbi

A. ŠTEKLIJS TOMASS MINCERS

V. BARANČENKO. JURIS GAVĒNIS

A. MORUĀ. PROMETEJS JEB BALZAKA DZĪVE

S. LEMESEVS. MĀKSLINIEKA CEĻŠ

A. ĻEVANDOVSKIS ZANNA D'ARKA

J. NIEDRE. SALIŅA BANGOJOŠĀ OKEĀNĀ

S. ZARŅICKIS,

A. SERGEJEVS. ČIČERINS

S. MO”ROZOVS. PROKOFJEVS

A. ALDANS-SEMJONOVS. SEMJONOVS-TJANSANSKIS A. MORUĀ. ZORZA SANDA

A. DZlVEĻEGOVS. LEONARDO DA VINČI

T. rufo. manas dzīves parabola

A. GOLEMBA GRAMSI

P. ASTASENKOVS. KURCATOVS

A. STEKLIJS. KAMPANELLA

J. KALNIŅŠ. ANDREJS PUMPURS

D. VEISS. RODĒNS

E STONS. JŪRNIEKS SEGLOS

A. ALDANS-SEMJONOVS. CERSKIS

J. NIEDRE. ES BIJU, ESMU, BūšU DRĪZ . .

IEVADS

Rakstīt grāmatas var pamudināt visdažādākās izjūtas. Raksta aiz sajūsmas vai arī aiz pateicības, bet tikpat labi degsmi rakstīt var izraisīt sarūgtinājums, dusmas un īgnums. Reizēm uz to skubina ziņkāre, psiholoģiska rakstura vēlme — rakstīšanas procesā mācīties izprast cilvēkus un notikumus, taču visai bieži to liek darīt arī tādi apšaubāmi motīvi kā iedomība, naudas kāre, tīksmināšanās pašam par sevi; tāpēc īstenībā ikvienam rakstniekam būtu jāpaskaidro katras grāmatas tapšanas cēlonis — kādu jūtu, kādas iekšējas nepieciešamības mudināts viņš izvēlējies savu sižetu. Sīs grāmatas rašanās dziļākais cēlonis man ir pilnīgi skaidrs. Tā radusies diezgan neparastas, taču ļoti pārliecinošas izjūtas rezultātā: aiz kauna sajūtas,

Tas notika tā. Aizritējušajā gadā man pirmo reizi bija ilgi gaidītā izdevība ceļot uz Dienvidameriku. Es zināju, ka Brazīlijā redzēšu pasaules visskaistākās ainavas un ka Argentīnā mani sagaida ļoti patīkama sastapšanās ar garīgi tuviem laikabiedriem. Jau šī priekšnojauta vien vērta braucienu brīnišķīgu, un kur vēl visi nepasakāmie ceļojuma jaukumi — gan klusā jūra, gan pilnīgā atpūta ātrajā un ērtajā kuģī, sajūta, ka esi brīvs no visiem pienākumiem un ikdienas rūpēm. Bezgala lielu prieku man sagādāja šīs brīnišķīgās ceļojuma dienas. Taču pēkšņi — septītajā vai astotajā dienā pieķēru sevi, ka esmu kļuvis īdzīgs un nepacietīgs. Aizvien tikai zilās debesis, aizvien tikai zilā, rāmā jūra! Piepeši mani pārņēma sajūta, ka stundas uz kuģa velkas pārāk lēni. Klusībā vēlējos, kaut būtu jau sasniedzis ceļamērķi, priecājos, ka pulkstenis ik dienas nenoguris skalda stundas, un piepeši mani sāka nomākt laiskā, gausā dīkdienība, kādu pašlaik baudīju, Vienu un to pašu cilvēku sejas mani nogurdināja, vienmuļā rosība uz kuģa satrauca tieši ar savu vienmērīgi pulsējošo mieru. Tikai uz priekšu, uz priekšu, ātrāk, tikai ātrāk! Gluži nevilšus man šķita, ka ašais, skaistais, ērtais un patīkamais kuģis nebrauc pietiekami ālri.

Bet bija pagājis varbūt tikai mirklis, kad jau apzinājos savu nepacietību un nokaunējos. Tu dodies visbrīnišķīgākajā ceļojumā, es sirdīgi prātoju, brauc ar pašu drošāko kuģi, un tev iespējams baudīt it visas ērtības. Ja tev kajītē vakaros kļūst vēsi, pagriez ar diviem pirkstiem pogu, un gaiss tūlīt top silts. Ja ekvatora saule pusdienas laikā pārāk tveicē, pasper tikai pāris soļu — un būsi jau telpā ar ventilatoriem, kas atvēsina, bet vēl soļu desmit tālāk tevi gaida peldbaseins. Ēdienus un dzērienus šajā kuģī, kas ir apgādāts bagātīgāk par jebkuru hoteli, vari dabūt, kādus tik sirds kāro, viss te iekārtots brīnišķīgi, viss tiek atnests kā uz burvju mājienu un pārpilnām. Vari pabūt vienatnē un palasīt grāmatas vai ari uz klāja piedalīties spēlēs, klausīties mūziku un izklaidēties, cik vien tik. Tev tiek dāvātas visas ērtības, un tu vari justies pilnīgā drošībā. Tu zini, kurp dodies, zini precīzi stundu, kad sasniegsi mērķi, un ari to, ka tiksi tur jo laipni sagaidīts. Un tāpat tie tur Londonā, Parīzē, Buenosairesā un Ņujorkā ik brīdi precīzi zina vietu, kur kuģis patlaban atrodas. Un jāpasper tikai kādi divdesmit aši soļi augšup pa kāpnēm, un paklausīga dzirkstele izlec no bezdrāts telegrāfa aparāta un aiznes tavu vaicājumu, tavu sveicienu ikvienā zemeslodes malā, un stundas laikā tev no jebkura pasaules nostūra pienāk ziņas atpakaļ. Atceries, nepacietīgais, nepieticīgais, kā bija senāk! Salīdzini šajā mirklī šo braucienu ar ikkuru no kādreizējiem, galvenokārt ar to drosmīgo vīru pirmajiem ceļojumiem, kuri mums atklāja šīs bezgalplašās jūras un zemes, un nokaunies! Mēģini iztēloties, kā viņi tolaik savos mazajos zvejas kuģīšos devās nepazīstamās tālēs, nezinot ceļu, riskēja pazust ūdeņu bezgalībā, ik brīdi padoti briesmām, pakļauti nelabvēlīgiem laikā apstākļiem, ik brīdi no visa atsacīdamies. Naktī ne gaismas stara, dzeršanai tikai iesāļais, remdenais mucu ūdens un uzkrātais lietus ūdens, nekādas citas pārtikas kā vien kaltēti sausiņi un sasmacis, sālīts speķis, un pat šīs tik nožēlojamās pārtikas tiem reizēm trūcis dienām ilgi. Ne gultas, ne telpas, kur atpūsties, velnišķīgs karstums, nežēlīgs aukstums un turklāt apziņa, ka viņi ir pamesti, neglābjami vieni baismīgajā ūdens tuksnesī. Mājinieki mēnešiem ilgi, pat gadiem ilgi nezināja, kur jūras braucēji atrodas, un viņi arī paši nezināja, kurp dodas. Ik uz soļa viņus pavadīja posts un likstas, nāve neskaitāmos veidos uzglūnēja viņiem gan uz ūdeņiem, gan sauszemes, briesmas draudēja gan no cilvēkiem, gan no stihijas, un mēnešiem un gadiem viņi savos mazajos, nožēlojamos kuģīšos cieta visbaismāko vientulību. Viņi zināja, ka neviens nespēj palīdzēt, zināja, ka mēnešiem ilgi nesastaps kādu citu burinieku, ka neviens viņus nevar paglābt no nelaimes un briesmām, ka neviens nepavēstīs par viņu nāvi, par viņu bojā eju. Un man tikai vajadzēja dziļāk padomāt par šo jūras konkistadoru pirmo braucienu, un es jau jutos gaužām apkaunots par savu nepacietību.

Šī kauna sajūta, reiz pamodusies, vairs nepameta mani visu ceļojuma laiku, ne brīdi man vairs nedeva mieru doma par nepazīstama-

jiem varoņiem. Tā mani mudināja uzzināt kaut ko vairāk par tiem, kas pirmie uzdrošinājušies uzsākt cīņu pret stihiju, mudināja lasīt grāmatas par pirmajiem braucieniem vēl neizpētīto okeānu tālēs, par cejojumiem, kuru apraksti bija satraukuši mani jau zēna gados. Es iegāju kuģa bibliotēkā un uz labu laimi paņēmu pāris sējumu. No visiem notēlotajiem varoņiem un ceļojumiem visvairāk apbrīnoju tā vīra varoņdarbu, kurš, manuprāt, bija devis pašu lielāko ieguldījumu mūsu zemes izzināšanas vēsturē, proti — varoņdarbu, ko bija veicis Fernans Magelāns, kurš ar pieciem nelieliem zvejas kuģīšiem izbrauca no Seviļas ostas un ar divsimt sešdesmit piecu vīru lielu drosmīgu komandu — no kuras satrupējušā kuģī, bet ar mastā uzvilktu lepnu uzvaras karogu atgriezās vienīgi astoņpadsmit — devās apkārt zemeslodei; šo ceļojumu, bez šaubām, var uzskatīt par vislieliskāko odiseju cilvēces vēsturē.

Nekas daudz šais grāmatās par Magelānu nebija pastāstīts, vismaz mani šīs ziņas neapmierināja, tāpēc, atgriezies mājās, nemitējos lasīt un interesēties, juzdamies pārsteigts, cik maz ziņu un kaut cik drošu datu atrodams par varonīgo veikumu. Un, kā jau daudzkārt, es atzinu, ka labākais un veiksmīgākais ceļš'ir — noskaidrot visu, kas man pašam nav zināms, jo līdz ar to es varēšu ietērpt vārdos un pastāstu kaut ko arī citiem. Tā — atklāti sakot, man pašam par pārsteigumu — tapa šī grāmata. Tajā pašā laikā, kamēr es pēc visiem pieejamiem rakstiem centos cik iespējams patiesi attēlot šo otru odiseju, mani nepameta dīvaina sajūta, ka stāstu kaut ko izdomātu, kādu senlolotu sapni, svēlu cilvēces leģendu. Taču nekas nav labāks par patiesību, kas šķiet nepatiesa. Cilvēces lielajiem varoņdarbiem vienmēr piemīt kas neizprotams, jo tie paceļas pāri pasaules sasniegumu parastajam līmenim. Un tikai rio tā neticamā, ko pati paveikusi, cilvēce atgūst ticību sev.

1

NAVIGARE NECESSE EST [1]

Iesākumā bija garšvielas. Kopš tā laika, kad romieši gan ceļojumos, gan kara gājienos bija izbaudījuši, cik patīkamas ir asās vai skurbinošās, sīvās vai kodīgās Austrumu zemju ēdienu piedevas, Rietumu pagrabi un virtuves vairs nevar un negrib iztikt bez šīm especeria^2 — indiešu garšvielām. Jo līdz pat vēlajiem viduslaikiem neiedomājami negaršīgs un pliekans ir Ziemeļu zemju ēdiens. Paiet vēl krietns laika sprīdis, līdz šodien visvairāk lietojamie laukkopības produkti — kartupeļi, kukurūza un tomāti iekaro Eiropā savas tiesības. Gaužām maz vēl tur izmanto citronus ēdiena skābināšanai un cukuru — saldināšanai, tāpat vēl nav zināmas kafijas un tējas smalkās tonizējošās īpašības; pat pie valdnieku un augstmaņu galdiem tikai trula negausība palīdz aizmirst maltīšu pliekano vienmuļību. Bet tavu brīnumu: viens vienīgs indiešu garšvielu kriksītis — vai nu drusciņ piparu, vai izžāvēts muskata ziediņš, naža gals ingvera vai kanēļa, ko piejauc visparastākajam ēdienam, — un mute tūlīt sajūt dīvaini tīkamu un satraucošu garšu. Starp krasi izteiktu skābuma un salduma, sūruma un pliekanuma minoru un mažoru pēkšņi ietrīsas kulinārijas virstoņi un starptoņi; un drīz vien viduslaiku ļaužu garšas nerviem — vēl gan gluži primitīviem — rodas aizvien lielākas prasības pēc jaunajām uzbudinošajām vielām. Maltīte tikai tad pagatavota labi, ja tā pārpārēm sapiparota un pamatīgi savir-cota; ingveru piemet pat pie alus un vīnam pieber tik daudz sasmalcinātu garšvielu, līdz katrs malks gluži kā biszāles dedzina rīkli. Bet ne vien virtuvei nepieciešams tik liels daudzums especeria; sieviešu greznošanās kāre veicina aizvien lielāku pieprasījumu pēc allaž jaunām Arābijas smaržām — pēc stiprā muskusa, skurbinošās ambras, saldās rožu eļļas; audējiem un krāsotājiem sieviešu vajadzībām jāapstrādā ķīniešu zīds un indiešu damasts, zeltkaļiem jāsameklē Ceilonas baltās pērles un Narsingaras zilie dimanti. Vēl vairāk Austrumu ražojumu patēriņu sekmē katoļu baznīca, jo neviens no neskaitāmajiem vīraka graudiņiem, kurus tūkstošiem Eiropas baznīcās kalpotāji izkūpina kvēpināmos trauciņos, nav audzis Eiropā. Ikviens no šiem graudiņiem jāatved pa bezgalīgi tālu jūras vai sauszemes ceļu no Arābijas. Arī aptiekāri ir pastāvīgi izslavēto indiešu specifisko preču noņēmēji — opija, kampara, vērtīgu gumijas sveķu pircēji; viņi no savas lielās pieredzes zina, ka ne balzams, ne citas zāles sirdzēju tik tiešām neizdziedinās, ja uz porcelāna trauciņa nebūs ar ziliem burtiem uzrakstīti maģiski vārdi: aiabi-cum [3] vai indicum^4. Ar savu tālumu, retumu, eksotiku un varbūt arī dārgumu viss austrumnieciskais Eiropu neatvairāmi suģestē, vilina, valdzina. Apzīmējumiem «arābu», «persiešu», «indiešu» viduslaikos (tāpat kā 18. gadsimtā sākotnējam apzīmējumam «franču») ir tāda pati nozīme kā vārdiem «grezns», «rafinēts», «dižciltīgs», «galma», «skaists» un «vērtīgs». Neviena prece netiek tā pieprasīta kā especeiia; gandrīz vai šķiet, ka austrumzemju ziedu smarža dīvainā kārtā būtu apreibinājusi Eiropas dvēseli.

Bet tieši tāpēc, ka indiešu preces ir modē, tās kļūst aizvien dārgākas; šodien vairs tikko iespējams precīzi izsekot cenu drudžainajam pieaugumam, jo visas vēsturiskās cenu tabulas, kā pēc pieredzes zināms, ir abstraktas; sīku pārskatu par garšvielu bezjēdzīgi augstajām cenām vislabāk var gūt, ja atceras, ka mūsu ēras otrā gadu tūkstoša sākumā pipari, kuri tagad ir uz katra ēdnīcas galda un kurus kaisa nevērīgi kā smiltis, tika noskaitīti pa graudiņiem un vērtības ziņā bija gandrīz pielīdzināti sudrabam. Tik stabila bija to vērtība, ka dažas valstis un pilsētas piparus savos norēķinos pielīdzināja dārgmetālam: par pipariem varēja iegūt zemes īpašumu, ar tiem samaksāt pūra naudu, nopirkt pilsoņa tiesības; pēc piparu vērtības daži valdnieki un pilsētas tēvi noteica muitas naudu, un, ja viduslaikos par kādu cilvēku gribēja pasacīt, ka tas ir ļoti bagāts, tad to dēvēja par piparu maisu. Uz zelta vai aptiekas svariņiem tika svērts ingvers, kanēlis, hinīna koka miza un kampars, turklāt jo rūpīgi aizverot durvis un logus, lai kāda vēja pūsma neaiznestu ne kripatiņas dārgās vielas. Bet, lai cik muļķīga, šodienas acīm raugoties, šķiet šāda pārlieku augsta novērtēšana, tik saprotama tā kļūst, ja apsver risku un grūtības, preces pārvadājot. Bezgalīgi tāli ceļi tolaik šķir Austrumu zemes no Rietumu zemēm, un kādas tik briesmas nav jāpārcieš un kādi šķēršļi jāpārvar kuģiem, karavelām un zirgu pajūgiem! Kāda odiseja jāiztur ikvienam garšvielu graudiņam, ikvienam ziediņam, iekams tie no zaļā auga Mala-jas arhipelāgā nonāk savā pēdējā krastā — uz eiropiešu tirgoņa veikala galda! Pati par sevi, protams, neviena no šīm garšvielām nebūtu jāuzskata par retumu. Zemeslodes otrā pusē tās itin visas — gan kanēļstandziņas Tidorā un krustnagliņas Amboinā, gan muskatrieksti Bandā un pipari Malabarā — aug tikpat dāsni savvaļā kā pie mums dadži; un vesels centners garšvielu Mālāju salās nav vairāk vērts kā naža gals šo pašu garšvielu Rietumu zemēs. Vārds Handel^1 cēlies no vārda Hanā^2, un patiesi — caur daudzām rokām jāiziet precei, līdz tā pāri tuksnešiem un jūrām sasniedz pēdējo pircēju — patērētāju. Visskopāk tiek atalgots pirmais roku pāris: malajiešu vergs, kas plūc uzplaukušos ziedus un uz savas brūnās muguras lūku grozā nogādā tos tirgū, — tam samaksa par darbu ir tikai paša sviedri. Bet viņa kungs jau gūst peļņu; no viņa preču kravu nopērk musulmaņu tirgonis un astoņas, desmit vai vēl vairāk dienu mazā laiviņā ved to pa svelmainu tveici no Moluku salām līdz Malakai (tagadējās Singapū-ras tuvumā). Te jau savā tīklā sēž pirmais asinssūcējs zirneklis — ostas kungs, īsts varens sultāns — un pieprasa no tirgoņa par preču pārkraušanu nodokli. Tikai kad mesli nomaksāti, smaržīgo kravu drīkst pārlādēt citā — prāvākā braucamajā, un atkal nelielā džonka, plata aira vai četrstūrainas buras dzīta, lēnām peld tālāk no vienas Indijas piekrastes ostas uz otru. Aiziet mēneši vienmuļā braucienā vai nebeidzamā gaidīšanā, kad nav vēja un kaistošajās debesis neredz ne mākoņa; un tad atkal trauksmaina bēgšana no taifūna un korsāriem. Bezgala nogurdinoša un arī neizsakāmi riskanta ir šī kravas pārvadāšana pāri divām vai trijām tropu jūrām; no pieciem kuģiem gandrīz vienmēr viens pa ceļam krīt par

1 Der Handel — tirdzniecība (vāc.).

2 Die Hanā — roka (vāc.).

upuri vētrām vai pirātiem, un tirgonis slavē dievu, ja viņam izdodas laimīgi tikt garām Kambajai, beidzot sasniegt Ormuzu vai Adenu un līdz ar to gūt iespēju aizkļūt līdz Arabia felix [5] vai Ēģiptei, Bet tālākā kravas pārvadāšana nesagādā mazāk grūtību un ir tikpat bīstama. Preču pārkraušanas ostās garās rindās pacietīgi stāv un gaida tūkstošiem kamieļu, kas paklausīgi pēc savu saimnieku mājiena nometas uz ceļiem; citu pēc cita kamieļiem uz muguras uzkrauj maisus ar auklām pārsietiem piparu un muskatu ziedu saiņiem, un līganā, lēnā gaitā šie četrkājainie kuģi nes savu nastu cauri smilšu jūrai. Mēnešiem ilgi arābu karavānas ir ceļā ar indiešu precēm; ieskanas nosaukumi no Tūkstoš un vienas nakts: karavānas dodas caur Basru, Bagdādi un Damasku uz Beirutu un Trape-zundu vai arī caur Džidu — uz Kairu; gaužām seni ir šie tālie ceļi cauri tuksnesim un ir labi pazīstami tirgotājiem jau kopš faraonu un baktriešu laikiem. Taču, par nelaimi, ne sliktāk šos ceļus pazīst arī tuksneša pirāti — beduīni. Pārdrošā uzbrukumā viņi nereti vienā rāvienā iznīcina daudzu grūtībās aizvadītu mēnešu darba augļus. Bet, ko palaimējas izglābt no smilšu vētrām un beduīniem, tas nonāk citu laupītāju rokās; par katru kamieļa kravu, par katru preču maisu Hedžas emīri, tāpat arī Ēģiptes un Sī-rijas sultāni uzliek nodokļus un, proti, visai lielus; ēģiptiešu «lielceļa laupītāji» vien ik gadus piedzen simttūkstoš dukātu lielu muitu par tirgošanos ar garšvielām. Beidzot, kad sasniegta Nīlas grīva, netālu no Aleksandrijas sagaida pats pēdējais un ne jau mazākais ierāvējs — Venēcijas flote. Kopš konkurentes — Bizantijas pilsētas nodevīgās iznīcināšanas mazā republika pilnīgi sagrābusi savās rokās garšvielu tirdzniecības monopolu Rietumu zemēs; preces nepārsūta tālāk, tām jānonāk vispirms Rialto, kur tās nopērk vairāksolīšanā vācu, flandriešu un angļu faktori. Un tikai tad platu riteņu ratos pa sniega un ledus klātajām Alpu kalnu pārejām dodas ceļā pie Eiropas sīktirgotāja un līdz ar to pie sava patērētāja ziedi, kurus pirms diviem gadiem izplaucējusi un nobriedinājusi augļos tropu saule.

Vismaz caur divpadsmit rokām, kā Martins Behaims drūmi apraksta savā 1492. gada globusā, pazīstamajā «Zemes ābolā», ceļo garšvielas, līdz beidzot nonāk pēdējās rokās — pie patērētāja. «Item ess ist zu wissen, dass die Spezerey die in den Insuln In Indien in Orienten in mani-cherley Hendt verkaufft wiidt, ehe sie herauss kumpt In unsere Lcindt.»1

Bet, kaut arī ieguvumu dalīja divpadsmit rokas, savu tiesu zelta sulas no indiešu garšvielām izspieda visi. Par spīti riskam un briesmām, tirgošanās ar garšvielām viduslaikos bija ienesīgākā no ienesīgākajām, jo pavisam niecīgs preču daudzums deva it ievērojamu peļņu. Var jau būt, ka no pieciem kuģiem četri aiziet bojā ar visu kravu — šā aprēķina pareizību pierāda Magelāna ekspedīcija — un divsimt vīru no divsimt sešdesmit piecu cilvēku apkalpes neatgriežas mājup, proti, matroži un kapteiņi var zaudēt dzīvību, bet tirgotājs tomēr šajā spēlē nepaliks tukšā. Ja pēc trīs gadiem no pieciem kuģiem atgriežas tikai viens — kaut arī pats mazākais — ar bagātīgu garšvielu kravu, arī tad peļņa, ko ienes preces, bagātīgi sedz zaudējumus, jo viens vienīgs piparu maiss piecpadsmitajā gadsimtā bija vairāk vērts nekā cilvēka dzīvība; nav jābrīnās, ka skaita ziņā lielais cilvēku piedāvājums, kuru dzīvība nav neko vērta, un vērtīgo garšvielu straujais pieprasījums tirgoņu rēķinos vienmēr lieliski saskan.

Venēcijas palacco, Fugeru un Velzeru pilis uzceltas gandrīz vai vienīgi no peļņas, kas iegūta par Indijas garšvielām.

Taču tikpat neatvairāmi, kā rūsa saēd dzelzi, — tā lielā peļņa rada spīvu skaudību. Ja viens gūst pirmtiesības, tad cits to sajūt kā netaisnību, un, kur maza atsevišķa grupiņa kļūst pārlieku bagāta, tur, gluži nemanot, savukārt rodas to koalīcija, kuri jūtas apieti. Sen jau dženovieši, franči, spāņi raugās greizi uz tirdzniecības darījumos izmanīgāko Venēciju, kas prot novirzīt zelta Golfa straumi uz Canal Grande, un ar vēl nīgrāku sarūgtinājumu tie lūkojas uz Ēģipti un Sīriju, kur islams ar nepārvaramu šķēršļu virkni nošķīris Indiju no Eiropas. Nevienam kristīgo kuģim nav atļauts braukt pa Sarkano jūru, nevienam kristīgajam tirgonim nav atļauts pat šķērsot to; visa Indijas tirdzniecība noris vienīgi ar turku un arābu tirgotāju starpniecību. Līdz ar to preces tiek ne tikai lieki

’ «Tāpat ari jāzina, ka garšvielas, kas aug Indijas salās, tiek pārdotas no rokas rokā, iekams nonāk mūsu zemē.» (Senvāc.) sadārdzinātas eiropiešu pircējiem, ne tikai kristīgo tirgotājiem tiek apcirpta viņu peļņa, bet arī viss dārgmetālu pārpalikums draud aizplūst uz Austrumiem, tāpēc ka eiropiešu precēm ne tuvu nav tās maiņas vērtības, kāda ir indiešu dārgumiem. Jau šī visai jūtamā tirdzniecības deficīta dēļ Vakareiropas zemes aizvien nepacietīgāk vēlas tikt vaļā no postīgās un pazemojošās kontroles un beidzot apvieno savus spēkus. Krusta kari nepavisam nebija (kā tos bieži romantikas gaismā notēlo) vienīgi mistiski reliģioza cenšanās atņemt neticīgajiem «tā kunga kapu»; šī Eiropas pirmā kristīgā koalīcija vienlaikus nozīmē pirmo loģisko un mērķtiecīgo centienu apkopojumu, lai pārrautu šķēršļu virkni uz Sarkano jūru un gūtu Eiropai, visai kristīgajai pasaulei iespēju tirgoties ar Austrumu zemēm. Tā kā šis mēģinājums neizdevās, jo Ēģipte palika musulmaņu rokās un islams arī turpmāk aizšķērsoja ceļu uz Indiju, tad bija nepieciešams meklēt citu — brīvu, nevienam nepakļautu ceļu uz Indiju. Drosme, kas Kolumbu mudināja doties uz Rietumiem, Bartolomeju Diašu un Vasko de Gamu — uz Dienvidiem, Kabotu — uz Ziemeļiem, uz Labradoru, radās pirmām kārtām aiz mērķtiecīgas vēlēšanās atklāt beigu beigās Rietumu pasaulei brīvu, netraucētu bezmuitas jūras ceļu uz Indiju un līdz ar to salauzt islama apkaunojošo virskundzību. Izdarot svarīgus izgudrojumus un atklājumus, vienmēr iedvesmo garīgs, morāls stimuls, bet tieši pamudinājumu to realizēšanai aizvien dod materiāla rakstura impulsi. Protams, lai arī drosmīgo ideju dēļ karaļi un padomnieki būtu diez kā sajūsminājušies par Kolumba un Magelāna priekšlikumiem, taču viņu abu projekts nekad nebūtu guvis vajadzīgo materiālo atbalstu, nekad ne valdnieki, ne spekulanti nebūtu rūpējušies par floti, ja vienlaikus nerastos izredzes gūt no naudas, kas ieguldīta šajā ekspedīcijā, lielum lielus procentus. Aiz katra atklājumu laikmeta varoņa kā rosinošs spēks stāv tirgotāji; arī šo pirmo varonības apdvesto impulsu — iekarot pasauli — rosināja pavisam pasaulīgi dzinuļi: iesākumā bija garšvielas.

Vēsturē aizvien brīnumains ir tas brīdis, kad cilvēka ģēnijs apvienojas ar laikmeta ģēniju, kad cilvēks skaidri izprot sava laika radošos centienus.

Starp Eiropas zemēm ir kāda valsts, kura lidz tam vēl nav varējusi ieguldīt savu daļu Eiropas kopīgajā uzdevumā, — tā ir Portugāle, ilgās varonīgās cīņās no mauru kundzības atbrīvojusies zeme. Bet nu, kad izcīnīta pilnīga uzvara un neatkarība, jaunās un darbīgās tautas varenais spēks gluži nemaz netop likts lietā; dabiskā tieksme uz ekspansiju, kas piemīt ikvienai nācijai, kuras ceļš ved augšup, vēl nav atradusi iespēju izvērsties. Portugāles sauszemes robeža visā garumā saskaras ar Spānijas robežu — ar draudzīgu, radniecīgu nāciju; tāpēc mazā un nabadzīgā valsts var izvērsties tikai uz jūras rēķina, ar tirdzniecības un kolonizācijas palīdzību. Taču Portugāles ģeogrāfiskais stāvoklis nelaimīgā kārtā ir — vai arī tolaik tāds liekas — neizdevīgāks nekā citām Eiropas zemēm, kuras robežo ar jūru. Jo Atlantijas okeāns, kas 'no rietumiem veļ bangas pret Portugāles krastiem, pēc ģeogrāfa Ptolemaja (viduslaiku vienīgās autoritātes) domām, ir bezgalīgs, neizbraucams ūdens tuksnesis. Tikpat nekuģojams, ja tic Ptolemaja pasaules kartēm, ir dienvidu ceļš gar Āfrikas krastiem: neesot iespējams apbraukt ar kuģi apkārt šim smilšu tuksnesim, jo neauglīgā un neapdzīvotā zeme sniedzoties līdz pat arktiskajam polam un neviens šaurums to nešķirot no terra austrctlis^6. Pēc seno ģeogrāfu domām, Portugālei ir daudz sliktākas pozīcijas nekā jebkurai citai Eiropas valstij, kas nodarbojas ar navigāciju, jo tai nav izejas uz vienīgo kuģojamo jūru — Vidusjūru.

Un nu kādam portugāļu valdnieka dēlam radusies ideja šķietami neiespējamo vērst iespējamā un drosmīgi mēģināt, vai tomēr — atbilstoši bībeles vārdiem — tie pēdējie nevar tapt par pirmajiem. Bet ja nu Ptolemajs, šis geo-graphus maximus — šis ģeogrāfijas pāvests, būtu kļūdījies? Bet ja nu okeāns, kura varenās bangas, veldamās no rietumiem, reizēm izmet Portugāles krastos dīvainus, neredzētus kokus (kuri taču kaut kur ir auguši), nepavisam nav bezgalīgs, bet ved uz jaunām un nepazīstamām zemēm? Ja nu Āfrika viņpus saulgriežu riņķa ir apdzīvota, ja visgudrais grieķis samelsis tīrās blēņas, apgalvodams, ka neizpētītais kontinents nav apbraucams pa jūru un nav ceļa, kas vestu pāri uz Indijas jūru? Tad Portugāle tieši tāpēc, ka atrodas vistālāk rietumos, būtu īstais visu atklājumu tramplīns, no tās ietu pats tuvākais ceļš uz Indiju. Tad Portugāle nebūtu okeāna dēļ nobīdīta malā, bet, gluži otrādi, kā neviena cita Eiropas zeme — gluži kā radīta kuģniecibai. Sapnis padarit mazo nespēcīgo Portugāli par jūras lielvalsti un līdz šim vienīgi par kavēkli uzskatīto Atlantijas okeānu pārvērst par jūras ceļu bijis in mice^7dzīves mērķis infantem^8 Enriki, kuru vēsture gan pelnīti, gan nepelnīti dēvē par Enriki Jūrasbraucēju. Nepelnīti tālab, ka, izņemot īsu braucienu kara laikā uz Seutu, Enriki nekad nav iekāpis kuģī, nekad nav sarakstījis nevienu grāmatu, nevienu traktātu par kuģniecību, nekad nav uzzīmējis nevienu karti. Taču vēsture drīkst pelnīti piešķirt viņam šo vārdu tādēļ, ka princis visu savu dzīvi un mantību veltījis vienīgi kuģniecībai un jūras braucējiem. Guvis ievērību jau agrā jaunībā — Seutas aplenkšanas laikā (1412), turklāt būdams viens no bagātākajiem savā zemē, Portugāles karaļa dēls un angļu karaļa brāļadēls varēja apmierināt savu godkāri, ieņemot vissvarīgākos posteņus; viņu ielūdz visi Eiropas galmi, Anglija piesola viņam virspavēlnieka posteni. Taču dīvainais jūsmo-tājs izvēlas pats savu dzīves veidu — radošu vientulību. Viņš dodas atpakaļ uz Sagrišas ragu — kādreiz svēto (sacrum) senās pasaules zemesragu. Te viņš gandrīz piecdesmit gadu gatavo jūras ekspedīciju uz Indiju un līdz ar to varenu ofensīvu pret mare incognitum [9] [10].

Kas gan vientuļajam un pārgalvīgajam sapņotājam devis drosmi uzstāties pret sava laika autoritātēm kosmogrā-fijā, pret Ptolemaju, tā sekotājiem un darba turpinātājiem un aizstāvēt savu pārliecību, ka Āfrika nebūt nav pie pola «piesalis» kontinents, bet tai var apbraukt apkārt un tas ir vienīgais pareizais jūras ceļš uz Indiju, —• kas devis tam tik lielu drosmi — šis pēdējais noslēpums diezin vai būs izzināms. Taču aizvien ir klīdušas valodas (to pieminējis arī Herodots un Strabons), ka tumšajos faraona laikos fēniķiešu flote reiz braukusi lejup pa Sarkano jūru un pēc diviem gadiem negaidot atgriezusies caur Herkulesa stabiem (caur Gibraltāra šaurumu) atkal mājup. Varbūt princis no mauru vergu tirgotājiem bija ieguvis ziņas, ka viņpus Libya deserta 4 — viņpus smilšu tuksneša atrodas «bagātību zeme» — biiat ghana, un patiešām uz kartes, ko kāds arābu kosmogrāfs 1150. gadā pagatavojis nor-maņu karalim Rodžeram II, pilnīgi pareizi ar vārdu «bilat ghana» iezīmēta tagadējā Gvineja. Iespējams, ka Enriki, saņemdams ziņas no pieredzējušiem jūrniekiem, bijis labāk informēts par īsto Āfrikas apveidu nekā mācītie ģeogrāfi, kas apzvērēja vienīgi Ptoiemaja kodeksa neapstrīda-rnību un pat Marko Polo un Ibn Batuta ziņas noraidīja kā tīrākās blēņas. Taču Enriki īstā morālā nozīmība ir tā, ka viņš, apzinādamies sava mērķa lielumu, vienlaikus saprata arī to, cik lielas ir grūtības, un savā cildenajā rezignācijā aptvēra, ka pats nekad neredzēs sava sapņa piepildījumu, jo, lai sagatavotos vien tik milzīgam pārdrošam solim, nepieciešams vairāk nekā viens cilvēka mūžs. Kā gan toreiz varēja iedrošināties braukt no Portugāles uz Indiju, ja vēl nepazina okeānu un ja šādam braucienam nebija piemērota kuģa? Neiedomājami primitīvas ir ģeogrāfijas un navigācijas zināšanas Eiropā tolaik, kad Enriki sāk īstenot savu ideju. Baismīgajos garīgās tumsības gadsimtos, kuri sekoja pēc Romas impērijas sabrukuma, gandrīz pilnīgi tika aizmirsts viss, ko grieķi, feniķieši un romieši savos drosmīgajos ceļojumos bija uzzinājuši. Šajā telpiskas pašnorobežošanās laikmetā kaut kas neticams, gluži kā pasaka šķita tas, ka sen jau Aleksandrs aizgājis līdz Afganistānas robežai un nonācis vēl tālāk — līdz pat Indijai; pazudušas lieliskās kartes, romiešu apraksti, iegruvuši to kara ceļi, un sadēdējuši jūdžu stabi, kas sniedzās līdz pat Britānijai un Bitīnijai, iznīcināts to priekšzīmīgais politisko un ģeogrāfisko ziņu dienests; aizmirsta ceļošanas iespēja, zudusi patika uz atklājumiem, nožēlojama kļuvusi kuģošanas prasme; bez jebkāda tāla, droša mērķa, bez pareiza kompasa un bez precīzām kartēm mazi kuģīši tramīgi zogas gar piekrasti no ostas uz ostu, vienmēr bailēs no vētras vai tikpat bīstamajiem pirātiem. Ja kos-mogrāfija ir uz tik zema līmeņa un kuģi tik nožēlojami, tad vēl pārāk agri domāt par okeānu uzveikšanu un aizjūras zemju iekarošanu. Veselai paaudzei vajadzēja nest upurus un vispirms pagūt izdarīt to, kas vienaldzības gadsimtos netika paveikts. Un Enriki — tieši te izpaužas viņa dižums — bija nolēmis ziedot savu dzīvi nākamības mērķim.

Tikai dažas sagruvušas mūra sienas vēl palikušas no kādreizējās Sagrišas zemesraga pils, ko cēlis princis Enriki un ko tik gaužām nepateicīgais viņa atziņu mantinieks Frensiss Dreiks izlaupījis un nopostījis. Cauri leģendu miglai un aizplīvurojumam šodien gandrīz vairs nav sīkumos iespējams izzināt, kādi bijuši prinča Enriki laika Portugāles pasaules iekarošanas plāni. Pēc vietējo hronistu ziņām (droši vien romantikas apdvestām), viņš licis atgādāt no visām pasaules malām bezgala daudz grāmatu un atlantu, ataicinājis ebreju un arābu zinātniekus un pavēlējis, lai tie izgatavo labākus navigācijas instrumentus un tabulas. Ikviens kuģinieks, ikviens kapteinis, kas atgriezās mājup no ceļojuma, tapa izjautāts, visu, kas tika stāstīts un ziņots, rūpīgi glabāja slepenā arhīvā, un tai pašā laikā tika sagatavota vesela virkne ekspedīciju. Nenogurstoši tika attīstīta kuģu būvniecība; nedaudzos gados no sākotnējām barcas — mazām, vaļējām zvejas laivām ar astoņpadsmit vīru lielu apkalpi izaug īsti naos — astoņdesmit un simt tonnu lieli plati kuģi, kas var doties atklātā jūrā arī vētras laikā. Šim jaunajam jūras braucieniem noderīgajam kuģu tipam bija nepieciešams savukārt jauna tipa kuģinieks. Stūrmanim palīgā nāk «meistars astrologs» — lietpratējs navigācijā, kas prot lasīt portulānus, noteikt deviāciju un iezīmēt kartēs meridiānus; teorija un prakse radoši apvienojas, un pamazām šais ekspedīcijās no vienkāršiem zvejniekiem un kuģiniekiem izaug zinošu jūras braucēju un atklājēju cilts, kam lielus darbus lemts paveikt nākamībā. Tāpat kā Maķedonijas Fīlips savam dēlam Aleksandram pasaules iekarošanai atstāja mantojumā neuzvaramu falangu, tā Enriki okeāna iekarošanai atstāja Portugālei sava laika labākos, modernākos kuģus un izcilākos jūrniekus.

Taču priekšgājējiem lemts traģisks liktenis — tiem jāmirst uz apsolītās zemes sliekšņa, neskatot savām acīm pašu zemi. Enriki nepieredzēja nevienu no lielajiem atklājumiem, kas viņa dzimtenei piešķīra nemirstīgu slavu pasaules atklājumu vēsturē; viņa nāves gadā (1460) ģeogrāfiskajā novadā nekādu kaut cik ievērojamu sasniegumu nav. Tik daudzinātā Azoru salu un Madeiras salas atklāšana īstenībā notiek jau otrreiz (jau 1351. gadā tās atzīmētas Laurentija portulānā). Braucot gar rietumu piekrasti, prinča kuģi pat nesasniedza ekvatoru; sākas tikai nenozīmīga, ne visai slavas vainagota tirgošanās ar balto, bet galvenokārt ar «melno» ziloņkaulu, proti, Senegalas krastos tiek masveidā nolaupīti nēģeri, kurus Lisabonā pārdod vergu tirgū; bez tam tiek atrastas nelielā daudzumā zelta smiltis; šie nenozīmīgie sīkumi sākumā ir viss, ko Enriki no sava iecerētā mērķa sasniedzis. Taču īstenībā izšķiroši panākumi jau gūti. Jo ne vien brauciena tālums ir tas, kas tolaik sagādā portugāļu kuģniecībai pirmo triumfu, bet gan morālā paļāvība: ar aizvien lielāku uzņēmību jūrnieki dodas ceļā, un zūd ticība pasaciņām, kas senāk iedvesušas bailes. Jau gadu simteņiem jūrnieki stāstījuši, ka aiz Non raga («Tālāk ceļa vairs nav») kuģošana neesot iespējama. Aiz tā tūlīt sākoties «zaļā tumsas jūra», un — vai tam kuģim, kas iedrošinātos iebraukt šai nāves joslā. No saules kvēles jūra verdot un vāroties saulgriežu riņķos. Plankas un buras tūlīt aizdegoties, ikviens kristīgais, kurš mēģinot spert soli uz šās «sātana zemes», kas esot tuksnešaina kā krāteru apvidus, tūlīt pārvēršoties par nēģeri. Bailes braukt pa dienvidu jūrām šā ticējuma dēļ tik nepārvaramas, ka pāvests spiests piesolīt ikvienam ceļojuma dalībniekam pilnīgu grēku atlaidi, lai sagādātu Enriki pirmajai ekspedīcijai kuģiniekus. Tikai tad izdodas savervēt dažus drosminiekus braucieniem uz nepazīstamajām zemēm. Un kādas gaviles, kad Žils Eannišs 1434. gadā apbrauc šo «neap-braucamo» Non ragu un no Gvinejas paziņo, ka visai slavenais Ptolemajs atmaskots — tas esot gatavais mēlnesis, «jo te tikpat viegli var kuģot kā pie mums mājās un zeme ir ārkārtīgi bagāta un skaista»! Tā nu strīdīgais jautājums ir noskaidrots. Tagad Portugālei vairs nav jāmeklē kuģu apkalpes; no visām zemēm piesakās dēkaiņi un piedzīvojumu meklētāji. Ar katru jaunu laimīgu braucienu jūrnieki kļūst drošāki, pēkšņi radusies vesela jaunu cilvēku paaudze, kuriem piedzīvojumu meklēšana ir pats svarīgākais dzīvē. Navigare necesse est, vivere non est ne-cesse 1 — senais jūrnieku teiciens atkal guvis varu pār sirdīm. Un, kur jauna paaudze apņēmīgi un vienprātīgi ķeras pie darba, tur vienmēr pasaule tiek pārveidota.

Tāpēc Enriki nāve nozīmē tikai pēdējo īso elpas ievil-cienu mirkli pirms izšķiroša lēciena. Tikko enerģiskais karalis Žuans II uzkāpj tronī, sākas tāds uzplaukums, kas pārspēj visu cerēto. Līdzšinējo nožēlojamo gliemeža gaitu pēkšņi nomaina straujš skrējiens un lauvas lēciens. Vēl vakar par grandiozu sasniegumu tika uzskatīts, ja divpadsmit gadu laikā nobrauktas nedaudzas jūdzes līdz Bohadora ragam un vēl pēc divpadsmit gadiem, lēni [11] virzoties uz priekšu, laimīgi sasniegts Zaļais rags, bet šodien nobraukt simt vai piecsimt jūdžu vairs nav nekas neparasts. Varbūt vienīgi mūsu paaudze, kas pieredzējusi gaisa iekarošanu, vienīgi mēs, kas sākumā tāpat uzgavilējām, vērojot, ka aeroplāns, pacēlies virs Champ de Mars\ var nolidot kaut vai trīs, kaut vai piecus vai desmit kilometrus, bet desmit gadu vēlāk spēj jau lidot pāri kontinentiem un okeāniem, — varbūt vienīgi mēs pilnīgi varam saprast dedzīgo interesi, vētrainās gaviles, ar kādām visa Eiropa sekoja Portugāles pēkšņajam trauksmainajam braucienam nezināmajās tālēs. 1471. gadā sasniegts ekvators, 1484. gadā Djego Kāns jau izceļas krastā pie Kongo grīvas, un 1486. gadā beidzot piepildās Enriki pravietiskais sapnis: portugāļu jūras braucējs Bartolomejs Diašs sasniedz Āfrikas dienvidu smaili — Labās Cerības ragu, ko viņš, protams, vētras dēļ, kas viņu tur pārsteidz, vispirms nosauc par Cabo tormentoso — par Vētraino zemesragu. Kaut gan auka saplosa viņa kuģim buras un sadragā mastu, drošsirdīgais konkistadors apņēmīgi dodas tālāk. Viņš jau sasniedz Āfrikas austrumu piekrasti, un no šejienes viņu musulmaņu stūrmaņi it viegli būtu nogādājuši tālāk uz Indiju, taču negaidot sadumpojas komanda: šai reizei esot sasniegts gana. Ar sāpošu sirdi Bartolomejs Diašs spiests atgriezties mājup, citu vainas dēļ zaudēdams slavu, kāda pienāktos eiropietim, kas pirmais pa jūru veicis ceļu uz Indiju; kāds cits portugālis — Vasko de Gama par šo pašu varoņdarbu tiek apdziedāts Kamoensa nemirstīgajā poēmā; kā jau dažkārt mēdz būt, arī šoreiz darba sācējs un traģiskā likteņa piemeklētais celmlauzis tiek aizmirsts tādēļ, ka tā pabeidzējam laimējies vairāk. Lai nu kā, bet izšķirošais pasākums veikts. Pirmoreiz precīzi noteiktas Āfrikas ģeogrāfiskās kontūras, pirmoreiz pretēji Ptolemaja apgalvojumam pierādīts, ka iespējams brīvs jūras ceļš uz Indiju. Nākamā paaudze — Enriki skolnieki un mantinieki ir īstenojuši viņa dzīves sapni.

Ar izbrīnu un skaudību pārējā pasaule nu pievērs skatienu mazajai, necilajai jūras tautai pašā Eiropas nostūrī. Kamēr pasaules lielvalstis Francija, Vācija un Itālija neprātīgos karos saplosa cita citu, tikmēr Portugāle, šī Eiropas pelnrušķīte, simtkārt un tūkstoškārt paplašina savu [12] teritoriju; nekāds spēks vairs nevar aizkavēt tās neaptveramos panākumus. Pavisam negaidot Portugāle kļuvusi par pasaules nozīmīgāko jūras valsti; tā nodrošinājusi sev ne tikai jaunu provinču, bet pat veselu kontinentu ieguvumu. Aizritēs vēl viens gadu desmits — un pati mazākā Eiropas valsts gribēs sagrābt un pārvaldīt plašāku teritoriju nekā Romas impērija savas vislielākās varenības laikā.

Pats par sevi saprotams, ka cenšanās šādus pārmērīgus imperiālistiskus tīkojumus īstenot dzīvē visai drīz izsmeļ Portugāles spēkus. Pat bērns spētu aptvert, ka tik maza valsts, kurai nav vairāk kā pusotra miljona iedzīvotāju, viena pati nevar uz ilgu laiku okupēt, kolonizēt, pārvaldīt visu Āfriku, Indiju un Brazīliju, tā nevar pat monopolizēt šo zemju tirdzniecību, kur nu vēl uz mūžīgiem laikiem aizstāvēt šīs zemes pret citu nāciju nenovīdību. Viens vienīgs eļļas piliens nevar padarīt gludu saviļņotu jūru, zeme, kas tik maza kā kniepadatas galviņa, galu galā nevar pakļaut tūkstošiem reižu lielākas valstis. Ar prātu apsverot, Portugāles neierobežota ekspansija ir īsta bezjēdzība, tā ir jo bīstama rakstura donkihotisms. Taču varonīgais vienmēr ir iracionāls un antiracionāls; vienmēr, kad atsevišķs cilvēks vai tauta iedrošinās veikt uzdevumu pāri saviem spēkiem, arī to izturība kļūst nepieredzēti liela. Laikam gan nevienai citai nācijai nekad nav izdevies tik lieliski — vienā pēkšņā uzvaras mirklī gūt tādu varu kā Portugālei 15. un 16. gadsimta mijā: šai zemei pēkšņi ir ne vien savs Aleksandrs, savi argonauti — Albukerki, Vasko de Gama un Magelāns, bet arī savs Homērs — Kamoensa un savs Līvijs — Barruša personā. Piepeši radušies zinātnieki, celtnieki, vērienīgi tirgoņi; tāpat kā Perikla Grieķija, Elizabetes Anglija, Napoleona Francija, kāda tauta vispārējā formā īsteno savu apslēptāko ideju un atklāj to kā varoņdarbu visai pasaulei. Neaizmirstamu, taču gaužām īsu laika sprīdi Portugāle visas pasaules vēsturē bijusi ievērojamākā Eiropas valsts, cilvēces vadone.

Taču ikviens atsevišķas tautas izcils veikums vienmēr nozīmīgs arī visām citām tautām, kuras saprot, ka šī pirmā ielaušanās nezināmajās tālēs vienlaikus arī sagrauj līdz tam noderīgos samērus, priekšstatus, distances izjūtu, un tāpēc visos galmos, visās universitātēs ar satraucošu nepacietību gaida jaunākās vēstis no Lisabonas. Ar kaut kādu dīvainu nojausmu Eiropa izprot, kādas lielas radošas iespējas paver portugāļu sasniegums, kas svarīgs visai pasaulei; tā izprot, ka kuģošanai pa jūru un jaunu zemju atklāšanai drīz vien būs daudz lielāka loma pasaules pārveidošanā nekā kariem un lielgabaliem, ka nu reiz beidzas simtiem un tūkstošiem gadu ilgais laikmets — viduslaiki un sākas jauna ēra — jaunie laiki, kas pratis domāt un radīt pavisam citādās telpiskās dimensijās. Apzinādamies šāda vēsturiska brīža dižumu, par slavu Portugālei svinīgi liek savai balsij skanēt rāma saprāta pārstāvis — florencietis humānists Politiano, un visas kulturālās Eiropas pateicība vēdī viņa jūsmas pilnajos vārdos: «Tā ne tikai tālu aizgājusi aiz Herkulesa stabiem un savaldījusi trakojošu okeānu, bet atkal atjaunojusi apdzīvotās pasaules izjukušo vienotību. Kādas tik vēl jaunas iespējas un saimnieciskus panākumus, kādu vēl zināšanu uzplaukumu, kādu apliecinājumu antīkajai zinātnei, kuras slēdzieni līdz šim tika apšaubīti un noraidīti, mēs varam gaidīt nākotnē! No ilgo gadsimtu tumsas iznirs jaunas zemes, jaunas jūras, jaunas pasaules (alii mundi). Tagad Portugāle ir kādas jaunas pasaules sargātāja, glabātāja.»

Portugāles grandiozo izrāvienu uz Austrumiem pārtrauc pārsteidzošs notikums. Jau šķiet sasniegta «otrā pasaule», jau šķiet — karalim Zuanam nodrošināts kronis un visi Indijas dārgumi, jo pēc tam, kad apbraukts Labās Cerības rags, Portugālei neviens vairs nevar aizsteigties priekšā un neviens no Eiropas valdniekiem pat neuzdrīkstas sekot pa to ceļu, ko tā sev nodrošinājusi. Jau Enriki Jūrasbraucējs bija aiz piesardzības izdabūjis no pāvesta rakstisku apstiprinājumu, ka visas zemes, jūras un salas, ko atklās aiz Bohadora raga, bez izņēmuma ir Portugāles īpašums; turklāt vēl trīs citi pāvesti bija apstiprinājuši šo neparasto «dāvinājumu», kas ar vienu spalvas vilcienu atzina visus vēl nepazīstamos Austrumus ar miljoniem iedzīvotāju par likumīgu Visey dinastijas īpašumu. Tātad visas jaunās zemes pakļautas vienīgi Portugālei. Ja rokā tādas neaizskaramas garantijas, tad uz nedrošiem pasākumiem visai nenesas prāts, tāpēc nekādā gadījumā nav ne tik naivi, ne savādi, kā to pa lielākajai daļai a posterioii^13 uzskata vēsturnieki, ja beatus possidens^1 — karalis Žuans II izrāda maz intereses par juceklīgo projektu, ko licis priekšā kāds nepazīstams dženovietis, kurš dedzīgi prasa veselu floti, para buscai el levante poi el ponente^14 [15], lai no rietumiem sasniegtu Indiju. Meseru Kristoforu Ko-lunrbu Lisabonas galmā gan laipni uzklausa, viņam nebūt neatsaka lūgumu ar strupu «nē». Taču pārāk labi atmiņā palikušas ekspedīcijas, kuras ceļā uz teiksmainajām An-tiļu salām un Brazīliju, kas, šķiet, atrodas uz rietumiem starp Indiju un Eiropu, nožēlojamā kārtā cietušas neveiksmi. Un turklāt — kālab gan jāriskē ar vērtīgajiem portugāļu dukātiem, lai meklētu visai apšaubāmu ceļu uz Indiju, ja pēc gadiem ilgam pūlēm atrasts īstais ceļš un Težu kuģu būvētavās dienām un naktīm noris darbi, lai uzbūvētu lielu floti, kas taisnā ceļā gar zemesragu dosies uz Indiju?

Gluži tāpat kā nošķind rūts, ja to trāpa akmens, tā Lisabonas pilī atskan satraukta vēsts: kāds lielīgs dženoviešu dēku meklētājs esot zem Spānijas karoga šķērsojis Oce-ano tenebroso^3 un nepilnās piecās nedēļās sasniedzis kādu zemi rietumos. Noticis brīnums. Negaidot piepildījies mistiskais pareģojums, par ko stāstīts Senekas «Medejā» un kas jau kopš gadiem satraucis jūras braucēju prātus:

«venient annis

saecula seris, quibus Oceanus vincula rerum laxet et ingens pateat tellus, Typhisque novos delegāt orbes, nec sil leriis Ultima Thula.»

Patiešām šķiet — pienākušas «dienas, kad pēc ilgiem gadsimtiem okeāns beidzot atklāj savu noslēpumu un iznirst nepazīstama zeme, kad argonautu stūrmanis atrod jaunas pasaules un Tule vairs nav mūsu zemeslodes tālākā mala!». Protams, Kolumbam, jaunajam «argonautu stūrmanim», nav ne jausmas, ka viņš atklājis svešu kontinentu. Stūrgalvīgais fantasts līdz pat mūža beigām ir nesatricināmas domas varā, ka viņš jau sasniedzis Āzijas kontinentu un, ieturot kursu no savas Espanjolas uz rietumiem, pēc nedaudzu dienu ceļojuma izcelšoties malā Gangas grīvā. Bet tieši no tā Portugāle bīstas. Jo ko gan līdz pāvesta vēstule, kas piešķir tai visas zemes uz aus-trumiem, ja Spānija pa īsāku rietumu ceļu pēdējā mirklī aizsteidzas tai priekšā un sagrābj Indiju? Līdz ar to Enriki piecdesmit gadu ilgais mūža darbs un vēl šie četrdesmit grūtībām pārpilnie gadi pēc viņa nāves būtu kļuvuši gluži veltīgi. Portugāle Indiju zaudētu nelaimīgā dženo-vieša pārdrošās un neprātīgās rīcības dēļ. Ja Portugāle grib turpmāk saglabāt savu varu un pirmtiesības uz Indiju, tai neatliek nekas cits kā ķerties pie ieročiem un cīnīties pret negaidīto sāncensi.

Par laimi, pāvests novērš draudošās briesmas. Portugāle un Spānija ir viņa mīlules, jo tās ir vienīgās zemes, kuru karaļi nekad nav stūrgalvīgi pretojušies viņa garīgajai autoritātei. Tās cīnījušās pret mauriem un padzinušas neticīgos, ar uguni un zobenu izravējušas savā zemē ikvienu ķecerību; nekur citur cīņā pret mauriem, ma-raniem un ebrejiem pāvesta inkvizīcija neatrod tik palīdzīgu roku. Nē, viņa mīlules nedrīkst sanaidoties, spriež pāvests un tālab uzsāk visas nepazīstamās pasaules zemes sadalīt starp Spāniju un Portugāli un, proti, sadalīt nevis tā, kā mūsu modernajā diplomātiskajā liekuļu valodā saka — «interešu sfērās», bet godīgi un atklati kā Kristus vietnieks zemes virsū viņš dāvā abām tautām citas tautas, zemes, salas un jūras. Viņš pārdala zemeslodi kā ābolu divās daļās, taču nevis ar nazi, bet ar savu 1493. gada 4. maija bullu. Griezuma līnija iet simt Icguas (sens attāluma mērs) tālu no Zaļā raga salām. Visām vēl neatklātajām zemēm, kas atrodas uz rietumiem no šīs līnijas, turpmāk jāpieder pāvesta mīlulei Spānijai, bet tām, kas atrodas uz austrumiem, — otrai mīlulei Portugālei. Sākumā abas ir pateicīgas par jauko dāvanu. Bet drīz vien Portugāle izrāda neapmierinātību un lūdz, vai nebūtu iespējams robežlīniju pavirzīt mazliet tālāk uz rietumiem. Tas tiek atļauts saskaņā ar Tordesiljasas līgumu, kuru noslēdz 1494. gada 7. jūnijā un pēc kura robežlīnija tiek pavirzīta par divsimt septiņdesmit līgām tālāk uz rietumiem (līdz ar to Portugāle vēlāk iegūst tolaik vēl neatklāto Brazīliju).

Lai arī cik grotesks pirmaja brīdī var likties tāds devīgums, kas ar vienu spalvas vilcienu atdāvā divām nācijām gandrīz vai visu pasauli, nerēķinoties ar pārējām tautām, tomēr šis atrisinājums miera ceļā ir jāapbrlno kā īpaši reti sastopams saprātīgs vēsturisks akts, kur konflikts nokārtots nevis ar varas palīdzību, bet mierīgas vienošanās ceļā. Tordesiljasas līgums uz daudziem gadiem un gadu desmitiem patiesi novērsa jebkāda koloniālkara iespēju starp Spāniju un Portugāli, lai gan arī turpmāk tas palika tikai pagaidu atrisinājums. Ja pārgriež ar nazi ābolu uz pusēm, tad griezuma līnija manāma arī uz pretējās neredzamās virsmas. Bet kurā pusē gan pretējā he-misfērā atrodas ilgi meklētās bagātās garšvielu salas? Vai uz austrumiem vai rietumiem no griezuma vietas? Portugāles daļā vai Spānijas daļā? Tajā brīdī to nevar paredzēt ne pāvests, ne karaļi, ne zinību vīri, jo neviens vēl nav izmērījis zemes apaļumu, un baznīca savukārt nekādā gadījumā negrib atklāti piekrist, ka zemei ir lodes forma. Taču līdz tam laikam, kamēr šis jautājums tiek galīgi izšķirts, abām tautām rūpju gana, lai aprītu tās milzu druskas, ko tām pasviedis liktenis: nelielajai Spānijai bezgalīgi plašo Ameriku un mazajai Portugālei — Indiju un Āfriku.

Kolumba laimīgais veikums Eiropā sākumā rada bezgalīgu izbrīnu. Bet tad pēkšņi pamostas tādas piedzīvojumu un atklājumu alkas, kādas mūsu vecā zeme nekad vēl nav pieredzējusi: viena drosmīga cilvēka sasniegums arvien izraisa veselas paaudzes drosmi un dedzību. Visi, kas vien Eiropā ir neapmierināti ar savu stāvokli un posteni, visi, kas jūtas apieti un kam trūkst pacietības, lai ko gaidītu, — gan jaunākie dēli, gan dīkā dzīvojošie virsnieki, gan augstu vīru ārlaulības atvases, gan tumšas padibenes, ko meklē tiesu iestādes, — it visi grib nokļūt Jaunajā pasaulē. Valdnieki, tirgoņi, spekulanti pūlas, cik viņu spēkos, jo vairāk sagādāt kuģus; ar varu nākas atvairīt dēkaiņus un vieglas peļņas tīkotājus, kas nažiem rokās cīnās, lai pirmie tiktu nogādāti uz «zelta zemi»; lai sameklētu pašu nepieciešamāko skaitu matrožu, Enriki vajadzēja izlūgties visai apkalpei grēku atlaidi, turpretī tagad ļaudis veseliem ciemiem dodas uz ostām un kapteiņi un tirdzniecības kuģu īpašnieki nezina vairs, kā glābties no lielā pieplūduma. Cita pēc citas seko ekspedīcijas, un patiesi, it kā negaidot būtu pazudusi miglas siena, it visur — ziemeļos, dienvidos, austrumos un rietumos — iznirst jaunas salas, jaunas zemes: gan ledū stingstošas, gan palmām apaugušas; pāris simtu mazu kuģīšu, kas devušies ceļā no Kadisas, Palosas, Lisabonas, divos vai trijos gadu desmitos atklājuši vairāk nepazīstamu zemju nekā līdz tam visa cilvēce savos simttūkstoš pastāvēšanas gados. Neaizmirstamais, nepārspējamais šā atklājumu laika kalendārs: 1498. gadā Vasko de Gama, «kalpojot dievam un Portugāles kroņa labad», kā lepni vēstī karalis Manuels, sasniedz Indiju un izceļas krastā Kalikutā; tajā pašā gadā Kabots — angļu karaļa armijas kapteinis — ierauga Ņūfaundlendu un līdz ar to Ziemeļamerikas krastus. Un vēl pēc gada (1499) vienlaikus, neatkarīgi viens no otra — Pinsons, kalpodams Spānijai, un Kabrals — Portugālei, — atklāj Brazīliju; bet pēc nedaudz gadiem vikingu pēctecis Kaspars Kortereals izceļas Labradorā. Un tā joprojām — atklājums pēc atklājuma. Jaunā gadsimta sākumā divas portugāļu ekspedīcijas, no kurām vienā piedalās arī Amerigo Vespuči, dodas lejup gar Dienvidamerikas piekrasti gandrīz līdz Laplatas upei; 1506. gadā portugāļi atklāj Madagaskaru, 1507. gadā — Maurīcija salas; 1509. gadā viņi sasniedz Malaku, ko 1511. gadā ieņem, un līdz ar to Malajas arhipelāga atslēga ir jau viņu rokās. 1512. gadā Ponse de Leons atklāj Florīdu, 1513. gadā Nunjess de Balvoja pirmais no eiropiešiem ierauga no Darijas augstienes Kluso okeānu. Līdz ar to cilvēce ir atklājusi visas jūras. īsā laikposmā — simt gados Eiropas kuģniecība pieaugusi ne vien simtkārt, bet tūkstoškārt. 1418. gadā — Enriki laikā — jūsmīgu apbrīnu radīja tas, ka pirmās barkas sasniedz Madeiru, bet

1518. gadā portugāļu kuģi — uz kartes var salīdzināt abas distances — jau izcēlās krastā Kantonā un Japānā; drīz vien ceļojums ar kuģi uz Indiju tiek uzskatīts par mazāk bīstamu nekā agrāk brauciens uz Bohadora ragu. Tik trauksmainam tempam ik gadus, pat ik mēnesi jāmaina un jāpaplašina priekšstats par pasauli. Augsburgā karšu gravieri un kosmogrāfi strādā dienām un naktīm savās darbnīcās, tomēr nespēj vairs izpildīt pasūtījumus. Gravīras, vēl mitras un nekolorētas, tiek raušus izrautas viņiem no rokām; tāpat arī iespiedēji nevar piegādāt grāmatu tirgiem pietiekamā daudzumā ziņojumus par ceļojumu norisi un globusus, visi gaida ziņas no mundus novus ’. Bet, tiklīdz kosmogrāfi kārtīgi un precīzi pēc jaunākajiem ziņojumiem izzīmē pasaules karti, tā jau pienāk jauna vēsts. Viss ir anulēts, visu vajag sākt no gala, jo tā, ko uzskatīja par salu, kā izrādās, bijusi cietzeme, tā, kas šķita esam Indija, — ir jauns kontinents. Jāiezīmē kartē jaunas upes, jauni krasti, jauni kalni, un, paskat vien, tikko gravieris pabeidzis karti, jau tā jāsāk pārlabot, pārzīmēt, paplašināt. Tik neprātīgu, jūsmīgu, visu uzvarošu attīstības tempu kā šajos piecdemit gados ģeogrāfija, kos-mogrāfija un kartogrāfija nav pieredzējusi kopš tiem laikiem, kamēr cilvēki dzīvo, elpo un domā; pirmoreiz tiek galīgi noteikta Zemes forma un apmēri, pirmoreiz cilvēce īsti sāk iepazīt apaļo planētu, uz kuras tā kopš gadu tūkstošiem riņķo pa Visumu. Visu šo milzīgo izziņas darbu veikusi viena vienīga paaudze; tās jūras braucēji nākamo audžu labā iznesuši uz saviem pleciem daudzās grūtības, tās konkistadori pavēruši visus ceļus, tās varoņi atrisinājuši visus vai gandrīz visus uzdevumus. Palicis tikai vēl viens — pats pēdējais, skaistākais, grūtākais: apbraukt ar vienu un to pašu kuģi apkārt zemeslodei un līdz ar to pārbaudīt un pierādīt — pretēji agrāko laiku teologu un kos-mologu uzskatam, ka Zeme ir apaļa; un šis uzdevums kļūst par dzīves mērķi un likteni Fernāo de Magelhaes, ko vēsture sauc par Magelānu.

MAGELĀNS INDIJĀ

1505. gada marts — 1512. gada jūnijs

Pirmie portugāļu kuģi, kas devās lejup pa Težu nezināmās tālēs, bija paredzēti jaunu zemju atklāšanai, otrā flote vēl mēģināja nodibināt mierīgus tirdzniecības sakarus ar jaunatrastajām teritorijām. Bet trešā tiek jau apgādāta ar ieročiem, un tā kopš 1505. gada 25. marta rodas trīsdaļīgs ritms, kas nemainīgi pastāv visu koloniālās sistēmas laiku, kurš tolaik tikai sākās. Gadsimtiem atkārtojas viens un tas pats process: vispirms tiek dibinātas fak-torijas, pēc tam it kā to aizsardzībai uzcelti cietokšņi. Sākumā ar iezemiešu valdniekiem noris miermīlīga maiņas [16] tirdzniecība, vēlāk, kolīdz pietiekamā daudzumā atvesti karavīri, vietējiem valdniekiem atņem viņu zemes un līdz ar to visas preces. Nav aizritējuši vēl ne desmit gadi, un Portugāle, pirmo panākumu apžilbināta, ir jau aizmirsusi, ka senāk nav tīkojusi neko citu kā vien pieticīgu iespēju piedalīties garšvielu tirdzniecībā ar Austrumiem. Bet, ja spēlē laimējas, tad ātri vien pagaist labie nodomi. Kopš dienas, kad Vasko de Garna izkāpj Indijas krastā, Portugāle tūlīt sāk nobīdīt pie malas visas pārējās tautas. Nerēķinoties ne ar vienu, tā uzskata Āfriku, Indiju un Brazīliju vienīgi par savu teritoriju. No Gibraltāra līdz Singa-pūrai un Ķīnai tolaik tikai portugāļu kuģi drīkst šķērsot jūras un pusei zemeslodes tirdzniecība atļauta vienīgi ar mazās Eiropas vismazākās valsts piederīgajiem.

Lieliska aina tad nu paveras 1505. gada 25. martā, kad Lisabonas ostu atstāj Portugāles pirmā kara flote, kurai jāiekaro jaunā impērija — vislielākā impērija uz zemeslodes, — lieliska aina, kam vēsturē līdzīga tikai vēl viena, proti, tā, kad Aleksandrs Lielais ceļas pāri Helespontam; arī portugāļu uzdevums nav mazāk dižens, jo arī šī flote dodas ceļā, nevis lai pakļautu kādu vienu zemi vai tautu, bet gan lai pakļautu visu pasauli. Uz karaļa pavēli — pacelt enkuru — gaida divdesmit kuģi ar uzvilktām burām, un tās vairs nav mazas, vaļējas barkas kā Enriki laikos, bet gan platas, smagas galeonas ar paaugstinājumiem priekšgalā un pakaļgalā — vareni buru kuģi ar trim vai četriem mastiem un jo lielu apkalpi. Reizē ar vairākiem simtiem kara mākā pieredzējušiem matrožiem sapulcējušies ne mazāk kā tūkstoš pieci simti ieročiem apgādātu, bruņās ģērbtu karavīru, kā arī divi simti lielgabalu apkalpes vīru; bez tam vēl jābrauc līdzi galdniekiem un visu iespējamo amatu pratējiem, lai Indijā tūlīt varētu uzsākt jaunu kuģu būvēšanu.

Ikvienam no pirmā acu uzmetiena ir skaidrs, ka tik milzīga flote paredzēta milzum lielam mērķim; Austrumu zemju pilnīgai ekspropriācijai. Ne jau velti admirālim Fransišku d'Almeidam tiek piešķirts Indijas vicekaraļa tituls, ne jau nevilšus tieši izcilākais Portugāles varonis un jūras braucējs Vasko de Gama — «Indijas jūru admirālis» — personīgi izvēlējies un pārbaudījis apbruņojumu. Nepārprotami skaidrs, ka Almeidas uzdevumam ir militārs raksturs. Almeidam jāsagrauj drupās un jāiznīcina visas musulmaņu tirdzniecības pilsētas gan Indijā, gan

Āfrikā, atbalsta punktos jāuzceļ cietokšņi un jānovieto garnizoni. Viņam jānostiprinās visos izejpunktos un tran-zītpunktos — pirmoreiz tiek apsteigta Anglijas politiskā ideja — no Gibraltāra līdz Singapūrai, jāaizsprosto it visi jūras šaurumi, lai tādējādi citām zemēm atņemtu katru iespēju tirgoties. Bez tam vicekaralim tiek pavēlēts satriekt Ēģiptes sultānu, kā arī visu Indijas radžu jūras spēkus un ieviest ostās tik stingru kontroli, lai, sākot ar 1505. gadu «pēc Kristus dzimšanas», neviens kuģis bez Portugāles atļaujas vairs neuzdrīkstētos pārvadāt kaut graudiņu garšvielu. Ar šo militāro pavēli cieši saistīts ideoloģiskais un reliģiskais uzdevums, proti, visās iekarotajās zemēs jāizplata kristietība; tāpēc arī šīs kara flotes iziešanai jūrā ir krusta kara raksturs. Fransišku Al-meidam pats karalis baznīcā pasniedz jaunu balta damasta karogu, kurā ieausts Kristus krusts; šim uzvarām vainagotajam karogam jāplīvo pār pagānu un musulmaņu zemēm. Uz ceļiem nometies, admirālis saņem karogu, un aiz viņa tūkstoš pieci simti ceļos noslīgušu vīru, izsūdzējuši grēkus un baudījuši svēto vakarēdienu, zvēr uzticību gan savam laicīgajam valdniekam — Portugāles karalim, gan debesu valdniekam, kura valstībai viņi grib piepulcināt svešas zemes. Svinīgā procesijā karavīri dodas cauri pilsētai uz ostu; atvadoties grand lielgabali, un kuģi majestātiski slīd lejup pa Težu uz atklāto jūru, ko admirālis no vienas malas līdz otrai grib iekarot Portugālei.

Kopā ar tūkstoš piecsimt vīriem, kas ar paceltu roku altāra priekšā zvēr uzticību, ceļos nometas arī divdesmit četrus gadus vecais Femāo de Magelhaes, kura vārds tolaik vēl nav pazīstams. Par viņa izcelšanos tik vien zināms, ka viņš dzimis 1480. gadā. Pat viņa dzimšanas vieta ir strīdīgs jautājums. Trasosmontes provinces Sabrosas ciemats, ko minējuši vēlākie hronisti, kā izrādījies pēc jaunākajiem pētījumiem, nav pareizā vieta, jo tā saucamais «testaments», kurā šī vieta it kā minēta, beigu beigās tika atzīts par viltotu; visvairāk ticams, ka Magelāns dzimis Oportu. Par viņa ģimeni zināms vienīgi tas, ka tā bijusi muižnieku kārtas, protams, gan piederējusi tikai pie ceturtā ranga muižniecības — fidalgos de cota de aimes-, tomēr šāda izcelšanās piešķir Magelāna dzimtai tiesības uz savu ģerboni, kā arī ļauj viņam iekļūt karaļa galmā. It kā jau pašā agrā jaunībā Magelāns bijis karalienes Leonoras pāžs, tomēr no tā nepavisam nevar secināt, ka viņš jel kad šajos neizzināmajos gados būtu ieņēmis galmā īpaši ievērojamu stāvokli. Jo, kad divdesmit četrus gadus vecais iidalgo iestājas flotes dienestā, viņš nav nekas vairāk kā parastais sobresaliente *, viens no tūkstoš piecsimt vīru lielās armijas ierindniekiem, kas vienā kajītē kopā ar komandu un kuģa puikām ēd, guļ un uzturas; viņš ir tikai viens no «nezināmajiem karavīriem», kuri simtiem dodas šai karā, lai pakļautu pasauli, simtiem iet bojā, savs desmits paliek dzīvi, un tikai viens vienīgs šai kopīgajā varoņdarbā gūst nemirstīgu slavu.

Šajā braucienā Magelāns ir viens no tūkstoš piecsimt karavīriem un nekas vairāk. Viņa vārdu veltīgi meklēt indiešu kara hronikās, un droši var apgalvot tikai to, ka visi šie gadi jaunajam pasaules apbraucējam bijuši vienīgi lieliski mācību gadi. Ar sobresaliente daudz nerēķinās, to izmanto jebkuram darbam. Orkānam plosoties, viņam gan jāierēvē buras, gan jāstāv pie sūkņa, šodien viņam jāiet uzbrukumā kādai pilsētai, rīt svelmainā saulē jārok smiltis nocietinājumu būvei. Viņam jāstiepj maiņas preču nastas un jāapsargā faktorijas, jācīnās gan uz sauszemes, gan uz jūras, jāprot rīkoties ar rokas loti un zobenu, jāprot paklausīt un pavēlēt. Bet, pielikdams roku visos darbos, viņš gūst arī visas iemaņas un reizē top karavīrs, jūrnieks, tirgonis, iepazīst cilvēkus, zemes, jūras un debess spīdekļus. Pēdīgi liktenis jauno cilvēku jau it agri iejauc tajos lielajos notikumos, kuri uz gadu desmitiem un simtiem noteic gan viņa tautai svarīgu vietu pasaulē, gan pārmaina visas Zemes karti; pēc dažām nelielām sadursmēm, ko drīzāk var nosaukt par laupīšanu nekā godīgu karu, Magelāns kaujā pie Kannanūras (1506. gada 16. martā) pieredz īstas ugunskristības.

Kaujā pie Kannanūras notiek izšķirošs pavērsiens portugāļu pasaules iekarojumu vēsturē. Kalikutas Samorins bija draudzīgi sagaidījis Vasko de Gamu, kad tas 1498. gadā pirmo reizi izcēlās krastā, un bijis ar mieru uzsākt tirdzniecības darījumus ar nepazīstamo tautu. Taču drīz vien viņam jāatzīst, ka portugāļi, pēc dažiem gadiem [17] atgriezušies ar lielākiem un labāk apbruņotiem kuģiem, neapšaubāmi tiecas iegūt virskundzību pār visu Indiju. Indiešu un musulmaņu tirgotāji ar šausmām redz, kāda rijīga līdaka pēkšņi iebrukusi viņu klusajā karpu dīķī, jo svešie iebraucēji vienā rāvienā sagrābuši visas jūras. Aiz bailēm no šiem brutālajiem pirātiem neviens kuģis vairs neuzdrīkstas_ izbraukt no ostām, tirgošanās ar garšvielām apsīkst, uz Ēģipti vairs nedodas karavānas. Līdz pat Venēcijas Rialto jūtams, ka kaut kur kāda nežēlīga roka pārrāvusi sakarus starp Austrumiem un Rietumiem. Ēģiptes sultāns, kam vairs nav ienākumu no muitas nodokļiem, vispirms mēģina portugāļus ietekmēt ar bargiem draudiem. Ja portugāļi arī turpmāk Indijas jūrā rīkošoties kā laupītāji, sultāns raksta pāvestam, viņš pielietošot represijas: likšot izpostīt «tā kunga» kapu Jeruzalemē. Taču ne pāvesta, ne arī kāda ķeizara vai karaļa varā vairs nav savaldīt Portugāles imperiālistiskās tieksmes. Tā nu cietušajiem atliek vienīgi apvienoties un vēl īstā laikā, iekāms portugāļi nav galīgi nostiprinājušies, pieteikt tiem Indijā šahu. Uzbrukumu gatavo Kalikutas samorins, to slepeni atbalsta Ēģiptes sultāns un laikam arī venēcieši, kuri — tāpēc ka zelts ir allaž dārgāks nekā asinis — pa kluso sūta viņam uz Kalikutu lielgabalu lējējus un citus ieroču meistarus. Ar negaidītu triecienu jāuzbrūk kristiešu flotei un tā jāiznīcina.

