Kornī Vilmoss un Ilze

Moris un Londonas kraukļi

Vilmoss un Ilze Kornī

Moris un Londonas kraukļi

Sērijā „Ievērojamu cilvēku dzīve" iznāk šādi darbi

F. ORŽEHOVSKA. EDUARDS GRIGS

S. GONiONSKIS. SANDiNO

M. MIŽO. SENT-EKZIPERĪ

ATMIŅAS.

SASTĀDĪJUŠI A. FILIPA un K. RUĀ ŽERARS FILiPS

H. HERSONSKIS. VAHTANGOVS

Č. ČAPLINS. MANA BIOGRĀFIJA

N. KAĻMA. APBURTAIS KREKLS

Ļ. RUBINSTEINS. KRIETNAIS EIBS

A. TALANOVS. NANSENS

1967 — 99

ZIRGU OMNIBUSS

Viņi nāca no drūmas pasaules.

Kraukļu ligzda ar dubļos slīkstošajām ieliņām viņiem bija jau aiz muguras, bet vēl veselu stundu viņi gāja pa šaurajām, trokšņainajām ielām. Tikai nonākuši līdz Meitlendparkam un Haverstokhillam, kur māju priekšā pletās dārziņi, brālis un māsa sāka iet lēnāk. Bekija izbrīnā lūkojās cauri čuguna žogu režģiem: starp rudens astrām un zeltainajām rūtām vēl ziedēja vēlīnās rozes. Džo mudināja pasteigties.

Beidzot viņu priekšā pavērās silājs. Džo ieelpoja ar pilnu krūti; zem basajām kājām viņš sajuta silto zemi un zāli. Laiku pa laikam Bekija izbrīnījusies pameta skatienu uz brāli. Viņa bālā seja viegli sārtojās, acis bija plaši ieplestas. Bieži vien viņš apstājās. Viss viņam bija jauns: vabole ar zaigojošiem spārniņiem, bišu sanoņa, putni raibām spalvām. Uz pelēka akmens saulē nekustīgi gozējās zaļa ķirzaka. Tikai viņas melnās acu pērlītes liecināja par dzīvību. Džo ilgi stāvēja, domās nogrimis.

— Paskaties! -— viņš rādīja uz garkaklainu putnu virkni, kas lidoja viņiem pāri un aiztrauca tālē.

— Meža zosis! — klusi sacīja Bekija, it kā skaļāks vārds varētu sajaukt lidojošo virkni.

Hempstedas silājs ar saviem maigi iezīmētajiem pakalniem un ielejām sākās tūlīt aiz Londonas lielpilsētas robežas. Tur rudens krāsās zeltoja koku lapotnes, krūmi, irbulenēm apaugušie pauguri, kazenāji, ielejās un nogāzēs pletās pļavas. Un turklāt vēl gaiss, kas tik vieglu darīja elpošanu! Taču Bekija un Džo nebija sūtīti uz šejieni, lai pilnu krūti elpotu svaigu gaisu. Viņu nācienam bija praktiskāki mērķi. Vienpadsmitgadīga-jai Bekijai vairākas reizes gadā vajadzēja lasīt kazenāju lapas tirgotājai Kvadlai, pie kuras viņa kalpoja. Tā kā meitenes brālim šodien bija jāstrādā nakts maiņā, viņš beidzot varēja doties māsai līdzi un palīdzēt salasīt sēnes, kuras vēl dažās nomaļās vietās varēja atrast. Šampinjoni šajās vēla rudens dienās tirgotājai ienesa krietnu naudiņu.

Tādēļ viņa, parādīdama šķietamu augstsirdību, bija iedevusi bērniem naudu braucienam zirgu omnibusā. Taču Bekija un Džo, kuri jau mēnešiem ilgi atlika katru peniju, bija nostaigājuši garo ceļa gabalu kājām.

Saule jau bija pakāpusies augstu pie debesīm. Drīz vien Džo nodevās sēņošanai viens pats un vienlaikus lasīja arī žagarus, lai aiznestu mātei mazliet ari malkas. Beidzot grozs bija pilns un sasietas trīs nastas žagaru. Bekija vēl arvien stāvēja krūmājā un nenogurstoši bāza raupjās kazenāju lapas lielā maisā. Dzeloņainie vītņaugi viņai traucēja strādāt.

Džo raudzījās apkārt, meklēdams vietu, kur atpūsties.

Uz kāda pakalna auga bērzi, kuru lapotnes rotājās rudens zeltā. Tādus kokus viņš vēl nekad nebija redzējis. Izbrīnā viņš noglauda bērza stumbru. Miza šķita tik gluda kā zīds un bija balta, sudrabaini balta!

Džo nogūlās zem bērza viršos. Tie vēl arvien saldi smaržoja. Dziļi uzelpodams, viņš sakrustoja rokas zem galvas un raudzījās cauri ņirbošajam lapu jumam debesu zilgmē.

— Bekij, panāc šurp! Šeit augšā tik mīksta gulēšana kā gultā.

— Tūlīt! Aizsiešu tikai maisu!

Džo vēlreiz noglauda bērza mizu un iesmējās. Balta! Tik balta kā kaijas! Džo seja atmaiga. Kad Bekija noliecās pār brāli, viņš jau bija aizmidzis.

Trīspadsmit gadus vecais Džo Klings jau vairākus gadus strādāja kokvilnas vērptuvē. Smagais divpadsmit stundu ilgais darbs dienas un nakts maiņās un uzrauga pātaga jau agrā bērnībā bija izgaisinājuši visus zēna

sapņus un piešķīruši viņa sejai bargu, gandrīz vai drūmu izteiksmi.

Dzīvi visā tās daudzkrāsainībā un rosmē Džo līdz šim bija iepazinis tikai pie Temzas tiltiem un dokos, tur, kur lidinājās kaijas un lielie kuģi gatavojās tāliem jūras braucieniem.

No pakalna varēja labi pārredzēt milzīgo pilsētu ar daudzajiem torņiem. Kreisajā pusē tai pāri klājās miglas plīvurs. Tur atradās osta un slējās neskaitāmie fabriku dūmeņi. Dažās vietās sudrabaini pamirdzēja Temza, kas, lielus likumus mezdama, vijās cauri pilsētai. Skaisti bija šeit augšā! Bekija atslēja galvu pret bērza stumbru.

Cik tagad varētu būt pulkstenis? Saule vēl sildīja.

Džo gulēja, cieši iemidzis. Lai paguļas . .. viņam priekšā gara nakts. Bekija uzmanīgi notrauca ar knipi viņam no rokas skudru, pēc tam apsedza brāli ar vienos ielāpos izraibināto žaketi, kuru māte smaidīdama dažkārt mēdza nosaukt par «laupītāju fraku».

Džo bija pastāvējis uz to, lai žaketes lāpīšanai izlietotu krāsainus ielāpus un lai uzliktu dažus ielāpus arī tādās vietās, kur tie nemaz nebija vajadzīgi. Bekija viņu labi saprata: ja katru dienu jāvalkā izdilušas melnas bikses, turklāt vēl pelēka žakete un sen jau izbalējis krekls, tad gribot negribot cilvēks sāk ilgoties pēc kaut kā krāsaina.

Arī Bekijas kleita bija pelēka. Var jau būt, ka kādreiz audums bijis zils vai zaļš. Nekad vēl viņai nebija piederējusi no jaunas drānas pašūta kleita.

Lēni lejup novirpuļoja dzeltena lapa. Novēlojies tauriņš izpleta spārnus un atsedza savu samtaino krāšņumu. Bekija sēdēja nekustīgi. Pa zāli šaudījās saules zaķīši. Viņas acu plakstos iegula smagums. Vējš kļuva dzestrāks. Viņa to nemanīja.

Tālumā baznīcas tornī pulkstenis nosita piekto stundu. Bekija izbijusies iepleta acis un balsī skaitīja līdzi.

— Divi! ... trīs . . . četri. . . pieci!

— Pieci! — Džo pielēca kājās, un acumirklī viss miegs bija projām. — Nē, nevar būt, ka jau pieci! Sešos sākas nakts maiņa ...

Nebilzdama ne vārda, Bekija steidzās uz kazeņu krūmu, atnesa maisu un nolika to blakus žagaru nastām.

Džo iebilda: — Žagarus atstāsim tepat. Mums jāskrien, cik vien ātri varam! — Viņš nopurināja žaketei pielipušos sausos viršu ziediņus.

— Atstāt šeit? Tik labu malku? Bet... — Bekija apklusa. Vai tiešām viņš aizmirsis, cik ļoti māmiņai nepieciešama sausa malka tējas uzvārīšanai? Bekija zināja ļoti labi, kāda ir sajūta, kad rītos viss ķermenis vēl miega varā, bet jau jāceļas un tikai ar pūlēm izdodas iekurt uguni. Diezgan bieži viņai vajadzēja jau pēc četriem sagatavot abiem Kvadliem brokastis. Nē, malku viņi

nekādā ziņa nedrīkstēja atstat šeit. Bekija atrada izeju:

— Paslēpsim divas nastas krūmos, tur neviens tās neatradīs. Un nākošajā nedēļā es atnākšu tām pakaļ. Bet šo te — mazāko paņemsim līdzi tūlīt.