Taču jo bieži gadās, ka uz gadu simtiem vēsturi noteic kāda pavisam necila cilvēka atjautība un enerģija. Portugāļus izglābj laimīga nejaušība. Tolaik pa pasauli klaiņo kāds pārgalvīgs itāliešu dēkainis, vārdā Lodoviko Var-tema, kurš ar savu drosmi un možo garu it visur iegūst simpātijas. Ne jau alkas pēc peļņas vai godkāre vilina jaunekli doties tālumā, bet gan gluži vienkārša iedzimta un nepārvarama tieksme ceļot. Nemaz nekautrēdamies, šis dēkainis atzīst: «Tā kā grūti aptvert zināšanas, kas jāstudē no grāmatām», viņš esot nolēmis «censties pats savām acīm skatīt dažādas pasaules malas, jo savām acīm redzētais esot vairāk vērts nekā no citiem dzirdētais». Drosmīgais Vartema ir pirmais neticīgais, kas ielavās slēgtajā Mekas pilsētā (viņa Kaabas apraksts vēl vienmēr tiek uzskatīts par klasisku). Pēc daudziem piedzīvojumiem viņš nonāk ne tikai Indijā, Sumatrā un Borneo, ko jau Marko Polo bija sasniedzis, bet arī pirmais no eiropiešiem (un tam ir liela loma Magelāna varoņdarbā) nokļūst ilgi meklētajās islas de la especeria Pārģērbies par musulmaņu dervišu, viņš, atgriežoties mājup, Kalikutā no diviem kristiešu renegātiem dabū pirmās ziņas par samo-rina plānoto uzbrukumu portugāļiem. Aiz solidaritātes pret kristiešiem Vartema, likdams uz spēles dzīvību, pārbēg pie portugāļiem, un laimīgā kārtā viņa brīdinājums tiek saņemts laikus. Kad 1506. gada 16. martā divsimt sa-morina kuģu cer negaidīti pārsteigt vienpadsmit^18 [19] nesagatavojušos portugāļu kuģus, tie jau atrodas kaujas gatavībā. Notiek sīvākā kauja, kādu vicekaralis jebkad pieredzējis; portugāļiem uzvara maksā astoņdesmit kritušos un divsimt ievainotos (milzīgs skaitlis pirmajiem koloniālajiem kariem); protams, tā ir uzvara, kas viņiem beidzot nodrošina kundzību pār Indijas krastiem.

Starp divsimt ievainotajiem ir arī Magelāns: kā arvien šajos drūmajos gados, liktenis viņam lemj tikai gūt brūces, nevis apbalvojumus. Drīz vien viņš kopā ar pārējiem ievainotajiem tiek aizsūtīts uz Āfriku, kur viņa pēdas pazūd, jo kas gan fiksēs dokumentos, vai kaut kāds sobre-saliente dzīvs vai miris. Kādu laiku viņš, šķiet, uzturējies Sofalā, pēc tam kaut kādā ceļā kā tirdzniecības kuģu pavadonis atgriezies dzimtenē. Ļoti iespējams — šai punktā hronistiem ir domstarpības —, ka viņš 1507. gada vasarā iebraucis Lisabonā ar to pašu kuģi, ar kuru atgriežas Vartema. Bet tāles jau gaužām savaldzinājušas jūras braucēju. Svešāda viņu sveic Portugāle, un īsais atvaļinājums paiet, tikai nepacietīgi gaidot nākošo Indijas flotili, kas viņu vedīs atpakaļ uz īsto dzimteni — piedzīvojumu pasauli.

Jaunajai flotilei, ar ko Magelāns atkal dodas uz-Indiju, ir savs īpašs uzdevums. Viņa lieliskais ceļabiedrs Lodo-viko Vartema, bez šaubām, pavēsta galmam par bagāto Malakas pilsētu un sniedz sīkas ziņas par ilgi meklētajām «garšvielu salām», ko viņš pats pirmais no eiropiešiem un kristiešiem skatījis ipsis oculis^20. Pateicoties viņa ziņojumam, Portugāles galmam kļūst skaidrs, ka pilnīgi iekarot Indiju nav iespējams un tās bagātības nevar iegūt,

iekams nav sagrābta visu garšvielu lielākā krātuve — islas de la especeria, bet, lai tas izdotos, vispirms jāatrod atslēga, ar ko tā aizslēgta, — jādabū savās rokās jūras šaurums un Malakas pilsēta (tagadējā Singapūra, kuras stratēģiskā nozīme nepalika nepamanīta angļiem). Pēc pārbaudītas, viltīgas metodes kara floti tūlīt turp nesūta, bet vispirms uzdod Lopišam di Sikeiram piesardzīgi tuvoties Malakai, izpētīt apvidu un notēlot mierīgu tirgotāju.

Bez nozīmīgiem starpgadījumiem mazā flotile 1509. gada aprīlī sasniedz Indiju. Braucienu uz Kalikutu, ko vēl tikko pirms desmit gadiem vēsturnieki un dzejnieki cildināja kā nepieredzētu Vasko de Gamas varoņdarbu, nu var veikt kurš katrs portugāļu tirdzniecības flotes kapteinis. No Lisabonas līdz Mombasai, no Mombasas līdz Indijai tagad pazīstams katrs rifs, katra osta; nav vairs vajadzīgs ne īpaši pieredzējis stūrmanis, ne «lietpratējs astronomijā». Kad Sikeira deviņpadsmitajā augustā no Kočinas ostas dodas tālāk uz austrumiem, portugāļu kuģi atkal iebrauc nepazīstamos ūdeņos.

Pēc trim nedēļām — 1509. gada 11. septembrī portugāļu kuģi pirmo reizi tuvojas Malakas ostai. Jau no tālienes viņi redz, ka drošsirdīgais Vartema nav melsis niekus, ne ari ko pārspīlējis, vēstīdams, ka šajā ostā «ir vairāk kuģu nekā jebkurā citā pasaules malā». Cieši bura pie buras rindojas plašajā reidā — te redzamas gan lielas viri mazas, gan baltas un raibas malajiešu, siamiešu, ķīniešu bar-kas, džonkas un laivas. Jo tieši sava ģeogrāfiskā stāvokļa dēļ Aurea chersonesus — Singapūras jūras šaurums ir izraudzīts par galveno preču pārkraušanas vietu Austrumos. Katram kuģim, kas grib doties no austrumiem uz rietumiem vai no ziemeļiem uz dienvidiem, no Indijas uz Ķīnu vai no Moluku salām uz Persiju, jāšķērso šis Austrumu Gibraltārs. Pārkraušanas vietā notiek visu preču apmaiņa: Moluku krustnagliņas maina pret Ceilonas rubīnu, ķīniešu porcelānu pret Siamas ziloņkaulu, bengā-liešu kašmiru pret Timoras sandalkoku, arābiešu Damaskas tērauda asmeņus un Malabaras piparus pret Borneo vergiem. Visādas rases, ādaskrāsas un valodas tikpat kā pie Bābeles jauktin jaucas šajā tik plašajā Austrumu tirgū, kur pāri zemo koka nameļu jūklim visā varenībā paceļas mirdzoša pils un akmens mošeja.

Portugāļi no saviem kuģiem ar izbrīnu vēro lielisko

pilsētu; viņi alkst iegūt žilbinošajā saules gaismā balti mirdzošo Austrumu pērli: tai kā viscēlākajam dārgakmenim jārotā Indijas pavēlnieka — Portugāles kronis. Ar izbrīnu un nemieru savukārt svešos un bīstamos kuģus no savas pils vēro Malakas valdnieks. Tur nu viņi ir — nekaunīgie laupītāji, beidzot šie nolādētie atraduši ceļu arī uz Ma-laku. Jau sen tūkstošiem jūdžu tālumā izplatījušās ziņas par Almeidas un Albukerki cīņām un kaujām; Malakā jau zināms, ka šie baismīgie luzitānieši nešķērso jūru, lai mierīgi apmainītos precēm kā siamiešu un japāņu džonku stūrmaņi, bet viltīgi gaida brīdi, lai varētu te nostiprināties un visu nolaupīt. Visprātīgāk būtu nemaz neielaist šos četrus kuģus ostā; ja iedosi iebrucējam mazo pirkstiņu, viņš nogrābs visu roku — un tad būs par vēlu. Taču sultānam ir drošas ziņas, ko spēj nodarīt smagie lielgabali, kas ar melnām, mēmām mutēm draud no portugāļu kuģu paaugstinājuma; viņš zina, ka šie baltie laupītāji ir velnišķīgi cīnītāji; nav iespējams tiem turēties pretī. Tāpēc labākais — abpusēja blēdība, viltus laipnība un tēlota viesmīlība, krāpšana pret krāpšanu; labāk pašiem uzbrukt īstā laikā, iekāms svešie vēl nav pacēluši ķetnu nāvējošam zvēlienam.

Tādēļ pārlieku laipni Malakas sultāns sagaida Sikeiras sūtņus, ar pārspīlētu pateicību pieņem portugāļu dāvanas.

Sultāns liek portugāļiem pateikt, ka viņš tos sirsnīgi sveicot, tie varot tirgoties, cik tīk. Pēc dažām dienām viņš sagādāšot tiem tik daudz piparu un citu garšvielu, cik vien iespējams paņemt līdz. Laipni viņš ielūdz kapteiņus savā pilī uz mielastu, un, lai gan ielūgums — pēc visādiem brīdinājumiem — netiek pieņemts, tomēr jūrnieki brīvi un priecīgi klaiņo pa svešo, viesmīlīgo pilsētu. Bauda ir sajust beidzot atkal reiz zem kājām stingru zemi, izklaidēties ar patīkamām sievietēm, vairs nedzīvot smirdošā kajītē vai kādā no netīrajiem ciemiem, kur kopā ar kailiem, dzīvniekiem līdzīgiem cilvēkiem mājo cūkas un vistas. Matroži tērgādami sēž tējnīcās, iepērkas tirgos, ar prieku bauda noraudzētos, stipros malajiešu dzērienus un svaigos augļus; kopš atstāta Lisabonā, viņi vēl nekur nav uzņemti tik viesmīlīgi un tik draudzīgi. Simtiem malajiešu savās mazajās, ātrajās laiviņās atkal un atkal pieved pārtikas produktus pie portugāļu kuģiem; veikli kā pērtiķi tie rāpjas augšā pa tauvām, apbrīno svešās, nekad vēl neredzētās mantas. Notiek dzīva preču apmaiņa,

un komanda ar nepatiku uzzina, ka sultāns jau licis sagatavot apsolīto preču daudzumu un paziņojis Sikeiram, ka tas varot nākošajā rītā sūtīt uz krastu visas laivas, lai milzīgo kravu iekrautu vēl pirms saulrieta.

Iepriecināts par vērtīgo preču ātro piegādi, Sikeira tiešām sūta visu četru lielo kuģu laivas ar prāvu apkalpi uz krastu. Būdams portugāļu aristokrāts, Sikeira uzskata, ka viņam pašam nepieklājas piedalīties tirdzniecisko darījumos; viņš paliek uz kuģa un kopā ar kādu no saviem biedriem spēlē šahu — visprātīgākā nodarbošanās, kāda vien iespējama šādā garlaicības māktā karstā dienā. Arī trīs pārējie lielie kuģi klusi un miegaini stāv noenkurojušies jūrā. Taču Garsija de Zuza, mazās karavelas — piektā kuģa, kas pavada flotili, — kapteinis ievēro kaut ko savādu: proti, malajiešu laivas aizvien lielākā skaitā ielenc visus četrus pa pusei pamestos kuģus, aizvien vairāk un vairāk kailo iezemiešu rāpjas augšup pa kuģa tauvām ar ieganstu, ka preces jānogādā kuģī. Beidzot viņam rodas aizdomas, ka pārāk laipnais sultāns gatavo nodevīgu uzbrukumu vienlaicīgi gan uz jūras, gan sauszemes.

Par laimi, mazā karavela nav aizsūtījusi savu laivu uz krastu; tā nu de Zuza uzdod kādam no saviem uzticamākajiem vīriem cik ātri vien iespējams aizirties līdz admirāļa kuģim, lai brīdinātu kapteini. Un viņa visuzticamākais vīrs nav neviens cits kā sobresaliente Magelāns. Ar ašiem, enerģiskiem airu vēzieniem viņš aiziras līdz kuģim un atrod kapteini Sikeiru vēl it omulīgi spēlējam šahu. Magelāns ar nepatiku pamana, ka vairāki malajieši, it kā vērojot spēli, ar zobeniem aiz jostas nostājušies aizmugurē abiem šaha spēlmaņiem. Magelāns slepus brīdina Sikeiru. Lai neradītu aizdomas, tas, būdams attapīgs, tūlīt nepārtrauc spēli, bet pavēl kādam matrozim no masta kurvja uzmanīt notiekošo un vairs neatņem roku no zobena.

Magelāna brīdinājums bija nācis pēdējā, pat pašā pēdējā brīdī. Šai mirklī virs sultāna pils kāpj dūmu stabs — norunātā zīme, kad sākt uzbrukumu gan uz jūras, gan sauszemes. Par laimi, matrozis, kas atrodas kuģa masta kurvī, vēl īstā laikā saceļ trauksmi. Vienā rāvienā Sikeira pielec kājās un, iekams malajieši paguvuši viņam uzklupt, pagrūž tos sānis. Atskan taures signāls, un komanda pulcējas uz klāja. Malajieši, kas jau iebrukuši visos kuģos, tiek pārgrūsti pār bortu, un tagad gluži veltīgi portugāļu

kuģiem no visām pusēm metas virsū laivas ar apbruņotiem iezemiešiem, lai kuģus abordētu; Sikeira laikus pagūst dot pavēli pacelt enkurus, un lielgabalu grandošās zalve^ paver ceļu uz brīvību. Pateicoties de Zuzas modrībai un Magelāna izmanīgajai rīcībai, uzbrukums portugāļu kuģiem cieš neveiksmi.

Ļaunāk klājas tiem nelaimīgajiem, kas, pilnīgi uzticēdamies malajiešiem, devušies uz krastu, -— saujiņa cīņai nesagatavojušos, pa ielām izklīdušu vīru stājas pretī tūkstošiem viltīgu ienaidnieku. Lielākā daļa portugāļu tiek uz vietas nonāvēti, tikai nedaudziem laimējas aizbēgt līdz piekrastei. Taču ir jau par vēlu — malajieši paguvuši sagrābt laivas, un līdz ar to atgriešanās uz kuģiem kļūst neiespējama. Citu pēc cita portugāļus pieveic spēkos pārākais ienaidnieks. Pretojas vēl tikai viens vienīgs vīrs, pats drosmīgākais no visiem, Magelāna tuvākais un labākais draugs Fransišku Serrāno. Viņš ir ielenkts, ievainots, šķiet — jau neglābjami nolemts^ bojā ejai. Bet te savā mazajā laiviņā, nebaidīdamies riskēt ar savu dzīvību drauga dēļ, atiras Magelāns un vēl kāds karavīrs. Ar pāris spēcīgiem zobena cirtieniem Magelāns izlauž ceļu pie drauga, ko ielencis desmitkārt stiprāks ienaidnieks, un ierauj viņu savā laivā, tā izglābjot no nāves. Portugāļu flote šajā iznīcinošajā uzbrukumā zaudē visas laivas un vairāk nekā trešo daļu komandas, bet Magelāns iegūst tikpat kā īstu brāli, kura draudzībai un uzticībai izšķiroša loma viņa turpmākajā darbā.

Šis notikums, lai gan vēl pavisam neskaidri, tomēr jau atklāj kādu zīmīgu Magelāna rakstura īpašību: drosmīgu apņēmību. Viņa dabā nav nekā patētiska, viņa būtībā nekā neparasta, un pilnīgi saprotams, ka indiešu kara hronisti Magelānu tik ilgi nepamana — viņš vienmēr dzīvojis ļoti noslēgti. Viņš nemāk sevi izcelt, nemāk kļūt populārs. Taču vienmēr, kad viņam uzticēts kāds uzdevums, bet vēl vairāk tad, ja pats sev izraudzījis kādu uzdevumu, šis atturīgais, klusais vīrs rīkojas gan pārsteidzoši gudri, gan drosmīgi. Turpretī iemantot vēlāk no paveiktā sev kādu labumu vai slavu — to viņš neprot. Rāmi un pacietīgi Magelāns atkal paiet malā. Viņš spēj klusēt, viņš spēj pacietīgi gaidīt, it kā apjauzdams, ka liktenis lēmis vēl ilgus mācību un pārbaudes gadus,

iekams viņš varēs ķerties pie tā īsta uzdevuma, kas viņam jāveic.

Drīz vien pēc paša pieredzētās portugāļu flotes vislielākās uzvaras Kannanūrā, kā arī pēc tās vissmagākās sakāves Malakā, Magelānam viņa sūrajās jūrnieka gaitās jāpiedzīvo jauna drosmes pārbaude: kuģa avārija.

Magelāns pavadīja kādu kuģi, kurš, pūšot musonam, ar garšvielu kravu atgriezās mājup no sava kārtējā reisa; bet te pēkšņi galeona uzskrien tā sauktajā Padujas sēklī. Cilvēku upuru nav, bet pret koraļļu rifu kuģis sašķīst gabalu gabalos, un, tā kā visa komanda nevar sasēsties nedaudzajās laivās, daļai avarējošo jāpaliek jūrā. Protams, kapteinis, virsnieki un muižnieku kārtas piederīgie pieprasa, lai viņus pirmos uzņem laivās, bet šāda priekšrocība sanikno grumetes — vienkāršos matrožus. Jau draud izcelties bīstama ķilda, bet tad Magelāns — vienīgais no visiem muižniekiem — piesolās palikt kopā ar jūrniekiem, ja capitanes y hidalgos^1 dodot goda vārdu, ka tie, sasnieguši krastu, tūlīt ar citu kuģi atbrauks viņiem pakaļ.

Šķiet, ka Magelāns ar drosmīgo izturēšanos pirmoreiz pievērš priekšniecības uzmanību «nezināmajam karavīram». Jo, kad pēc īsa laika -— 1510. gada oktobrī Albu-kerki, jaunais vicekaralis, jautā capitanos del Rey — karaļa kapteiņiem, kā, pēc viņu domām, izdarāma Goas aplenkšana, starp runātājiem tiek minēts arī Magelāns. Līdz ar to var secināt, ka sobresalienle — vienkāršais kareivis un matrozis pēc piecu gadu dienesta beidzot paaugstināts par virsnieku un iedalīts Albukerki flotē, kurai jā-atriebj kaunpilnā sakāve, ko Sikeira cietis Malakā.

Tā pēc diviem gadiem Magelāns atkal dodas ceļā uz tālajiem Austrumiem — uz aurea cheisonesus. īpaši izraudzītā kara flote — veseli deviņpadsmit kuģi — 1511. gada jūlijā nostājas draudīgā ierindā pie ieejas Malakas ostā un sākas spīva cīņa pret iezemiešiem, kuru viesmīlība, kā izrādījies, bijusi nodevīga. Paiet sešas nedēļas, kamēr Albukerki izdodas salauzt sultāna pretestību. Toties iebrucēju rokās krīt tāds laupījums, kādu viņi ne reizes nav guvuši pat dieva svētītajā Indijā. Līdz ar Malakas iekarošanu Portugāles varā nokļūst visa Austrumu pasaule. Pēdīgi portugāļiem laimējies pārgriezt musulmaņu tirdzniecības galveno artēriju; dažās nedēļās tā pilnīgi [21]

noasiņo. No Gibraltāra — no «Herkulesa stabiem» līdz aurea chersonesus — Singapūras šaurumam visas jūras kļuvušas beidzot par Portugāles okeānu. Tāltālu — līdz pat Ķīnai un Japānai un, gavilēm skanot, atpakaļ uz Eiropu veļas grandioza atbalss, ko izraisījusi izšķirošā sakāve, kādu islams nav cietis kopš neatminamiem laikiem. Sapulcējas ticīgie, un pāvests skaita atklātu pateicības lūgsnu par dižo varoņdarbu, ko izdarījuši portugāļi, kuri kristiešu rokās nodevuši pusi pasaules, un Roma piedzīvo tādu triumfa skatu, kādu caput mundi^21 nav pieredzējusi kopš cēzaru laikiem. Sūtņu delegācija ar Triš-tanu di Kunju priekšgalā nodod pāvestam kara laupījumu no iekarotās Indijas — zirgus ar dārgiem iemauktiem, leopardus un panteras; visvairāk ticīgo skatienus saista dzīvs zilonis, ko jūrnieki pārveduši ar kuģi un kas, ļaudīm skaļi uzgavilējot, trīsreiz nometas ceļos svētā tēva priekšā.

Taču pat šāds triumfs vēl neapmierina Portugāles nevaldāmās ekspansijas alkas. Vēsturē nekad vēl nav pieredzēts, ka uzvarētājam būtu gana ar vienu lielu uzvaru vien; Malaka ir tikai atslēga uz dārgo especeria krātuvi; nu, kad šī atslēga beidzot ir portugāļu rokās, tie dziras iekļūt pašā dārgumu krātuvē un sagrābt Zunda arhipelāga garšvielu salu Amboinas, Bandas, Ternates un Tido-ras pasakainās bagātības. Antoniu d'Abreu vadībā tiek sagatavoti braucienam trīs kuģi. Šai ekspedīcijā, kas dodas uz toreiz vistālākajiem zemeslodes Austrumiem, starp citiem dalībniekiem daži tā laika hronisti min arī Mage-lāna vārdu. Taču īstenībā Magelānam Indijas braucienu laiks jau garām. Diezgan! — brīdina liktenis. Gana redzēts Austrumos, gana tur piedzīvots. Pienācis laiks meklēt jaunus ceļus — pašam savus ceļus. Bet tieši pasakainās garšvielu salas, par kurām Magelāns visu mūžu sapņo, pēc kurām viņš kā apburts tiecas, viņam nekad nav lemts redzēt por vista de oļos — pašam ar savām acīm. Nekad viņam neizdevās spert kāju šajās paradīzei līdzīgajās salās, tās palika tikai nepiepildīts sapnis, ilgu pilns sapnis. Taču, pateicoties draudzībai ar Fransišku Serrāno, šīs nekad neredzētās salas Magelānam šķiet kā paša skatītas, un drauga dēkainās Robinsona gaitas iedrošina viņu veikt visgrandiozāko un pārdrošāko sava laika pasākumu. [22]

Fransišku Serrāno brīnumainais piedzīvojums, kam tik izšķiroša nozīme Magelāna dzīvē un viņa vēlākajā ceļojumā apkārt zemeslodei, ir patīkami nomierinoša epizode portugāļu kauju un slaktiņu asiņainajā hronikā; visu jo slaveno kapteiņu vidū šis maz daudzinātais vīrs pelnījis, lai tam pievērstu īpašu uzmanību.

Pēc sirsnīgām atvadām Malakā no sava līdzgaitnieka Magelāna, kas atgriežas mājup, Fransišku Serrāno ar abu pārējo kuģu kapteiņiem dodas uz teiksmainajām garšvielu salām. Bez īpašām likstām un grūtībām viņi sasniedz zaļumos slīgstošo krastu un tiek pārsteidzoši laipni sagaidīti, jo līdz šai nomaļajai piekrastei musulmaņi nav vēl aizkļuvuši ne ar savu kultūru, ne kareivīgajām tieksmēm; tauta te dzīvo kā dabas bērni — kaili un miermīlīgi; viņi vēl nepazīst naudu, vēl neko daudz nebēdā par to, kāda būs peļņa. Par pāris zvaniņiem un rokassprādzēm naivie salinieki atstiepj milzīgas krustnagliņu nastas, un, tā kā abās pirmajās salas -— Bandā un Amboinā — portugāļi jau tūlīt pat var pielādēt kuģus līdz malām, tad admirālis d'Abreu nolemj pie citām salām vairs nepiestāt, bet ar visu savu bagātību cik ātri vien iespējams atgriezties Malakā.

Var jau būt, ka aiz mantkārības kuģos ielādēta pārāk liela krava, tāpēc viens no tiem, proti, tieši tas, kura pavēlnieks ir Fransišku Serrāno, uzskrien uz zemūdens klints un tiek sadragāts; avarējušie izglābj tik vien kā kailās dzīvības. Pamesti tie maldās gar svešo piekrasti, un viņiem jau draud nožēlojama bojā eja, bet tad Serrāno izdodas ar veiklu viltību sagrābt savā varā kādu pirātu laivu, ar kuru viņš atgriežas Amboinā. Salas virsaitis uzņem avārijā cietušos tikpat laipni kā agrāk, kad viņi bija ieradušies kā diži kungi, un ar jo plašu žestu piedāvā viņiem pajumti (fueron recibidos y hospedados con amor, veneiacion y magniiicencia'), tā ka ļaudis aiz prieka un pateicības nespēj vien attapties. Tiklīdz komanda ir atspirgusi un atpūtusies, pats par sevi saprotams, ka Fransišku Serrāno karavīra pienākums būtu bijis nekavējoties ar kādu no daudzajām džonkām, kas nepārtraukti braukā šurp un turp no Malakas uz Arn-boinu, atgriezties pie sava admirāļa un atkal dienēt [23]

Portugāles karaļa armijā, jo zvērests un atalgojums vi-> ņam liek pildīt šo pienākumu.

Taču krāšņā daba, siltais, veselīgais klimats stipri vājina Fransišku Serrāno militārās disciplīnas izjūtu. Un pēkšņi viņam ir gluži vienalga, ka kaut kur tūkstošiem jūdžu tālumā Lisabonas pilī kāds karalis kurn un skaišas, un izsvītro viņu no savu kapteiņu vai pensionāru saraksta. Viņš zina, ka pietiekami daudz darījis Portugāles labā, ka pietiekami bieži tas dēļ tīšuprāt devies briesmās. Viņš, Fransišku Serrāno, beidzot reiz gribētu baudīt tikpat patīkamu un bezbēdīgu dzīvi kā visi šo svētlaimīgo salu kailie un bezrūpīgie ļaudis. Lai citi matroži un kapteiņi joprojām vago jūras, ar asinīm un sviedriem pūlas iegūt piparus un kanēli svešiem mākleriem, lai šie lojālie muļķi arī turpmāk dodas briesmās un izcīna niknas kaujas tālab, ka Lisabonas muitas kases grib saņemt vairāk naudas, — viņam, Fransišku Serrāno, ci-devant^23 Portugāles flotes kapteinim, gana kara, piedzīvojumu un tirgošanās ar garšvielām. Bez liela svinīguma drosmīgais kapteinis apmaina varoņu pasauli pret idillisko pasauli un nolemj turpmāk baudīt pavisam primitīvu, brīnišķīgi dīku dzīvi, tāpat kā šī krietnā tautiņa. Augstais lielvezīra tituls, ko viņam piešķir Ternates karalis, neliek daudz nopūlēties ar darbu; tikai vienu vienīgu reizi, kad noris neliela sadursme, viņš ir sava valdnieka militārais padomdevējs. Par atalgojumu Serrāno saņem pats savu māju ar vergiem un kalpotājiem, turklāt daiļu, melnīgsnēju sievu, kas viņam vēlāk dāvā divus vai trīs gandrīz tumšādainus bērnus.

Ilgus gadus Fransišku Serrāno — šis otrais Odisejs, kas aizmirsis savu Itaku, pavada dzīvi pie tumšādainās Kalipso, un godkāres eņģelis vairs nespēj viņu padzīt no šīs dolce fai nierīte^24 [25] paradīzes. Deviņus gadus — līdz pat nāvei brīvprātīgais Robinsons — pirmais, kas aizbēdzis no civilizācijas, — vairs neatstāj Zunda salas; viņš gan nav cildenākais no visiem portugāļu varoņu laika konkis-tadoriem un kapteiņiem, bet droši vien gudrākais un arī laimīgākais.

Fransišku Serrāno romantiskā bēgšana no civilizētās pasaules pirmajā brīdī, šķiet, nav visai daudz ietekmējusi

Magelāna dzīvi un darbu. Taču šī neievērojamā un pavisam necilā kapteiņa epikūriskā atsacīšanās no civilizācijas tomēr atstājusi iespaidu uz Magelāna tālākajām gai-tām un līdz ar to arī uz visu jaunu zemju atklājumu vēsturi. Lai gan abus draugus šķir bezgala liels attālums, viņi pastāvīgi sazinās. Ikreiz, kad rodas izdevība nosūtīt kādas ziņas no savas salas uz Malaku, bet no turienes savukārt tālāk uz Portugāli, Serrāno raksta Magelānam garas vēstules, kurās jūsmīgi cildina savas jaunās dzimtenes bagātību un krāšņumu. Viņš raksta: «Esmu šeit atradis jaunu pasauli, bagātāku un lielāku par Vasko de Gamas pasauli,» — un, gluži vai apburts no tropu zemes, viņš mudināt mudina draugu beidzot pamest nepateicīgo Eiropu, kā arī maz ienesīgo dienestu un jo drīzāk sekot viņa pēdās. Nav tikpat kā ne mazāko šaubu, ka Fransišku Serrāno bijis pirmais, kas uzvedinājis Magelānu uz domām, vai, ievērojot to, ka šīs salas atrodas tālu uz austrumiem, prātīgāk nebūtu doties turp pa Koiumba ceļu (no rietumu puses) nekā pa Vasko de Gamas ceļu (no austrumu puses).

Ko īsti nolēmuši abi nešķiramie draugi, nav zināms. Taču, šā vai tā, abiem padomā bijis kāds noteikts plāns, jo pēc Serrāno nāves starp viņa dokumentiem atrasta Magelāna vēstule, kurā viņš slepeni apsola drīz jo drīz doties uz Temati un, proti, «ja ne caur Portugāli, tad pa citu ceļu». Atklāt šo jauno ceļu kļūst par Magelāna dzīves mērķi.

Sis mērķis, dažas rētas uz tumši iedegušā ķermeņa un, beidzot, kāds malajiešu vergs, ko viņš nopērk Malakā, — tas ir gandrīz viss, ko Magelāns pēc septiņiem dienesta gadiem Indijā pārved dzimtenē. Kad Magelāns pēdīgi 1512. gadā atkal izkāpj dzimtās zemes krastā, šķiet, cīņās piegurušajam karavīram netīkamu pārsteigumu sagādā tas, ko viņš ierauga — pavisam citu Lisabonu, pavisam citu Portugāli nekā tā, kuru pirms septiņiem gadiem bija atstājis. Jau iebraucot Belenes ostā, viņu pārņem izbrīns. Nav vairs vecās, zemās baznīciņas, kura savā laikā bija devusi svētību Vasko de Gamam, kad tas devās ceļā; tagad te paceļas pilnīgi pabeigta varena, krāšņa katedrāle — pirmā neapšaubāmā lieciniece tai milzīgajai bagātībai, ko, pateicoties Indijas garšvielām, bija

ieguvusi viņa dzimtene. Kur vien skaties, visur pārvērtības. Upē, pa kuru senāk reti brauca kāds kuģis, tagad redz buru pie buras, piekrastes kuģu būvētavā skan veseru dārdi — jo ātrāk jāuzbūvē jauna, lielāka flote. Ostā paceļas masts pie masta gan ar portugāļu, gan ārzemju karogiem. Krastmala pārpārēm piekrauta precēm, spīķeri pieblīvēti līdz jumtam. Tūkstošiem cilvēku steidzas un čalo ielās starp greznajām jaunuzceltajām pilīm. Fakto-rijās, naudas maiņas iestādēs un mākleru kantoros ir īsts Bābeles valodu sajaukums: izlaupot Indiju, Lisabona desmit gadu laikā no mazpilsētas kļuvusi par pasaules centru — par lepnu pilsētu. Augstmaņu sievas, braukdamas vaļējās ekipāžās, lepojas ar savām Indijas pērlēm, milzīga krāšņi ģērbtu galminieku svīta pakalpīgi rosās pa pili, un pārbraucējs atzīst: asinis, ko viņš un viņa karabiedri lējuši Indijā, ar kādas noslēpumainas ķīmijas palīdzību pārvērtušās zeltā. Kamēr viņi cīnījušies svelmainajā dienvidu saulē, cietuši, no visa atteikušies un lējuši asinis, Lisabona kļuvusi par Aleksandrijas un Venēcijas pēcteci, bet karalis Manuels — el fortunado^26 — par Eiropas bagātāko monarhu.

Dzimtenē viss ir pārmainījies; Vecajā pasaulē dzīve kļuvusi bagātāka, greznāka, izšķērdīgāka, sniedz lielāku baudu, it kā iegūtās garšvielas un par tām ietirgotais zelts būtu apskurbinājis ļaužu prātus; vienīgi viņš atgriezies tāds pats — viņš ir «nezināmais kareivis», ko neviens negaida, ko neviens neapsveic, kam neviens nepateicas. Pēc septiņiem Indijā nokalpotajiem gadiem portugāļu kareivis Fernāo de Magelhaes atgriežas savā dzimtenē kā svešā malā.

MAGELĀNS IEGŪST BRĪVĪBU

1512,- gada jūnijs — 1517. gada oktobris

Varoņu laikmetiem nav un nekad nav piemitusi sentimentalitāte, un nožēlojami mazu pateicību no saviem valdniekiem saņem tie drosmīgie konkistadori, kuri iekarojuši Spānijai un Portugālei visu pasauli. Kolumbs atgriežas Seviļā ķēdēs iekalts, Kortess krīt nežēlastībā,

Pisarro tiek noslepkavots, Dienvidjūras atklājējam Nun-jesam de Balvojam nocērt galvu; Kamoenss — portugāļu cīnītājs un dzejnieks, provinču nekrietno ierēdņu apmelots, tāpat kā viņa ievērojamais domubiedrs Ser-vantess, nīkst mēnešiem un gadiem cietumā, kas nav daudz labāks par mēslu bedri. Neiedomājama ir atklājumu laikmeta nepateicība: nabagi un kropli, utaini, novārguši un drudža mocīti pa Kadisas un Seviļas ostu ielām klīst karavīri un matroži, kas Spānijas karaļnama labā izlaupījuši Montesumas dārglietu krātuves un inku zelta kambarus, un tie nedaudzie, ko nāve kolonijās saudzējusi, kā kraupjaini suņi tiek klusībā bez goda un slavas aprakti dzimtenē. Jo kāda gan nozīme nepazīstamo vīru varoņdarbiem to galminieku acīs, kuri vienmēr baudījuši dzīvi drošā pilī, kur izmanīgi pievāc bagātības, ko citi guvuši cīņā? Viņi, šie galma trani, kļūst adelanta-dos — jauno provinču gubernatori, kas maisiem grābj zeltu; ieņēmuši ienesīgas vietas, šie nekaunīgie iebrucēji nostumj pie malas koloniju cīnītājus — frontes virsniekus, kuri pēc ilgiem gadiem, kad ziedoti un izsmelti visi spēki, izdara muļķību un atgriežas mājās. Lai gan Magelāns cīnījies pie Kannanūras, Malakā un piedalījies daudzās citās kaujās,' lai gan desmitiem reižu licis uz spēles dzīvību un veselību, aizstāvēdams Portugāles godu, dzimtenē viņam netiek piešķirtas ne mazākās tiesības uz cienījamu posteni vai materiālu nodrošinājumu. Tikai pateicoties nejaušam apstāklim, — proti, viņš ir muižnieku kārtas un jau agrāk piederējis pie karaļa nama (criagao de el Rey) ■— Magelāns visžēlīgi iekļūst to sarakstā, kuri saņem pensiju vai, pareizāk sakot, žēlastības dāvanu; pirmajā laikā pat kā viszemākās pakāpes možo fiāalgo [27]viņš saņem tūkstoš reisu lielu žēlastības dāvanu mēnesī. Tikai pēc viena mēneša un, iespējams, pēc stingriem iebildumiem viņš tiek paaugstināts par fidalgo escudeiro^28ar 1850 reisu algu (vai — pēc citām ziņām — par caval-leiro fidalgo^29 — ar 1250 reisu algu). Lai nu kāds būtu šī titulētā algas saņēmēja īstais postenis, neviens no tiem nav nekas iekārojams, jo neviens no šiem skanīgajiem tituliem Magelānam nedod citas tiesības un neuzliek

citus pienākumus kā vien būt par laisku dīkdieni karaļa priekštelpās. Bet cilvēks, kam ir godaprāts un pienākuma apziņa, tikai uz neilgu laiku būs ar mieru saņemt nožēlojamus ubaga grašus pat arī tad, ja viņam nekas nav jādara. Un tāpēc nemaz nav jābrīnās, ka Magelānam padomā izmantot pirmo — protams, ne jau labāko — izdevību un par jaunu pieteikties armijā, lai ar darbiem parādītu savas spējas.

Magelānam jāgaida gandrīz vesels gads. Bet, kolīdz 1513. gada vasarā karalis Manuels sāk gatavoties lielai militārai ekspedīcijai uz Maroku, lai beidzot mauru pirātiem dotu iznīcinošu triecienu, Magelāns, kas jau piedalījies karā Indijā, tūlīt piesakās armijā — un šāds lēmums izskaidrojams vienīgi ar to, ka viņš jūtas neapmierināts ar savu piespiedu bezdarbību. Taču Magelāns, kas vienmēr dienējis flotē un septiņos gados kļuvis par vienu no tā laika pieredzes bagātākajiem jūrniekiem, savas īstās dotības sauszemes karā nepavisam nevar likt lietā. Viņš atkal dien lielā armijā, kura tiek sūtīta uz Aza-moru, taču joprojām nav nekas vairāk kā vien zemāks virsnieks bez ranga un bez tiesībām patstāvīgi komandēt. Atkal, tāpat kā Indijā, viņa vārds nav starp pirmajiem ziņojumos', turpretī viņš pats, tieši tāpat kā tolaik, visvairāk pakļauts briesmām. Arī šoreiz — un nu jau trešo lāgu — Magelāns tiek tuvcīņā ievainots. Šķēpa cirtiens skar ceļa locītavas nervu, un kreisā kāja uz visiem laikiem kļūst kropla — pa pusei stīva.

Frontei neder klibs karavīrs, kas nevar ne ātri paiet, ne jāt. Nu Magelānam būtu bijusi izdevība atgriezties no Āfrikas mājās un ievainojuma dēļ pieprasīt lielāku pensiju. Taču viņš, paklausot savam īstajam aicinājumam, joprojām paliek armijas rindās — karalaukā un briesmās; karā cietušais kopā ar kādu citu virsnieku tiek nozīmēts par konvojnieku virsnieku — quadileiro das preses; viņiem jāpārzina lielie zirgu un citu lopu bari, kas karā atņemti mauriem; bet te atgadās kas mīklains. No milzīgajiem aitu bariem naktī nozūd vairāki desmiti aitu, un paklīst ļaunprātīgas baumas, ka Magelāns un viņa biedrs vai nu vienu daļu kara laupījuma slepeni pārdevuši atkal mauriem, vai arī abu nolaidības dēļ ienaidniekam radusies iespēja izvest pa nakti savus dzīvniekus no aploka. Dīvainā kārtā šī apsūdzība par piesavināšanos, kas nodarījusi zaudējumus valstij, ir tieši tāda pati kā tā, ar kādu

portugāļu koloniju ierēdņi dažus gadu desmitus vēlāk vērsās pret citu slavas vainagotu portugāli — dzejnieku Kamoensu, apmelodami un pazemodami viņu; šie abi vīri, kam gadiem ilgi bija bezgala daudz iespēju salaupīt Indijā bagātības, bet kas gluži nņbagi atgriezās mājup no Eldo-rado, neģēlīgo aizdomu dēļ tiek dziļi aizvainoti savās goda jūtās.

Par laimi, Magelāns ir cirsts no cietāka koka nekā maigais Kamoenss. Viņam nenāk ne prātā atļaut visādiem izdzimteņiem tirdīt sevi un vazāt mēnešiem ilgi pa cietumiem kā Kamoensu. Viņš nepagriež gļēvi muguru, lai saņemtu ienaidnieka sitienus kā «Luziādas» autors, bet, iekams vēl baumas izplatījušās un kāds viņu iedrošinājies atklāti apvainot, pamet armijas rindas un dodas uz Portugāli prasīt gandarījumu.

Tā kā Magelāns nejūt ne mazāko vainas apziņu šai tumšajā afērā, viņš, tikko atgriezies Lisabonā, lūdz audienci pie karaļa, taču nekādā ziņā tālab, lai sevi aizstāvētu, bet gan gluži otrādi: lai, pilnā mērā apzinoties savus nopelnus, beidzot pieprasītu vairāk cienījamu posteni un labāku atalgojumu. Atkal viņš izšķiedis divus gadus, atkal atklātā kaujā guvis ievainojumu, kura dēļ gandrīz vai kļuvis par kropli. Taču viņam nav nekādu panākumu. Karalis Manuels pat neļauj enerģiskajam kreditoram izteikt savas prasības. No Āfrikas armijas virspavēlniecības karalis uzzina, ka stūrgalvīgais kapteinis, nepieprasot atvaļinājumu, patvarīgi atstājis Marokas karaspēka daļu, un izturas pret izcilo ievainoto virsnieku kā pret parastu dezertieri. Neļaujot viņam bilst ne vārda, viņš īsi un skaidri pavēl Magelānam atgriezties savā karaspēka daļā Āfrikā un tūlīt pat atkal stāties augstākās pavēlniecības rīcībā. Lai nepārkāptu disciplīnu, Magelāns spiests pakļauties. Tūlīt ar nākošo kuģi viņš dodas atpakaļ uz Azamoru. Tur, pats par sevi saprotams, par kaut kādu izmeklēšanu nevar būt ne runas, neviens neiedrošinās apvainot karavīru, kam tik lieli nopelni, un, saņēmis no savas priekšniecības noteiktu apstiprinājumu, ka aiziet no armijas rindām ar neaptraipītu godu, ar .visiem iespējamiem dokumentiem, kas noliedz viņa vainu un apliecina nopelnus, Magelāns vēlreiz dodas uz Lisabonu — un nav grūti iedomāties, ar kādu sašutumu. Apbalvojumu vietā —

ļaunas aizdomas, atalgojuma vietā — vienmēr tikai rētas; ilgi viņš ir klusējis un rāmi turējies aizmugurē. Taču tagad — trīsdesmit piecu gadu vecumā — viņš paguris diedelēt pēc savām tiesībām kā pēc ubagu dāvanām.

Prātīgi būtu bijis, ja Magelāns tik sarežģītā situācijā tūlīt pēc savas atgriešanās nedotos pie karaļa un atkal par jaunu neuzplītos ar tām pašām prasībām. Protams, būtu bijis visai ieteicams kādu laika sprīdi paciesties, meklēt sakarus un draugus galma aprindās, apklausīties un darīt ko savā labā. Taču izmanība un padevība nekad nav bijusi Magelāna dabā. Lai cik maz mēs par viņu zinām, viens ir skaidrs — šim vienkāršajam, klusajam tumšmatainajam mazā auguma vīram nekad nav piemitusi dotība -— iemantot citu simpātijas. Nezināmu iemeslu dēļ karalis viņam visu mūžu nebija labvēlīgs («sempre teve hum entejo»), un pat viņa uzticamajam ceļabiedram Pi-gafetam nākas atzīt, ka arī virsnieki Magelānu pelnīti ienīst («li capitani sui lo odiavano»). No Magelāna — tāpat kā Rahela saka par Kleistu — «vēdīja skarbums». Viņš nemācēja smaidīt, patikt, bārstīt laipnības, veikli aizstāvēt savus uzskatus un domas. Mazrunīgs, sevī noslēdzies, vienmēr it kā vientulības plīvurā tīts, šis mūžīgais vienpatnis laikam gan būs izplatījis ap sevi ledaina saltuma, neomulības un neuzticības dvesmu, jo tikai nedaudzi viņu pazina tuvāk, bet viņa dziļākā būtība visiem bija sveša. Magelāna klusajā atturībā viņa biedri neapzināti nojauta savādu, neizprotamu godkāri, kas viņiem likās aizdomīgāka nekā atklāta, dedzīga un nekautra siltas vietas meklēšana kroņa maizē. Viņa dziļo, mazo, apaļo acu ciešais skatiens, viņa mīkstas bārdas ieskauto lūpu atturīgā izteiksme it kā pauda noslēpumu, ko viņš nevienam neatklāja, bet tāds, kas glabā sevī kādu noslēpumu un kam piemīt spēks to gadiem ilgi noklusēt, vienmēr šķiet netīkams vaļsirdīgajiem un tiem, kuriem nav nekas slēpjams. Magelāna drūmais „raksturs mūždien izraisīja citos nepatiku. Nebija viegli būt kopā ar viņu un aizstāvēt viņu, bet visgrūtāk justies tik vientuļam laikam bija pašam traģiskajam vienpatnim.

Arī šo otru reizi fidalgo escudeiro Fernāo de Magel-haes pilnīgi viens, bez kāda protektora un aizstāvja iet audiencē pie sava karaļa, izvēlēdamies visneizdevīgāko ceļu, pa kādu var doties uz galmu, proti, godīgu un taisnu ceļu. Manuels pieņem viņu tanī pašā telpā, droši

vien sēdēdams tai pašā tronī, kur kādreiz bija sēdējis viņa priekštecis 2uans Otrais un atraidījis Kolumbu; tai pašā vietā atkal noris tāda pati vēsturiski nozīmīga aina. Jo mazais, stipri druknais melnbārdis portugālis ar platajiem zemnieka pleciem un dziļajām, noslēpumainajām acīm, kurš tagad noliecas sava valdnieka priekšā un kuru tas tūliņ ar nicinājumu noraida, lolo sevī ne mazāk drosmīgu ieceri kā svešais dženovietis; drosmes, apņēmības un pieredzes ziņā Magelāns varbūt pat ir pārāks par savu priekšteci. Liktenīgajam brīdim nav neviena liecinieka, taču pēc tā laika hronistu attēlojumiem iespējams cauri ilgajiem gadsimtiem ielūkoties troņa zālē: Magelāns ar stīvu kāju pieklibo pie karaļa un, zemu paklanoties, pasniedz viņam dokumentus, kas neapstrīdami atmasko ļaunprātīgo apvainojumu. Tad viņš pasaka savu pirmo lūgumu: ņemot vērā kādreizējo ievainojumu, viņš vairs nespējot piedalīties kaujās, karalis varbūt varot paaugstināt viņam mēneša algu — viņa moiaāia par pus-kruzado (apmēram par vienu tagadējo angļu šiliņu). Smieklīgi maza ir summa, ko viņš pieprasa, un, šķiet, lepnajam, nelokāmajam, godkārīgajam vīram šādas nabagu dāvanas dēļ nepavisam neklātos locīt ceļus. Taču-šādu prasību Magelāns, protams, neuzstāda sudraba monētas dēļ — puskruzado dēļ, bet gan savas dienesta pakāpes dēļ, sava goda dēļ. Moradia lielums — pensijas lielums šajā karaļgalmā, kur cits citu skaudīgi mēģina nostumt pie malas, simboliski nozīmē dienesta pakāpi, kādu dižciltīgais ieņem karaliskajā namā. Magelāns — Indijas un Marokas kara veterāns, nu jau trīsdesmit piecus gadus vecs, negrib vairs ilgāk ranga ziņā stāvēt zemāk par zeņķiem, kam vēl tikko dīgst bārda un kas pasniedz karalim mutes bļodu vai atver karietes durtiņas. Magelāns nekad nav centies izvirzīties priekšgalā aiz lepnuma, taču lepnums liedz viņam pakļauties jaunākajiem un tādiem, kuriem nav nekādu nopelnu. Magelāns negrib pieļaut, ka viņu novērtē zemāk, nekā viņš pats vērtē sevi un savu darbu.

Taču karalis Manuels raugās uz nepacietīgo lūdzēju nikni un drūmi sarauktām uzacīm. Arī viņam, bagātākajam no monarhiem, protams, nav svarīgs nožēlojamais sudraba naudas gabals. Viņu vienīgi kaitina šī vīra izturēšanās, kurš nevis pazemīgi lūdz, bet nepiekāpīgi uzstāda prasības, kurš nepavisam nevēlas pagaidīt, kamēr

viņš, karalis, parādīdams žēlastību, piešķirs algu, bet stūrgalvīgi un neatlaidīgi grib dabūt paaugstinājumu, it kā viņam uz to būtu tiesības. Nu ko — šim cietpaurim puisim būs jāiemāca gaidīt un lūgties! Dusmu urdīts, Manuels, parasti saukts par el fortunado — Laimīgo, šoreiz nelaimīgā kārtā noraida Magelāna lūgumu paaugstināt algu, nemaz nenojaušot, cik daudzus tūkstošus zelta dukātu drīz vien nāksies samaksāt par šoreiz ietaupīto puskruzado.

īstenībā Magelānam nu būtu pieklājies iet prom, jo karaļa sirdīgi apmākusies piere nozīmē — vairs nav ko gaidīt, ka lūdzēju apspīdēs kāds galma labvēlības stars. Taču Magelāns verdziski nenoliec galvu un neatstāj zāli, bet lepnumā nocietinātu sirdi paliek rāmi stāvam sava monarha priekšā un izteic otru lūgumu, kurš pašos pamatos ir galvenais lūgums. Viņš jautā, vai-neesot kāds cienījams darbs, kāds postenis karaliskajā dienestā, kur varētu lieti noderēt, viņš vēl jūtoties pārāk jauns un spēka pilns, lai visu mūžu saņemtu tikai žēlastības dāvanas. Tolaik no Portugāles ostām ik mēnesi vai pat ik nedēļu kāds kuģis dodas uz Indiju, Āfriku vai Brazīliju, gluži saprotami būtu, ka par kapteini uz kāda no daudzajiem kuģiem nozīmētu tādu vīru, kas jo labi pazīst Austrumu jūras. Ja neskaita veterānu Vasko de Gamu, nav neviena, kas šajā pilsētā un visā valstī varētu dižoties, ka pārspēj zināšanās Magelānu. Bet karalim kļūst aizvien jo vairāk neciešams netīkamā lūdzēja stingrais, prasīgais skatiens. Salti, nedodot nekādas cerības nākotnē, viņš Magelānu noraida: nē, viņam neesot neviena posteņa, ko piešķirt jūras braucējam.

Atraidīts. Un viss. Bet Magelāns izteic vēl trešo lūgumu, un tas īstenībā vairs nav lūgums, bet gan jautājums. Viņš vaicā, vai karalim nav iebildumu, ja viņš meklēšot darbu citā zemē, kur, cerams, viņš vairāk noderēšot. Un karalis ar apvainojošu saltumu liek saprast, ka viņam tas pilnīgi vienaldzīgi. Lai Magelāns kalpojot tur, kur atrodot darbu un kur vien patīkot. Ar to tiek jo skaidri pateikts, ka viņam jāatsakās no jebkāda posteņa Portugāles galmā, ka žēlastības dāvanas joprojām žēlīgi tiks piešķirtas, bet visai vēlams būtu, ka viņš pavisam atstātu Portugāli un tās karaļa galmu.

Šai audiencei nav bijis neviena liecinieka. Nav zināms, vai šajā pieņemšanā jeb vai arī pirms tam vai pēc

tam Magelāns karalim jau atklājis savu slepeno nodomu. Varbūt viņam nav bijusi iespēja savu ideju izklāstīt, varbūt tā vēsi noraidīta; taču viens ir skaidrs — šajā audiencē Magelāns, tāpat kā vienmēr, parādījis gatavību arī turpmāk liet asinis un ziedot dzīvību par dzimteni Portugāli. Taču strupais noraidījums izraisa viņā iekšēju lūzumu, kāds reiz neatvairāmi notiek katra radoša cilvēka dzīvē.

Tajā brīdī, kad Magelāns kā atraidīts lūdzējs atstāj karaļa pili, viņam ir skaidrs: ilgāk viņš vairs nedrīkst gaidīt un vilcināties. Savos trīsdesmit piecos gados viņš ir piedzīvojis un pieredzējis visu, kas vien karotājam jūrniekam jāapgūst gan uz sauszemes, gan jūras. Četras reizes viņš apbraucis apkārt Labās Cerības ragam — divas reizes no rietumiem un divas reizes no austrumiem. Jo bieži raudzījies nāvei acīs, trīsreiz jutis ienaidnieka ieroča salto metālu savā siltajā, asiņojošajā miesā. Magelāns daudz redzējis pasaulē. Austrumus viņš iepazinis labāk nekā citi viņa laika izcilie ģeogrāfi un kartogrāfi. Gandrīz desmit gadus ilgā pieredze devusi iespēju apgūt jebkuru kara tehniku, viņš ir iemācījies cīnīties ar zobenu un arkebūzu, iemācījies rīkoties ar stūri un kompasu, ar burām un lielgabalu, ar airiem, lāpstu un šķēpu. Viņš prot lasīt portulānus, darboties ar rokas loti un ne mazāk precīzi kā «astronomijas speciālists» apkalpot jūrniecības ierīces. Viņš ir piedzīvojis visu to, par ko citi ar ziņkāri lasa grāmatās, — gan bezgala garu bezvēja laiku un dienām ilgu ciklonu, gan cīņas uz jūras, gan sauszemes kaujas, aplenkumus un laupīšanas, uzbrukumus un kuģu bojā eju. Desmit gadu laikā neskaitāmi daudz dienu un nakšu pavadīts pacietīgās gaidās tālo jūru bezgalīgajos plašumos un likti lietā arī zibenīgie mirkļi, kad viss pēkšņi izšķiras. Viņš ir iepazinis visai dažādus cilvēkus — dzeltenos, baltos, melnos un brūnos — gan indiešus un nēģerus, gan malajiešus un ķīniešus, gan arābus un turkus. Visādi — ir uz ūdeņiem, ir uz sauszemes, dažādos gadalaikos un dažādās jūrās, gan salā, gan svilinošā saulē Magelāns ir kalpojis savam karalim, savai dzimtenei. Taču kalpot piederas jaunībai, un tagad, turpat trīsdesmit sešu gadu vecumā, Magelāns atzist, ka pietiekami ilgi upurējies svešu interešu, svešas slavas

labā. Kā ikviens radošas domas cilvēks, tā arī Magelāns media in vita [30] alkst izjust atbildību par savu darbu un parādīt, ko spēj. Tēvzeme pametusi viņu likteņa varā, atbrīvojusi viņu no dienesta un pienākumiem — un tas jo labāk: nu viņš ir brīvs. Nereti mēdz būt, ka dūres sitiens, kas mērķēts citam, trāpa pašu sitēju.

Magelāns nekad neīsteno dzīvē savu iecerēto nodomu pēkšņi un impulsīvi. Lai cik skopas ziņas no laikabiedru aprakstiem iegūstam par to, kāds bijis Magelāna raksturs, viena, turklāt būtiska, izcila īpašība skaidri parādās visos viņa dzīves posmos, proti — Magelāns apbrīnojami pratis klusēt. Pēc dabas pacietīgs un nerunīgs — arī nemierīgajā karavīra dzīvē Magelāns turas savrup un nedalās domās ar citiem. Vienmēr apcerēdams tālāko nākotni, klusībā apsvērdams katru iespēju, viņš nekad neatklāj savu plānu vai lēmumu, iekams pats nav pārliecināts, ka viņa ideja pilnīgi nobriedusi īstenošanai, visos sīkumos pārdomāta un neapstrīdama.

Arī šoreiz Magelāns lieliski parāda māku klusēt. Dažs labs pēc karaļa Manuela aizvainojošā noraidījuma droši vien būtu tūlīt atstājis dzimteni un piedāvājies kalpot citam valdniekam. Bet Magelāns paliek vēl veselu gadu Portugālē, un nevienam nav ne jausmas, ar ko viņš tolaik nodarbojas. Vienīgais, ko var vērot — ja tas vispār būtu novērošanas vērts, kad ir runa par tik ievērojamu jūrnieku, kas braucis uz Indiju, — ka Magelāns ļoti bieži uzturas kopā ar stūrmaņiem un kapteiņiem un galvenokārt ar tiem, kas agrāk braukājuši pa Dienvidu jūrām. Bet vai gan par medībām visvairāk nerunā mednieks" un par jūru un jaunatklātām zemēm jūrnieks? .. . Aizdomas neizraisa arī tas, ka Magelāns tesorārijā — karaļa Manuela slepenajā arhīvā sīki iepazīstas ar tā secretissima^31piekrastu kartēm, portulāniem un kuģu dienasgrāmatām no pēdējām ekspedīcijām uz Brazīliju. Ko gan citu kā grāmatas un ziņas par jaunatklātām zemēm un jūrām pētītu kuģu kapteinis, kas dzīvo dīkā un kam daudz brīva laika?

Drīzāk gan Magelāns būtu varējis pievērst sev uzma-

nību ar jauno draudzību, ko viņš tagad noslēdzis. Jo šis cilvēks, vārdā Ruī Faleiru, ar ko viņš aizvien vairāk sāk turēties kopā, ir izklaidīgs, nervozs strauja rakstura inteliģents, gaužām valodīgs, pārpārēm pašapzinīgs un ķildīgs — pavisam nepiemērots biedrs klusajam, apvaldītajam,, sevī noslēgtajam jūrniekam un karavīram. Abu šo cilvēku dotības — tie drīz vien bija kļuvuši nešķirami, pateicoties tieši to krasajām pretišķībām, — rada starp tiem zināmu, protams, neizbēgami īslaicīgu harmoniju. Tāpat kā Magelāna lielākā kaislība ir ceļojumi pa jūrām un materiālās pasaules praktiska izzināšana, tā Faleiru dziļākā kaislība ir abstrakta zemes un debesu pētīšana. Ruī Faleiru ir tīrais teorētiķis, īsts kabineta zinātnieks, kurš nekad nav uzkāpis uz kuģa, nekad nav atstājis Portugāli; tālās zemes un debesu sfēras viņš pazīst tikai pēc grāmatām, aprēķiniem, tabulām un kartēm; taču šajās abstraktajās sfērās viņam — kartogrāfam un astronomam — ir jo liela autoritāte. Faleiru gan neprot uzvilkt buras, taču izgudrojis īpašu sistēmu ģeogrāfiskā garuma aprēķināšanai; kaut arī kļūdaina, tā aptver visu zemeslodi un vēlāk izdara Magelānam svarīgu pakalpojumu. Faleiru neprot rīkoties ar stūri, bet viņa pagatavotās jūras kartes, viņa portulāni, astrolabi, šķiet, bijuši sava laika labākie palīglīdzekļi jūrniecībā. No tāda speciālista kā Faleiru neizsakāmi daudz noderīgu zināšanu gūst ideālais praktiķis Magelāns, kura vienīgie skolotāji ir karš un paša pieredze, kurš ģeogrāfijā un astronomijā zina vienīgi tik daudz, cik pats — vārda tiešā nozīmē — pieredzējis, proti, ko mācījies jūras braucienos. Tieši tālab, ka šie abi cilvēki tik dažādi gan savu dotību, gan interešu ziņā, viņi lieliski papildina viens otru, gluži tāpat kā spekulatīva domāšana vienmēr papildina empīrisku darbību.

Turklāt šai gadījumā svarīga loma arī Magelāna un Faleiru tolaik vienādajam liktenim. Valdnieks dziļi aizvainojis abu — katru gan savā veidā — tik ievērojamo portugāļu pašapziņu, abiem likti ceļā šķēršļi dzīves mērķu īstenošanā. Ruī Faleiru jau kopš gadiem cer ieņemt karaliskā astronoma posteni, un, bez šaubām, nevienam citam Portugālē nebūtu vairāk tiesību uzstādīt šādu prasību. Taču, tāpat kā Magelāns aizkaitinājis galmu ar savu kluso lepnumu, tā viegli aizvainojamais, nervozais Ruī Faleiru -— ar savu straujo, ātro dabu. Naidnieki sauc Faleiru

par nelgu un, lai atbrīvotos no viņa un nodotu viņu inkvizīcijas rokās, izplata baumas, it kā Faleiru savus darbus veicot ar pārdabisku spēku palīdzību un esot noslēdzis līgumu ar velnu. Tā viņi abi — gan Magelāns, gan Faleiru — mana savā dzimtenē naidīgumu un neuzticību pret sevi un tādēļ jūtas visu atstumti, taču šis naidīguma un neuzticības lāsts viņus iekšēji tuvina. Faleiru sīki iepazīstas ar Magelāna plāniem un projektiem. Viņš tos zinātniski nopamato, un viņa kalkulācijas ar precīzu aprēķinu un tabulu palīdzību apstiprina to, ko Magelāns pieņēmis par pareizu gluži intuitīvi. Un, jo vairāk teorētiķis un praktiķis salīdzina savus pieņēmumus, jo dedzīgāks kļūst abu lēmums savu projektu īstenot kopīgi, tāpat kā kopīgi viņi to izdomājuši un izstrādājuši. Ar goda vārdu un zvērestu viņi abi — ir teorētiķis, ir praktiķis — apņēmušies neizpaust nevienam savu nodomu līdz izšķirošajam brīdim, kad tas tiks realizēts, un vajadzības gadījumā pat bez tēvzemes ziņas un pret tēvzemes gribu izdarīt tādu atklājumu, kas kalpos ne tikai vienai vienīgai valstij, bet gan visai cilvēcei.

Bet nu pienācis brīdis jautāt: kāds tad īsti ir šis noslēpumainais plāns, ko Magelāns un Faleiru slepeni kā sazvērnieki apspriež Lisabonas karaliskās pils pavēni? Kas ir tas jaunais, vēl nebijušais, kas padara šo plānu tik vērtīgu, ka tie abi devuši goda vārdu un apzvērējuši turēt to vislielākajā slepenībā, un kas šai plānā ir tik bīstams, ka viņi to glabā kā saindētu ieroci? Atbilde pirmajā brīdī liek vilties, jo jaunais plāns ietver tās pašas ieceres, ar kādām Magelāns bija atgriezies no Indijas un uz kādām viņu iedvesmoja Serrāno, — sasniegt vērtīgās garšvielu salas nevis pa austrumu ceļu apkārt Āfrikai kā portugāļi, bet gan no rietumu puses, apbraucot apkārt Amerikai. Šis plāns pirmajā acumirklī neliekas nekas jauns. Jau Kolumbs, cik zināms, bija devies ceļā, nevis lai atklātu toreiz vēl neatrasto Ameriku, bet lai sasniegtu Indiju, un, kad pasaule beidzot pamanīja šo kļūdīšanos, — viņš pats līdz pat mūža beigām to negribēja atzīt, iedomādamies, ka izkāpis malā kādā Ķīnas hana provincē, — Spānija šā nejaušā atklājuma dēļ nebūt nedomāja atteikties no braukšanas uz Indiju. Pirmajam priecīgajam satraukumam drīz vien sekoja rūgta vilšanās. Pārsteidzīgā fantasta

Kolumba vēstījums, ka Sandomingo un Espanjolā pavisam sekli zemē atrodoties zelts, izrādījās tukšas baumas. Tur nebija atrasts ne zelts, ne garšvielas, pat ne «melnais ziloņkauls», jo vārgos indiāņus nevarēja izmantot kā vergus darbā. Kamēr vēl Pisarro nebija izlaupījis inku dārgumu krātuves, kamēr vēl netika uzietas Potosi sudraba raktuves, Amerikas atklāšanai komerciālā ziņā nebija nekādas nozīmes un uz zeltu kārie kastīlieši bija vairāk ieinteresēti jo ātrāk apbraukt apkārt Amerikai, lai nokļūtu dārgakmeņu un garšvielu paradīzē, nekā kolonizēt un pakļaut Ameriku. Pēc karaļnama pavēles viņi atkal un atkal mēģina apbraukt apkārt šai jaunatrastajai terra firma^1 un ielauzties īstajā Austrumu dārgumu glabātavā — garšvielu salās, iekams tur nokļuvuši portugāļi. Ekspedīcija pēc ekspedīcijas dodas ceļā, taču drīz vien spāniešiem, meklējot jūras ceļu uz ilgoto zemi Indiju, jāpiedzīvo tāda pati vilšanās kā pirms tam portugāļiem, braucotv apkārt Āfrikai. Jo arī šī jaunatklātā pasaules daļa — Amerika — izrādījās neaptverami lielāka, nekā sākumā bija likusies. It visur — gan dienvidos, gan ziemeļos, kur vien spāņi ar saviem kuģiem grib tikt cauri uz Indijas okeānu, viņi uzduras nepārvaramai cietzemes barjerai. It visur kā resns baļķis ceļu aizšķērso šis gari izstieptais kontinents — Amerika. Cits pēc cita slavenie konkistadori veltīgi izmēģina laimi — atrast kādu šaurumu, pa kuru izbraukt, atrast kādu jūras ceļu, kādu passo vai estrecho. Kolumbs savā ceturtajā ceļojumā nogriežas uz rietumiem, lai dotos mājup, apbraucot apkārt Indijai, un atduras pret «barjeru». Ekspedīcija, kurā piedalās Vespuči, tāpat veltīgi meklē ceļu gar visu Amerikas dienvidu piekrasti — con proposito di andare e scop-rire un isola verso Oriente che si dice Melacha —, lai sasniegtu garšvielām bagātās Moluku salas. Kortess savā ceturtajā relacion svinīgi apsola imperatoram Kārlim sameklēt Panamas tuvumā šaurumu. Kortereals un Kabots dodas līdz pat Ledus jūrai, lai atrastu izeju ziemeļos, bet Huans de Soliss — pa Laplatu uz augšu, lai atklātu to dienvidos. Taču veltīgi! It visur — gan ziemeļos, gan dienvidos, gan polārajās zonās un tropiskajos grādos viens un tas pats nepārvaramais šķērslis — zemes un akmens valnis. Pamazām zūd jebkura cerība no Atlantijas [32]

okeāna sasniegt citu jūru — to otru, ko pirmoreiz Nunjess de Balvoja ierauga no Panamas augstienes. Kos-mogrāfi savās kartēs jau zīmē Dienvidameriku nedalāmi saistītu ar dienvidpolu, jau neskaitāmi daudz kuģu aizgājuši bojā šais veltīgajos meklējumos, beidzot Spānija jau samierinājusies ar to, ka paliek nošķirta no bagātā Indijas okeāna zemēm un jūrām, jo nekur nav iespējams , atrast meklēto paso — tik neatlaidīgi meklēto šaurumu, pa kuru varētu izbraukt.

Te pēkšņi uzrodas šis nepazīstamais mazā auguma kapteinis Magelāns, par kuru līdz šim nekas nav dzirdēts, un dedzīgi, skaidri un noteikti pavēstī: «No Atlantijas okeāna var iebraukt Klusajā okeānā. Es to zinu, man ir skaidrs, kur šī vieta atrodas. Dodiet man floti, es jums šaurumu parādīšu un, braucot no austrumiem uz rietumiem, apceļošu apkārt visai pasaulei.»

Te nu, lūk, Magelāna noslēpums, kas jau vairākus gadu simteņus liek lauzīt galvas zinātniekiem un psihologiem. Magelāna projekts, zināms, nav nekas neparasts; īstenībā viņš gribēja panākt tieši to pašu, ko Kolumbs, Vespuči, Kortereals, Kortess un Kabots. Taču jaunu pārsteigumu nesagādā pats viņa ierosinājums, bet gan ārkārtīgā noteiktība,- ar kādu viņš apgalvo, ka iespējams sasniegt Indiju, braucot pa jūras ceļu uz rietumiem. Jau tūlīt sākumā Magelāns pretēji citiem nebilst vis pieticīgus vārdus: «Es ceru kaut kur atrast kādu paso, kādu šaurumu,» — bet ar ciešu pārliecību paskaidro: «Es atradīšu paso, jo zinu, vienīgi es to zinu, ka no Atlantijas okeāna ir izeja uz Kluso okeānu, turklāt man ir zināms, kurļ šī vieta jāmeklē.»

Kā gan — tā ir neuzminama mīkla — Magelāns var jau iepriekš zināt, kur atrodas visu citu jūras braucēju veltīgi meklētais ceļš? Ne viņš, ne arī viņa ceļabiedrs Faleiru nekad nav agrāk pat tuvojušies Amerikas krastiem. Ja nu viņš ar tādu noteiktību apgalvo, ka šāds šaurums patiešām eksistē, tad viņš par to un tā atrašanās vietu var būt uzzinājis vienīgi no kāda sava priekšteča, kas šo ceļu skatījis ipsis oculis. Bet, ja to atradis kāds cits pirms Magelāna, tad — cik sarežģīta situācija! — viņš nebūt nav daudzinātais ceļa atklājējs, kā viņu cildina vēsture, bet vienīgi plaģiators, sveša darba uzurpators. Tad Magelāna

jūras šaurums tikpat netaisni būtu nosaukts viņa vārdā kā Amerika par godu šim Amerigo Vespuči, kurš nav to atklājis.

Viss Magelāna pasākuma noslēpums ietverts vienā jautājumā: no kā un kādā ceļā necilais portugāļu kapteinis bija ieguvis ticamas ziņas, ka abas jūras savieno šaurums, un kā viņš varēja apsolīt, ka veiks to, ko līdz šim uzskatīja par neiespējamu, proti, apbrauks vienā paņēmienā apkārt Zemei? Par pirmo norādījumu, uz kura pamatojoties Magelāns jutās pilnīgi drošs par savu pasākumu, jāpateicas Antonio Pigafetam, viņa visuzticīgākajam pavadonim un biogrāfam, kas vēsta: pat tad, kad ieeja šaurumā jau bijusi skaidri saredzama, neviens no visas flotes ļaudīm neticējis, ka eksistē jūras ceļš, kas savieno abus okeānus. Tikai Magelāns tobrīd esot bijis par to nesatricināmi pārliecināts, jo viņš jau iepriekš noteikti zinājis, ka ir šāds apslēpts ceļš, proti, pateicoties kādai slavenā kosmogrāfa Martina Behaima kartei, kuru viņš, Magelāns, savā laikā sameklējis Portugāles karaļa slepenajā arhīvā. Šāds Pigafetas apgalvojums, bez šaubām, pilnīgi ticams, jo, pirmkārt, Martins Behaims tiešām līdz mūža galam (1507) bijis Portugāles karaļa galma kartogrāfs un, otrkārt, klusais meklētājs Magelāns īstā laikā bija pratis šim slepenajam arhīvam piekļūt. Taču satraucošā minējumu spēle turpinās: izrādās, ka Martins Behaims nav piedalījies nevienā aizjūras ekspedīcijā, tādēļ savukārt arī viņš varējis dabūt šo brīnumaino ziņu par paso tikai no citiem jūrniekiem. Tātad arī viņam noteikti bijuši priekšteči — šie nepazīstamie jūrnieki, kuri īstenībā ir šauruma atklājēji? Vai tiešām citi portugāļu kuģi jau pirms karšu un globusu izgatavošanas būtu aizbraukuši līdz noslēpumainajam šaurumam, kas savieno Atlantijas okeānu ar Kluso okeānu? Un lūk: neapstrīdami dokumenti pierāda, ka gadsimta sākumā patiesi vairākas portugāļu ekspedīcijas (vienu no tām pavada Vespuči) bija izpētījušas Brazīlijas un pat Argentīnas piekrastes; vienīgi tās varēja būt redzējušas pāro.

Taču rodas aizvien jauni un jauni minējumi:, cik tālu aizkļuvušas šīs noslēpumainās ekspedīcijas? Vai patiesi līdz šaurumam — līdz Magelāna jūras šaurumam? Ilgu laiku valdošais uzskats, it kā jau pirms Magelāna citi jūras braucēji būtu zinājuši, kur atrodas paso, balstījās vienīgi uz jau minētā Pigafetas ziņojumu un .Johana

Sēnera globusa datiem, kuri saglabājušies vēl līdz mūsdienām un kuros brīnumainā kārtā jau 1515. gadā — tātad ilgi pirms Magelāna ceļojuma — skaidri atzīmēts šaurums dienvidos (protams, pavisam nepareizā vietā). Bet ar to vēl nav noskaidrots, kur Behaims un vācu profesors dabūjis šādas ziņas. Jo lielo atklājumu laikmetā katra nācija aiz veikalnieciskas skaudības turēja sevišķi stingrā slepenībā datus, ko bija ieguvusi jebkura ekspedīcija. Stūrmaņu žurnāli, kapteiņu piezīmes, kartes un portulāni tika glabāti Lisabonas tesorārijā, un, piedraudot sodīt ar nāvi, karalis Manuels ar 1504. gada 13. novembra ediktu aizliedza sniegt ziņas par kuģu braucieniem viņpus Kongo upes, lai Portugāles atklājumus neizmantotu savā labā svešinieki. Un, kad beidzot jau sāka likties, ka jautājums par prioritāti nemaz nav atrisināms, kādā no vēlākajiem gadsimtiem visu noskaidroja svarīgs atradums; šim atradumam par savām ģeogrāfiskajām zināšanām pateicību parādā gan Behaims, gan Šēners un, beidzot, arī Magelāns. Atradums bija uz ļoti slikta papīra vācu valodā iespiesta tā sauktā Copia der Newen Zeytung aus Presillg Landt^1 (turklāt tā ir pirmā lapa, kas nosaukta par «Zeytung») (avīze, laikraksts), taču šī lapa, izrādās, ir paziņojums, ar kuru gadsimta sākumā kāds Portugāles faktors griežas pie Augsburgas lielajiem Velzeru nama tirgoņiem. Tajā ārkārtīgi nepareizā vācu valodā pavēstīts, ka portugāļu kuģis apmēram četrdesmitajos platuma grādos atradis kādu cabo, proti, zemes ragu, līdzīgu Labās Cerības ragam, un apbraucis tam apkārt un ka aiz tā virzienā no austrumiem uz rietumiem atrodas tāds pats plats jūras ceļš kā Gibraltārs, kas ved uz citām jūrām, tā ka esot it viegli pa šo ceļu sasniegt garšvielām bagātās Mo-luku salas; tātad šī ziņa skaidri apstiprina, ka no Atlantijas okeāna iet ceļš uz Kluso okeānu — quod eiat demonstrandum.2

Tā nu likās — beidzot mīkla būtu atrisināta un Magelāns galu ga.lā padarīts par agrāko atklājumu plaģiatoru. Jo nevar būt divu domu, ka Magelānam vajadzēja būt lietas kursā -par to, kādi panākumi bijuši iepriekšējām portugāļu ekspedīcijām, vismaz tikpat labi kā nepazīstamajam rederejas pārstāvim un Lisabonā dzīvojošajam Augsburgas ģeogrāfam, un viss viņa pasaulvēsturiskais

1 Jaunu ziņu kopija no Brazīlijas zemes (senvūc.).

2 Kā tas arī ir patiesībā (lai.).

nopelns tad būtu vienīgi tas, ka viņš stingri glabāto noslēpumu ar savu enerģisko darbību pārvērtis visai cilvēcei noderīgā atziņā. Veiklība, ātra un droša rīcība, liekot lietā citu panākumus, tātad būtu viss Magelāna noslēpums.

Bet brīnumainā kārtā vēl reizi — proti, pēdējo reizi — rodas kāds jautājums. Jo Māgelāns vēl nezināja to, ko mēs tagad skaidri zinām: neviens no nepazīstamās portugāļu ekspedīcijas jūrniekiem nekad nav aizbraucis līdz Magelāna jūras šaurumam, un viņu ziņas, kurām Mage-lāns ticēja tikpat droši kā Martins Behaims un Johans Šēners, patiesībā ir nepareizas, it viegli saprotama kļūdīšanās. Jo ko gan — un te nu mēs saskaramies ar problēmas būtību — bija redzējuši stūrmaņi četrdesmitajā dienvidu platunta grādā? Ko tad īsti ziņo aculiecinieki par to «Newen Zeytung»? Neko vairāk kā vien to, ka apmēram četrdesmitajā platuma grādā kuģinieki esot atraduši jūras līci, pa kuru braukuši divas dienas, bet nevarējuši izkļūt tam cauri un, kamēr meklējuši izeju, vētra viņus atdzinusi atpakaļ. Tātad viņi nav redzējuši neko citu kā tikai ūdensceļu, bet iedomājušies — proti, tikai iedomājušies, ka tas esot ilgi meklētais šaurums, kas ved uz Kluso okeānu. Taču īstais šaurums atrodas — mēs to zinām kopš Magelāna laikiem — tuvu piecdesmit otrajam platuma grādam. Ko gan redzējuši nepazīstamie jūrnieki četrdesmitā platuma grāda tuvumā? Par to mums ir pamatots pieņēmums. Jo vienīgi tam, kas pirmoreiz pats savām acīm skatījis milzīgo ūdens klaidu, tik bezgala plašo Laplatas upi, kas ieplūst jūrā, — vienīgi tam ir skaidrs, ka ne tikai nejauša, bet pat neizbēgama ir šīs milzu upes grīvas sajaukšana ar jūras līci. Pilnīgi saprotams, ka nepazīstamie jūras braucēji, kas Eiropā nekad nebija redzējuši tik neiedomājami lielu upi, ieraudzījuši šos nepārskatāmos ūdens plašumus, jau priekšlaicīgi triumfēja, domādami, ka tas ir ilgi meklētais ceļš, kas savieno abus okeānus. Labākais pierādījums tam, ka stūrmaņi, uz kuru ziņām «Newen Zeytung» pamato savus apgalvojumus, patiesi samainījuši milzu upi ar jūras šaurumu, ir kartes, kas izgatavotas pēc viņu izteikumiem. Ja viņi, šie svešie kuģu stūrmaņi, būtu atraduši ne vien Laplatas upi, bet vēl tālāk uz dienvidiem īsto Magelāna jūras šaurumu — īsto paso, tad viņi savos portulānos un Šēners arī savā globusā būtu iezīmējuši Laplatu — pasaules upju gigantu. Bet, lūk, tiklab Šēners, kā ari pārējie iezīmē mums

zināmajās kartēs nevis šo upi, bet paso — mītisko jūras ceļu, kas atrodas tais pašos platuma grādos. Līdz ar to nu jautājums pilnīgi skaidrs. «Newen Zeytung» komentētāji visgodīgākā kārtā maldījušies. Viņi krituši par upuri acīm redzamai un viegli saprotamai kļūdai, un tikpat maz vainojams arī Magelāns, apgalvodams, ka viņam ir autentiskas ziņas par paso esamību. Izstrādādams pēc kartēm un datiem savu lielisko plānu, kā apbraukt apkārt zemei, viņš pieļāva kļūdu citu kļūdīšanās dēļ. Maldīšanās, kas radusies aiz patiesas ticības un paļāvības citu maldīgiem uzskatiem, galu galā bija viss Magelāna noslēpums.

Taču nav ko nopelt maldīšanos! Pat no vismuļķīgākās maldīšanās — vai nu to pieļāvis ģēnijs, vai arī tā radusies nejaušības dēļ — var dzimt vislielākā patiesība. Ikvienā zinātnes nozarē ir simtiem un tūkstošiem svarīgu atklājumu, ko izraisījušas kļūdainas hipotēzes. Kolumbs nekad nebūtu iedrošinājies izbraukt okeānā bez Tos-kanelli kartes, kas taču pilnigi aplam uzrādīja zemeslodes perimetru un pievīla, liekot domāt, ka Indiju visīsākā laikā var sasniegt no austrumu puses. Magelānam nekad nebūtu izdevies pierunāt karali nodot viņa rīcībā floti, ja viņš nebūtu ar tik vientiesīgu paļāvību ticējis Behaima kļūdīgajai kartei un fantastiskajām portugāļu stūrmaņu ziņām. Tikai pārliecība, ka atklājis noslēpumu, ļāva Magelānam atrisināt sava laika lielāko ģeogrāfisko noslēpumu. Tikai tāpēc vien, ka viņš ar visu sirdi ticēja īslaicīgai ilūzijai, viņš atklāja mūžīgu patiesību.

IDEJA TIEK ĪSTENOTA

1517. gada 20. oktobris — 1518. gada 22. marts

Pienācis laiks, kad Magelānam jāizšķiras par atbildīgu lēmumu. Savā sirdi viņš lolo tik drosmīgu plānu, kāda tolaik nav nevienam jūras braucējam, turklāt viņš ir pārliecināts (vai arī iedomājas, ka tāds ir), ka, pateicoties īpašām ziņām, ko viņš ieguvis, šis plāns noteikti palīdzēs sasniegt mērķi. Bet kā gan īstenot tik bīstamu pasākumu, kas tik dārgi izmaksā? Paša zemes karalis viņa priekšlikumu noraidījis, no pazīstamajiem portugāļu rēderiem tikpat kā nav ko cerēt uz atbalstu, jo tie neiedrošināsies uzticēt komandu tādam vīram, kas nebauda galma

labvēlību. Paliek tikai viens ceļš: griezties pēc palīdzības pie Spānijas. Tur — vienīgi tur Magelāns var cerēt uz atbalstu, tikai spāņu galms pratīs viņu novērtēt, jo viņš aizvedīs līdz ne vien nozīmīgas ziņas no Lisabonas teso-rārija, bet piesolīs Spānijai arī morālas tiesības, kas tikpat svarīgi ieplānotajam pasākumam. Viņa kompanjons Faleiru aprēķinājis — turklāt tikpat nepareizi, cik maldīgi ticis informēts Magelāns, — ka garšvielu salas neatrodas vis portugāļu robežās, bet pāvesta norādītajā Spānijas zonā, tātad nav Portugāles, bet Spānijas īpašums. Pasaules bagātākās salas un īsāko ceļu uz tām kā Austrumu dāvanu piesola karalim Kārlim V šis necilais portugāļu kapteinis; nekur citur kā vien Spānijas karaļnamā viņš var gaidīt atbalstu. Tur un tikai tur viņš var īstenot savas dzīves lielāko mērķi, savu ideju, lai gan par visrūgtāko cenu. Jo Magelāns zina: ja viņš griezīsies pēc palīdzības pie Spānijas, tad viņam jāatsakās no sava bruņinieka vārda, no portugāļa vārda Magelhaes — viņam tikpat kā jānomet sava āda; viņš zina, ka paša karalis izsludinās viņu ārpus likuma un gadsimtiem ilgi tautas brāļi uzskatīs viņu par nodevēju — par tiaidoi, par bezgodīgu pārbēdzēju — transfuga. Un patiesi — Magelāna brīvprātīgā atteikšanās no Portugāles pavalstniecības un izmisuma pilnā pāriešana svešas zemes kalpībā nav salīdzināma ar Kolumba, Kabota, Kadamosto vai Vespuči ricibu, lai gan tie tāpat ar svešu zemju kuģiem brauca pa jūrām. Jo Magelāns ne tikai pamet savu tēvzemi, bet — to nedrīkst noklusēt — tieši tai kaitē, jo, lai gan zina, ka garšvielu salas okupējuši viņa tautieši, tomēr nodod tās paša karalim nenovēlīga sāncenša rokās; viņš izturas vairāk nekā pārdroši un pat gaužām nepatriotiski, aizvezdams pāri savas zemes robežām valsts noslēpumus, ko ieguvis, pateicoties iespējai iekļūt Lisabonas tesorārijā. Pēc mūsdienu vērtējuma Magelāna — portugāļu muižnieka un bijušā portugāļu flotes kapteiņa noziegums nav mazāks par tāda šālaika virsnieka pārkāpumu, kurš nodevis nedraudzīgai kaimiņvalstij slepenas ģenerālštāba kartes un mobilizācijas plānus. Un viņa peļamajai rīcībai zināmu attaisnojumu piešķir vienīgi tas, ka viņš nav devies pāri robežai gļēvi un bailīgi kā kontrabandists, bet pārgājis pie pretinieka atklāti, apzinādamies, kādi nopēlumi viņu sagaida.

Taču radošs cilvēks pakļauts ne vien nacionālam, bet

ari kādam citam — augstākam likumam. Kas rada ko lielu, kas izdara atklājumu vai veic uzdevumu, kurš kalpo visas cilvēces attīstībai, tam īstā dzimtene nav vairs tēvzeme, bet gan paša darbs. Viena vienīgā instance, pret kuru viņš jūtas atbildīgs, ir viņa iecerētā ideja; un drīzāk viņš pametīs novārtā valstiskās, savas zemes pašreizējās intereses nekā loloto mērķi, ko sasniegt viņam lēmis liktenis un paša sevišķās dotības. Pēc daudziem tēvzemei uzticībā nokalpotiem gadiem Magelānam mūža vidū beidzot kjuva skaidrs, kāds ir viņa uzdevums. Tā kā paša tēvzeme liedza šo uzdevumu īstenot, tad viņam vajadzēja gūt savā idejā to, kas aizstātu tēvzemi. Magelāns drosmīgi upurē agrāko vārdu un pilsoņa godu, lai atdzimtu un gūtu nemirstību savā idejā un varoņdarbā.

Laiks, ko Magelāns bija pavadījis, pacietīgi gaidot un kaļot plānus, bija pagājis. 1517. gada rudenī viņš ir sagatavojies īstenot pārgalvīgo nodomu. Atstājis savu mazāk drosmīgo līdzgaitnieku Falēiru pagaidām Portugālē, Magelāns sper izšķirošu soli — pāriet Spānijas robežu. 1517. gada 20. oktobrī viņš kopā ar savu vergu Enriki, kurš jau kopš gadiem kā ēna seko viņam it visur, ierodas Seviļā. Tobrīd Seviļa gan nav jaunā Spānijas Karaļa Kārļa V, tā sauktā Jaunās un Vecās pasaules valdnieka Kārļa V rezidence; astoņpadsmit gadus vecais karalis nupat kā ieradies no Flandrijas Santanderā un gatavojas doties uz Valjadolidu, kur, sākot ar novembra vidu, grib iekārtot galmu. Taču šo laiku, kas Magelānam jāgaida, viņš nekur nevar pavadīt labāk kā Seviļā, jo,ostas pilsēta ir slieksnis uz jauno Indiju; no Gvadalkivīras krastiem lielākā daļa kuģu dodas uz rietumiem, un tirgoņu, kapteiņu, mākleru un firmu pārstāvju pieplūdums ir tik liels, ka valdnieks pavēl iekārtot īpašu tirdzniecības namu — slaveno Casa de la Contiatacion, kuru sauca arī par Indiešu namu — «Domus indica» jeb «Casa del Oceano». Šajā namā tiek savākti vienkop un uzglabāti visi dokumenti, jūrnieku un tirgoņu ziņojumi un raporti. (Habel rex in ea urbe ad oceana tantum negotia domum eiectam ad quam euntes, redeuntesque visitores confluunt.[33]) Tai pašā

laikā Indiešu nams ir preču birža un jūrnieku tirdzniecības palāta, bet vislabāk to varētu nosaukt par jūras tirdzniecības kameru, par izziņu un konsultācijas vietu, kur iestāžu uzraudzībā, lai vienotos, pulcējas gan tirgoņi, kas finansē ekspedīcijas, gan kapteiņi, kuri tās grib vadīt. Ikvienam, kam padomā kāda jauna ekspedīcija un kas grib braukt zem Spānijas karoga, vispirifis jādodas uz Casa de Con-tratacion un jāsaņem tur atļauja vai atbalsts.

Ka Magelānam piemitusi neparasti liela savaldība, ģeniāla spēja klusēt un pacietīgi gaidīt, vislabāk apliecina tas, ka viņš šo nepieciešamo soli neuzsāk pārsteidzīgi. Ma-gelāns nav tukšs fantasts, jūsmīgs optimists vai iedomīgs sevis pašapmānītājs, viņš vienmēr ir precīzs rēķinātājs, psihologs un reālists, tāpēc jau iepriekš apsver savas iespējas un nepārvērtē tās. Viņš saprot, ka drīkstēs ieiet Casa de Contialacion tikai tad, kad jau citas rokas būs atvērušas viņam durvis. Jo kas gan viņu te pazīst? Sājā pilsētā, kuras dzertuves un krodziņi mudžēt mudž no aventurados 1 un despeiados^2 un kur vēl dzīvo kapteiņi, kas kuģojuši Kolumba, Kortereala un Kabota vadībā, nav nepavisam svarīgi tas, ka viņš veselus septiņus gadus braucis pa Austrumu jūrām, ka cīnījies Almeidas un Al-bukerki vadībā. Tāpat nepavisam nav patīkami tas, ka viņš nāk no Portugāles un viņa karalis nezina, ko ar viņu iesākt, ka viņš ir emigrants un, taisnību sakot, pat pārbēdzējs. Nē, Casa de Contiatacion viņam, svešajam, šim iuoioscito [34] [35] [36], kura vārds nav pazīstams, vis nedāvās uzticību; tāpēc Magelāns sākumā nemaz nepārkāpj šā nama slieksni. Viņš ir pietiekami pieredzējis, lai zinātu, kas šādā gadījumā darāms. Pirmām kārtām viņam, tāpat kā ikvienam, kas nāk ar kādu projektu vai ierosinājumu, jānodibina sakari un jādabū ieteikumi; iekams sāk sarunas, vispirms jāgūst to atbalsts, kuru rokās ir vara un nauda.

Šo nepieciešamo pazīšanos tālredzīgais Magelāns, liekas, jau uzsācis tolaik, kamēr vēl atradās Portugālē. Bez šaubām, viņu tūdaļ sirsnīgi uzņem Diogu Barbosa, kurš, tāpat kā Magelāns, pirms gadiem atteicies no Portugāles pavalstniecības un nu jau četrpadsmit gadu ieņem svarīgo arsenāla alkalda posteni. Viņš, Santjāgo ordeņa

kavalieris, ir ļoti iecienīts visā pilsētā un tikko iebrauku-šajam Magelānam noder par lielisku galvinieku. Pēc dažām ziņām, Magelāni un Barbosas it kā bijuši radinieki; taču vēl ciešāk nekā radniecība abus vīrus no pirmā acumirkļa saista kopīgas intereses: Diogu Barbosa jau daudzus gadus pirms Magelāna bija braucis uz Indiju. No viņa savukārt dēls Duarti Barbosa bija mantojis alkas pēc piedzīvojumiem. Arī tas krustām šķērsām izbraukājis Indijas, Malajas un Persijas jūras un sarakstījis tajā laikā tik ļoti iecienīto ceļojumu grāmatu «O livro de Duarte Barbosa»[37]. Visi trīs vīri tūlīt noslēdz draudzību. Cik stipru draudzības jūtu saistītiem gan tolaik vajadzēja justies tiem pāris desmitiem jūras veterānu, kuri tikai kā par brīnumu bija atgriezušies mājup no visiem briesmu pilnajiem un bīstamajiem braucieniem, ja pat vēl mūsdienās koloniālo valstu virsnieki un kareivji, kas cīnījušies vienā frontes sektorā kara laikā, uz visu mūžu apvienojušies slēgtā ģildē! Barbosa izturas pret Magelānu ļoti viesmīlīgi un uzaicina viņu dzīvot savā mājā; nepaiet necik ilgs laiks, un viņa meitai Barbarai iepatīkas trīsdesmit septiņus gadus vecais enerģiskais un cienījamais vīrs. Jau tā paša gada beigās Ma-gelāns drīkst saukties par alkalda znotu, un līdz ar to viņam Seviļā pajumte nodrošināta. Portugāles pavalstniecību zaudējušais nu ieguvis Spānijas pilsoņa tiesības. Kopš šā brīža viņš vairs nav nejaušs pieklīdenis, bet gan vecino de Sevilla — Seviļas iedzīvotājs. Pateicoties draudzībai un radniecībai ar Barbosu, Magelāns tiek labi rekomendēts; viņš ir nodrošināts ar savas sievas pūru — 600 000 mara-vediem — un tagad var bez bažām pārkāpt Casa de Con-tratacion slieksni.

Trūkst jebkādu drošu ziņu par pārrunām, kādas viņam tur bijušas, un par to, kā viņš ticis uzņemts. Mēs nezinām, cik plaši Magelāns, kuru zvērests saista ar Ruī Faleiru, izklāstījis savu projektu attiecīgajai komisijai, un droši vien tikai tādēļ, ka viss kaut kā netieši atgādina notikumu ar Kolumbu, pastāv pieņēmums, ka komisija viņa priekšlikumus asi noraidījusi vai pat izsmējusi. Zināms vienīgi tik daudz, ka Casa de Contratacion nav gribējusi vai nav varējusi uzņemties atbildību un risku piedalīties šā nepazīstamā vīra pasākumā. Profesionāļi mēdz raudzīties ar neuzticību uz visu neparasto, un tā arī šoreiz par tik no-

zīmīgo vēsturisko notikumu nav vis jāpateicas piekritīga-jām iestādēm, bet gluži otrādi — tas īstenojies bez to atbalsta un pret to gribu.

Indiešu nams — svarīgākā instance nav sniegusi Mage-lānam palīdzību. Jau pirmās no neskaitāmi daudzajām durvīm, kas ved uz karaļa pieņemšanas zāli, nav viņam atvērtas. Droši vien tā Magelānam būs bijusi drūma diena. Veltīgs ceļojums, veltīgi ieteikumi, veltīgi viņa dotie aprēķini, veltīga viņa daiļrunība, viņa dedzība, kādu viņš pats pret savu gribu atļāvies parādīt; visi viņa argumenti nav varējuši šos trīs komisijas locekļus — šos trīs speciālistus ietekmēt tā, lai tie ar uzticību raudzītos uz viņa projektu.

Taču karā bieži gadās, ka tad, kad karavadonim kauja šķiet zaudēta un tas grasās atkāpties, ir jau gatavs atstāt karalauku, pēkšņi ierodas ziņnesis un, eņģeļu mēlēs runādams, pavēstī, ka ienaidnieks atvilcis savus spēkus, pamezdams kaujas lauku, un līdz ar to gūta uzvara. Viens mirklis, viens vienīgs mirklis, un svaru kauss no vistumšākajām dzīlēm ātri ceļas augšup pretī laimei. Tādu mirkli Magelāns pirmoreiz piedzīvo tagad, negaidot saņemdams ziņu, ka vienu no šiem trim komisijas locekļiem, kas, pēc viņa domām, bija īgni un noraidoši klausījušies izklāstu par projektu, viņa plāns esot gaužām ietekmējis. Casa de Contiatacion faktors un darbvedis Huans de Aranda ļoti vēloties ar šo tik visai interesanto un, kā liekoties, arī izredzēm bagāto plānu neoficiāli iepazīties; Magelāns varot stāties ar viņu sakaros.

Aplaimotajam Magelānam šī ziņa šķiet kā debesu sūtīta, taču īstenībā tā ir pavisam pasaulīga. Huans de Aranda, tāpat kā visi tā laika ķeizari un karaļi, kapteiņi un tirgoņi, necenšas izpētīt zemeslodi, necenšas aplaimot cilvēci (kā to tik aizkustinoši jauniešiem attēlo vēstures grāmatas). Ne jau aiz cēlsirdības vai tīras sajūsmas Casa de Contiatacion faktors Aranda kļūst par šā plāna protektoru, bet gan tāpēc, ka viņš — profesionāls komersants — nojauš Magelāna priekšlikumā labu veikalu. Kaut kas šim rūdītajam lietpratējam būs droši vien imponējis — vai nu skaidrais formulējums, vai arī nepazīstamā portugāļu kapteiņa vīrišķīgā, drošā izturēšanās un jo dziļā pārliecība; viņš skaidri nomana, vai nu ar prātu apsvērdams, vai varbūt tikai neapzināti apjauzdams, ka aiz grandiozā plāna, iespējams, slēpjas lieliski veikalnieciski darījumi. Kā

oficiāla amatpersona, kā karaļa ierēdnis viņš Magelāna priekšlikumu bija noraidījis, jo tas neesot izdevīgs valstij, taču tas nekavē Arandam kā privātpersonai — tirgoņu žargonā runājot — «taisīt veikalu», proti, pasākumu finansēt un finansējot vismaz gūt starpnieka peļņu. Taču šādu rīcību, kad valsts ierēdnis — galminieks kādu projektu noraida, bet kā privātpersona to pašu atkal pakluso pieņem, lai tomēr piedalītos pasākumā, nevar saukt ne par sevišķi godīgu, ne korektu; un patiešām — Casa de Con-tratacion vēlāk pret Huanu de Arandu par piedalīšanos pasākuma finansēšanā ierosina tiesas prāvu.

Magelāns būtu izturējies ļoti muļķīgi, rēķinādamies ar morāla rakstura apsvērumiem. Tagad Magelānam jāliek uz spēles viss — un šajā kritiskajā brīdī viņš laikam Hua-nam de Arandam atklāj kaut ko vairāk par kopējo «noslēpumu», vairāk, nekā, ņemot vērā Ruī Faleiru doto vārdu, drīkst atļauties. Magelānam par iepriecinājumu Aranda pilnīgi atbalsta viņa ideju. Protams, iekams viņš šajā gluži svešā vīra riskantajā pasākumā iegulda naudu vai izmanto savus sakarus, Aranda rīkojas tā, kā līdzīgā situācijā rīkotos katrs mācīts finansists arī vēl šodien: viņš vispirms ievāc no Portugāles ziņas, vai uz Magelānu un Faleiru var paļauties. Cilvēks, kuram viņš uzticas un pie kura slepeni griežas, nav neviens cits kā Kristofors de Haro, kas savā laikā finansējis kādu no pirmajām ekspedīcijām uz Dienvidbrazīliju un kam ir lieliska informācija par notikumiem un cilvēkiem. Bet atkal laimīga sagadīšanās: ziņas, ko Aranda iegūst, ir teicamas — Magelāns esot pieredzējis, rūdīts jūrnieks, bet Faleiru — ievērojams kosmogrāfs.

Līdz ar to pēdējā zemūdens klints apbraukta. Kopš šā brīža Indiešu nama vadītājs, kura vārdam jūrniecības lietās galmā ir izšķiroša loma, nolemj piedalīties Magelāna un tādējādi arī pats savā pasākumā. Magelāns un Faleiru dabūjuši vēl trešo līdzdalībnieku; šajā trijotnē Magelānam ir praktiska pieredze, Faleiru teorētiskas zināšanas, bet Huana de Arandas pamatkapitāls ir viņa plašie sakari. Kopš tā mirkļa, kad Magelāna ideja saistīta ar Arandas paša darījumu, Aranda vairs nepalaiž garām nevienu iespēju. Nevilcinoties viņš raksta jo garu vēstuli Kastīli-jas valsts kancleram, kuram izklāsta nodomātā pasākuma svarīgumu un ieteic Magelānu, raksturodams to kā tādu vīru, kas «viņa augstībai var izdarīt lielus pakalpojumus».

Turklāt viņš informē dažādus valsts padomniekus un līdz ar to nodrošina Magelānam audienci. Un pat vēl vairāk: centīgais mākleris izsaka ne tikai gatavību pats personiski pavadīt Magelānu uz Valjadolidu, bet ir ar mieru aizdot viņam naudu ceļa un uzturēšanās izdevumiem. Vējš pēkšņi sācis pūst no citas puses. Magelāns redz, ka sasniedzis vairāk, nekā atļāvies vispārdrošākajos sapņos. Mēneša laikā viņš Spānijā guvis vairāk panākumu nekā savā dzimtenē, pašaizliedzīgi kalpodams, desmit gados. Un nu, kad karaļa pils durvis atvērtas, viņš raksta Faleiru, lai tas neraizējas un cik ātri vien iespējams ierodas Seviļā; viss vedoties lieliski.

Šķita, ka drosmīgais astrologs ar sajūsmu apsveiks pārsteidzošos sarunu rezultātus un pateicībā apkamps savu domubiedru. Bet Magelāna dzīvē — nākotnē šī ritmiskā secība paliek nemainīga — nav nevienas dienas bez mākoņiem. Jau tas vien, ka Magelāna veiksmīgās iniciatīvas dēļ viņš, Ruī Faleiru, jutīgais holeriskā, smagā rakstura vīrs, tiek nostumts sānis, viņu, šķiet, stipri sanikno. Bet jo briesmīgs sašutums pārņem pasaulīgajās lietās tik ne-lietpratīgo zvaigžņu pētnieku, kad viņš uzzina, ka ne jau aiz tīras cilvēkmīlestības Aranda apsolījis ievest Magelānu galmā, bet gan cerēdams, ka, piedaloties pasākumā, nākotnē gūs peļņu.

Notiek vētrainas scēnas. Faleiru apvaino Magelānu, ka tas nav turējis vārdu un bez viņa piekrišanas izpaudis abu «noslēpumu» kādam trešajam. Fīistēriskās dusmās viņš atsakās kopā ar Arandu doties ceļā uz Valjadolidas galmu, lai gan Aranda jau sedzis uz sava rēķina izdevumus. Aiz Faleiru muļķīgās spītības pasākums jau it nopietni draud izjukt, bet pēkšņi Aranda dabū no galma priecīgu ziņu: valdnieks ir ar mieru pieņemt Magelānu. Sākas satraukta divu dienu ilga kaulēšanās vai, labāk sakot, gan šādi, gan tādi piedāvājumi sakarā ar starpnieku peļņu, un tikai pēdējā brīdī — gandrīz vai pie pašiem Valjadolidas vārtiem visi trīs partneri beidzot laimīgi vienojas. Lāča āda tiek godīgi sadalīta, iekams vēl īstas medības sākušās. Aran-dam par viņa māklera darbu tiek piešķirta astotā daļa no paredzamās peļņas (no kuras Aranda, tāpat kā Magelāns un Faleiru, nekad nav dabūjis ne graša), un ar šo astoto daļu gudrajam un enerģiskajam vīram par viņa pakalpojumu tik tiešām nav pārmaksāts. Viņš zina, kādi ir apstākļi, un prot tikt ar visu galā: pirmām kārtām

j.idabū savā pusē karaļvalsts padome un tad tikai pats karalis, kam savas milzīgās valsts pārvaldīšanā vēl nav nekādas pieredzes.

Padome sākumā, šķiet, noskaņota nelabvēlīgi pret Ma-gelāna plānu. Jo trīs no tās četriem padomniekiem — kardināls Adrians no Utrehtas, Erasma draugs un vēlākais pavests, vecais monarha audzinātājs Gijoms de Kruā un valsts kanclers Sovāžs — ir holandieši. Viņu skatieni vairāk pievērsti Vācijai, kur Spānijas valdniekam Kārlim visdrīzākajā laikā jāsaņem karaļa kronis, un līdz ar to Habsburgiem jākļūst par visas pasaules valdniekiem. Šos feodālos aristokrātus jeb grāmatu mīļotājus humānistus maz interesē aizjūras pasākuma plāns, kura iespējamā īstenošana nāktu par labu tikai Spānijai. Vienīgais spānietis padomē, turklāt vienīgais vīrs, kurš, būdams Casa de Contiatacion protektors, ir liels speciālists kuģniecībā, liktenīgā kārtā ir slavenais vai bēdīgi slavenais kardināls Fonseka — Burgosas bīskaps. Tiesa, Magelāns būs izbijies, dzirdot Arandu pieminam Fonsekas vārdu, jo katrs jūras braucējs zina, ka Kolumbam visu mūžu nav bijis spīvāka pretinieka par šo praktisko un veikalniecisko kardinālu, kas ar vislielāko neuzticību raugās uz ikvienu fantastisku plānu. Taču Magelānam nav ko zaudēt, viņš var tikai iegūt: ar drošu dūšu un paceltu galvu viņš stājas sapulcējušās padomes priekšā, lai aizstāvētu savu ideju un varētu veikt lemto misiju.

Kas šajā izšķirošajā padomes sēdē norisinājies, par to mums ir dažādas ziņas un, tā kā tās tik dažādas, tad nav arī pilnīgi drošas. Ticams vienīgi tas, ka šā spēcīgā, saulē iedegušā vīra stājā un stāstījumā būs bijis kaut kas tāds, kas jau no pirmā mirkļa atstājis iespaidu. Karaļa padomnieki tūlīt saprot: portugāļu kapteinis nav nekāds vēj-grābslis vai fantasts, kādi bariem vien kopš Kolumba ceļojuma ir apstājuši spāņu galmu ar saviem projektiem. Šis virs tik tiešam aizkļuvis talak par visiem citiem uz austrumiem, un, kad viņš stāsta par garšvielu salām, par to ģeogrāfisko stāvokli, klimatiskajiem apstākļiem un neizmērojamo bagātibu, tad šīs ziņas — tāpēc ka viņš pazīst Vartemu un draudzējas ar Serrāno — ir drošākas par tām, kas atrodamas spāņu arhīvos. Bet Magelāns vēl nav izspēlējis savu galyeno trumpi. Viņš pamāj, lai priekšā iznāk

vergs Enriki, ko viņš atvedis līdz no Malakas. Ar acīm redzamu apbrīnu karaļa padomdevēji raugās uz smalki veidoto slaido malajieti: šādas rases cilvēku viņi nekad vēl nav redzējuši. Domājams, Magelāns būs paņēmis līdzi arī no Sumatras atvesto verdzeni, kas runā un čivina savā nesaprotamajā valodā, tā ka šķiet — pēkšņi karaļa pieņemšanas zālē būtu ielidojis raibs kolibrijs. Beidzot Magelāns vēl nolasa pašu svarīgāko argumentu — rindas no sava drauga Fransišku Serrāno — jaunā Ternates lielve-zīra vēstules, ka tur «zeme esot lielāka un bagātāka nekā tā, ko atklājis Vasko de Gama».

Tikai pēc tam, kad pamodināta augsto kungu interese, Magelāns nāk ar saviem secinājumiem un prasībām. Kā viņš jau esot teicis, vērtīgās garšvielu salas, kuru bagātība neesot nemaz aprēķināma, tādā gadījumā atrodoties uz austrumiem no Indijas, tāpēc būtu pavisam lieki mest līkumu un, kā to darījuši portugāļi, censties tās sasniegt no austrumiem, pie tam vispirms apbraucot apkārt Āfrikai, tad visam Indijas jūras līcim un pēdīgi vēl Zunda jūrai. Daudz drošāks esot ceļš no rietumu puses, un tas arī esot virziens, kādu spāniešiem norādījis pats svētais tēvs. Ceļu gan aizkrustojot jaunatklātais Amerikas kontinents, par kuru nepareizi tiekot apgalvots, ka tas no dienvidiem nav apbraucams. Taču viņam, Magelānam, esot noteiktas ziņas, ka tur atrodoties šaurums — paso, es-trecho, un viņš apņemoties rīkoties tā, lai viņa un Ruī Fa-leiru noslēpums, ja viņa ziņā tiktu nodota flote, izdarītu pakalpojumu Spānijas karalim. Tikai pa viņa — Magelāna ieteikto ceļu spāņi vēl varot aizsteigties priekšā portugāļiem, kuri jau nepacietībā izstiepuši rokas pēc šīm pasaules dārgumu krātuvēm, un — jo zema paklanīšanās vājajam, bālajam cilvēkam, kuram, kā visiem Habsbur-giem, uz priekšu pastiepta apakšlūpa, — viņa majestāte karalis, nu jau viens no varenākajiem sava laika monarhiem, pateicoties salām, kas viņam piederētu, kļūtu tai pašā laikā arī par bagātāko pasaules valdnieku.

Bet varbūt — Magelāns vēl piebilst — majestāti mācot šaubas, vai ar šo ekspedīciju uz Moluku salām vajadzētu ielauzties tajās teritorijās, ko svētais pāvests, sadalot zemi, piešķīris portugāļiem. Šīs rūpes aiztaupoties. Tā kā viņam esot precīzas ziņas par salu atrašanās vietu un Ruī Faleiru aprēķini, viņš, Magelāns, varot pierādīt un parādīt, ka šīs dārgumu salas neapšaubāmi atrodoties tai zonā,

kuru viņa augstība pāvests piespriedis Spānijai; tāpēc tā bijusi kļūda no Spānijas puses, par spīti savām neapšaubāmajām tiesībām, gaidīt tik ilgi, kamēr portugāļi nostiprinās spāņu karaļa apgabalā.

Magelāns apklust. Tagad, kad ziņojums no praktiskajām lietām pievēršas teorētiskajām, kad ar meridiānu un karšu palīdzību jāpierāda, ka islas de la especeiia ir Spānijas karaļa īpašums, Magelāns paiet malā un ļauj izklāstīt savus kosmogrāfiskos argumentus līdzgaitniekam Ruī Faleiru. Ruī Faleiru atstiepj lielu globusu. Pēc viņa norādījuma var skaidri secināt, ka garšvielu salas atrodas citā zemes puslodē, viņpus pāvesta nospraustās robežlīnijas un līdz ar to Spānijas karaļa apgabalā, un viņš ar pirkstu to-pašubrīd parāda, kādu kursu viņi abi ar Magelānu nolēmuši ieturēt. Vēlāk, protams, izrādās, ka uzdotie garuma un platuma grādu aprēķini ir pilnīgi fantastiski, jo pat ne aptuveni šis kabineta ģeogrāfs nepazīst vēl neatklātā un nešķērsotā Klusā okeāna plašumus. Pēc divdesmit gadiem turklāt tiek konstatēts, ka visi viņa secinājumi nepareizi, ka garšvielu salas tomēr nav atradušās Spānijas, bet gan Portugāles teritorijā. Tas, ko satrauktais astronoms, stipri žestikulēdams, var pateikt, ir gluži aplam. Bet visu kārtu ļaudis labprāt tic tam, kas viņiem nes labumu. Un, tā kā augsti mācītais vīrs apgalvo, ka garšvielu salas pieder Spānijai, tad spāņu karaļa padomniekiem nav nekādas intereses apstrīdēt viņa iepriecinošo paskaidrojumu. Protams, daži no viņiem aiz ziņkāres grib uz globusa redzēt to vietu, kur atrodas ilgi meklētais šaurums caur Ameriku — šis paso, estiecho, iecerētais Magelāna šaurums, bet viņi tur neko neatrod, un Faleiru paskaidro, ka ar nodomu neesot iezīmējis šaurumu, lai līdz pēdējam brīdim lielais noslēpums netiktu atklāts.

Karalis un viņa padomnieki klausās, kas zin, varbūt vienaldzīgi, bet varbūt jau ieinteresēti. Taču tagad notiek kaut kas pavisam negaidīts. Ne jau humānisti, ne zinātnieki sajūsminās par šo braucienu apkārt pasaulei, kurš beidzot ļaus noteikt zemes apmērus un pierādīs, ka visi līdzšinējie atlanti aplami, bet gan tieši visiem jūras braucējiem tik bīstamais skeptiķis Burgosas bīskaps Fonseka atbalsta Magelānu. Varbūt viņš klusībā apzinās savu pa-saulvēsturisko kļūdu, proti, ka vajājis Kolumbu, un negrib uz savas sirdsapziņas uzņemties jaunu vainu, kļūdams otrreiz par šādas lielas idejas pretinieku, varbūt viņu arī

pārliecina garās sarunas ar Magelānu, bet, šā vai tā, paklausot viņa ieteikumam, priekšlikumu nenoraida. Principā projekts tiek pieņemts, un Magelāns un Faleiru dabū oficiālu uzaicinājumu iesniegt savas prasības un priekšlikumus rakstiski viņa majestātes padomei.

Ar šo audienci īstenībā jau ir iegūts viss. Bet, kam ir, tam tiek dots, un, kam reiz uzsmaidījusi laime, tam vienmēr tā paklausīgi iet līdzi. Vairāk nekā daudzie iepriekšējie gadi Magelānam dāvājušas pāris nedēļas. Viņš saticis sievieti, kas viņu mīl, draugus, kuri viņam palīdz, atbalstītājus, kas pret viņa idejām izturas kā paši pret savējām, karali, kurš viņam uzticas; šai satraucošajā spēlē viņam rokā iekrīt vēl viens — izšķirošais trumpis. Negaidot šajās dienās Seviļā ierodas slavenais rēderis Kristo-fors de Haro, bagāts flandriešu lielspekulants, kas roku rokā sadarbojas ar visu tā laika milzīgo internacionālo lielkapitālu — ar Velzeriem, Fugeriem, venēciešiem — un kas pats uz sava rēķina sarīkojis jau daudzas ekspedīcijas. Līdz šim viņa galvenā apmešanās vieta bijusi Lisabona. Bet arī viņam karalis Manuels ar savu skopumu un nepateicību aizdevis dusmas; tādēļ viss, kas karalim Manuelam liktu iesvilties dusmās, viņam lieliski noder. Viņš pazīst Magelānu, uzticas viņam un, tā kā arī no veikalnieciskā viedokļa uzskata pasākumu par ienesīgu, noteikti apsola Magelānam savu palīdzību tai gadījumā, ja Spānijas galms un Casa de Contiatacion negribētu ieguldīt pasākumā vajadzīgo naudu, un kopīgi ar saviem kompanjoniem finansēt viņam nepieciešamo floti.

Šis negaidītais piedāvājums ļauj Magelānam ar vienu šāvienu nošaut divus zaķus. Kad viņš klauvēja pie Casa de Contratacion durvīm, tad bija ieradies kā lūdzējs, lai viņam uztic floti, un toreiz pat pēc audiences tiek meklēts iegansts, lai viņa prasības noraidītu un ieteikumus nopeltu. Bet pašlaik — ar Kristofora de Haro piedāvājumu kabatā Magelāns var rīkoties kā kapitālists un diktēt savus nosacījumus. Ja arī galms negribot uzņemties risku, Magelāns tagad var lepni paskaidrot, viņa plāni nekādā ziņā vairs netiekot apdraudēti, jo viņam vairs neesot vajadzīga nauda, viņš nelūdzot neko citu kā vien piešķirt godu braukt zem Spānijas karoga., un par šādu godu viņš

gribot ar plašu žestu Spānijas kronim nodot piekto daļu no peļņas.

Jaunais priekšlikums, kas galmam atņem jebkuru risku, ir tik izdevīgs, ka paradoksālā kārtā vai, gluži otrādi, vadoties no saprātīgiem apsvērumiem, karaļa padome nolemj to nepieņemt. Jo — pēc Spānijas karaļa padomes aprēķina — pasākumam jābūt īpaši ienesīgam, ja tik slīpēts komersants kā Kristofors de Haro ir ar mieru ieguldīt tajā savu naudu. Tādēļ jo labāk finansēt projektu ar karaļa līdzekļiem, līdz ar to nodrošinot sev galveno peļņu un slavu. Pēc īsas kaulēšanās visas Magelāna un Ruī Faleiru prasības tiek pieņemtas; lielā steigā, kāda ir tiešā pretrunā ar Spānijas valsts kancelejas darba tempu, darījums tiek aši nokārtots visās instancēs. Un 1518. gada 22. martā Kārlis V savas vājprātīgās mātes Huanas vārdā ab pašrocīgu svinīgu «Yo el Rey»[38] paraksta «kapitulāciju» — saistošo un svarīgo līgumu ar Magelānu un Ruī Faleiru.

«Tā kā Jūs,» tā sākas šis garais raksts, «Hernando de Magallanes, bruņinieks, dzimis Portugāles karalistē, un bakalaurs (bacheloī) Ruy Faleiro, arīdzan no šās pašas karaļvalsts, esat nodomājuši izdarīt Mums pakalpojumu tās Mūsu okeāna daļas robežās, kura Mums piederīga, Mēs dodam rīkojumu, lai šai nolūkā tiktu ar Jums noslēgta šāda vienošanās.»

Nu seko vesela īpašu noteikumu virkne. Pirmais piešķir Magelānam un Faleiru pirmtiesības un izņēmuma tiesības iebraukt ikvienā nepazīstamā jūrā. «Lai Jums ceļā laime stāv klāt,» vārds vārdā rakstīts pārlieku samākslotajā galma kancelejas valodā, «un Jūs atklātu to okeāna daļu, kura atrodas Mums piederošajās robežās, un, tā kā būtu gaužām aplam, ka tolaik, kamēr Jums tur jābrauc, citi Jums kaitētu tādā vīzē, ka darītu to pašu, jo Jūs taču esat uzņēmušies šā pasākuma grūtības, tad sakarā ar Manu labvēlību un Manu gribu Es apsolu Jums, ka desmit pirmajos gados Mēs nevienam nedosim atļauju doties pa to pašu ceļu un maršrutu, lai izdarītu atklājumus, kurus esat izdomājuši Jūs. Ja nu tomēr kāds gribētu tādu pašu ceļojumu uzsākt un Mūsu atļauju tam izlūgties, Mēs

gribētum, iekams Mēs šo atļauju dodam, ar Jums vienoties par to, lai Jūs šai laikā, apgādāti ar visu to pašu un ar tikpat daudziem kuģiem kā tie citi, kam padomā izdarīt šādu atklājumu, arī varētu to pasākt.» Sekojošajos finansu rakstos Magelānam un Faleiru, «ievērojot viņu labo gribu un nopelnus», piešķirta divdesmitā daļa no visiem ienākumiem, kurus iegūtu jaunatrastajās zemēs, kā arī īpašas tiesības uz divām salām tai gadījumā, ja viņiem izdotos atklāt vairāk nekā sešas salas. Turklāt, tāpat kā līgumā ar Kolumbu, viņiem, kā arī viņu dēliem un mantiniekiem tiek dāvāts adelantado jeb gubernatora tituls visās šais atklātajās zemēs un salās. Tā kā ekspedīcijas izdevumu kontrolei tiek iecelts karaļa faktors (veedor), mantzinis (tesorero) un kasieris (contador), tad abu kapteiņu darbs nekādā ziņā netiek kavēts. Bez tam karalis stingri apsolās rūpēties, lai pieci noteiktas tonnāžas kuģi būtu uz diviem gadiem apgādāti ar komandu, pārtikas līdzekļiem un artilēriju; šis dokuments, kam ir pasaulvēsturiska nozīme, beidzas ar vārdiem: «Attiecībā uz šo visu Es apsolu un apliecinu ar Savu godu, ka turēšu Savu karalisko vārdu un došu rīkojumu, lai it viss tiek ievērots tieši tā, kā jau pirmāk minēts, un tālabad Es pavēlu, ka šī Capitulation ar Manu parakstu tiktu izsniegta.»

Bet ar to vēl nav gana. Jo stingri tiek arī noteikts, ka visiem Spānijas ierēdņiem un kalpotājiem, sākot ar visaugstāko un beidzot ar zemāko, jābūt informētiem par šo līgumu, lai tie Magelāna un Faleiru pasākumu it visur (en todo ē por todo, para agora ē para siempre) atbalstītu, un, proti, šī pavēle tiek nodota «al Ilustiisimo lnlante D. Fernando, e ā los lnlantes, Prelados, Duqu.es, Condes, Margueses, Ricos-homes, Maestres de las Ordenes, Co-mendadores ē Subcomendadores,... Alcaldes, Alguaciles de la rteustra Casa ē Corte e Chancilleiias, ē ā todos los Concejos, ē Gobernadores, Corregidores e Asistentes, Alcaldes, Alguaciles, Meīiones, Prebostes, Regidores <? otras cualesquier justicias ē oficiales de todas las ciuda-des, villas ē logares de los nuestros Reinos ē Senorios» — tātad visu kārtu un amatu pārstāvjiem un atsevišķām personām, no troņmantnieka līdz pēdējam kareivim. Skaidri un gaiši tiek pavēstīts, ka ar šo brīdi īstenībā visa Spānijas valsts piedāvā savus pakalpojumus diviem nepazīstamiem portugāļu emigrantiem.

Pat savos pārdrošākajos sapņos Magelāns nebija varējis cerēt kaut ko labāku. Bet notiek vēl kas brīnumaināks un svarīgāks: Kārlis V, kas tieši savos jaunības gados parasti ir lēnīgas un apvaldītas dabas, kļūst pats nepacietīgākais un dedzīgākais abu argonautu ceļojuma atbalstītājs. Jauno valdnieku būs sevišķi aizrāvusi Magelāna vīrišķīgā, nelokāmā izturēšanās un- viss drosmīgais pasākums. Un nu viņš pats ir tas, kas mudināt mudina jo drīzāk sagatavoties braucienam un doties ceļā. Ik nedēļas viņš liek paziņot, kā veicas darbs, un, ja vien gadās kāds kavēklis, Ma-gelānam vajag tikai griezties pie viņa, un tūlīt karaļa vēstule satriec jebkuru pretestību; savā garajā valdīšanas laikā šī ir gandrīz vai vienīgā reize, kad citkārt svārstīgais un viegli ietekmējamais valdnieks ar nesatricināmu uzticību pakalpojis' lielai idejai. Šāds karalis un valdnieks aizstāvja lomā un iespēja izmantot visas valsts palīdzību — šī pasakainā augšupeja droši vien Magelā-nam pašam šķita kā brīnums, jo viņš, cilvēks bez dzimtenes, bez posteņa, nopelts un noniecināts, pēkšņi bija kļuvis par flotes admirāli, par Santjāgo ordeņa kavalieri, par visu jaunatklāto zemju un salu nākošo gubernatoru, lēmēju pār dzīvību un nāvi, veselas armādas pavēlnieku, un beidzot — proti, pats galvenais — viņš bija kļuvis noteicējs par savu dzīvi.

VIŅA GRIBA SASTOP TŪKSTOŠ PRETSPĒKU

1518. gada 22. marts — 1519. gada 10. augusts

Vienmēr, kad ir runa par lieliem notikumiem, pasaule, lai tie būtu vieglāk izprotami, jo labprāt pakavējas pie savu varoņu dramatiskajiem, spilgtajiem dzīves brīžiem. Cēzaru redz pārejot Rubikonas upi, Napoleonu — uz Ar-kolas tilta. Taču novārtā paliek ne mazāk radošie sagatavošanās gadi — vēsturiskā varoņdarba garīgā, ar pacietību veiktā, pakāpeniskā īstenošana. Tā arī šai gadījumā ir ar Magelānu, — gan gleznotāju, gan dzejnieku vilina viņu notēlot triumfa brīdī, kad viņš dodas cauri jūras šaurumam, ko atklājis. Patiesībā viņa neparasti lielā enerģija varbūt vēl lieliskāk izpaužas tolaik, kad jāpārvar neskaitāmie šķēršļi: lai vispār tiktu piešķirta flotile, lai tā tiktu izveidota un, kaut arī bezgala daudz grūtību, ap-

gādāta ar visu nepieciešamo. Bijušais sobiesaliente — «nezināmais kareivis» — pēkšņi saprot, ka jāpilda Herku-lesa cienīgs uzdevums, jo viņam, vēl gluži nepiedzīvojušam organizatoriskos jautājumos, jāveic kaut kas pilnīgi jauns, līdz šim vēl nepieredzēts: jāsagatavo piecu kuģu flotile tādam braucienam, kuram neder ņemt par paraugu ne apjoma, ne priekšstata ziņā nevienu no līdzšinējiem. Magelānam viņa pārdrošajā pasākumā neviens nevar dot padomu, jo neviens vēl nav kāju spēris šais nepazīstamajās zemēs, ne arī šķērsojis jūras, kurās viņš pirmais grib doties. Neviens nevar viņam kaut aptuveni pateikt, cik ilgi vilksies ceļojums apkārt vēl neizmērītajai zemeslodei, kādās zemēs viņš nokļūs, kāds tur būs klimats, pie kādām tautām šis svešais ceļš viņu aizvedīs. Flotilei būs gadu, varbūt pat divus vai trīs gadus jāsastopas ar visām iespējamām varbūtībām — gan ar arktisko salu un tropisko karstumu, gan vētru un bezvēja laiku, tai jābūt gatavai gan karam, gan tirdzniecībai, un viss šis tikko prātam aptveramais viņam jāpaveic, jāiekaro, jāapsver vienam pašam, turklāt rēķinoties sastapt negaidītu pretestību. Un tikai tad, kad lielo plānu kalējs attop, cik grūts viņa uzdevums, visiem beidzot atklājas, kāds iekšējs dižums piemīt tam, kas ilgi slēpies ēnā. Gluži pretēji savam sāncensim cīņā par pasaules slavu «jūru donkihotam» Ko-lumbam, šim naivajam un dzīvei tālajam fantastam, kurš visus praktiskos darījumus, gatavojoties braucienam, labāk uzticēja Pinsonam un citiem stūrmaņiem, Magelāns — šai ziņā līdzīgi Napoleonam — ir tikpat pārdrošs vispārīgā koncepcijā, cik precīzs un pedantisks apsvērumos un katra sīkuma aprēķinos. Arī viņš apveltīts ar ģeniālu fantāziju un ģeniālu precizitāti, un, tāpat kā Napoleonam jau nedēļām ilgi pirms sava zibenīgi ātrā Alpu pārgājiena vajadzēja izkalkulēt, cik mārciņu pulvera, cik maisu auzu jāsagatavo noteiktai kaujas dienai noteiktajā vietā, tā arī šim pasaules telpas iekarotājam nepieciešams apgādāt savu flotili uz diviem vai trim gadiem, novēršot iespējamos trūkumus un grūtības ar visai rūpīgu sagatavošanos. Milzīgi liels uzdevums vienam cilvēkam — veikt tik vērienīgu pasākumu, pārvarot daždažādākos šķēršļus, kādi neizbēgami rodas, īstenojot savu ideju; jau kuģu sagāde vien prasa mēnešiem ilgu cīņu. Tiesa gan — karalis bija devis yārdu parūpēties par visu nepieciešamo un piekodinājis, lai iestādes sniedz iespējami plašu palīdzību. Taču

pavēle — pat karaļa pavēle — ir tikai pavēle un tās izpildē var rasties daudz dažādu kavēkļu un šķēršļu; patiesi radošais vienmēr jāveic vienīgi pašam radošajam garam, jo tad iecere patiesi īstenosies. Un tik tiešām: gluži neko — pat pašu nenozīmīgāko sīkumu, gatavojoties veikt savu mūža darbu, Magelāns neatstāj citu ziņā. Pa to laiku, kamēr noris visspīvākās sarunas ar Casa de Contratacion, ar iestādēm, tirgotājiem, piegādātājiem un amatniekiem, Magelāns, labi apzinoties atbildību pret cilvēkiem, kas uzticējuši viņam savu dzīvību, pārbauda katru sīkumu. Viņš pats pārskaita visas preces, pārrēķina katru aplēsi, aplūko ikvienu tauvu, planku, ieroci, kas atrodas uz borta. Katru no pieciem kuģiem, sākot ar masta smaili un beidzot ar ķīli, viņš pazīst kā savus piecus pirkstus. Un, tāpat kā atjaunojot Jeruzalemes mūrus, vīri strādā, turot vienā rokā ķelli, bet otrā zobenu, tā, gatavojot flotili nezināmajam braucienam, Magelānam vienlaikus jāatvaira to nenovīdība un naids, kuri par katru cenu grib likt ceļā šķēršļus viņa braucienam, — lūk, viena cilvēka varonīga cīņa trijās frontēs: pret ārējo ienaidnieku, pret ienaidnieku pašā Spānijā, pret pretestību, ar kādu pasaulīgā matērija vēršas pret ikvienu pārdrošu soli, kas nav parasto normu robežās. Taču visu pārvaramo pretspēku summa ir patiesais, īstais panākuma un tā cilvēka dižuma mērs, kas to pilnveido.

Pirmo triecienu Magelāns saņem no Portugāles. Pats par sevi saprotams, ka monarhs Manuels tūlīt uzzina par noslēgto līgumu — saņem pašu ļaunāko vēsti, kādu vien viņš varētu saņemt. Garšvielu tirdzniecības monopols ienes karaļa kasei divsimttūkstoš dukātu gadā, turklāt tikai tagad izdotos piekļūt īstajām zelta raktuvēm — garšvielu salām. Bēdu dienas, ja spāņi vēl pēdējā brīdī no austrumu puses sasniegtu Moluku salas un ieņemtu tās pirmie. Portugāles kroņa kasei tas nozīmē pārāk lielas briesmas, tāpēc karalim Manuelam ar visiem iespējamiem līdzekļiem jācenšas aizkavēt bīstamo ekspedīciju. Un tālab viņš oficiāli uzdod savam vēstniekam Spānijas galmā Aivaru da Koštam posta nesēju ideju iznīdēt vēl pašā iedīglī.

Aivaru da Košta sāk enerģiski rīkoties un, proti, ķeras pie darba abpusēji. Vispirms viņš dodas pie Magelāna

un vienlaikus ar glaimiem un draudiem mēģina viņam ir pielabināties, ir viņu iebiedēt. Vai viņš nemaz neapzinoties, cik ļoti nogrēkojoties gan pret dievu, gan karali, kalpojot svešam valdniekam? Vai tad viņš nezinot, ka viņa karalis dons Manuels gribot doties laulībā ar Leo-noru — Kārļa V māsu un ka, uzzinot par šādu nejēdzīgu rīcību, precības izjukšot. Vai tad nebūtu gudrāk, godīgāk un taisnīgāk atkal kalpot paša zemes karalim, kas, protams, Lisabonā viņu jo augstsirdīgi par to atalgošot. Taču Magelāns, labi saprazdams, cik netīkams ir savam valdniekam, un pamatoti domādams, ka, mājās atgriezies, viņš laikam gan nesaņems zelta maisu, bet asu dunča dūrienu, ar nožēlu paskaidro, ka tagad esot par vēlu. Viņš Spānijas karalim jau devis vārdu, un dotais vārds nu jāturot.

Magelāns — šis necilais, sīkais un tomēr tik bīstamais bandinieks diplomātiskajā šaha spēlē tomēr nebija pieveicams; tā nu Aivaru da Košta drosmīgi piesaka «šahu karalim».

Cik neatlaidīgi viņš jauno monarhu mēģinājis ietekmēt, pierāda da Koštas vēstule karalim Manuelam. «Kas attiecas uz jautājumu par Fernānu Magelānu, tad dievs vien zina, cik daudz esmu darījis un kā esmu centies. Ļoti enerģiski griezos šai lietā pie karaļa ... Es aizrādīju, cik tas ir neglīti un savādi, ja karalis pieņem otra sev draudzīga karaļa pavalstnieka pakalpojumus, lai gan viņa karalis noteikti to nevēlas ... Es lūdzu viņu ņemt vērā to, ka pašreiz nav īstais brīdis, kad drīkst Jūsu Augstību apbēdināt un nepavisam jau ne tādā nenozīmīgā un nedrošā lietā. Viņam taču gana savu pavalstnieku un ļaužu, lai katrā laikā varētu izdarīt atklājumus, nevis pieņemt tādu cilvēku pakalpojumus, kas nav apmierināti ar Jūsu Augstību. Es viņam stāstīju, cik Jūsu Augstība būtu aizvainots, uzzinot, ka šie vīri lūguši atļauju atgriezties, bet Spānija to liegusi. Beidzot es viņu lūdzu paša un Jūsu Augstības labā tomēr piekrist vienai no divām iespējām — vai nu dot atļauju abiem vīriem atgriezties mājup, vai šogad atlikt iecerēto pasākumu.»

Astoņpadsmit gadu vecajam valdniekam, kas tikai nesen kļuvis par karali, vēl nav liela pieredze diplomātiskajos darījumos. Tādēļ viņš nepavisam nespēj apslēpt izbrīnu par Aivaru nekaunīgajiem meliem — ka Magelāns un Faleiru katrā ziņā gribot atgriezties Portugālē un ka viņus aizturot vienīgi Spānijas galms. «Viņš bija tik

pārsteigts,» ziņo da Kosta, «ka pat mani pašu samulsināja.» Arī otrā portugāju sūtņa priekšlikumā — ka ceļojumu varot uz gadu atlikt — viņš tūlīt samana viltību. Jo tieši šis viens gads Portugālei nepieciešams, lai ar savu floti apsteigtu Spāniju. Tāpēc jaunais karalis šo priekšlikumu salti noraida; lai sūtnis labāk aprunājoties ar kardinālu Adrianu no Utrehtas. Kardināls savukārt ieteic šai lietā griezties pie karaliskās padomes, bet tā — pie Burgosas bīskapa; tā, vilcinoties un nemitīgi laipni apgalvojot, ka viņa brālēns Kārlis nepavisam nedomājot sagādāt «muy caro ē muy amado tio ē ermano» 1 -— karalim Manuelam jebkādas grūtības, Portugāles diplomātiskā nota tiek klusi un neuzkrītoši nolikta arhīvā. Aivaru da Košta nav neko panācis, pat gluži otrādi: Portugāles iejaukšanās, kas notiek aiz nenovīdības, Magelānam gluži negaidot pat nāk par labu. Abu vareno pasaules valdnieku kaprīzes dīvainā kārtā pēkšņi izmaina vēl vakar nepazīstamā idalgo likteni. Jau tai brīdī, kad karalis Kārlis uztic Magelānam flotili, karaļa Manuela acīs kādreizējais necilais virsnieks kļūst par nozīmīgu personu. Un otrādi: kopš karalis Ma-nuels par katru cenu grib atgūt Magelānu, Kārlis viņu vairs neparko neatdod. Jo vairāk Spānija cenšas paātrināt Magelāna izbraukšanu, jo niknāk Portugāle mēģina to aizkavēt.

Turpmāk galveno uzdevumu ekspedīcijas flotiles slepenajā sabotāžā Lisabona uztic Sebastjanam Alvarišam — portugāļu konsulam Seviļā. Šī amata persona spiegošanas nolūkā pastāvīgi ložņā ap kuģiem, pārbauda un pārskaita kravu, kas tiek uzlādēta uz kuģa; turklāt viņš ostā noslēdz sirsnīgu draudzību ar kuģu kapteiņiem spāņiem un šķietami sašutis apjautājas, vai tiesa, ka šiem abiem nez ko kurienes atklīdušajiem portugāļu dēkaiņiem bez ierunām būtu pakļāvušies Kastīlijas augstmaņi. Bet nacionālisms, kā no pieredzes zināms, ir stīga, kurai bez sevišķām pūlēm liek ieskanēties pat visneveiklākās rokas pieskāriens. Drīz vien visi Seviļas jūrnieki mēļo un sirdās: kā tad tā? Šiem pārbēdzējiem, kas nekad nav braukuši zem Spānijas karoga, tikai tukšu blēņu dēļ ir uzticēta flotile, un šie tūliņ iecelti par admirāļiem un Santjāgo ordeņa kavalieriem? Taču Alvarišam nav gana ar šādu slepenu kurnēšanu un gremšanos pie kapteiņu galda un krodziņos.

Viņam nepieciešama īsta un atklāta tautas sacelšanās, jo tad Magelāns, iespējams, zaudētu admirāļa posteni vai, vēl labāk, varbūt pat dzīvību. Šādu dumpi — tik tiešām jāatzīst — veiklais provokators prot jo prasmīgi inscenēt.

Ikvienā pasaules ostā mīt neskaitāmi daudz laisku dīkdieņu, kuri nezina, kā nosist savu laiku. Tā kādā saulainā oktobra dienā — slaistam nav nekā jaukāka pasaulē kā noskatīties citu darbā — bars dīkdieņu klimst gar Mage-lāna flagmaņkuģi «Trinidad», kas tobrīd pietauvojies krastā, lai varētu salabot ķīli un kuģi par jaunu nodrīvēt. Sabāzuši rokas kabatās, agrāk nebaudīto Rietumindijas tabaku zelēdami, seviļieši noraugās, cik veikli kuģa ļaudis ar āmuru un tapām, ar piķi un pakulām aizdrīvē katru spraugu. Te pēkšņi kāds no pūļa norāda augšup uz «Trinidad» mastu.

— Kāda bezkaunība, — tas sašutis sauc, — šitam Ma-gelānam, kuru nez kāds vējš te atpūtis, nav kauna Sevi-ļas karaliskās spāņu flotes ostā uzvilkt uz spāņu kuģa portugāļu karogu! Vai gan tādu izaicinošu izturēšanos var paciest andalūzietis! — Tik negaidot uzrunātie dīkdieņi pirmajā satraukumā nemaz neattop, ka viltus patriots, kas tik uzkrītošā kārtā sašutis par nacionālā goda aizskaršanu, nepavisam nav spānis, bet portugāļu karaļa konsuls — senjors Sebastjans Alvarišs, kurš uzņēmies provokatora lomu. Taču viņi nekavēdamies tam dedzīgi piebalso, un, padzirduši troksni un kliedzienus, tūlīt no visām pusēm saskrien ziņkārīgie. Beidzot pietiek kādam pateikt, lai labāk gari nerunājot, bet svešo karogu raujot zemē, — un tūlīt visa varza brāžas augšā uz kuģa.

Magelāns, kas jau kopš trijiem naktī uzraudzījis kuģinieku darbu, grib pastāstīt alkaldam, kas aši piesteidzies, ka noticis pārpratums. Tikai aiz nejaušības grotmastā neesot spāņu majestātes karogs, jo tieši šodien tas noņemts, lai nodotu pārkrāsošanai. Otrs masta karogs taču neesot Portugāles karaļa karogs, bet gan viņa paša admirāļ-karogs, ko uzvilkt uz flagmaņkuģa prasot viņa pienākums. Cik iespējams laipniem vārdiem pavēstījis, ka noticis pārpratums, Magelāns lūdz alkaldu, lai taču viņš, amatpersona, kas bauda autoritāti, aizvāc no klāja šos nevaldāmos trača cēlājus.

Tomēr allaž daudz vieglāk ir samusināt masas vai visu tautu nekā atkal nomierināt. Pūlis kāro jautras izklaidēšanās, un alkalds ir pūļa pusē. Pirmām kārtām — nost

svešo karogu, citādi viņi paši to noraušot! Veltīgi doktors Matjenso — pati augstākā Indiešu nama amatpersona — mēģina būt par starpnieku uz klāja. Alkalds pa to laiku sameklējis patriotiski noskaņotus palīgspēkus — ostas kapteini — teniente del amirante — ar lielu policijas vienību; tas paskaidro, ka Magelāns ar savu pārkāpumu apvainojis Spāniju, un pavēl algvasiliem portugāļu kapteini arestēt, jo viņš Spānijas ostā esot uzvilcis Portugāles karaļa karogu.

Tagad enerģiski iejaucas Matjenso. Viņš brīdina ostas kapteini. Esot visai riskanti karaļnama amatpersonai likt arestēt kapteini, ko pats karalis, apstiprinot savu pavēli ar vēstuli un zīmogu, iecēlis tik augstā postenī. Lai viņš labāk neiejaucoties šajā kutelīgajā lietā. Taču par vēlu! Starp Magelāna kuģa ļaudīm un ostas salašņām jau iedegusies ķilda. Tiek izvilkti zobeni, un tikai Magelāna atjautība un nesatricināmais miers novērš traci, ko tik lieliski izprovocējis aģents, kas tagad ar prieku nolūkojas šai jezgā. Labi, paskaidro Magelāns. Viņš esot ar mieru noņemt karogu un pat atstāt kuģi, pūlis varot rīkoties ar karaļa mantu, kā tam tīk; atbildība par iespējamiem zaudējumiem noteikti jāuzņemoties karaļa ostas ierēdņiem. Nu satrauktajam alkaldam tomēr kļūst sāji ap dūšu; savās nacionālajās jūtās aizskartie kurnēdami dodas prom, un jau pēc dažām dienām tie dabū izjust, kas ir pletne. Jo Magelāns tūlīt aizraksta karalim vēstuli, ka viņa — Magelāna personā tapusi apvainota karaliskā majestāte, un Kārlis V, ne mirkli nevilcinoties, nostājas sava admirāļa pusē; ostas ierēdņi saņem sodu. Pārāk agri priecājies Al-varišs, un gatavošanās braucienam netraucēti turpinās.

Magelāna nesatraucamais miers ir devis apkaunojošu triecienu negaidītajam viltīgajam uzbrukumam. Bet, tikko šim sarežģītajam pasākumam vīle vienā vietā sašūta, tā citā atkal atirst. Ik dienas rodas jaunas nepatikšanas. Vispirms Casa de Contiatacion izrāda pasīvu pretestību, un tikai tad, kad viņi padzird, ka pats karalis parakstījis res-kriptu, ierēdņi attopas no sava iecirtīgā stulbuma. Bet tieši tad, kad viss tiek gatavots ceļam, kasieris paskaidro, ka Casa de Conhatacion kasē nemaz neesot naudas, un atkal šķiet, ka naudas trūkuma dēļ viss pasākums bezgala ilgi tiks novilcināts. Tomēr Magelāns ar savu nelo-

kārno gribasspēku prot pārvarēt ari šo šķērsli. Viņš pierunā galmu iesaistīt darījumā maksātspējīgus pilsoņus. No astoņiem miljoniem maravedu — šādu summu armāda izmaksās — lielā steigā tiek sadabūti divi miljoni, kurus dod uz ātru roku improvizētais Kristofora de Haro koncerns, par ko viņš iegūst priekšrocību — piedalīties turpmākajās ekspedīcijās ar tikpat lielu ieguldījumu.

Tikai tagad, kad nokārtotas finansiālās lietas, var pamazām sākt gatavot kuģus braucienam, apgādājot tos ar visu nepieciešamo. Diez cik karaliskas gan neizskatās šīs piecas ar karaļa pavēli piešķirtās galeonas. «Šie kuģi ir pārāk veci un salāpīti,» tņreiz triumfēdams ziņo spiegs Al-varišs uz Portugāli. «Man būtu nelāgi ap dūšu, ja vajadzētu ar tiem aizbraukt kaut vai tikai līdz Kanāliju salām, jo to brangas ir tik mīkstas kā sviests.» Taču Mage-lāns, guvis jau labu pieredzi, braucot uz Indiju, zin, ka ar vecu kleperi dažreiz drošāk jāt nekā ar jaunu zirgu un ka ar prasmīgu remontu var arī pavisam vecus un nolietotus kuģus padarīt derīgus braukšanai, tāpēc nelaiž zudībā vairs ne mirkli; un, kamēr strādnieki pēc viņa norādījuma caurām dienām un naktīm pūlas, lai vecās kastes pārkrāsotu un savestu kārtībā, viņš liek savervēt jūras ceļojumam piemērotu komandu.

Taču slepeni jau uzglūn jaunas grūtības. Lai gan saucēji, bungas rībinādami, izstaigājušies pa Seviļas ielām un vervētāji izsūtīti pat līdz Kadisai un Palosai, nepieciešamos divsimt piecdesmit vīrus vēl nevedas savākt. Laikam gan būs paklīdušas valodas, ka šis brauciens nav diez cik drošs, jo vervētāji nevar skaidri un gaiši pateikt, uz kurieni ceļojums īsti paredzēts; arī tas, ka veseliem diviem gadiem jāņem līdzi pārtika, — līdz šim kaut kas tāds vēl nav piedzīvots — vīriem liekas gaužām netīkami. Tie skrandaiņi, kas beigu beigās tiek sadzīti pie kuģiem, nav vis nekādi goda vīri; redzot šo raibo visu rasu un tautību pūli, nāk prātā Falstafa rekrūši; te ir gan spāņi, nēģeri un baski, gan portugāļi, vācieši, angļi, kiprieši, korfieši un itālieši, taču tie visi ir īsti desperados *, kas savu dvēseli ar mieru pārdot pat velnam un vai nu no laba prāta, vai arī pret savu gribu gatavi doties uz ziemeļiem vai dienvidiem, uz austrumiem vai rietumiem, ja vien var saņemt rokasnaudu un ir izredzes uz lielu peļņu.

Tikko laimīgi salīgta komanda, tā atkal jau spieķis ritenī. Casa de Contratacion ir iebildumi pret savervēto komandu; tie apgalvo, ka Magelāns spāņu karaliskajā armādā esot pieņēmis pārāk daudz portugāļu, tālab šiem svešiniekiem nemaksāšot ne maraveda algas. Bet atbilstoši karaļa cedula 1 Magelānam ir tiesības pilnīgi pēc savas patikas izvēlēties kuģa ļaudis (que la gente demai que se tomase fuese a su contento como persona que de elle ténia mucha experiencia), un viņš pastāv uz savām tiesībām: tātad raksta atkal vēstuli karalim, vēlreiz lūgdams palīdzību. Taču šoreiz Magelāns aizskāris delikātu jautājumu. It kā ar ieganstu, lai neaizvainotu karali Manuelu, bet īstenībā tomēr neuzticēdamies un baidīdamies, ka Magelāns ar saviem portugāļiem var sākt rīkoties pārāk patstāvīgi, Kārlis V dod rīkojumu, lai flotilē atstāj ne vairāk kā piecus portugāļus. Pa to starpu rodas jaunas grūtības: te laikā nav atvestas preces, kas pasūtītas citās provincēs un pat Vācijā, jo tur tās dabūjamas lētāk; te pret admirāli sadumpojas kāds no spāņu kapteiņiem un apvaino viņu visas komandas klātbūtnē. No jauna jāaicina palīgā galms, atkal ar karaļa roku jānogludina visi asumi. Ik dienas ienāk jaunas sūdzības, notiek nebeidzama vēstuļu apmaiņa ar iestādēm un karali par katru sīkumu. Pavēle seko pavēlei; daudzreiz šķiet, ka visa armāda uzskries uz sēkļa, iekams vēl būs atstājusi Seviļas ostu.

Taču ar savu neatlaidīgo, sīksto enerģiju Magelāns pārvar visus šķēršļus. Rosīgajam karaļa Manuela konsulam ar bažām jāatzīst, ka visas viņa sīkās viltībiņas, ar kuru palīdzību viņš cer izjaukt ekspedīciju, pretinieka nesalaužamās pretestības dēļ cieš neveiksmi. Pieci par jaunu uztakelēti kuģi, uz kuriem jau uzlādēta gandrīz visa krava, gaida pavēli atstāt ostu; šķiet neiespējami, ka Magelānam vairs varētu kāds kaitēt. Tomēr Alvarišs savā bultu makā slēpj vēl vienu bultu — turklāt saindētu: paslēpšus viņš stingri uzvelk loku, lai trāpītu Magelānu visvārīgākajā vietā. «Tā kā, manuprāt, bija pienācis īstais brīdis pateikt to, ko Jūsu Augstība man bija uzdevis, es apmeklēju Magelānu viņa mājās,» raksta slepenais aģents savam pilnvarotājam -— karalim Manuelam. «Es viņu sastapu, kravājot kurvjos un kastēs pārtiku un citas lietas. Pēc tā es secināju, ka viņš noteikti izlēmis neatsacīties

' Dokuments (spāri.).

no sava ļaunā nodoma, un, apzinoties, ka tā varētu būt mūsu pēdējā saruna, vēlreiz atgādināju viņam, cik daudzkārt es, krietns portugālis un viņa draugs, esmu mēģinājis atturēt viņu no tā kļūmīgā soļa, ko viņš grasās spert. Es viņam paskaidroju, ka paredzamais ceļojums slēpj tikpat, daudz briesmu kā svētās Katrīnas moku rats un ka daudz labāk būtu, ja viņš atgrieztos dzimtenē un baudītu labvēlību, ko dāvā Jūsu Augstība, ar kuras augstsirdību viņš var rēķināties . .. Teicu, ka viņam taču skaidri jāsaprot: šās pilsētas augstu titulētie kastīlieši vienmēr pieskaita viņu pēc izcelšanās pie zemākas kārtas un pie slikti audzinātiem ... un ka viņu, kopš viņš nostājies pret Jūsu Augstības zemi, nicina kā nodevēju.»

Taču Magelānu šie draudi nepavisam neietekmē. Tas, ko Alvarišs, slēpdamies aiz drauga maskas, pavēstī, nav viņam nekas jauns. Neviens nezina labāk par pašu Magelānu, ka Seviļa — proti, Spānija — ir pret viņu naidīgi noskaņota, ka dižciltīgie kastīliešu kapteiņi, tikai zobus sakoduši, pacieš viņu kā virsadmirāli. Bet alkaldu kungi Seviļā var viņu nīst, skauģi var kurnēt un tie ar zilajām asinīm gremzties, cik tīk, — tagad, kad flotile sagatavota izbraukšanai, Magelānu vairs nevar atturēt un aizkavēt ne ķeizars, ne karalis. Atklātā jūrā viņš reiz beidzot būs drošībā. Tur viņš būs noteicējs par dzīvību un nāvi, noteicējs par saviem ceļiem, par savu mērķi un kalpos vienīgi savam uzdevumam.

Taču Alvarišs vēl nav izspēlējis pēdējo, ilgi taupīto trumpi. Nu viņš liek to galdā. Visupēdīgi, Alvarišs šķietami laipni apgalvo, viņš gribētu Magelānam kā «draugam» dot padomu. Viņš «godīgi» brīdinot pārāk nepaļauties uz kardināla «medus saldajiem vārdiem» un pat uz Spānijas karaļa solījumiem. Protams, Spānijas karalis esot viņu un Faleiru iecēlis par flotes admirāļiem un līdz ar to piešķīris viņam šķietami neierobežotas virspavēlnieka tiesības. Bet vai Magelāns esot pārliecināts, ka tai pašā laikā arī kādam citam nav izdotas slepenas instrukcijas, kas viņa virspavēlnieka varu ierobežo, tādas instrukcijas, kuras laikam gan sargoties darīt zināmas Magelānam? Lai Magelāns nepieviļoties un galvenokārt lai neļaujot sevi pievilt. Par spīti zīmogam un vēstulei, viņa virspavēlniecība patiesībā esot uz smiltīm celta. Uzraudzības ierēdņiem, ko karalis sūtot flotilei līdzi, esot nodotas visādas slepenas klauzulas un instrukcijas, par kurām Magelāns tikai

tad uzzināšot, kad jau «būšot par vēlu glābt savu godu», — vairāk viņš Magelānam nedrīkstot izpaust.

«Būšot par vēlu glābt savu godu.» Magelāns neviļus pielec kājās. Ar šo žestu nesalaužamais vīrs, kas citkārt ikreiz prot apvaldīt satraukumu, nodod sevi, parādīdams, ka bulta trāpījusi jo vārīgā vietā, un «strēlnieks» lepni var paziņot: «Viņš bija ārkārtīgi pārsteigts, ka es tik daudz zināju.» Bet darba darītājs allaž ir tas, kas vislabāk zina sava darba slepenās kļūmes un arī briesmas, kādas ar to saistītas; Magelānam sen zināms tas, ko Alva-rišs liek noprast. Jau kopš ilga laika viņš jūt spāņu galma divkosīgo izturēšanos un dažādas pazīmes brīdina Mage-lānu: ar viņu tiek spēlēta ne visai tīra spēle. Vai gan karalis jau toreiz nebija rīkojies pretrunā ar līguma tekstu, aizliegdams viņam uz klāja uzņemt vairāk nekā piecus portugāļus? Vai tad galmā beigu beigās patiešām ticēja, ka viņš ir slepens Portugāles aģents? Un vai visi šie veedors, contadors, tesoīeros ', kas viņam uzsēdušies uz kakla, patiesībā ir tikai rēķinvedības ierēdņi? Vai tie galu galā nav atsūtīti te tādēļ, lai viņu pa kluso uzraudzītu un varbūt viņam ar varu izņemtu no rokām virsvadību? Jau sen Magelāns jūt aiz savas muguras salto naida un nodevības elpu, bet viņš nevar noliegt, ka daļa patiesības tomēr ir šā labi informētā spiega viltus cauraustajā ziņojumā, un, ceļojumam visu vajadzīgo precīzi aprēķinājis, viņš tomēr izrādās bezpalīdzīgs pret tām briesmām, kas ir tikpat neaprēķināmas kā viss nezināmais; tāda pati nepatīkama sajūta pārņem cilvēku, kas ar svešiniekiem sēž pie spēļu galda un, iekams paņem kārti, jau samulst no aizdomām, ka tie ir blēdīgi spēlētāji un visi kā viens sazvērējušies pret viņu.

Magelāns šai stundā pārdzīvo to pašu, ko Koriolans — Šekspīra traģēdijas neaizmirstamais varonis, kas, aizvainots savās goda jūtās, kļuvis par pārbēdzēju. Koriolans, tāpat kā Magelāns, ir varonīgs cilvēks, patriots, kas gadiem ilgi pašaizliedzīgi kalpojis tēvzemei un, netaisni padzīts no tās, šās netaisnības dēļ ziedo savus vēl neizsmeltos spēkus, kalpojot dzimtenes naidniekam. Bet nekad — vai nu tas būtu Romā, vai Seviļā — pārbēdzējam nelīdz pat visgodīgākais nodoms. Kā ēna viņu visur pavada aizdomas — kas pametis vienu karogu, var nodot arī

otru, kas aizbēdzis no viena karaļa, var kļūt neuzticams ari otram. Pazudis ir šāds pārbēdzējs, ja viņš gūst uzvaru, pazudis, ja tiek uzvarēts, ienīst viņu gan vieni, gan otri; visur viņš būs viens — viens pret visiem. Taču īstā traģēdija sākas tikai tai brīdī, kad varonis aptver sava stāvokļa traģiskumu; varbūt jau tieši šai mirklī Mage-lāns pirmoreiz paredz, kāda nelaime viņu sagaida.

Taču būt varonim — nozīmē cīnīties ari pret visvareno likteni. Magelāns apņēmīgi noraida kārdinātāju. Nē, viņš tomēr neslēgs līgumu ar karali Manuelu un pat tad ne, ja Spānija ar ļaunu atmaksās viņam par pakalpojumu. Viņš, godavīrs, ir uzticīgs savam zvērestam, savam pienākumam, karalim Kārlim. Alvarišs sapīcis dodas prom; viņš redz, ka tikai nāve var salauzt šī stingrā vīra gribasspēku, un tā nu viņš pabeidz savu ziņojumu uz Lisabonu ar rāmu vēlējumu: «Lai visuvarenajam dievam labpatiktos, ka tie piedzīvotu tādu pašu ceļojumu kā Kortereali,» — proti, lai Magelāns un viņa flotile bez pēdām pazūd nepazīstamajā jūrā tāpat kā drošsirdīgie brāļi Kortereali, kuru bojā eja tīta noslēpumā un kaps nav zināms. Ja šī svētā vēlēšanās piepildīsies, ja Magelāns ceļojumā laimīgā kārtā aizies bojā, tad «Jūsu Augstība var būt bez bēdu un tiks apskausta no visas pasaules valdniekiem».