Viņa sniedza žagaru nastu brālim, bet pati uzsvieda plecos maisu. Džo nemaz nebija klausījies, viņam drebēja lūpas.

•— Es nedrīkstu nokavēt darbu! — viņš iekliedzās. — Šodien ir algas diena. Bet mums būs vajadzīgs katrs šiliņš. Un ja nu viņi man atvelk soda naudu? Tad ātrāk, lai varam laikā pagūt!

Pa šaurām taciņām bērni skrēja no kalna lejā. Džo elsa. Sēņu grozs kļuva arvien smagāks. Auksti sviedri lija aiz apkakles. Ātrā skriešana, turklāt bailes nokavēt darbu sažņaudza zēnam krūtis un smacēja. Beidzot jau parādījās pirmās mājas.

— Atvilksim mazliet elpu! — lūdzās Bekija. Viņa redzēja, ka brālim sākusies astmas lēkme. — Ar omnibusu aizbrauksim ātri. Tu paspēsi vēl īstā laikā! Dod man grozu un ņem maisu, tas ir vieglāks!

Taču to darīt Džo nepieļāva lepnums. Viņi atpūtās dažus mirkļus, tad atkal skrēja tālāk.

Zirgu omnibusa pieturas vieta atradās Haverstok-hilla nomalē. Tieši šai brīdī, kad brālis ar māsu iznāca no silāja, parādījās omnibuss. Pēdējo nelielo ceļa posmu Džo skrēja, pielikdams visus spēkus. Aizelsies viņš cieši apķērās stabam ar pieturas vietas apzīmējumu. Elpa ar troksni lauzās no viņa krūtīm. Zirgi bija jau klāt. Izkāpa divas sievietes. Vīrietis formas tērpā, kurš stāvēja uz platformas, skatījās bērniem pāri, it kā viņu nemaz te nebūtu.

— Braucam! — viņš ķērkstošā balsī iesaucās un deva atiešanas signālu.

— Pagaidiet! Pagaidiet, — izbijusies iekliedzās Bekija, — mēs taču gribam braukt. Līdz Oksfordstrītai. Manam brālim jātiek . . .

Bailes neļāva meitenei pabeigt, viņa redzēja, kā konduktors pagriež muguru. Džo vēl arvien elpoja tik smagi, ka nevarēja izrunāt ne vārda. Bailēs saviebtu muti viņš raudzījās uniformētajā cilvēkā. Zēns nespēja

/

pat roku pacelt, viņam bija tāda sajūta, ka viņš tūlīt nosmaks.

Zirgi sāka kustēties. Omnibuss ripoja uz priekšu. Bekija negribēja padoties. Viņa skrēja līdzi un lūdzās:

— Paņemiet viņu līdzi. Viņam jātiek laikā uz nakts-maiņu . . .

Pa meitenes vaigiem ritēja asaras, balss viņai aizlūza. Daži pasažieri, kā viņai šķita, mēģināja pierunāt konduktoru. Kučieris uz bukas papliukšķināja ar pātagu. Omnibuss sāka ripot ātrāk. Vēl arvien Bekija skrēja tam līdzi.

Te no platformas izliecās konduktors:

— Mēs taču nevaram vadāt visādus plukatas ar groziem un maisiem!

Nu ir visam beigas! Bekija nogurusi nāca atpakaļ, slaucīdama ar roku no vaigiem sviedrus. Kad meitene ieraudzīja pārgurušo un galīgi izmisušo brāli, viņa centās to nomierināt:

— Pagūsi vēl laikā arī ar nākošo!

Taču Džo apjucis raudzījās uz omnibusu, kas arvien vairāk attālinājās.

— Es nokavēšu darbu! Algas dienās viņi ir divtik neganti, aizslēdz vārtus jau pirms laika.

Bekija zināja to, taču viņa mierināja brāli:

— Pamēģini ietikt pa otriem vārtiem — tur pie mež-ģiņu audējām. Tur ir laipnāks sargs.

Viņa notrauca ar roku dažus zāļu stiebrus, kas bija pielipuši Džo žaketei.

— Tā — tagad tu atkal izskaties, kā nākas!

Ar mātes gādību Bekija atglauda brālim no pieres izpūrušo matu cirtu.

— Tevi jau viņi paņems līdzi. Bet es ar paunām pāriešu ielas otrā pusē un aizbraukšu vēlāk.

— Viena pati ar visām paunām? Nē, tas nav iespējams!

Džo pierē virs deguna izveidojās dziļa grumba.

— Viņiem jāielaiž mūs! Tagad es atkal varu parunāt. Mēs samaksāsim tāpat kā citi pasažieri!

Viņš sažņaudza pirkstus dūrē.

— Es ielēkšu omnibusā, iekams tas vēl nebūs apstājies, un neļaušu sevi izgrūst ārā.

Bekija nemaz nemēģināja iebilst. Viņa zināja, ja Džo ir tāda sejas izteiksme, — viņš nepiekāpsies.

Konduktoram droši vien nepatika viņu bagāža, tādēļ bērni centās to nolikt tā, lai nastas būtu gan pa tvērienam, bet lai tās nevarētu tūlīt pamanīt. Pēc tam viņi ar nepacietību un bailēm raudzījās tajā virzienā, no kurienes vajadzēja parādīties omnibusam. Džo nomāca tikai viena doma: vai vārti būs jau aizslēgti? Vai izdosies iekļūt fabrikā bez soda naudas?

Atkal nosita pulkstenis: pusseši!

Ja nu nākošais omnibuss nokavējas? Džo roka cieši satvēra stabu. Šajā brīdī ielas līkumā parādījās zirgi, kas tuvojās lēnos rikšos — vēl tie bija tālu un izskatījās gluži niecīgi, bet vējš pūta uz šo pusi un pātagas pliukšķieni bija labi sadzirdami. Vienlaikus no silāja puses atskanēja meža strazda dzidrie svilpieni.

Bekija uzelpoja un atviegloti pamāja ar galvu brālim.

Te viņa ieraudzīja divus vīriešus, kas ātriem soļiem steidzās uz pieturas vietu. Galvā viņiem bija modernas augstas cepures, rokā spieķi. Viens no vīriešiem it kā rotaļādamies bija satvēris spieķi tieši vidū. Bija redzams sudraba rokturis.

Bekija piegrūda Džo ar roku, ātri parāva sāņus maisu un nostājās tam priekšā. Džo vēl neaptvēra. Tad viņa paķēra arī žagaru nastu un paslēpa to sev aiz muguras.

Tagad arī Džo izprata situāciju. Saraucis pieri, viņš stingri lūkojās uz nācējiem. Džo uzskatīja visus labi ģērbušos kungus par ienaidniekiem. Tādēļ viņš, drūmi saraucis pieri, paspēra soli uz priekšu. Viņš bija cieši apņēmies neatdot savu vietu zirgu omnibusā «šiem te diviem».

Mazliet slaidākajam vīrietim, kas bija tērpies elegantā gaiši pelēkā frakā, bija īsi apgriezta, ierūsgana bārda. Viņa zilās acis raudzījās līksmi. Viņš runāja dzīvi un skaļā balsī.

Raugoties uz otru vīrieti, vispirms dūrās acīs viņa kuplo matu un bārdas ietvertā melnīgsnējā seja. Viņam rokā bija gandrīz līdz galam izsmēķēts cigārs. Arī šis vīrietis bija tērpies tā laika pilsoņu apģērbā, —

tumšos vizītsvārkos, kas, neraugoties uz viņa trīsdesmit trim gadiem, piešķīra viņam īsti cienīgu izskatu.

Lai gan abi ļoti steidzās, viņi nepārtrauca dzīvo sarunu, smējās skaļi un puiciski, nemaz neatgādinādami cienījamus pilsoņus.

Piepeši Džo satrūkās. Atskanēja vārds, kura nicinošo nozīmi viņš labi zināja.

Gaišakais vīrietis bija izrunājis to tik skaļi un zobgalīgi, ka nevarēja pārklausīties:

— Šim smalkajam kotonlordam [1] mēs aplauzīsim ragus.

Viņš iesmējās. Smiekli skanēja nebēdnīgi, bet tajos bija sadzirdamas arī dusmas.

— Žēl gan, Mori, ka tu nenāksi man līdzi!

Kotonlords? Dīvaini! Tā tēvs dēvēja arī viņu veco

fabrikas «Kross un Fokss» īpašnieku. — Jau tad, kad viņiem piederēja tikai darbnīcas, viņi izsūca savus cilvēkus, — tā reiz teica tēvs un naida pilns piebilda: — Pēc tam tie sapirka daudz mašīnu un tagad ir koton-lordi. Viņu acīs mēs, strādnieki, esam tikai mēsli.

— Man, ģenerāl, jābrauc atpakaļ ar omnibusu! — atbildēja melnbārdainais. — Uz mana rakstāmgalda sakrājušies daždažādi sīkumi. Amerikai domātais raksts arī vēl nav izskatīts. Tiešām žēl, es labprāt būtu klāt tai brīdī, kad tītars piepūšas un aizrijas. Bet diemžēl nevaru!

— Tātad līdz rītam, Mori! Tiksimies pie tevis Dīn-strītā. Tiklīdz uzcelšos, tūlīt būšu klāt.

Viņš iesmējās. — Precīzāk izsakoties: ne agrāk par vienpadsmitiem un ne vēlāk par divpadsmitiem. Neaizmirsti, ka rīt ir svētdiena. Un nodod «svētajai ģimenei» manus vispazemīgākos sveicienus. It īpaši manam draugam Edgaram, lielajam karavadonim Mušām. Es atnesīšu viņam trīs pogas. Protams, ka sarkanas. Bet dziesmai par «Bozi un brašo slotu» rīt jāskan, kā nākas!

Kamēr Džo ar neuzticības pilnu skatienu aplūkoja šķietamo ģenerāli cilindrā un rūtainās biksēs, pie tam vēl arvien domādams par kotonlordu, kuram jāaplauž ragi, Bekija bikli vēroja augumā mazāko, bet plecīgāko kungu. Tam tikai bija bārda! Tik skaista, kupla un zīdaina! Bekija vēl nekad nevienam nebija redzējusi tādu bārdu. Visas tās bārdas, kuras viņa zināja, bija plānas, savēlušās, bieži vien ar ēdiena paliekām aplipušas, lielākoties blondas vai sirmas. Bet šī bārda bija koši melna un tādi paši kraukļa melni mati šim kungam sniedzās gandrīz līdz pleciem. Ar apbrīnu Bekija raudzījās viņā, pēc tam ātri nolaida acis, jo šis kungs, kuru tas otrais bija nosaucis par Mori, ar savām lielajām, brūnajām acīm cieši raudzījās viņā.

Morim pietika viena vienīga skatiena uz bērniem, kuri mēģināja paslēpt no viņiem savu trūcīgo bagāžu, lai pareizi izskaidrotu to neuzticību, kuru pauda bērnu

sejas. Viņš laipni pamāja ar galvu baskājainajai meitenei un sacīja, it kā pazītu to jau sen:

— Cītīgi esat lasījuši? Šampinjoni... tā ir!

Ar apbrīnu viņš paskatījās uz sēnēm. — Un tagad dodieties mājup?

Bekija pārvarēja savu biklumu. Cilvēks ar tik laipnu balsi nevarēja viņiem vēlēt ļaunu. Meitene paspēra soli uz viņa pusi un sacīja klusi, bet noteikti:

— Manam brālim Džo jātiek uz nakts maiņu, ser. Zirgu omnibusa konduktors neļāva mums iekāpt, jo . . . — viņa nopūtās un klusēdama norādīja uz kurvi, maisu un žagaru nastu.

Melnbārdainais vīrietis griezās pie Džo:

— Tev jāstrādā nakts maiņā? Šodien? Sestdienā? Kur tu strādā?

Jautājumi sekoja cits pēc cila, tā ka Džo neatlika laika tos apdomāt.

— Pie «Krosa un Foksa», — viņš atbildēja.

Moris sarauca uzacis.

— Skaties tik, tas tev jāatzlmē, Frederik. «Kross un Fokss», kokvilnas vērptuve. Vecais, cik man zināms, ir parlamenta loceklis un turklāt arī baznīcas valdes priekšnieks. Bet nakts maiņa «svētās» svētdienas priekšvakarā nemaz neuztrauc šo viru. Un arī fabrikas likumi viņam bijuši nebijuši.

Ar labi tēmētu spieķa sitienu Moris aizsvieda cigāra galu līdz ielas vidum.

— Dievbijīgais Kross? Lieliski! Tas man tīri labi noder! — Ģenerālis līksmi iesmējās. — Ari viņu mēs reiz paņemsim uz grauda.

Zirgi jau bija dažus metrus no pieturas. Bērni stāvēja, cieši piespiedušies viens pie otra, un sasprindzināti raudzījās uz omnibusu. Gaišākā vīrieša zilās acis iedzirkstījās, un viņš sacīja:

— Konduktors, tas tresotais ēzelis, neļāva jums iekāpt? Vai tad jums nebija? ... — viņš iebāza roku kabatā.

Taču Džo atbildēja gandrīz skarbi.

— Biļetei nauda mums ir. — Un sarūgtināts piebilda: — Pirmīt konduktors sacīja, ka zirgu omnibuss neesot

domāts diedelniekiem. Bet šoreiz... — Viņš dziji ievilka elpu, lai uzmundrinātu pats sevi.

Kučieris jau bija apstādinājis zirgus, un konduktors pakalpīgi nolēca no platformas. Viņa dzeltenās pogas spīdēja. Pītā auklā pie krūtīm šūpojās svilpe. Kučieris ņirgādamies rādīja ar pātagas kātu uz bērniem piederošo bagāžu. Konduktors tūlīt rupji pagrūda nost vājo, baskājaino zēnu, kurš jau bija satvēris rokturi, un pielika roku pie cepures:

— Kungi, lūdzu iekāpt!

Džo bija pamanījis kučiera ļauno skatienu. Kad konduktors atkal atgrūda zēnu, viņš pēkšņi zaudēja drosmi. Viņa vēl tikko saspringtais ķermenis atslāba, asinis aizplūda no sejas. Bet tad viņš izdzirda, ka Moris stingri

pateica:

— Vispirms lai iekāpj bērni!

Džo atguva drosmi. Kā tad tā? Vai tiešām kungi grib? . . .

Konduktors stomījās: — Vai šie te?

— Bērni brauc kopā ar mani, — Mora balss skanēja noteikti. — Kāp iekšā, Mērij! Šeit, vispirms grozu! Nu ātrāk, Džo!

Viņš draudzīgi pagrūda zēnu. Džo klupa uz priekšu.

— Ak tā? . . . — konduktors apjucis kāpās atpakaļ. Viņš bija tik ļoti pārsteigts, ka pat nepakustējās, kad abi dižciltīgie pilsoņi palīdzēja bērniem iecelt omnibusā maisu, žagarus un grozu, un nomierinājās tikai tad, kad vīrietis ar melnajām lauvas krēpēm jau stāvēja blakus bērniem, pamāja savam biedram un smiedamies iesaucās:

— Uz redzēšanos, ģenerāl, un sirsnīgs sveiciens ko-tonlordam!

Ģenerālis! Paskat tikai! Samulsinātais konduktors, neaptverdams, ka ģenerāļi nemēdz būt tik jauni, ļoti pieklājīgi sveicināja kungu ar ierūsgano bārdu. Pēc tam viņš deva atiešanas signālu un ielēca omnibusā.

Atvadoties abi draugi nebēdnīgi smējās.

Konduktors norādīja uz bagāžu:

— Ja es, mans kungs, būtu zinājis, ka tie ir jūsu bērni. .. hm, es gribēju teikt, ka tā ir jūsu bagāža un

bērni apņēmušies jums to aiznest? ... — viņš paskatījās uz grozu ar skaistajām sēnēm.

Moris izlikās nedzirdam to, ko stostīdamies runāja konduktors, un griezās pie bērniem:

— Nu, Džo, cik tālu tad brauksim šodien?

Izdzirdis savu vārdu, Džo satrūkās, bet tūlīt arī izprata situāciju:

— Oksfordstrīta līdz Holbornrodam, — viņš čukstēja un tvēra kabatā pēc naudas biļetei. Moris noraidoši pameta ar acīm un sniedza konduktoram monētu.

— Tātad trīs biļetes līdz Oksfordstrītai.

Bekija pamirkšķināja brālim, kuram triumfējoši noraustījās lūpu kaktiņi. Bet kā svešinieks zina viņa vārdu? Pa to laiku, kamēr konduktors sapīcis kompostrēja biļetes, divi strādnieki, kuri bija redzējuši šo atgadījumu, saspiedās ciešāk, lai dotu bērniem vietu. Viņiem pretimsēdošā dāma spalvām izgreznotā cepurē neapmierināta sačukstējās ar savu vīru. Tas ļāva savai avīzei noslīdēt uz ceļiem, demonstratīvi noņēma brilles un augstprātīgi paskatījās uz Mori un bērniem.

Konduktors pamanīja šo skatienu. Viņš rupji uzkliedza bērniem:

— Jūs variet pastāvēt kājās! Kaut arī cienītais kungs samaksāja par jums, kaut arī viņš aiz labsirdības sacīja, ka jūs brauciet kopā ar viņu. Bērniem nav jāsēž.

Džo izbijies pielēca kājās, bet Moris, uzlikdams zēnam roku uz pleca, atkal apsēdināja viņu:

— Sēdi vien! Strādādams nakts maiņā, pagūsi vēl krietni vien izstāvēties.

Moris pētījoši pavērās konduktorā.

— Jums taču arī neklājas tik viegli. . . •— viņš pasmaidīja, — jeb varbūt jūs dzīvojat Vestendā?

— Es, vai? Nē! Betnalgrīnā, ser! — samulsis stostījās konduktors.