Viltīgā brīdinātāja bulta nav Magelānu notriekusi un nav likusi viņam atteikties no sava uzdevuma. Taču tās inde — rūgto šaubu inde no tā laika gandē viņa dvēseli. Kopš šā brīža vientuļais Magelāns zina vai arī iedomājas, ka pats uz saviem kuģiem ik brīdi atrodas ienaidnieku ielenkumā. Taču šī nedrošības sajūta nepavisam nevājina viņa spēkus, gluži otrādi — tā jo vairāk stiprina viņu jaunam lēmumam. Tas, kurš pamana tuvojamies vētru, zina, ka kuģis un komanda var cerēt uz glābiņu vienīgi tad, ja stūre ir stingrās kapteiņa rokās un, galvenais, ja tā ir vienīgi viņa rokās.

Tātad nost visu, kas vēl kavē brīvi rīkoties! Ar dūri un elkoņiem novākt pie malas ikvienu, kas stāv viņam ceļā! Tieši kopš tā brīža, kad Magelāns jūt aiz muguras šos veedors un contadois, viņš nolemj būt cik vien iespējams patstāvīgs un ne ar ko nerēķināties. Viņš zina, ka tikai viena vienīga cilvēka gribai izšķirošajā stundā viss jāvada un jāizlemj: flotiles virsvadība nedrīkst ilgāk

palikt divu kapteiņu-ģenerāļu rokās, divu admirāļu rokās. Vienam jābūt lēmējam par visu un, ja nepieciešams, jānostājas pret visiem. Tāpēc viņš turpmāk negrib šādā riskantā ceļojumā apgrūtināt sevi ar tik histērisku un strīdīgu otru admirāli, kāds ir Ruī Faleiru, — vēl iekams kuģi izbrauc no ostas, šis balasts jāizsviež pār bortu! Jau sen astronoms kļuvis viņam par lieku nastu. Smagajos, nogurdinošajos mēnešos šis teorētiķis neko nav varējis palīdzēt, jo līgt matrožus, likt drīvēt kuģus, apgādāt pārtiku, pārbaudīt musketes un uzrakstīt reglamentu nav zvaigžņu pētnieka darbs; ja Faleiru brauks līdzi — tas viņam, Magelānam, būs kā akmens kaklā, bet admirālim nepieciešamas brīvas rokas, lai cīnītos pa labi un pa kreisi pret briesmām, kas paveras acu priekšā, un pret slepenu sazvērestību aiz muguras.

Kā Magelānam izdevies veikt šo pēdējo diplomātisko meistardarbu — tikt vaļā no Faleiru —, nav zināms; stāsta, it kā Faleiru pats sev sastādījis horoskopu un izzinājis, ka no šā ceļojuma neatgriezīsies, tāpēc labprātīgi no tā atteicies. No citas puses zināms, ka delikāti piespiestā atteikšanās pat bijusi iemesls paaugstinājumam; ar karaļa ediktu Faleiru tiek iecelts par otras flotiles vienīgo admirāli (tai gan tikai uz papīra ir buras un klājs); par to Faleiru jānodod savas kartes un astronomiskās tabulas Magelānam.

Līdz ar to ir novērsta pēdējā no neskaitāmajām grūtībām un Magelāna pasākums atkal atguvis tādu raksturu kā sākumā: viņa paša ideja un viņa, tikai viņa darbs. Viņam vienam pašam nu jāuzņemas viss — gan darba smagums un grūtības, gan atbildība un risks; bet līdz ar to viņš bauda radoša cilvēka vislielāko laimi: viens pats viņš ir atbildīgs par savu iecerēto mūža darbu.

CEĻA JŪTĪS

1519. gada 20. septembris

1519. gada 10. augustā — vienu gadu un piecus mēnešus pēc tam, kad Kārlis V, abu «pasauļu» nākamais valdnieks, parakstījis līgumu, — pieci kuģi beidzot atstāj Seviļas reidu, lai dotos lejup uz San Lucar de Bana-meda, kur Gvadalkivīra ietek atklātā jūrā; šeit jāizdara

flotiles pēdējā pārbaude un jāuzņem papildus pārtikas krājumi. Taču īstenībā atvadīšanās ir jau notikusi. Pēc tam kad Magelāns, ceļos nometies, Santa Maiia de la Vic-toria baznīcā devis uzticības zvērestu, viņš visas sapulcētās komandas klātbūtnē, ļaužu pūlim godbijīgi noskatoties, saņem no korehidora Sančo Martinesa de Leiva karalisko standartu. Varbūt Magelāns šai brīdī atceras, ka pirms brauciena uz Indiju viņš gluži tāpat, ceļos nometies, bija devis baznīcā uzticības zvērestu. Taču karogs, kam viņš toreiz svēti solījās būt uzticīgs, bija cits, proti, Portugāles karogs; arī karalis bija cits — nevis Spānijas Kārlis V, bet Portugāles Manuels, par kuru viņš toreiz solīja liet asinis. Bet tikpat godbijīgi, kā tolaik jaunais so-bresaliente lūkojās uz admirāli Almeidu, kad tas attina zīda karogu un pacēla pār ceļos nometušos vīru galvām, tagad divsimt sešdesmit pieci kuģa ļaudis raugās uz viņu — savu likteņa noteicēju un lēmēju.

Sanlukāras ostā iepretim Medinas-Sidonijas hercoga pilij Magelāns izdara vēl pēdējo flotiles apskati pirms došanās nezināmās tālēs. Tāpat kā mūziķis rūpīgi, ar bijību un mīlestību vēl un vēl reizi pārbauda savu mūzikas instrumentu, tā Magelāns pirms brauciena pārbauda flotili. Protams, savus piecus kuģus viņš jau pazīst tikpat labi kā pats sevi. Ai, cik ļoti viņš bija iztrūcies tobrīd, kad pirmoreiz ieraudzīja uz ātru roku nopirktos kuģus — tie bija nožēlojami, veci, noplukuši un nolietoti! Bet kopš tā laika pielikts ne mazums pūļu; visas vecās galeonas pamatīgi saremontētas; satrunējušo koka daļu vietā ieliktas jaunas, no ķīļa līdz pat masta galam viss nopiķots un novaskots, nodrīvēts un noberzts. Magelāns ir padauzījis katru planku un dēli, lai izpētītu, vai koks nav sapuvis vai ķirmju saēsts, viņš ir pārbaudījis ik tauvu, ik skrūvi un naglu. No stipra audekla un svaigi izkrāsotas ir buras, uz kurām redzams spāņu svētā aizgādņa Santjāgo krusts, jaunas arī enkura ķēdes, metāla daļas spoži nospodrinātas, ik lieta tīra un kārtīgi nolikta savā vietā; neviens spiegs vai skauģis vairs neiedrošināsies zoboties par pilnīgi atjaunotajiem un izremontētajiem kuģiem. Tomēr nekādi ātrbraucēji šie ieapaļie, vēderainie kuģi arī tagad nav, un tāpat tie maz piemēroti regatei, bet to krietnais platums un dziļā iegrime ļauj iekārtot plašas telpas kravai un garantē zināmu drošību bangainā jūrā: jo taisni tāpēc, ka šie kuģi ir smagi un lēni, tie var — cik vispārš<i i pasaulē var ko paredzēt — izturēt visnegantākās vētras. Prāvākais no šo sameklēto kuģu saimes ir simt divdesmit tonnu lielais «San Antonio». Taču kāda mums nezināma iemesla dēļ Magelāns par tā kapteini nozīmē Huanu de Kartagenu, bet par flagmaņkuģi — «capitana» izvēlas «Trinidad», lai gan tas ir desmit tonnu mazāka tilpuma. Lieluma ziņā tam seko deviņdesmit tonnu lielais «Concepcion», kam par kapteini ieceļ Kasparu Kesadu, «Victoria» (kuģis savu vārdu attaisnos) ar astoņdesmit piecu tonnu tilpumu Luisa de Mendosas vadībā un, beidzot, septiņdesmit piecu tonnu lielais «Santjāgo», kura kapteinis ir Huans Serrāno. Nav šaubu, ka Magelāns ar nodomu izvēlējies dažāda tipa kuģus, jo mazākie nelielās iegrimes dēļ vajadzīgi izlūkošanai un izmantojami arī patrulēšanai, bet jūras braucējam savukārt vajadzīga īpaša prasme, lai tik dažāda sastāva eskadru atklātā jūrā vienmēr saturētu vienkopus.

Magelāns dodas no kuģa uz kuģi, lai pirmām kārtām pārbaudītu uzlādēto kravu. Vai cik reižu viņš rāpjas gan augšup, gan lejup pa kuģa trapiem, atkal un atkal sīki jo sīki uzņemdams inventāru, un vēl šodien, pateicoties saglabātajiem arhīva dokumentiem, mēs varam pārliecināties par to precizitāti, ar kādu šai pasaules vēsturē visfantastiskākajā pasākumā ir apsvērts un aprēķināts pat katrs sīkums. Neskaitāmajos dokumentos atzīmēts pat ik pusmaraveds, ko maksājis katrs āmurs, katra tauva, sāls maišelis, papīra rīse, un sausās, korektās, it kā ar vienaldzīgu roku rakstītās skaitļu rindas ar savām ailēm un iedaļām laikam vēl pārliecinošāk nekā visi patētiskie vārdi pierāda, kāda ģeniāla pacietība piemīt šim vīram. Būdams pieredzes bagāts jūrnieks, Magelāns saprata, cik milzīgu atbildību uzņemas, dodoties pilnīgi nezināmajā ceļā. Viņš saprata, ka arī pats sīkākais priekšmets, kas aizbraucot vai nu bezrūpības, vai neapdomības dēļ aizmirsts, pietrūks visu ceļojuma laiku; šajā neparastajā braucienā nekāda nolaidība, nekāda kļūdīšanās nav vairs labojama, izpērkama, piedodama. Katrai naglai, pakulu ķīpai, eļļas lāsei, papīra lapai, katram svina gabalam svešajās zemēs, uz kurieni Magelāns dodas, būs liela vērtība; to vairs nevarēs dabūt ne par kādu naudu, pat par savām asinīm ne; vienas vienīgas aizmirstas rezerves daļas

dēļ kuģis var iziet no ierindas, tāpat kā viena vienīga kļūdīga aprēķina dēļ var izjukt viss pasākums.

Tāpēc pārtikas krājumi pēdējo reizi jāpārbauda jo stingri un rūpīgi. Cik daudz apēdīs divsimt sešdesmit pieci vīri tādā ceļojumā, kura ilgums pat aptuveni nav paredzams? Tas visai grūti izrēķināms uzdevums, jo viens no reizinātājiem — brauciena ilgums — nezināms. Tikai Ma-gelāns, tikai viņš vienīgais nojauš — taču aiz piesardzības komandai neatklāj —, ka paies daudzi mēneši, ka droši vien paies pat gadi, kamēr atkal varēs pietiekami papildināt pārtikas krājumus: tāpēc labāk paņemt līdzi vairāk nekā mazāk — un pārtikas, lai gan kravas telpas ir mazas, tiešām sagādāts pārpilnām. Visu produktu alta un omega ir kuģa sausiņi. Magelāns ir licis uzkraut uz kuģa divdesmit vienu tūkstoti trīssimt astoņdesmit trīs mārciņas sausiņu, un tie kopā ar maisiem maksā astoņi simti deviņdesmit divus maravedus; cik nu iespējams aprēķināt, tad šo milzīgo krājumu vajadzētu pietikt pat diviem gadiem. Ari spriežot pēc Magelāna rakstītās pavadzīmes, šī deva, liekas, vairāk domāta modernam div-desmittūkstoš tonnu lielam Transatlantikas tvaikonim nekā pieciem zvejas kuģiem, kuru kopējais tilpums ir apmēram piecsimt sešsimt tonnu (toreizējās desmit tonnas atbilst vienpadsmit šā laika tonnām). Kas tik nav sakrauts šaurajās, smacīgajās kuģu telpās! Līdzās miltu, pupu, lēcy, risu un dažnedažādu pākšaugu maisiem atrodas piectūkstoš septiņsimt divpadsmit mārciņu sālītas cūkgaļas, divsimt mucu anšovu, deviņsimt astoņdesmit četri rituļi siera, trīssimt piecdesmit virtenes ķiploku un sīpolu; bez tam vēl dažādas garšīgas lietas — pieci tūkstoši četrsimt divas mārciņas medus, trīs tūkstoši divsimt mārciņas Malagas vīnogu, rozīņu un mandeļu, daudz cukura, etiķa un sinepju. Vēl pēdējā brīdī uz klāja uzdzen septiņas dzīvas govis (taču krietno lopiņu mūžs nav ilgs); līdz ar to pirmajā laikā ar pienu un vēlāk ar svaigu gaļu komanda nodrošināta. Bet svarīgāk nekā ar pienu ir apgādāt robustos vīrus ilgam laikam ar vīnu. Lai komandai vienmēr būtu labs garastāvoklis, Magelāns liek Heresā iepirkt labākos un vislabākos vīnus, proti, veselus četrsimt septiņpadsmit ādas maisus un divsimt piecdesmit trīs mucas; arī vīns teorētiski aprēķināts diviem gadiem; katram matrozim dzeramais tiklab pusdienām kā vakariņām nodrošināts.

Ar sarakstu rokā Magelāns iet no kuģa uz kuģi, no viena priekšmeta pie otra. Viņš atminas, cik daudz pūļu prasījis to visu sagādāt, pārbaudīt, aprēķināt, samaksāt. Kāda cīņa dienā ar iestādēm un tirgotājiem un kādas bailes māc naktīs, šauboties, vai nav kaut kas aizmirsts, kaut kas nepareizi aprēķināts! Bet nu beidzot, šķiet, sadabūts viss, kas braucienā nepieciešams divsimt sešdesmit pieciem ēdājiem. Ļaudīm — matrožiem pārtika nodrošināta. Taču kuģi ir gluži kā dzīvas un mirstīgas būtnes un cīņā ar dabas stihiju zaudē savu tiesu pretestības spējas. Vētra saplosa buras, pārrauj tauvas, jūras ūdenī satrup koks, sarūs dzelzs, saule izbalina krāsas, nakts tumsa apēd daudz eļļas un sveču. Ikvienai vajadzīgajai lietai jābūt krājumā, bet lielākā vairumā: enkuriem un takelāžai, kokam, dzelzij un svinam, baļķiem mastu gatavošanai, maisu audeklam — jaunu buru darināšanai. Kuģi ved līdzi ne mazāk kā četrdesmit vezumu kokmateriāla, lai katru bojājumu varētu tūlīt salabot, katru dēli, katru planku, katru brangu apmainīt pret jaunu, bez tam vēl veselām tonnām darvu un piķi, vasku un pakulas, ar ko aizdrīvēt salaidumus; pats par sevi saprotams, netrūkst arī vesela arsenāla nepieciešamo knaibļu un zāģu, svārpstu un skrūvju, lāpstu un āmuru, naglu un kapļu. Sagādāts tūkstošiem makšķerāķu, dučiem harpūnu un bagātīgs krājums zvejnieku tīklu, lai pa ceļam varētu zvejot, jo zivis kopā ar līdzpaņemto maizi būs komandas galvenā pārtika. Apgaismošanai ir sarūpēts pietiekami ilgam laikam astoņdesmit deviņas mazas laterniņas un četrpadsmittūkstoš mārciņu sveču, bez tam arī lielās, smagās vaska sveces, kas domātas mesai. Viss, kas nepieciešams navigācijā — neaizstājamas lietas jūrniekiem arī aprēķinātas jo ilgam laikam: kompasi, kompasu adatas, smilšu pulksteņi, astrolabi, kvadranti un planisfēri — kā arī piecpadsmit tīras kantora grāmatas rēķinvežu vajadzībām (jo kur gan, izņemot Ķīnu, šai ceļojuma laikā varētu dabūt kaut vienu vienīgu papīra lapu?). Nav aizmirsts arī tas, kas būtu vajadzīgs, j£ notiktu netīkami starpgadījumi, — medikamenti kuģa aptiekai, asiņu nolaišanas knaiblītes bārddziņiem ūn ķēdes un roku dzelži nepaklausīgajiem; tāpat arī padomāts par izklaidēšanos: nopirktas piecas lielas bungas un divdesmit tamburīni, turklāt vēl dažas vijoles, stabules un dūdas.

Tas viss ir tikai mazs izvilkums no Magelāna patiesi homēriskā kuģa kataloga, minētas tikai nedaudzas no tām neskaitāmi svarīgajām lietām, kuras komandai un kuģiem tik nepieciešamas šādā neaptveramā ceļojumā. Taču šo flotili, kas kopā ar visu nepieciešamo maksā apmēram astoņus miljonus maravedu, nākamais abu pasauļu valdnieks nekādā ziņā nesūta nezināmās tālēs tikai aiz ziņkāres; šiem pieciem kuģiem jāpārved dzimtenē ne vien kos-mogrāfiska rakstura ziņas, bet arī nauda — cik vien iespējams daudz naudas uzņēmēju konsorcijiem! Lai iegūtu kārotās preces, jāved līdzi bagātīgā daudzumā maiņas preces, kuras jāizvēlas ar apdomu. Magelānam jau kopš braucieniem uz Indiju smalki zināma naivo dabas bērnu gaume. Viņš zina, ka visur gūst vēlamo efektu divas lietas: pirmkārt, spogulis, kurā melnais, brūnais vai dzeltenais iezemietis izbrīnīts pirmo reizi ierauga savu attēlu, un, otrkārt, zvani un zvaniņi, kas allaž valdzina bērnus. Tāpēc uz kuģiem ved līdzi ne mazāk kā divdesmit tūkstošus šo sīko trokšņu taisītāju, bez tam deviņsimt mazus un desmit lielus spoguļus (no tiem diemžēl lielākā tiesa pa ceļam saplīst), četrsimt nažus made in Germany (sarakstā pareizi atzīmēts: 400 Docenas de cuchillos de Alemania de los peoies — 400 duči vislētāko Vācijas nažu), piecdesmit dučus šķēru, protams, arī vienmēr nepieciešamos raibos kabatlakatiņus, sarkanas cepures, misiņa aproces, neīstus dārgakmeņus un raibas krelles. Vairāki turku apģērbi, ko parādīt īpašos gadījumos, tiek nolikti savrup, tāpat vienkāršas, spilgtas samta un vilnas lupatas; visumā tie ir nožēlojami krāmi, kas Spānijā ir tikpat nevērtīgi kā Moluku salās garšvielas, taču tirdzniecības darījumiem labāki par labu, un, lai gan pircējs un pārdevējs, preces apmainot, desmitkārtīgi pārmaksā to vērtību, tomēr abi krietni nopelna.

Visas šīs ķemmes un cepures, spoguļi un nieciņi noder tikai tajā gadījumā, ja attiecības draudzīgas — ja iezemieši piekrīt mierīgai preču apmaiņai. Tomēr rūpīgi padomāts arī par to, ka iespējamas citādas, proti, naidīgas attiecības. No kuģu lūkām draudīgi lūkojas piecdesmit astoņi lielgabali, septiņi gari falkoneti un trīs smagas mortīras; vesels birums dzelzs un akmens lielgaballožu glabājas kravas telpās, pie tam arī veselas tonnas svina, lai varētu vēl izliet lodes. Par apņēmīgu nodomu aizstāvēties liecina tūkstoš šķēpu, divsimt pīķu un divsimt vairogu, turklāt vairāk nekā puse ekipāžas apgādāta ar

I >i nii u cepurēm un krūšu bruņām. Paša admirāļa vajadzībām Bilbao izgatavoti divi īpaši bruņu tērpi, kas viņu no galvas līdz kājām ietver dzelzī: šais ģērbos viņš kā pārdabiska, neievainojama būtne var doties pretī svešajām tautām. Lai gan Magelāns atbilstoši savam raksturam un iecerētajam plānam nodomājis izvairīties no jebkuras sadursmes, tomēr šī ekspedīcija militārā ziņā nav sliktāk apgādāta kā tā, ko vadīja Ernando Kortess, kurš tāpat 1519. gada vasarā otrā pasaules malā ar saujiņu ļaužu iekaroja valsti, kurā miljoniem iedzīvotāju; Spānijai sākās uzvarām vainagots gads.

Enerģisks, apveltīts ar neizsīkstošu, možu pacietību, ar ko it īpaši izceļas, Magelāns vēlreiz un tagad pēdējo reizi pārbauda visus piecus kuģus, vai tie labi sagatavoti, to kravu un takelāžu. Tagad vēl jāpārrauga komanda. Ne jau bez pūlēm viņš to salīdzis, aizritējušas daudzas nedēļas, iekams izdevies sameklēt vīrus ostas šaubīgajās ieliņās un krodziņos; noskranduši, netīri, nedisciplinēti tie sadzīti uz kuģa un vēl aizvien sarunājas savā mežonīgajā valodā — volapikā: viens spāņu, otrs — itāliešu, trešais — franču, vēl citi — portugāļu, grieķu, kataloniešu un vācu valodā. Paies vēl krietns laiciņš, iekams šis «ļaužu rasols» tiks pārliedēts labā, uzticamā, brašā kuģa apkalpē. Taču pietiks pāris nedēļu uz kuģa — un viņš jau stingri turēs to rokās. Tas, kurš pats septiņus gadus bijis vienkāršs sobiesaliente — matrozis un kareivis, zina, kas matrožiem nepieciešams, cik daudz no tiem drīkst prasīt un kā ar tiem jāapietas. Par apkalpi admirālim nav daudz ko raizēties.

Turpretī netīkamu sasprindzinājumu viņš izjūt, tiklīdz paraugās uz trim spāņu kapteiņiem, kuri norīkoti uz pārējiem kuģiem. Viņam neviļus saspringst muskuļi — kā cīkstonim īsi pirms cīņas, jo šis veedor, karaliskais uzraudzītājs Huans de Kartagena, kuram Faleiru vietā viņš bijis spiests uzticēt «San Antonio» vadību, raugās viņam garām ar tik salti augstprātīgu sejas izteiksmi, ar tik slikti slēptu un varbūt pat ar tīšām slikti slēptu nicinājumu. Protams, Huans de Kartagena ir pieredzējis jūrnieks ar augstu dienesta pakāpi, un viņa godprātība ir tikpat neapšaubāma kā viņa godkārība. Bet vai šis dižciltīgais kastīlietis spēs savu godkārību apvaldīt? Vai šis Burgosas bīskapa brālēns, kuram karalis piešķīris Faleiru titulu conjuncta persona, patiešām pakļausies viņam, Ma-gelānam, kā to zvērējis? Tiklīdz Magelāns viņu uzlūko, viņam tūlīt nāk prātā, ko Alvarišs bija iečukstējis ausī: ne tikai viņam, admirālim, bet ari citiem esot kabatā īpašas pilnvaras, par kurām viņš tikai tad uzzināšot, kad būšot jau par vēlu glābt savu godu.

Ne mazāk naidīgām acīm uz Magelānu raugās Luiss de Mendosa, kas komandē «Victoria». Jau reiz Seviļā viņš bija nekaunīgi liedzies paklausīt, un tomēr Magelāns nedrīkstēja atraidīt šo slepeno naidnieku, ko karalis viņam bija piekomandējis kā tesorero'. Jā, gaužām maza nozīme tam, ka šie virsnieki Santa Maria de la Victoria katedrālē izplāto karogu paēnā svinīgi zvērējuši viņam uzticību un paklausību; sirds dziļumos tie tomēr palikuši viņa naidnieki un skauģi. Šiem spāniešu aristokrātiem jāpievērš īpaša uzmanība.

Laime vēl, ka vismaz kaut cik izdevies apiet karaļa pavēli un Casa de Contratacion niknos protestus un slepus pieņemt kuģa apkalpē trīsdesmit portugāļus, starp kuriem viņam ir vairāki uzticami draugi un tuvi radinieki. Pirmām kārtām te jāmin Duarte Barbosa, Magelāna svainis, vēl gan jauns, taču jau pieredzējis pasaules apceļotājs, tāpat Alvaro Meskita, arī Magelāna tuvs radinieks, un Estebāno Gomess — portugāliešu izcilākais stūrmanis. Tur ir ari Huans Serrāno, kurš gan sarakstā minēts kā spānis un kopā ar Pissaro un Pedro d'Ariasu piedalījies spāņu ekspedīcijā uz Castilia del oro^39 [40], bet kuru kā Fransišku Serrāno radinieku un Magelāna sirdsdraugu var uzskatīt tikpat kā par viņa tautieti. Liels ieguvums ir Huans Korvalo, kas jau pirms daudziem gadiem bijis Brazīlijā un pat atvedis līdzi uz kuģa savu dēlu, ko viņam dāvājusi tur viņā pusē kāda brūnādaina brazīliete. Tā kā tie abi māk valodu un labi pārzina vietējos apstākļus, tad ikvienā zemē var būt vislabākie ceļveži, bet, ja izdotos no otras puses — no Brazīlijas sasniegt malajiešu valodu zonu, garšvielu salas un Malaku, tad Magelāns izmantotu vergu Enriki par tulku. Tā nu Magelānam starp divsimt sešdesmit pieciem vīriem tikai pusducis vai ducis ir tādu, kuriem droši var uzticēties. Tas nav daudz.

Bet, kam nav citas izvēles, tam jābūt drosmīgam arī tad, ja pretinieks skaita ziņā ir lielāks un apstākļi nelabvēlīgi.

Nopietni domās pārbaudot ikviena kuģinieka uzticību, Magelāns apstaigā ierindu, visu laiku klusībā apsvērdams un vērtēdams, kurš no vīriem izšķirošā brīdī varētu būt par viņu, bet kurš — pret viņu. Pašam nemanot, pūloties uzminēt, viņa piere saraukusies grumbās. Bet piepeši saspringums atslābst, negribot viņam jāpasmaida. Ak dievs, viņš taču gandrīz būtu aizmirsis šo vienu lieko un apkalpē neieskaitīto, kas vēl ieradies pēdējā brīdī! Patiesi, tikai aiz tīras nejaušības šis gluži jaunais, klusais, vienkāršais itālietis Antonio Pigafeta, vecas Vičensas muižnieku dzimtas piederīgais, iemaldījies šajā raibajā piedzīvojumu meklētāju, slavas kārotāju, naudas rausēju un trakuļu sabiedrībā. Uzturoties Barselonā Kārļa V galmā pāvesta protonotāra svītā, vēl bezbārdainais Rodosas ordeņa bruņinieks bija dzirdējis stāstām par kādu noslēpumainu ekspedīciju, kas došoties pa gluži nepazīstamu ceļu uz līdz šim neaizsniegtām zemēm un apvidiem. Ticams, ka Pigafeta savā dzimtajā pilsētā Vičensā lasījis 1507. gadā iespiesto Vespuči grāmatu «Paese novamente retrovati» ', kurā tas stāsta par savu vēlēšanos «di an-dare e vedere parte del mondo e le sue meraviglie» [41] [42]. Varbūt jauno itālieti iejūsminājusi arī paša tautieša Lodo-viko Vartemas plaši pazīstamā «Itinerario»[43] [44], viņu tik ļoti aizrauj doma — pašam savām acīm skatīt kaut ko no tā «varenuma un baismīguma, ko slēpj okeāns». Kārlis V, pie kura viņš griežas ar lūgumu atļaut piedalīties šai noslēpumainajā ekspedīcijā, ieteic viņu Magelānam, un gluži negaidot starp šiem profesionālajiem jūras braucējiem, naudas rausējiem un dēkaiņiem uzrodas neparasts ideālists, kurš nevis slavas dēļ vai tālab, lai saraustu mantu, droši dodas briesmās, bet gan aiz nesavtīgas aizraušanās — klaiņot pa plašo pasauli, kurš kā diletants šā vārda labākajā nozīmē — tātad tikai sava diletto 4 dēļ, aiz prieka redzēt, uzzināt, apbrīnot — gatavs drosmīgā pasākuma labad likt ķīlā dzīvību.

Patiesībā tieši šis neievērojamais un liekais dalībnieks Magelānam ceļojuma laikā kļūst pats nepieciešamākais. Jo kāda gan nozīme varoņdarbam, ja tas nav ietērpts vārdos? Vēsturisks darbs nav uzskatāms par paveiktu jau tobrīd, kad tas izpildīts, bet gan tikai vēlāk, kad to nodod mantojumā nākamajām paaudzēm. Tas, ko apzīmējam ar vārdu «vēsture», nepavisam nav visu to nozīmīgo notikumu kopums, kādi jel kad norisinājušies laikā un telpā; pasaules vēsture, pasaules hronika aptver tikai mazu izgaismotu posmu, kas nejauši kļūst izprotams poēzijas vai zinātnes atspoguļojumā. Kas gan būtu Ahills bez Homēra — tikai ēna, un kā vilnis aizplūstu ik varoņdarbs bezgalīgajā notikumu jūrā, ja nebūtu hronista, kas savā tēlojumā dāvā tiem nemirstību, vai arī mākslinieka, kurš tiem liek atdzimt reljefos tēlos. Tā arī mēs pavisam maz zinātu par Magelānu un viņa varoņdarbu, ja mums būtu vienīgi Pētera Martira «dekāde», īsa Transilvānijas Maksimiliāna vēstule un vairāku stūrmaņu pāris sausas piezīmes un kuģu dienasgrāmatas. Tikai šis mazais Rodosas bruņinieks — šis liekais un nevajadzīgais cilvēks ļauj nākamajām paaudzēm iepazīt Magelāna varoņdarbu.

Protams, mūsu krietnais Pigafeta nav ne Tacits, ne Lī-vijs. Kā rakstniecībā, tā arī drosmīgajā kuģošanas mākā viņš ir un paliek tikai simpātisks diletants. Nevarētu apgalvot, ka viņš būtu labs cilvēku pazinējs; pašu svarīgāko psiholoģiska rakstura konfliktu starp Magelānu un kapteiņiem viņš uz kuģa nav pamanījis. Bet tieši tāpēc, ka Pigafeta maz interesējas par nesaskaņu cēlonisko sakarību, viņš ļoti uzmanīgi novēro katru sīkumu un visu atzīmē tikpat cītīgi un kārtīgi, kā ģimnāzists, veikdams savu skolas uzdevumu, apraksta svētdienas izbraukumu. Taču vienmēr uz viņu paļauties nevar; reizēm viņš aiz naivuma tic vistrakākām blēņām, ko stāsta vecie stūrmaņi, kas tūlīt pamana, ka viņš ir īsts zaļknābis. Taču visas šīs muļķības un aplamības Pigafeta pārpārēm vērš par labu ar to ziņkāres pilno rūpību, ar kādu apraksta katru sīkumu; un, tā kā necilais Rodosas ordeņa bruņinieks pat pūlējies patagoniešus izjautāt pēc Berlica metodes, tad iemantojis necerētu vēsturisku slavu — viņu uzskata par pirmā amerikāņu leksikona autoru. Taču viņš nokļuvis vēl lielākā godā. Pats dižais Šekspīrs savam darbam «Vētra» («Tempest») izmanto kādu aprakstu no Pigafetas ceļojumu grāmatas: un vai gan vēl ko brīnumaināku var piedzīvot viduvējs rakstnieks, no kura zūdīgā darba ģēnijs paņēmis kaut ko savam nemirstīgajam darbam un viņa neievērojamo vārdu uz saviem ērgļa spārniem aiznesis augstajās mūžības sfērās.

Magelāns ir pabeidzis savu apgaitu. Ar mierīgu sirdi viņš var apgalvot, ka it visu, ko vien mirstīgais spēj iepriekš aprēķināt un izdomāt, viņš ir aprēķinājis un izdomājis. Bet pārdrošais ceļojums, lai atklātu jaunas zemes, ir izaicinājums augstākām varām, kuras nav izprotamas un apsveramas mirstīgajam. Tādam, kas sīki jo sīki mēģina noskaidrot sava pasākuma izdošanās iespējas, jārēķinās arī ar šāda brauciena varbūtējo iznākumu: ar neatgriešanos. Divas dienas pirms izbraukšanas Magelāns uzraksta testamentu.

Šo dokumentu nevar lasīt bez saviļņojuma. Parasti tas, kurš ar parakstu apstiprina savu testamentu, vismaz aptuveni zina, cik liela viņa mantība. Bet kā gan Magelāns var kaut vai apmēram novērtēt, cik lielu mantojumu viņš atstās. Vēl zvaigznēs rakstīts, vai pēc gada viņš būs nabags vai bagātākais cilvēks pasaulē. Viņa vienīgā manta ir līgums ar karaļnamu. Ja brauciens izdosies, ja Magelāns atradīs teiksmaino paso, sasniegs garšvielu salas un atgriezīsies no tām ar “bagātīgu kravu, tad nabadzīgais piedzīvojumu meklētājs pārbrauks kā Krēzs Seviļā. Ja viņš turklāt pa ceļam atklās jaunas salas, tad viņa dēli un mazdēli piedevām bagātībai iegūs mantošanas ceļā arī gubernatora un adelantados titulu. Bet, ja viņš nomaldītos, ja kuģi aizietu bojā, tad viņa sievai un bērniem, lai nenomirtu badā, būtu ar lūgšanā saliktām rokām jālūdz dievbijīgie, lai tie ir žēlsirdīgi. Tikai augstākas varas, tās, kas valda pār vējiem un viļņiem, izlemj visu. Un Magelāns, būdams dievbijīgs, dedzīgs katolis, jau iepriekš pakļaujas dieva neizdibināmajai gribai. Tāpēc šis aizkustinošais testaments vēršas vispirms nevis pie cilvēkiem un iestādēm, bet pie «visaugstākā un visvarenā dieva, mūsu kunga, kura valdīšanai nav ne sākuma, ne beigu». Pirmām kārtām šai testamentā runā kristietis, tad dižciltīgais un tikai pēdīgi vīrs un tēvs.

Bet arī savā dievbijīga cilvēka rīcībā Magelāns nekad nav nenoteikts un haotisks, un ar tādu pašu apbrīnojamu prasmi — visu paredzēt uz priekšu savā dzīvē — viņš pievēršas domai par mūžīgo dzīvošanu. Ikviena iespēja ir jau paredzēta un rūpīgi apsvērta. «Kad manai zemes dzīvei pienāks gals un sāksies mūžīgā dzīvošana», viņš vēlētos, lai viņu apbedī Seviļas Santa Maria de la Victo-ria klosterī atsevišķā kapā. Ja turpretī nāve pārsteigtu ceļojuma laikā un nebūtu nekādas iespējas viņa mirstīgās atliekas pārvest dzimtenē, tad «lai mana pēdējā dusas vieta ir kāda tuvākā baznīca, kas celta par godu dievmātei». Dievbijīgi un turklāt ļoti noteikti ticīgais kristietis sadala ar testamentu novēlēto dievam tīkamo mantojumu. Viena desmitā daļa no katras piektdaļas ienākumu pēc līguma tiek piešķirta gan klosterim Santa Maria de la Vic-toria, gan klosterim Santa Maria Monserrat, gan Oportu klosterim Sandomingo; tūkstoš maravedu Seviļas kapelai, kur viņš ir saņēmis svēto vakarēdienu (pirms izbraukšanas) un, ja dievs vēlēs (pēc laimīgas atgriešanās mājup), atkal cer saņemt. Vienu sudraba reālu viņš novēl svētajam krusta karam, otru — to kristiešu izpirkšanai, kurus saņēmuši gūstā pagāni, trešo — Sanlasaro nedziedināmo slimnieku namam, ceturto un piekto — mēra hospitālim un svētā Sebastjana patversmei, lai visi šo žēlastības dāvanu saņēmēji «tur lūgtu dievu to kungu par manas dvēseles atpestīšanu». Trīsdesmit mesas jānolasot pie viņa zārka un vēl tikpat daudzas Santa Maria de la Vic-toria trīsdesmit dienu pēc viņa apbedīšanas. Turklāt viņš pieprasa: «Manā apbedīšanas dienā jāapģērbj trīs nabagi — katram no tiem jāsaņem pelēka auduma svārki, cepure, krekls un kurpju pāris, lai tie aizlūgtu dievu par manu dvēseli. Un es vēlos, lai šai dienā tiktu paēdināti ne tikai šie trīs, bet vēl divpadsmit citi un lai arī tie aizlūgtu par manu dvēseli, un lai vienu zelta dukātu ziedo tām dvēselēm, kas deg šķīstīšanās ugunīs.»

Pēc tam kad baznīca guvusi savu svēto daļu no viņa mantojuma, šķiet — pienākusi kārta pēdējam novēlējumam sievai un bērnam. Taču dziļi reliģiozais vīrs aizkustinošā kārtā vairāk norūpējies par sava verga Enriki likteni. Varbūt jau senāk viņa sirdsapziņu mākušas šaubas par to, vai īsts kristietis var saukt vergu par savu īpašumu tāpat kā zemes gabalu vai svārkus, turklāt tādu vergu, kurš ir kristīts, tātad kļuvis par paša ticības brāli ar nemirstīgu dvēseli. Magelāns nekādā ziņā nevēlas stāties dieva priekšā ar šaubu māktu sirdi, tāpēc viņš piebilst, ka, «sākot ar manu nāves dienu, mans divdesmit sešus gadus vecais Malakas pilsētā dzimušais gūsteknis un vergs ir pilnīgi atbrīvots no saviem verga pienākumiem un pakļautības un var dzīvot un rīkoties, kā pašam patīk. Bez tam es vēlos, lai no mana atstātā mantojuma desmit tūkstoši maravedu skaidrā naudā tiktu izlietoti viņa atbalstam. Šādu mantojumu es viņam apsolu tāpēc, ka viņš ir kļuvis par kristieti un aizlūgs par manas dvēseles pestīšanu.»

Tikai tad, kad rūpīgi padomājis par savu aizkapa dzīvi un par to, ka «labi darbi arī pašu lielāko grēcinieku var glābt pastardienā», Magelāns savā testamentā pievēršas ģimenei. Bet arī šeit pirmajā vietā nav runa par naudu un mantu, bet gan par kaut ko nemateriālu — par savu ģerboni un muižnieka vārdu: Magelāns norāda, kam pat otrajā un trešajā paaudzē, ja gadījumā dēls — kāda drūma nojauta! — nomirtu ātrāk nekā viņš, jābūt viņa ģerboņa nesējam. Viņš dedzīgi alkst nemirstības ne tikai kā kristietis, bet arī kā muižnieks.

Tikai tad Magelāns sadala savu vēl vētras un viļņu slēpto īpašumu sievai un bērnam. Admirāļa paraksts zem lapas — Hemando de Magallanes — uzvilkts taisniem burtiem, noteikti un stingri, kāds ir viņš pats. Taču liktenis nepakļaujas spalvas vilcienam, nav pielabināms ar solījumiem — tā valdonīgā griba ir stiprāka par cilvēka kaislīgāko vēlēšanos. Neviens no Magelāna norādītajiem vēlējumiem nav īstenots dzīvē; tukša, nekam nederīga lapa ir Magelāna rakstītais testaments. Tie, kurus viņš iecēlis par saviem mantiniekiem, nav neko mantojuši, nabagi, par kuriem viņš norūpējies, nav tapuši iepriecināti; viņš nav apbedīts tai vietā, kur vēlējies, un viņa ģerbonis pazudis. Nemirstīgs kļuvis tikai varoņdarbs, ko viņš veicis, apbraukdams apkārt zemeslodei, un vienīgi visa cilvēce viņam parādā pateicību par atstāto mantojumu.

Pēdējais pienākums dzimtenē izpildīts. Nu pienācis atvadu brīdis. Drebēdama viņam blakus stāv sieva, ar kuru viņš pirmoreiz dzīvē pusotra gada bijis patiesi laimīgs. Uz rokām tā tur dēlu, ko viņam dāvājusi; elsās trīc tās atkal smagais augums. Viņš to apskauj vēl reizi, pašu pēdējo reizi, tad paspiež roku Barbosam, kura vienīgo dēlu paņem līdzi savā dēkainajā braucienā. Pēc tam ātri, lai atstātās sievas asaras nepadarītu vāju, viņš ielec laivā un dodas uz Sanlukāru, kur gaida flotile. Mazajā Sanlu-kāras baznīciņā Magelāns kopā ar savu komandu pēc grēksūdzes vēlreiz bauda svēto vakarēdienu. Pašā rīta agrumā (ir otrdiena — 1519. gada 20. septembris, nozīmīgs datums pasaules vēsturē) žvadz pacelto enkuru ķēdes, vējā plīvo buras, lielgabali nogrand sveicienus krastam, kas pagaist skatienam; sākas pati vistālākā ekspedīcija, vispārdrošākais jūras ceļojums cilvēces vēsturē.

VELTĪGIE meklējumi

1519. gada septembris — 1520. gada 1. aprīlis

1519. gada 20. septembrī Magelāna flotile atstāja ostu. Šajos gados Spānijas vara izplatījusies jau tālu aiz Eiropas robežām; kad pieci kuģi pēc sešām dienām iegriežas Kanāriju salu ostā Tenerifā, lai papildinātu svaiga ūdens un pārtikas krājumus, tie vēl vienmēr atrodas teritorijā, kas pakļauta imperatoram Kārlim V. Vēl pēdējo reizi, iekams ceļotāji dodas tālāk nezināmajā svešumā, tiem atļauts spert soli uz labās, cietās dzimtenes zemes, vēl reizi pabūt tur, kur skan mātes valoda.

Taču drīz vien šai atvēlētajai beidzamajai atelpai pienāk beigas. Magelāns atkal dziras uzvilkt buras, kad pēkšņi, jau no tālienes dodot zīmi, šurp traucas spāņu kara-vela, kas atnes Magelānam slepenu vēsti no sievastēva Djego Barbosas. Slepena vēsts bieži nozīmē sliktu vēsti. Barbosa brīdina savu znotu — viņam esot drošas ziņas, ka kuģa kapteiņi spāņi slepeni vienojušies pa ceļam atteikties Magelānu paklausīt; galvenais sazvērnieks esot Huans de Kartagena, Burgosas bīskapa brālēns. Magelā-nam nav iemesla šaubīties par brīdinājuma patiesumu un pareizību. Pārāk labi tas saskan ar spiega Alvariša ļauno, draudīgo mājienu, ka «esot izsūtīti citi ļaudis ar gluži pretējām pavēlēm, bet to viņš uzzināšot tikai tad, kad jau būšot par vēlu glābt savu godu». Tomēr kauliņi ir mesti, un, tā kā draud atklātas briesmas, Magelāns kļūst vēl nelokāmāks un stingrāks. Viņš raksta uz Seviļu lepnu atbildi — lai kas arī notiktu, viņš aizvien kalpošot karalim un nebaidīšoties riskēt ar savu dzīvību. Nelikdams nevienam uz kuģa ne manīt, kādu drūmu un patiesu, pat pārāk patiesu brīdinājumu viņam pavēstījusi vēstule — pēdējā, ko viņš savā mūžā saņem, Magelāns pavēl pacelt enkurus, un pēc dažām stundām Tenerifas kalnu kore jau pagaist tālē. Lielākā tiesa no viņiem pēdējo reizi skata dzimto krastu.

Visgrūtākais no visiem uzdevumiem šai braucienā ir prasme saturēt vienkopus visus piecus buriniekus, no kuriem katram ir citāda tonnāža un braukšanas ātruma iespēja. Ja vien kāds noklīst, tad flotile to var uzskatīt par zaudētu milzīgā, bezgalīgā okeāna plašumos. Tālab jau pirms došanās ceļā Magelāns ar Casa de Contiatacion piekrišanu izstrādājis īpašu sistēmu, lai varētu uzturēt pastāvīgus sakarus ar visiem kuģiem. Contromaestres — kuģa kapteiņiem un stūrmaņiem vispār ir norādīts braukšanas virziens — denota, taču atklātā jūrā noder vienīgi pavēle — sekot pa priekšu braucošā flagmaņkuģa «Tri-nidad» ķīļūdens vagai. Dienā šī sekošana nerada ipašas raizes, pat stipras vētras laikā iespējams kuģus pastāvīgi paturēt acīs; turpretī naktī grūtāk ar pieciem buriniekiem uzturēt pastāvīgus sakarus un, lai to panāktu, nepieciešams izgudrot īpašu gaismas signālu sistēmu. Līdzko iestājas tumsa, «Trinidad» pakaļgalā laternā (farol) iededzina koka lāpu, lai kuģi, kas seko, varētu saskatīt flag-maņkuģi, kas rāda virzienu, kurp jābrauc. Ja turpretī uz «Trinidad» bez koka lāpas iededzina vēl divus citus gaismekļus, tad tā ir zīme, ka pārējiem jābrauc lēnāk vai arī nelabvēlīga vēja dēļ jālavierē. Trīs papildu gaismekļi nozīmē, ka sagaidāms brāzmains vējš un ieteicams ievilkt apakšējo buru, bet četri -— ka jānolaiž visas buras. Šaudīga uguņu mirgošana uz admirāļa kuģa vai lielgabala šāviens brīdina sekojošos kuģus būt piesardzīgiem, jo tuvumā ir bīstamas sēres un sēkļi; šāda lieliska nakts uguņu valodas sistēma izstrādāta, paredzot visas iespējamās nejaušības vai negadījumus.

Uz ikvienu primitīvā gaismas telegrāfa signālu katrs kuģis ikreiz atbild ar tādu pašu signālu, lai admirālis zinātu, vai viņa pavēle saprasta un izpildīta; bez tam ik vakaru īsi pirms tumsas iestāšanās visi četri kuģi piebrauc pie flagmaņkuģa, apsveicot admirāli ar vārdiem:

«Dios vos salve, seiioi capitan-general y maestre e hu-ena compania!» 1 — un uzklausa pavēles, kas tiek nodotas trijām nakts sardzes maiņām. Šķiet, ka pārējo kapteiņu raports, ko tie ik dienas nodod admirālim, jau kopš pirmās dienas nodrošina disciplīnu; flagmaņkuģis rāda ceļu, un pārējie seko, admirālis noteic kursu, un pārējo kuģu kapteiņi bez ierunām paklausa.

Bet tieši tas, ka vadība atrodas viena vīra stingrās un autoritatīvās rokās un ka šis klusais, sava noslēpuma apsēstais portugālis liek viņiem ierasties vienkop kā rekrūšiem, bet pēc saņemtās pavēles atkal doties prom, it kā tie būtu tikai viņa dienderi, — tieši tas saērcina četru pārējo kuģu kapteiņus. Bez šaubām, viņi ir cerējuši — un, jāsaka, ar pilnām tiesībām —, ka Magelāns Spānijā tādēļ vien turējis slepenībā ceļojuma mērķi, ka nav gribējis atklāt sava paso noslēpumu pļāpām un spiegiem; taču tagad jūrā viņam šo piesardzību vairs nederētu ievērot, bet vajadzētu aicināt viņus ierasties uz admirāļ-kuģa un, liekot lietā savas kartes, beigu beigās iepazīstināt ar plānu, par ko līdz šim cītīgi klusējis. Taču gluži otrādi — viņi redz, ka Magelāns kļūst vēl klusāks, vēl saltāks, vēl mazāk pieejams. Viņš neaicina tos uz sava kuģa, nejautā, kādas ir to domas, ne reizes neprasa pieredzes bagātajiem kapteiņiem padomu. Klusi un paklausīgi kā suns savam saimniekam tie spiesti dienā vienīgi sekot admirāļkuģa karogam, bet naktī — lāpas ugunij. Vēl dažas dienas spāņu virsnieki pacietīgi panes kluso noteiktību, ar kādu Magelāns, ne vārdu nepaskaidrodams, pavēl tiem sekot. Taču, kad admirālis nedodas vis dienvidvakaru virzienā tiešā ceļā uz Brazīliju, bet nogriežas jo vairāk uz dienvidiem no iepriekš noteiktā kursa un līdz pat Siena Leona cieši turas Āfrikas krastu tuvumā, Hu-ans de Kartagena vakara pārbaudē atklāti uzdod jautājumu, kādēļ kurss pretēji sākumā dotajām instrukcijām tiekot mainīts.

Šis atklātais jautājums nekādā gadījumā nenozīmē, ka Huans de Kartagena vaicā aiz augstprātības (to nepieciešams it īpaši uzsvērt, jo, lai attaisnotu Magelānu, Huans de Kartagena lielāko tiesu notēlots kā visnelietīgākais nodevējs). Jāatzīst, ka tas nepavisam nav nekas [45] neloģisks un nepamatots, ja karaļa ieceltā conjuncta persona, flotiles lielākā kuģa kapteinis, Spānijas karalistes veedor, pieklājīgi jautā admirālim, kādēļ īsti paredzētais kurss tiek mainīts. Turklāt ari no jūrniecības viedokļa Huans de Kartagena rīkojas pareizi, jo pēc Magelāna norādītā jaunā kursa flotilei jānobrauc lieks ceļa gabals un jāzaudē divas nedēļas laika. Nav zināms, kādi iemesli mudinājuši Magelānu mainīt kursu. Varbūt viņš devies gar Āfrikas krastiem līdz pašai Gvinejai tāpēc (portugāļu kuģniecības tehniska rakstura noslēpums, ko spāņi nezināja), lai tur tomar barlavento — «noķertu īsto pasāt-vēju», vai arī novirzījies no parastā kursa, gribēdams izvairīties no kuģiem, kurus karalis Manuels it kā bija pavēlējis sūtīt no Portugāles uz Brazīliju, lai kaperētu viņa flotili. Katrā ziņā Magelānam nebūtu bijis grūti lojāli un biedriski paskaidrot pārējo kuģu kapteiņiem maršruta maiņas iemeslus. Taču viņam nav svarīgs šis atsevišķais gadījums, bet gan princips. Nav runa par novirzīšanos dažas jūdzes vairāk vai mazāk uz dienvidvakariem vai dienviddienvidvakariem, bet nepieciešams, lai flotilē jau pašā sākumā būtu garantēta stingra disciplīna. Ja uz kuģa patiešām ir sazvērnieks, kā sievastēvs viņam ziņojis, tad viņš labāk grib sastapties ar to vaigu vaigā. Ja no tiesas pastāv divējas instrukcijas, kas viņam noslēpts, tad jārūpējas, lai būtu tikai viena, proti, tā, kas nāk par labu viņa autoritātei. Tālab Magelānam it īpaši izdevīgi, ka tieši Huans de Kartagena prasa no viņa paskaidrojumu, jo nu viņš uzzinās, vai spāņu idalgo tiek pielīdzināts viņam vai ari pakļauts viņam. Šis dienesta pakāpju jautājums īstenībā bija kļuvis visai neskaidrs. Sākumā karalis bija sūtījis Huanu de Kartagenu līdzi kā veedor-general — kā galveno kontrolieri, un šajā gadījumā, tāpat kā «San An-tonio» kapteinim, viņam būtu bijis pilnīgi jāpakļaujas admirālim, nebaudot tiesības dot padomu vai kaut ko jautāt. Taču situācija kļuva gluži citāda, kad Magelāns nobīdīja pie malas savu kompanjonu Faleiru un viņa vietā par conjuncta persona tika iecelts Huans de Kartagena; conjuncta taču nozīmē piekomandēts. Uz karaļa izdoto dokumentu nu var atsaukties abi: Magelāns uz savu, kas viņam piešķir flotiles vienīgā pavēlnieka un virspavēlnieka tiesības, bet Huans de Kartagena uz savu cedula, kas pavēl «būt nomodā par visu, ja vien viņš pamanītu kur nolaidību un ja citas personas neizrādītu pienācīgo vērību un apdomību». Bet vai šī conjuncta persona var uzstādīt prasības arī admirālim? Šo jautājumu Magelāns grib nevilcinoties izlemt. Un tādēļ viņš uz Huana de Kartagena pirmo jautājumu rupji atbild, ka «nevienam neesot tiesības prasīt no viņa paskaidrojumus un ka it visiem viņam jāseko» (que le siguissen y no le pidiessen mas cuenta).

Tas ir pateikts rupji; bet Magelāns labāk vēlas tūlīt mesties virsū pretiniekam nekā vienmēr draudēt vai mēģināt izlīgt. Spāņu kapteiņiem (un varbūt sazvērniekiem) skaidri un gaiši tiek pateikts: «Nepievilieties, es turu stūri stingri savās rokās.» Bet, lai gan Magelānam bija droša, barga un cieta dūre, taču viņa rokai trūka dažas labas īpašības un galvenokārt — mākas atkal noglaudīt, ja tā būtu skārusi kādu pārāk nežēlīgi. Magelāns nekad nav mācējis stingrus vārdus pateikt draudzīgi, izturēties vienkārši un atklāti pret priekšniekiem vai padotajiem. Tāpēc jau no sākta gala ap šo vīru, no kura strāvot strāvoja enerģija, radās saspīlēta, naidīga, netīksmes pilna noskaņa, un šis slēptais īgnums vēl jo vairāk pieaug, kad Huana de Kartagena iebildums pret kursa maiņu izrādās pamatots, — acīm redzot, Magelāns ir kļūdījies. Vēju noķert neizdodas; divas nedēļas valda pilnīgs bezvējš un kuģi stāv uz vietas rāmajā jūrā. Toties vēlāk tie iekļūst tik spēcīgā vētrā, ka, pēc Pigafetas romantiskā vēstījuma, viņus izglābj vienīgi Corpo Santo — jūrnieku aizsargātāja svētā Anselma, svētā Nikolaja un svētās Klāras (svēto Elmas uguņu) mirdzošā parādīšanās. Magelāna patvaļīgā kursa maiņa nozīmē divas zaudētas nedēļas, un pēdīgi Huans de Kartagena vairs nevar un negrib valdīties. Tā kā Magelāns nonievā cita padomu, tā kā viņš necieš kritiku, tad lai visa flotile redz, cik maz cieņas viņam, Huanam de Kartagenam, ir pret šo nožēlojamo jūrasbraucēju. Tāpat kā ik vakaru, «San Antonio» paklausīgi piebrauc tuvāk pie kuģa «Trinidad», lai nodotu raportu un saņemtu Magelāna rīkojumus. Taču Huans de Kartagena tovakar pirmo reizi pats neparādās uz klāja, lai apsveicinātos, kā priekšrakstā noteikts. Savā vietā viņš uzsūta bocmani, un tas sveic admirāli šādiem vārdiem: «Dios vos salve, senor capitan y maestre.»

Magelāns ne mirkli neļaujas maldīgai domai, ka šis nepareizais apsveikuma teksts ir teikts bez nodoma, ir tikai nejauša kļūdīšanās. Ja tieši pats Huans de Kartagena liek viņu uzrunāt tikai par kapteini (capitan) un nevis par admirāli (capitan-general), tas nozīmē, ka visai flotilei jasaprot: conjuncta persona Huans de Kartagena neatzīst Magelānu par savu pavēlnieku. Nekavējoties Magelāns pavēl Huanam de Kartagenam paziņot, ka turpmāk, cerams, viņš, admirālis, tikšot apsveikts pēc noteiktā un piedienīgā reglamenta. Bet nu arī Huans de Kartagena neslēpj savus uzskatus. Viņš sūta saltu atbildi: viņš nožēlojot, ka šoreiz vēl esot licis, lai Magelānam raportu nodod krietnākais kuģa komandas vīrs; nākošo reizi to varot izdarīt arī kāds no viņa kuģa puikām. Trīs dienas pēc kārtas — visas flotiles acu priekšā — «San Antonio» neizdara raporta ceremoniju, lai parādītu apkalpei, ka viņu kapteinis neatzīst portugāļu admirāļa neierobežoto diktatūru. Gluži atklāti — un tas dara godu Huanam de Kartagenam, kurš nekad, kā tik bieži nepatiesi iztēlots, nav bijis bailīgs un viltīgs nodevējs, — spāņu idalgo nomet portugālim pie kājām dzelzs cimdu.

Cilvēka raksturu vislabāk var iepazīt pēc tā, kā viņš izturas izšķirošos brīžos. Tikai briesmās parādās viņa visslēptākie spēki un dotības; visas aizplīvurotās īpašības, kuras mierīgākos dzīves brīžos neredz to īstajā gaismā, vienīgi kritiskos mirkļos iegūst patiesi reljefu formu. Magelāns neizmainās arī tad, kad draud briesmas. Ikreiz, kad jāsper izšķirošs solis, viņš kļūst biedīgi kluss un salts, šķiet it kā sasalis. Pat ja viņš dzird visrupjāko apvainojumu, kuplo uzacu aizēnotās acis neiemirdzas dusmās, ne-iedrebas cieši sakniebtā mute. Viņš sevi cieši saņem grožos, bet paša stingums ļauj saredzēt visu kristālskaidri; un, it kā aiz mūriem paslēpies saltajā klusēšanā, viņš jo labāk var pārdomāt un apsvērt savus plānus. Nekad savā mūžā Magelāns nav devis strauju un pārsteidzīgu triecienu. Iekams lejup traucas zibens šautra, briest ilgi, nomācoši, smagi klusuma padebeši.

Arī šoreiz Magelāns klusē; kas viņu nepazīst — un spāņi viņu vēl nepazīst —, tiem jādomā, ka viņš palaidis gar ausīm Huana de Kartagena izaicinājumu. Taču īstenībā Magelāns jau gatavojas prettriecienam. Viņš saprot, ka nespēs atklātā jūrā ar varu atcelt no posteņa lielākā un vislabāk apbruņotā kuģa kapteini. Tātad pacietību, tikai pacietību! Labāk izlikties trulam un vienaldzīgam. Un apvainotais Magelāns klusē, kā vienīgi viņš prot klusēt; ar fanātiķa dedzību, ar zemnieka spīvumu un azar-tista kaismi. Viņu redz rāmi šurp un turp staigājam pa «Trinidad» klāju, šķiet, ka viņš pilnīgi aizņemts ar gaužām ikdienišķām un sīkām rūpēm. Viņš, kā liekas, nemaz neskaišas, ka nesaņem no «San Antonio» raportu un nedzird vakara salūtu, un pārējie kapteiņi pārsteigti vēro, ka šis neizdibināmais vīrs negaidot pat it kā grasās samierināties: admirālis pēkšņi sasauc visus četrus kapteiņus uz sava kuģa apspriesties par kādu matrozi, kurš izdarījis smagu morālu pārkāpumu. Tātad viņam laikam nav bijis patīkami būt naidīgās attiecībās ar saviem ceļabiedriem, tie tūliņ nospriež. Kopš kurss izrādījies aplams, viņš laikam tomēr atzīst, ka labāk aprunāties ar veciem, pieredzējušiem kapteiņiem, nevis apieties ar tiem kā ar quantité négligeable '. Arī Huans de Kartagena ierodas uz flagmaņ-kuģa klāja, un, tā kā nu pēdīgi iespējama ilgi liegtā lietišķā saruna, viņš atkal jautā Magelānam, kāpēc īsti tas licis mainīt kursu. Atbilstoši savam raksturam, kā arī iecerētajam nodomam Magelāns izturas gaužām mierīgi; viņam tieši pa prātam, ka Kartagena, redzot viņa noraidošo izturēšanos, aizvien vairāk uztraucas. Kartagena ir pārliecināts, ka viņam — vienam no karaļa augstākajiem ierēdņiem — ir tiesības brīvi izteikt savu kritiku, un, acīm redzot, viņš šīs tiesības pārpārēm izmanto; beidzot viņš pat nonāk līdz asai sadursmei, līdz atklātai nepaklausībai. Bet tieši šādas sadursmes iespēju ar atklātu atteikšanos paklausīt Magelāns, labs psihologs, ir jau iepriekš apsvēris, un tā viņam pat nepieciešama. Jo nu viņš var dot prettriecienu. Viņš nekavējoties nolemj izmantot savas tiesības sodīt; tās viņam piešķīris Kāilis V. Viņš sagrābj Huanu de Kartagenu aiz krūtīm, uzkliegdams: «Sed preso» — «Jūs esat mans gūsteknis,» — un pavēl savam algvasilam (ieroču meistaram un policijas virsniekam) dumpinieku arestēt.

Pārējie spāņu kapteiņi samulsušu skatienu raugās notiekošajā. Pirms maza brītiņa viņi bija vēl pilnīgi Huana de Kartagenas pusē; arī tagad sirds dziļumos viņi joprojām aizstāv savu tautieti un noskaņoti pret svešo pavēlnieku. Taču spējais ķetnas zvēliens, dēmoniskā enerģija, ar kādu Magelāns bija sagrābis savu pretinieku un gluži kā īstu noziedznieku licis arestēt, stindzina viņu gribu. Veltīgi Huans de Kartagena aicina tos nākt viņam palīgā. [46]

Neviens neiedrošinās ne pakustēties, neviens neuzdrošinās pat acis pacelt pret drukno, plecīgo vīru, kurš pirmoreiz cauri slēgtajai klusēšanas barjerai ļāvis izlauzties enerģijai, kas spēj iedvest bailes. Tikai kad Huanu Kartagenu jau grasās vest prom uz kazemātu, kāds no kapteiņiem griežas pie Magelāna, lielā pazemībā lūgdams, lai spāņu augstmani neļauj ieslēgt dzelžos. Būšot gana, ja Magelāns vienam no viņiem pret goda vārdu uzticot Kartagenu kā gūstekni. Magelāns šādam priekšlikumam piekrīt, protams, ar noteikumu, ja Luiss de Mendosa, kuram uzticēts Huanu de Kartagenu uzraudzīt, ar zvērestu apstiprina, ka arestētais kurā katrā laikā varēs būt admirāļa rīcībā. Līdz ar to viss ir nokārtots. Stundu vēlāk jau cits spāņu virsnieks — Antonio de Koka — ir «San Antonio» komandieris; noteikti un nekļūdīgi viņš no sava kuģa vakarā sveic admirāli, un ceļojums turpinās bez starpgadījumiem. Divdesmit devītajā novembrī balss no masta kurvja vēstī, ka viņi tuvojas Brazīlijas krastiem; to, neizkāpjot malā, viņi skata Pernambuko tuvumā; beidzot, trīspadsmitajā decembrī, pēc vienpadsmit nedēļu ilga nepārtraukta ceļojuma pieci kuģi iebrauc Riodežaneiro līcī.

Riodežaneiro līcis, sendienās glezns ar savām ainavām tāpat kā tagad ar pilsētniecisko krāšņumu, nogurušajai komandai, bez šaubām, šķita kā īsta paradīze. Riodežaneiro līcis —- nokrustīts svētā Janvārija vārdā, tāpēc ka atklāts šajā kalendāra dienā, taču aplam saukts par Rio ', jo domāja, ka aiz salu mudžekļa slēpjas varenas upes grīva, — tolaik jau atrodas portugāļu kundzības sfērā. Saskaņā ar instrukcijām Magelānam nevajadzēja izcelties krastā. Taču portugāļi te vēl nav ierīkojuši savu apmetni, vēl te nedraud cietoksnis ar lielgabaliem, kas atvaira uzbrucējus; vēl šis raibais līcis atrodas nevienam nepiederošā joslā; bez bažām spāņu kuģi var braukt garām brīnišķīgajām salām, kuras aizsedz ziedošu krastu, un netraucēti izmest enkuru. Tikko kuģa laivas tuvojas liedagam, no savām būdiņām un no mežiem steidzas pretī iezemieši, kas ar ziņkāri un paļāvību sagaida apbruņotos karavīrus. Viņi izturas gluži labsirdīgi un uzticas svešiniekiem, lai gan vēlāk Pigafeta ar dziļu sarūgtinājumu uzzina, ka bezbai- [47] līgie cilvēkēdāji, ja gadās nogalināt ienaidnieku, uzdur to uz iesma un, kad tas izcepis, kā no svētku vērša nogriež labākos gabalus. Bet pret dieviem līdzīgajiem gaišādaina-jiem svešiniekiem gvarani nejūt šādu kāri. Tāpēc karavīriem nav nepieciešams šoreiz laist darbā neveiklās arke-būzas un smagos šķēpus.

Jau pēc pāris stundām sākas rosmīga preču apmaiņa. Un krietnais Pigafeta nu jūtas savā elementā. Vienpadsmit nedēļu ilgajā braucienā godkārīgajam hronistam bijis maz notikumu, par ko vēstīt; tikai daži blēņu stāstiņi par haizivīm un neredzētiem putniem. Huana de Karta-genas apcietināšanu viņš, liekas, nogulējis, turpretī tagad viņam vairs tikko pietiek rakstīšanai spalvu, lai savā dienasgrāmatā atzīmētu visus brīnišķīgos notikumus. Par krāšņajām ainavām, viņš, protams, nemin ne vārda, bet šai ziņā noteikti nav vainojams, jo dabas aprakstus sniedzis tikai pēc trim gadsimtiem Žans 2aks Ruso; Pigafetu turpretī sevišķi interesē svešie augļi — ananasi, kas «ir līdzīgi lieliem, ieapaļiem egles čiekuriem, bet neparasti saldi un ar lielisku garšu», kā arī batātes, kuras liekas līdzīgas kastaņiem, un «saldā niedre» — cukurniedre. Krietnais jauneklis nevar vien beigt jūsmot par to, cik ārkārtīgi lēti vientiesīgā tauta pārdod pārtikas līdzekļus. Par mazu makšķerīti brūnādainie muļķi dod piecas vai sešas vistas, par matu suku — divas zosis, par nelielu spogulīti — desmit raibus, krāšņus papagaiļus, par šķērēm — tik daudz zivju, ka divpadsmit vīri par pieēst pilnu vēderu. Par vienu vienīgu zvaniņu (un atcerēsimies, ka kuģi paņēmuši līdz ne mazāk kā divdesmit tūkstošus šādu zvaniņu) viņi atstiepj smagu grozu ar batātēm; par notrieptu veca kāršu komplekta karali viņi dabū pat piecas vistas, pie tam gvaraniem liekas, ka piekrāpuši nepieredzējušos Rodošas bruņiniekus. Iepriecinoši lētas ir arī jaunās meitenes, kurām, kā Pigafeta kautrīgi raksta, «mati ir vienīgais apģērbs»; par nazi vai cirvi var divas vai trīs dabūt uz visu mūžu.

Kamēr Pigafeta cītīgi raksta piezīmju grāmatiņā reportāžas, bet matroži pavada laiku mielojoties, makšķerējot un izklaidējoties ar tīkamajām brūnajām meičām, Mage-lāna vienīgās domas ir jo ātrāk turpināt ceļu. Viņam ir tieši pa prātam, ka komanda atkal izklaidējas, taču vienlaikus viņš raugās, lai tiktu ievērota stingra disciplīna. Magelāns vienmēr atceras savu pienākumu pret Spānijas karali un aizliedz gar Brazīlijas piekrasti pirkt vergus, tāpat arī jebkuru vardarbību, lai Portugālei nebūtu iegansta sūdzēties.

Šāda lojāla izturēšanās sagādā Magelānam vēl īpašu ieguvumu. Tā kā iezemiešiem netiek nodarīta ne mazākā pārestība, viņi nejūt vairs baiļu; labsirdīgā un naivā tautiņa bariem lasās vienkop ik reizes, kad piekrastē tiek svinīgi noturēta mesa. Ziņkārīgi viņi noraugās dīvainajā ceremonijā, un, redzēdami, ka baltie svešinieki, kuri, pēc viņu pārliecības, atnesuši viņiem senilgoto lietu, loka ceļus pacelta krusta priekšā, ari viņi tāpat ar lūgšanā saliktām rokām metas ceļos, un dievbijīgajiem spāņiem tas šķiet drošs pierādījums, ka iezemieši gluži neapzināti pārņēmuši kristīgās ticības mistēriju. Kad flotile pēc trīspadsmit dienu ilgas atelpas decembra beigās atstāj neaizmirstamo plašo līci, Magelāns var ar daudz tīrāku sirdsapziņu nekā citi tā laika konkistadori doties tālāk. Lai gan viņš te nav savam karalim iekarojis jaunu zemi, toties kā dievbijīgs kristietis ieguvis savam debesu valdniekam jaunas dvēseles. Nevienam šais dienās nav nodarīta ne mazākā pārestība, neviens no pakļāvīgajiem iezemiešiem nav ar varu aizvests no savas zemes un dzimtenes. Mierīgi Magelāns ir šeit ieradies un mierīgi atkal aizbraucis.

Matroži nelabprāt atstāj šo paradīzes stūrīti — Riode-žaneiro, nelabprāt viņi dodas tālāk gar Brazīlijas vilinošajiem krastiem — malā piestāt nav atļauts. Magelāns nedrīkst viņiem vairs atvēlēt atpūtu. Urdoša, neizprotama nepacietība mudina arēji tik nesatricināmo vīru bez mitas doties uz priekšu — pretī paso, ko viņš pēc Martina Be-haima kartes un citām ziņām cer atrast norādītajā vietā. Ja portugāļu stūrmaņu ziņojumi un Martina Behaima kartē noradītie platuma grādi ir pareizi, šaurumam jābūt tūlīt aiz Svētās Marijas raga, tālab Magelāns bez apstāšanās traucas taisnā ceļā uz šo mērķi. Beidzot 10. janvārī viņi nepārredzamajā ūdens klaidā pamana nelielu pauguru, kuru nosauc par Montevidi (tagadējā Montevideo), un paglābjas no visbriesmīgākā orkāna bezgala plašajā jūras līcī, kas, šķiet, nebeidzami tālu sniedzas uz rietumiem.

Bezgala plašais jūras līcis patiesībā nav nekas cits kā Laplatas grīva. Bet Magelāns to nezina. Ar dziļu un tikko apslāpējamu gandarījumu viņš tieši tajā vietā, par kuru bija minēts slepenajos ziņojumos, ierauga milzīgas ūdens masas plūstam uz rietumiem; droši vien tas ir meklētais solītais ceļš, ko viņš redzējis Behaima kartē. Atrašanās vieta un platuma grāds pilnīgi saskan ar tām ziņām, ko viņš saņēmis no nepazīstamajiem galvotājiem Lisabonā; neapšaubāmi šis ir tas pats calto ', pa kuru, pēc «Newen Zeytung» ziņām, portugāļi jau pirms divdesmit gadiem gribējuši doties uz rietumiem. Pigafeta noteikti apstiprina, ka arī pārējie jūrnieki visi kā viens bijuši pārliecināti, ka milzīgi platais ūdens ceļš beigu beigās ir meklētais šaurums. «Si era creduto una volta esser questo un canal che mettesse nel Mai del Sur.» Jo atšķirībā no snaudošajām Reinas, Ebro, Taho un Po upes grīvām, kur gan pa kreisi, gan pa labi vienmēr skaidri saredzams krasts, te skatienam paveras bezgalīgs ūdens klajums; ar šo līci jāsākas citam Gibraltāram, citam Lamanšam, citam Helespontam, kas saista okeānu ar okeānu. Un, pilnīgi uzticēdamies savam admirālim, jūrnieki jau sapņo, ka, braucot pa jauno ceļu, nedaudzās dienās sasniegs citu jūru — Dienvidu jūru, teiksmaino Mar del Sur, pa kuru var doties uz Indiju, Japānu, Ķīnu, pa kuru var doties uz garšvielu salām, uz turieni, kur glabājas Golkondas dārgumi un visas zemes bagātības!

Arī Magelāns, ieraugot vareno ūdens klaidu, tūlīt ir pilnīgi pārliecināts, ka atradis meklēto šaurumu, un tas norāda, cik nelokāms ir viņa uzskats, ka vienīgi šajā vietā var būt paso. Veselas divas nedēļas viņš pavada vai, pareizāk jāsaka, pazaudē, izšķiežot laiku veltīgos meklējumos pie Laplatas grīvas. Tiklīdz mazliet pierimst vētra, kas viņus tūlīt pēc ierašanās te pārsteigusi, Magelāns sadala floti divās daļās. Mazākie kuģi tiek aizsūtīti pa šķietamo kanālu uz rietumiem (patiesībā — augšup pret straumi). Turpretī abi lielie kuģi viņa paša vadībā vienlaikus dodas šķērsām pāri Laplatas grīvai uz dienvidiem — por ver si habia pasage —, lai arī, šai virzienā braucot, uzzinātu, cik tālu īsti ved ilgi meklētais ceļš. Kamēr mazākie kuģi dodas uz rietumiem, Magelāns lēnām un rūpīgi apbraukā visu līča dienvidu rajonu. Tomēr kāda rūgta vilšanās! Pēc divu nedēļu ilgas satraukumiem pārpilnas klaiņošanas pa Montevidi apkārtni pēdīgi pamirdz atpakaļbraucošo kuģu buras. Taču mastos jautri neplīvo vimpeļi, un kapteiņi paziņo satriecošu vēsti: milzīgais ūdensceļš, ko viņi pārsteidzīgi noturējuši par meklēto [48] kanālu, neesot nekas cits kā neparasti plata upe ar saldu ūdeni; par piemiņu Juan de Solis, kurš arī te meklējis ceļu uz Malaku, bet gājis bojā, viņi sākumā nosauca to par Rio de Solis (par Laplatas upi tā nosaukta tikai vēlāk).

Nu Magelānam jāsasprindzina visi spēki. Neviens no kapteiņiem, neviens no komandas nedrīkst manīt, cik briesmīgi šī maldīšanās satriekusi viņa pārliecību. Jo nu jau viņš saprot: Martina Behaima karte nav pareiza, portugāļu jūrnieku ziņojumi par šķietami atklāto šaurumu bijusi rūgta maldīšanās. Mānīga bijusi informācija, pēc kuras viņš iecerējis savu zemeslodes apbraukšanas plānu, maldīgi visi Faleiru aprēķini, kļūmīgi viņa paša apgalvojumi, aplamība tas viss, ko viņš apsolījis Spānijas karalim un viņa padomniekiem. Ja šāds šaurums vispār eksistē — pirmoreiz līdz šim stingri pārliecinātais Magelāns domā par šo «ja eksistē» —, tad tam jāatrodas tālāk uz dienvidiem. Taču braukt uz dienvidiem nenozīmē braukt pretī siltumam, bet, tā kā viņi sen jau tikuši pāri ekvatoram, tad atkal tuvojas polārajai joslai. Šķiet, ka februāris un marts viņpus ekvatora nav tāds kā šajā pusē, proti, ziemas beigas, bet gan gluži otrādi — tāds kā ziemas sākums. Tātad, ja drīzumā ceļš uz Dienvidjūru nav atrodams, ja drīzumā veltīgi meklētais paso nav atklājams, tad Dienvidamerikas apbraukšanai izdevīgais gadalaiks neapšaubāmi nokavēts un atliek tikai divas iespējas: vai nu doties atpakaļ uz siltajām zonām, vai tepat kaut kur pārziemot.

Drūmas domas, protams, nomāc Magelāna dvēseli kopš tā brīža, kad, cerībās vīlušies, kuģi atgriežas no izlūkošanas brauciena. Un tikpat satumsusi kā viņa iekšējā pasaule šķiet arī pasaule ap viņu. Aizvien netīkamāka, aizvien kailāka un tumšāka kļūst piekraste, aizvien pelēkākas debesis. Spožā dienvidu saule kļuvusi blāva, tumšpelēku mākoņu kalni aizsedz zilo zenītu. Pazuduši tropu meži ar savu tvanīgo un saldo smaržu dvesmu, kas jau no tāluma apvēdīja kuģus, kad tie tuvojās piekrastei. Uz visiem laikiem pagaisusi jaukā Brazīlijas ainava un tās kuplie, augļiem pārpilnie koki, vējā šalcošās palmas, raibie dzīvnieki, viesmīlīgie brūnādainie vīri un sievas. Tikai pingvīni it kā uz koka kājām staigā pa kailo, smilšaino liedagu un gāzelēdamies metas prom, tiklīdz tiem tuvojas; laiski un vienaldzīgi uz zemūdens klintīm vāļājas jūras lauvas. Citādi ne tuvumā, ne tālumā nekādas dzīvības, cilvēki un zvēri šai prātu nomācošajā tukšumā, šķiet, pilnīgi izmiruši. Vienu vienīgu reizi gar krastmalu pa kaklu pa galvu aizjož mežonīgi liela auguma vīri, tāpat kā eskimosi satuntuļojušies kažokādās. Tos neizdodas pievilināt ne ar zvaniņiem, ne ar raibām kapucēm. Nelaipni un noraidoši tie drāžas prom, tiklīdz tiem tuvojas, un veltīgs izrādās katrs mēģinājums atrast pēdas uz to mājokļiem.

Brauciens kļūst arvien grūtāks, arvien lēnāk viņi dodas uz priekšu, jo Magelāns neatlaidīgi ietur kursu gar piekrasti. Ikviens neliels līcis, ikviena maza osta tiek pamatīgi izpētīta, ar rokas loti izmērīts dziļums. Magelāns jau sen vairs neuzticas noslēpumainajai kartei, kas viņu vispirms vilinājusi doties ceļā un vēlāk šai ceļā pievīlusi. Bet varbūt tomēr notiek brīnums, varbūt gluži negaidot, neparedzētā vietā atklājas paso un vēl pirms ziemas sākuma viņi var doties pāri uz Mar del Sur!

Skaidri manāms, cik ļoti šis vīrs, kuru pārņēmusi nedrošības sajūta, pieķēries kādai cerībai — pēdējai cerībai: varbūt karte un portugāļu jūrnieki maldījušies tikai platuma grāda noteikšanā un meklējamais ceļš atrodas dažas jūdzes tālāk, nekā norāda melīgās ziņas. Kad flote 24. februārī no jauna tuvojas plašam un nepārredzamam līcim — Svētā Matiasa līcim, vēlreiz kā vētras uzpūsta sveces liesma uzplaiksni cerība. Magelāns tūlīt pavēl mazākajiem kuģiem atkal doties izlūkot vlendo si habia alguna salida para il Maluco — vai te kaut kur nav meklētā brīvā izeja uz Moluku salām. Bet atkal veltīgi! Atkal tikai slēgts līcis! Tikpat lieki tiek pārmeklēti divi citi līči — Bahia de los Patos ', kas tā tiek nosaukts daudzo pingvīnu dēļ, un Bahia de los Trabajos^49 [50] (lai atcerētos briesmīgās grūtības, kādas tur pieredzējusi komanda, izceļoties krastā). Taču gandrīz vai nosalušie ļaudis atnes vienīgi divus nonāvētus roņus, nevis cerētās ziņas.

Tikai tālāk un tālāk gar piekrasti dodas kuģi zem tumšu mākoņu klātajām debesīm. Aizvien baismāks kļūst tuksnesīgais klajs, aizvien īsākas dienas, aizvien garākas naktis. Kuģi vairs netrauc uz priekšu pa gaišajiem, zilajiem viļņiem, tos vairs rāmi nenes vieglas vēja brīzes: ledaina auka mežonīgi plosa buras. Balti krusas un cieta sniega graudiņi triecas lejup no debesīm, pelēka un draudīga bango jūra. Cīnoties pret naidīgo stihiju, paiet divi mēneši, līdz flotile nobrauc mazo ceļa gabalu no Laplatas upes grīvas līdz Sanhuliana līcim. Gandrīz ik dienas komandai jācīnās ar orkānu — tai apvidū pazīstamo ļauno pamperos, ar negantajām vēja brāzmām, kas sadragā mastus un saplosa buras, laiks kļūst aizvien vēsāks, apkārtne — no dienas dienā drūmāka, un paso vēl vienmēr un vienmēr nav atrodams. Nežēlīgi tagad atriebjas nokavētās nedēļas. Jo, kamēr flotile pārlūkoja visas malu malas un līčus, ziema to apsteigusi. Nu tā ir klāt — pats ļaunākais un bīstamākais ienaidnieks, kas ar vētrām stājas ceļā. Vesels pusgads izšķiests veltīgi, un Magelāns nav ticis tuvāk savam lolotajam mērķim kā tajā dienā, kad izbrauca no Seviļas ostas.

Pamazām komanda sāk savu nemieru izrādīt atklāti; visi nojauš, ka kaut kas nav tā, kā vajadzētu būt. Vai tad, viņus Seviļā nolīgstot, netika apgalvots, ka ceļa mērķis esot garšvielu salas pašos saulainākajos dienvidos, īstā paradīzē? Vai gan vergs Enriki neattēloja viņiem savu zemi kā īstu Leiputriju, kur ļaudis kailām rokām bez kādām pūlēm uzlasa no zemes visdārgākās garšvielas? Vai gan viņiem netika solīta bagātība un drīza atgriešanās mājās? Taču drūmais klusētājs ved viņus aizvien aukstākā un nožēlojamākā ūdens tuksnesī. Tikai reizēm vāra dzeltenīga saule izlien no mākoņiem, liekdama mazu, īsu loku, bet lielāko tiesu debesis pavisam apmākušās, gaisā manāma sniega smarža. Aukstas vēja brāzmas svilina vīru vaigus un ledaini spiežas caur noskrandušajām drēbēm; kad viņi grib satvert sasalušās tauvas, stingst, rokas un no mutes veļas saltas elpas mutuļi. Un turklāt — kāds tukšums visapkārt, kāds bezcerīgums! Pat mežoņu ciltis aukstums aizdzinis no šejienes! Kad izkāpj krastā, tur nav ne zvēru, ne arī augļu, redz tikai gliemežvākus un roņus; šajā apkaimē dzīvā radiba labāk mājo ledainajā ūdenī nekā vētras šaustītajā, pamestajā piekrastē. Uz kurieni tos aizmānījis bezprātīgais portugālis? Uz kurieni viņš joprojām ved tos? Vai viņš grib tos aizvest līdz mūžīgā ledus valstībai jeb vai līdz Antarktikas polam?

Veltīgi Magelāns pūlas viņu skaļo kurnēšanu apklusināt. Viņš tiem apgalvo, ka nevajagot bīties un tūlīt zau-

dēt dūšu tāda niecīga aukstuma dēļ. Norvēģija un Islande atrodoties vēl daudz tālākos platuma grādos, un tomēr pavasari gar to krastiem tikpat viegli kuģot kā Spānijas ūdeņos. Lai tikai drosmīgi izturot vēl pāris dienu. Vajadzības gadījumā vienmēr esot iespēja arī pārziemot un turpināt ceļu tad, kad laika apstākļi uzlabošoties. Tomēr komanda vairs nav pierunājama ar tukšiem solījumiem. Nē, ar to nevarot samierināties. Viņu karalim neesot bijis padomā brauciens pa tādu ledainu apvidu, un, ja nu admirālis viņiem melšot kaut ko par Norvēģiju un Islandi, tad tā esot pavisam cita lieta. Tur ļaudis jau no mazotnes pieraduši pie aukstuma, turklāt tiem mierinājumu dodot apziņa, ka atrodas tikai vienas nedēļas vai divu nedēļu brauciena attālumā no mājām. Turpretī viņi esot aizvesti tuksnesī, kur kristīgs cilvēks vēl līdz šim nav kāju spēris, kur pat pagāni un cilvēkēdāji, kur pat vilki un lāči nemājojot. Ko gan viņi te lai darītu? Kāpēc gan jābrauc pa šo maldīgo ceļu, ja pa citu — Austrumindijas ceļu ērti var nokļūt līdz garšvielu salām, nešķērsojot ledus tuksnešus un apvidus, kur draud briesmas? Tā komanda atklāti un tieši atbild uz admirāļa mierinošajiem vārdiem. Bet krēslainajās kuģu telpās, kur viņi ir vieni paši un jūtas droši, kurnēšana, bez šaubām, ir vēl skaļāka. Atkal uzpeld senās aizdomu pilnās baumas, kādas jau bija paklīdušas Seviļā, — vai tik šis nolādētais portugālis nav uzsācis tiatto doble — divkosīgu spēli? Vai tik viņš negrib šos piecus spāņu kuģus ar visām komandām nekrietnā veidā iznīcināt, lai tiktu atkal godā pie sava Portugāles karaļa?

Spāņu kapteiņi ar klusu gandarījumu vēro arvien pieaugošo komandas nemieru. Paši viņi nekur neiejaucas; ar admirāli runāt izvairās, pat gluži neparastā kārtā kļūst aizvien klusāki un nerunīgāki. Bet viņu klusēšana ir bīstamāka nekā matrožu skaļā neapmierinātība. Tā kā viņi ir jo lietpratīgi navigācijas lietās, tad viņiem nepaliek apslēpts tas, ka Magelānu droši vien maldinājušas aplamas kartes un ka viņš par savu «noslēpumu» vairs nav drošs. Ja šim vīram patiesi būtu skaidrs, kādos platuma un garuma grādos precīzi atrodas šķietamais paso, kālab gan viņš pavisam nevajadzīgi un bezjēdzīgi būtu licis kuģiem divas nedēļas braukt augšup pa Laplatas upi? Kālab viņš joprojām izšķiež dārgo laiku, pavēlēdams dienām ilgi sīki pētīt ikvienu mazu, nenozīmīgu līcīti? Vai nu Magelāns maldinājis karali, vai ari pats maldījies, apgalvodams, ka zina, kur atrodas paso, jo tagad ir gluži skaidrs — viņš tikai vēl meklē ceļu, viņš vēl to nezina. Ar vāji slēptu ļaunu prieku virsnieki raugās, kā Magelāns aizvien no jauna sasprindzis vēro katru spraugu robotajā krasta joslā. Kas gan par to — lai tik ved flotili ledainajās un nezināmajās tālēs! Viņiem vairs nav ko pretoties, vairs nav ko žēloties. Gan jau drīz sitīs tā stunda, kad viņam būs jāatzīst: «Nevaru tālāk braukt, nezinu, kurp braukt.» Bet tad būs pienācis brīdis, kad viņi varēs pārņemt flotiles vadību savās rokās un galīgi pazemot šo augstprātīgo klusētāju.

Grūti iedomāties vēl briesmīgāku pārdzīvojumu par to, ko šais nedēļās izbaudījis Magelāns. Kopš Magelāns divkārt nežēlīgi vīlies cerībās atrast šaurumu — pirmo reizi pie Laplatas grīvas, otru reizi pie Svētā Matiasa līča —, viņš vairs nevar sev ilgāk noslēpt, ka dziļā ticība Behaima kartei un pārāk neapdomīgā paļaušanās uz nepazīstamo stūrmaņu apgalvojumiem bijusi liela maldīšanās. Pat vislabvēlīgākajā gadījumā, ja šāds paso patiesi eksistētu, tas var atrasties vienīgi tālāk uz dienvidiem, tātad tuvāk Antarktikas apgabalam, un arī vislabvēlīgākajā gadījumā iespēja pa to izbraukt šajā gadā jau nokavēta. Ziema ir Magelānu apsteigusi un izjaukusi visus viņa nodomus; pat tad, ja meklēto šaurumu tagad vēl atklātu, pirms pavasara iestāšanās flotilei vairs nav pa spēkam ar nolietotajiem kuģiem un neapmierināto komandu šo ceļu izmantot. Izšķiesti deviņi mēneši, un Magelāns nav izkāpis krastā Moluku salās, kā pārsteidzīgi bija apsolījis. Vēl vienmēr viņa flotile maldās, nezinot ceļu, un cīnās ar visnegantākajiem orkāniem, lai paliktu dzīvi.

Visprātīgāk būtu tagad atklāt patiesību, saaicināt kopā kapteiņus, paskaidrot tiem, ka viņu, Magelānu, piemuļķojušas kartes un stūrmaņu ziņojumi un ka tikai pavasarī varēs atkal sākt eslrecho meklēšanu. Tagad labāk griezties atpakaļ, izvairīties no vētrām, doties atkal gar piekrasti augšup uz Brazīliju — viesmīlīgo, silto zemi, tur veselīgā klimatā pavadīt ziemu, savest kārtībā kuģus un ļaut komandai atpūsties, iekams pavasarī no jauna brauc tālāk uz dienvidiem. Tas būtu vispareizākais solis, vishumānākā rīcība. Taču Magelāns iedrošinājies pārāk daudz — atkāpties vairs nav iespējams. Pārāk ilgi viņš,

būdams pats pievilts, vīlis citus, apgalvodams, ka zinot jaunu — īsāku ceļu uz Moluku salām. Pārāk bargi viņš sodījis tos, kuri kaut mazliet iedrošinājušies viņa «noslēpumu» apšaubīt; viņš apvainojis spāņu virsniekus, jūrā uz kuģa atcēlis no posteņa ļoti ievērojamu karaļa ierēdni un izturējies pret to kā pret noziedznieku. To visu var attaisnot tikai liels, izšķirošs panākums. Jo nevienu stundu, pat nevienu minūti ne kapteiņi, ne matroži viņam neuzticētu vairs flotiles vadību, ja viņš kaut mazliet liktu manīt, par atzīšanos nemaz nerunājot, ka par sava pasākuma izdošanos nepavisam nav tik drošs, kā mājās bija apgalvojis valdniekam; pats pēdējais kuģa puika tad atteiktos noņemt viņa priekšā cepuri. Magelānam vairs nav ceļa atpakaļ; topašubrīd, kad viņš pagrieztu stūri, lai brauktu uz Brazīlijā, viņš vairs nebūtu savu virsnieku pavēlnieks, bet kļūtu to gūsteknis. Tāpēc viņš pieņem pārdrošu lēmumu. Tāpat kā Kortess, kurš tajā pašā gadā sadedzina savas flotiles kuģus, lai kareivji nevarētu atgriezties, tā arī Magelāns nospriež aizturēt kuģus un komandu tik tālā, nomaļā vietā, ka tie, lai kā gribētu, nevarētu viņu vairs piespiest doties mājup. Ja nu viņš pavasarī atrod šaurumu, tad viss ir iegūts. Jā neatrod — viss zaudēts; Magelānam vairs nav vidusceļa; tikai spīts var dot spēku, tikai drosme var izglābt. Un atkal no jauna šis neizprotamais prātotājs klusībā gatavojas izšķirošajam triecienam.

No dienas dienā aizvien negantāka, aizvien saltāka ziemas vētra brāžas pretī kuģiem. Tie vairs tikai ar grūtībām kustas uz priekšu; nepieciešami veseli divi mēneši, lai flotile varētu pavirzīties nožēlojamus divpadsmit platuma grādus tālāk uz dienvidiem. Beidzot 31. martā tukšajā piekrastē atkal kļūst saskatāms līcis. Vien acis pametot, admirālis saprot, ka tā ir viņa pēdējā cerība: ja līcis ir atklāts — vai tas nevar būt cerētais paso? Nē, licis ir slēgts. Tomēr Magelāns pavēl iebraukt tajā. Un, tā kā jau pirmās ziņas liecina, ka te pārpilnām zivju un svaiga ūdens, viņš dod rīkojumu noenkuroties. Un, par lielu izbrīnu un varbūt par lielām izbailēm, kapteiņi un matroži uzzina, ka viņu admirālis (nevienam neko nejautādams un ne ar vienu neapspriezdamies) ir nolēmis te, Sanhu-liana līcī — šai nepazīstamajā, neapdzīvotajā līcī, Kas atrodas uz četrdesmit devītā platuma grāda, visdrūmākajā un nomaļākajā pasaules malā, kur vēl nekad neviens jūrasbraucējs nav spēris kāju, — pavadīt ziemu.

SACELŠANĀS 1520. gada 2. aprīlis — 1520. gada 7. aprīlis

Saltās ziemas ielenkumā — tāltālajā Sanhuliana līci, pār kuru vienmēr briest mākoņi, jau tā saasinātās attiecības nenovēršami kļūst vēl naidīgākas nekā atklātā jūrā. Lai gan komandas noskaņojums ir gaužām saspīlēts, tas tomēr nekavē Magelānu dot rīkojumu, kam neapmierinātība vēl neatvairāmi jāpalielina, — un šis solis visspilgtāk liecina par viņa nelokāmo apņēmību; Magelāns vienīgais no visiem saprot, ka auglīgās tropu zemes flotile labākajā gadījumā var sasniegt tikai pēc daudziem mēnešiem. Tāpēc viņš pavēl līdzi paņemto pārtikas līdzekļu devu sadalīt vēl taupīgāk nekā līdz šim. Neiedomājama pārdrošība: tur, tālajā pasaules malā, tūlīt pirmajā dienā aizkaitināt jau tā neapmierināto komandu, paziņojot, ka, sākot ar šo pašu dienu, ievērojami jāsamazina maizes un vīna deva.

Bet īstenībā vienīgi šis enerģiskais pasākums vēlāk izglābj flotili. Nekad tā nebūtu varējusi izturēt slaveno simt dienu ilgo braucienu pa Kluso okeānu, ja netiktu uzkrāta neaizskaramā pārtikas deva. Taču apkalpe, dziļi vienaldzīga pret tai nezināmo Magelāna plānu, nekādā ziņā nav ar mieru piekrist šādam devas samazinājumam. Kāda nojausma — un nepavisam ne aplama — novārgušajiem matrožiem liek domāt, ka pat tad, ja viņu admirālis ar šo ceļojumu gūtu mūžīgu slavu, kas tiktu ierakstīta zvaigznēs, vismaz tris ceturtdaļas no apkalpes šā triumfa dēļ aiz bada un aukstuma, aiz posta un grūtībām nokļūs viņsaulē. Ja nepietiekot pārtikas, viņi kurn, lai tad griežoties atpakaļ. Galu galā neviens taču kopš neatminamiem laikiem neesot varējis aizbraukt tālāk uz dienvidiem. Mājās neviens nevarēšot pārmest, ka viņi neesot savu pienākumu izpildījuši. Dažus no viņiem aukstums jau esot pieveicis, un viņi esot salīguši darbā, nevis lai dotos uz Ledus jūru, bet gan uz Moluku salām. Uz šādām dumpīgām valodām tā laika spāņu vēsturnieki liek Magelānam atbildēt ar vārdiem, kas visai maz piemēroti tādam mazrunīgam vīram, kurš nemāk patētiski izteikties, un kas pārāk atgādina Plutarhu un Tukididu, lai būtu ticami. Viņš brīnoties, pēc šo vēsturnieku izteicieniem, ka viņi, kastīliešu vīri, parādot tādu nevarību un aizmirstot, ka ceļojumu taču uzņēmušies tikai tālab, lai kalpotu savam karalim un dziMtenei. Kad viņam uzticēta flotiles vadība, viņš bijis pārliecināts, ka ceļabiedri būšot vīri ar drosmīgām sirdīm, jo drosme vienmēr spārnojusi spāņu tautu. Viņš pats esot nolēmis labāk mirt nekā apkaunots atgriezties mājup. Tātad viņiem vajagot būt pacietīgiem un pagaidīt, kamēr ziema būs garām. Jo lielāks trūkums un posts viņus mācot, jo bagātīgāk toties viņus atalgošot valdnieks.

Bet vēl nekad skaisti vārdi nav apmierinājuši izsalkušu vēderu. Šajā kritiskajā brīdī Magelānu izglābj nevis daiļrunība, bet gan stingrs lēmums — ne par matu nepiekāpties un neielaisties kompromisos. Jau tūdaļ pašā sākumā viņš ar nodomu izturas izaicinoši pret savu pretinieku, lai to ar dzelžainu roku salauztu: labāk tūlītēja pilnīga izskaidrošanās nekā mokoša vilcināšanās! Labāk slepenam ienaidniekam nikni mesties pretī nekā ļaut sevi piespiest pie sienas!

Magelāns saprot, ka šāda izšķiroša izskaidrošanās notiks un ka tai, bez šaubām, jānotiek visdrīzākajā laikā. Pārāk liels pēdējās nedēļās kļuvis abpusējais saspīlējums, ko rada gan klusēšana, gan mēmā piesardzība te no admirāļa, te arī no kapteiņu puses; pārāk nepanesami ir tas, ka viņi ik dienu un ik brīdi uz kuģa šaurā klāja iet salti cits citam garām. Beidzot reiz šim mēmajam naidam jāpāraug dumpī vai vardarbībā.

Bīstamajā situācijā vairāk vainojams Magelāns nekā abi spāņu kapteiņi, un pārāk naivs ir līdz šim pieņemtais uzskats, ka Magelāna nepaklausīgie virsnieki ir tikai tumša nodevēju kliķe, mūžīgie ģēnija skauģi un naidnieki. Šajā kritiskajā brīdī Magelāna kapteiņiem bija ne tikai tiesības, bet tieši pienākums prasīt paskaidrojumu par viņa nodomiem, jo runa nav tikai par viņu — pašu kapteiņu dzīvību, bet arī par to komandu likteni, kas ar karaļa pavēli viņiem pakļautas. Ja nu Kārlis V bija iecēlis tieši Kartagenu, Mendosu un Antonio de Koku par savas flotiles uzraudzītājiem — par veedor, tesorero un contador, tad tas viņiem bija piešķīris ne vien augstu titulu un algu, bet uzlicis arī atbildību. Viņiem jābūt modriem par karalisko īpašumu — par šiem pieciem kuģiem, un, ja spāņu kroņa īpašumam draud briesmas, viņu pienākums to aizsargāt. Un briesmas patiesi draudēja, milzum lielas briesmas. Aizritējuši daudzi.mēneši, bet Magelāns apsolīto ceļu nav atradis, Moluku salas nav sasniegtas. Tātad nav nekā nepareiza, ja, ievērojot Magelāna acīm redzamo bezpalīdzību, karaļa mantziņi, kas nodevuši zvērestu un tiek par savu darbu atalgoti, pēdīgi uzstāj, lai viņš vismaz daļēji atklāj «lielo noslēpumu» un neslēpj karaļa virsniekiem kārtis. Tas, ko prasa spāņu kapteiņi, ir pilnīgi dabiski: viņu pavēlniekam pienācis laiks reiz atmest noslēpumaino izturēšanos, tam jāsēžas ar viņiem pie kopēja galda, jāapspriež flotiles tālākais kurss, un, kā vēlāk del Kano protokolā rezumējot secina, que tomase consejo con sus ofi-ciales é que diese la derrota a donde queria ir^1.

Bet nelaimīgais Magelāns -— tavu postu un bēdu — nevar savas kārtis atklāt ātrāk, iekams nebūs drošs, ka rokā trumpis. Lai sevi nenodotu, viņš nedrīkst rādīt Martina Behaima portulānu, jo tur paso atzīmēts nepareizi — uz četrdesmitā dienvidu platuma grāda. Pēc tam kad Magelāns Huanu de Kartagenu atcēlis no amata, viņš nedrīkst atzīties: esmu ļāvis maldināt sevi ar nepatiesām ziņām un arī jūs maldinājis. Viņš nedrīkst atļaut sev uzdot jautājumus, kur atrodas apsolītais paso, jo pats vēl aizvien, tomēr vēl aizvien nezina atbildi. Viņam jāizliekas aklam un kurlam, jāsakniebj lūpas un jātur dūre gatavībā sitienam, ja gadījumā netīkamā ziņkāre kļūtu pārāk neciešama. Vispār situācija ir šāda: karaļa ieceltie uzraugi beigu beigās grib izvairīgo stūrgalvi satvert aiz piedurknes un pieprasīt paskaidrojumu par viņa turpmākajiem nodomiem. Bet Magelāns, kura aprēķini nav attaisnojušies, iekams vēl nav atradis paso, nedrīkst pieļaut, ka viņu piespiež sniegt ziņas, citādi būs zaudēta autoritāte un ticība iecerētajam pasākumam. Tātad kapteiņu pusē neapšaubāmi ir taisnība, toties Magelānu attaisno — nepieciešamība. Ja kapteiņi viņam tik neatlaidīgi uzstāda prasības, tad ne jau aiz tukšas ziņkāres, bet aiz pienākuma. Kapteiņiem par godu gan jāsaka, ka viņi nav uzbrukuši Magelānam slepeni. Vēl pēdējo reizi viņi dod mājienu, lai Magelāns saprastu, ka viņu pacietība galā, un, ja vien gribējis, viņš būtu to arī sapratis. Lai ar biedriski pieklājīgu žestu remdinātu kapteiņu dusmas par patvarīgo pavēli, Magelāns liek viņus svinīgi ielūgt uz kopēju mesu Lieldienu svētdienā un pēc tam līdz ar viņu ieturēt maltīti uz flagmaņkuģa. Taču spāņu augstmaņi nav tik lēti «ieēdināmi» šā vārda vistie-

1 ... viņam jāuzklausa savu virsnieku padoms, jāapsola parādīt ceļu un pateikt, kur nodomājis braukt (spān.).

šākajā nozīmē. Tā kā augstais kungs Fernāo de Magel-haes, kurš, viņuprāt, Santjāgo bruņinieka ordeni ieguvis ar viltīgu mēlnesību, nav viņus — pieredzējušus jūras braucējus un karaļa ierēdņus — deviņu mēnešu laikā ne reizes uzskatījis par tik cienīgiem, lai aicinātu uz pārrunām par flotes dispozīciju, viņi laipni pateicas par žēlastību vienu vienīgu reizi pusdienot pie kopēja galda. Vai vēl vairāk: viņi pat nepateicas. Pat neizdara visparastāko pieklājības žestu. Lai aiztaupītu sev pūles atteikties, visi trīs kapteiņi — Kaspars Kesada, Luiss de Mendosa, An-tonio de Koka — izliekas nedzirdam vai tīšām aizmirst sava admirāļa ielūgumu. Novietotie krēsli paliek tukši, šķīvji — neaizskarti. Gluži vieni, nožēlojami vieni Mage-lāns un viņa brālēns Alvaro de Meskita, ko viņš, apzinādamies savu varu, iecēlis par komandantu, sēž pie klāta galda, un admirālim nepavisam negaršo it kā miera svētkiem sagatavotā Lieldienu maltīte. Visu trīs kapteiņu neierašanās ir atklāts izaicinājums. Viņi atklāti liek admirālim saprast: «Loks savilcies pārāk stingri. Piesargies vai apdomājies!»

Magelāns ir sapratis brīdinājumu. Taču nekas nespēj samulsināt šo vīru ar dzelzs nerviem. Nemaz neizrādīdams dusmas, viņš mierīgi paliek ar Meskitu pie galda, mierīgi dod uz kuģa ierastās pavēles, vakarā, laizdamies miegā, mierīgi izstaipa savas smagnējās, spēcīgās kājas un rokas. Drīz vien nodziest visas ugunis; kā lieli, melni, snaudā iegrimuši dzīvnieki kuģi nekustīgi slīgst līča krasta ēnā; tik melna ir šī garā ziemas nakts, pār kuru klājas apmākusies debess, ka no viena kuģa tikko samanāmas otra kontūras. Neko nevar saskatīt, tik tumšs, ka vai acī durams, straujo viļņu šļakstos nav saklausāms, ka ap pusnakti no viena kuģa klusi atiras laiva ar kuģa ļaudīm un nedzirdamiem airu vēzieniem tuvojas «San Antonio». Nevienam nevarētu ne prātā nākt, ka šajā slepeni un klusi slīdošajā laivā paslēpušies trīs karaliskie kapteiņi — Huans de Kartagena, Kaspars Kesada un Antonio de Koka. Sabiedroto virsnieku plāns ir drosmīgi un gudri izdomāts. Viņi saprot, ka viņu pašu rokās jābūt varai un pārspēkam, lai piespiestu pie sienas tik bezbailīgu pretinieku, kāds ir Magelāns. Kārlis V ar gudru ziņu bija vēlējies, lai spāņu kapteiņi skaita ziņā būtu pārsvarā.

Izbraucot no ostas, tikai viena kuģa — Magelāna flagmaņ-kuģa vadība bija uzticēta portugālim, un labi pārdomātais spēku samērs līdzsvarots tādējādi, ka spāņu galms četru pārējo kuģu komandu uzticējis spāņu kapteiņiem. Karaļa noteiktos samērus Magelāns, protams, pa to laiku bija patvarīgi izjaucis, vispirms par «neuzticamību» atņemdams «San Antonio» kapteiņa posteni Huanarn de Karta-genam, pēc tam Antonio de Kokam un uzticēdams šo otru visai nozīmīgo kuģi brālēnam Meskitam. ‘ Paturot stingri savās rokās abus lielākos kuģus, Magelāns nešaubās, ka vajadzīgā brīdī viņš būs arī flotiles militārais pavēlnieks. Lai salauztu Magelāna pretestību un lai atkal atjaunotu karaļa noteikto kārtību, ir tikai viens ceļš: no jauna jāsagrābj savā varā «San Antonio» un nelikumīgi par kapteini ieceltais Meskita kaut kādā veidā bez asins izliešanas jāpadara nekaitīgs. Tad spāņu un Magelāna spēku samēri atkal būs trīs pret divi un varēs aizkavēt admirāli doties ceļā tik ilgi, līdz viņam labpatiks sniegt karaļa ierēdņiem kārotās ziņas.

Lieliski izdomāts ir šis plāns, un pieredzējušie kapteiņi ar jo lielu rūpību to īsteno. Laiva ar trīsdesmit apbruņotiem vīriem piesardzīgi piebrauc pie «San Antonio», kur visi guļ un uz kura — vai kāds gan domā par ienaidnieku? — te, ostā, nestāv sardze. Pa virvju kāpnēm uzbrucēji uzrāpjas uz klāja, visiem pa priekšu Huans de Kartagena un Antonio de Koka. Viņi — šī kuģa agrākie kapteiņi — arī tumsā atrod ceļu uz kapteiņa kajīti; iekams vēl Alvaro de Meskita paspējis izrausties no gultas, viņš jau visapkārt pamana apbruņotus vīrus un topašubrīd tiek ieslēgts dzelžos un iegrūsts kuģa rakstveža kambarī. Tikai tad pamostas citi matroži. Kāds no tiem — maestre Juan de Eloriaga — nojauš nodevību. Viņš rupji uzsauc Kesa-dam — kas tam nakts laikā esot darāms uz kuģa. Bet Ke-sada atbild ar sešiem ašiem dunča dūrieniem, un Elorjaga, asinīm noplūdis, saļimst. Visi portugāļi, kas atrodas uz kuģa, tiek ieslēgti dzelžos; līdz ar to nav vairs ierindā Magelāna uzticamāko piekritēju; lai dabūtu savā pusē pārējo komandu, Kesada pavēl atvērt pieliekamo un atļauj ikvienam matrozim beidzot reiz pa krietnam baudīt vīnu un maizi. Lai gan nepatīkamais notikums un dunča dūrieni piešķir šim gluži nevainīgajam kidnapping^1 asas,

1 Laupīšana (angl.).

1)8 asiņainas sacelšanās raksturu, spāņu kapteiņiem pēkšņais uzbrukums pilnīgi izdevies. Huans de Kartagena, Kesada un de Koka var mierīgi atgriezties uz saviem kuģiem, lai sagatavotu tos iespējamai cīņai; «San Antonio» vadību uztic cilvēkam, kura vārds tiek pieminēts pirmoreiz, — Huanam Sebastjanam del Kano. Šai stundā viņš ir aicināts, lai kavētu Magelānu īstenot dzīvē lielo ideju; kādā citā liktenis izvēlēsies viņu — tieši viņu, lai pabeigtu Mage-lāna darbu.

Un atkal kuģi kā lieli, melni, snaudā iegrimuši dzīvnieki nekustīgi slīgst līča piekrastes ēnā.

Ne skaņas, ne gaismas stara, kas liktu nojaust notikušo.

Vēls un drūms šai neapdzīvotajā apvidū ataust ziemas rīts. Joprojām tai pašā vietā līča ledus gūstā stāv visi pieci kuģi. Ne mazākās pazīmes, pēc kurām Magelāns varētu manīt, ka viņa uzticamais draugs un brālēns, ka visi «San Antonio» matroži guļ saslēgti važās un Meskitas vietā kuģi komandē kapteinis dumpinieks. Mastā plīvo tas pats vimpelis, kas senāk; no tālienes raugoties, šķiet, nekas nav mainījies, un, kā ik rītu, Magelāns pavēl uzsākt dienas darbu. Kā ik rītu, viņš sūta no «Trinidad» laivu uz krastu, lai tā atvestu dienas devai nepieciešamos ūdens un malkas krājumus. Kā ik rītu, laiva vispirms piestāj pie «San Antonio», no kura vienmēr šim nolūkam tiek doti līdzi daži matroži. Bet dīvaini: kad laiva piebrauc pie kuģa, no tā netiek nolaistas virvju kāpnes, neredz neviena matroža, un, kad airētāji pikti sauc augšup uz klāja, lai taču pasteidzoties, viņi saņem mulsinošu atbildi — uz šā kuģa vairs netikšot izpildītas Magelāna pavēles, te paklausot vienīgi tām, ko dodot kapteinis Kaspars Kesada. Šāda atbilde ir tik pārsteidzoša, ka laiva taisnā ceļā dodas atpakaļ pie flagmaņkuģa, lai paziņotu admirālim notikušo.

Magelāns tūlīt aptver situāciju: «San Antonio» ir dumpinieku rokās. Viņš ir apvests ap stūri. Tomēr pat tik briesmīgs trieciens ne uz mirkli nespēj sajaukt nedz pulsa sitienus viņa rokā, nedz domas skaidrību. Pirmām kārtām nepieciešams apsvērt, cik lielas ir draudošās briesmas: cik kuģu ir vēl par viņu? Cik pret viņu? Nekavējoties viņš sūta mazo laivu no kuģa pie kuģa. Izņemot nenozīmīgo «Santiago», visi trīs pārējie — «San Antonio»,

«Concepcion» un «Victoria» — paziņo, ka esot dumpinieku pusē. Trīs pret divi vai, pareizāk, trīs pret vienu, jo ar «Santiago» gandrīz nav ko rēķināties, ja izraisītos cīņa. Partija tātad, šķiet, zaudēta, un ikviens cits būtu atteicies no spēles: vienā naktī iznīcināts pasākums, kam Magelāns veltījis ilgus mūža gadus. Ar savu flagmaņkuģi vien Magelāns nevar turpināt braucienu nezināmās tālēs, bet no citiem kuģiem viņš nevar ne atteikties, ne arī piespiest tos paklausīt. Nav ko gaidīt palīdzību šai nostūrī, kura ūdeņus vēl nekad nav skāris neviena eiropiešu kuģa ķīlis. Šajā bīstamajā situācijā Magelānam ir tikai divas iespējas. Viena, kas loģiski, ievērojot ienaidnieka pārākumu, būtu pilnīgi saprotama: pārvarēt savu stūrgalvību un meklēt saprašanos ar spāņu kapteiņiem; un tad vēl otra — pilnīgi absurda, taču varonīga: likt visu uz spēles un, par spīti galīgajai bezcerībai, dot izšķirošu prettriecienu, lai apslāpētu dumpi.

Viss runā par labu atrisinājumam, ko varētu gūt piekāpjoties. Vēl taču spāņu kapteiņi nav apdraudējuši paša Magelāna dzīvību, vēl viņi nav uzstādījuši Magelānam nekādas noteiktas prasības. Rāmi stāv viņu kuģi, bruņots uzbrukums šimbrīžam nav gaidāms. Lai gan spāņu kapteiņi tagad ir stiprāki, arī viņi nevēlas tūkstošiem jūdžu tālumā no dzimtenes krasta sākt bezjēdzīgu brāļu karu. Pārāk labi viņi atceras Seviļas baznīcā doto zvērestu, pārāk labi zina, cik apkaunojošs sods sagaida viņus par dumpi un dezertēšanu. Tādi augstmaņi kā Huans de Kar-tagena, Luiss de Mendosa, Kaspars Kesada, Antonio de Koka, kurus karalis iecēlis par saviem uzticamības vīriem, grib ar godu, nevis ar nodevības kauna traipu apzīmogoti atgriezties Spānijā. Tādēļ viņi nepavisam nelepojas ar savu skaitlisko pārsvaru, bet jau pirmajā brīdī paskaidro, ka ir gatavi uzsākt mierīgas sarunas: sagrābjot savās rokās «San Antonio», viņi nav gribējuši sākt asiņainu sacelšanos, bet gan tikai piespiest nepiekāpīgi klusējošo admirāli beidzot runāt atklātu valodu un neslēpt karaliskās flotiles tālāko kursu.

Vēstule, ko Kaspars Kesada kā spāņu kapteiņu uzticības persona aizsūta Magelānam, nekādā ziņā nav uzskatāma par izaicinājumu. Gluži otrādi — tas ir supplicacion, kas nozīmē «lūgumrakstu», kā viņš to pazemīgi nosauc, un vispieklājīgākā formā tas sākas ar paskaidrojumu, kurš attaisno naksnīgo pasākumu. Tikai admirāļa-sliktās izturēšanās dēļ viņi bijuši spiesti pārņemt savā ziņā kuģi, kura pavēlniekus iecēlis karalis. Bet lai Magelāns šo akciju neuzskatot par vēlēšanos noliegt viņa admirāļa tiesības, kādas viņam piešķīris majestāte. Viņi vienīgi prasot turpmāk labāku izturēšanos, un, ja viņš šo pamatoto prasību esot ar mieru ievērot, tad viņi biršot ne vien paklausīgi, jo tas esot viņu pienākums, bet ar vislielāko cieņu pildīšot savu dienestu. Vēstules spāņu teksts ir pārlieku groteski svinīgs, lai to vārds vārdā pārtulkotu. «Y si hasta aili le habian llamaclo de meiced, dende en adelarite le llamarian de senoiia y le besarian pies y manos.» [51]

Ievērojot spāņu kapteiņu neapšaubāmo militāro pārākumu, tāds aicinājums nozīmē lielisku piedāvājumu. Tomēr Magelāns jau sen izšķīries par citādu — varonīgu atrisinājumu. Ar savu aso skatienu viņš pamanījis pretinieka vājo punktu: tā nedrošību. Vēstules tonis ļauj viņam noprast, ka dumpinieku barvedis sirds dziļumos nav vēl izlēmis spert ārkārtējus soļus, un viņa svārstīšanās, lai gan skaitliskā ziņā spāņiem ir pārsvars, liecina par nedrošību. Ja, izmantojot šo svārstīšanos, dotu zibenīgu triecienu, tad, kas zina, apstākļi vēl varētu mainīties un ar drošsirdīgu rīcību būtu iespējams atgūt jau zaudēto partiju.

Bet jēdzienam «drošsirdība» — tas vienmēr no jauna jāpiemin un jāuzsver — Magelāna izpratnē ir īpaša nokrāsa. Rīkoties drosmīgi, pēc viņa domām, nebūt nenozīmē — strauji mesties cīņā, impulsīvi doties uz priekšu, bet gluži otrādi: ar vislielāko piesardzību un apdomību ķerties pie nedzirdēti riskanta pasākuma; Magelāna vispārdrošākie plāni ir kā ciets tērauds, kas vispirms kaldināts kaislību ugunīs, bet pēc tam rūdīts visprātīgāko apsvērumu ledū; viņš pieveic briesmas, pateicoties gan fantāzijai, gan piesardzībai. Vienā mirklī viņa plāns gatavs, pārējais laiks nepieciešams, lai tikai precīzi pārdomātu visus sīkumus. Magelāns saprot: viņam jārīkojas tāpat kā viņa kapteiņiem, viņam jāsagrābj savās rokās vismaz viens kuģis, lai atkal gūtu pārspēku. Taču — cik viegli tas vedās kapteiņiem, bet cik grūti Magelānam! Tie uzbruka nakts tumsā, kad kuģa ļaudīm nebija par to ne jausmas. Kapteinis gulēja, un komanda arī gulēja. Neviens nebija gatavojies aizstāvēties, nevienam nebija pa ķērienam ierocis. Bet tagad ir gaiša diena. Visu triju kuģu kapteiņi ar neuzticību vēro katru kustību uz Magelāna kuģa, kaujas gatavībā nostādīti lielgabali un pielādētas arkebūzas; nemiernieki gana pazīst Magelāna drosmi, lai nešaubītos, ka viņš uzsāks pārgalvīgu uzbrukumu.

Taču tie pazīst tikai viņa drosmi, bet ne viltību. Viņiem nenāk ne prātā, ka šis attapīgais aprēķinātājs iedrošināsies pašu neticamāko, proti — gaišā dienas laikā ar saujiņu vīru sākt uzbrukumu trim pamatīgi apbruņotiem kuģiem. Par ģeniālu diversijas manevru jāuzskata jau tas vien, ka viņš, gatavodamies pārdrošajam solim, nepavisam nepievērš uzmanību «San Antonio», uz kura atrodas viņa važās sasaistītais brālēns. Jo pats par sevi saprotams, ka šeit visdrīzāk tiek gaidīts uzbrukums. Taču tieši tāpēc, ka triecienu gaida no labās puses, Magelāns dos to no kreisās — vērsīsies nevis pret «San Antonio», bet pret «Victoria».

Ikviens sīkums šajā iecerētajā prettriecienā lieliski pārdomāts. Pirmām kārtām Magelāns aiztur airu laivu ar matrožiem, kuri atveduši lūgumrakstu ■— Kesadas sarunu piedāvājumu. Ar to iegūts divējāds labums: pirmkārt, ja izraisītos sadursme, uz dumpinieku kuģa būtu jau par dažiem cīnītājiem mazāk, otrkārt, ar šo pēkšņo triecienu viņa rokās ir divas airu laivas, un šķietami nenozīmīgā priekšrocība uzbrukuma laikā drīz vien izrādīsies visai izšķiroša. Paturēdams savā rīcībā paša laivu, viņš var ar kaperēto laivu sūtīt savu pilnīgi uzticamo flotes mantzini algvasilu Gonsalo Gomesu de Espinosu ar pieciem vīriem uz «Victoria», lai tie aizvestu vēstuli dumpinieku vadonim Luisam de Mendosam.

Bez mazākajām aizdomām dumpinieki no sava labi apbruņotā kuģa klāja vēro, kā mazā laiva iras šurp. Viņiem nav nekādu aizdomu. Jo vai gan laiva ar sešiem vīriem varētu uzbrukt kuģim, uz kura atrodas sešdesmit krietni apbruņoti karavīri un pielādēti lielgabali un kuru komandē tik pieredzes bagāts kapteinis kā Mendosa? Protams, viņi nepamana, ka šiem sešiem vīriem zem apģērba paslēpti ieroči, un nezina, ka Gomesain de Espino-sam turklāt uzticēts svarīgs uzdevums. Nesteidzīgi, pavisam nesteidzīgi, ar neapšaubāmi tīšu un aprēķinātu vilcināšanos — jo katra sekunde ir izkalkulēta — Gomess de Espinosa rāpjas aiz saviem pieciem karavīriem augšā uz klāja un nodod kapteinim Luisam de Mendosam Ma-gelāna rakstīto aicinājumu ierasties uz flagmaņkuģa, lai uzsāktu sarunas. Mendosa lasa vēstuli. Tomēr viņš pārāk skaidri atceras, kā toreiz uz «Trinidad» pēkšņi kā noziedznieks tika apcietināts Huans de Kartagena. Nē, tik muļķis vis Luiss de Mendosa nebūs, ka ļaus sevi ievilināt tādās pašās lamatās! «Uz turieni tu mani vis nedabūsi» —«no me pillarās allā,» viņš lasīdams smejas. Bet šie smiekli pēkšņi pārvēršas gārdzoņā — algvasila duncis viņam nāvējoši ietriecies kaklā.

Taisni šajā kritiskajā brīdī — un jāatzīst, ka tiešām apbrīnojami precīzi Magelāns aprēķinājis katru minūti un katru metru, kas jāpārvar, lai aizirtos no viena kuģa uz otru, — piecpadsmit pamatīgi apbruņoti vīri, Duarte Barbosa un pārējie, ar «Trinidad» laivu pieīrušies pie. «Victoria» un rāpjas augšā uz klāja. Kā sastinguši matroži raugās uz sava kapteiņa līķi, ko Espinosa nonāvējis ar vienu vienīgu dunča dūrienu, un viņi vēl nav paguvuši attapt, kas noticis, un izšķirties, ko darīt, kad Duarte Barbosa pārņēmis vadību, jau viņa ļaudis ieņēmuši visus posteņus, jau viņš dod pavēles, ko bailīgi izpilda iebiedētie kuģinieki. Vienā mirklī pacelti enkuri, uzvilktas buras, un, iekams abi pārējie dumpinieku kuģi apjautuši šo zibens spērienu no skaidrām debesīm, «Victoria» jau tuvojas kā admirāļa likumīga prīze flagmaņkuģim. Trīs kuģi — «Trinidad», «Victoria» un «Santiago» — nostājušies pretī «San Antonio» un «Concepcion» un aizšķērso tiem izeju no līča, lai izjauktu dumpiniekiem jebkuru mēģinājumu izbēgt.

Pateicoties straujajam manevram, svaru kauss vienā rāvienā paceļas augšup, zaudētā partija atkal atgūta. Piecās minūtēs kapteiņi nokļuvuši aizmugurē; viņiem atliek vairs trīs iespējas: bēgt, cīnīties vai bez cīņas padoties. Admirālis jau laikus nodrošinājies pret bēgšanu, aizsprostodams ar saviem trim kuģiem izeju no līča. Kauju vairs nevar uzsākt, jo Magelāns ar negaidītu dūres sitienu satriecis pretinieka drosmi. Veltīgi Kaspars Kesada pilnā apbruņojumā — zobenu vienā rokā, bet šķēpu otrā — grasās matrožus aicināt mesties cīņā. Izbiedētie ļaudis vairs nav viņam nekāds īstais atbalsts; un vajag tikai matrožiem no Magelāna laivas uzkāpt uz klāja — lai tūlīt apsīktu jebkura «Concepcion», kā arī «San Antonio» pretestība. Pēc dažām stundām Alvaro de Meskita ir atbrīvots; tajās pašās važās, kas tik pazemojoši bija saistījušas Magelāna sabiedroto, tagad ieslēgti dumpīgie kapteiņi.

Tikpat ātri, kā pārskrien vasaras negaiss, atslābst sasprindzinājums; pirmā zibens šautra satriec sacelšanos līdz pašiem pamatiem. Bet varbūt šī atklātā cīņa ir uzdevuma vieglākais posms, jo pēc jūras un kara likumiem nenovēršami jānāk atmaksai. Magelānu moka briesmīgas šaubas. Karalis devis viņam neierobežotas tiesības lemt par komandas dzīvību vai nāvi, bet galvenie vaininieki arī ir galmam uzticami vīri. Lai saglabātu savu autoritāti, viņam tagad būtu bargi jāsoda, un tomēr viņš neuzdrošinās visus dumpiniekus sodīt. Jo vai gan būs iespējams doties tālāk, ja pēc kara likumiem viņš piekto daļu no komandas liks pakārt pie rājām? Viņš, admirālis, nevar atraut no darba simt darba roku tagad, kad atrodas tik tālu no dzimtenes, turklāt neapdzīvotā apvidū. Tātad viņam vainīgie jāņem līdz, ar labvēlību tie jādabū savā pusē, bet savu-ties jāiebiedē ar bargu piemēru. Lai, jo stingri iebiedējot, celtu savu autoritāti, Magelāns nolemj upurēt tikai vienu vīru un par šo vienīgo izvēlas to, kas ar kailu ieroci gājis uzbrukumā, proti, kapteini Kasparu Kesadu, kas ar dunča dūrienu bija nāvīgi ievainojis viņa uzticamo stūrmani Elorjagu. Svinīgi sākas gaužām nomācošais process. Tiek atsaukti rakstveži — esciibeuos, protokolā ierakstīti liecinieku izteikumi, un tikpat plaši un gari, ar tādu pašu formālismu, it kā sēdētu Seviļas vai Saragosas tiesas zālē, viņi Patagonijas tuksnešainajā piekrastē pieraksta veselas lappuses tik dārgā papīra. Meskita — tiesas priekšsēdētājs «nevienam nepiederošajā zemē» atklāj tiesas sēdi, kur apsūdzētais ir Kaspars Kesada — bijušais armādas kapteinis, ko apvaino slepkavībā un dumpja izraisīšanā. Magelāns paziņo spriedumu. Kasparam Kesadam piespriests nāves sods, un admirālis parāda spāņu aristokrātam vien tik daudz žēlastības, ka viņu sodīs nevis pakarot, bet ar zobenu nocērtot galvu.

Bet kurš būs bende? Grūti atrast komandā kādu brīvprātīgo. Beidzot tomēr bendi sameklē un, proti, par nežēlīgu cenu. Arī Kesadas kalps pielicis savu roku uzbrukumā Elorjagam, arī viņš tiek notiesāts uz nāvi. Apžēlot viņu sola tad, ja viņš ir ar mieru nocirst Kesadam galvu. Protams, izšķiršanās — vai nu pašam saņemt sodu, vai labāk sodīt savu kungu — būs sagādājusi Luisam de Mo-lino, Kesadas kalpam, lielas sirdsapziņas mokas. Taču beidzot viņš ir ar mieru. Ar vienu zobena zvēlienu viņš nocērt savam pavēlniekam galvu un tā izglābj pats savējo. Pēc tā laika šausmīga paraduma Kesadas līķis, tāpat arī Mendosas līķis tiek saraustīts gabalos un sakropļotās ķermeņa daļas uzspraustas uz mietiem; tā Tauera pils un citu Eiropas nāves soda vietu baismīgās ierašas pirmo reizi tiek pielietotas Patagonijā.

Bet Magelānam jāizspriež tiesa vēl kādam — un kas lai zina, vai šis spriedums bijis vieglāks vai nežēlīgāks nekā sodīšana ar zobenu. Arī Huans de Kartagena, īstais sacelšanās vadītājs, un vēl kāds priesteris, kurš aizvien musinājis uz dumpi, top atzīti par vainīgiem. Taču šoreiz pat pārdrošajam Magelānam neceļas roka parakstīt tiešu nāves spriedumu. Admirālis neiedrošinās likt bendem sodīt vīru, ko karalis piekomandējis pašam kā conjuncta persona, tāpat viņa — dievbijīga katoļa sirdsapziņa nekad nepieļaus nonāvēt to, kura galva svaidīta ar svētajām eļļām. Galvenos musinātājus važās ieslēgtus vadāt līdzi pa visu pasauli ir tikpat neiespējami. Tā nu Magelāns, lai izkļūtu no strupceļa, nospriež abus vainīgos izsēdināt no kuģa. Kad flotile atkal dosies jūrā, šiem abiem, uz kādu laiku ar pārtiku un vīnu apgādātiem, jāpaliek Sanhuliana līča piekrastē, un tad — lai dievs lemj viņiem dzīvību vai^ nāvi.

Vai Magelānam bija vai nebija tiesības Sanhuliana ostā pasludināt tik asiņainu spriedumu? Vai tie protokoli, kurus viņa brālēns Meskita licis uzrakstīt Sanhulianā un kuros ne vārds nav minēts par aizstāvību, ir neapstrīdami? Bet, no otras puses, vai var ticēt vēlāk Seviļā dzirdētajiem spāņu virsnieku apgalvojumiem, it kā Magelāns būtu algvasilu un viņa komandu par noziedzīgo uzbrukumu Mendosam atalgojis ar divpadsmit dukātiem un turklāt piesolījis tiem abu nogalināto augstmaņu mantu, — vai var ticēt šiem apgalvojumiem, ko mirušais Magelāns vairs nevar atspēkot? Jau mirkli pēc tam, kopš norisis kāds nolikums, to gandrīz vienmēr attēlo divējādi, un, ja vēsture vēlāk attaisno Magelānu, tad nedrīkst aizmirst, ka tā gandrīz vienmēr attaisnojusi uzvarētāju, nevis uzvarēto.

Kādreiz Hēbels teicis brīnišķīgus vārdus: «Vēsturei vienalga, kā risinās notikumi. Tā nostājas to pusē, kas paveic un pabeidz ko lielu.» Ja Magelāns nebūtu atradis jūras šaurumu, nebūtu veicis īstu varoņdarbu, tad spāņu kapteiņu sodīšana tikai tālab, ka tie bija cēluši iebildumus pret riskanto, dēkaino pasākumu, tiktu novērtēta kā īsta slepkavība. Bet, tā kā Magelāna darbs guvis attaisnojumu un dāvājis viņam nemirstību, tad tie, kas miruši, neiemantojot slavu, ir aizmirsti, un, ja arī ne no morālā, tad no vēsturiskā viedokļa Magelāna stingrība un nelokāmība vēlāk tomēr tiek atzīta par pareizu.

Katrā ziņā Magelāna nežēlīgais tiesas spriedums kļuva par bīstamu piemēru viņa ģeniālajam pēctecim un darba turpinātājam Frensisam Dreikam. Kad piecdesmit septiņus gadus vēlāk šo angļu varoni un jūras pirātu tikpat bīstamā dumpī apdraud viņa komanda, viņš, piestājies krastā tajā pašā nelaimīgajā Sanhuliana ostā, rīkodamies tāpat kā Magelāns, maksā bēdīgus meslus Magelāna nežēlīgajai rīcībai. Frensiss Dreiks smalki izpētījis, kas noticis viņa priekšgājēja ceļojuma laikā, viņam ir zināmi protokoli un Magelāna nesaudzīgā dumpinieku sodīšana; viņš pat it kā Sanhuliana ostā atradis asiņaino bluķi, uz kura pirms piecdesmit septiņiem gadiem dumpiniekiem izpildīts tiesas spriedums. Viņa nepaklausīgo kapteini sauc Tomass Dotijs; tāpat kā Kartagena, tas ceļojuma laikā tiek ieslēgts važās, un — cik dīvaina sagadīšanās — tajā pašā piekrastē, tajā pašā Sanhuliana līča «porto negro» [52] viņam tiek pasludināts spriedums. Arī tas ir nāves spriedums. Tikai Frensiss Dreiks savam kādreizējam draugam atļauj bēdīgu izvēli — vai nu ātru un godpilnu nāvi no zobena cirtiena, kā mirst Kaspars Kesada, vai arī izsēdināšanu no kuģa, kā tiek izdarīts ar Huanu de Kartagenu. Dotijs ir lasījis aprakstu par Magelāna ceļojumu un labi zina, ka nekad vairs nekas nav dzirdēts par Kartagenu un priesteri, kurš vienlaikus ar to izsēdināts no kuģa; briesmīgās mokās tie droši vien aizgājuši bojā, un tāpēc Dotijs labāk izvēlas zināmo, bet ātro, drosmīga bruņinieka cienīgo nāvi no zobena cirtiena. Atkal smiltīs noripo galva, — cilvēces mūžsenais liktenis: gandrīz vienmēr piemiņas cienīgie sasniegumi slacīti asinīm, un tikai pašiem nesaudzīgākajiem izdodas veikt visdižākos darbus!

LIELAIS BRĪDIS

1520. gada 7. aprīlis — 1520. gada 28. novembris

Četrus mēnešus, pat piecus mēnešus Magelāna flotile paliek ziemas gūstā šai drūmajā, nelaimīgajā līcī. Tukšas un nomācošas briesmīgajā vientulībā velkas dienas; taču admirālis, labi zinādams, ka vairāk par visu cilvēku nomoka bezdarbība, jau tūlīt iesaista matrožus nemitīgā, spraigā darbā. Viņš pavēl rūpīgi pārbaudīt kuģus no ķīļa līdz masta galam, tie taču bijuši ceļā turpat veselu gadu, liek cirst kokus, zāģēt baļķus; iespējams, viņš pat uzdod nevajadzīgu darbu, lai tikai komandai maldīgi šķistu, ka jāpošas ceļā drīz jo drīz un ka no neciešamā ziemīgā tuksneša varēs doties uz ilgotajām dienvidu salām.

Beidzot jau manāmas pirmās pavasara zīmes. Tumšajās, saltajās, miglainajās nedēļās komandai jau bija šķitis, ka tā pamesta nevienam nepiederošā zemē, kur nemājo ne cilvēki, ne zvēri, un gluži saprotamā baiļu sajūta, ka viņi mitinās te kā mūžsenie alu cilvēki, nošķirti no visa cilvēciskā, viņu omu bija padarījusi vēl drūmāku. Bet pēkšņi kādā rītā uz pakalna parādās dīvains stāvs, kas sākumā liekas pavisam citāds nekā paši, jo pirmajā pārsteiguma un izbaiļu brīdī tiem rādās, ka tas augumā divkārt garāks, nekā cilvēks parasti mēdz būt. «Duobus humānām super-antes staturam,» [53] raksta Pēteris Martirs, un Pigafeta apstiprina: «Šis cilvēks bija tik liela auguma, ka mēs tam sniedzāmies līdz jostas vietai. Viņš bija labi noaudzis, ar platu, sarkani izkrāsotu seju, ap acīm uzvilkti dzelteni loki, uz vaigiem divi sirdsveida plankumi. Mati viņam bija īsi un nokrāsoti balti, apģērbs no prasmīgi kopā sašūtām zvērādām.» Spāņi it īpaši brīnās par varenā radījuma milzīgajām kājām, un šo lielo kāju dēļ (patagāo) viņi nosauc iezemiešus par patagoniešiem un to zemi par Pata-goniju. Ātri vien bailes no Enoha dēla pagaist. Kažokādās ģērbtais vīrs atkal un atkal atņirdz smaidā zobus un atpleš rokas, viņš dzied un dejo un turklāt nemitīgi kaisa uz baltās galvas smiltis. Magelāns, kas jau senāk kaut cik iepazinis dabas bērnu parašas, pareizi izprot, ka šie mājieni nozīmē vēlēšanos nodibināt tuvāku draudzību, un pavēl kādam matrozim tāpat dejot un kaisīt uz galvas

smiltis. Par lielu iepriecinājumu darbā nomocītajiem, nogurušajiem jūrniekiem izrādās, ka mežonīgais vīrs patiesi uzskata šo pantomīmu par apsveicināšanos un pavisam rāmi nāk tuvāk. Un nu ir tāpat kā «Vētrā», kur Trinkulo ir savs Kalibans; garlaicības māktajiem nabaga matrožiem pirmo reizi šajā tuksnesīgajā piekrastē rodas iespēja izklaidēties un viņi var no sirds izsmieties. Jo, kad labsirdīgajam milzim negaidot piebāž pie deguna metāla spoguli, viņš, ieraudzījis savu seju, aiz pārsteiguma tik spēji metas atpakaļ, ka krītot norauj zemē četrus matrožus. Viņa ēstgriba ir tik liela, ka komanda aizmirst, cik skopa pašu pārtikas deva. Acis iepletuši, vīri noraugās, kā šis gargantua vienā rāvienā iztempj veselu toveri ūdens un notiesā kā nieku pusgrozu sausiņu. Un kāda jezga izceļas, kad tie savam nepieēdināmam rīmām pasniedz pāris žurku, ko viņš, skatītājiem šausmās uzjautrinoties, dzīvas un nenodīrātas aprij ar visu ādu un kauliem. Starp rīmu un matrožiem rodas lielas simpātijas, un, kad Magelāns uzdāvina viņam pāris zvaniņu, viņš drīz vien atved vēl citus «milžus» un arī dažas «milzenes».

Bet tieši šī bezrūpība atnes vientiesīgajiem dabas bērniem postu un nelaimi. Casa de la Contiatacion uzlikusi Magelānam, tāpat kā Kolumbam un visiem pārējiem kon-kistadoriem, noteiktu pienākumu, proti — atvest mājās ne tikai dažus stādu un izrakteņu paraugus, ko tie ceļojumā būtu atraduši, bet arī citas cilvēku rases pārstāvjus. Pirmajā brīdī matrožiem liekas, ka saķert tādu milzi dzīvu ir tikpat bīstami kā sagrābt aiz spurām valzivi. Bailīgi viņi ložņā apkārt patagonietim, bet pēdējā mirklī dūša atkal papēžos. Beidzot viņi izdomā nekrietnu viltību. Diviem milžiem saliek rokās tik daudz dāvanu, ka vajag visu desmit pirkstu, lai savu guvumu saturētu; tad viņi parāda aplaimoti smaidošajiem vēl kādu sevišķi jauku, spožu un skanošu lietiņu, proti, vienu pāri kāju dzelžu, un jautā, vai tie vēlētos kaut ko tādu likt ap kājām. Nabaga pata-gonieši smaida pār visu seju un aizgrābti māj ar galvu, jūsmīgi iztēlodamies, kā žvadzošās lietas, ik soli sperot, strinkšķēs un skanēs. Cieši turot rokās dāvanas, iezemieši ziņkārīgi noraugās, kā tiem uzliek dzelžus — šos skaistos, aukstos riņķus, kas tik līksmi skan, bet tad — klaps — un viņi ir sagūstīti. Tagad bez bailēm milžus kā smilšu maisus var nogāzt zemē un sasiet tos nav vairs bīstami. Pieviltie veltīgi vaimanā, valstās, spārdās un piesauc

vārdi ko no viņiem patapinājis Šekspīrs, — savu elku dievu Setebos. Casa de Contratacion patīk retumi! Kā apdullinātus vēršus bezpalīdzīgos uzvelk uz kuģa, kur tiem aiz bada nožēlojamā kārtā lemts iet bojā. Līdz ar šo nodevīgo kultūras nesēju» uzbrukumu vienā rāvienā izjaukta labā aprašanās. Patagonieši tagad turas tālāk no viltniekiem un, kad reiz bariņš spāņu viņiem dzenas pakaļ — pie Pigafetas ziņas dīvainā kārtā neskaidras —, lai vai noķertu, vai tikai apciemotu dažas milžu sievietes, tie

vas un viens no matrožiem par šo dēku samaksā ar dzīvību

t, tāpat kā iezemiešiem, arī spāņiem nelaimīgā Sanhu-li ma līča osta atnes tikai postu. Magelānam te nepavisam nelaimējas, nekas lāgā negrib izdoties, liekas, it kā pats liktenis saistītu viņu pie šās asinīm aptraipītās piekrastes. Nu tikai drīzāk projām no šejienes, nu tikai mājup, gaužas komanda. Tikai drīzāk doties tālāk, tikai drīzāk uz priekšu, ilgojas Magelāns, un kā viņa, tā komandas nepacietība aug ar katru dienu, kas kļūst aizvien garāka. Tikko pierimst pašas negantākās ziemas vētras, Magelāns tūlīt gatavojas doties ceļā. Magelāns sūta izlūkos savu izmanīgāko un ātrāko kuģi — mazo «Santiago» ar uzticamo kapteini Serrāno, lai tas, tikpat kā Noasa balodis, ievāktu ziņas. Serrāno jādodas uz dienvidiem, jāizpēta līcis un pēc noteikta laika atkal jāatgriežas ar ziņojumu. Taču drīz vien noteiktais laiks pagājis, un Magelāns nepacietīgi, nemiera urdīts, raugās jūrā. Tomēr nevis no jūras, bet no krasta pienāk gaidītā vēsts: kādu dienu zvalstīgiem soļiem un grīļodamies no kalna lejup nāk divi savādi vīri, kurus jūrnieki pirmajā mirklī aplam notur par patagoniešiem un jau uzvelk stopus. Bet kailie, pa pusei nosalušie, pa pusei badā pamirušie, izkāmējušie, mežonīgie rēgi sauc kuģiniekiem kaut ko spāņu valodā — tie abi ir «Santiago» matroži. Viņi nes ļaunas vēstis. Serrāno jau laimīgi izdevies sasniegt kādu zivīm bagātu upi ar ērtu grīvu — Riode-santakrusu, taču vēlāk, izlūkojot apvidu, vētra izmetusi kuģi krastā un sadragājusi. Izņemot vienu nēģeri, visa komanda esot izglābusies, bet nonākusi jo lielā postā un gaidot Riodesantakrusā palīdzību; tikai viņi abi esot atkūlušies gar piekrasti līdz Sanhuliana ostai un vienpadsmit briesmīgas dienas pārtikuši vienīgi no saknēm un zāles.

Magelāns nevilcinoties sūta turp laivu. Avāriju cietušie atgriežas līcī. Bet ko līdz cilvēki, — visizmanīgākais, visātrākais kuģis aizgājis bojā! Tas ir flotiles pirmais zaudējums un kā ikkatrs zaudējums te, pasaules viņā malā, pilnīgi neaizstājams. Beidzot — 24. augustā Magelāns pavēl doties ceļā un, pametis vēl pēdējo reizi acis uz abiem krastā izsēdinātajiem dumpiniekiem, atstāj nelaimīgo San-huliana līci, klusībā droši vien nolādēdams to dienu, kad te bija izmetis enkuru. Viens kuģis gājis bojā, trīs kapteiņi zaudējuši dzīvību, un, pats galvenais, aizritējis vairs neatsaucams gads, un nekas vēl nav sasniegts, nekas vēl nav atrasts, nekas vēl nav paveikts.

Neapšaubāmi šīs dienas Magelāna dzīvē būs bijušas visdrūmākās, varbūt vienīgās, kad viņš, parasti nešaubīgs ticīgais, klusībā bija zaudējis visas cerības. Jau tas vien, ka, aizbraucot no Sanhuliana ostas, Magelāns ar mākslotu stingrību paziņo savu lēmumu — ja nepieciešams, jābrauc gar Patagonijas piekrasti līdz pat septiņdesmit piektajam platuma grādam un tikai tad, ja vēl nebūtu atrasts paso,' kas savieno abas jūras, jāizvēlas parastais ceļš apkārt Labās Cerības ragam —, jau šis lēmums un izteiciens «ja nepieciešams» liecina par viņa nedrošību. Pirmo reizi Magelāns skaidri apzinās, ka pieļaujama atkāpšanās no iecerētā nodoma, pirmo reizi viņš saviem kapteiņiem atzīstas, ka meklētais šaurums varbūt nepavisam neeksistē vai arī atrodas jau arktiskajos ūdeņos. Acīm redzot, viņš zaudējis savu stingro pārliecību; un arī mierinošā nojausma, kas bija ļāvusi iztēloties šo paso, tagad, izšķirošajā brīdī, viņu pamet. Diez vai jel kad vēsturē atrodama vēl smieklīgāka un ļaunāka situācija par to, kādā tagad nokļuvis Magelāns, pēc divu dienu ilga brauciena atkal piestādams Ser-rāno atklātajā Santakrusas upes grīvā un no jauna pavēlēdams flotilei pārziemot te divus mēnešus. Jo no mūsdienu precīzāko ģeogrāfisko datu viedokļa šis lēmums ir pilnīgi bezjēdzīgs.

Mūsu acu priekšā cilvēks, kas, lielas idejas spārnots, bet nenoteiktu un turklāt nepareizu ziņu maldināts, par savas dzīves mērķi uzskata — atrast ceļu, pa kuru no Atlantijas okeāna iespējams sasniegt Kluso okeānu un līdz ar to pirmoreiz apbraukt apkārt zemeslodei. Pateicoties savam pārdabiskajam gribasspēkam, viņš pārvar visus šķēršļus, atrod palīgus gandrīz nepiepildāmas ieceres īstenošanai, ar savas idejas suģestējošo dižumu iegūst no sveša valdnieka flotili un laimīgi aizved to gar Dienvid-

amerikas krastiem līdz tai vietai, kur pirms viņa nav iegriezies neviens jūrasbraucējs. Viņš savalda jūru un dumpi; nav kavēkļa, nav vilšanās, kas spētu salauzt fanātisko ticību, ka viņa lolotajam mērķim — šim paso jābūt tepat gluži tuvu. Un nu pēkšņi, kad uzvara jau tikpat kā gūta, tālredzīgā vīra aizvien tik viedais skatiens aizmiglojies. Tā vien šķiet, ka dievi, kas Magelānu nemīl, viņam ar ļaunu nodomu aizsējuši acis. 1520. gada 26. augustā, kad Magelāns savai komandai pavēl atkal divus mēnešus nīkt bezdarbībā, viņš īstenībā ir jau sasniedzis mērķi. Tikai vēl divi platuma grādi, tikai vēl divu dienu ilgs brauciens pa jūru pēc tam, kad ceļā aizritējušas trīssimt dienas, tikai nedaudzas jūdzes pēc tūkstošiem jau mērotajām viņam būtu vajadzējis nobraukt — un viņa satrauktā sirds varētu iegavilēties. Taču — kāds ļaunā likteņa izsmiekls — nelaimīgais nezina, viņam nav pat jausmas, cik tuvu ir savam mērķim. Divus garus un dīkus rūpju un šaubu pārpilnus mēnešus viņš gaidīt gaida pavasari nelielās upes grīvā, gaidīt gaida pavasari šajā vientuļajā, ļaužu aizmirstajā piekrastē — tāpat kā cilvēks, kas ledainā sniega vētrā dirn saknupis savas būdas priekšā, neapjauzdams, ka vajadzētu paspert tikai soli tālāk, lai būtu glābts. Divus mēnešus, divus bezgala garus bezjēdzīgus mēnešus Magelāns pavada šajā tuksnesī, raizēdamies un prātodams, vai viņam izdosies vai neizdosies sasniegt paso, — un tikai divu dienu brauciena attālumā atrodas jūras ceļš, kam lemts iemūžināt viņa vārdu! Līdz pat pēdējam mirklim šaubas nežēlīgi, kā asi nagi plosa dvēseli šim cilvēkam, kuram, tāpat kā Prometejam, lemts atklāt Zemes beidzamo noslēpumu.

Bet tālab vēl jo brīnišķīgāka šķiet brīvestība! Pašu lielāko svētlaimību izraisa jūtas, kas modušās visdziļākajos izmisuma brīžos. 1520. gada 18. oktobrī pēc divu mēnešu dīkas, nevajadzīgas atpūtas Magelāns no jauna dod pavēli doties tālāk. Svinīgi tiek nolasīta mesa, komanda bauda svēto vakarēdienu, tad kuģi ar pilnām burām traucas uz dienvidiem. Atkal vējš aukaini brāžas tiem pretī, sprīdi pa sprīdim jāuzveic naidīgā stihija. Joprojām acis nepriecē maigs zaļums, bet tukša, līdzena, tuksnesīga un neapdzīvota visgarām plešas piekraste — smiltis un klintis, tikai smiltis un klintis. Trešajā ceļojuma dienā •—

1520. gada 21. oktobrī dīvaini robotajā krastā beidzot kļūst saskatāms kāds zemesrags ar baltām klintīm un, lūk, aiz

šā raga, kuru Magelāns par godu kādam svētajam nosaucis par Cabo de las Virgines, skatienam paveras līcis ar dziļiem, tumšiem ūdeņiem. Kuģi brauc tuvāk. Kāda dīvaini varena un drūma ainava! Kādi pakalni kraujām nogāzēm, trauksmaini un aizām bagāti, un tāltālu — jau gadiem neredzēts skats — sniegiem klātas baltās kalnu virsotnes. Bet gluži kā izmiris šis plašums! Nekur neviena cilvēka, reti kur kāds koks vai krūms; tikai nemitīgas vēja elsas un brāzmas pāršalc spokaini tukšā līča stingo klusumu. Ar netīksmi komanda raugās drūmajos ūdeņos. Liekas neiespējami, ka šis kalnu ieskautais līcis ar saviem Hadesa valstības ūdeņiem varētu aizvest tālāk līdz lēzenai piekrastei vai pat līdz Mai del Sui — gaišajai, saulainajai dienvidu jūrai. Stūrmaņi visi kā viens izsaka pārliecību, ka dziļais ierobs varot būt vienīgi kāds fjords, līdzīgs tiem, kādi ir Ziemeļu zemēs, un būšot tikai liekas pūles, velti nosists laiks, ja līci sākšot izpētīt ar rokas loti vai apbraukt tam apkārt ar kuģiem. Jau daudzas nedēļas esot nokavētas, rekognoscējot šos Patagonijas līčus, taču nevienā no tiem nevarot atrast izeju uz meklēto jūras šaurumu. Bet nu vairs nekādas vilcināšanās! Aši uz priekšu, tikai uz priekšu un, ja drīzumā neatradīšot estrecho, tad, tikko iestāšoties labvēlīgs gadalaiks, tā tūlīt mājup vai arī, apbraucot Labās Cerības ragu, — prom uz Indijas jūru.

Bet Magelāns, kuru apsēdusi idee fixe — ideja atrast nezināmo jūras ceļu, uzstāj, ka arī šis neparastais līcis jāizbraukā no vienas malas līdz otrai. Pārējie īgni pakļaujas pavēlei, lai gan tie labāk brauktu tālāk, jo «mēs visi uzskatījām un apgalvojām, ka tas ir tikai no visām pusēm slēgts līcis» (seirato tuto in torno). Divi no kuģiem — flagmaņkuģis un «Victoria» — paliek uz vietas, lai pārmeklētu līča ārējo malu. Abi pārējie — «San Antonio» , un «Concepcion» — saņem uzdevumu doties uz priekšu, cik tālu vien iespējams, un, vēlākais, pēc piecām dienām atkal atgriezties. Laiks kļuvis ' dārgs, un pārtikas maz. Magelāns nevar vairs ziedot piecpadsmit dienas, kā pie Laplatas upes. Piecas dienas līča rekognoscēšanai —- tas ir ilgākais laiks, ko viņš uzdrīkstas atļaut, vēl pēdējo reizi mēģinot atrast ceļu.

Un nu pienācis lielais, dramatiskais brīdis. Abi Mage-lāna kuģi — «Trinidad» un « Victoria» — apbraukā līča

priekšējo pusi, kamēr «San Antonio» un «Concepcion», atgriezušies no līča rekognoscēšanas, iebrauc iekšējos ūdeņos. Bet daba vēlreiz parāda savu pretsparu, it kā nevēlēdamās viegli atdot pēdējo noslēpumu. Negaidot vējš kļūst stiprāks, pāraug vētrā, un drīz vien sāk plosīties orkāns, kāds bieži gadās šajā apkaimē un no kura brīdina atzīmes vecajās spāņu ģeogrāfiskajās kartēs, norādot, ka «no hay buenas estaciones» — «šeit nekad nav labvēlīgi laika apstākļi». Vienā mirklī līcis baltu, mežonīgu putu vērpetēs, pats pirmais vēja grūdiens jau atrāvis visas enkuru ķēdes; ar ievilktām burām abi kuģi bezpalīdzīgi mētājas viļņos — laime vēl, ka neatslābstošā vētra neuztriec tos klintīm. Dienu, divas dienas plosās briesmīgā, postīgā auka. Taču ne jau paša liktenis satrauc Magelānu, jo viņa abi kuģi mētājas un šūpojas viļņos kā nekā atklātā līcī, kur iespējams tos turēt tālu no krasta. Bet kas notiek ar abiem pārējiem kuģiem — «San Antonio» un «Concepcion»? Tos vētra sagrābusi līča iekšējos ūdeņos, niknais orkāns tos pārsteidzis šaurumā, šajā tievajā «caurulē», kur nav telpas lavierēt, kur nav ne mazākās iespējas izmest enkuru un paglābties: ja nav noticis brīnums, tad vētra sen jau abus izmetusi krastā vai pret klintīm sašķaidījusi sīkās druskās.

Šīs dienas, šīs stundas — Magelāna likteņstundas — aizrit drudžainās, baismīgās, nepacietīgās gaidās. Paiet diena — un nekādas vēstis. Paiet otra — un kuģi neatgriežas. Paiet trešā, ceturtā, bet kuģu aizvien vēl nav. Un Magelānam kļūst skaidrs: ja abi kuģi avarējuši un kopā ar komandu gājuši bojā, tad zaudēts viss. Ar diviem kuģiem vien viņš neuzdrošinās turpināt ceļu. Tad viņa sapnis, viņa pasākums ir sadragāts pret šīm svešajām klintīm.

Pēkšņi no masta kurvja tiek signalizēts. Bet — ak šausmas! Novērotājs nav vis ieraudzījis kuģus, kuri atgriežas, bet dūmu stabu tālumā. Satriecošs brīdis! Dūmu stabs var nozīmēt to, ka avarējušie sauc pēc palīdzības. Tātad «San Antonio» aizgājis bojā! Aizgājis bojā arī «Concepcion» — tātad abi labākie kuģi; šajā līcī, kam vēl nav nosaukuma, sabrucis viss viņa pasākums. Un Ma-gelāns pavēl nolaist ūdenī laivas, lai irtos dziļāk līcī un glābtu ļaudis, kas vēl glābjami. Bet šajā mirklī notiek pavērsiens. Tas ir tāds pats neaizmirstams mirklis kā «Tris-tānā», kad gana stabules vāri dziestošā, žēlabainā un iz-mtsīgā nāves melodija pēkšņi pāraug jūsmīgā, gavilējošā, aiz laimes kūsājošā, rotaļīgā dejas motīvā. Buras! Kuģis! Kuģis! Lai slavēts dievs ■— vismaz viens kuģis izglābies! Nē, abi kuģi, abi! «San Antonio» un «Concepcion» — abi atkal atgriežas, abi sveiki un veseli! Bet, palūk, kas tad tas? Tikko tie pamana Magelānu un viņa kuģus, kaut kas pazib uz viņējo bakborta, pazib vienreiz, divreiz, trīsreiz, un skaļa lielgabalu grandienu atbalss noveļas lejup no kalniem. Kas noticis? Kādēļ gan viņi, kas citkārt taupa katru šķipsniņu pulvera, tik izšķērdīgi liek skanēt zalvei pēc zalves? Kāpēc gan — Magelāns tikko spēj ticēt acīm — uzvilkti visi karogi un vimpeļi? Kāpēc māj un sauc kapteiņi un matroži, un ko viņi sauc, un kam viņi māj? Viņš vēl no tālienes nesaprot juceklīgos vārdus, vēl ļaudis neaptver šo saucienu jēgu. Taču visi tūliņ nomana — un Magelāns pats pirmais —, ka tā ir uzvaras valoda.