— Redzi nu! Strādnieku kvartālā! Cilvēks nekad nedrīkst aizmirst, no kurienes viņš cēlies, pat ja pie svārkiem viņam dažas spīdīgas pogas.

Divi strādnieki, kuri sēdēja viņiem iepretim un ar interesi bija vērojuši Mori, pamirkšķināja viens otram. Viņi bija apmierināti, ka konduktors saņēmis rājienu.

Dāmai, kurai galvā bija spalvām rotātā cepure, tas nu bija par daudz.

— Kaut kas nedzirdēts! —• viņa skaļi un vīzdegunīgi sacīja savam vīram. — Konduktors izpilda savu pienākumu. Tādi diedelnieki mūsu tīrajā omnibusā! Turklāt vēl sēdvietās!

Šajā brīdī visi pasažieri sāka uzmanīgi klausīties, gaidīdami, ko atbildēs melnbārdainais, kurš zobgalīgi skatījās uz laulāto pāri. Moris atbildēja tūlīt, pie tam uzsvērdams katru vārdu, un katrs skaidri varēja viņu dzirdēt:

— Diedelnieki, cienītā pilsone, ir tie cilvēki, kuri neko nedara un dzīvo tikai no citu cilvēku darba. Turpretim šie bērni, kā tas redzams ikvienam, ja vien viņš nav akls, strādā jau kā pieaugušie, lai gan patiesībā bērniem būtu jārotaļājas.

Strādnieki piegrūda viens otram ar plecu. Briļļainais paslēpās aiz savas avīzes. Cepurainajai dāmai elpa aizrāvās, bet, redzēdama, ka neviens viņu neatbalsta, viņa, lūpas sakniebusi, lūkojās uz meitenes putekļainajām un ērkšķu saskrāpētajām kājām.

Džo vēroja šo izskaidrošanos ar pieaugošu izbrīnu. Melnbārdainais svešinieks nostājās viņu pusē. Kas gan viņš varētu būt?

Kad Moris atkal sāka iztaujāt Džo par viņa darbu, zēns sākumā bija atturīgs.

— Strādāju Zirneklī [2], viņš sacīja vilcinādamies. •— Es gribēju teikt — kokvilnas vērptuvē, ser.

— Krusta zirneklī! — pavīpsnāja Moris.

Džo samulsa. Šis misters Moris zināja ne tikai viņa saimnieka uzvārdu, bet arī palamu? Un pirmo reizi zēns uzdrošinājās atklāti, ar atzinību paskatīties Morim sejā, kad viņš vaicāja:

— Tu strādā vērpšanas cehā?

Džo atbildēja apstiprinoši.

— Un cik bērnu tur strādā?

— Cik? Varbūt simts, varbūt arī vairāk.

•— Bet kardēšanas cehā un kārstuvē? Vai tu tur jau esi strādājis?

— Jā, — čukstēja Džo, arvien vairāk izbrīnījies, — tikai neilgu laiku. Tur ir ļoti daudz putekļu . . . kad kārš vilnu, pa gaisu lido tūkstošiem sīku šķiedriņu. Es nevarēju tur izturēt. Tāpat slapjās vērpšanas cehā. Tur ir vissliktāk. Mana māsa Doroteja tur smagi saslima. Mūsu Robiņš izdabūja viņu no turienes laukā. Un arī mani. Gaiss, ziniet. . . tur ir karsti garaiņi. Visu laiku esi slapjš līdz pat ādai, un kad viņi tad atver logus . . .

— Zinu! — Moris pamāja ar galvu.

—-Vai Krusta zirneklī arī tagad vēl kardēšanas cehā strādā bērni? — Kad Džo pamāja apstiprinoši, viņš vēl pajautāja: — Un kurā no abām fabrikām tu strādā? Vaitčepelrodā vai Parkerstrītā?

— Parkerstrītā . . .

Šis misters Moris, acīm redzot, zina visu. Varbūt viņš tomēr ir fabrikants vai arī kāds Krosa radinieks? Un grib tikai par visu izprašņāt? Tomēr nevar būt! Fabrikanti bija pavisam citādi. Viņiem bija skarbas, uzpūtīgas balsis.

— Vai jūs bieži strādājat nakts maiņā vai tikai izņēmuma gadījumos?

— Regulāri! — Džo bez vilcināšanās atbildēja. —• Mēs maināmies katru nedēļu. Vienu nedēļu nakts maiņā, otru nedēļu dienas maiņā. Vienmēr no sešiem līdz sešiem. Bet tā kā pašreiz ir konjunktūra, kā viņi to saka, mums jāpaliek darbā arī nakti no sestdienas uz svētdienu. Parasti mēs sestdienās beidzam darbu pusdienas laikā.

Džo bija izbrīnījies par to, ka melnbārdainais īsi un spalgi iesvilpās caur zobiem, kā mēdz darīt tad, kad tiek pieķerts blēdis. Piesardzības dēļ zēns papildināja:

— Mūsu uzraugs saka, ka tas esot mašīnu dēļ. Tās neļaujot citādi izkārtot darba laiku; nevarot tik ilgi stāvēt dīkā.

— Mašīnas? Ha, ha! Tās nu gan atļauj! Tikai peļņa ne.

Moris brīdi klusēja. Vai nederētu šiem svētulīgajiem

vīriem Viljamam un Semjuelam Krosam mazliet pakutināt sānus? Bet kā to labāk izdarīt? Ja nu es uzrīdu viņiem Enderu? Fabrikas komisija pašā pusnaktī? Būs

jauks pārsteigums parlamentārieša kungam. Svētdienas cigāram būs rūgta piegarša.

Pēkšņi Džo sāka bažīties. Labāk viņš būtu klusējis. Bērniem, kas strādāja fabrikā, bija stingri aizliegts stāstīt par darba kārtību vai sniegt ziņas par darba laiku.

Zirgi rikšoja pa nelīdzeno bruģi. Moris ievēroja, ka zēnam līp ciet acis, bet viņš tās arvien no jauna atpleš, cenzdamies raudzīties ārā.

— Guli vien mierīgi, mēs nepabrauksim garām, — sirsnīgi sacīja Moris. Džo atviegloti nopūtās, pasmaidīja un tūlīt aizmiga.

Moris ilgi lūkojās Džo atmaigušajā sejā. Zēnam bija skaisti veidotas, maigas, bet bālas lūpas. Biezi kastaņbrūni mati. Viena sproga noslīdējusi uz pieres. Gluži kā manai Lerhenai — ienāca prātā Morim. Matiem vara spīdums, skaista atklāta piere... Cik gadu varēja būt šim zēnam tik dīvainā žaketē, kas bija vienos ielāpos? Divpadsmit vai trīspadsmit, novērtēja Moris. Un visu dienu uz kājām, lai palīdzētu mājiniekiem; naktī atkal uz kājām pie vērpjamās mašīnas. Un cik gadu ir meitenei ar mazliet kroplīgajiem pleciem, kurai mugurā bija novalkāta katūna kleita? Dažus gadus jaunāka? Kā viņa bija rūpējusies par savu brāli, gluži kā māte. Un cik mīļa un gudra sejiņa, neraugoties uz sarūgtinājuma un rūpestu vaibstiem ap lūpām.

Džo elpodams sēca. Bekija čukstēja:

•—• Viņam ir astma, un viņš nemaz nedrīkst strādāt vērptuvē. Ja es varētu iet uz turieni strādāt viņa vietā! Bet viņi mani nepieņem. Kaut gan man jau ir vienpadsmit gadu, bet drīkst jau no deviņiem ... Es tik ļoti gribētu pelnīt!

Par to, ka viņa bija atraidīta kroplā pleca dēļ, meitene noklusēja.

Beidzot konduktors nosauca viņiem vajadzīgo pieturu. Omnibuss kļuva arvien tukšāks. Viņi atradās Si-tijā — pašā Londonas centrā. Moris izkāpa reizē ar bērniem, un Bekija samulsusi jautāja:

— Vai jūs šeit dzīvojat?

Taču Moris, pamanījis Džo satraukumu un apjukumu, teica viņam:

Nemaz neraizējies par māsu un bagāžu. Skrien tikai prom. Ja tev laimēsies, vārti vēl nebūs aizslēgti. Ir tikai dažas minūtes pāri sešiem!

Viņš viegli pastūma uz priekšu zēnu, kuram pateicības vārdi iesprūda! kaklā.

Džo, neatskatīdamies uz Bekiju un bagāžu, drāzās uz priekšu, ko kājas nesa.