Un patiešām — tās ir aplaimojošas ziņas, ko ved abi kuģi. Sirdij pēkšņi atplaukstot laimē, Magelāns klausās, ko stāsta Serrāno. Sākumā abiem kuģiem klājies bēdīgi. Tie jau bijuši iebraukuši dziļi līcī, kad pēkšņi sākusi plosīties vētra. Lai gan viņi tūliņ ierēvējuši visas buras, ban-gainā straume dzinusi bezpalīdzīgos kuģus uz priekšu, aizvien tālāk, aizvien tālāk uz priekšu. Viņi jau bijuši pārliecināti, ka kuģi pret līča otra krasta klintīm tiks sadragāti. Bet te pēdējā mirklī pamanījuši, ka aizām izrobotais klinšu mūris nav pilnīgi noslēgts, bet aiz kāda izciļņa paveras it kā kanāls. Pa šo rāmo ceļu viņi sasnieguši otru līci, kas savukārt pamazām sašaurinājies, bet pēc tam atkal kļuvis aizvien platāks un platāks. Tā viņi braukuši trīs dienas, bet neesot aizkļuvuši līdz šī apbrīnojamā ūdens ceļa galam. Viņi gan vēl neesot atraduši izeju no tā, taču šis neparastais kanāls nekādā gadījumā neesot upe. Jo ūdens tajā visur vienādi sāļš, bet krastā vienmērīgi, noteiktos laika posmos vērojams paisums un bēgums. Ūdens ceļš nekļūstot šaurāks, ja braucot no grīvas uz augšu, — tā parasti mēdz būt upēm, kā, piemēram, Laplatai, — bet gluži otrādi: tas kļūstot aizvien platāks un ūdeņiem bagātāks, turpretī kanāla dziļums esot visur vienāds. Tāpēc nepavisam neesot jāšaubās par to, ka šis fjords, šis kanāls vedot pāri uz ilgi meklēto Mar del Sur, kuras krastus jau pirms vairākiem gadiem no Panamas augstienes pirmais no eiropiešiem ieraudzījis Nunjess de Balvoja.

Tik labas ziņas daudzu likstu piemeklētais Magelāns nav saņēmis veselu gadu. Un var iedomāties, cik ļoti šī cerību pilnā vēsts pēkšņi ielīksmo viņa bēdīgo, gaidās saspringto sirdi. Klusībā viņš jau bija zaudējis ticību, jau pieļāvis par iespējamu atceļu gar Labās Cerības ragu, un nevienam nav ne jausmas, ar kādām slepenām lūgšanām un svinīgiem zvērestiem viņš, ceļos nometies, griezies pie dieva un visiem svētajiem. Un tieši tai brīdī, kad jau sācis zaudēt cerības, ilūzijas kļūst par patiesību, sapnis — par īstenību. Nu vairs ne mirkli nevilcināties! Pacelt enkurus! Uzvilkt buras! Vēl zalvi par godu karalim, vēl lūgšanu par augstāko admirāli! Un tad ar drošu dūšu iekšā labirintā! Ja viņš atradīs šaurumu, kas ved no šiem aherontiskajiem ūdeņiem uz otru jūru, tad pirmais būs atradis ceļu apkārt zemeslodei. Un nu visi četri Magelāna kuģi drosmīgi iebrauc kanālā, ko par godu šai dienai iedēvē par Todos los Santos^54 kanālu. Taču nākamās paaudzes aiz pateicības to nosaukušas par Magelāna šaurumu.

, Dīvains, fantastisks droši vien bijis skats, kad pirmoreiz cilvēces vēsturē četri kuģi rāmi un nedzirdami ieslīd tumšajā, klusajā jūras šaurumā, kur vēl nekad nav braucis neviens mirstīgais. Viņus apņem bezgalīgs klusums. Gluži kā magnēta kalni, metāliski lāsmodami, krastā paceļas pauguri, debess te vienmēr tumša, apmākusies, ūdens dzīļaini melns; kā Harona laivas Stiksas ūdeņos, ēnas starp ēnām — tā cits aiz cita četri kuģi nedzirdami slīd cauri šai Hadesa valstībai. Tālumā mirdz kalnu sniegotās virsotnes, un naktī vējš atnes no tām saltu dvesmu. Visapkārt nemana nevienu dzīvu būtni, un tomēr kaut kur patvērušies te mājo cilvēki, jo tumsā mirgo uguntiņas; tāpēc Magelāns šo zemi nosaūc par Ugunszemi — teira de fuego. (Pastāvīgi degošās ugunis bija redzamas vēl vairākus gadsimtus. Ugunszemes iemītnieki atradās uz gaužām zemas attīstības pakāpes, un viņiem vēl bija sveša uguns iegūšanas māka; tāpēc viņi nepārtraukti dienu un nakti savās būdās dedzināja malku un sausu zāli.) Taču, lai gan kuģinieki nomākti veras uz visām pusēm, nekad te neredz kustamies kādu stāvu, nekad nedzird cilvēka balsi; kad Magelāns reiz aizsūta laivu ar matrožiem uz krastu, tie neatrod ne mājvietas, ne arī kādas citas dzīvības zīmes, tikai mirušo mājokļus — pāris desmitus pamestu kapu. Vienīgais dzīvnieks, ko viņi uziet, ir beigts valis, kura milzīgo nedzīvo ķermeni paisuma ūdeņi izskalojuši krastā; tas atpeldējis, lai te, šajā iznīcības un lielās vientulības krastā, nomirtu. Pārsteigti jūrnieki raugās spokainajā klusuma ainavā; viņi jūtas tā, it kā būtu nokļuvuši uz kādas izmirušas un izdegušas planētas. Ai, tikai uz priekšu! Tikai uz priekšu! Un, piekrastes vēja dzīti, kuģi slīd tālāk pa naksnīgi tumšajiem ūdeņiem, kurus vēl ne reizes nav skāris kuģa ķīlis. Ik pa brīdim rokas lote iegrimst dziļumā un neatrod dibenu; ik pa brīdim Magelāns tramīgi raugās uz visām pusēm, vai tik līča krasti pēkšņi nesaslēgsies un brīvais ūdensceļš nebeigsies. Taču ceļš aizvien ved tikai tālāk un aizvien jaunas pazīmes liecina, ka tiem izdosies iebraukt atklātā jūrā. Bet vēl nav ne jausmas, kad ilgotais brīdis pienāks, vēl ceļš joprojām nezināms, vēl sirds joprojām satraukta. Tie dodas uz priekšu, tikai uz priekšu, kā apburti brauc cauri mūžīgajai naktij, un viņus pavada vienīgi mežonīgā un neizprotamā vēja dziesma — spalgi un salti tas auro starp kalniem.

Ne tikai drūms ir šis brauciens, bet arī bīstams. Ceļš, kas viņu priekšā pavēries, nepavisam nav salīdzināms ar to taisno iedomāto kanālu, ko, sēdēdami savās ērtajās vācu darbistabās, kartēs iezīmējuši krietnie kosmogrāfi Šēners un pirms viņa Behaims, un īstenībā tas ir tīrais eifēmisms, ja Magelāna jūras šaurumu vispār sauc par šaurumu.

Patiesībā te ir nepārtraukts krustceļu, pagriezienu un līkumu, līču, mazāku līcīšu, fjordu, sēkļu un sazarotu ūdens stigu sarežģīts jūklis, kam kuģi izvadāmi cauri vienīgi tad, ja ir īpašas iemaņas un ja palaimējas. Šiem līčiem ir visdīvainākā forma —- tie gan sašaurinās, gan kļūst platāki, nenosakāms ir to dziļums, un nav zināms, kā no tiem izkļūt, tie izraibināti mazām saliņām un bēr-tin piebērti sēkļiem; kuģu ceļš trīs četras reizes sazarojas gan pa kreisi, gan pa labi, un nekad nevar saprast, kurš ir pareizais — vai jābrauc rietumu, ziemeļu vai dienvidu virzienā. Te jāizvairās no sēkļiem, te jāapbrauc klintis, un vienmēr no jauna negants vējš ar pēkšņām brāzmām drāžas caur nemierīgo zundu, sabangodams ūde-

ņus, plosīdams buras. Tikai no vēlāko ceļotāju daudzajiem aprakstiem saprotams, kāpēc Magelāna jūras šaurums vēl gadsimtiem ilgi iedvesis jūrniekiem bailes. Te aizvien «no visām četrām debess pusēm pūš ziemeļu vējš», nekad nav rāms, saulains laiks un mierīga braukšana. Vēlākajās ekspedīcijās desmitiem kuģu aiziet bojā šai drūmajā zundā, kas pat šodien maz apdzīvots; par Magelāna izcilo kuģošanas meistarību vislabāk liecina tas, ka tieši viņš, kas pirmais devies pa tik bīstamo jūras ceļu, ilgu laiku paliek arī pēdējais, kam palaimējies šo ceļu veikt, nezaudējot nevienu kuģi. Ja padomā, cik bezpalīdzīgi bijuši viņa kuģi, kam tikt uz priekšu palīdzējušas vienīgi vēja piepūstās buras un koka stūre un kam katram atsevišķi vajadzējis izpētīt neskaitāmos šauruma atzarojumus un ierobus, bez mitas braukājot gan uz vienu, gan otru pusi, lai tad atkal sastaptos noteiktajā vietā, turklāt darot to visu nelabvēlīgā gadalaikā un ar pagurušu komandu, — ja par to visu padomā, tad viņa veiksmīgais brauciens cauri līcim šķiet īsts brīnums, ko cildinājušas visas jūrnieku paaudzes. Bet, kā jau visās nozarēs, tā arī Magelāna kuģošanas prasmē viņa īstais ģēnijs ir pacietība, apdomība un māka lūkoties nākotnē. Augu mēnesi viņš turpina savus neatlaidīgos svarīgos meklējumus. Viņš nesteidzas, viņš netraucas uz priekšu nepacietīgās gaidās, lai gan — nenoliedzami — sirds dreb, ka beidzot, ka nu beidzot būs atrasta izeja uz Dienvidjūru, ka viņš pēdīgi ieraudzīs šo jūru. Pie katra atzarojuma flotile atkal sadalās; ikreiz, kad divi kuģi izlūko kādu fjordu ziemeļu pusē, tai pašā laikā abi pārējie pārmeklē dienvidu ceļu. It kā saprazdams, ka dzimis zem nelaimīgas zvaigznes un ka nekad nedrīkst paļauties uz nejaušu veiksmi, vientuļais jūrasbraucējs ne reizes neizvēlas kādu no vairākiem ceļiem uz labu laimi, it kā pēc monētām zīlējot — pāris vai nepāris; lai atrastu vienu, pareizo, viņš vienmēr meklē un izpēta visus ceļus. Un tā līdz ar viņa ģeniālo fantāziju uzvar vislietišķākais un visraksturīgākais no viņa tikumiem: varonīgā neatlaidība.

Uzvara: viņi jau laimīgi izbraukuši cauri pirmajiem šaurajiem jūras līčiem, un arī tālākie palikuši aizmugurē. Magelāns atkal nonācis krustcelēs, kur līcis, kļūdams aizvien platāks, sazarojas divos ceļos — kreisajā un labajā,

un kas lai zina, kurš no abiem ved tieši uz atklāto jūru, bet kurš ir akls strupceļš, pa kuru viņam nav vērts braukt. Tāpēc Magelāns no jauna sadala mazo flotili. «San An-tonio» un «Concepcion» jāizpēta līča ūdeņi dienvidaustrumu virzienā, bet viņam pašam ar flagmaņkuģi un «Victoria» jādodas uz dienvidrietumiem. Par satikšanās vietu, kur, vēlākais, pēc piecām dienām viņi atkal sastapsies, tiek izraudzīta kādas mazas upes grīva, un šo upi nosauc par Sardīņu upi, jo tā bagāta zivīm; kapteiņi saņem vissīkākās instrukcijas. Kuģi jau grasās uzvilkt buras. Bet tad notiek kaut kas negaidīts, ko neviens no flotiles vīriem nav uzskatījis par iespējamu: Magelāns saaicina visus kapteiņus uz sava flagmaņkuģa, lai, iekams dodas tālāk, tie sniegtu viņam raportu par pārtikas krājumiem un lai viņš uzzinātu, kādas ir pārējo domas — vai turpināt ceļojumu vai arī pēc sekmīgas izlūkošaņas doties mājup.

Lai uzzinātu viņu domas? Kas gan noticis, brīnās jūrnieki. Kālab pēkšņi šis pārsteidzošais demokrātiskais žests? Kāpēc stingrais diktators, kas līdz šim pat nedeva kapteiņiem tiesības kaut ko jautāt vai kritizēt kādu pavēli, tieši tagad, kad paredzēts visai nenozīmīgs manevrs, neuzskata vairs savus virsniekus par padotajiem, bet par sev līdzīgiem? īstenībā tas ir gluži loģisks pavērsiens. Pēc pilnīgas uzvaras diktatori parasti vieglāk piešķir humanitātei tās tiesības, un iespēja brīvi izteikties kļūst daudz lielāka, kad viņu vara nodrošināta. Tagad, kad atrasts paso — kad atrasts estrecho, Magelānam vairs nav jābīstas no jautājumiem. Tagad, kad gūta uzvara, viņš var darīt tā, kā vēlas citi, un atklāt savas kārtis. Ja paveicas, tad allaž vieglāk rīkoties taisnīgi nekā tad, ja nelaimējas. Tā nu beidzot, beidzot, beidzot spīvajam, atturīgajam/sevī noslēgtajam vīram, kurš visu laiku turējis mēli aiz zobiem, atraisās valoda. Kopš viņa noslēpums vairs nav noslēpums, kopš tas ir atklāts, Magelāns drīkst būt vaļsirdīgs.

Kapteiņi ierodas un sniedz ziņojumu. Tas, ko viņi pavēsta, nav gan nekas iepriecinošs. Pārtikas krājumi esot briesmīgi izsīkuši; katram kuģim, labākajā gadījumā, pietiekot pārtikas vēl trim mēnešiem. Tad runā Magelāns. Viņš nešauboties, Magelāns uzsver, ka ceļojuma galvenais mērķis sasniegts, paso —- izeju uz Dienvidjūru varot uzskatīt tikpat kā par atrastu. Tagad viņš lūdzot savus kap-

teiņus pilnīgi atklāti pateikt, vai jūrniekiem esot gana jau ar šo veikumu vai ari tie gribot pilnīgi izpildīt to, ko viņš apsolījis karalim, proti, sasniegt arī garšvielu salas un padarīt tās par Spānijas īpašumu. Protams, viņš esot vienis pratis, ka pārtikas krājumi gaužām trūcīgi un viņus sagaidot vēl lielas grūtības. Bet, ja viņiem laimēšoties savu uzdevumu veikt, tad viņi gūšot ari lielu slavu un bagātību. Viņa drosme esot nesatricināma. Taču, iekams viņš pieņemot izšķirīgu lēmumu — vai nu atgriezties mājup jau tagad, kad uzdevums izpildīts vēl tikai pa daļai, vai arī censties godam sasniegt galīgo mērķi —, viņš vēloties uzklausīt savu virsnieku ieskatus.

Kapteiņu un stūrmaņu atbildes nav mums saglabājušās, bet droši var pieņemt, ka viņi neko daudz nav izteikušies. Vēl pārāk labi viņiem atmiņā Sanhuliana līča piekraste un viņu spāņu biedru gabalos sacirstie locekļi; vēl aizvien viņiem nav patikas runāt pretī nepiekāpīgajam portugālim. Tikai viens vienīgs no viņiem skaidri un atklāti pasaka savas domas, proti — «San Antonio» stūrmanis portugālis Estebāno Gomess, kurš, iespējams, ir pat Magelāna radinieks. Gomess vaļsirdīgi atzīst, ka tagad, kad, spriežot pēc visām pazīmēm, paso tiešām atrasts, prātīgāk būtu atgriezties Spānijā un tad ar jaunu, labi sagatavotu flotili atkal doties pa nule atklāto ceļu uz garšvielu salām. Jo, pēc viņa domām, vecie kuģi neesot vairs piemēroti braucienam pa jūru, turklāt tie nepietiekami apgādāti ar pārtiku un neviens nevarot zināt, cik tālu vēl aiz nupat atklātā ceļa plešas Mar del Sur — šis jaunais, nepazīstamais okeāns. Ja viņi aizbrauktu nepareizā virzienā pa šo svešo jūru un neatrastu tik drīz arī nevienu ostu, tad flotili piemeklētu visbēdīgākais liktenis — tā aizietu bojā.

Estebāno Gomess runā ar apdomu, un droši vien Piga-feta, kurš ikvienu, kas nav vienis prātis ar Magelānu, tūlīt tur aizdomās, nodara šim pieredzējušajam jūrasbraucējam pārestību, pārmezdams, ka viņš šaubās aiz visādiem sīkiem iemesliem. Patiesībā, raugoties no loģiska, lietpratīga viedokļa, Gomesa priekšlikums — pa godam atgriezties un ar citu, jaunu ekspedīciju sasniegt nodomāto mērķi — ir pilnīgi pareizs; tas būtu izglābis Mage-lānam un turpat vai divsimt vīriem dzīvību. Taču Mage-lānam nozīmīgs nevis mirstīgais cilvēks, bet gan nemirstī-

gais darbs. Tam, kas domā kā varonis, nepieciešams rīkoties pretrunā saprātam. Nevilcinoties Magelāns izsaka iebildumus. Protams, viņus sagaidot grūtības, ļoti iespējams, ka būšot jācieš bads un jāiztur daudz jo daudz likstu, bet — kāds ievērības cienīgs pareģojums — pat tad, ja viņam būtu jākremt āda, ar ko apsieti buru masti, viņš uzskatot par savu pienākumu doties tālāk uz to zemi, kuru apsolījis atklāt (de pasar adelante y descubrir lo que ha-bia prometido). Ar šo aicinājumu — doties dēkainajā ceļā — no psiholoģijas viedokļa tik savādā apspriede, šķiet, beigusies, un no kuģa uz kuģi skaļi tiek nodota Ma-gelāna pavēle turpināt ceļojumu. Bet saviem kapteiņiem Magelāns dod slepenu rīkojumu — jo rūpīgi noklusēt komandai, ka pārtikas krājumi tik trūcīgi. Katrs, kas atļausies kaut vai mazāko mājienu, samaksās ar savu galvu.

Klusēdami kapteiņi noklausās pavēli, un drīz vien, saņēmuši uzdevumu izlūkot dienvidu atzarojumu, abi kuģi — «San Antonio» Meskitas vadībā un «Concepcion» Serrāno vadībā — pagaist līkumoto un roboto līču labirintā. Divi pārējie — flagmaņkuģis «Trinidad» un «Vic-toria» — pa tam pavada laiku patīkamāk. Tie noenkurojas Sardīņu upes grīvā, un Magelāns nedodas vis izlūkošanas braucienā ņz rietumiem, bet pirmo rekognoscēšanu uztic izdarīt kādai laivai ar nelielu apkalpi. Jūra šajā apkaimē ir rāma, un briesmas te nedraud; Magelāns vēl tikai nodod pavēli, vēlākais, trešajā dienā no izlūkošanas atgriezties. Tā nu abi lielie kuģi var stāvēt pilnīgi dīkā veselas trīs dienas, kamēr atgriezīsies «Concepcion» un «San Antonio». Un Magelāns ar saviem ļaudīm šai apkaimē, kur daba vairs nav tik skarba, bauda krietnu atpūtu. Dīvaini pārmainījusies pēdējās dienās apkārtējā ainava — jo vairāk viņi virzās uz rietumiem, jo tā kļūst jaukāka. Nav vairs kraujo smilšakmens klinšu, bet pretī māj pļava un mežs. Nolaideni te ir kalni, tikai tālumā mirdz ledainas virsotnes. Gaiss kļuvis siltāks, saldūdens avoti spirdzina matrožus, kas nedēļām ilgi dzēruši vienīgi smirdošo, iesāļo ūdeni no kuģa mucām. Laiski viņi guļ mīkstajā zālē, rāmi raugās brīnumaini pa gaisu lēkājošajās zivīs, bet vēlāk ar steigu aizrautīgi atkal atsāk zvejot sardīnes, kuras te mīt neticamā daudzumā. Viņi at-

rod ne mazumu garšīgu un aromātisku augu, tālab beidzot pēc daudziem mēnešiem var atkal kārtīgi paēst, un tik jauka un rāmi piemīlīga te ir daba, ka Pigafeta sajūsmināts izsaucas: «Credo che non sia al mondo el pin bello e miglioi stretto, comē e questo!» [55]

Bet ko gan nozīmē sīka laime, kas sagādā ērtības, laisku atpūtu un omulību, salīdzinājumā ar citādu laimi — ar to lielo, kvēli mulsinošo, jūsmīgi pacilājošo laimi, kas tagad spārnojusi Magelānu? Tā jau tuvojas, tā jau ir manāma; jo, lūk, trešajā dienā, kā vēlēts, atgriežas no izlūkošanas laiva ar komandu, un matroži, tāpat kā toreiz, Todos los Santos (Visu svēto) dienā, kad viņi bija atraduši ieeju šaurumā, atkal māj un sauc jau no tālienes. Bet tagad — un tas ir tūkstošreiz svarīgāk! — viņi beidzot atraduši izeju no līča. Paši savām acīm viņi redzējuši jūru, uz kuru šis šaurums ved, redzējuši Mai del Sur — lielo, nepazīstamo jūru! Thalassa, thalassa![56] — sensenais gaviļu sauciens, ar ko grieķi, pēc bezgalīgām grūtībām atgriezdamies mājup, sveic mūžīgos ūdeņus; te šis gaviļu sauciens skan citā valodā un tomēr tikpat jūsmīgi; svētlaimīgi tas uzlido debess plašumos šeit, kur vēl nekad nav skanējusi cilvēka gavilējošā balss.

Sis brīdis ir Magelāna dzīves lielais brīdis, neizsakāmas un neaptveramas aizgrābtības brīdis, kāds cilvēkam dzīvē dāvāts tikai reizi. Viss ir piepildījies. Viņš ir turējis karalim doto vārdu. Viņš pirmais un vienīgais īstenojis dzīvē to, par ko tūkstoši pirms viņa tikai sapņojuši: viņš atradis ceļu uz otru jūru. Kopš šī brīža Magelāns zina, ka viņa dzīve ir guvusi attaisnojumu un viņam lemta nemirstība.

Un tad notiek tas, ko neviens pat neiedrošinātos domāt par šo nelokāmo, sevī noslēgto vīru. Negaidot šai stingrajā karavīrā, kas nekad un nevienam nav atklājis, ko pārdzīvo, uzvilni siltas jūtas. Acis viņam pēkšņi aizmiglojas, asaras — karstas, sūras asaras ierit tumšajā, pinkainajā bārdā. Pirmo un vienīgo reizi dzīvē Magelāns — cilvēks ar dzelzs raksturu — raud aiz laimes. (El capitano generale lacrimd per allegrezza.)

Vienu brīdi, tikai vienu vienīgu īsu brīdi Magelāns savā tik drūmajā un grūtībām pārpilnajā dzīvē izjūt dziļu prieku, kāds dāvāts radošam cilvēkam; nav šaubu — viņa ideja īstenojusies. Taču šim vīram jau zvaigznēs rakstīts, ka liktenis par katru laimes mirkli liks rūgti samaksāt. Ikviena no viņa uzvarām neizbēgami saistīta ar vilšanos. Viņam dāvāts tikai īss laimes mirklis, bet nav lemts to ne satvert, ne paturēt, un arī šis ašais sajūsmas mirklis, pats dāsnākais, ko sniedz dzīve, pagaist tik ātri, iekams viņš to vēl apjautis. Jo kur gan paliek abi pārējie kuģi? Kāpēc tie tik ilgi kavējas? Kopš laiva atradusi izeju uz jūru, visi tālākie meklējumi — atrast ceļu uz Dienvidu jūru — ir vairs tikai velts laika zaudējums. Ak, kaut tik atgrieztos šie abi — «San Antonio» un «Concepcion», kaut saņemtu labas ziņas! Kaut tik tie pēdīgi atgrieztos! Ar aizvien lielāku nepacietību Magelāns raugās tālumā. Sen pagājis norunātais laiks, aizritējusi jau piektā diena, un joprojām nekādu zīmju, ne pēdu no tiem.

Vai tiešām beigu beigās būs notikusi nelaime? Vai tie būtu pazaudējuši ceļu? Magelāns ir pārāk uztraukts, lai vēl ilgāk dīkdienīgi un velti gaidītu norunātajā vietā. Viņš pavēl uzvilkt buras un doties atpakaļ uz līci, lai brauktu pretī kuģiem, kas nosebojušies. Bet ne jausmas no tiem, pie horizonta vēl vienmēr ne zīmes, tukšs un salts ir mēmais ūdens klajs. No kuģiem ne ziņas, ne miņas.

Jau otro dienu viņi meklē nozudušos, kad beidzot jūrā pamirdz buras. Tas ir «Concepcion», kuru komandē uzticamais Serrāno. Bet kur gan ir otrs kuģis «San Antonio», pats svarīgākais, jo tas ir flotiles lielākais kuģis? Serrāno nekā nezina pastāstīt. Jau pirmajā dienā «San Antonio», kas esot braucis viņiem pa priekšu, pazudis. Pirmajā mirklī Magelāns vēl nedomā, ka noticis kas ļauns. Varbūt «San Antonio» tikai apmaldījies vai arī viņa kapteinis pārpratis norunu. Tāpēc Magelāns liek kuģiem doties dažādos virzienos, lai pārmeklētu visas galvenās caur-teces — Admirāļa zunda (Admirality sound) atzarojumus. Magelāns pavēl signalizēt ar ugunīm, augstos stabos uzvelk karogus, bet to pakājē novieto vēstules ar instrukcijām — gadījumā, ja pazudušais kuģis būtu apmaldījies. Bet nekur nekādas pēdas. Jādomā, noticis kaut kas ļauns. Vai nu «San Antonio» avarējis un nogrimis ar visu apkalpi un kravu, lai gan tas ir maz ticams, jo tieši šajās

dienās laiks bija pieturējies neparasti rāms, vai arī — un tāda doma liktos iespējamāka — «San Antonio» stūrmanis Estebāno Gomess, kas kara padomē uzstādīja prasību tūlīt doties mājup, sadumpojies un savu prasību īstenojis: viņš un kuģa spāņu virsnieki gluži vienkārši uzticamo kapteini pievārējuši un ar visiem pārtikas krājumiem dezertējuši.

Šajā brīdī Magelānam nav vēl skaidrs, kas noticis. Viņš tikai noprot, ka noticis kaut kas briesmīgs. Pats labakais, pats lielākais flotiles kuģis, kas visbagātīgāk apgādāts ar pārtikas krājumiem, ir pazudis. Bet uz kurieni tas devies, kas ar to atgadījies, un kas uz tā noticis? Šajā bezgalīgajā ūdens tuksnesī, kur nemana ne dzīvas dvēseles, nav neviena, kas viņam varētu pastāstīt, vai kuģis guļ jūras dibenā jeb vai ir dezertējis un uzņēmis strauju kursu mājup uz Spāniju. Tikai nepazīstamie zvaigznāji — Dienvidu Krusts, kam apkārt mirdz veselas zvaigžņu miri-ādes, — tikai tie ir noslēpumainā notikuma liecinieki. Tikai tiem zināms «San Antonio» ceļš, tikai tie spētu Magelānam pateikt patiesību. Tāpēc gluži saprotams, ka viņš, tāpat kā visi viņa laikabiedri, uzticēdamies astroloģijai, ko uzskata par īstu zinātni, ataicina pie sevis astrologu un astronomu Andresu de Sanmartinu, kas Fa-leiru vietā pavada flotili, jo viņš ir vienīgais, kam varbūt iespējams izlasīt zvaigžņu rakstus. Magelāns pavēl viņam sastādīt horoskopu un ar tā palīdzību noskaidrot, kas noticis ar «San Antonio». Un šoreiz izņēmuma kārtā astroloģija dod pareizu atbildi: krietnais astrologs, it labi atcerēdamies Estebāno Gomesa noteikto nostāju kara padomē, izzīlē — un fakti apstiprina viņa vārdus —, ka kuģis dezertējis un tā kapteinis sagūstīts.

Atkal no jauna — proti, pēdējo reizi — Magelānam jā-pieņei neatliekams lēmums. Par agru viņš sācis gavilēt, pārāk lētticīgi priecājies. Cik dīvains paralēlisms, salīdzinot pirmo un otro braucienu apkārt zemeslodei, — Magelānu piemeklējis tāds pats liktenis, kāds vēlāk viņa pēcteci Frensisu Dreiku, kura labākais kuģis ar dumpīgo ģenerāli Vinteru tāpat naktī bija slepus dezertējis. Jau ceļā uz pilnīgu uzvaru kāds Magelāna tautietis, naidīgi noskaņots paša radinieks, viltīgi devis viņam slepenu triecienu, un, ja flotilei jau iepriekš bija sagādājis raizes pārtikas trūkums, tad tagad tai draud pilnīgs bads. Jo tieši uz «San Antonio» bija lielākā tiesa visvērtīgākās pār-

likās krājumu, turklāt sešas dienas, kas pagājušas veltīgā gaidīšanā un meklēšanā, tā tikusi lieki patērēta, Ja došanās nepazīstamajā Dienvidjūrā pirms astoņām dienam — turklāt nesalīdzināmi labākos apstākļos — jau uzskatāma par pārgalvīgu, pārdrošu pasākumu, tad tagad, pēc «San Antonio» dezertēšanas, tā ir gandrīz vai pašnāvība.

No lepnas uzvaras apziņas visaugstākās virsotnes Ma-gelāns piepeši atkal nogrūsts visdziļākā izmisuma bezdibenī. Nemaz nav vajadzīgs Barruša apstiprinājums, kurā viņš mums pavēsta: «Quedô tan confuso que no sabia lo que habia de determinar.» — «Viņš bija tik apjucis, ka neiedrošinājās pieņemt kādu lēmumu.» Mage-lāna dziļais satraukums pārāk skaidri noprotams pēc pavēles — pēc vienīgās pavēles, kas saglabājusies, ko viņš šajā satraukuma brīdi dod visiem savas flotiles virsniekiem. Nedaudzu dienu laikā viņš jau otru reizi jautā, kādas ir viņu domas — vai flotilei turpināt braucienu tālāk vai atgriezties mājup; taču šoreiz viņš no kapteiņiem pieprasa rakstveida atbildi. Jo Magelāns vēlas — un tas liecina par viņa saprātīgo tālredzību — alibi. Scripta ma-nent viņam nepieciešams neapstrīdams rakstisks dokuments, lai vēlāk būtu pierādījums, ka viņš ar saviem kapteiņiem apspriedies. Magelānam ir pilnīgi skaidrs — un to arī pēcāk fakti apstiprina —, ka «San Antonio» dumpīgais kapteinis, izkāpis Seviļas ostā, tūdaļ steigsies viņu apsūdzēt, lai pats netaptu apsūdzēts par sacelšanos. Tā kā Magelāna paša nebūs klāt, tie, bez šaubām, notēlos viņu kā īstu despotu; tie uzkurinās spāņu nacionālās jūtas ar pārspīlētiem apgalvojumiem, kā viņš, ieceļotājs no Portugāles, karaļa ieceltos ierēdņus nežēlīgi pavēlējis ieslēgt važās, kā licis kastīliešu augstmaņiem nocirst galvas, sacirst tos gabalos vai arī Jāvis nomirt mokošā bada nāvē, lai tad, ignorējot karaļa stingro pavēli, flotili nogādātu portugāļu rokās. Lai dotu pretsparu šiem neizbēgamajiem pārmetumiem, it kā viņš ceļojuma laikā ar brutālu teroru aizliedzis saviem virsniekiem brīvi izteikt savus uzskatus, Magelāns izdod neparastu pavēli, kas drīzāk šķiet mēģinājums sevi aizstāvēt nekā biedriska vēršanās pie kapteiņiem.

«Izdota Visu Svēto jūras šaurumā, iepretī del Rio del īsieo, 21. novembrī...» — tā sākas šī pavēle; «Es, Fer- [57]

nans Magelāns, Santjāgo ordeņa kavalieris un šīs armādas admirālis . . . esmu ticis informēts par to, ka Jums visiem braukšana tālāk liekas riskants lēmums, jo Jūs atzīstat, ka iestājies pārāk vēls gadalaiks. Bet es esmu tāds cilvēks, kas nekad nenonicina citu uzskatus un padomus, bet, gluži otrādi, aizvien vēlas visas lietas kopīgi pārrunāt un paveikt.»

Droši vien virsnieki klusībā pasmejas par šo dīvaino sevis raksturošanu. Jo Magelāna īpaša rakstura iezīme ir nelokāma patvarība, izpildot savus admirāļa pienākumus un izdodot pavēles. Pārāk labi vēl visi atceras, kā šis pats vīrs ikvienu savu kapteiņu iebildumu bija satriecis ar dzelzs dūri. Taču Magelāns it labi zina, ka tie visai skaidri atminas, cik nežēlīgi vērsusies viņa diktatūra pret tiem, kam citādi uzskati nekā viņam, un tāpēc turpina pavēli:

«Tātad lai neviens nejūt baiļu, atceroties notikumus Sanhuliana ostā, bet tagad katram no Jums ir pienākums man bez bailēm pasacīt, kādās domās Jūs esat par mūsu armādas iespējām. Tas būtu pret Jūsu doto zvērestu un pienākuma apziņu, ja Jūs man savus uzskatus mēģinātu slēpt.» Viņš pieprasa, lai katrs atsevišķi (cada uno de por si) skaidri un turklāt rakstiski (por escrito) izsaka savas domas — vai doties tālāk vai atgriezties mājup — un izklāsta savus apsvērumus.

Taču vienā stundā nav atgūstama uzticēšanās, kas zaudēta jau pirms daudziem mēnešiem. Pārāk dziļi virsnieku sirdīs iesakņojušās bailes, lai tie pilnīgi atklāti izteiktu prasību atgriezties dzimtenē, un vienīgā atbilde, kas mums saglabājusies, proti, astronoma Sanmartina atbilde, liecina, cik maza ir viņu vēlēšanās tieši tagad, kad jāuzņemas tik milzīga atbildība, dalīties tajā ar Magelānu. Cienījamais astrologs izsakās tā, kā, ievērojot viņa amatu, piederas izteikties — divējādi saprotami un nebulos ', jo veikli manevrēdams ar izteicieniem: «no vienas puses» un «no otras puses». Viņš gan izsaka šaubas, vai pa Visu Svēto kanālu esot iespējams sasniegt Moluku salas (aunque yo dude que haya camino para poder navigar a Maluco por este canal), bet dod tomēr padomu braukt tālāk, jo «pavasara sirds ir mūsu rokās». Bet, no otras puses, nevajagot doties pārāk tālu un labāk jau janvāra vidū atgriezties, tālab ka ļaudis esot panīkuši un viņu

’ Neskaidri (spāri.).

spēki izsīkuši. Varbūt labāk nebraukt uz rietumiem, bet ieturēt kursu uz austrumiem, — taču lai jau Magelāns darot tā, kā viņam liekoties pareizi, un dievs pats viņam norādīšot ceļu. Droši vien tikpat nenoteikti bija izteikušies arī pārējie virsnieki.

Magelāns tomēr nav apspriedies ar saviem virsniekiem tādēļ, lai saņemtu atbildi, bet vienīgi ar nodomu, lai varētu pierādīt, ka viņš ar tiem vispār ir apspriedies. Viņš labi saprot, ka iedrošinājies aiziet pārāk tālu un atkāpšanās vairs nav iespējama. Viņš var atgriezties dzimtenē vienīgi kā uzvarētājs, citādi ir pazudis cilvēks. Un pat tad, ja runīgais astrologs viņam būtu pareģojis bojā eju, Magelānam tomēr vajadzētu turpināt savu varonīgo ceļu.

1520. gada 22. novembrī kuģi pēc admirāļa pavēles atstāj ostu pie Sardīņu upes, pēc dažām dienām viņi jau tikuši cauri Magelāna šaurumam — tā to iedēvē uz mūžīgiem laikiem —, un, izbraucot no Zunda, Magelāns ierauga aiz zemesraga, kuru aiz pateicības nosauc par Caho deseado — Ilgoto ragu, bezgalīgi plašo, viļņoto jauno jūru, pa kuru vēl nekad nav braucis neviens eiropiešu kuģis. Satraucoša ainava: tur pāri rietumos aiz tāl-tālā apvāršņa jābūt garšvielu salām — bagātības salām un aiz tām — milzīgajām Austrumu valstīm Ķīnai, Japānai un Indijai, un vēl tālāk, nebeidzami tālu —- dzimtenei, Spānijai, Eiropai! Tāpēc vēlreiz nepieciešama atelpa, pēdējā atelpa pirms došanās izšķirošajā ceļā pa nepazīstamo, kopš pasaules sākuma vēl nekad nešķērsoto okeānu!

Un tad, 1520. gada 28. novembrī, tiek pacelti enkuri, uzvilkti karogi. Ar grandošu artilērijas zalvi trīs nelielie, vientuļie kuģi sveic nepazīstamo jūru, sveic cienigi, kā bruņinieks dižu pretinieku, ko izaicina divkaujā, lai cīnītos uz dzīvību un nāvi.

MAGELANS ATKLAJ SAVU KARAĻVALSTI

1520. gada 28. novembris — 1521. gada 7. aprīlis

Pirmais brauciens pāri līdz šim vēl nepazīstamajam okeānam — pāri «jūrai, kas ir tik plaša, ka cilvēka prāts tik tikko spēj aptvert», kā teikts Transilvānijas Maksimili-āna ziņojumā, — ir viens no cilvēces nemirstīgajiem varoņdarbiem. Jau Kolumba ceļojums neaptverami plašajās jūras tālēs viņa laikā, kā arī vēlākajos laikos tika uzskatīts par nepieredzēti drosmīgu, varonīgu veikumu, un tomēr tas nav prasījis tik daudz uzupurēšanos kā tā uzvara, ko Magelāns, ciezdams visneiedomājamākās grūtības, guva pār stihiju. Kolumbs ar saviem trim tikko ūdenī nolaistajiem, par jaunu aptakelētajiem, labi apgādātajiem kuģiem atradās ceļā tikai trīsdesmit trīs dienas, un jau veselu nedēļu pirms izcelšanās krastā zāle, neredzētu koku stumbri, kas peld ūdenī, un sauszemes putni ļauj secināt, ka viņš tuvojas kādam kontinentam. Kolumba komanda ir sveika un vesela, atpūtusies, viņa kuģi bagātīgi apgādāti ar pārtiku, tā ka ļaunākais, ko viņš var piedzīvot, — ir atgriezties dzimtenē, nepaveicot nodomāto. Nezināmais viņus gaida tikai tālumā, bet aiz muguras paliek dzimtene — pēdējais ceļš un glābiņš. Turpretī Magelāna ceļš ir visnotaļ neziņā tīts un viņš nebrauc prom no labi pazīstamās Eiropas, no kādas zināmas ostas un vietas, bet gan no svešās, neapdzīvotās Patagonijas. Viņa komandām, mēnešiem ilgi cīnoties ar grūtībām, spēki izsīkuši. Ļaudis jau ilgi cietuši badu un trūkumu, viņi cieš to ari pašlaik, bads un trūkums draud tiem ari turpmāk. Viņu apģērbs ir nodriskāts, buras vētrā saplosītas, tauvas nolietotas. Nedēļu nedēļām viņi nav redzējuši nevienu svešu seju, nav vairs sastapuši nevienu sievieti, nav baudījuši ne vīnu, ne svaigu gaļu vai maizi, un klusībā viņi apskauž pārgalvīgos biedrus, kuri neklīst vairs pa īidens tuksnesi, kam nav ne gala, ne malas, bet īstā laikā dezertējuši un atgriezušies mājup. Un tā nu trīs kuģi brauc dienas divdesmit, dienas trīsdesmit, četrdesmit, piecdesmit un sešdesmit un vēl vienmēr un vienmēr neredz zemi, vēl vienmēr nav ne miņas, ka viņi tai tuvotos! Un atkal paiet nedēļa, divas, trīs, četras un vēl, un vēl, un vēl, paiet simt dienu — trīskārt ilgāks laiks, nekā Kolumbam šķērsojot okeānu. Tūkstoš un vēlreiz tūkstoš veltīgu stundu brauc Magelāna flotile pa tukšo ūdens klaju. Kopš 28. novembra, kad Cabo deseado — Ilgotais rags pie apvāršņa pagaisis dūmakā, nav vairs nekādas nozīmes ne kartei, ne izmēriem. Visi attālumu aprēķini, ko Faleiru bija izdarījis dzimtenē, izrādījušies nepareizi, Magelāns ir pārliecināts, ka sen jau ticis garām Kipangai — garām Japānai, bet patiesībā šķērsota tikai viena trešdaļa no nepazīstamā okeāna, ko viņš uz mūžīgiem laikiem nosauc par il Paci-fico — Kluso okeānu, tāpēc ka tajā nav vētru.

Bet cik nežēlīgi nomācošs šis miers, kāda mokoša vien-mu|ība šai nāves klusumā! Jūra aizvien tik vienādi zila un gluda kā spogulis, debesis aizvien bez mākoņiem un kvēles pilnas, gaiss neskanīgs un mēms, aizvien tāls un ieapaļš stiepjas horizonts it kā metāla stīpa starp tām pašām debesīm un to pašu ūdeni, kas palēnām sāpīgi griežas sirdī. Aizvien tā pati zilā nebūtība apņem nelielos kuģus, šos vienīgos dzīvos punktus netīkamajā nekustīgumā, aizvien tā pati nežēlīgā gaisma dienā, kad nemitīgi redz vienu un to pašu, kad nekas nepārmainās, un naktī mirdz aizvien tās pašas saltās, klusās zvaigznes, kurām velti ko jautāt. Aizvien tie paši priekšmeti šaurajās, cilvēku pieblīvētajās telpās, tās pašas buras, tas pats masts, tas pats klājs, tas pats enkurs, tie paši lielgabali, tie paši galdi. Aizvien tā pati saldenā puvuma smaka, kas plūst no kuģa vēdera, kur glabājas pārtika. Gan rītos, pusdienlaikā, gan vakaros un naktīs — vienmēr šī neizbēgamā satikšanās citam ar citu, tās pašas sejas, kas pauž trulu izmisumu, tikai no dienas dienā jo vairāk novājēdamas. Acis aizvien dziļāk iegrimst dobumos, to spožums kļūst blāvāks ik ar katru bezcerībā atausušu rītu; arvien vairāk un vairāk iekrīt vaigi, solis pēc soļa kļūst gurdāks un nedrošāks. Kā spoki iedubušiem vaigiem, bāli klīst puiši, kas vēl pirms dažiem mēnešiem bezbailīgi un vingri rāpās augšup un lejup pa virvju kāpnēm un vētrā aptakelēja rājas. Viņi iet grīļodamies kā sirdzēji vai arī, spēkus zaudējuši, guļ uz saviem pīteņiem. Šais trijos kuģos, kas devušies ceļā veikt cilvēces visdrosmīgāko varoņdarbu, mīt būtnes, kurās tikai ar pūlēm var pazīt agrākos matrožus, — katrs kuģis ir peldoša lazarete, pa jūru klīstošs vājnieku nams.

Šajā neparedzēti ilgajā braucienā neiedomājami strauji samazinās pārtikas krājumi; posts kļūst aizvien briesmīgāks. Sen jau par mēsliem jāsauc pārtika, ko provianta pārzinis ik dienas sadala komandai. Nav vairs ne lāsītes vīna, kas vēl kaut cik veldzēja lūpas un sirdis. Bet dzeramais ūdens, nežēlīgi sveilējošas saules sakarsēts, netīrajās mucās un ādas maisos sasmacis un tik drausmīgi smird, ka nelaimīgajiem jāaizspiež deguns, kamēr viņi norij malku, kas viņiem katru dienu tiek piešķirts, lai dzesinātu izkaltušās rīkles. Sausiņi, kas tagad kopā ar zivīm, ko viņi sazvejo, ir viņu vienīgā pārtika, jau sen sabirzuši pelēkā, netīrā pulverī, pa kuru ložņā tārpi un kuru vēl piedevām sagānījušas žurkas, kas, aiz bada kļuvušas trakas, metas uz pēdējām nožēlojamām pārtikas atliekām. Tik alkatīgi kļuvuši pretīgie dzīvnieki, un, ja šīs pēdējo krājumu laupītājas tiek izmisīgi medītas pa kaktu kaktiem, tad tas nenotiek vienīgi tāpēc, lai tās iznīcinātu, bet arī tālab, lai sprāgoņas tūlīt pārdotu kā īstu kulinārijas dārgumu; zelta pusdukātu samaksā veiklajam medniekam, kas noķer kādu no šiem pīkstošajiem dzīvniekiem, un laimīgais pircējs kāri aprij pretīgo cepeti. Lai piekrāptu savus vēderus, kas aiz bada sāpīgi žņaudzas nežēlīgos krampjos, lai tikai kaut kā remdētu mokošo izsalkumu, komanda atrod aizvien bīstamāku apmānīšanas veidu; savāc zāģu skaidas un sajauc tās ar sausiņu birzumiem, lai šķietami palielinātu skopo devu. Beidzot posts ir tik liels, ka piepildās Magelāna pravietiskie vārdi — viņi aprīšot vēršādas, ar ko apvilkti masti; Pigafeta ir aprakstījis, ar kādiem līdzekļiem bada cietēji aiz izmisuma mēģinājuši pat kaut ko neēdamu padarīt ēdamu. «Lai nenomirtu badā, mēs pēdīgi ēdām arī vēršādas gabalus, ar ko bija pārvilkta lielā rāja, kura pasargāja no sairšanas tauvas. Šis ādas gabals no lietus, saules un vēja gadu gaitā bija kļuvis tik ciets kā akmens, tā ka mums vajadzēja to četras piecas dienas mērcēt jūrā, lai tas kļūtu mazliet mīkstāks. Tikai pēc tam, mazliet paturējuši ādu uz kvēlojošām oglēm, mēs to kāri aprijām.»

Gluži saprotams, ka ilgu laiku šādu pārtiku nevar paciest arī paši izturīgākie vīri, lai gan tie stipri kā dzelzs un pieraduši pie grūtībām. Tā kā trūkst svaigas pārtikas (mēs teiktu: pārtikas, kura satur vitamīnus), izplatās cinga. Saslimušajiem pietūkst un pēc tam sastruto smaganas, zobi kļūst vaļīgi un izkrīt, mutē rodas augoņi, beidzot tik stipri sapampst un sāk sāpēt aukslējas, ka arī tad, ja būtu ko ēst, nelaimīgie neko vairs nevarētu norīt un lielās mokās nomirtu. Bet arī tiem, kas palikuši pie dzīvības, bads atņēmis pēdējos spēkus. Ar strutojošām un slābanām kājām, uz nūjas balstīdamies, tie klimst pa klāju vai arī gluži bez spēka zviln kādā kuģa kaktā. Ne mazāk kā deviņpadsmit vīru — tātad viena desmitā daļa no pāri palikušajiem šai braucienā briesmīgās ciešanās aiziet bojā bada nāvē. Viens no pirmajiem nomirst nelaimīgais patagoniešu milzis, ko jūrnieki iesaukuši par Zuanu Gigantu un kas pirms dažiem mēnešiem vēl tika ļoti apbrīnots tāpēc, ka vienā paņēmienā varēja notiesāt puskastes sausiņu un kā nieka kausu iztempt veselu

spaini ūdens. Šajā nebeidzami ilgajā braucienā ar katru dienu samazinās darba spējīgo matrožu skaits, un pavisam pareizs ir Pigafetas apgalvojums, ka ar tik novārgušiem ļaudīm šie trīs kuģi nekad nebūtu varējuši pārciest vētru vai negaisu: «Ja dievs un visusvētā dievmāte mums nebūtu dāvājusi tik labu laiku, mēs visi būtu nomiruši aiz bada tik neizmērojami plašajā jūrā.»

spēkiem streipuļo turp, parādība pēkšņi pagaist — un visapkārt atkal plešas tuksnesis, vēl naidīgāks nekā pirms tam.

Negaidot kādu rītu no masta kurvja atskan piesmakuši balss: kāds matrozis ieraudzījis salu — kopš ilgu ilgiem

Trīs mēnešus un divdesmit dienas pa bezgala lielo ūdens tuksnesi klīst vientuļā trīs kuģu karavāna, ciezdama neiedomājamas mokas, un viņiem netiek aiztaupīts arī pats briesmīgākais: pieviltu cerību mokas. Magelāna ļaudis apmāna tāda pati fatamorgānas burvestība kā slāpju cietējus tuksnesī, kad tie pēkšņi ierauga oāzi, kur vējā lokās zaļas palmas, kur dzedras, zilgas ēnas krīt spilgtajā, nāvējošajā gaismā, kas dienām žilbinājusi acis, kur, šķiet, jau dzirdamas avotu čalas, bet, tiklīdz tie pēdējiem

laikiem atkal pirmo reizi ieraudzījis zemi. Kā sajukuši bada un slāpju cietēji brāžas uz klāja, pat slimie, kuri kā nomesti maisi gurdi gulējuši zemē, tikko kājas vilkdami, streipuļodami nāk šurp. Patiešām — sala, viņi tuvojas zemei. Aši jo aši laivu ar matrožiem lejup! Viņu pārkairinātie jutekļi jau dzird, kā burbuļo avoti, viņi jau sapņo par ūdeni un jauku atpūtu koku pavēnī, jau alkst sajust pēc nedēļām ilgas, mūžīgas klaiņošanas atkal zem kājām zemi, nevis aizvien tikai līganu grīdu virs viļņu šūpām. Bet kāda nežēlīga vilšanās! Kad viņi piebrauc tuvāk, izrādās, ka šī sala un vēlāk vēl kāda cita, kuras viņi pēc tam aiz sarūgtinājuma nosauc par las Islas Desaventura-das — Nelaimes salām, ir pilnīgi kailas klintis, neapdzīvotas un neapdzīvojamas, tuksnesis, kur nemājo ne cilvēki, ne dzīvnieki, kur nav ne avotu, ne augļu. Veltīga laika šķiešana būtu kaut vai tikai dienu te pavadīt! Tātad tikai uz priekšu, uz priekšu, cauri zilajam tuksnesim, tikai tālāk, tālāk, tālāk vēl dienām un nedēļām turpinās šis, šķiet, pats grūtākais un briesmīgākais jūras brauciens, kādu vien pazīst cilvēcisko ciešanu un cilvēciskās izturības mūžsenā hronika, ko mēs saucam par vēsturi.

Beidzot — 1521. gada 6. martā, kad saule jau vairāk nekā simt reižu pacēlusies tukšajā, nekustīgajā debesu zilgmē un vairāk nekā simt reižu atkal iegrimusi tajā pašā tukšajā, nekustīgajā, nežēlīgajā zilgmē, kad diena simtreiz vērtusies naktī un nakts dienā, kopš flotile no Mage-lāna šauruma iebraukusi atklātajā jūrā, — no masta kurvja vēlreiz atskan sauciens: zeme, zeme! Laiks tam bija atskanēt, pats pēdējais laiks! Vēl divas trīs dienas šai tukšumā, un nākamajām paaudzēm vairs nebūtu ne jausmas par šo varoņdarbu. Ar badā pamirušu komandu — īsta ceļojoša kapsēta — kuģi bez noteikta virziena būtu maldījušies pa jūru un galu galā gājuši bojā vētrā vai sadragāti pret krasta klintīm. Paldies dievam, šī jaunā sala ir apdzīvota, viņi varēs dabūt ūdeni, ar ko atveldzēsies slāpēs iztvīkušie. Līdzko flotile tuvojas līcim — turklāt vēl nemaz nav nolaistas buras un izmesti enkuri —, jau šurpu steidzas varen veiklas kanu laiviņas — mazas izkrāsotas laivas, kurām buras pagatavotas no kopā sašūtām palmu lapām. Lunkani kā pērtiķi gluži kailie, naivie dabas bērni rāpjas augšup uz borta, un tikumības konvencijas jēdziens viņiem ir tik svešs, ka it visu, ko ierauga, viņi gluži vienkārši paņem. Kā uz burvju mājienu vienā rāvienā pazūd visdažādākie priekšmeti; pēkšņi no velkamās auklas nogriezta pat «Trinidad» mazā krasta laiva. Jautri un gluži brīvi no jebkurām aizdomām, ka pastrādājuši ko sliktu, priecīgi smiedamies, ka tik viegli ieguvuši kaut ko vēl neredzētu, viņi iras ar savu lielisko laupījumu projām. Naivajiem mežoņiem liekas pavisam dabiski un saprotami — kailiem cilvēkiem taču nav kabatu — dažas mirdzošas lietiņas iespraust matos, tāpat kā spāņiem, pāvestam un karalim dabiski un gluži saprotami šķiet, ka visas vēl neatklātās salas ar to cilvēkiem un dzīvniekiem ir visukristīgā karaļa legāls īpašums.

Magelāns smagajā situācijā nevar nelikties ne zinis par šo aneksiju, ja nav karaļa un pāvesta dokumentu. Viņš nedrīkst mazo piebraucamo laivu, kas jau Seviļā, pēc arhīvu aprēķina, maksājusi trīstūkstoš deviņi simti trīsdesmit septiņarpus maravedu un šeit, tūkstošiem jūdžu tālumā, ir neatsverama vērtība, atstāt veiklajiem laupītājiem. Tāpēc nākošajā dienā Magelāns sūta uz krastu četrdesmit apbruņotus matrožus, lai tie viņa airu laivu atvestu atpakaļ un negodīgos saliniekus brīdinātu. Tiek nodedzinātas vairākas būdas, bet līdz īstai cīņai vēl nenonāk, jo nelaimīgajiem dabas bērniem nav nekādas izpratnes par nonāvēšanas mākslu, un, pēkšņi juzdami, ka spāņu bultas ieduras miesā un tā sāk asiņot, viņi nepavisam nesaprot, kā šīs asās, atskabargainās bultas, kas nāk no tāluma, var iespiesties dziļi zem ādas un sagādāt tik briesmīgas sāpes. Salinieki izmisīgi pūlas tās izraut, un tad, mežonīgi klaigādami, barā metas prom no nejaukajiem baltajiem barbariem un iebēg atpakaļ mežā. Badā nonīkušie spāņi beidzot var atnest ūdeni tiem, kuri turpat vai galīgi slāpju nomocīti, un izdarīt pamatīgu pārtikas līdzekļu meklēšanu. Alkatīgi un ātri viņi savāc visu, ko vien atstātajās būdās var dabūt — vistas, cūkas un augļus, un, kad nu viņi viens otru ir abpusēji apzaguši — iezemieši spāņus, bet spāņi iezemiešus —, civilizētie laupītāji par sodu nosauc šīs salas kaunpilnā vārdā: par Ladronu salām — Zagļu salām.

Lai nu būtu kā būdams, bet iegūtā pārtika izglābj badā pamirušos. Trīs atpūtas dienas, salaupītie svaigie augļi un gaļa, tāpat ari tīrais, atveldzējošais avotu ūdens atspirdzina komandu. Tomēr tālākā ceļā daži matroži aiz spēka izsīkuma nomirst, starp citu, arī vienīgais anglis, kaš atrodas uz kuģa, bet vairāki desmiti vēl guļ slimi un bezspēcīgi. Taču lielākās briesmas ir jau garām, un ar jauniem spēkiem kuģi dodas uz rietumiem. Kad nedēļu vēlāk — 17. martā atkal pie apvāršņa iznirst salas apveidi un tai blakus saskatāma vēl otra, Magelānam ir skaidrs, ka liktenis par viņu apžēlojies. Pēc viņa aprēķina, tām jābūt Moluku salām. Gaviles! Gaviles! Viņš sasniedzis mērķi! Bet, pat degdams nepacietībā pēc iespējas ātrāk pārliecināties par savu triumfu, viņš nav pārsteidzīgs un neapdomīgs. Magelāns izkāpj krastā nevis Suluanā — lielākajā salā, bet izvēlas mazāko, kuru Pigafeta nosauc par Humunu, un izmet tur enkuru, jo tā ir neapdzīvota un, tā kā komandā daudz slimnieku, Magelāns pirmajā laikā vairās sastapties ar iezemiešiem. Lai ļaudis atspirgst, iekams uzsāk sarunas vai cīņu ar tiem! Slimos iznes krastā, dod dzert svaigu ūdeni, un viņu ēdināšanai nokauj cūku, kas nozagta Zagļu salās; vispirms tikai atpūtu, nekādus bīstamus pasākumus. Bet nepaiet necik ilgs laiks —-jau otrās dienas pēcpusdienā no lielākās salas droši tuvojas laiva ar iezemiešiem, kas laipni māj ar rokām. Viņi atved augļus, ko krietnais Pigafeta nepazīst un nevar beigt vien apbrīnot: tie ir banāni un kokosrieksti, kuru baltā sula lieliski atspirdzina slimniekus. Sākas dzīva tirdzniecība: zivis, vistas un palmu vīnu, apelsīnus un jo dažādu šķirņu saknes un augļus izbadējušies ļaudis iemaina pret pāris zvaniņiem. vai raibām glāzēm. Un pirmo reizi kopš daudzām nedēļām un mēnešiem gan slimie, gan veselie pieloka pilnu vēderu.

Pirmajā sajūsmas brīdī Magelāns bija pārliecināts, ka sasniegts ceļojuma mērķis — garšvielu salas — islas de la especeria. Bet izrādās, ka tās nepavisam nav Moiuku salas, kur viņš izkāpis krastā, jo tad Enriki tūlīt saprastu vietējo valodu. Tie nav viņa tautieši, un tāpēc tai jābūt kādai citai zemei, citam arhipelāgam, kur viņi nejauši nokļuvuši. Atkal gluži aplami izrādījušies Magelāna aprēķini, kas mudinājuši viņu šķērsot Kluso okeānu, ieturot kursu par desmit grādiem tālāk uz ziemeļiem. Un atkal viņa maldīšanās sekmējusi jaunu zemju atklāšanu. Magelāna kļūmīgais brauciens, novirzoties pārāk tālu uz ziemeļiem, noved viņu nevis līdz Moiuku salām, bet gan līdz galīgi nepazīstamu salu grupai — līdz arhipelāgam, par kuru līdz šim nevienam eiropietim nav bijis ne ziņas, ne miņas. Meklējot Moiuku salas, viņš atklājis Filipīnas un līdz ar to ieguvis karalim Kārlim V jaunu provinci, turklāt vienīgo, kura Spānijas kroņa īpašumā paliek ilgāk nekā visas Kolumba, Kortesa un Pisarro atrastās un iekarotās zemes. Bet, pateicoties necerētajam atklājumam, viņš arī sev iemantojis valsti, jo pēc līguma viņam un Faleiru ir tiesības savā īpašumā dabūt divas salas, ja viņš atklājis vairāk nekā sešas jaunas salas. Pa vienu nakti vēl vakar tik nabagais piedzīvojumu meklētājs — desperado, kuram draudējusi gandrīz jau bojā eja, nu kļuvis par savas zemes adelantado, par pasaules bagātāko vīru, kurš uz mūžīgiem laikiem līdztiesīgs saņemt peļņu no visa tā, kas iegūstams no jaunajām kolonijām.

Kāds negaidīts, brīnišķīgs likteņa pavērsiens pēc simtiem drūmu un veltīgi izšķiestu dienu! Ne mazāk kā bagātīgā, svaigā un veselīgā barība, ko iezemieši ik dienas pieved no Suluanas brīvā dabā improvizētajai lazaretei, slimniekus dziedina lieliski iedarbīgs eliksīrs — apziņa, ka beidzot atrodas drošībā. Pēc deviņām dienām, ko viņi pavada klusajā tropu salas piekrastē, baudot rūpīgu kopšanu, gandrīz visi sirdzēji ir atlabuši, un Magelāns jau

gatavojas braukt izlūkot Masavas salu, kas atrodas turpat tuvumā. Taču pašā pēdējā brīdī nepatīkams notikums gandrīz aptumšo beidzot aplaimotā Magelāna prieku. Proti, viņa hronists un draugs Pigafeta makšķerējot pārlieku pārliecas pāri bortam un, nevienam nemanot, iekrīt jūrā. Un līdz ar viņu gandrīz būtu zaudētas arī visas ziņas par pirmo braucienu apkārt zemeslodei; acīm redzot, nabaga Pigafeta nav pratis peldēt un gandrīz noslīkst. Par laimi, pēdējā mirklī viņš satver kādu no kuģa nokārušos tauvu, un, dzirdot viņa izmisīgo kliedzienu, kuģinieki uzvelk tik nepieciešamo hronistu atkal uz klāja.

Šoreiz buras tiek uzvilktas līksmā noskaņā. Visi zina: lielais, briesmīgais okeāns beidzot šķērsots. Tā baismīgais, tuksnesīgais plašums vairs nemāc un nebaida. Vēl tikai dažu stundu, vēl tikai dažu dienu brauciens — un arī šajā laikā gan pa kreisi, gan pa labi skatienam atkal un atkal paveras miglainas netālu salu aprises. Galu galā ceturtajā dienā — 28. martā, dienu pirms Lielās piektdienas, flotile noenkurojas pie Masavas salas, lai vēlreiz gūtu atelpu pirms pēdējā brauciena pretī tik ilgi un velti meklētajam mērķim.

Masavā — pavisam mazā, nepazīstamā Filipīnu arhipelāga saliņā, ko uz parasta apjoma kartes var atrast vienīgi ar palielināmo stiklu, Magelāns atkal pārdzīvo vienu no savas dzīves dramatiskākajiem brīžiem; viņa drūmajā un grūtajā mūžā aizvien iezibsnās tādi acumirklīgi laimes brīži, kas pēkšņi kā stāva liesma uzšaujas debesīs un ar savu skurbinošo spēku dāsni atmaksā par neskaitāmo vientulības stundu spīvo, smago, sīksto pacietību. Iemesls šoreiz šķistu pavisam nesvarīgs. Tiklīdz trīs lielie svešie kuģi ar vējā piepūstām burām tuvojas Masavas piekrastei, liedagā sapulcējas laipnie un ziņkārīgie salas iedzīvotāji, lai sagaidītu svešiniekus. Bet, iekams Magelāns pats izkāpj krastā, viņš aiz piesardzības sūta turp savu miermīlīgo vidutāju — vergu Enriki, prātīgi apsvērdams, ka iezemieši parādīs lielāku uzticību brūnādainam vīram nekā neparasti ģērbtajam, apbruņotajam un ar bārdu noaugušajam baltajam cilvēkam.

Bet notiek kaut kas negaidīts. Pa pusei kailie salinieki tērgādami un klaigādami ielenc Enriki — un pēkšņi malajiešu vergs aiz izbrīna samulst. Jo viņš sapratis dažus

vārdus. Viņš sapratis, ko šie ļaudis viņam saka, sapratis, ko tie jautā. Viņš, kopš daudziem gadiem nolaupītais un no dzimtenes aizvestais, pirmoreiz atkal dzird savā valodā izrunātas frāzes. Ievērības cienīgs, neaizmirstams mirklis, viens no dižākajiem cilvēces vēsturē: pirmoreiz, kopš Zeme riņķo pa Visumu, kāds cilvēks apbraucis apkārt zemeslodei un nonācis atkal savā dzimtenē. Vienalga, ja arī tas ir necils malajiešu vergs — jo ne jau cilvēkā, bet viņa liktenī šajā gadījumā slēpjas dižums; par viņu pašu mēs neko vairāk nezinām kā vien to, ka viņa verga vārds ir Enriki; ar pātagu viņš aizdzīts no Sumatras salas, cauri Āfrikai un Indijai aizvests uz Lisabonu, uz Eiropu un ir no ļaužu miriādēm pirmais, kurš, kopš vien zeme apdzīvota, cauri Brazīlijai un Patagonijai, cauri visiem okeāniem un jūrām atkal atgriezies tajā vietā, kur runā viņa valodā, — garām simtiem un tūkstošiem tautu, rasu un cilšu, kurām katrai sava valoda; viņš ir pirmais, kurš apbraucis apkārt lodei, kas griežas ap savu asi, un nokļuvis atpakaļ pie tās tautas, kas vienīgā viņu saprot un ko viņš saprot.

Šajā brīdi Magelāns zina: mērķis ir sasniegts, uzdevums veikts. Braukdams no austrumiem, viņš atkal nonācis malajiešu valodu zonā, kuru pirms divpadsmit gadiem bija atstājis, braukdams rietumu virzienā; drīz vien viņš šo vergu sveiku un veselu aizvedīs atpakaļ uz Malaku, kur to bija nopircis. Vai tas notiks rīt vai vēlāk, vai viņš pats vai kāds cits sasniegs ilgoto salu — tas vienalga. Jo pats svarīgākais ir jau veikts šajā brīdī, kad pirmoreiz uz visiem laikiem tiek pierādīts, ka ceļotājs, kas neatlaidīgi brauc jūras tālēs, vienalga — vai pa saulei vai pret sauli, atgriezīsies tajā vietā, no kuras izbraucis. Tas, ko paši gudrākie apgalvojuši jau tūkstošiem gadu, tas, par ko sapņojuši mācītie ļaudis, tagad, pateicoties kāda cilvēka drosmei, izrādījusies patiesība: Zeme ir apaļa. Jo, raugi, cilvēks tai apbraucis apkārt.

Šī diena Masavā ir vislaimīgākā un mierīgākā visā ceļojuma laikā. Magelāna zvaigzne ir zenītā. Pēc trim dienām — Lieldienu svētdienā paies gads no bēdīgās dienas, kad viņam Huliana ostā ar zobenu rokā varmācīgi vajadzēja apspiest sacelšanos, — un tik daudz posta, tik daudz moku un likstu piedzīvots kopš tā laika! Pagātnē bezgala

daudz nelaimju: briesmīgās bada dienas, posts, vētrainas naktis svešā jūrā. Pagātnē vislielākās mocības, baismīga nedrošības sajūta mēnešiem ilgi mākusi viņa dvēseli, sirdī smelgušas šaubas, vai tik viņš uzticēto flotili ved pa īsto ceļu. Bet nu nežēlīgās ķildas starp pašu ļaudīm rimušas uz visiem laikiem —• dziļi ticīgie šai Lieldienu dienā var svinēt patiesus augšāmcelšanās svētkus, nu slava apmirdz veikto varoņdarbu, jo visi briesmu mākoņi izkliedēti. Mūžam neiznīcīgais darbs, kam gadiem ilgi bija dedzīgi pievērstas visas Magelāna domas un pūles, ir pabeigts: viņš atradis Rietumu ceļu uz Indiju; veltīgi to ir meklējuši Kolumbs, Vespuči, Kabots, Pinsons un visi citi jūras braucēji. Viņš atklājis zemes un jūras, ko pirms viņa neviens nav redzējis. Viņš ir pirmais eiropietis, pirmais cilvēks kopš mūžseniem laikiem, kurš laimīgi šķērsojis nepazīstamo vareno okeānu. Viņam izdevies aizkļūt tālāk zemes plašumos nekā jel kad citam pirms viņa. Cik niecīgs un viegls salīdzinājumā ar slavas apvīto varoņdarbu, ar uzvarām vainagoto pasākumu liekas tas mazais uzdevums, kas vēl jāpaveic: tikai pāris dienu brauciens uzticamu stūrmaņu vadībā līdz Moluku salām, visbagātākajām pasaules salām, un tad svinīgais solījums, ko viņš devis karalim, būs līdz galam izpildīts. Tur pateicībā viņš apskaus draugu Serrāno, kas viņam iedvesis drosmi un parādījis ceļu, tad aši piekraus kuģus ar garšvielām un pa tik pazīstamo ceļu gar Indiju un Labās Cerības ragu, kur ik osta un līcis labi palikuši atmiņā, mājup! Mājup pa Zemes otro puslodi, uz Spāniju kā uzvarētājs, kā bagāts vīrs — adelantado un gouverneur — ar nevīstošiem nemirstības lauriem ap galvu, ar triumfu!

Bet tāpēc nav Jco steigties, tikai pacietību! Beidzot var baudīt arī atpūtu, īstu laimi; pēc mēnešiem ilgas mokošas klaiņošanas sasniegts mērķis. Uzvarām vainagotie argonauti mierīgi atpūšas dieva svētītajā ostā. Apkārtne ir krāšņa, klimats brīnišķīgs, iezemieši viesmīlīgi — viņi vēl dzīvo zelta laikmetā — mierīnīlīgi, bezrūpīgi un dīk-dienīgi. Questi popoli vivano con iusticia, peso e misura; amano la pace, l'otio e la quiete.] Taču šie dabas bērni nekāro vienīgi mieru un bezdarbību, tiem patīk arī labi paēst un padzert, un tā nu — tikpat kā pasakā — bries- [58]

mīgi izsalkušie matroži, kas nesen vēl bada žņaugtos vēderus mielojuši ar zāģu skaidām un jēlu žurkas gaļu, vienā rāvienā nokļūst Leiputrijā. Pārāk neatvairāms ir kārdinājums nobaudīt garšīgos ēdienus, tā ka pat dievbijīgais Pigafeta, kurš nekad neaizmirst ar pateicību pieminēt madonnu un visus svētos, šoreiz smagi nogrēkojas. Jo tā nav vis parastā piektdiena, bet Lielā piektdiena, kad Magelāns sūta viņu pie salas karaļa, un Kalambu (tā sauc karali) visai svinīgi ieved viņu bambusa būdā, un tur katlā čurkstēdams cepas brīnišķīgs, skraukšķīgs un trekns cūkas cepetis. Aiz pieklājības pret virsaiti un — kas zina — varbūt aiz kāruma Pigafeta krīt grēkā: viņš nespēj turēties pretī vilinošajai smaržai un šajā vissvētākajā un visstingrāk noteiktajā gavēņa dienā ēd gardo gaļu un iedzer pa krietnam palmu vīnu. Taču, tikko mielasts beidzies, tikko badā izmērdētajiem un neizlutušajiem Mage-lāna sūtņiem vēderi pilni, tā jau karalis lūdz tos uz otru maltīti savā kāršu būdā. Sēžot uz sakrustotām kājām —-«kā skroderi pie sava darba», piemin Pigafeta, viesiem atkal jāķeras pie ēšanas, un tūlīt jau tiek pienestas līdz malām pilnas bļodas ar ceptām zivīm, ar tikko plūktu ingveru un palmu vīnu, un grēcinieki grēko atkal. Bet aizvien jo ļaunāk! Tiklīdz Pigafeta un viņa pavadonis beiguši otru maltīti, viņus apsveic Leiputrijas virsaiša dēls, un, lai izturētos pieklājīgi, viņiem trešo reizi jāsēžas pie mielasta. Šoreiz pārmaiņas pēc pasniedz sautētas zivis un vircotus rīsus un viņi tik krietni iedzer, ka Pigafetas negausīgais pavadonis, kas jau streipuļo un runā šļupstēdams, jāaizved līdz bambusniedru pītenim, lai viņš, eiropietis, izguļ pirmo Filipīnu reibumu.

Bet arī salinieki ir sajūsmināti par izsalkušajiem viesiem. Kādi brīnišķīgi cilvēki atbraukuši pār jūru, kādas lieliskas dāvanas tie atveduši — gan gludus spoguļus, kuros katrs pats savām acīm redz paša degunu, gan spožus nažus un smagus cirvjus, kas ar vienu cirtienu nogāž palmu! Krāšņas ir arī koši sarkanās cepures un turku apģērbs, kurā tagad lepojas viņu virsaitis, kaut kas neticams ir spīdīgās brīnumbruņas, kas padara neievainojamu. Uz admirāļa pavēli kāds matrozis paslēpjas šais tērauda bruņās, un nu iezemieši var šaut uz šo dzelzs vīru ar savām nožēlojamajām kaula bultām, cik tīk, bet dzird, ka neievainojamais karavīrs savā dzelzs ādā smejas un zobojas par viņiem. Kas tā par burvību! Kaut vai, piemē-

ram, šis Pigafeta. Tur rokā kociņu vai kāda putna spalvu, un, ja kāds ko saka, viņš skrāpē ar spalvu melnas zīmes uz baltas lapas un pēc tam var pavisam sīki atkārtot to, kas viņam stāstīts pirms divām dienām! Un cik jauks bija skats, ko baltie dievi parādīja tai svētdienā, ko viņi sauca par Lieldienām! Tad viņi uzstādīja krastā dīvainu priekšmetu — kādu kasti, ko paši sauca par altāri, un uz tās saulē mirdzēja krusts. Vēlāk viņi visi nāca pa pāriem — admirālis un piecdesmit vīri savos skaistajos apģērbos, un, kad viņi noslīga ceļos krusta priekšā, pēkšņi no kuģiem izšāvās zibens un pie skaidrajām zilajām debesīm pāri jūrai nogranda pērkons.

Apjauzdami, ka gudrie un varenie svešinieki te strādā visādus brīnumdarbus, iezemieši bikli un godbijīgi rīkojas tāpat kā viņi. Tie tāpat metas ceļos un skūpsta krustu. Un nesenie pagāni laipni pateicas admirālim, kad viņš paskaidro, ka likšot, lai tiem pagatavo tik lielu krustu, ka to var pamanīt pie jūras no visām pusēm. Nedaudzās dienās gūti divkārši panākumi: salas virsaitis kļuvis ne tikai Spānijas karaļa sabiedrotais, bet arī ticības brālis. Spānijas kronis ieguvis ne vien jaunu zemi, bet arī naivo dabas bērnu dvēseles, kuras nu pieder katoļu baznīcai un pestītājam.

Lieliska, idilliska ir šī nedēļa, šīs dienas Masavā! Bet nu pietiek atpūsties, Magelān! Matroži ir atspirguši un palīksmojušies, laiks tiem atgriezties dzimtenē! Kam vairs ilgāk vilcināties, kāda nozīme atklāt vēl kādu mazu saliņu, kad jau veikts laikmeta lielākais atklājums? Vēl tikai līdz garšvielu salām, tad tavs uzdevums galā, svētais solījums izpildīts — un nu tik uz mājām, kur gaida sieva, lai tēvam parādītu otru dēlu, kas piedzimis, kamēr tas bijis prom. Mājup, lai atmaskotu gļēvos dumpiniekus, kas viņu nomelnojuši! Mājup, lai pasaule zinātu, cik drosmīgs ir portugāļu augstmanis un ko iespēj spāņu komandas apņēmība un pašaizliedzība! Neliec saviem draugiem ilgāk gaidīt, neliec vilties tiem, kuri tev uzticas! Mājup, Magelān, brauc mājup!

Taču cilvēka ģēnijs tai pašā reizē ir arī viņa lielākā nelaime, un Magelāna ģēnijs bija pacietība — spēja ilgi gaidīt, spēja ilgi klusēt. Stiprāka par vēlēšanos atgriezties ar triumfu dzimtenē un saņemt abu pasauļu valdnieka pateicību ir viņa pienākuma sajūta. Ikvienu darbu, ko apņēmies izdarīt, viņš rūpīgi sagatavo un kārtīgi pa-

beidz. Tā ari šoreiz Magelāns negrib aizbraukt no Filipīnu arhipelāga, ko atklājis, iekams nav šo jauno karaļa Kārļa provinci kaut cik izpētījis un pārliecinājies, ka tā uz visiem laikiem nodrošināta Spānijai. Viņa stingro pienākuma apziņu neapmierina tas, ka viņš ieradies šai mazajā saliņā un to anektējis; tā kā nepietiek apkalpes ļaužu, lai varētu te atstāt pārstāvjus un faktorus, viņš grib ar arhipelāga ievērojamākajiem valdniekiem noslēgt tādus pašus līgumus kā ar necilo virsaiti Kalambu un kā mūžīgas varas simbolu uzvilkt visās salās kastīliešu karogu un uzstādīt tur katoļu krustu.

Magelāna izjautāts, virsaitis paskaidro, ka lielākā visā arhipelāgā ir Sebu (Zubu) sala, un, kad Magelāns viņam pieprasa stūrmani, kas flotili varētu turp aizvest, salas valdnieks pazemīgi lūdz uzticēt viņam šo godu — viņš parādīšot, kur jābrauc, un pavadīšot ceļā. Lielais gods —-viņš kļūst par stūrmani uz karaļa kuģa — kavē spāņus doties ceļā, jo rīsa novākšanas laikā krietnais Kalambu tā pārēdas un pārdzeras, ka stūrmaņa pienākumus šim Pan-tagriela pēctecim var uzticēt tikai 4. aprīlī. Un tad kuģi atstāj dieva svētīto krastu, kas tos paglābis no bojā ejas. Tie brauc pa rāmo jūru garām daudzām salām un saliņām, no kurām tiek māti draudzīgi sveicieni, tieši uz to, ko Magelāns pats izvēlējies, jo, kā ar skumjām raksta uzticīgais Pigafeta, «cosi voleva la sua infelice sorte» — «tā bija nolēmis viņa drūmais liktenis».