KRAUKĻU LIGZDA

Zirgu omnibuss rībēdams aizripoja tālāk. Cilvēki, steigdamies Bekijai garām, dusmīgi pagrūda sānis žagaru nastu, kas aizsprostoja tiem ceļu. Šajā laikā visās ielās, gan platās, gan šaurās, notika trokšņaina drūzmēšanās. Sevišķi liela drūzma bija vērojama Oksford-strītā, vienā no lielpilsētas galvenajām satiksmes maģistrālēm. Tur varēja sastapt dažādu kārtu pārstāvjus. Jauni cilvēki, kuriem darba laiks banku un tirdzniecības namu birojos bija beidzies jau pēcpusdienā, uzsāka sestdienas vakara pastaigu. Kungi, tērpušies vissmalkākā lielrūtaina un sīkrūtaina vilnas auduma frakas biksēs, vīrieši flaneļa svārkos un īsās mančestras biksēs staigāja gar vitrīnās izliktajām precēm, kuras Londona, vecās pasaules vislielākā un visbagātākā pilsēta, izstādīja saviem mantīgajiem pilsoņiem veikalos un skatlogos. Cienījamas sīkpilsoņu sievas ar zīda lentām rotātām cepurēm galvās stiepa ar svētdienas pirkumiem smagi piekrautus grozus un somas. Viņas steidzās tāpat kā visi, taču apstājās un ar skaudību noraudzījās uz augstākās sabiedrības dāmām, kad tās sīkiem solīšiem tipināja pa ietvi un iekāpa savās karietēs vai arī iznomātajos vieglajos pajūgos. Viņām nopakaļ ar cieņas pilnām sejas izteiksmēm stīvi gāja sulaiņi baltās zeķēs, tverdami skatienus, kas bija pievērsti groziem ar delikatesēm, puķu pušķiem un kārbām, kādās iesaiņo cepures un tortes.

Šādos mirkļos ļaužu straumes plūdums it kā pēc slepenas norunas kļuva lēnāks. Modes āksti staipīja kaklus, sievietes katūna svārkos, ar cēlām cepurītēm galvās, plati iepleta acis, lai tikai kaut ko nepalaistu

garām, un satrauktas aprēķināja, cik metru zīda lentas un mežģiņu volāna būtu nepieciešams tieši šādam vai līdzīgam apmetnim, gadījumā ja pati apņemtos tādu sev uzšūt.

Šādos piespiedu kavēšanās gadījumos arī turīgs pilsonis, ieraugot glītu ekipāžu, varēja pasapņot par to, kā pavairot savu bagātību. Bet visus tūlīt pagrūda un stūma uz priekšu negodbijīgais pūlis.

Tikai rūpju nomāktās strādnieces steidzās uz priekšu, pat nepaskatījušās uz to pusi. Labi ģērbušos ļaužu pasaule viņām bija tikpat nesasniedzama kā zvaigznes, arī veikali «Oksijā» nebija veikali viņām. Aiz greznajām centrālajām ielām pletās daudzas novārtā atstātas ieliņas un laukumi — nabadzīgo ļaužu kvartāls. Tie, kas ieradās pārāk vēlu, varēja tur par savu sūri, grūti nopelnīto nedēļas algu iegādāties vairs tikai sliktāko no sliktākā.

Šajā ziņkārīgo un pirktspējīgo pūlī, kas viļņojās un plūda uz priekšu, klīda apkārt arī dažādu paveidu klaidoņi, lieli un mazi blēži, gan veci, gan jauni. Viņi bija uzcirtušies atbilstoši saviem ienākumu avotiem: vieni švītīgi, vienmēr cenzdamies atdarināt augstāko sabiedrību; otri -— uzkrītoši un izaicinoši, un šķiet, pat lepodamies ar savām atbaidošajām skrandām, kas iegādātas sīkumtirgū. Nevar neminēt arī daudzos baskājainos ielaspuikas noplīsušās biksēs. Tie slaistījās gar māju sienām vai gar skatlogos izliktajām precēm, dažkārt piedāvāja arī laikrakstus, bet tajā pašā laikā vienmēr, ar viņu vecumam piemītošo acīgumu, centās nepalaist garām iespēju nopelnīt vai uzsākt kādu dēku.

Bekija mazliet norūpējusies noraudzījās pakaļ brālim, kas ātri nozuda ielas drūzmā. Te pēkšņi viņas priekšā iznira resnītis kuplās biksēs. Viņa franču cepures krāsainie pušķi sitās tam sejā.

— Paej sānis, my darling^3! Tu aizsprosto man ceļu ar savu dukātu maisu! — resnītis skaļi, bet labsirdīgi uzsauca un ar žongliera veiklību kā vīna mucu stūma

savu lielo vēderu cauri ļaužu pūlim. Bekija, ar neslēptu izbrīnu vērojot viņa pušķaino cepuri, uz brīdi aizmirsās. Resnītis — pareizāk sakot, viņa vēders — aizķēra Be-kiju un kā nieka salmiņu iestūma ļaužu drūzmā. Skaļi smiedamies, šis resnais vīrs ar sarkano degunu tīksminājās par meitenes izbīli, vērodams, kā viņa cenšas tikt atpakaļ pie savām mantām.

Šajā acumirklī Moris ieprasījās:

— Ko mēs vēl gaidām?

— Es tūlīt nolikšu maisu un grozu pie mājas sienas un . . . — Bekija pasmaidīja, cenzdamās izlikties dūšīga, — tad es pagaidīšu. Šeit daudzi no Kraukļu ielas iet garām, tie man palīdzēs. Šodien man nav nekur jāsteidzas. — Bekija zināja, ka Kvadli ar saviem rateļiem paliks tirgū līdz desmitiem. Sestdienās tiem tirgošanās veicās vislabāk.

— Nē, es tevi pavadīšu. Šeit gaidīt nevar. — Un Moris satvēra grozu ar baltajām sēnēm. — Kur jūs dzīvojat?

— Sentdžailzā, ser, — klusi atbildēja Bekija. Viņa zagšus palūkojās uz sava pavadoņa smalkajām ādas kurpēm un piebilda: — Tur ir ļoti... ļoti daudz peļķu un . . . netīrs, tur nevar . . . Sestdienās tur ir sevišķi daudz netīrumu. Smalki ļaudis nemēdz iegriezties Kraukļu ligzdā. -— Bekija drošsirdīgi izrunāja šo jocīgo palamu, kādā londonieši bija iesaukuši nabadzīgo kvartālu Sentdžailzu, kas atradās pašā Sitijas centrā. Kraukļu ligzda! Vai šis vārds būtu cēlies no neskaitāmajiem kraukļiem un vārnām, kas ķērkdamas apsargāja smirdošos atkritumu kalnus, kurus neviens nekad neaizvāca? Bet varbūt tas attiecas uz tiem, kas, noslēpumaini izniruši no pagrabiem un pussagruvušiem graustiem, atkal kaut kur pazuda un pārtika no zagtu mantu slēpšanas un zagšanas?

Ikviens, kuru neatliekama nepieciešamība nespieda iet pa Kraukļu ligzdu, labāk meta lielu līkumu tai apkārt. Bet Bekijas pavadonis, kā šķita, nebaidījās no netīrumiem, vismaz viņš nerūpējās ne par savām kurpēm, ne par labo uzvalku. Viņš tikai uzmanīgi vēroja bālās meitenes seju, kurā atspoguļojās cīņa starp apspiestas būtnes pazemību un enerģiska, krietna cilvēka lep-

numu. Tādēļ Moris atbildēja mierīgi, katru vārdu uzsvērdams:

— Nemaz neraizējies par to. Es pazīstu Sentdžailza kvartālu. Tur dzīvo daudz čaklu ļaužu. Viņiem vēl jāpaciešas un jāmitinās tumšajos graustos un ielās, kamēr reiz to visu nojauks. Viņi nav vainīgi, ka ir tik nabadzīgi. Bet nu iesim!

Tā kā meitene viena pati nevarēja panest maisu un žagaru nastu, Moris labsirdīgi noņurdēja: —- Bet ko nu mēs iesāksim ar šo pieēdušos meža cūku, kuru tu esi atnesusi no silāja? Darīsim tā, es grābšu aiz auss, bet tu — aiz astes! Tā! Rau, tik smaga nemaz nav!

Bekijas norūpējusies sejiņa atplauka. Gandrīz vai draiski viņa atbildēja:

— Šī meža cūka ir pieēdusies kazeņu lapas!

Pēc daždažādām likstām beidzot varēja sirsnīgi pasmieties. Bet Bekija tūliņ pamanīja, ka viņas pavadonis, lai varētu panest grozu un maisu, bija spiests paņemt savu spieķi padusē. Tas viņam, acīm redzot, bija diezgan neērti. Bekija norūpējusies ieminējās:

— Mums ātri jātiek prom no Oksijas, šeit mēs nevaram ,..

— Varam gan! Laid tikai mani pa priekšu, mani pleci ir platāki.

Un augumā nelielais, bet plecīgais Moris, daudz nedomādams, sāka lauzt ceļu ļaužu drūzmā. Bekija tagad varēja netraucēti tipināt aiz viņa.

Protams, ka daži garāmgājēji zobgalīgi atskatījās uz viņiem. Šādu neparastu skatu Oksfordstrītā gan nenācās redzēt bieži: pa ielu iet kungs no pilsoņu kārtas ar augstu cilindru galvā, melnu, zīdīgu bārdu un melniem matiem, kas ietver viņa melnīgsnējo seju, kuru varētu pazīt starp tūkstošām citām, kungs frakā, lai arī ne pēc pēdējās modes pašūtā, tomēr smalkā tūka frakā — tātad tiešām «kungs» -— nes maisu un grozu ar sēnēm! Pat sarunājas ar nabadzīgu ļaužu bērnu. Pie tam vēl skaļi smejas un apstājas, kur tikai ienāk prātā, tā traucēdams satiksmi.