NĀVE UZVARAS PRIEKŠVAKARĀ

1521. gada 7. aprīlis — 1521. gada 27. aprīlis

Pēc trīs dienu ilga laimīga brauciena pa rāmu jūru flotile 1521. gada 7. aprīlī tuvojās Sebu salai; jau daudzie ciematiņi piekrastē liecina, ka sala biezi apdzīvota. Ar drošu roku karaliskais stūrmanis Kalambu vada kuģi tieši uz galvaspilsētu. Jau ar pirmo skatienu, ko Magelāns pievērš ostai, viņam kļūst skaidrs, ka te būs jāsastopas ar kulturālāku augstākas klases radžu jeb valdnieku, jo reidā stāv citzemju džonkas un neskaitāmi daudz vietējo mazo, izdobto laivu. Tātad jau pašā sākumā jārada pienācīgs iespaids un jāpārliecina, ka svešzemnieki valda pār zibeni un pērkonu. Magelāns pavēl visiem trim

kuģiem izšaut apsveikuma zalvi no lielgabaliem, un, tāpat kā citkārt, šis brīnums — mākslīgais pērkons no skaidrām debesīm — pirmajā brīdī izraisa dabas bērnos lielas izbailes; iezemieši, aiz pārbīļa kliegdami, metas bēgt uz visām pusēm un paslēpjas. Taču tūlīt pat Magelāns sūta savu drosmīgo tulku Enriki uz krastu, lai tas salas valdniekam sniegtu diplomātisku ziņojumu, ka šie pērkona dārdi nepavisam nenozīmē naidīgu izturēšanos, bet, gluži otrādi, ar šādu tik brīnumdarīgu pērkonu dižais pavēlnieks vēloties apliecināt dižajam Sebu salas valdniekam savu sevišķo cieņu. So kuģu pavēlnieks pats esot kalps — gan pasaules lielākā valdnieka kalps; pēc valdnieka pavēles viņš esot šķērsojis zemes vislielāko jūru, lai ierastos garšvielu salās. Bet, tā kā bijusi izdevība, viņš nekavējies iegriezties ar draudzīgu apciemojumu pie Sebu karaļa, jo esot dzirdējis, cik gudrs un laipns ir Sebu valdnieks. «Pērkona» kuģa pavēlnieks esot ar mieru šīs salas valdniekam parādīt vēl neredzētas brīnišķīgas preces un uzsākt ar viņu maiņas tirdzniecību. Nekādā ziņā viņš nevēloties te ilgi uzkavēties, bet gan tūlīt pēc draudzības noslēgšanas atkal salu atstāt, nesagādājot gudrajam un varenajam karalim ne mazākās neērtības.

Salas karalis jeb, pareizāk sakot, Sebu radža Humabons nav tāds lētticīgs dabas bērns kā Zagļu salu kailie iezemieši vai Patagonijas «milži». Viņš jau «baudījis atziņas koka augļus», zina, kas ir zelts un kāda ir tā vērtība; šis brūnādainais otras pasaules malas valdnieks ir praktisks «politekonomiķis», par ko liecina augsti kulturālais pasākums — tranzītnodokļi, ko viņš ieviesis savā ostā, vai nu aizgūdams šo jaunievedumu no citiem, vai ari pats izdomādams. Rūdīto tirgoni neietekmē ne lielgabalu grandiem, ne tulka medussaldie vārdi. Viņš salti atbild Enriki, ka nekādā ziņā neliedzot nepazīstamajiem jūrniekiem iebraukt savā ostā un jauni tirdzniecības darījumi viņam nebūt neesot netīkami. Bet ikvienam kuģim, kas piestājot krastā, vajagot maksāt noteikto summu — muitas nodokli. Tātad dižajam svešajam triju kuģu kapteinim, ja viņš gribot apmainīties precēm, pirmām kārtām jāsamaksā nodoklis.

Vergs Enriki tūlīt saprot, ka viņa kungs — karaliskās armādas admirālis un Santjāgo ordeņa kavalieris -- nekad nemaksās neievērojamam virsaitim nodokli. Jo ar šādiem mesliem viņš implicite 'atzītu tās valsts suvereni-

tāti jeb neatkarību, kuru Spānija saziņā ar pāvesta bullu no sākta gala uzskata par savu provinci. Tāpēc Enriki nevilcinoties ieteic karalim Humabonam šoreiz atteikties no nodokļa iekasēšanas un neriskēt sanaidoties ar pērkona un zibens valdoni. Uz tirdznieciskiem darījumiem noskaņotais radža ar nožēlu atbild, ka paliek pie sava. Vispirms nauda — tikai tad draudzība. Vispirms vajagot samaksāt — nevarot būt nekāda izņēmuma. Un kā liecinieku viņš pavēl atsaukt kādu islamiešu tirgoni, kurš nupat ieradies ar savu džonku no Siamas un bez ierunām samaksājis muitas nodokli.

Mauru tirgotājs tūlīt ierodas un pēkšņi nobāl, uzmetis skatienu lielajiem kuģiem, kuru uzvilktās buras rotā Sant-jāgo krusts; viņš saprot, ka situācija bīstama. Tavu bēdu — kristieši beidzot uzokšķerējuši pašu tālāko un slēptāko Austrumu nostūri, kur līdz šim vēl netraucēti varēja nodoties godīgiem tirdzniecības darījumiem. Arī te tie jau ieradušies ar saviem lielgabaliem un arkebū-zām — šie slepkavas un Muhameda naidnieki! Beigas mierīgajai tirdzniecībai, beigas labajai peļņai! Viņš steigšus pačukst karalim, lai izturas piesardzīgi un neielaižas ar nevēlamajiem viesiem strīdā. Tie esot tie paši, — te viņš, protams, samaina portugāļus ar spāņiem, — kas sagrābuši un izlaupījuši Kalikutu, visu Indiju un Malaķu. Neviens nespējot stāties pretī šiem baltajiem velniem.

Un līdz ar šo sastapšanos atkal noslēdzies loks: viņā pasaules malā, zem cita zvaigznāja, Eiropa atkal saskārusies ar Eiropu. Līdz šim, braukdams uz rietumiem, Mage-lāns gandrīz vienmēr bija nokļuvis tādās zemēs, kur neviens eiropietis vēl nebija kāju spēris. Neviens no iezemiešiem, kurus viņš tika sastapis, nekad nebija neko dzirdējis par baltajiem cilvēkiem, nekad nebija redzējis kādu eiropieti. Pat Vasko de Gamu, kad tas izcēlās krastā Indijā, kāds arābs bija uzrunājis portugāļu valodā; turpretī Magelānu šajos divos gados ne reizi neviens nebija pazinis, kā pa svešu, neapdzīvotu planētu neziņā bija maldījušies spāņi. Patagoniešiem viņi šķita kā debesu būtnes; Zagļu salu iedzīvotāji slēpās krūmos, bēgdami no viņiem kā no velniem vai ļauniem gariem. Šeit, zemeslodes otrā malā, eiropieši beidzot sastapuši kādu, kam viņi nav sveši, kas viņus pazīst, — no viņu [59]

pasaules uz šo jauno pasauli, kura atrodas viņpus bezgalīgā okeāna, ir uzcelts tilts. Loks ir noslēdzies. Vēl pāris dienu, vēl pāris simtu jūdžu, un pēc diviem gariem gadiem viņš atkal sastapsies ar eiropiešiem — ar kristiešiem, draugiem, ticības brāļiem. Ja agrāk Magelāns vēl varēja šaubīties, vai patiesi ir tik tuvu mērķim, tad tagad viņš var būt pilnīgi pārliecināts: viena sfēra saskārusies ar otru, varoņdarbs veikts — viņš ir apbraucis apkārt visai pasaulei.

Mauru tirgoņa brīdinošie vārdi acīm redzami ietekmē Sebu karali. Aiz bailēm viņš tūlīt atsakās no pieprasītā ostas nodokļa. Lai atklāti parādītu savu viesmīlību, viņš ielūdz Magelāna sūtņus uz bagātīgu mielastu, un te nu — trešais neapstrīdamais pierādījums, ka argonauti vairs neatrodas tālu no Argosas, — ēdienus vairs nepasniedz uz lūku pīteņa vai koka dēlīšiem, bet porcelāna traukos, kas ievesti tiešā ceļā no Ķīnas, no Marko Polo teiksmainās Cathai. Kipanga un Indija tagad tikpat kā ar roku aizsniedzamas, spāņi jau atrodas tajā zemes malā, kur sākas Austrumu kultūra. Kolumba sapnis — sasniegt Indiju no rietumu puses — piepildījies.

Kad diplomātiskais starpgadījums nokārtots, sākas netraucēta oficiāla laipnību un preču apmaiņa. Pigafela tiek sūtīts kā pilnvarotais uz krastu; Sebu karalis labprāt ir ar mieru uz mūžīgiem laikiem noslēgt ar vareno valdnieku Kārli draudzību, un Magelāns pieliek visas pūles, lai godam saglabātu mieru.

Gluži pretēji Kortesam un Pisarro, kuri tūlīt palaida vaļā savu zvērīgo suņu baru, mežonīgi apkāva tautu vai padarīja iezemiešus par vergiem, prātodami tikai par to, kā vien pēc iespējas ātrāk un nesaudzīgāk izlaupīt zemi, šis tālredzīgais un humānais zemju atklājējs vienmēr vēlas miermīlīgā ceļā iekļūt jaunatrastajās zemēs. Magelāns jau no sākta gala jauno provinču pievienošanu grib izdarīt miera ceļā, noslēdzot līgumu, nevis panākt to ar varu un asins izliešanu. Morāliskā ziņā nesalīdzināmi pā-.rāku par visiem citiem tā laika konkistadoriem Magelānu padara nelokāmā griba būt humānam. Magelāns bija cieta un nepieejama rakstura cilvēks. Savā flotilē — kā pierāda viņa izturēšanās dumpja laikā — Magelāns pavēlēja ievē-

rot dzelzs disciplīnu, viņš nepazina iecietību un saudzību. Bet, lai ari viņš bija bargs, tomēr — gods godam — ne-\ kad neizturējās nežēlīgi; viņa piemiņu neaptraipa neviens vienīgs tāds barbarisma akts kā kaciku sadedzināšana un Kvautemoka (Gvatamozīna) spīdzināšana, kas vienmēr metīs ēnu gan uz Kortesa, gan Pisarro varoņdarbiem; vārda laušana, ko citi konkistadori uzskatīja par pilnīgi attaisnojamu rīcību, ja runa bija par «pagāniem», nekad nav aptumšojusi viņa uzvaras slavu. Līdz pat nāves stundai Magelāns stingri un lojāli ievērojis katru līgumu, kas noslēgts ar iezemiešu virsaišiem; godīgums bija Magelāna labākais ierocis, un tas iemūžinājis viņa slavu.

Pa to laiku abām pusēm par iepriecinājumu sākusies rosīga tirgošanās. Salinieki par visu vairāk apbrīno dzelzi — svešinieku atvesto cieto metālu, kas tik lieliski noder zobena un šķēpa, kapļa un arkla izgatavošanai: gluži mazvērtīgs salīdzinājumā ar dzelzi viņiem šķiet mīkstais, bāli dzeltenais zelts, un, tāpat kā neaizmirstamajā 1914. gadā, pirmā pasaules kara laikā, ar sajūsmu zelts tiek mainīts pret dzelzi. Četrpadsmit mārciņu šā Eiropā gandrīz par mazvērtīgu uzskatītā metāla tiek samainīts pret piecpadsmit mārciņām zelta, un Magelāns izdod stingru rīkojumu, kas aizliedz matrožiem, kuri vai apskurbuši aiz lielas sajūsmas par zelta noniecinātāju devīgumu, izmainīt pret zeltu arī savas drānas un citu mantību, jo viņš'baidās, ka pārāk lielā zelta pieprasījuma dēļ iezemieši nesāk apjaust šī metāla īsto vērtību un līdz ar to nenosit maiņas preču cenas. Magelāns šoreiz grib izmantot priekšrocību, kādu viņam dod salinieku zemais zināšanu līmenis, kaut gan vispār viņš cieši raugās, lai Sebu ļaudis ar svaru un mēru netiktu apkrāpti; viņam allaž piemitis plašs vēriens, viņš nevēlas gūt sīku peļņu, bet grib nodibināt pastāvīgus tirdzniecības sakarus un iekarot jaunās provinces iedzīvotāju sirdis. Un viņa aprēķins atkal izrādās pareizs: drīz vien iezemieši pret laipnajiem un varenajiem svešiniekiem jūt tādu paļāvību, ka viņu karalis turpat vai ar visu savu svītu pavēstī par nodomu labprātīgi pieņemt kristīgo ticību. To, ko citi spāņu iekarotāji panāca pēc mēnešiem un gadiem ar moku spīlēm un inkvizīciju, ar nežēlīgiem sodiem un dedzināšanām, to dziļi reliģiozais un tomēr nepavisam ne fanātiskais Magelāns sasniedza dažās dienās bez jebkādas vardarbības. Cik humāni, cik brīvi viņš bija ticis galā ar pievēršanu ticībai — tas lasāms Pigafetas piezīmēs.

«Kapteinis teica, ka nevajagot pieņemt kristīgo ticību aiz bailēm no mums vai tālab, ka mums tas patiktu, bet, ja viņi tiešām gribot kļūt kristīgi cilvēki, tad viņiem par tādiem jākļūstot aiz pašu vēlēšanās un aiz mīlestības pret dievu. Tomēr arī tad, ja viņi negribētu pieņemt ticību, viņiem nekas ļauns nenotikšot. Taču pret tiem, kuri būs kristīti, izturēšoties labāk. Tad nu tie visi vienā mutē sauca, ka gribot pieņemt ticību nevis aiz bailēm un nevis lai izpatiktu, bet aiz brīvas gribas. Tie nodošot sevi viņa rokās, un lai viņš rīkojoties ar tiem kā ar saviem padotajiem. Pēc tam kapteinis asarām acīs tos apkampa, saņēriia prinča un Masavas karaļa rokas un teica, ka tikpat patiesi, kā viņš ticot dievam un uzticīgi kalpojot savam karalim, tā tie kopš šī brīža, to viņš tiem apsolot, dzīvošot mūžīgā saticībā ar Spānijas karali, — un salinieki apsolīja viņam to pašu.»

Nākošajā svētdienā, 1521. gada 17. aprīlī, kad it kā atvadoties spīd Magelāna laimes vakara saule, spāņi svin savu spožāko uzvaru. Pilsētas tirgus laukumā paceļas baldahīns, no kuģiem atgādāti šurp paklāji un uz tiem novietoti divi ar samtu pārvilkti svinību krēsli — viens Ma-gelānam, otrs karalim. Baldahīna priekšā tālu saredzams mirdz altāris, tam apkārt plašā lokā simtiem brūno salinieku, kuri gaida apsolīto izrādi. Tā kā visas sarunas notiek tikai ar Pigafetas starpniecību un Magelāns ar nodomu līdz pat šim brīdim vēl ne reizes nav izkāpis krastā, viņš apzināti grib padarīt savu ierašanos grandiozu. Viņam pa priekšu pilnā apbruņojumā soļo četrdesmit karavīri, aiz tiem karognesējs slej augšup karaļa Kārļa zīda karogu, kas Seviļas baznīcā pasniegts admirālim un kas pirmo reizi plīvos jaunajā kroņa īpašumā; un tikai tad mierīgi, nopietni un svinīgi nāk Magelāns ar savu virsnieku svītu. Tajā mirklī, kad viņš no laivas izkāpj krastā, nogrand kuģu artilērijas zalve. Pirmajā brīdī iezemieši izbailēs izklīst uz visām pusēm. Bet, tā kā viņu karalis (kurš ar gudru ziņu jau iepriekš brīdināts par šo pērkona grāvienu) mierīgi paliek sēžot savā krēslā, viņi atkal atgriežas un ar sajūsmu noraugās, kā tiek uzstādīts milzīgi liels krusts, kura priekšā karalis ar troņmantniekiem un daudziem citiem noliektām galvām pieņem kristīgo ticību. Sakarā ar šo notikumu Magelāns, kas uzņēmies «krusttēva» lomu, piešķir karalim līdzšinējā pagānu vārda Hu-mabona vietā sava lēņu kunga vārdu — Karloss. Karalienei — skaistai sievietei, kura arī mūsdienās varētu uzturēties labākajā sabiedrībā un savas Eiropas un Amerikas māsas modes ziņā apsteigusi par četrsimt gadiem, jo krāso lūpas un nagus sarkanā krāsā, — tiek dāvāts vārds Huana; arī abas princeses tiek nosauktas spāņu valdnieču vārdos — par Katerinu un Izabellu. Pats par sevi saprotams, ka arī pārējie Sebu haute volée [60] un visu kaimiņu salu iedzīvotāji negrib atpalikt no saviem karaļiem un virsaišiem, — līdz vēlai naktij kuģa priesterim darba pilnas rokas, kamēr viņš nokristī simtiem ļaužu, kas te sanākuši vienkop. Ziņas par brīnumainajiem svešiniekiem ātri aplido salas. Nākamajā dienā, tikko padzirduši par svešā burvja dīvainajām svinībām, arī citu salu iezemieši bariem plūst šurp; nedaudzās dienās gandrīz visi kaimiņu salu virsaiši dod zvērestu Spānijai un, pieņemot ticību, noliec galvu, ko slacina svētītais ūdens.

Reti kāds pasākums veikts vēl spožāk. Magelāns sasniedzis visu. Jūras šaurums atrasts, zemes otra mala aizsniegta. Jaunas, visai bagātas salas iemantotas Kastīlijas kronim, neskaitāmas pagānu dvēseles dāvātas dievam, un tas viss — uzvara uzvarā! — neizlejot ne pilītes asins. Dievs pats ticīgajiem sniedzis palīdzīgu roku. Viņš tos izglābis no posta, par kuru ļaunāku nepazīst neviens cits mirstīgais; Magelāns jūt, ka viņu pārņēmusi bezgala liela reliģioza paļāvība. Vai var būt kas grūtāks par tām likstām, ko viņš jau izcietis, — kas vēl var apdraudēt, viņa nodomu, ja gūta tik lieliska uzvara? Pazemīga ticība, kas spēj darīt brīnumus, pārņēmusi viņu, mudinot uzdrīkstēties it visu dievam un savam karalim par godu.

Un šī ticība kļūst viņam liktenīga.

Magelānam izdevies viss, it kā eņģeļi būtu viņam ceļā rādījuši gaismu. Viņš ieguvis Spānijas kronim jaunu teritoriju, bet kā lai saglabā karalim visu, kas iemantots? Ilgāk uzkavēties Sebu nav iespējams, un tikpat maz cerību pakļaut salu pēc salas — visu arhipelāgu. Un tā nu Magelāns — allaž būdams tālredzīgs — zina tikai vienu ceļu, kā pēc iespējas ilgāk nodrošināt Spānijas kundzību pār Filipīnām, proti — Karloss-Humabons, vienīgais katoļticīgais lielradža, jāieceļ par visu citu radžu pavelnieku. Kopš šā brīža Spānijas karaļa sabiedrotais Sebu karalis Karloss baudīs lielāku cieņu nekā pārējie. Mage-lāns piedāvā Sebu karalim militāru palīdzību tai gadījumā, ja kāds iedrošinātos sacelties pret viņa autoritāti, un tas liecina par labi apsvērtu, politiski prasmīgu gājienu, nevis vieglprātīgu neapdomību.

Nejauši gadās, ka tieši šajās dienās rodas izdevība šādu palīdzību nodemonstrēt. Maktanā — kādā pavisam mazā saliņā iepretī Sebu salai valda radža, vārdā Silapu-lapu, kas jau no laika gala noskaņots naidīgi pret Sebu karali. Arī šoreiz viņš aizliedz saviem pavalstniekiem apgādāt Karlosa-Humabona neparastos viesus ar pārtiku, un, kas zina, varbūt naidpilnajai rīcībai ir savs pamats. Kādā vietā uz viņa saliņas — droši vien tāpēc, ka matroži, kas nodzīvojuši tik ilgu laiku atturīgi, skrien kā bez prāta pakaļ sievietēm, — notikusi sadursme un bez tam nodedzinātas dažas būdas. Nav jābrīnās, ka Silapulapu grib pēc iespējas ātrāk tikt vaļā no svešajiem. Taču Magelā-nam viņa iecirtīgā izturēšanās pret Humabona viesiem šķiet lielisks iegansts, lai skaidri varētu parādīt savu varu. Ne tikai Sebu karalim, bet visiem virsaišiem plašā apkārtnē reizi par visām reizēm jāsaprot, cik labi dara tas, kas ir uz vienu roku ar spāņiem, un cik sūri jāsamaksā par savu spītību tādam, kurš pretojies pērkona valdonim; šāda maza, ne sevišķi asiņaina izrāde var iedarboties pārliecinošāk nekā vārdi. Tā nu Magelāns paziņo Humabonam, ka viņš stūrgalvīgajam virsaitim gribot dot īsti militāru mācību, lai arī visi pārējie reizi par visām reizēm justu jo lielu respektu. Dīvainā kārtā Sebu karalis nav sevišķi sajūsmināts par Magelāna piedāvājumu. Varbūt viņš baiļojas, ka pēc spāņu aizbraukšanas pakļautās ciltis var tūlīt pret viņu sacelties; savukārt arī Serrāno un Barbosa brīdina admirāli neuzsākt nevajadzīgu karagājienu.

Taču Magelānam nepavisam nav padomā uzsākt cīņu; ja dumpīgie salinieki pakļautos brīvprātīgi -— viņam un visiem citiem tas būtu vēl jo labāk. Magelāns ir zvērināts ienaidnieks nevajadzīgai asinsizliešanai, īsts pretstats visiem citiem cīņas kārajiem konkistadoriem, un tāpēc viņš pie Silapulapu vispirms sūta savu vergu Enriki un mauru tirgotāju, godīgi piedāvājot viņam izlīgumu miera ceļā. Viņš neprasot neko citu kā vien atzīt Sebu karaļa virskundzību un Spānijas aizbildniecību. Ja virsaitis esot vienis prātis, tad spāņi noslēgšot ar viņu draudzību; ja turpretī viņš Spānijas kundzību neatzīšot, tad dabūšot just, cik asi dur spāņu šķēps.

Radža tomēr atbild, ka arī viņa ļaudīm esot šķēpi. Lai gan tie pagatavoti no niedres un bambusa, to smailes esot ugunī rūdītas, par ko spāņi varēšot pārliecināties paši uz savas ādas.. Dzirdot šo augstprātīgo atbildi, Magelānam neatliek nekas cits kā vien ķerties pie ieročiem, lai simboliski aizstāvētu Spānijas varas pozīcijas.

Gatavojoties šim nenozīmīgajam karagājienam, Mage-lānu, šķiet, pirmo reizi pametušas likteņa varā viņa visraksturīgākās īpašības: piesardzība un tālredzība. Pirmo reizi šis cilvēks, kas, liekas, parasti visu tik sīki apsver, vieglprātīgi metas briesmās. Tā kā Sebu karalis ir ar mieru šajā ekspedīcijā sūtīt līdzi spāņiem tūkstoš vīru no savas armijas un Magelāns savukārt var it viegli nogādāt uz mazo saliņu simt piecdesmit jūrnieku no savas ekipāžas, tad nav ne mazāko šaubu, ka radža, kuram pieder tāda nieka saliņa, ko uz parastas kartes nemaz nevar atrast, tiks galīgi sakauts. Bet Magelāns nevēlas uzsākt slaktiņu. Šī ekspedīcija viņam nozīmē kaut ko citu, kaut ko svarīgāku: tā ir cīņa par Spānijas prestižu. Abu pasauļu valdnieka admirālim, protams, nepieklājas zaudēt cieņu un sūtīt pret šiem brūnādainajiem nejēgām, kuru netīrajās būdelēs nav pat neviena vesela pīteņa, lielu armiju un ar šādu pārspēku cīnīties pret nožēlojamiem salinieku salašņām. Magelānam ir tieši pretējs nodoms, proti — skaidri parādīt, ka pat vienam ar ieročiem labi apgādātam, bruņās ieģērbtam spānim joks vien ir pieveikt simt šādu plikadīdu. Šās soda ekspedīcijas vienīgais uzdevums — iedvest visu salu iedzīvotājiem ticību mītam, ka spāņi ir neievainojami un dievam līdzīgi; un tas, kas pirms dažām dienām Masavas un Sebu karaļiem tika parādīts uz viņa kuģa kā uzjautrinoša izrāde — proti, dzelzs bruņās tērptam spāņu karavīram vienlaikus divdesmit salinieku kareivju varēja durt ar saviem nožēlojamiem šķēpiem un dunčiem, taču vīrs palika neievainots, — tagad tiks demonstrēts nepiekāpīgajam radžam jo plašā apjomā. Tikai aiz šāda psiholoģiska apsvēruma citkārt piesardzīgais Magelāns neved līdzi visu savu ekipāžu, bet vienīgi sešdesmit vīru un lūdz Sebu karali ar saviem palīgspēkiem palikt sēžot laivās un neņemt dalību kaujā. Vienīgi kā lieciniekiem — kā skatītājiem tiem vajagot noraudzīties pamācošajā izrādē, kur sešdesmit spāņu karavīru salauž šo salu virsnieku, radžu un karaļu pretestību.

Vai gan šoreiz daudz pieredzējušais aprēķinātājs savos apsvērumos būtu maldījies? Nepavisam ne. No vēstures viedokļa raugoties, šāda proporcija — sešdesmit bruņās ģērbti eiropieši pret tūkstoš kailiem iezemiešiem, kuri dodas cīņā, apbruņojušies ar šķēpiem, kam zivju kaulu uzgaļi, — nav nekādā gadījumā absurds. Kortess un Pisarro ar četrsimt piecsimt karavīriem uzvarēja simttūkstoš meksikāņu un peruāņu un iekaroja visu to valsti. Salīdzinājumā ar šādu pasākumu Magelāna ekspedīcija pret tādu miniatūru saliņu patiešām bija tikai militāra pastaiga. Ka Magelāns tikpat maz domā par draudošajām briesmām kā otrs slavenais jūrasbraucējs kapteinis Kuks, kas tieši tādā pašā necilā kaujā ar saliniekiem zaudē dzīvību, — par to mums pietiekami liecina fakts, ka dievbijīgajam katolim Magelānam, kurš citkārt pirms katra nozīmīga karagājiena komandai pavēl baudīt svēto vakarēdienu, šoreiz nekas tāds nav padomā. Pāris spalgu šāvienu, pāris pamatīgu cirtienu — un kā zaķi Silapulapu nabaga puiši ņems kājas pār pleciem! Bez mazākās asinsizliešanas uz visiem laikiem tiks pierādīta slavas vainagotās spāņu kundzības neaizskaramība.

Kā apgalvo iezemieši, 1521. gada 26. aprīļa piektdienas naktī, kad Magelāns ar saviem sešdesmit vīriem iekāpj kuģī, lai šķērsotu nelielo jūras šaurumu, kas šķir abas salas, viņi uz kādas mājas jumta redzējuši savādu melnu, nepazīstamu, vārnai līdzīgu putnu. Un patiesi — neviens nezina, kāpēc — pēkšņi sāk gaudot visi suņi; spāņi, kas ir tikpat māņticīgi kā dabas bērni,\ nobijušies met krustus. Bet vai gan tāds vīrs, kurš uzdrīkstējies doties vispārgalvīgākajā jūras braucienā, tikai tādēļ vien, ka ieķērcās kāds krauklis, aiz bailēm lai atsakās no nenozīmīgas sadursmes ar kailu virsaiti un viņa nožēlojamiem salašņām?

Liktenīgā kārtā šim neievērojamam virsaitim tomēr ir lielisks sabiedrotais — īpatnējais krasta veidojums. Tā kā koraļļu rifi atrodas cieši cits citam blakus, laivas nevar piebraukt tuvu pie krasta; tādēļ spāņi jau pirmajā brīdī nespēj izmantot savu visiespaidīgāko kaujas līdzekli — muskešu un arkebūzu nāvējošo uguni: tikai rībienu vien dzirdot, iezemieši jau parasti metas bēgt. Drosmīgi atteikdamies no šā aizmugures atbalsta, sešdesmit smagi apbruņoti vīri — pārējie paliek laivās — ar Magelānu priekšgalā tūlīt ielec jūrā, jo viņš, pēc Piga-fetas vārdiem, «kā labs gans negribēja savu ganāmpulku atstāt». Līdz gurniem ūdenī viņi brien uz tālo krasta, kur aurodamas un brēkdamas, savus vairogus vicinādamas, viņus sagaida milzīgas iezemiešu ordas. Drīz vien pretinieki sastopas.

Ticamākais no dažādajiem kaujas attēlojumiem droši vien ir Pigafetas apraksts; Pigafeta, ar buļtu smagi ievainots, līdz pat pēdējam brīdim bija palicis blakus savam mīļajam kapteinim. «Mēs ielēcām ūdenī līdz gurniem,» viņš raksta, «un mums bija jābrien divu krietnu bultas lidojumu attālumā līdz krastam, bet laiva rifu dēļ nevarēja mums sekot. Krastā mūs gaidīja tūkstoš pieci simti salinieku, kas, nostājušies trijos pulkos, ar briesmīgiem bļāvieniem drāzās mums pretī. Divi pulki uzbruka mums no abiem flangiem, trešais no priekšpuses. Mūsu kapteinis sadalīja komandu divās grupās. No laivām krietnu pusstundu šāva musketieri un strēlnieki, bet viņi neko nepanāca, jo lodes, bultas un šķēpi no tik liela attāluma vairs neizurbās cauri koka vairogiem un, labākajā gadījumā, ievainoja ienaidniekam rokas. Tāpēc kapteinis skaļā balsī sauca, lai apšaudi pārtrauc (acīm redzot, gribēdams pataupīt munīciju izšķirošajam cīņas beigu brīdim), bet viņā pavēli neizpildīja. Kad salinieki redzēja, ka mūsu šāviņi tiem nenodara nekādu vai, vismaz, nekādu sevišķu postu, viņi vairs neatkāpās, tikai klaigāja aizvien skaļāk un, lēkādami gan šurp, gan turp, lai izvairītos no mūsu šāviņiem, savu vairogu aizsegā nāca mums aizvien tuvāk, šāva bultas, meta šķēpus, ugunī rūdītus pīķus, akmeņus un arī dubļus, tā ka mēs tikko spējām atvairīties. Daži no viņiem pat svieda uz mūsu admirāli šķēpus ar dzelzs uzgaļiem.

Lai saliniekus iebiedētu, admirālis sūtīja vairākus no mūsu vīriem aizdedzināt viņu būdas. Taču tas iezemiešus sadusmoja vēl vairāk. Daži no viņiem skrēja ,uz ugunsgrēka vietu, kur dega divdesmit vai trīsdesmit mājokļi, un nosita tur divus no mūsu ļaudīm. Pārējie bruka mums

virsū ar vēl jo lielāku niknumu. Kad viņi pamanīja, ka bruņas aizsargā tikai pašus augumus, bet ne kājas, viņi mērķēja galvenokārt uz tām. Kāda saindēta bulta caururba kapteinim labo kāju, tālab viņš deva pavēli soli pa solim atkāpties. Bet pārsteidzošā kārtā gandrīz visi mūsu ļaudis metās bēgt, tā ka pie kapteiņa palika ne vairāk kā seši vai astoņi vīri (bet viņš, jau sendienis klibs, skaidri redzams, atkāpšanos palēnināja). Nu mūs no visām pusēm apdraudēja šķēpi un akmeņi, ko uz mums svieda ienaidnieks, bet mēs nespējām vairs turēties pretī. Bombardieri, kas atradās laivās, nevarēja mums palīdzēt, jo ūdens bija sekls un laivas netika tuvāk. Tā mēs, nemitīgi cīnoties, virzījāmies aizvien tālāk prom no krasta; soli pa solim atkāpjoties, bijām jau tikuši bultas šāviena attālumā no liedaga un bridām līdz ceļiem pa ūdeni. Taču salinieki sīksti turējās mums pa pēdām un citu pēc cita zvejoja ārā no jūras šķēpus, kurus jau reizi bija svieduši uz mums, tā ka viņi vienus un tos pašus metamos varēja izmantot piecas vai sešas reizes. Viņi bija pazinuši kapteini un mērķēja galvenokārt uz viņu; divreiz viņi jau paguva notriekt kapteinim no galvas bruņu cepuri. Taču viņš kopā ar dažiem no mums, kā jau drosmīgs bruņinieks, palika savā postenī, nemēģinot vairs atkāpties, un tā mēs cīnījāmies krietnu stundu, līdz vienam no indiāņiem izdevās kapteinim ietriekt sejā niedres pīķi. Dusmās viņš iedūra uzbrucējam krūtīs šķēpu, taču tas palika nonāvētā ķermenī, un, kad kapteinis dzīrās izvilkt savu zobenu, viņš to vairs nevarēja, jo labo roku bija padarījis nelietojamu ienaidnieka mestais šķēps. Kad iezemieši to redzēja, tie visi kā viens metās kapteinim virsū, un kāds no tiem ar zobenu tā savainoja viņa kreiso kāju, ka viņš noslīga ar seju pie zemes. Nu visi indiāņi tūlīt sabruka pār viņu un sadurstīja viņu ar šķēpiem un citiem ieročiem, kas katram bija pie rokas. Un tā viņi atņēma mūsu acuraugam, mūsu gaišumam, priekam un dārgajam .pavēlniekam dzīvību.»

Tā pavisam nenozīmīgā sadursmē ar kailo salinieku baru pēc lielā varoņdarba savas* dzīves visdižākajā un lieliskākajā brīdī bezjēdzīgi aiziet bojā izcilākais jūras braucējs, kāds vien vēsturē pazīstams: ģēniju, kas, tāpat kā Prospero, savalda stihiju, uzvar vētras un pakļauj sa-

vai varai cilvēkus, aizraida nāvē nožēlojami smieklīgs iezemietis Silapulapu! Bet šis aplamais negadījums var viņam atņemt dzīvību, ne vairs uzvaru, jo viņš savu uzdevumu jau tikpat kā izpildījis, un gandrīz vai nesvarīgs pēc tik pārcilvēciska veikuma kļuvis paša liktenis. Taču diemžēl viņa varonīgās bojā ejas traģēdijai pārāk ātri seko satīriska rakstura notikumi: tie paši spāņi, kuri vēl pirms pāris stundām kā debesu dievības bija noraudzījušies uz sīko Maktanas valstiņu, tagad pazemojas tiktāl, ka neved šurp tūlīt pat jaunus spēkus, lai atņemtu slepkavām sava vadoņa līķi, bet gļēvi aizsūta pie Silapulapu starpnieku, kurš vaicā, vai nebūtu iespējams nelaiķa līķi izpirkt: viņi grib atgūt admirāļa mirstīgās atliekas par dažiem zvaniņiem un raibiem lakatiņiem. Bet kailais uzvarētājs, kas ir ar plašāku vērienu nekā ne visai drosmīgie Magelāna pavadoņi, noraida sīktirgotāju. Viņš nevēlas pārdot naidnieka līķi par spogulīšiem un stikla krellēm, un raibām samta lupatām. Šo trofeju viņš nepārdos. Jo visās salās tagad kļuvis zināms, ka lielais Silapulapu viegli kā putnu vai zivi nonāvējis svešo pērkona un zibens valdnieku.

Nav nekādu ziņu, ko nožēlojamie mežoņi izdarījuši ar Magelāna līķi, kādai stihijai tie atdevuši viņa mirstīgās atliekas — ugunij, ūdenim, zemei vai gaisa postošajai iedarbībai. Mums nav palikušas nekādas ziņas — nenoskaidrojama ir viņa kapa vieta; noslēpumainā kārtā pagaisušas tā vīra pēdas, kurš bezgalīgajam okeānam, kas ietver zemi, atkarojis pēdējo noslēpumu.

ATGRIEŠANĀS DZIMTENĒ BEZ VADOŅA

1521. gada 27. aprīlis — 1522. gada 6. septembris

Nožēlojamā sadursmē ar Silapulapu spāņi zaudējuši pavisam astoņus cilvēkus — tātad neievērojamu skaitu. Taču vadoņa bojā eja padara šo dienu katastrofālu. Ar Magelāna nāvi sabrūk burvības oreols, kas līdz tam baltos svešiniekus pacēlis dievu kārtā, jo visa konkistadoru vara un panākumi galvenokārt balstījušies uz viņu šķietamo neuzvaramību. Par spīti drošsirdībai, izturībai, par spīti kara mākai un ieročiem, ne Kortesam, ne Pisarro nekad nebūtu izdevies uzvarēt desmitiem un simtiem tūlcsto-

sus savu pretinieku, ja viņus kā sargeņģelis nepavadītu vēsts, ka viņi ir neuzvarami un neievainojami. Apmulsušajiem iezemiešiem šķita, ka svešās, visu zinošās būtnes, kas spēj raidīt no savām vālēm zibeni un pērkonu, ir neievainojamas; svešajiem nevarēja trāpīt, jo bultas atsprāga no viņu bruņām, no svešajiem nebija iespējams izbēgt, jo lielie četrkājainie dzīvnieki, ar ko viņi bija it kā saauguši, panāca katru bēgli. It īpaši uzskatāmi par to, cik liela ir stindzinošo baiļu vara pār iezemiešiem, liecina epizode no konkistadoru laikiem, kad upē bija noslīcis kāds spānis. Trīs dienas mironis gulēja indiāņu būdā; indiāņi blenzuši tajā, bet neuzdrošinājušies pieskarties, bīdamies, ka svešais dievs varētu atkal pamosties. Tikai, kad līķis sācis trūdēt, tie saņēmuši dūšu un, nolēmuši sacelties, sapulcējušies vienkop. Viens vienīgs baltais dievs bija izrādījies ievainojams, viena vienīga neuzvaramo sakāve —- un burvestības valgs jau it visur sarauts, svešo dievišķās sūtības mīts izkūpējis.

Tā arī šoreiz. Sebu karalis bez ierunām bija pakļāvies pērkona un zibens pavēlniekiem. Pazemīgi viņš bija pieņēmis svešinieku ticību, domādams, ka viņu dievs būs spēcīgāks nekā koka elki, kurus viņš bija pielūdzis līdz šim. Viņš bija cerējis, ka, noslēdzot ar šīm svešajām, pārdabiskajām būtnēm draudzību, viņš īsā laikā kļūs par visu apkārtējo salu varenāko valdnieku. Bet nu viņš pats un kopā ar viņu tūkstoš karavīru no savām laivām noskatījušies, kā Silapulapu, necils, niecīgs virsaitis, uzvar baltos dievus. Pats savām acīm viņš bija redzējis, ka to zibens un pērkons ir bezspēcīgi, jā, viņš pat bija redzējis, kā šķietami neievainojamie savās spīdošajās kirasāš apkaunojoši bēg no Silapulapu kailajiem karotājiem un kā tie beigu beigās sava pavēlnieka līķi, skanot drosmīgo salinieku gaviļu auriem, pamet likteņa ziņā.

Varbūt enerģiska rīcība vēl būtu varējusi glābt spāņu prestižu. Ja apņēmīgs vadonis būtu sasaucis kopā visus divsimt vīrus, ja tie tūlīt būtu pārcēlušies uz Maktanu, pēkšņā uzbrukumā atņēmuši sava dižā vadoņa līķi, bez žēlastības pārmācījuši gan kailo bandītu barvedi, gan viņa cilti, tad, kas zina, Sebu karaļa dvēseli būtu sagrābušas svētīgas izbailes. Bet — gluži otrādi — dons Kar-loss-Humabons (ilgi viņš vairs nesauksies -karaliskajā vārdā) redz, ka uzveiktie spāņi pazemīgi sūta uz salu pie uzvarētāja sūtņus, lai par naudu un precēm izpirktu Ma-

gelāna līķi. Bet, palūk, sīkās Maktanas salas sīkais virsaitis nepaklausa baltajiem dieviem un nicīgi aizraida sarunu vedēju.

Šāda gļēva balto dievu izturēšanās, pats par sevi saprotams, būs uzvedinājusi karali Karlosu-Humabonu uz dīvainām domām. Varbūt viņš pārdzīvo tādu pašu rūgtu vilšanos kā nabaga piemānītais vientiesis Kalibans, pēc tam kad viņš attop, ka Trinkulo, ko viņš pārsteidzīgi uzskatījis par dievu, ir tikai lielībnieks un pļāpa. Arī citādā ziņā spāņi izrīkojušies tā, lai labā saprašanās ar saliniekiem izjuktu; kad Pēteris Martirs iztaujā matrožus tūlīt pēc to atgriešanās, gribēdams izzināt īsto iemeslu, kādēļ pēc Magelāna nāves mainījies noskaņojums, viņš saņem no aculiecinieka — «qui omrtibus rebus inteifuit», domājams, no dženovieša Martina pilnīgi pamatotu paskaidrojumu: «Feminarum stupra causam perturbulionis dedisse aibitianiur.» 1 Arī Magelāns, lai gan rīkojās enerģiski, nespēja savaldīt alkatīgos matrožus, kas pēc mēnešiem ilgā ceļojuma skrēja pakaļ viesmīlīgo salas saimnieku sievietēm; viņš veltīgi mēģināja atturēt tos no vardarbības un uzlika sodu pat savam svainim Barbosam, jo tas trīs, naktis bija palicis krastā; bet, jādomā, šī patvaļa pēc Magelāna nāves bija kļuvusi vēl lielāka. Katrā ziņā reizē ar bijību pret svešo karamākslu bija zudusi arī karaļa cienība pret šiem mežonīgajiem iebrucējiem. Laikam spāņi būs jutuši, ka neuzticība pret viņiem aizvien pieaug, jo pēkšņi viņi kļūst nepacietīgi. Tagad tikai labi aši jāsavāc preces un pārējā mantība — un tad, cik ātri vien var, prom uz garšvielu salām! Magelāna mantkārīgajiem pēctečiem maz interesē viņa ideja — ar mieru un draudzību nostiprināt Filipīnu salās Spānijas un katoļu baznīcas varu; tikai visu ātrāk pabeigt un atgriezties dzimtenē. Lai nokārtotu tirdzniecības darījumus, spāņiem nepieciešama Magelāna verga Enriki palīdzība, jo viņš ir vienīgais, kas māk iezemiešu valodu un, apmainoties precēm, var uzņemties starpnieka lomu; jau šai nenozīmīgajā gadījumā atklājas, cik dažāda var būt prasme apieties ar cilvēkiem; pateicoties savai prasmei, humānais Magelāns vienmēr guva vislielākos panākumus. Uzticīgais Enriki kaujā līdz pat pēdējam mirklim bija palicis blakus Mage-lānam. Ievainotu viņu ar laivu atved uz kuģi — un nu, [61]

ievīstījies savā pītenī, Enriki guļ pavisam nekustīgi gan tālab, ka cīnoties ievainots, gan sērodams par savu zaudēto kungu, kam pieķēries ar trulu dzīvnieka uzticību. Taču tagad Duarti Barbosa — viņu un Serrāno pēc Mage-lāna nāves komanda izvēl par flotiles virspavēlniekiem — izturas muļķīgi, briesmīgi aizvainojot uzticīgo Magelāna vergu; Barbosa rupji uzkliedz Enriki, lai tas neiedomājoties, ka tagad — pēc sava kunga nāves viņš varēšot slinkumu lāpīt un nebūšot vairs vergs. Dzimtenē viņu tūlīt nodošot Magelāna sievas ziņā, bet tikmēr viņam te j aizpildot visas pavēles. Ja viņš tūdaļ pat necelšoties augšā un nedošoties uz krastu, lai kā tulks palīdzētu pārdot preces, viņam pa krietnam būšot jāizbauda, ko nozīmē suņa pātaga. Enriki, atriebīgas dabas malajietis, kas nemūžam nespēj piedot apvainojumu, ar aizmiglotu skatienu klausās draudos. Enriki, bez šaubām, zināms, ka Magelāns testamentā piešķīris pēc savas nāves viņam brīvību un pat novēlējis daļu mantas. Tādēļ viņš tikai slepus sakož zobus. Viņa dižā kunga un meistara rupjie pēcteči, kuri grib nozagt viņa brīvību un nesaprot viņa sāpes, dārgi samaksās par to, ka nosaukuši viņu par peiro [61] un tiešām apietas ar viņu kā ar suni.

Viltīgais malajietis gan neliek manīt, kādas atriebīgas domas viņu tirdī, Paklausīgi viņš dodas uz tirgošanās vietu, paklausīgi izpilda savus tulka pienākumus, gan pērkot, gan pārdodot preces, bet tajā pašā laikā izmanto savu amatu ļaunprātīgos nolūkos. Viņš paziņo Sebu karalim, ka spāņi jau grasoties nepārdotās preces iekraut atpakaļ kuģos un nākamajā dienā pēkšņi ar visu mantību pazust. Ja karalis tagad rīkošoties veikli, tad it viegli varēšot iegūt visus preču krājumus un tam nevajadzēšot dot apmaiņai nenieka — pat šos trīs lieliskos kuģus pie izdevības varēšot iegūt kā laupījumu.

Visai iespējams, ka Enriki ar savu atriebīgo priekšlikumu izteicis Sebu karaļa slēptākās vēlmes; katrā ziņā viņa vārdi atrod dzirdīgas ausis. Abi vienojas par kopīgu plānu un rūpīgi to izstrādā. Tikmēr tirgošanās noris pilnā sparā; Sebu karalis izturas pret saviem jaunajiem ticības brāļiem laipnāk nekā jebkad, un, liekas, arī Enriki, kopš Barbosa piedraudējis viņam ar pātagu, pilnīgi izārstēts no sava šķietamā slinkuma. [62]

1. maijā, proti, trešajā dienā pēc Magelāna nāves, viņš, pār visu seju starodams, ierodas pie kapteiņiem ar sevišķi priecīgu vēsti. Sebu karalis beidzot esot dabūjis rotaslietas, ko apsolījis savam valdniekam un draugam karalim sūtīt uz Spāniju. Lai dāvanas nodošanu izdarītu jo īpaši svinīgi, viņš esot ar mieru saaicināt kopā visus savus virsaišus un pavalstniekus; arī abi kapteiņi —- Bar-bosa un Serrāno — varētu ierasties ar saviem izcilākajiem augstmaņiem, lai paši savām rokām saņemtu Sebu karaļa dāvanas viņa augstākajam pavēlniekam un draugam Spānijas Karlosam.

Būtu vēl bijis dzīvs Magelāns, viņš, bez šaubām, atcerētos kādu līdzīgu laipnu Malakas karaļa ielūgumu indiešu kara gados, kad pēc īpaša signāla tika apkauti kapteiņi, kas gluži bez kādām aizdomām bija izkāpuši krastā, un, tikai pateicoties Magelāna drosmei, izdevās izglābt Serrāno [63] vārdabrāli. Taču otrs Serrāno un Duarti Barbosa aiz lētticības nokļūst jaunā ticības brāļa slazdos. Viņi pieņem ielūgumu, un līdz ar to vēl lieku reizi tiek pierādīts, ka zvaigžņu tulki nekad nespēj izzināt kaut vai paši savu likteni, jo arī astrologs Andress de Sanmartins, acīm redzot, aizmirsdams iepriekš ar horoskopu izzināt nākotni, piebiedrojas abiem kapteiņiem, turpretī aizvien tik ziņkārīgajam Pigafetam nāk par svētību bultas trāpījums, ko viņš guvis Maktanas kaujā. Juzdamies slims, Pigafeta paliek kuģī guļam uz sava pīteņa un tā izglābj dzīvību.

Krastā izkāpj pavisam divdesmit deviņi spāņi, un starp tiem liktenīgā kārtā atrodas paši labākie kapteiņi un stūrmaņi ar vislielāko pieredzi. Pēc svinīgas sagaidīšanas viņi tiek ievesti palmu birzī, kur karalis licis sagatavot mielastu. Sanākuši milzīgi iezemiešu bari, kas neparastā sirsnībā drūzmējas visapkārt spāņu viesiem. Taču stūrmanim Huanam Karvalo diez kā nepatīk tieši šī lielā steiga, ar kādu karalis ved viņus uz palmu birzi. Viņš izstāsta savas aizdomas flotiles ieroču meistaram Gomesam de Espi-nosam, un abi nolemj pēc iespējas ātrāk atvest no kuģa arī pārējos ekipāžas vīrus, lai nodevības gadījumā viņu biedri spētu izlauzties. Aizbildinādamies ar ticamu ieganstu, viņi izspiežas cauri drūzmai un steigšus iras prom pie kuģiem. Bet viņi vēl nepagūst uzkāpt uz klāja, kad

krastā jau atskan sirdi satraucoši, baismīgi kliedzieni. Tāpat kā savā laikā Malakā, iezemieši uzbrūk bez kādām aizdomām pie svētku mielasta sēdošajiem spāņiem, iekams tie pagūst aizstāvēties. Vienā rāvienā ļaunais un viltīgais Sebu karalis ir ticis vaļā no saviem viesiem un kļuvis par krastā nokrauto preču un ieroču, kā arī spāņu nesadragājamo bruņu īpašnieku.

Pirmajā brīdī vīri uz kuģiem vai sastingst aiz šausmām. Karvalo, kas pēc pārējo kapteiņu noslepkavošanas vienā mirklī kļuvis par flotiles augstāko pavēlnieku, liek kuģiem piebraukt tuvāk krastam un atklāt no visiem lielgabaliem pret pilsētu uguni. Zalve seko zalvei. Varbūt Karvalo vēl cer ar šīm represijām izglābt dažus vīrus, varbūt tas notiek vienīgi aiz spontāna dusmu izvirduma. Bet tieši tobrīd, kad pirmie šāviņi jau sāk dragāt salinieku būdas, notiek kaut kas neiedomājami briesmīgs; baismīgā aina katram, kas to savā sirdī pārdzīvojis, nav nekad vairs aizmirstama. Vienam vienīgajam un pašam drosmīgākajam no visiem — Huanam Serrāno — kāda dīvaina notikumu atkārtošanās! —- tāpat kā Fransišku Serrāno Ma-lakas krastā, pēdējā brīdī izdodas izrauties no slepkavu rokām un aizbēgt līdz piekrastei. Taču ienaidnieki dzenas viņam pakaļ, ielenc viņu un sasien. Un tā nu, slepkavu ielenkts, viņš bezpalīdzīgi stāv krastā un, cik jaudas, kliedz vīriem uz kuģiem, lai tie pārtrauc raidīt artilērijas uguni pret pilsētu, jo citādi mocītāji viņu nobeigšot. Lai, dieva dēļ, tie ātri sūtot laivas ar precēm un viņu izpērkot.

Kādu brīdi šķiet, ka izpirkšana izdosies. Jau noteikta cena, ko prasa par pašu drošsirdīgāko kapteini: divas bombardas un pāris mucu vara. Taču iezemieši uzstāj, lai preces tiek nogādātas krastā, un varbūt Karvalo baidās, ka šie nelieši, kas jau vienreiz nav turējuši vārdu, var paņemt ne tikai preces, bet sagrābt arī laivu. Tomēr iespējams — šādas aizdomas izsaka pats Pigafeta —, ka godkārīgais puisis negrib zaudēt pēkšņi iegūto admirāļa godu un viņam nav nekādas patikas atkal kalpot tikai kā stūrmanim un paklausīt izpirktajam Serrāno. Vai nu šā, vai tā, bet notiek visbriesmīgākais. Jūras malā sāpēs lokās sasaistīts, asinīm noplūdis cilvēks, kura pieri klāj nāves sviedri un kuru grasās satvert asinskārīgs pūlis. Viņa vienīgā cerība ir trīs labi apbruņotie spāņu kuģi, kuri ar piepūstām burām gaida labi ja akmens sviediena atstatumā

no krasta, un pie flagmaņkuģa borta margām stāv tieši viņa tautietis Karvalo — viņa compadre, tuvs draugs, ar kuru kopā viņš pieredzējis bezgala daudz briesmu un kurš drīzāk upurēs it visu nekā pametīs viņu nelaimē. Serrāno aizsmakušā balsī sauc bez mitas, lai Karvalo ātri jo ātri sūta maiņas preces un izpestī viņu. Alkainām acīm Serrāno raugās uz laivu, kas viļņos šūpojas blakus kuģim. Bet kālab gan Karvalo vilcinās, kālab gan viņš tik ilgi vilcinās? Un jūrasbraucējs Serrāno, kam labi izprotama ik kustība, ko izdara uz kuģa klāja, pēkšņi ar satraukumā degošām acīm redz, ka kuģa ļaudis uzvelk laivu uz klāja. Nodevība! Nodevība! Tie nesūta viņam glābēju laivu, bet gatavojas doties prom atklātā jūrā. Pirmais kuģis apgriežas, jau piekrastes vējā piepūšas buras. Sākumā nelaimīgais Serrāno nevar un negrib saprast, ka viņu — vadoni, kapteini — paša biedri uz tuva drauga pavēli gļēvi pamet slepkavu rokās. Vēl reizi viņš aizslāpstošā balsī sauc pakaļ bēgošajiem, lūdzas, pavēl, plosās tuvās nāves briesmās un izmisumā. Bet, kad viņš pēdīgi saprot, ka kuģi jau mainījuši kursu un atstāj reidu, vēl saņemot beidzamos spēkus, elpa izlaužas no viņa sasaistītajām krūtīm un pāri viļņiem līdz Karvalo spalgi aizskan briesmīgs lāsts: pastara dienā viņš to aicināšot dieva tiesas priekšā, lai tas atbildētu par savu nelietīgo nodevību.

Taču šis lāsts ir Serrāno pēdējie vārdi. Paši savām acīm neuzticīgie biedri no kuģu klāja spiesti noraudzīties, kā tiek nogalināts viņu izvēlētais kapteinis. Un topašubrīd, iekams viņi vēl atstājuši ostu, atskanot gaviļu brēcieniem, nogāžas zemē lielais krusts; viss, ko Magelāns paveicis ar nedēļām ilgu jo apdomīgu un pacietīgu darbu, sabrūk viņa pēcteču vieglprātības un muļķības dēļ. Ar kauna traipu sirdī, vēl ausīs skanot mirstošā kapteiņa lāstam, krastā dejojošo mežoņu izsmiekla pavadīti, spāņi kā trenkāti noziedznieki pamet salu, kur Magelāna vadībā bija ieradušies kā dievi.

Bēdīga ir skate, kurā redzami tie, kas tikko izglābušies un izbēguši no Sebu nelaimīgās ostas. No visiem likteņa sitieniem, ko flotile izbaudījusi, kopš atstājusi Seviļu, tas, ko tā piedzīvojusi, uzturoties Sebu salā, ir pats kļūmīgākais. Viņi zaudējuši ne vien savu neaizstājamo vadoni Magelānu, bet arī grūtībās pārbaudītos kapteiņus —

Duarti Barbosu un Huanu Serrāno, kuri tagad, braucot mājup, būtu sevišķi nepieciešami, jo labi pārzina Austrumin-dijas piekrasti; ar Andresa de Sanmartina nāvi viņi zaudējuši navigācijas speciālistu, ar aizbēgušo Enriki — savu tulku. Pārbaudot vīru skaitu komandā, izrādās, ka no divsimt sešdesmit pieciem, kas Seviļā bija uzņemti uz kuģiem, palikuši vairs tikai simt piecpadsmit, bet ar tik izretinātu sastāvu nav vairs iespējams apkalpot trīs kuģus. Un tāpēc labāk upurēt vienu no trim galeonām, lai pārējās divas nodrošinātu ar nepieciešamo cilvēku skaitu. Nogremdēšanai tiek nolemts kuģis «Concepcion», kam jau sen ir sūce, un tāpēc jābaidās, vai tas grūto ceļojumu varēs izturēt. Nāves spriedums kuģim tiek izpildīts netālu no Boholas salas. Visu, kas var noderēt — līdz pat pē-dējāi naglai un galīgi nolietotai tauvai, nogādā uz abiem pārējiem kuģiem; tad līdz beidzamam iztukšoto koka «nelaiķi» aizdedzina. Matroži drūmi noraugās, kā liesmas — sākumā sīkas un tikko pamanāmas — paceļas aizvien augstāk un beidzot to ugunīgās rokas sagrābj visu kuģi, kas veselus divus gadus bijis viņu dzimtene un mājvieta, bet nu kā nožēlojams vraks, kūpošs un pārogļojies, nogrimst svešā, naidīgā jūrā. Līksmi izgreznoti karodziņiem un ar pilnu apkalpi šie pieci kuģi bija izbraukuši no Se-viļas ostas. Pirmais upuris «Santjago» tika sadragāts Pa-tagonijas piekrastē; Magelāna šaurumā viņus aiz gļēvulības pameta «San Antonio»; un nu «Concepcion» pats savās liesmās aiziet bojā. Pēdīgi palikuši tikai divi kuģi, kas blakus viens otram dodas nezināmajā ceļā, — Magelāna kādreizējais flagmaņkuģis «Trinidad» un mazais, nenozīmīgais «Victoria», kuram vajadzēs attaisnot savu lepno vārdu un padarīt nemirstīgu Magelāna ideju.

Pēc nenoteiktā kursa, kādu uzsāk kuģi, drīz vien nomanāms, ka šai skaita ziņā tik ļoti sarukušajai flotilei trūkst īsta vadoņa — trūkst pieredzējušā admirāļa Magelāna. Gluži kā akli, kā apmāti viņi maldās pa Zunda arhipelāgu. Viņi dodas nevis dienvidrietumu virzienā tieši uz Moluku salām, kurām jau atrodas pavisam tuvu, bet uz ziemeļrietumiem, metot nedrošus līkločus gan uz priekšu, gan atpakaļ. Vesels pusgads tiek izšķiests pilnīgi veltīgi šajos bezmērķīgajos klejojumos līdz Mindanao un pat līdz Borneo. Bet disciplīnas pagrimums vēl skaidrāk

nekā nedrošība kursa noteikšanā liecina, ka trūkst talantīga vadoņa. Magelāna stingrā vadībā netika pieļautas ne patvaļīgas laupīšanas uz sauszemes, ne pirātisms uz jūras. Tika ievērota noteikta kārtība un izdarīti aprēķini: ne mirkli Magelāns neaizmirsa, ka viņš, sava pavēlnieka un karaļa admirālis, apņēmies arī vistālākajos zemes nostūros turēt godā Spānijas karogu. Turpretī viņa nožēlojamajam pēctecim Karvalo, kam par iegūto admirāļa pakāpi jāpateicas vienīgi Maktanas un Sebu radžām, kuri nogalinājuši viņa pavēlniekus, ir svešas jebkādas morāles jūtas. Viņš nebaidās laupīt uz jūras un pievāc visu, kas gadās pa rokai. Ikvienai džonkai, ko ceļā sastop, viņi uzbrūk un to aplaupa; izpirkšanas naudu, ko Karvalo tādās reizēs pieprasa, viņš, ne brīdi nedomādams, lielāko tiesu iebāž savā kabatā. Viņš pats ir gan contador, gan tesorero — abi vienā personā, un, ja Magelāna laikā disciplīnas labad nekad uz klāja nedrīkstēja būt neviena sieviete, tad tagad uz kuģa ir veselas trīs, ko Karvalo atvedis no aplaupītās džonkas, aizbildinoties ār ieganstu, ka gribot tās aizvest Spānijas karalienei. Pamazām komandai šī pašā rīcība sāk likties pārāk traka. «Vedendo che non taceva cosa che non fosse in seivitio del re» — pārliecinājušies (kā ziņo del Kano), ka viņam nerūp kalpot karalim, bet gūt tikai savu labumu, vīri padzen šo harēma pašā no savas komandas un viņa vietā ieceļ triumvirātu: par «Trinidad» kapteini — Gomesu de Espinosu, par «Vic-toria» kapteini — Žuanu del Kano un stūrmani Ponsero — par goveinadoī del aimata.

Bet nekas nemainās — abi kuģi joprojām met aplam lielus līkumus un brauc līču loču. Šajā biezi apdzīvotajā apkaimē klaiņotāji gan ar preču maiņu, gan laupīšanu it viegli atkal papildina savus krājumus, taču īstais mērķis, kālab Magelāns bija iedrošinājies uzsākt šo braucienu, šķiet, ir aizmirsts; beidzot laimīgs gadījums palīdz viņiem izkļūt no Zunda salu labirinta. Nejauši garām braucošā malajiešu laivā, ko viņi pēc pirātu paraduma aplaupa, tiek sagūstīts kāds vīrs, kurš cēlies no Ternates un kuram tātad smalki jāzina ceļš uz savu dzimteni, uz ilgotajām garšvielu salām. Un tiešām — viņš to zina, viņš pazīst arī Fransišku Serrāno, Magelāna draugu; pēdīgi viņi ir atraduši pavadoni, un nu beigsies viņu maldīšanās pa jūru. Pēdējais pārbaudījums izturēts; nu viņi var taisnā ceļā doties uz savu mērķi, kam visas šīs veltīgi izšķiestās

nedēļas bieži vien bijuši pavisam tuvu un kam savā apmātībā atkal aizbraukuši garām. Tagad pēc pāris dienu ilga mierīga brauciena viņi atrodas mērķim tuvāk nekā jebkad tais sešos mēnešos, kad kā apstulboti meklēja salas. 6. novembri viņi ierauga tālumā pie apvāršņa kalnus — Ternates un Tidoras augstienes. Svētlaimīgās salas — nu tās sasniegtas.

«Stūrmanis, kas mūs pavadīja,» raksta Pigafeta, «apgalvoja, ka tās esot Moluku salas. Mēs pateicāmies dievam un, lai apliecinātu savu prieku, likām nograndēt lielgabalu zalvēm. Nav nekāds brīnums, ka bijām tik aplaimoti, jo gandrīz divdesmit septiņus mēnešus — trūka vēl tikai divu dienu — mēs, meklējot šīs salas, bijām izbraukājušies krustām šķērsām pa jūru starp neskaitāmi daudzajām saliņām.»

Un nu, 1521. gada 8. novembrī, viņi izceļas krastā Tidoras salā — vienā no tām svētlaimīgajām salām, par ko Magelāns bija sapņojis visu mūžu. Tāpat kā mirušais Sids, ko viņa vīri uzsēdina uzticama kaujas zirgā, izcīna vēl pēdējo uzvaru, tā Magelāna enērģija vēl pēc viņa nāves palīdz rast vīriem glābiņu. Viņa kuģi un ļaudis sasniedz apsolīto zemi, uz kuru viņš, tāpat kā Mozus, vēlējies vest savus sekotājus un kuru viņam, ceļvedim, nav bijis vēlēts sasniegt. Bet dzīvs vairs nav arī tas, kas bija aicinājis Magelānu pāri okeānam pie sevis, kas bija iedvesis viņam drosmi īstenot lielo ideju un varoņdarbu, — dzīvs vairs nav arī Fransišku Serrāno: veltīgi draugs, kas apbraucis apkārt visai zemeslodei un ieradies pie viņa, stieptu pretī rokas, lai apskautu draugu. Serrāno bija nomiris jau vairākas nedēļas pirms viņu ierašanās, kā liekas, noindēts, un tā nu pirmie iniciatori, kam bija radusies doma apbraukt apkārt visai Zemei, pāragri bija samaksājuši ar dzīvību par savu nemirstību. Serrāno jūsmīgie apraksti, kā vēlāk izrādās, ir pilnīgi pamatoti. Ne tikai ainava te lieliska un dabas bagātību pārpilnām, arī vietējie iedzīvotāji izturas aplaimojoši laipni. «Ko var teikt par šīm salām?» raksta Transilvānijas Maksimiliāns savā slavenajā vēstulē. «Te viss ir tik vienkāršs, un ne-" kam te nav liela vērtībā, izņemot mieru, omulību un garšvielas. Labākais no visa un varbūt arī pats labākais pasaulē, protams, ir miers, kas, šķiet, cilvēku ļaunuma dēļ no mūsu pasaules izdzīts un atradis patvērumu te.» Karalis, kam Serrāno bijis draugs un palīgs, steidzīgi ierodas ar zīdu pārvilktā palankinā un kā brālis brāļus saņem viesus. Būdams ticīgs musulmanis, karalis Almansors uz kuģa klāja aizspiež degunu, lai nejustu pretīgo, ienīsto cūkas gaļas smaku, taču ar īstu brāļa mīlestību viņš apskauj kristiešus. «Pēc tik ilgas maldīšanās pa jūru un pēc visām pārciestajām briesmām nāciet un ielīksmojiet sirdis ar zemes priekiem,» viņš tos priecīgi aicina. «Spirdziniet savu miesu un neraizējieties ne par ko, it kā jūs būtu nonākuši savā valstī pie pašu valdnieka.» Viņš labprātīgi atzīst Spānijas karaļa virskundzību; citi virsaiši, ar kuriem jūrasbraucējiem iznācis sastapties, parasti gribējuši no viņiem pēc iespējas vairāk izspiest dāvanas, taču augstsirdīgais valdnieks aicina nebārstīties dāvanām, jo «viņam nepiederot nekas tāds, kas būtu pietiekami vērtīgs dāvāšanai viesiem».

Svētlaimīga sala: visu, ko spāņi pieprasa, viņi te saņem pārpilnām — gan pašas vērtīgākās garšvielas, gan pārtiku un zelta smiltis, un to, ko laipnais karalis pats nevar piegādāt, viņš dabū no kaimiņu salām. Pēc visām ciešanām un pēc trūkumā pavadītajām dienām jūrasbraucēji jūtas gluži apburti no tik lielas laimes; kā neprātīgi viņi pērk garšvielas un vērtīgos paradīzes putnus, viņi dod pretī savus kreklus, stopus, mēteļus, savas šautenes un jostas, jo tagad it drīz dosies ceļā un atgriezīsies mājup kā bagāti ļaudis ar šīm par smiekla maksu ietirgotajām mantām. Daži, protams, labāk vēlētos sekot Serrāno piemēram un palikt uz dzīvi šai paradīzē. Tāpēc laba daļa no jūrniekiem ar prieku apsveic slikto vēsti, kādu saņem īsi pirms izbraukšanas, — tikai viens no kuģiem esot pietiekami drošs, lai brauktu pa jūru un atgrieztos mājup, bet no simt apkalpes vīriem veseliem piecdesmit pagaidām jāpaliekot svētlaimīgajā salā, līdz otrs kuģis būšot par jaunu savests kārtībā.

Tas, kuram piespiedu kārtā nolemts palikt krastā, ir vecais Magelāna flagmaņkuģis «Trinidad». Admirāļa kuģis pirmais bija atstājis Sanlukāras ostu, pirmais izbraucis caur Magelāna šaurumu, pirmais šķērsojis Kluso okeānu, vienmēr šis vadītāja un navigācijas meistara gribas paudējs bija braucis citiem pa priekšu. Tagad, kad admirāļa vairs nav, kuģim nav pa spēkam braukt tālāk: tāpat kā uzticīgu suni nevar aizvilkt prom no sava saimnieka kapa, tā «Trinidad» atsakās turpināt ceļu, kad sasniegts mērķis, ko nospraudis Magelāns. Gan ūdens

mucas, gan pārtikas krājumi, gan centneriem garšvielu uzkrauts uz kuģa, jau pacelts svētā Jago karogs ar uzrakstu: «Lai tā ir mūsu laimīgās atgriešanās zīme,» — jau uzvilktas buras, kad pēkšņi vecais, ^atrunājušais kuģis nosēcas un nobrakšķ malu malās. Ūdens ieplūst straumēm, lai gan sūci nevar atrast, un cik vien ātri iespējams smagā krava jāizlādē, lai vraku vēl pagūtu izvilkt krastā. Bet, kamēr bojājumu salabos, paies daudzas nedēļas; un tik ilgi otrs kuģis, vienīgais, kas vēl palicis no kādreizējās armādas, vairs nedrīkst gaidīt; tagad, kad pūš austrumu musons — labu labais ceļavējš, beidzot pienācis laiks, pats pēdējais laiks šai trešajā ceļojuma gadā sūtīt karalim vēsti, ka Magelāns, lai gan samaksājis ar dzīvību, savu solījumu turējis un, braucot zem Spānijas karoga, veicis pašu dižāko varoņdarbu jūrniecības vēsturē. Vienprātīgi tiek nospriests, ka «Trinidad» pēc remonta mēģinās atkal šķērsot Kluso okeānu, lai pie Panamas sasniegtu aizokeāna Spāniju, bet tikmēr «Victoria», izmantojot labvēlīgo vēju, tūlīt dosies uz rietumiem un caur Indijas okeānu atgriezīsies mājup.

Abu kuģu kapteiņi — Gomess de Espinosa 'un Sebast-jans del Kano — tāpat kā reiz agrāk, izšķirīgā brīdī stāv pretī viens otram, lai pēc kopā pavadītajiem divarpus gadiem atvadītos uz visiem laikiem. Kādā liktenīgā naktī, kad notika sacelšanās Huliana ostā, toreizējais ieroču meistars Gomess de Espinosa bija Magelāna uzticamākais palīgs; viņa drosmīgais dunča dūriens bija palīdzējis atgūt «Victoria» un līdz ar to padarījis iespējamu tālāko ceļu. Turpretī Sebastjans del Kano, toreiz vēl pavisam jauns basku sobresaliente, tai naktī bija nostājies dumpinieku pusē; ar viņa enerģisko palīdzību citi dumpinieki bija pievārējuši «San Antonio» apkalpi. Magelāns bija bagātīgi atalgojis uzticīgo Gomesu de Espinosu un, parādīdams iecietību, apžēlojis nodevīgo del Kano. Ja liktenis būtu bijis taisnīgs, tad tagad Espinosam, kurš bija nodrošinājis Magelāna idejas uzvaru, vajadzēja būt tam, kas izraudzīts pabeigt Magelāna slavas vainagoto varoņdarbu. Bet šoreiz liktenis ir augstsirdīgs, nevis taisnīgs un laimīgā loze krīt tam, kas to nav pelnījis. Un tā nu Espinosa ar saviem likteņa biedriem — «Trinidad» jūrniekiem — pēc bezgalīgas maldīšanās pa okeānu un ciešanām iet bojā, negūstot slavu, un nepateicīgā vēsture viņu aizmirst, bet tieši to, kas bija gribējis aizkavēt Magelānu veikt varoņdarbu, kādreizējo dumpinieku Sebastjanu del Kano, apmirdz mūžības laicīgais atspulgs — nemirstība.

Aizkustinoša ir atvadīšanās zemes viņā malā: četrdesmit septiņi vīri, virsnieki un matroži, dosies ar «Victoria» uz dzimteni, piecdesmit viens ar «Trinidad» paliks pagaidām Tidoras salā. Līdz pat aizbraukšanas brīdim palicēji kavējas uz klāja kopā ar saviem biedriem, lai vēlreiz tos apskautu, nodotu viņiem vēstules un sveicienus, kas jāved uz dzimteni, — kopējās grūtībās pārciestie divarpus gadi sen jau saliedējuši cilvēkus, kas pieder pie dažādām rasēm un kam dažāda valoda, nesatricināmā vienotībā. Viņus vairs nevar izšķirt ne ķildas, ne pārpratumi. «Victoria» pēdīgi paceļ enkuru, bet palicēji vēl aizvien nevar un nevar beigt atvadīties. Ar laivām un izdobtajām malajiešu laiviņām viņi iras blakus kuģim, kas lēnām slīd projām jūrā, lai vēlreiz paraudzītos cits uz citu, lai vēlreiz uzsauktu aizbraucējiem kādu sirsnīgu vārdu. Tikai kad nolaižas vakara krēsla un rokas pagurušas, viņi apgriež laivas, un atvadām nodārd artilērijas zalve — pēdējais draugu sveiciens pāri visai piekrastei. Un tad sākas Magelāna flotiles pēdējā kuģa «Victoria» neaizmirstamais brauciens.

Divarpus gadu ilgst nepārtrauktais atceļš mājup apkārt pusei zemeslodes ar nelielo, pārāk veco, malu malas izbraukājušo buru kuģi, un šis ceļojums pieskaitāms pie varonīgākajiem jūrasbraucēju vēsturē. Del Kano gūst lielu slavu, īstenodams mirušā pavēlnieka nodomu, un līdz ar to izpērk savu vainu pret viņu. Pirmajā brīdī šķiet, ka viņam paredzētais uzdevums — ar vienu pašu kuģi doties no Moluku salām uz Spāniju — nav sevišķi grūts. Jau kopš gadsimtu mijas no Malajas arhipelāga uz Portugāli un atpakaļ, pūšot musonam, regulāri ik gadus brauc Portugāles flote; vēl pirms gadiem desmit — Albu-kerki un Almeidas laikā — ceļojums uz Indiju nozīmēja došanos nezināma svešumā, bet tagad vienīgi precīzi ja-zina nospraustais ceļš un vajadzības gadījumā ikviens kapteinis it visur, lai kur tas izkāptu krastā — vai nu Indijā, vai Āfrikā, Malakā, Mozambikā vai Zaļajā ragā—, vienmēr sastaps portugāļu faktorus, stūrmaņus un ierēdņus, tāpat katrā piestātnē būs sagatavots pārtikas krājums un rezerves materiāli. Taču milzīgās grūtības, kas jāpārvar del Kano, izskaidrojamas ar to, ka viņi ne vien nedrīkst izmantot portugāļu bāzes, bet viņiem no tām pat jāizvairās, metot visai lielus līkumus. Tidorā Magelāna ļaudis no kāda izbēguša portugāļa uzzina, ka Manuels pavēlējis, lai ikvienu Magelāna kuģi aiztur un tā apkalpi kā pirātus arestē, un patiešām — nelaimīgo «Trinidad» ekipāžu arī piemeklē šāds baismīgs liktenis. Tātad del Kano jāuzņemas pienākums ar savu veco, ķirmju saēsto, nobraukto un smagi piekrauto buru kuģi — par kuru jau konsuls Alvarišs pirms trim gadiem Seviļas ostā bija izteicies, ka viņš ar šo kuģi neuzdrīkstētos doties pat līdz Kanāriju salām, — šķērsot vienā paņēmienā Indijas okeānu, turklāt apbraucot Labās Cerības ragu un visu Āfriku, ne reizes neizceļoties krastā; tam nepieciešama liela drosme, un vajag tikai paraudzīties kartē, lai saprastu, cik dižens ir šis uzdevums, kas pat vēl šodien — pēc četrsimt gadiem — modernam, ar sarežģītām ierīcēm apgādātam tvaikonim būtu uzskatāms par ārkārtīgi cietu riekstu.

Nepieredzētais lauvas lēciens no Malajas arhipelāga līdz Seviļai sākas 1522. gada 13. februārī — kāda piemiņas cienīga diena Timoras salas ostā! Vēl reizi del Kano uzņem pārtiku un ūdeni, vēl reizi, atcerēdamies sava nelaiķa skolotāja piesardzību, viņš no pašiem pamatiem liek nodrīvēt un savest kārtībā kuģi, iekams uz daudziem mēnešiem pakļauj to nerimtīgai vētras un viļņu varai. Pirmajās dienās «Victoria» brauc tuvu garām salām, vēl sveic to no tālienes tropu zaļums un tikko saskatāmie augstie kalni. Bet pārāk vēls ir gadalaiks, lai kaut kur atpūstos, un del Kano jāizmanto austrumu vējš; nekur neizmetot enkuru, «Victoria» traucas garām visām vilinošajām salām, par ko sarūgtināts jūtas Pigafeta, jo viņš ir negausīgi ziņkārīgs un vēl vienmēr nav gana skatījis «brīnumainas lietas». Aiz garlaicības viņš kavē sev laiku, likdams, lai iezemieši (to ir deviņpadsmit, bet eiropieši — četrdesmit septiņi), kurus viņš paņēmis līdz, pastāsta par garām slīdošajām, dūmakā tītajām salām; un brūnie salinieki stāsta viņiem skaistākās «Tūkstoš un vienas nakts» pasakas. Uz kādas salas tur pāri pretī dzīvojot cilvēki,

kas esot tikai sprīdi gari, bet tiem tik garas ausis, cik gari paši, un guļot viena noderot par paklāju, bet ar otru tie apsedzoties. Bet uz kādas citas saliņas mājojot tikai sievietes, un turp nedrīkstot doties neviens vīrietis. Tomēr tās kļūstot grūtas — un proti — no vēja; visi zēni, kurus tās laižot pasaulē, tiekot nogalināti, dzīvas atstājot un uzaudzinot tikai meitenes. Taču mazpamazām zilgajā dūmakā izgaist pēdējās salas, par kurām malajieši labsirdīgajam Pigafetam samelsuši niekus, un tikai bezgalīgais okeāns ar savu nomācošo nemainīgo zilumu plešas visapkārt kuģim. Nedēļām, nedēļām ilgi, kamēr kuģinieki veltīgi šķērso Indijas okeānu, viņi neredz neko citu kā tikai vienmuļīgi nogurdinošo, biedinošo jūru un debesis. Nekur neviena cilvēka, ne kuģa, ne buras, ne skaņas, visapkārt tikai zils, zils, zils un tukšs, tukšs, tukšs nebeidzams līdzenums.