— Hallo, milord! Jums varbūt labpatiktos kustēties drusku veiklāk! Pazaudēsiet vēl savu zizli, — zobojās kāds jauns āksts gaiši zilā frakā. Viņa pavadoņi pagriezās un smējās locīdamies.

Bekija ļoti izbijās no visām šīm ļaunprātīgajām zobgalībām:

—Iesim ātrāk no šejienes prom ... šie ļaudis . . .

Moris pārtrauca viņu pusvārdā:

— Kas mums daļas gar šiem cilvēkiem? Lai viņi pļāpā. Mēs ejam savu ceļu. Tāds kundziņš jau neko prātīgāku nevar izdomāt.

Taču Bekija vēl nevarēja nomierināties:

— Tādi ir viņi visi... — meitene sastomījās.

Viņa gribēja teikt: «Visi šie «smalkie ļaudis», bet arī

Moris bija labi ģērbies. Strādnieks viņš nevarēja būt. Viņš nebija arī dīkdienis kā šie te. Un noteikti arī fabrikants ne. Bet kas tad viņš īsti bija? Soļojot viņam blakus, nebija ne no kā bail.

Moris atkal iespieda spieķi ciešāk padusē un bezrūpīgi noteica:

— Viņiem skauž, ka man ir pilns grozs ar tik skaistām, baltām sēnēm, kādas tagad nekur vairs nevar nopirkt. Jūs droši vien tās ilgi lasījāt?

Bekija pamāja ar galvu un turpināja jautrā tonī:

— Varbūt viņi brīnās arī par to, ka mūsu treknajai meža cūkai nav kāju un mums tā jānes?

— Noteikti, bērns, tā tas būs. Bet tagad pasaki man,

k,i sauc tevi, tavus brāļus un māsas, pastāsti, ko jūs darāt. Es gribu zināt visu. Pēc dabas esmu ļoti ziņkārīgs.

Viņi iegriezās Haistrltā, kur tagad vismaz varēja iet blakus, lai gan arī šeit bija daudz ļaužu.

Bekija sāka stāstīt. Bieži viņai tādas izdevības nebija.

Viņa nosauca savu vārdu un uzvārdu.

— Bekija Klinga. Īstenībā mans vārds ir Rebeka, bet tā mani neviens nesauc.

— Hm, ar vārdiem pa lielākajai daļai tā notiek, — apstiprināja Moris. •— Cilvēkam vārds jau ir, bet labi draugi drīz vien iedod viņam citu, daudz zīmīgāku, palaikam arī jocīgu, un tā arī šis vārds cilvēkam paliek. Mani visi sauc par Mori. Protams, tikai draugi. Arī mana mīļā sieva, abas meitenes — Ženija un Laura, kā arī mazais Mušs. Viņa īstais vārds ir Edgars. Viņiem visiem patīk vārds «moris». Bet es pavisam neesmu moris, neesmu ieradies no Moru zemes.

Viņš pamirkšķināja Bekijai, un viņa acis zem biezajām, melnajām uzacīm smējās.

— Bet bārda jums tomēr ir melna kā morim, — Bekija uzdrošinājās iebilst.

— To nevar noliegt. Bārda man tiešām ir melna kā morim. Ja gribi, vari mani droši saukt šajā vārdā.

— Labi, mister Mori, — apmierināta sacīja Bekija.

— Un kā sauc tavu brāli? Viņš droši vien jau stāv pie savas vērpjamās mašīnas un sien pārtrūkušos pavedienus.

— Džo! Bet omnibusā jūs taču zinājāt viņa vārdu, mister . . . mister Mori.

— Pareizi! Ar to mēs taču tik jauki piemānījām konduktoru. Tātad Džo Klings! — Viņš izrunāja šo vārdu un uzvārdu tā, kā mēdz izrunāt vārdus, kurus negrib vairs aizmirst. —• Cerēsim, ka viņam neuzliks pārāk lielu naudas sodu. — Viņš atcerējās, cik izmocīta seja bija zēnam. •— Tu ļoti rūpējies par brāli.

«Viņš jau zina visu,» nodomāja Bekija, dziļi ievilkdama elpu, bet nekā neatbildēja, tikai kautrīgi paskatījās uz Mori. Viņš parādījās tik noslēpumaini un piespieda konduktoru uzņemt viņus omnibusā. Moris nebaidījās doties viņai līdzi uz Kraukļu ligzdu. Viņam

bija tik silta un labsirdīga balss kā nevienam no Beki-jas paziņām. Tikai dažus vārdus viņš izrunā citādāk nekā londonieši, to viņa jau bija paspējusi ievērot. Dažreiz viņš runas vidū apklust, it kā meklēdams īstos vārdus. Tieši kā māmiņa, kas bieži piemetina: «Kā to saka šeit? Pie mums, Īrijā, sacīja tā . ..»

— Tu taču gribēji man pastāstīt kaut ko vairāk. Tiesa, tagad es jau zinu, ka ir Klingu ģimene, pie kuras pieder Bekija, Džo un vecākais brālis Robins, bet kas vēl ir šai ģimenē? Kas rūpējas par saimniecību — tu vai māte?

— Par saimniecību jārūpējas Pollijai. Viņai ir septiņi gadi. Mūsu māmiņa strādā fabrikā . . .

Bekija tagad stāstīja vienā laidā. Stāstīja par sērkociņu fabriku, kurā viņa strādājusi pirms diviem gadiem, stāstīja par nelaimes gadījumu. Vispirms viņa nevarējusi vairs pakustināt rokas, bet pēc tam arī galvu. Veselu gadu viņai vajadzējis gulēt, gandrīz nemaz nepakustoties. Plecs palicis šķībs. Fabrikā viņu vairs neesot pieņēmuši. Tad viņa sākusi strādāt par kalponi un izsūtāmo pie Kvadlu laulātā pāra. Drīz vien Moris uzzināja vairāk, nekā Bekija bija nodomājusi pastāstīt.

— Tu strādā pie tā subjekta Kvadla tikai par uzturu, bez algas?

Bekija klusēdama pamāja. Tas bija visrūgtākais piliens viņas nelaimīgajā liktenī.

— Sākumā tā nebija, viņi gribēja man kaut ko atlīdzināt. Bet vēlāk . . . kad mēs nespējām samaksāt īri par dzīvokli. . . Tētis jau nu gan ļoti gribēja maksāt akurāti, bet... man liekas . . .

Bekija sastomījās, pārteicās, un Moris manīja, ka meitene kaut ko slēpj no viņa. Moris negribēja būt uzmācīgs. Tādēļ viņš teica:

— Saprotu. Kvadli pārvalda māju, kurā jūs dzīvojat.

— Mums ir virtuve un istaba. Mēs jau esam tikai septiņi, jo es mājās neguļu, un arī... — Viņa pakratīja galvu un saknieba lūpas. — Citiem vienā istabā gan jāgatavo ēdiens, gan jāguļ, piemēram, krustmātei Eli-sai. Viņi ir astoņi cilvēki.

Bekija drīzi vien noprata, ka viņai no Mora nav jāslēpj nekas. Viņš ne par ko nebrīnījās, klausījās uz-

manīgi, jautāja tikai pašu nepieciešamāko, šo to paskaidroja un rauca pieri, kad dzirdēja kaut ko nekrietnu.

— Ar ādas pātagu? — viņš dusmīgi noprasīja, kad meitene stāstīja par žūpu Kvadlu.

Bekija pamāja.

— Viņš sit visus, arī sievu, ja tā gadās tuvumā. Pat suni Karo, kas taču nekā Jauna nedara, bet tik pacietīgi velk ratiņus uz tirgu. Tikai vecmāmiņu viņš neaiztiek.

— Un vecmāmiņa tev stāsta dažādus stāstiņus? Arī pasakas? Tas man patīk.

— Ne visai bieži, — atzinās Bekija. — Tikai dažreiz, kad mēs esam vienas. Kvadlu vecmāmiņai ir pat grāmatas ar attēliem, bet viņa ir akla, tādēļ var tikai stāstīt.

— Bet tu pati, Bekij, nemāki lasīt?

Meitene skumji pakratīja galvu.

— Es jau ļoti gribētu. Dažus burtus es pazīstu, tos man iemācīja Džo. Viņš prot labi lasīt, — lepni piebilda Bekija. — Tikai mācīties viņam iznāk ļoti maz, jo darbs Krusta zirneklī paņem ļoti daudz laika. Gadās arī, ka kāds skolotājs reizēm ir vai nu slims, vai piedzēries, vai arī viņam nav nekādas patikas nodarboties ar bērniem. Tādās reizēs mācību stunda nenotiek. Bet naudu par skolu viņi tomēr atvelk. Ja man būtu vairāk laika, es varētu pamācīties pie tēva vai Robiņa. Bet aiziet uz mājām es drīkstu tikai svētdienas pēcpusdienā.

— Robins, kas strādā Vaitčepelā ir visvecākais no jums, vai tā ir?

— Jā, — priecīgi atbildēja Bekija. — Cik labi jus atceraties! Mēs visi agrāk dzīvojām Vaitčepelā.

— Tātad arī tavs tēvs labprāt lasa. Bet vai viņam atliek laika lasīšanai? Jeb arī. . .

— Jā, viņš ir bezdarbnieks. — Bekija tūlīt saprata, kāpēc Moris bija pēkšņi apklusis. — Jau divi gadi. Nevar un nevar atrast nekādu darbu. Viņš ir kokvilnas vērpējs. Tas viss tāpēc„ ka mašīnas ... — Bekija apklusa, mazliet padomāja un tad steidzīgi paskaidroja: •— Vecā mašīna, kuru sauc par «Ženiju» varēja ražot sešas reizes vairāk nekā vērpjamais ratiņš. Bet tad

nāca jauna, ko sauca par «Strazdu», un tā ražoja vairāk nekā «Ženija». To mašīnu, pie kuras strādāja tēvs, sauca par «Mjūlu»[4]. Tēvs agrāk apkalpoja sešsimt un vairāk vārpstu, bet viņš stāsta, ka drīzi vien vienam vienīgam vērpējam vajadzējis apkalpot 2000 vārpstu un vairāk. Un strādnieks tad varējis apkalpot divus «Mjūlus» ar divu bērnu palīdzību. «Kross un Fokss» tagad uzstādījuši jaunus automātus, un ar tiem . . .

Bekija arvien vairāk iekaisa stāstīdama, bet tad pēkšņi aprāvās un jautājoši paskatījās Morī. Varbūt tas viss viņu nemaz tik sīki neinteresēja. Bet Moris, kuru ļoti bija aizrāvis Bekijas saprātīgais stāstījums, skubināja:

— Stāsti vien tālāk!

— Tur viņiem vērpēji vairs nav vajadzīgi. Zālē ir tikai daži strādnieki, kas uzmana mašīnas. Visu pārējo dara sievietes un bērni. Un viņiem maksā mazāk, daudz mazāk... — Tā kā Moris vēl arvien klusēja, Bekija skumji piebilda: — Nabaga tētis! Dažreiz viņš nerunā ne vārda un ir tik ļoti noraizējies par to, ka spiests sēdēt mājās, bet māmiņai smagi jāstrādā. Tāpat arī Džo un mums visiem. Un tikai tādēļ, ka ir jaunas mašīnas. «Tās atnesušas nelaimi cilvēkiem,» tētis saka.

— Strādniekiem, — steidzīgi pārlaboja Bekija.

Tā kā Moris noraidoši papurināja galvu, Bekija, gribēdama viņu pārliecināt, atcerējās vārdus, kurus tēvs tik bieži atkārtoja, ka bērni jau zināja no galvas:

— «Katrs solis uz priekšu ir solis atpakaļ strādniekiem.»

Moris apstājās un tik iepriecināts paskatījās uz Be-

kiju, it kā tā viņam būtu pasniegusi visskaistāko dāvanu.

— Tu esi gudra meitene. Visu esi labi, pat lieliski ievērojusi. Bet vēl kaut kā tomēr trūkst. Proti, jaunās mašīnas ir tikai viena lietas puse. Otra puse ir fabriku īpašnieki. Šie cienījamie velni grib nopelnīt. Daudz nopelnīt. Grib plaši dzīvot — būt māju īpašnieki, turēt sulaiņus, zirgus, braukt karietēs -— un pelnīt grib arvien vairāk un vairāk. Bet kā nopelnīt vairāk? Jāiegādājas mašīnas, kas daudz ražo — daudz dzijas, daudz vilnas,

daudz audumu. Un jānoliek pie šīm mašīnām strādnieki, kuriem var maksāt vismazākās algas. Bet kas tie par strādniekiem, man tev nav jāsaka. Tātad vainīgas nav vis brīnišķīgās mašīnas, bet gan fabrikanti, kas nerūpējas ne par ko citu, kā tikai par savu peļņu.

Viņš bija nosaucis fabrikantus par velniem. Tieši tāpat kā Robins un tēvs, izbrīnījusies nodomāja Bekija.

Pa vairākām līkām ieliņām, kas kļuva arvien šaurākas, viņi beidzot nonāca nābadzīgo ļaužu kvartālā Sent-džailzā. Šeit valdīja gandrīz tikpat liela, ja ne lielāka rosība kā Sitijas platajās galvenajās ielās, bet šeit mitinājās nabadzība. Uz ieliņām katrā brīvākā stūrī pastāvīgi ar kaut ko tirgojās. Vīrieši un sievietes ar ratiņiem un groziem stāvēja pie drūmajām, apdrupušajām namu sienām un piedāvāja savas preces: sākot ar bikšu pogu vai kokvilnas lentu un beidzot ar smirdošu zivi vai sacietējušu maizi, ko pārdeva lētāk.

Vislielākā drūzma bija pie sakņu novietnēm, bet saknes, ko šeit piedāvāja, bija bojātas — pa daļai sapuvušas un gandrīz nelietojamas. Sakņu atkritumus un augļus, kam lielākajos tirgos nebija noieta vai kas palika nepārdoti, tirgoņi uzpirka par smiekla naudu. Šeit, graustu kvartālā, kur mitinājās visnabadzīgākie iedzīvotāji, tirgoņiem vakara stundās vienmēr izdevās pārdot savu preci, pie tam ar labu peļņu. Tāpat kā visā pasaulē, arī šeit smaga darba strādnieki un nabadzīgie par precēm samaksāja visdārgāk.

Moris, garām ejot, ieskatījās daudzu sejās. Nabadzīgi ģērbušās sievietes, uzmetušas uz pleciem lakatu, izsteidzās no māju pavārtēm vai izkāpa no pagraba dzīvokļiem un raidīja nemierīgus skatienus gan pa labi, gan pa kreisi. Kur varētu dabūt svētdienas maltītei kaut ko tādu, kas mazliet arī garšotu? Vai pietiks naudas vēl gabaliņam gaļas? Bailes, ka par sūri grūti pelnīto naudu mājās nepārnes pārāk maz, dzina viņas arvien tālāk.

To visu Moris ievēroja, sarunādamies ar Bekiju. Visvairāk viņam bija žēl bērnu, it sevišķi vismazāko. Novārtā atstāti un izbadējušies, tie sēdēja pie atkritumu kaudzēm vai arī vandījās pa dubļu peļķēm, meklēdami

kaut ko ēdamu. Viņi tupēja arī zem ratiem, kur pārdeva saknes, un ķildojās par kāpostu lapu vai zemē nomestu sapuvušu rāceni.

Tā kā jau sāka satumst, Bekija brīdināja Mori uzmanīties. Nebruģētās ielas bija piemēslotas, ik uz soļa tur bija smirdošas peļķes. Spaiņus ar atkritumiem katru dienu izgāza pa logu tieši uz ielas.

Arī šinī kvartālā viņiem pievērsa uzmanību. Tiesa, šeit vairs nebija dzirdamas zobgalības, toties ļaužu skatos izpaudās daudz lielāka ziņkāre. Drūzma arī šeit nebija mazāka. Morim gandrīz nokrita cepure dubļos.

— Ei, mazā Bekij! Tu nu gan esi nomakšķerējusi sev dižciltīgu nesēju! — plati smaidīdama, meitenei uzsauca kāda sieviete.

— Krustmāt Elīz! Pagaidi taču! Pagaidi. . .

liet strādniecei, tāpat kā visiem šeit, nebija laika, un ili iz vien viņa pazuda drūzmā.

Viņi bija nonākuši vietā, kur — saskaņā ar sen jau izdoto rīkojumu likvidēt vissliktākos Sentdžailza rajonus — bija uzsākta māju nojaukšana. Šeit Moris apstājis, noņēma nošķiebušos cepuri, vēdināja ar to un elsodams teica:

— Atvilksim mazliet elpu!

Pārlaipojis pār ķieģeļu kaudzi, viņš rūpīgi nolika grozu ar sēnēm uz kāda mūra malas. Tajā pašā acumirklī no pelēkā akmeņu haosa izlēca izbadējies bezsaimnieka kaķēns, kādi te klīda apkārt. Viņš apostīja sēnes un pieglauda savu pinkaino galviņu pie Bekijas ceļiem.

— Pusij! Tik tālu atskrējusi? Un tūlīt pazini mani? — Bekija paņēma kaķēnu rokās un maigi piespieda sev klāt.

Vājais dzīvnieciņš tūlīt pieglaudās pie savas draudzenes siltā kakla un labpatikā skaļi murrāja. Kad Moris maigi noglaudīja kaķēna svītraino kažociņu, tas pārstāja murrāt un sāka nogaidoši, bet ne ļauni rūkt. Aste sāka aši bozēt uz vienu un otru pusi. Pieglaudis ausis, kaķēns gaidīja, kas nu būs: liela roka? No tās taču nevarēja gaidīt nekā laba! Lielas rokas parasti bija vīriešiem, tās bija cietas, gandrīz vienmēr arī ļaunas un nepacietīgas. Bet šī roka bija maiga un prata glāstīt. Moris teica:

—• Kāpēc tu baidies, mazais pelēcīt? — viņš ar abām rokām saudzīgi saņēma nobijušos dzīvnieciņu un pakasīja tam aiz ausīm. Kaķēns tūlīt atkal sāka murrāt un spieda savu galviņu spēcīgajā, siltajā vīrieša rokā. Aste pārstāja bozēt, kustējās vēl tikai pats galiņš.