Ilgajās nedēļās, kas aizrit, viņi nedzird nevienu svešu skaņu, neredz nevienu svešu seju. Bet tad pēkšņi no kuģa apslēptajiem dziļumiem iznirst vecais, labi pazīstamais bālais rēgs ar iekritušajām acīm, proti, bads. Viņu briesmīgais,uzticīgais pavadonis Klusajā okeānā, viņu veco, labo biedru nežēlīgais mocītājs un bende; tas laikam atkal slepeni uzlavījies uz kuģa, jo izsmējīgs un alkatīgs tagad stāv jūrnieku vidū un ņirdzīgi raugās viņu apjukušajās sejās. Notikusi neparedzēta nelaime, kas izjauc visus del Kano aprēķinus. Tiesa gan, viņa ļaudis iekrāvusi kuģī pārtiku pieciem mēnešiem, galvenokārt lielu daudzumu gaļas. Taču Timorā viņiem nebija sāls, un Indijas svilinošās saules tveicē nepietiekami iesālītā gaļa sākusi bojāties; lai paglābtos no uzpūtušās maitas baismīgās smirdoņas, viņiem visi gaļas krājumi jāiegāž jūrā. Un nu pārtikai paliek vienīgi rīsi, rīsi un ūdens, ūdens un rīsi, rīsi un ūdens, ūdens un rīsi — un ar katru nedēļu aizvien mazāk rīsu un aizvien mazāk un mazāk sasmakušā ūdens. Komanda par jaunu sāk slimot ar cingu, atkal jau ir nāves gadījumi apkalpē. Maija sākumā posts ir tik briesmīgs, ka daļa no apkalpes uzstāj, lai kuģis labāk uzņem kursu uz netālo Mozambiku un tur tiek izdots portugāļiem, nekā dodas tālāk un visi aiziet bojā bada nāvē.

Bet reizē ar pavēlnieka posteni kādreizējais dumpinieks nemanot iemantojis arī Magelāna dzelzs gribu. Tas pats del Kano, kurš reiz kā padotais gribēja piespiest admirāli doties mājup, tagad kā pavēlnieks pieprasa no saviem

vīriem pašu pēdējo, vislielāko spēka piepūli, un viņam izdodas pakļaut tos savai gribai. «Ma inanti deteiminamo tutti moiii che andar in mano dei portoghesi» — «Mēs nolēmām labāk mirt nekā nodot sevi portugāļu rokās,» viņš vēlāk varēs lepni paziņot karalim. Veltīga izrādās izcelšanās malā Āfrikas austrumu krastā; tuksnešainajā zemē viņi neatrod ne ūdeni, ne augļus; nemaz neremdinājuši savu briesmīgo postu, viņi spiesti atkal atsākt baismīgo braucienu. Pie Labās Cerības raga — nevilšus viņi nosauc to vecajā vārdā Cabo tormentoso — viņiem uzbrūk mežonīga vētra, kas norauj priekšējo un sadragā galveno mastu. Ar pūlēm bezgalīgi pārgurušie matroži, aiz nespēka jau streipuļodami, kaut cik salabo postījumus; stenēdams, lēnā, smagā gaitā kuģis kā ievainots velkas gar Āfrikas krastiem tālāk uz ziemeļiem. Taču briesmīgais mocītājs neatstājas no viņiem, vienalga, vai plosās vētra vai laiks rāms, vai ir diena vai nakts, pelēkais bada rēgs izsmējīgi ņirdz viņiem sejā — izsmējīgi tādēļ, ka izdomājis vēl kādu jaunu, velnišķīgāku mocību. Šoreiz kuģa noliktavas nav tukšas līdz pēdējai drupatai kā toreiz, kad pasaules apbraucēji devās pāri Klusajam okeānam, — nē, šoreiz tās ir līdz malām pilnas. «Victoria» ved septiņsimt centneru garšvielu; septiņsimt centneru pietiek, lai simtiem tūkstošiem un miljoniem cilvēku bagātīgākajām maltītēm varētu pielikt garšvielas — to izsalkušajiem ir atliku likām. Bet vai ar izkaltušām lūpām var ēst piparus un maizes vietā kodīgo kanēli un muskatziedus? Un, tāpat kā visbriesmīgākā likteņa ironija ir mirt vai nost aiz slāpēm uz jūras, kur visapkārt, it kā cilvēku izsmejot, bezgalīgi ūdens krājumi, tāpat ļaudis uz kuģa pārcieš visvelnišķīgākās moku mokas, starp garšvielu kaudzēm nežēlīgi badodamies un mirdami bada nāvē. Ik dienas kāds galīgi izkāmējis līķis tiek pārsviests pār bortu. No četrdesmit septiņu vīru lielās spāņu apkalpes palicis tikai trīsdesmit viens un no deviņpadsmit iezemiešiem — tikai trīs vīri, kad pagurušais kuģis pēc piecu mēnešu ilga nepārtraukta brauciena beidzot 9. jūlijā tuvojas Zaļā raga salām.

Zaļais rags ir Portugāles kolonija, un Santjāgo apmetne — Portugāles osta. Ja te izmestu enkuru, tas patiesībā nozīmētu bezpalīdzīgi nodot sevi sāncenša — ienaidnieka rokās, proti, kapitulēt, kad līdz mērķim tikai viens solis. Bet pārtikas pietiek labi ja vēl divām trim dienām;

bada dēļ nav citas izvēles kā vien ķerties pie pārgalvīgas viltības. Del Kano nolemj izmantot šo viltību un apvest portugāļus ap stūri: tie nedrīkst zināt, ar ko tiem darīšana. Iekams del Kano nosūta dažus no vīriem ar laivu uz krastu, lai sapirktu pārtikas produktus, viņš liek tiem svinīgi apzvērēt: ne ar pušplēstu vārdu tie neizpaudīs portugāļiem, ka te nu ir viss, kas palicis pāri no Magelāna bojā gājušās flotiles, un ka viņi apbraukuši apkārt pasaulei. Matrožiem viņš pavēl stāstīt pasaciņu: vētra esot viņu kuģi atdzinusi šurp no Amerikas, tātad no spāņu kundzības joslas, un nošķeltais masts, kā arī nožēlojamais kuģa vraks laimīgā kārtā padara pasaciņu ticamu. Aiz jūrnieku draudzības jūtām portugāļi viesmīlīgi sagaida šurp atīrušos laivu ar kuģiniekiem, neko daudz tos neizjautā un nesūta arī ierēdni, lai izdara uz kuģa kontroli. Viņi nekavējoties sūta spāņiem ūdeni un svaigu pārtiku — vienu reizi, otru reizi, trešo reizi laiva ar bagātīgu pārtikas krājumu atgriežas no krasta pie kuģa. Jau šķiet, ka viltība pilnīgi izdevusies; atpūta un, galvenais, ilgi nebaudītā gaļa un maize dod apkalpei jaunus spēkus; pārtikas krājumi jau tiktāl papildināti, lai varētu aizkļūt līdz Seviļai. Tāpēc tikai vēl reizi, pēdējo reizi del Kano sūta laivu pēc rīsiem un augļiem — tad jādodas tālāk, un patiesi viņi būs guvuši uzvaru! Uzvaru! Bet dīvaini gan! Laiva šoreiz neatgriežas. Del Kano tūlīt pat noprot, kas noticis. Kāds no matrožiem krastā būs bijis nepiesardzīgs un izpļāpājies vai arī mēģinājis iemainīt garšvielas pret degvīnu, kā ilgi jau trūcis; tāpēc portugāļiem kļuvis skaidrs, ka tas ir viņu niknākā ienaidnieka kuģis. Del Kano pamana, ka krastmalā jau gatavo braucienam kuģi, lai viņus kaperētu. Tikai apņēmīga, droša rīcība var viņus glābt. Labāk lai pārējie paliek krastā! Kaut tikai nenotver pāris soļu no mērķa! Tikai saglabāt drosmi, kad paveikts vispārgalvīgākais ceļojums, kāds vien vēsturē pazīstams! Lai gan uz «Victoria» ir tikai astoņpadsmit vīru — droši vien pārāk maz, lai kuģis, kam ir sūce, nokļūtu līdz Spānijai, — del Kano tomēr liek pacelt enkuru un uzvilkt buras. Tā ir bēgšana. Bet tā ir bēgšana pretī lielai, izšķirošai uzvarai.

Lai arī īslaicīga un bīstama bijusi uzturēšanās Zaļajā ragā, tomēr drošsirdīgajam hronistam Rigafetam tieši šeit pēdējā brīdī beidzot izdevies piedzīvot vienu no tiem brīnumiem, kuru dēļ viņš vispār devies ceļā: Zaļajā ragā viņš pirmais novēro kādu jaunu un svarīgu parādību, kas visu viņa dzīves laiku aizvien radīs satraukumu un pievērsīs uzmanību. Komanda, kura bija aizbraukusi uz krastu, lai nopirktu pārtiku, izbrīnījusies atgriežas ar ziņu, ka salā esot ceturtdiena, kaut gan uz kuģa viņiem apgalvots, ka šodien trešdiena. Pigafeta ir varen pārsteigts, jo turpat trīs gadus ilgajā ceļojumā precīzi diendienā raksta dienasgrāmatu. Bez jebviena izlaiduma viņš skaita dienas — pirmdiena, otrdiena, trešdiena, vesela nedēļa, vesels gads —, vai viņš būtu kādu dienu palaidis garām? Pigafeta apjautājās stūrmanim Alvaro, kurš tāpat savā kuģa žurnālā atzīmē katru dienu, un, paskat tik, arī viņš tur ierakstījis trešdienu! Braucot nemitīgi uz rietumiem, pasaules apceļotājiem neizprotamā kārtā viena diena pazudusi no kalendāra, un Pigafetas paziņojums par šo dīvaino parādību rada izbrīnu visos izglītotajos ļaudīs. Atklāts noslēpums, par kuru nevarēja būt ne jausmas nedz Grieķijas prātniekiem, nedz Ptolemajam, ne Aristotelim un kuru izdevās atklāt, tikai pateicoties Magelāna ierosmei; tas, ko Pontas Heraklīts kādus četrsimt gadus pirms mūsu ēras bija uzstādījis kā hipotēzi, beidzot, pamatojoties uz precīziem novērojumiem, ir pierādīts: zemeslode nav vis nekustīgi sastingusi pasaules telpā, bet vienmērīgā kustībā griežas ap savu asi, un tas, kurš, braukdams uz rietumiem, dodas līdzi rotējošajai lodei, var atgūt no mūžības mazliet laika. Jaunā atziņa, ka dažādos pasaules kontinentos dienas un stundas nesakrīt, satrauc sešpadsmitā gadsimta humānistus gandrīz vai tāpat kā mūsdienu pasauli relativitātes teorija. Pēteris Martirs nevilcinoties liek kādam «gudram vīram» šo parādību noskaidrot un pēc tam paziņo par to karalim un pāvestam; un, kamēr citi pārbrauc no šā ceļojuma tikai ar kādu mēriņu garšvielu, Pigafeta, necilais Rodosas ordeņa bruņiņieks, pārved dzimtenē visdārgāko ieguvumu pasaulē: jaunu atziņu.

Bet vēl aizvien «Victoria» nav atgriezusies mājās. Krakšķēdams visās malās, lēnām un gurdi satrunējušais kuģis ar .pēdējiem spēkiem velkas uz priekšu. No tiem jūrniekiem, ar kuriem tas atstāja garšvielu salas, palikuši vairs tikai astoņpadsmit, simt divdesmit roku vietā strādā vie-

nīgi trīsdesmit sešas, bet tieši tagad būtu nepieciešamas spēcīgas delnas. Jo turpat pie mērķa kuģim atkal draud avārija. Aiz vecuma kuģa dēļi satrupējuši un neturas vairs kopā, ūdens bez mitas sūcas pa spraugām, kas kļūst aizvien platākas. Sākumā viņi mēģina ūdeni izsūknēt. Bet ar to vien nepietiek. Laikam derētu izmest pār bortu kā lieku balastu kaut daļu no septiņsimt centneriem garšvielu, lai mazinātu kuģa bīstami dziļo iegrimi; taču del Kano negrib laist postā karaļa mantību. Dienu un nakti pārgurušie kuģa ļaudis pārmaiņus strādā pie diviem sūkņiem, proti, vissmagāko katordznieku darbu, turklāt vienlaikus vajag arī nolaist buras, stāvēt pie stūres un masta kurvī un izpildīt citus neskaitāmus ikdienas darbus. Pamazām pārgurušajiem zūd spēki. Kā mēnessērdzīgi, streipuļodami un grīļodamies savus pienākumus veic matroži, kas jau daudzas naktis nav gulējuši, — «tanto debili quanto mai nomini furono» — «tik pārguruši viņi bija,» del Kano raksta karalim, «kā vēl nekad cilvēki nav bijuši». Un tomēr katram jāveic divkāršs, pat trīskāršs pienākums. Un viņi to dara ar pēdējiem, jau galīgi izsīkušajiem spēkiem, aizvien tuvāk un tuvāk nākdami mērķim. 13. jūlijā viņi, astoņpadsmit varoņi, bija izbraukuši no Zaļā raga, un beidzot, 1522. gada 4. septembrī (drīz būs jau trīs gadi, kopš viņi atstājuši dzimteni), no masta kurvja atskan aizsmacis gaviļu sauciens: kāds no sardzes vīriem ieraudzījis Vinsentes ragu. Vinsentes ragu var uzskatīt par vietu, kur beidzas Eiropa, bet viņiem, šiem pasaules apbraucējiem, tieši tur tā sākas, tieši tur sākas dzimtene. Rāmi no jūras iznirst stāvas klintis, un viņu sirdīs tūlīt mostas drosme. Uz priekšu! Uz priekšu! Jāiztur tikai vēl divas dienas un divas naktis! Vairs tikai divas naktis un viena diena! Tikai viena nakts un viena diena! Vairs tikai viena nakts, viena vienīga nakts! Un beidzot— visi metas uz klāja un, drebēdami aiz laimes, saspiežas bariņā — tālumā sudrabotā svītra starp krastiem ir Gvadalkivīra, kas pie Sanlukāras de Barramedas ietek jūrā. Pirms trim gadiem Magelāna vadībā pieci kuģi ar divsimt sešdesmit pieciem vīriem devās ceļā. Un tagad viens vienīgs neliels kuģītis tuvojas piekrastei, izmet enkuru tai pašā vietā un astoņpadsmit jūrnieki streipuļodami izkāpj malā, smagi nokrīt uz ceļiem un skūpsta cieto, labo, drošo dzimtenes zemi. 1522. gada 6. septembrī noslēdzies jūras brauciens, ko jāuzskata par visu laiku kuģotāju lielāko varoņdarbu.

Tikko del Kano izkāpis krastā, viņa pirmais pienākums nosūtīt karalim vēstuli ar svarīgo ziņu. Bet viņa ļaudis topašubrīd kārām rokām tver silto, svaigo maizi, ko viņiem laipni piedāvā; kopš gadiem viņu pirksti nav pieskārušies šādam mīkstam maizes kukulim, gadiem viņi vairs nav baudījuši dzimtās zemes vīnu, gaļu, augļus. Satriekti viņos noraugās ļaudis, it kā viņi būtu ieradušies no Hadesa valstības, un negrib ticēt notikušajam brīnumam. Bet, tiklīdz jūrnieki ir mazliet atspirdzinājušies, tā pārgurumā nokrīt uz saviem pīteņiem un guļ, guļ cauru nakti; pirmoreiz kopš gariem gadiem viņi atkal var bezrūpīgi gulēt, pirmoreiz kopš gadiem viņi atkal guļ, pieglaudušies pie dzimtenes krūtīm.

Nākošajā rītā kāds cits kuģis aizvelk uzvarām vainagoto «Victoria» augšup pa Gvadalkivīru uz Seviļu; tagad, kad brauciens apkārt zemeslodei paveikts, tam nav vairs spēka pašam doties augšup pret straumi. Ar izbrīnu jūrniekos nolūkojas un sveicienus uzsauc ļaudis no barkām un laivām, ko viņi sastop pa ceļam; neviens vairs neatceras kuģi, kas pirms gadiem devies uz tālajām jūrām, sen jau Seviļa, sen Spānija un visa pasaule domā, ka Ma-gelāna flotile nogrimusi un pazaudēta, un palūk — tur nu ar grūtībām, tomēr lepni uzvarām bagātais kuģis dodas pretī savam triumfam! Beidzot tālumā pamirdz Hiralda — baltais zvanu tornis — Seviļa! Seviļa! Jau saredzams krasts — del 1as Muelas osta, no kuras viņi bija devušies ceļā. Pie lielgabaliem! — pavēl del Kano; tā ir pēdējā pavēle šai braucienā. Un tālu pāri upei jau nodārd zalve. Tāpat ar dzelzs mutēm tie pirms trim gadiem bija svinīgi sveikuši jaunatklāto Magelāna šaurumu un nepazīstamo Kluso okeānu. Tāpat tie liek skanēt uzvaras sveicienam, kad ierauga nepazīstamo Filipīnu arhipelāgu, tāpat to grandošās gaviļu balsis paziņo par izpildīto uzdevumu, kad sasniegtas garšvielu salas — Magelāna iecerētais mērķis. Tāpat tie teikuši ardievas biedriem Tidorā, kad jāpamet viens no pašu kuģiem tālumā un briesmās. Bet nekad to metāliskās balsis nav skanējušas tik gaiši un gavilējoši kā tagad, kad tās pavēstī: «Mēs esam atgriezušies! Mēs esam paveikuši to, ko neviens pirms mums nav spējis! Mēs esam paši pirmie, kas apbraukuši apkārt visai zemeslodei!»

Seviļas piekrastē drīz vien salasās pūlis, lai (kā raksta Ovjedo) «apbrīnotu šo vienīgo un tik slaveno kuģi, kura brauciens ir visbrīnumainākais un svarīgākais notikums, kāds jel kad pieredzēts, kopš dievs radījis pirmos cilvēkus un zemi». Ar saviļņojumu seviļieši raugās, kā astoņpadsmit vīri atstāj «Victoria» klāju, kā šie skeleti grīļodamies un streipuļodami cits pēc cita izkāpj krastā, cik vārgi, novājējuši un noguruši, cik slimi un pārmocījušies ir vēl pasaulei nepazīstamie varoņi, kuru vārdi nezināmi, un cik nedrošiem soļiem tie iet, novecojuši par gadiem desmit šais trijos bezgala garajos gados. Viņus sagaida gan ar gavilēm, gan līdzjūtību: viņiem piedāvā ēdienu, viņus aicina ciemos, viņus skubina stāstīt, stāstīt par saviem piedzīvojumiem un ciešanām. Taču mājup pārbraukušie atrunājas. Vēlāk, vēlāk to visu! Tagad viņu pirmais pienākums izpildīt to, ko viņi vislielākajā briesmu brīdī svinīgi solījušies: doties svētceļojumā uz abām baznīcām — uz Santa Maria de la Victoria un uz Maria Antiqua. Goddevīgi klusējot, dievbijīgā tauta nostājas abpus ielas špalerās, lai noraudzītos, kā astoņpadsmit jūrnieki, kas palikuši dzīvi, basām kājām un baltās drānās, ar degošu sveci rokā svinīgiem soļiem dodas uz baznīcu, lai tajā pašā vietā, kur prombraucot atvadījušies, pateiktos par necerēto žēlastību dievam, kas viņus izglābis no posta un ļāvis atgriezties dzimtenē. Atkal uzbrāzmo ērģeļu balsis, atkal priesteri krēslainajā dievnamā paceļ pār ceļos noslīgušajiem vīriem kā mazu, starojošu sauli svētā vakarēdiena trauku.

Kad jūrnieki visuvarenajam un viņa svētajiem pateikušies par izglābšanos, viņi aizlūdz arī par saviem mirušajiem biedriem un brāļiem, ar kuriem kopā pirms trim gadiem te, ceļos nometušies, bija lūguši dievu. Kur palikuši tie, kuri toreiz raudzījās, kā Magelāns, viņu admirālis, attin damasta karogu, ko viņam piešķīris karalis un ko svētījuši priesteri? Tie noslīkuši jūrā, nomiruši badā, noslāpuši bez ūdens, pazuduši vai sagūstīti, tos nogalinājuši iezemieši. Tikai viņus, tikai viņus vien liktenis neizdibināmā kārtā izraudzījies gūt uzvaru, tikai viņus svētījis. Un tā nu visi astoņpadsmit klusi, ar drebošām lūpām kopīgi aizlūdz par cīņā kritušo vadoni un divsimt bojā gājušajiem armādas vīriem.

Ar ugunīgiem spārniem ziņa par jūrniekiem, kas laimīgi atgriezušies dzimtenē, izplatās pa visu Eiropu, vispirms modinot pārsteigumu, bet tad nebeidzamu izbrīnu. Kopš Kolumba brauciena neviens līdzīgs notikums nav tā sajūsminājis pasauli. Zudusi jebkura nedrošība. Šaubas — cilvēcisko zināšanu jaunākais ienaidnieks — ģeogrāfijas novadā uzvarētas. Kopš kuģis atstājis Sevijas ostu un, braukdams visu laiku vienā virzienā, atkal tajā atgriezies, ir neapstrīdami pierādīts, ka Zeme ir apaļa lode, kas griežas ap savu asi, un visas jūras — viens vienīgs nepārtraukts ūdens klajums. Grieķu un romiešu kosmogrāfija tiek galīgi apstrīdēta, uz visiem laikiem noraidīti baznīcas iebildumi un naivās pasaciņas par antipodiem, kas staigā uz galvas. Uz mūžīgiem laikiem noteikts, kāds ir zemeslodes perimetrs, un līdz ar to beidzot izzināts lielums tai Visuma daļai, ko sauc par Zemi; varbūt vēj citi drosmīgi ceļotāji vēlāk iegūs sīkākas ziņas par mūsu planētu, bet pašos pamatos forma, ko tai noteicis Magelāns, palikusi nemainīga līdz mūsu dienām un nemainīsies arī nākotnē. Kopš tā laika Zemei ir savas robežas, un cilvēce to iekarojusi. Sākot ar šo vēsturisko dienu, spāņu tautu spārno slavas apvīts lepnums. Braukdams zem Spānijas karoga, Kolumbs savā laikā sācis jaunu zemju atklājumus, braukdams zem šī paša karoga, Magelāns tos pabeidzis; gadsimta ceturksnī cilvēce vairāk uzzinājusi par savu planētu nekā iepriekšējos gadu tūkstošos. Un paaudze, kura jūtas laimīga un kuru apskurbinājušas pārmaiņas, kas radījušas citādu priekšstatu par pasauli un kas notikušas viena vienīga cilvēka mūža robežās, neapzināti nojauš: sākusies jauna ēra — sākušies jauni laiki.

Valda vispārēja sajūsma par cilvēka lielo garīgo spēku uzvaru, kas gūta šajā ceļojumā. Pat komerciālie uzņēmēji, kuri apgādājuši flotili, — Casa de Contratacion un Kristo-fors de Haro var būt apmierināti. Viņi jau bija ierakstījuši skurstenī tos astoņus miljonus maravedu, kurus izdevuši par šiem pieciem kuģiem, un nu pēkšņi tas kuģis, kas atgriežas, ne tikai sedz visus izdevumus, bet ienes arī neparedzētu peļņu. Piecsimt divdesmit kvintālu (apmēram divdesmit sešas tonnas) garšvielu, ko «Victoria» atvedusi no Moluku salām, dod, atrēķinot izdevumus, skaidrā naudā apmēram piecsimt zelta dukātu; viena kuģa krava pilnīgi atsver četru pārējo kuģu zaudējumu, — protams,

tā rēķinot, divsimt cilvēku dzīvības tiek pielīdzinātas nullei.

Tikai divpadsmit vīri sastingst bailēs, jo viņi dabūjuši zināt, ka viens no Magelāna armādas kuģiem apbraucis apkārt pasaulei un laimīgi atgriezies mājās. Tie ir dumpīgie «San Antonio». kapteiņi un viņu stūrmanis, kas bija dezertējuši un gadu ātrāk ieradušies Seviļā; priecīgā ziņa skan to ausīs kā kapu zvani. Viņi jau sen lolojuši cerības, ka bīstamais liecinieks un apsūdzētājs nekad vairs neatgriezīsies Spānijā, tiesas protokolā ir viņu nodotā liecība, ka drosmīgais argonauts miris («al juicio y parecer que han venido no volverā a Castilla el dielo Magellanes» [64]). Pilnīgi pārliecināti, ka kuģi un apkalpes jau sen trūd okeāna dibenā, viņi nepiesardzīgi bija padižojušies izmeklēšanas komisijai, notēlodami savu sacelšanos kā patriotisku akciju, turklāt rūpīgi noklusēdami to, ka kritiskajā brīdī, kad viņi Magelānu pameta, tas jau bija atradis jūras šaurumu. Tiesa, viņi gan stāstīja par kādu «līci», kurā bija iebraukuši («enlraron iri una bahia»), un par to, ka Magelāna meklētais jūras cejš esot gluži nevajadzīgs un nekādu labumu nedošot («inutil e sin prorecho»), Toties jo vairāk viņi sūdzējās par pašu promesošo. Ar ļaunprātīgu viltību viņš esot licis nonāvēt karaļa uzticamos ierēdņus, lai varētu nodot flotili portugāļu rokās, un savu kuģi viņi tālab vien varējuši izglābt, ka pievārējuši Magelāna brālēnu, kas slepus uzņemts uz kuģa.

Karaliskā tiesa, protams, neticēja visiem dumpinieku izteikumiem un ar atzīstamu objektivitāti uzskatīja par apšaubāmu abu pušu rīcību. Tiklab dumpīgie kapteiņi un stūrmanis, kā arī uzticamais Meskita tika ieslodzīti cietumā, bet tai pašā laikā Magelāna sievai, kura vēl nezināja, ka kļuvusi atraitne, arī bija aizliegts atstāt pilsētu. Karaliskā tiesa nolēma, ka jāpagaida, kamēr atgriežas citi kuģi un kā liecinieks pats admirālis; bet, kad pagāja viens gads un pēc tam vēl gandrīz otrs un no Magelāna nebija ne vēsts, dumpiniekiem prāts kļuva možāks. Taču, kad nodārd salūta zalves, kas paziņo, ka atgriezies viens no Magelāna kuģiem, to grāvieni iznīcinoši atbalsojas viņu sirdsapziņā. Nu viņi ir pazuduši. Magelānam izdevies veikt savu uzdevumu, viņš nežēlīgi atriebsies tiem, kas,

lauzdami doto zvērestu un pārkāpdami jūrnieku tiesības, viņu gļēvi pametuši un savu kapteini nodevīgi ieslēguši važās.

Bet kā viņi uzelpo, kad uzzina, ka Magelāns miris! Galvenais apsūdzētājs nevar vairs pacelt balsi. Un vēl drošāki viņi jūtas, padzirdot, ka «Victoria» atgriezies mājās del Kano vadībā. Jā, del Kano taču ir viņu līdzdalībnieks, kopā ar viņiem piedalījies dumpī liktenīgajā naktī Sanhuliana ostā! Ai, nē, tas nesūdzēsies, tas nevar apsūdzēt viņus noziegumā, kurā pats ņēmis dalību. Kano neliecinās pret viņiem, bet nodos labvēlīgu liecību. Lai svētīta Magelāna nāve, lai svētīta del Kano liecība! Un viņiem taisnība: arī Meskita tiek izlaists no cietuma, un viņam pat atlīdzina zaudējumus. Bet viņi paši ar del Kano palīdzību izbēg no soda, un vispārējā līksmībā viņu sadumpošanās tiek aizmirsta; tiesājoties ar mirušajiem, dzīvie vienmēr uzvar.

Pa to laiku del Kano ātrais kurjers aiznesis uz Valja-dolidas pili ziņas par laimīgo atgriešanos dzimtenē. Imperators Kārlis ir tikko kā atgriezies no Vācijas; vienu pēc otra viņam lemts piedzīvot divus pasaulvēsturiskus brīžus. Vormsas seimā viņš pats savām acīm pieredzējis, kā Mārtiņš Luters ar apņēmīgu rīcību uz mūžīgiem laikiem iznīcina baznīcas garīgo vienotību; te viņš uzzina, ka tajā pašā laikā kāds cits vīrs radījis pavisam jaunu priekšstatu par pasauli un, upurēdams dzīvību, pierādījis, ka visas jūras ir savstarpēji vienotas. Aiz nepacietības uzzināt kaut ko vairāk par šo slavas vainagoto varoņdarbu — jo šai pasākumā arī viņš pielicis roku un varbūt tas pats lielākais un ilgstošākais triumfs, kādu viņš pieredzējis, — imperators vēl tai pašā 13. septembra dienā nosūta del Kano pavēli, lai viņš ar diviem uzticamākajiem un saprātīgākajiem sava kuģa vīriem («las mas cuerdas y de mejoi ražoti») ierodas galmā, līdzi ņemot visus rakstus, kam ir kāda sakarība ar ceļojumu.

Abi pavadoņi, ko Sebastjans del Kano paņem līdzi uz Valjadolidu, proti, Pigafeta un stūrmanis Alvaro, patiesi ir paši uzticamākie; pavisam neizprotama turpretī ir del Kano nostāja pret otru karaļa izteikto vēlēšanos — lai viņam tiktu nodoti visi flotiles dokumenti. Te nu viņa izturēšanās rada aizdomas, jo nevienu vienīgu ar Magelāna roku rakstītu rindu del Kano valdniekam nenodod (vie-

nīgais dokuments, ko Magelāns pats rakstījis cejojuma laikā, saglabājies tikai tāpēc, ka kuģis «Trinidad» un līdz ar to raksts nonācis portugāļu rokās). Vai maz var šaubīties par to, ka Magelāns, tik pedantisks un fanātisks pienākuma cilvēks, apzinādamies savu svarīgo misiju, ir regulāri rakstījis dienasgrāmatu; tikai kāda nenovīdīga roka to var būt slepeni iznīcinājusi. Droši vien kādam no tiem, kas ceļojuma laikā bija pret savu admirāli sacēlušies, būs licies pārāk bīstami, ja imperatora rokās nonāk objektīvas ziņas par nepatīkamajiem notikumiem; tā noslēpumainā kārtā pēc Magelāna nāves pazudusi ikviena Magelāna rakstīta rindiņa un ne mazāk dīvaini gājusi zudumā plašā dienasgrāmata, ko pats ar savu roku rakstījis un karalim personiski nodevis Pigafeta. «Fra le altie cose li detti uno libro, scritto de mia mano, de tutte le cose passate de giorno in giorno nel viaggio nostro.» 1 Šī īstā dienasgrāmata nekādā gadījumā nav identiska ar vēlāko, mums jau pazīstamo ceļojuma aprakstu, kas acīm redzami ir tikai sakopoti izraksti no kādas dienasgrāmatas, un to, ka patiešām ir runa par divām grāmatām, apstiprina kāds man-tujiešu vēstnieks, kas 21. oktobrī paziņo, ka Pigafeta neapšaubāmi diendienā rakstījis grāmatu («Libro molto bello che de giorno in giorno li e scritto el viaggio e paese cbe hano ricertato.» [65] [66]), lai pēc trim nedēļām no tās izrakstītu tikai īsu izvilkumu («Un breve extracto o summario del libro che hano portato quelli de le Indie.» [67]) — tatad tas ir tieši tas, kas mums tagad pazīstams kā Pigafetas ceļojuma piezīmes, ko tikai skopi papildina dažādu stūrmaņu pielikumi, kā arī Pētera Martira un Transilvānijas Maksimiliāna ziņojumi. Kādu iemeslu pēc Pigafetas īstā dienasgrāmata bez vēsts pazudusi — to mēs varam tikai minēt; pats par sevi saprotams, lai piešķirtu lielāku spožumu basku augstmaņa del Kano uzvarai, vēlāk bija nepieciešams noklusēt visu to, kas varētu ko sīkāk atklāt par spāņu virsnieku pretošanos portugālim Magelānam. Kā jau bieži vēsturē pieredzēts — arī šoreiz nacionālā godkārība uzvarējusi taisnīgumu.

Apzināta Magelāna nopelnu slēpšana, liekas, ļoti sarūgtinājusi uzticīgo Pigafetu. Viņš mana, ka te tiek svērts ar nepareiziem svariem. Pasaule aizvien atalgo tikai tos, kuriem pēdējiem lemts laimīgi pabeigt dižo darbu, bet aizmirst visus citus, kas savā sirdī un dvēselē šo darbu izlolojuši un raduši iespēju īstenot. Taču šoreiz nopelnu sadalījums it īpaši netaisnīgs, pat satraucoši netaisnīgs. Jo tieši kādreizējais dumpinieks Sebastjans del Kano, kurš bija sacēlies pret Magelānu un izšķirīgajā brīdī gribējis likt šķēršļus ceļā viņa varoņdarbam, raustin sarauš visu slavu, visu godu, visu atzinību. Pārkāpums, ko viņš bija izdarījis agrāk (pa daļai tādēļ viņš arī bija atbēdzis uz Magelāna flotili), proti, sakarā ar kuģa pārdošanu kādam ārzemniekam, tiek svinīgi pasludināts par izpirktu, turklāt viņam tiek piespriesta piecsimt zelta dukātu liela mūža pensija. Karalis ieceļ viņu bruņinieka kārtā un piešķir viņam ģerboni, kas neapšaubāmi nozīmē, ka del Kano tiek uzskatīts par nemirstīgā varoņdarba veicēju. Vairoga iekšējo daļu aizpilda divas sakrustotas kanēļa standziņas, muskatrieksti un krustnagliņas, bet augstāk virs tā visa — bruņucepure, uz kurās balstās zemeslode, ko lokveidā ietver lepni vārdi: «Primus circumdedisti me.» — «Tu pirmais esi apbraucis man apkārt.» Taču vēl jo bezjēdzīgāka netaisnība kļūst tad, kad apbalvojumu izpelnās Estebāno Gomess, kas Magelāna jūras šaurumā bija dezertējis un Seviļas tiesā stāstījis, ka atrasts vienīgi atklāts līcis, nevis jūras šaurums. Tieši viņš, Estebāno Gomess, kas tik nekaunīgi bija noliedzis Magelāna atklājumu, saņem par nopelniem muižnieka titulu, jo «viņš kā vadonis un vecākais stūrmanis esot atradis jūras šaurumu». Visu slavu, visus Magelāna panākumus ļaunprātīgā kārtā piedēvē tam, kas ceļojuma laikā visniknāk bija mēģinājis kavēt Magelānu viņa mūža darba īstenošanā.

Pigafeta klusē un nododas pārdomām. Pirmoreiz līdz šim tik aizkustinoši lētticīgais, apbrīnojami uzticīgais jaunais cilvēks noskārš kaut ko par mūžīgo netaisnību, kas valda pasaulē. Viņš mierīgi dodas prom. «Me ne paitii de li ai meglio potei.» — «Cik ātri vien iespējams, es taisījos, ka tieku projām.» Lai jau galma lišķi noklusē Magelāna sasniegumus, lai jau spraucas priekšā tie, kuriem nenākas saņemt godinājumu, kas būtu jāpiešķir Magelā-nam, — viņš zina, kam pieder ideja, kam pūles un nopelni, īstenojot nemirstīgo varoņdarbu. Te, galmā, Piga-feta nedrīkst runāt, bet taisnības vārdā viņš apņemas slavināt aizmirsto varoni nākamajām paaudzēm. Ne ar vārdu viņš nepieminēs del Kano savā atgriešanās tēlojumā; «mēs braucām», «mēs nolēmām» — tikai tā viņš rakstīs, lai norādītu, ka del Kano nav vairāk darījis un sasniedzis kā pārējie. Lai jau galms atalgo tādu, kam nejauši pagadījusies veiksme, patieso slavu pelnījis tikai viņš, Magelāns, kuru nekāds cits gods vairs atalgot nevar. Ar aizkustinošu uzticību Pigafeta nostājas uzvarētā pusē un daiļrunīgiem vārdiem pauž tā tiesības, kas apklusis uz mūžīgiem laikiem. «Es ceru,» raksta Pigafeta savā grāmatā, ko veltījis lielajam Rodosas ordeņa lielmestram, «ka tik cildena kapteiņa slava nekad vairs nezudīs. No daudziem citiem tikumiem, ar ko viņš bija apveltīts, it sevišķi ievērības cienīgs ir viens, proti — nelokāmība, kas viņam pat lielākajā postā piemita vairāk nekā visiem pārējiem. Arī badu viņš pacieta vieglāk nekā jebkurš no komandas. Pasaulē nav neviena.cita, kas labāk par viņu būtu pārzinājis kartes un jūras kuģniecību. Un, ka tiešām tā ir, par to liecina viņa varoņdarbs, kādu neviens pirms viņa nav iedrošinājies ne iecerēt, ne veikt.»

Aizvien tikai nāve atklāj personības dziļāko noslēpumu, tikai pēdējā mirklī, kad īstenojusies viņa uzvarām vainagotā ideja, kļūst saprotams, kāds iekšķīgs traģisms slēpies šajā vientuļajā cilvēkā, kam vienmēr bijis lemts nest uz saviem pleciem darba smagumu, bet nekad nebaudīt to prieku, ko dāvā laimīgi pabeigts darbs. No neskaitāmajiem ļaužu miljoniem veikt varoņdarbu liktenis bija izraudzījies tieši šo melnīgsnējo, kluso, sevī noslēgto vīru, kas nelokāmi bija ar mieru par savu ideju ziedot visu pasaulīgo mantu un piedevām arī dzīvību. Liktenis aicināja viņu veikt smagus uzdevumus, nevis priecāties un kā algādzi, neparādot ne pateicību, ne žēlsirdību, aizsūtīja prom, kad darbs paveikts. Citi guva par viņa varoņdarbu slavu, citi sagrāba peļņu, citi svinēja svētkus, jo, tikpat stingri kā pret visiem bija izturējies šis skarbais karavīrs, tikpat stingrs pret viņu gribēja būt liktenis. Tikai vienu, ko viņš ar visiem dvēseles spēkiem bija centies panākt, tas viņam atļāva sasniegt: atrast ceļu apkārt zemeslodei. Taču triumfu, kas sagaida, atgriežoties mājup, darba svētlaimīgāko posmu tas viņam vairs nenovēl. Tikai

aplūkot, tikai satvert uzvaras vainagu viņš drīkst, bet, tikko grasās to uzlikt galvā, liktenis pasaka «diezgan» un liek nolaist ilgās pacelto roku.

Tikai tas, vienīgi tas Magelānam nolemts — tikai pats darbs, nevis tā zeltainā ēna — pasaulīgā slava. Tāpēc nekas nav tik satriecoši kā šajā brīdī, kad Magelāna mūža sapnis kļuvis par īstenību, vēlreiz izlasīt viņa testamentu. Visu, ko viņš aizbraukšanas brīdī lūdzis, liktenis viņam liedzis. Neko viņš nesaņem no tā, ko sev un savējiem izcīnījis izdaudzinātajā «Capitulacion». Neviens vienīgs — vārda tiešā nozīmē neviens vienīgs — no tiem noteikumiem, ko viņš ar tādu piesardzību un apdomību ierakstījis savā testamentā, pēc viņa varonīgās nāves nav izpildīts; cietsirdīgi tiek ignorēta arī pati dievbijīgākā, pati nesavtīgākā vēlēšanās. Magelāns bija norādījis, lai viņu apbedī Seviļas katedrālē, taču viņa mirstīgās atliekas trūd sveša piekrastē. Viņš vēlējās, lai pie viņa zārka tiktu nolasītas trīsdesmit mesas, taču ap viņa briesmīgi sakropļoto ķermeni ar uzvaras kaucieniem klaiņā Silapulapu ordas. Viņa bēru dienā vajadzēja apģērbt un paēdināt trīs nabagus — bet neviens vienīgs nesaņem ne kurpju pāri, ne pelēkus svārkus, ne ēdienu. Neviens, ne pats pēdīgais ubags netiek aicināts «aizlūgt par viņa dvēseles mieru». Sudraba reāli, ko viņš bija solījis piešķirt svētajam krusta karam, žēlastības dāvanām gūstekņiem, pabalstam klosteriem un sirdzēju namiem, netiek izmaksāti. Jo nav neviena, kas izpildītu viņa pēdējo vēlēšanos, un, ja arī biedri pārvestu viņa līķi dzimtenē, nebūtu pat ne maraveda, par ko nopirkt līķautu.

Bet vai Magelāna mantinieki nav kļuvuši bagāti ļaudis? Vai tad pēc līguma viņa pēcniekiem nepienākas piektā daļa no visa ieguvuma? Vai viņa atraitne nav kļuvusi viena no turīgākajām Seviļas sievietēm? Vai viņa dēli, mazdēli, mazmazdēli nekļūs adelantados, neieņems jaunatklāto salu gubernatoru posteņus? Nē, neviens neko nemanto no Magelāna, jo neviens no viņa tuvajiem radiniekiem, kas varētu pieprasīt mantojumu, nav vairs dzīvs. Pa šiem trijiem gadiem nomirusi viņa sieva Beatrise un vēlāk arī abi mazgadīgie dēli — negaidot izmirusi visa Magelāna dzimta. Nav ne brāļa, ne māsas vai brāļa bērnu, neviena asinsradinieka, kas mantotu ģerboni, — neviena, neviena, neviena! Veltīgas bijušas dižciltīgā muižnieka rūpes, veltīgas vīra un tēva rūpes, veltīga ticīga kristieša

dievbijīgā vēlēšanās. Vēl tikai Barbosa, Magelāna sievastēvs, ir dzīvs — bet kā gan viņš nolād to dienu, kad šis drūmais viesis, šis «skrejošais holandietis», ieradies viņa mājā! Tas atņēma viņam meitu — nu tā nomirusi, tas aizveda līdzi dēlu, vienu vienīgo, un ari tas nav atgriezies. Biedīga nelaimes jausma dveš ap šo vīru. To, kas viņam bijis draugs un palīgs, viņš sasaistījis ar savu ļauno likteni, tam, kas viņam uzticējies, sūri par to jāsamaksā. Visiem, kas bija Magelānam tuvi, kas stāvēja viņa pusē, viņa varoņdarbs kā vampīrs izsūcis dzīvību un izpostījis laimi; Faleiru — viņa kādreizējais līdzgaitnieks — tiek ieslodzīts cietumā, līdzko atgriežas Portugālē; Aranda, kurš Magelānam nolīdzināja ceļu, iepīts apkaunojošā tiesas procesā un zaudējis visu naudu, ko riskējis ieguldīt viņa pasākumā. Pret Enriki, kam viņš bija apsolījis brīvību, tūlīt pēc Magelāna nāves izturas atkal kā pret vergu; Meskita — viņa brālēns — trīsreiz tiek ieslēgts važās, tāpēc ka palicis viņam uzticīgs; Barbosu un Serrāno trīs dienas pēc Magelāna bojā ejas piemeklē tāds pats liktenis kā viņu, un tikai tas, kas nostājies pret viņu — Sebastjans del Kano gūst uzticamo un bojā gājušo līdzgaitnieku slavu un bagātību.

Un vēl traģiskāk ir tas, ka pats varoņdarbs, kam Ma-gelāns upurējis visu un arī pats sevi, šķietami bijis veltīgs. Garšvielu salas Magelāns gribēja iegūt Spānijai un arī ieguva, samaksādams par to ar savu dzīvību, taču viss viņa varonīgais pasākums beidzās ar nožēlojamu tirdzniecisku darījumu: par trīssimt piecdesmit tūkstošiem dukātu imperators Kārlis pārdod Moluku salas atpakaļ Portugālei. Magelāna atklātais ceļš uz rietumiem vēlāk gandrīz tikpat kā nemaz netiek izmantots; jūras šaurums, ko viņš atradis, nedod ne naudu, ne citas bagātības. Arī pēc Magelāna nāves ikvienu, kas viņam bija uzticējies, piemeklē kāda nelaime; gandrīz visas spāņu flotiles, kuras mēģina vēlreiz veikt pārdrošo braucienu, aiziet bojā Magelāna jūras šaurumā; drīz vien jūrnieki aiz bailēm sāk vairīties no šā ceļa un spāņi atzīst, ka labāk savas preces pārvest garās karavānās pāri Panamas zemes šaurumam nekā doties drūmajos Patagonijas fjordos. Beigu beigās bīstamais Magelāna ceļš, kura atklāšanu visa pasaule saņēma ar gavilēm, tā tiek nopelts, ka pat viņa paša paaudze to galīgi aizmirst, un, tāpat kā senāk, tas kļūst atkal par mītu. Trīsdesmit astoņus gadus pēc Magelāna

varonīgā brauciena slavenajā poēmā «Araukana» gluži atklāti pavēstīts, ka Magelāna jūras šaurums vairs neeksistē, ka tas vairs neesot ne atrodams, ne arī izmantojams kuģošanai, jo vai nu kāds kalns to aizsprostojis, vai arī to aizšķērsojusi kāda sala.

Ēsta secieta senda descubierta Quedo paia nosotros escondida Oia sea yerro de la altura cierta,

Ora que alguna isleta removida Del tempestuoso mai y viento aiiado Encallando en la boca la ha cerrado.

Tik maza uzmanība tiek veltīta šaurumam — tas kļuvis jau par mītu, tā ka pārgalvīgais pirāts Frensiss Dreiks vēlāk veselu pusgadsimtu to izmantojis par drošu paslēptuvi, no kuras kā vanags negaidot meties uz rietumu piekrastes spāņu kolonijām un aplaupījis kuģus, kas veduši sudrabu, — un tikai tad spāņi atkal atminas, ka ir tāds šaurums, un steidzīgi sāk būvēt cietoksni, lai aizkavētu citus jūras pirātus doties cauri šaurumam. Taču nelaime piemeklē ikvienu, kas iet Magelāna pēdās. Flotile, kura, pēc karaļa pavēles, Sarmjento vadībā dodas caur jūras šaurumu, aiziet bojā, cietoksnis, ko viņš uzcēlis, nožēlojamā kārtā sagrūst, un nosaukums poito hambre — Bada osta — ar baismām liek atcerēties, ka tur nometinātie Sarmjento ļaudis nomiruši aiz bada. Kopš tā laika reti kāds vaļu mednieku kuģis vai šad un tad kāds bezbailīgs burinieks iemaldās šaurumā, par kuru sapņoja Magelāns, cerēdams, ka tas kļūs par lielu tirdzniecības ceļu no Eiropas uz Austrumu zemēm. Un, kad reiz kādā 1913. gada rudens dienā prezidents Vilsons Vašingtonā nospiež elektrisko pogu, kas liek atdarīties Panamas kanāla slūžām un līdz ar to uz mūžīgiem laikiem tiek savienots Atlantijas okeāns ar Kluso okeānu, Magelāna jūras šaurums tapis pilnīgi lieks. Beidzot galīgi apzīmogots tā liktenis, un tas kļūst vienīgi par vēsturisku, vienīgi par ģeogrāfisku jēdzienu. Ilgi meklētais paso nav kļuvis par ceļu simtiem un tūkstošiem kuģu, ne arī par tuvāko un ātrāko ceļu uz Indiju, tā atklāšana nav padarījusi ne bagātāku Spāniju, ne varenāku Eiropu: no visām apdzīvojamām pasaules malām vēl tagad Amerikas piekrasti no Patagonijas līdz Ugunszemei uzskata par pašu pamestāko un trūcīgāko zemeslodes daļu

Bet vēl nekad vēsturē kāda veikuma morālo vērtību nav noteicis praktiskais noderīgums. Tikai tas uz mūžīgiem laikiem bagātina cilvēci, kas tai palīdz izpētīt pašai sevi un kas pavairo tās radošo pašapziņu. Bet šajā ziņā varoņdarbs, ko veicis Magelāns, pārspēj visus viņa laika sasniegumus, un it īpaši slavas vainagots mums tas liekas tālab, ka viņš nav savai idejai upurējis tūkstošiem un simtiem tūkstošu dzīvību kā lielākā tiesa varoņu, bet tikai pats sevi. Neaizmirstamu šo darbu vērtīs varonīgā pašuzupurēšanās, šo piecu mazo, nolietoto, vientuļo burinieku cildenā drosme — tie devās cilvēces svētajā karā pret neizzināmo; neaizmirstams paliks arī pats varonis, kurš pirmais uzdrīkstējās lolot vispārdrošākās cerības — apbraukt apkārt zemeslodei — un kura pēdējais kuģis to arī veica. Pēc simtiem gadu ilgas meklēšanas beidzot uzzinot zemeslodes apmērus, cilvēce pirmoreiz uzzināja arī sava spēka apmērus, un, tikai izpētīdama pasaules telpas lielumu, tā ar jaunu prieku un jaunu drosmi varēja apzināties pati savu lielumu.

Visaugstāko, ko cilvēks spēj, viņš allaž paveic tikai tad, ja var būt par priekšzīmi citiem, un gandrīz aizmirstais Magelāna varoņdarbs labāk par kuru katru lielu sasniegumu uz laiku laikiem pierādījis, ka ideja, kuru spārno un kaislīgā apņēmībā cenšas īstenot ģēnijs, ir stiprāka par dabas stihiju, ka atkal un atkal no jauna kāds atsevišķs cilvēks savā īsajā, zūdīgajā mūžā spēj vērst par īstenību un nezūdīgu patiesību to, par ko neskaitāmas paaudzes tikai sapņojušas.

KOMENTĀRI

11. lpp. Tidora — neliela sala Moluku arhipelāgā.

11. lpp. Amboina — Moluku dienvidu sala; atrodas Bandas jūrā, Seramas salas dienvidu galā.

11. lpp. Bandas salas — salu grupa Bandas jūras ziemeļaustrumu daļā.

11. lpp. Malabaras piekraste — Indijas dienvidrietumu piekraste.

12. lpp. Kambaja — līdz 17. gs. liels tirdzniecības centrs Indijas rietumu krastā. Pazīstams ar sikamatniecibu, pēc kuras izstrādājumiem bija liels pieprasījums ne tikai Āzijā, bet arī Eiropā. Zaudēja savu nozīmi pēc Kambajas līča izsīkšanas.

12. lpp. Ormuza — nozīmīga viduslaiku osta, kura atradās netālu no Persijas jūras līča, tagadējās Bender-Abasas tuvumā. 1622. gadā pilsēta tika sagrauta.

12. lpp. R i a 11 o — tirdzniecības kvartāls Venēcijā; atrodas tāda paša nosaukuma salā. Netālu no Rialto tek vēlāk pieminētais pats lielākais Venēcijas kanāls — Canale Grande.

12. lpp. — Behaims Marlins (1459—1506) — vācu ģeogrāfs un ceļotājs. Kopā ar Djego Kānu brauca uz Rietumāfrikas krastiem. Lisabonā satikās ar Kolumbu. Nirnbergā uzcēla lielo globusu («Zemes ābolu»),

12. lpp. Fuge'ri •— vācu tirgoņi un baņķieri, kas izsniedza aizdevumus karaļiem un pāvestiem.

12. lpp. Velzeri — vācu tirgoņi un baņķieri. Kārlis V tiem atļāva izdarīt Venecuēlas kolonizāciju, par ko tie viņam izsniedza lielu naudas aizdevumu.

14. lpp. D i a š s Bartolomejs (ap 1450—1500) — portugāļu jūrasbraucējs, apceļojis Āfrikas kontinenta dienvidu galu, ko nosaucis par Vētras ragu (lormentozo). Zuans II pārdēvēja to par Labās Cerības ragu. Vēlāk Diašs vadīja kuģi ekspedīcijā uz Kabralu. Gājis bojā vētrā.

14. lpp. Kabots Džons (Kaboto Diovanni) (ap 1450—1498) — itāliešu jūrasbraucējs; kopš 1490. gada atradiesAnglijas karaļa dienestā. 1497. gadā, meklējot ziemeļrietumu ceļu uz Āziju, sasniedza Ņūfaund-lendas salu. Viņa dēls Sebastjans Kabots ari bija pieredzējis jūrasbraucējs.

15. lpp. Ptolemajs Klaudijs — 2. gadsimta sengrieķu astronoms un ģeogrāfs. Viņa darbā «Ģeogrāfija» apkopotas to laiku ģeogrāfiskās ziņas. Ptolemajs ilgu laiku tika uzskatīts par neapstrīdamu autoritāti.

16. lpp. Enriki Jūrasbraucējs (1394—1460) •— Portugāles princis, Žuana I dēls. Viņa sarīkotās ekspedīcijas veica veselu virkni svarīgu ģeogrāfisku atklājumu.

16. Ipp. Seuta — pilsēta Spānijas Marokas krastā. 1415. gadā Seutā iebruka portugāļi, un viņu varā tā atradās līdz 1580. gadam.

16. Ipp. S a g r i š a — vieta netālu no Sanvlsenti raga, pašā tālākajā Portugāles dienvidrietumu malā. 1418. gadā Enriki Jūrasbraucējs te nodibināja navigācijas skolu un observatoriju.

16. Ipp. Herodots (ap 484.—425. g. p. m. ē.) — sengrieķu zinātnieks, kuru Cicerons nosaucis par «vēstures tēvu». Viņa darbam «Grieķu un persiešu kara vēsture» liela nozīme ģeogrāfijas zinātnes attīstībā.

16. Ipp. Strabons (ap 63. g. p. m. ē. — 20. g. m. ē.) — sengrieķu ģeogrāfs un vēsturnieks, darbu «Ģeogrāfija» (17 grāmatās) un «Vēsture» (43 grāmatās) autors.

16. Ipp. LIbija. — Tā senie grieķi sauca Ziemeļāfriku (izņemot Ēģipti).

17. Ipp. Rodžers II (1101—1154) — Sicīlijas karalis, Normandijas iekarotāja Rodžera I dēls. Sirojis laupīšanas nolūkā Grieķijas un Āfrikas piekrastē.

17. Ipp. Gviņēja. — Parasti šo nosaukumu atvasina no Dženi pilsētas nosaukuma; tā atrodas Nigēras augšējā baseinā. Retāks ir uzskats, ka tas cēlies no Hanas — no tāda paša senas Sudānas valsts galvaspilsētas nosaukuma.

17. Ipp. Ibn-Batuta Abu Abdulla (1304—1377) — arābu ceļotājs, kas pavadījis ceļojumos gandrīz vai pusi no sava mūža. Bijis arī Krievijas dienvidos. Viņa ceļojumu apraksti dod bagātīgu materiālu dažādu tautu vēstures pētīšanai.

17. Ipp. Bi tīni ja — sena valsts, kas atradās Mazāzijas ziemeļrietumu daļā. 74. gadā p. m. ē. kļuva par Romas provinci.

17. Ipp. Dreiks Frensiss (ap 1545—1590) —- angļu jūrasbraucējs un pirāts, vēlāk karaliskās flotes viceadmirālis. Otrais no eiropiešiem, kas apceļojis apkārt pasaulei. Piedalījies «Neuzvaramās armādas» sakāvē.

18. Ipp. Portulāni — jūras navigācijas kartes, ko lietoja līdz

18. gadsimtam.

18. Ipp. Madeira — Atlantijas okeāna sala. Madeira, domājams, bijusi pazīstama jau romiešiem. 1419. gadā Madeiru no jauna atklāja Zuana Gonsalviša Zārku un Trištana Važa Tešeiri vadītās ekspedīcijas.

19. Ipp. N o n rags — atrodas Āfrikas rietumu piekrastē. Aptuveni ap 1416. gadu to apbrauca portugāļu jūrasbraucējs Gomišs.

19. Ipp. Eanišs Zils — portugāļu jūrasbraucējs, kas 1434. gadā apbrauca Bohadora ragu. Gadsimta vidū Bohadora rags tika uzskatīts par jūras kuģniecības pašu tālāko punktu.

19. Ipp. Zuans II (1455—1495) — Portugāles karalis, kas realizēja plašu koloniālo ekspansiju.

20. Ipp. Zaļais rags (Verde) — Āfrikas rietumu smaile.

20. Ipp. Kāns (Kams) Djego — portugāļu jūrasbraucējs, Izpētījis Āfrikas krastus līdz 22. paralēlei. Pirmais eiropietis, kas sasniedza Kongo grīvu (1484. gadā).

20. Ipp. Kamoenss Luiss (1524—1580) — izcils portugāļu dzejnieks. Savā poēmā «Luziādi» (1572) apdzied nozīmīgākos notikumus Portugāles vēsturē. Svarīgu vietu poēmā ieņem Vasko de Gamas ceļojuma apraksts.

21. Ipp. Alfonso de Albukerki (1453—1515) — Portugāles karavadonis, otrais Indijas vicekaralis. Centās iekārtot atbalsta punktus, lai nostiprinātu Portugāles kundzību. Iekaroja Gou (1510), Malaku (1511) un Ormuzu (1515).

21. lpp. Žuans de Barrušs (1496—1570) — portugāļu hronists un valsts ierēdnis. Viņa darbi īpaši interesanti tāpēc, ka viņš tajos izman-tojaLisabonas arhīva slepenos materiālus. Pazīstams viņa sacerējums ir «Āzija».

22. lpp. Politiano Andžels (1454—1494) — itāliešu dzejnieks humānists, dzīvojis Lorenco Mediči galmā. Viņa sacerējumi izceļas ar savu izsmalcināto formu.

23. lpp. T i f i s s — tā kuģa stūrmanis, ar kuru argonauti devās pēc Zelta aunādas.

23. lpp. T u 1 e — nepazīstama sala, kuru senāk uzskatīja par pasaules ziemeļu galējo punktu.

23. lpp. Espanjola (Haiti) — viena no Lielajām Antiļu salām, kur 1492. gadā izcēlās Kolumbs. 17. gadsimta beigās salas rietumu daļa piederēja Francijai (Sandomingo), bet austrumu daļa — spāņiem (Santo-domingo). Tagad šajā salā ir Haiti un Dominikas republika.

24. lpp. M a r a n i — spāņu un portugāļu ebreji, kas pieņēmuši kristīgo ticību (vai musulmaņu), lai izbēgtu no vajāšanas.

26. lpp. P a 1 o s a (Palos de la Fronteia) — Riotinto (dienvidrietumu Spānijā) osta, no kurienes Kolumbs devās savā pirmajā braucienā.

26. lpp. Kalikuta — pilsēta Malabaras piekrastē; viduslaikos svarīgs tirdzniecības centrs. Šeit Vasko de Gama bez panākumiem bija centies nodibināt faktorijas. 1510. gadā pilsētu iekaroja Albukerki, kas vēlāk tika no tās padzīts. 1511. gadā ar vienu no Kalikutas valdniekiem, kurus sauca par samoriniem, tika noslēgts miers.

26. lpp. Pinsons Martins Alonso (ap 1440—1493) — Kolumba f pirmajā ceļojumā «Pinti» kapteinis.

26. lpp. Kabrals Pedro Alvarišs (ap 1467—1526) — portugāļu jūrasbraucējs. Komandēja trīsdesmit kuģu lielu floti, kas devās uz Indiju. Viļņi un vētra aiznesa kuģus līdz Brazīlijas krastiem.

26. lpp. Kortereals Kaspars (ap 1450—1501) — portugāļu jūrasbraucējs. 1500. gadā izpētīja Labradoras un Ņūfaundlendas piekrastes. No otrā brauciena vairs neatgriezās.

26. lpp. Leons Huans de Ponse (ap 1460—1521) — spāņu.konkis-tadors. Piedalījās Kolumba otrā ceļojumā; 1513. gadā atklāja Florldu. 1521. gadā viņš mēģināja to iekarot, bet gāja bojā no ievainojuma, ko guva sadursmē ar indiāņiem.

26. lpp. Nunjess de Balvoja (1475—1517) — spāņu jūrasbraucējs un konkistadors. 1513. gadā šķērsoja Panamas zemes šaurumu un atklāja Kluso okeānu, ko nosauca par Dienvidu jūru.

28. lpp. A'lmeida Fransišku (ap 1450—1510) — pirmais Indijas vicekaralis. Pēc trīs gadu ilgas valdīšanas karalis lika viņu atsaukt atpakaļ; gāja bojā atceļā uz Portugāli.

30. lpp. Kannanūra — pilsēta Malabaras piekrastē. Pirms kaujas pie Kannanūras Magelāns piedalījās Kilojas un Mombasi ieņemšanā.

31. lpp. Vartema Lodoviko — venēciešu ceļotājs un piedzīvojumu meklētājs. Apceļojis dažādas pasaules malas, tai skaitā ari Moluku un Bandas salas. Pirmais no eiropiešiem iekļuvis Mekā. Viņa sarakstītais «Ceļvedis» bija viduslaikos ļoti populārs.

32. lpp. S o f a 1 a — apdzīvota vieta Mozambikas līča piekrastē, Beiri tuvumā. 1502. gadā to bija apmeklējis Vasko de Gama. 1508. g. Sofalā portugāļi uzcēla cietoksni.

33. lpp. Aurea Hersonesus — Zelta Hersonesa, Malakas pussalas senais nosaukums.

37. lpp. G a 1 e o n a — trīs un četru klāju spāņu kara kuģis. Vēlāk tā sauca ari tirdzniecības kuģus.

37. lpp. P a d u j a s sēklis — atrodas Arābu jūrā, tuvu Indijas piekrastei.

37. lpp. G o a — pilsēta Indijas krastā, kura vēlāk kļuva par Portugāles koloniju centru. Iekarojis pilsētu, Albukerki lika nogalināt visus musulmaņus, nesaudzējot ne sievietes, ne bērnus. Kolonizatoru cietsirdīgā valdīšana vēlāk daudzreiz izraisīja sacelšanos Goas pilsētā.

38. lpp. Trištans de Kunja (ap 1460—1540) — portugāļu jūrasbraucējs un diplomāts. Atklāja daudzas salas Atlantijas okeāna dienvidu daļā, no kurām trīs salas nosauktas viņa vārdā. Pavadīja Albukerki ceļā uz Indiju. 1514. gadā tika iecelts par sūtni pāvesta Leo X galmā.

38. lpp. Ternate — neliela vulkāniska sala uz austrumiem no Celebesas.

41. lpp. Belena — apdzīvota vieta Težas krastā. Belenā ir baznl-ciņa, kurā apglabāts Vasko de Gama, Kamoenss un vairāki Portugāles karaļi.

42. - lpp. Manuēls (pēc iesaukas — Laimīgais; 1469—1521) — Portugāles karalis, Zuana II brālēns. Nenogurstoši centās nostiprināt karaļvalsti. Viņa valdīšanas laikā Portugāles impērija sasniedza lielāko uzplaukumu.

43. lpp. Pisarro Fransisko (ap 1471—1541) — spāņu konkistadors, inku valsts iekarotājs; inku valsts atradās tagadējās Peru teritorijā.

43. lpp. Montesuma (1466—1520) — Meksikas indiāņu cilts virsaitis. Spāņu iekarotāji viņu sagūstīja un nosodīja.

44. lpp. Azamora — pilsēta Marokas piekrastē. 1513. gadā karalis Manuels nosūtīja uz Azamoru savu floti, lai sodītu vietējo sultānu, kas atsacījās viņam maksāt meslus.

46. lpp. Pigafeta Antonio (ap 1491—1534) — Magelāna pavadonis viņa ceļojumā apkārt zemeslodei. Pigafetas piezīmes tiek uzskatītas par vērtīgāko dokumentu, kas ataino šo ceļojumu.

53. lpp. Huans de S o 1 i s s (1470—1516) — spāņu jūrasbraucējs. Pēc Vespuči nāves — Spānijas flotes galvenais stūrmanis. Atklāja Laplatas upi, kuras krastos sadursmē ar indiāņiem gāja bojā.

56. lpp. Sēners Johans (1477—1547) — spāņu jūrasbraucējs. Konstruējis divus globusus (1515. un 1520. gadā). Otrs globuss pazīstams tikai pēc kopijām.

58. lpp. Toskanelli Paolo (1397—1482) — itāliešu zinātnieks, pārliecināts tās mācības piekritējs, kura atzina, ka zeme ir apaļa.

59. lpp. Kadāmosto Luidži (ap 1432—1480) — venēciešu jūrnieks, kas kalpoja Enriki Jūrasbraucējam. Atklāja Zaļā raga austrumu grupas salas.

66. lpp. Adrians VI (1459—1523) — kardināls, Utrehtas amatnieka dēls. Pazīstamais inkvizitors. Gadu pirms nāves (1522) iecelts par pāvestu.

66. lpp. Gijoms de Kruā, sinjorsde Sevrs (1458—1521) — Kārļa V galminieks, uzkrājis milzu bagātības.

66.. lpp. Fonseka Huans (1451—1524) — Burgosas arhibīskaps, pirmais Indijas padomes priekšsēdētājs. Nekautrīgi izmantoja savu posteni, lai iedzīvotos. Viens no lielākajiem Kolumba un Kortesa pretiniekiem.

71. lpp. A 1 g v a s i 1 s — policijas komisārs.

71. lpp. A 1 k a 1 d s — tiesnesis, kopienas vecākais.

81. lpp. Svētā Aleksandrijas Katrīna — pēc nostāstiem.

gājusi bojā uz moku rata. Svētas Katrīnas moku rats ir smagu ciešanu simbols.

84. lpp. Sanlukāra de Barrameda — pilsēta pie Gvadalki-vīras grīvas; to dibinājuši romieši. Tai svarīga nozīme lielo ģeogrāfisko atklājumu laikmetā.

85. lpp. Medinas-Sidonijas pili cēlis spāņu karavadonis Alonso Gusmans (1258—1305).

88. lpp. Astrolabs — instruments, kuru lietoja debess spīdekļu stāvokļa noteikšanai.

88. lpp. Kvadrants — aparāts, kuru lietoja, lai noteiktu debess spīdekļu augstumu.

88. lpp. Planlsfēra — Zemes vai debess globusa attēls uz plakanas kartes pusložu veidā.

89. lpp. Falkonets — veclaiku lielgabals, kas šāva ar svina šāviņiem.

91. lpp. Pedro d’Ariass (ap 1440—1531) — Spānijas valsts ierēdnis, Darjenas gubernators. Sodīja un notiesāja uz nāvi Nunjesu de Bal-voju. Nodibināja Panamas pilsētu.

93. lpp. Angiera Pedro (Pēteris Martirs; 1455—1526) — spāņu vēsturnieks, pēc izcelšanās itālietis. Karaļa bērnu audzinātājs. Savos sacerējumos rakstīja par jaunatklātajām zemēm.

93. lpp. Transilvānijas Maksimiliāns — Kārļa V sekretārs; viņa vēstule Zalcburgas bīskapam ir viens no retajiem dokumentiem, kas sniedz skaidras ziņas par pirmo braucienu apkārt pasaulei.

93. lpp. Berlics Maksimilens (1852—1921) — amerikāņu lingvists un pedagogs, kura metode bija — mācīt valodu bez vārdnīcas palīdzības. Berlica skola bija plaši ieviesta daudzās zemēs.

97. lpp. Tenerifa — vulkāniska sala, kas pieder pie Kanāriju salu grupas.

105. lpp. Gvaranl — indiāņu cilts, kas dzīvoja Amerikā, dienvidos no Orinoko.

106. lpp. Svētās Marijas rags — zemesrags, aiz kura sākas Laplata. Atrodas dienvidaustrumos no Lapalomas.

107. lpp. Helesponts — agrākais Dardaneļu nosaukums.

107. lpp. Golkonda — agrāk tā sauca Haidarabadu; slavena ar saviem dimantiem. So vārdu lieto, apzīmējot milzīgu bagātību.

109. lpp. Svētā Matiasa licis atrodas Dienvidamerikas piekrastē.

110. lpp. Sanhuliana licis atrodas Dienvidamerikā. Frensiss Dreiks pavadīja šajā līcī divus mēnešus.

114. lpp. Tukidids (ap 460.—395. g. p. m. ē.) — sengrieķu vēsturnieks. Viņa nozīmīgākais darbs — «Peleponēsas kara vēsture»,

129. lpp. Šeteboss — domājams, ka patagoniešu dievs.

129. lpp. Rio de Santacrusa (Svētā krusta upe) — Argentīnas upe.

138. lpp. Sardīņu upe — domājams, kāds no līčiem Magelāna jūras šaurumā.

146. lpp. Ilgotais rags (Deseado) — Dezolasonas salas ziemeļrietumu gals pie rietumu puses ieejas Magelāna jūras šaurumā.

153. lpp. Suluana — maza saliņa Samaras salas dienvidu smailē.

153. lpp. Humunu. — Tagad šo salu sauc par Homonhonu.

153. lpp. Filipīnu salas. Sākumā Magelāns tās nosauca par La-zurlta salām. 1542. gadā pārdēvētas par Filipīnām par godu Fīlipam II, kas toreiz vēl bija infanls.

159. lpp. S e b u — viena no lielākajām Filipīnu arhipelāga salām. Pigafeta to nosauca par Zubu.

163. lpp. Gvatamozins (ap 1495—1525) — meksikāņu cilts pēdējais vadonis, Montesumas radinieks. Lai gan spāņi viņu nežēlīgi spīdzināja, viņš neatklāja, kur atrodas noslēptās dārglietas.

163. lpp. Šeit domāta zelta apmaiņa pret dzelzi, kas tika plaši propagandēta kā «patriotisks» pasākums pirmā pasaules kara laikā Vācijā.

166. lpp. Maktana — sala iepretī Sebu salai. Tās ziemeļaustrumu krastā Magelānam uzcelts piemineklis.

178. lpp. Bohola — Filipīnu arhipelāga sala dienvidaustrumos no Sebu.

186. lpp. Santjāgo — viena no salām, kas atrodas Zaļā raga apkaimē.

188. lpp. Pontas Fleraklīts (IV gadsimtā pirms m. ē.) — Atēnu zinātnieks, Platona skolnieks; pirmais apgalvoja, ka zeme griežas ap savu asi.

191. lpp. Ovjedo Gonsalo (1478—1557) — spāņu vēsturnieks. San-todomingo gubernators. Kārlis V nosauca viņu par Amerikas historio-grāfu. Lielu interesi izraisa viņa darbs «Vispārējā un Rietumindijas vēsture».

194. lpp. Vormsas seims sanāca 1521. gadā. Šajā seimā bija ataicināts Mārtiņš Luters, kurš atteicās noliegt savu ticību. Kārlis V izdeva tā saucamo «Vormsas ediktu», ar ko vērsās pret Luteru, pasludinot viņu ārpus likuma. Taču šā edikta īstenošanu kavēja reformācijas panākumi.

200. lpp. «Araukana» — Ersilja i Sunjiga Alfonso (1533—1596) varoņpoēma, kurā notēlota cīņa ar araukaniem — Dienvidamerikas indiāņu cilti.

200. lpp. Pedro de Sarmjento (ap 1530—1589) — spāņu jūrasbraucējs. Mēģināja Magelāna jūras šaurumā uzcelt fortu, bet tika saņemts angļu gūstā.

SATURS

Ievads...........

Navigare necesse est......

Magelāns Indijā.......

Magelāns iegūst brīvību.....

Ideja tiek īstenota.......

Viņa griba sastop tūkstoš pretspēku

Ceļa jutīs..........

Veltīgie meklējumi.......

Sacelšanās......... .

Lielais brīdis .........

Magelāns atklāj savu karaļvalsti . Nāve uzvaras priekšvakarā .... Atgriešanās dzimtenē bez vadoņa . Mirušajiem taisnību negūt ....

(

Stefans Cveigs MAGELANS

Redaktore I. Bērzkalne. Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn, redaktore V. Dārziņa. Korektore L. Kamene. Nodota salikšanai 1972. g. 15. maija. Parakstīta iespiešanai 1972. g. 18. oktobrī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 3, formāts 84X108/32. 7,20 fiz. iespiedi.; 12,09 uzsk. Iespiedi.; 13,11 izdevn. I. Metiens 65 000 eks. Maksā 86 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 25281-D339. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un gramatu tirdzniecības lietu komitejas Grāmatu tipogrāfijā Rigā, Ļeņina ielā 137/139, Pasūt Nr. 297,

1

Ceļot pa jūrām ir nepieciešams (lai.).

2

Garšvielas (spān.).

3

Arābu (lat.).

4

Indiešu (lat.).

5

Laimīgajai Arābijai (lai.).

6

Dienvidu zemēm (ia/.).

7

Jau pašā sākumā (lai.).

8

Inlante — portugāļu un spāņu prinču tituls (port, un span ).

9

Nezināmo jūra (lai.).

10

Lībijas tuksnesis (lai.).

11

Kuģot pa jūru ir nepieciešams, bet dzīvot nav tik nepieciešams (lai.).

12

Marsa laukums Parīzē (Iranc.).

13

Uz pieredzi pamatots (Ja/.),

14

Laimīgais īpašnieks (lai.).

15

Lai no Rietumiem sasniegtu Austrumus (spān.).

8 Tumsas okeāns (ilāl.).

16

Jaunās pasaules (lat.).

17

Rezervists (porl.).

18

Garšvielu salas (spān

19

Deviņi pārējie noklīduši no eskadras vētras laikā.

20

1 Pats savām acīm (lal.J.

21

Kapteiņi un muižnieki (pait.).

22

Pasaules citadele (lat.).

23

Viņi tika sagaidīti un uzņemti draudzīgi, ar cieņu un cildenumu (spāri.).

24

Bijušais (franc ).

25

Svētlaimīgās bezdarbības (itāl.).

26

Laimīgais (spān.j.

27

Vienkāršs muižnieks (port.).

28

Ieroču nesējs (poit.).

29

Muižnieks-bruņinieks (port.).

30

Brieduma gados (lat.).

31

Visslepenākajām (spān.).

32

Cietzemei (lat.).

33

Karalis šai pilsētā pie okeāna nodibināja īpašu namu tirdzniecībai ar aizokeāna zemēm, namā apmetās gan tie, kas devās ceļā, gan tie, kuri atgriezās mājup (7a/.).

34

Avantūristi fspān.).

35

Cerības zaudējušie (spān.).

36

8 Atnācējam no svešas zemes (spān.).

37

Duarti Barbosas grāmata (spāri.).

38

«Es, karalis ...» (Spāri.)

39

Mantzinis (spār1.).

40

Zelta Kastīlija (spāri.).

41

«Nesen atklātas jaunas zemes» (itāl.).

42

s «Doties ceļojumos, redzēt pasauli un tās brīnumus» (itāl.).

43

«Rokasgrāmata ceļotājam» (itāl.).

44

Prieks (itāl.).

45

«Lai dievs sargā jūs, senjor admirāli, un stūrmaņus, un visu krietno komandu!» (Spāri.)

46

Neievērojamas personas (hanc.).

47

Upe (spān.).

48

Šaurums {spāri.).

49

Pingvīnu līcis fspān.).

50

Lielo grūtību līcis (spāri.).

51

«Un, tāpat kā līdz šim tie lūdza viņam laipnibu, tā turpmāk tie lūdza viņa aizstāvību, pazemībā tam skūpstot rokas un kājas.» (Spān.)

52

Melnajā ostā (spāri.).

53

«Tā augums divkārt pārsniedza parasta cilvēka augumu.» (Lat.)

54

Visu svēto (spāri.).

55

«Man šķiet, ka nekur pasaulē nav lieliskāka un jaukāka jūras šauruma par šo!» (ltāl.)

56

Jūra, jūra! (Grieķ.)

57

Uzrakstītais saglabājas (lai.).

58

Sīs lautas dzīvo saticībā, labklājībā un bezdarbībā, tām patīk miers, atpūta un klusa dzīve (i(ā/.).

59

Netieši (lai.). ,

60

Augstmaņi (Iranču vai).

61

«Varas darbi pret sievietēm laikam bija iemesls sadursmēm.» (Lai.)

62

Suns (spān.).

63

Serrāno Fransišku,

64

«Pēc viņu domām un apsvēruma, Magelāns Kastīlijā vairs neatgriezīšoties» (spān.).

65

«Starp citām lietām, ko nodevu, es viņam pasniedzu ar savu roku rakstītu grāmatu, kurā bija pastāstīts par visu to, kas mūsu ceļojuma laikā ik dienas notika.» (/13/.)

66

«Tā ir it sevišķi lieliska grāmata, kur no dienas dienā aprakstīti gan ceļojuma iespaidi, gan zemes, kurās viņi iegriezās.» (Itāl.)

67

«īss izklāstījums vai izvilkums no grāmatas, kuru iedevu ļaudīm, kas bijuši Indijā.» (/13/.)

Content

Cveigs Stefans Magelāns

IEVADS

NAVIGARE NECESSE EST

MAGELĀNS INDIJĀ

MAGELĀNS IEGŪST BRĪVĪBU

IDEJA TIEK ĪSTENOTA

VIŅA GRIBA SASTOP TŪKSTOŠ PRETSPĒKU

CEĻA JŪTĪS

VELTĪGIE meklējumi

SACELŠANĀS 1520. gada 2. aprīlis — 1520. gada 7. aprīlis

LIELAIS BRĪDIS

MAGELANS ATKLAJ SAVU KARAĻVALSTI

NĀVE UZVARAS PRIEKŠVAKARĀ

ATGRIEŠANĀS DZIMTENĒ BEZ VADOŅA

KOMENTĀRI

SATURS

1