Bekija bija laimīga. Pusija nevienam neļāva sevi glaudīt — bet tagad?

— Jūs protat apieties ar kaķiem. Jums arī laikam mājās ir kaķis?

Moris papurināja galvu:

—- Mājās mums pārāk maz vietas. Mūsu bērni jau sen vēlas sev kaķēnu. Bet pagaidām viņiem jāapmierinās ar pelīti, kas dzīvo aiz tapetēm. Tā ir ļoti jocīga

un pavisam nebaidās no mums. Šad un tad mēs tai iedodam kādu maizes garoziņu.

— Pusija labi zina, kur mēs dzīvojam, -—- pastāstīja Bekija. — Dažreiz viņa guļ Lisijas guļamkastē. Protams, dienā. Nakti kaste vajadzīga Lisijai pašai.

Bekija pēkšņi apklusa. Jau tik daudz stundu viņa vairs nebija domājusi par gultu. Tagad meitene pēkšņi atcerējās, ka rit ir lielā diena. Viņi ies pakaļ gultai. Vai pastāstīt savam pavadonim arī par to?

Bet Moris jau jautāja:

— Vai Lisija ir tava jaunākā māsiņa? Cik māsiņu pavisam tev ir?

— Trīs. Doroteja, Pollija un mazā Lisija. Viņa ir mūsu rūpju bērns, jo nemāk runāt, tas ir, vēl nemāk runāt, lai gan viņai ir jau gandrīz četri gadi. Bet saprast saprot visu, ko viņai saka. Dažreiz man šķiet, ka viņa vienkārši negrib runāt. Nevienam jau nav laika ar viņu nodarboties. Pollijai nav pacietības. Ja es varētu . ..

Moris ievēroja, ka Bekijas seja sadrūma, tāpēc viņš ātri mainīja sarunas tematu:

— Bet kur strādā tava māmiņa?

— Arī pie «Krosa un Foksa». Viņa ir mežģiņu darinātāja.

Moris izbrīnījies jautāja:

— Krusta zirneklī? Mežģiņu darināšana taču ir mājas darbs?

— Bet šeit tā nav. Īrijā māmiņa strādāja mājās. Zir-nekļkājai... es gribēju teikt Krusta zirnekļa dēlam Semjuelam Krosam fabrikas piebūvē ir maza mežģiņu fabrika. Kad viņš uzzināja, ka māmiņa ir mežģiņu darinātāja, viņš mežģiņu darinātājām ierīkoja atsevišķu istabu. Tagad māmiņa strādā tur kopā ar divām sievietēm un dažiem bērniem. No sākuma viņa negribēja, bet vēlāk tomēr nācās to darīt. Par to viņai maksā nedēļā divus šiliņus vairāk. Tas ir grūts darbs. Viņai bieži sāp krūtis. Bet ja ir vajadzīga nauda ...

Kāda vēl nenojaukta pagraba logā pamirdzēja uguntiņa, un Bekija satrūkās. Droši vien bija jau vēls.

Moris dusmīgi noteica:

— Jūsu Krusta zirneklis gan zina, kāpēc viņš liek

d<irināt īstas mežģīnes. Tā ir liela māksla, kas sāk iznīkt.

Sis misters Moris zināja kaut ko pat par mežģiņu darināšanu! Ar lepnumu Bekija paskaidroja:

— Mežģines, kuras darina māmiņa, nopērk Maršals un Zindermans. Tas ir ļoti smalks modes salons, kas apgādā pat karaļnamu.

— Tad redzi nu! Māmiņai par grūto darbu divi šiliņi nedēļā vairāk, bet Krusta zirneklim vairāki simti mārciņu peļņas gadā.

Bekija nopūtās. Jā, tā tiešām bija. Vienmēr, kad Bekija domāja vai runāja par māmiņu, viņai kļuva smagi ap sirdi. Cik bieži māmiņa pārnāca mājās gluži bez spēka, pārgurusi. Vēl nesen viņa teica: «Kaut tikai es nenomirtu radībās. Kas tad notiks ar jums? Kā jūs iztiksiet bez manis?»

Bekija saņēmās un tikko dzirdami pajautāja:

— Mīļais mister Mori, vai var nomirt, kad bērns dzimst?

Moris izbijies paskatījās uz Bekiju. Kādas smagas domas mocīja šo mazo dūšīgo meiteni! Par miršanu viņa runā kā pieaudzis cilvēks. Viņš piesardzīgi pajautāja Bekijai:

— Vai tava māmiņa gaida bērnu?

Kad Bekija apstiprinoši pamāja, viņš turpināja:

— Un viņa ir ļoti vāja? Viņai daudz jāstrādā?

Bekija atkal tikai pamāja ar galvu, un acis viņai saskrēja asaras.

-— Māmiņa guļ ... —- stomīdamās stāstīja Bekija, — viņai nav gultas. Viņa guļ uz salmu maisa un vienmēr salst. Bet drīzi būs ziema! Viņa jau klepo tieši tāpat kā Doroteja. Ļaudis runā, ka Dorotejai esot dilonis. Un māmiņa naktīs apsedz viņu ar savu segu. Bet tā vajadzīga viņai pašai. Mums ir tikai viena sega. Agrāk, kad dzīvojām Vaitčepelā, mums visiem bija gultas. Bet tas bija tik sen. Un tagad, mister Mori ... — viņa norija asaras un izslaucīja acis. Sejā viņai pēkšņi atplauka prieks, vaigi sasārta, un viņas tālākais stāsts skanēja gandrīz vai svinīgi. — Mēs gribam uzdāvināt māmiņai gultu. Jā, īstu gultu ar matraci, spilvenu un vilnas segu. — Bekija dedzīgi apstiprināja savus vārdus, jo

Moris šaubīdamies vērās viņā lielām acīm. —• Nākošajā nedēļā māmiņai ir dzimšanas diena. Nākošo otrdien! Pēc tam drīzi piedzims bērniņš. Gultā māmiņai būs mīksta guļa un silti. Ja jūs zinātu, cik tā ir plata! Ja māmiņai vairs nebūs jāsalst, tad viņa ari nemirs, vai ne?

Bekija jautājoši lūkojās uz cilvēku, kas viņai bija atnācis līdzi kā labs draugs; viņam varēja uzticēt visas rūpes. Tagad meitene gaidīja no viņa labu apstiprinošu atbildi.

Kamēr Bekija stāstīja, Moris bija piecēlies. Viņa lūpas bija cieši sakniebtas. Viņš pārvilka ar roku pār pieri. Meitenes jautājums pēkšņi atsauca Mora atmiņā vienu no smagākajiem brīžiem paša dzīvē.

Ženija, viņa mīļotā, skaistā Ženija, viņa bērnu māte guļ tukšā istabā uz cietas grīdas. Galvu viņa atspiedusi pret auksto sienu un baro ar krūti mazo Gvido, Fuk-siku, kura vairs nav starp dzīvajiem. Istabā rīkojas divi tiesas izpildītāji un aizvāc visu iedzīvi — veļu, apģērbus, mēbeles, gultas, pat zīdaiņa šūpulīti neatstāj. Abas meitenītes — Ženija un Laura — stāv pie sienas un raudādamas noraugās, kā pievāc ari viņu mīļās rotaļlietas. Šajā acumirklī Moris bija uzdrāzies pa kāpnēm dzīvoklī un vismaz vienu mantu — sievas gultu paglāba no tiesas izpildītājiem. Bet nākošajā rītā gulta tomēr bija jāpārdod, jo priekšnamā gaidīja aptiekārs, miesnieks, maiznieks un piena pārdevējs, kuriem Moris bija parādā katram dažus nieka šiliņus. Tikai pēc tam, kad bija samaksāti visi parādi sīktirgotājiem, Moris ar ģimeni drīkstēja pamest tukšo dzīvokli. Kad tas notika? Pirms nepilna gada Celsijā. Mazās strādnieku meitenītes bailes par savas mātes dzīvību lika viņam uz acumirkli atcerēties savu paša nabadzību.

Viņš sirsnīgi sacīja:

•— Nebaidies. Kā gan priecāsies jūsu māmiņa, kad viņai uzdāvinās gultu pašas bērni! Kā tad jums tas izdevās?

— Mēs vēl neesam sakrājuši visu naudu, — paskaidroja Bekija. — Tāda gulta ir ļoti dārga. Mēs par to sākām domāt pirms četriem mēnešiem. Jūnijā. Džo pirmais iedeva naudu. Veselu šiliņu. Viņš bija nesis sma-

gus grozus, un viņam bija labi samaksāts. Un tā viss sākās. Ar naudu Džo varēja darīt, ko vien vēlas. Mēs ilgi apsvērām. Sākumā mēs gribējām māmiņai nopirkt no vecu lietu tirgotāja atzveltnes krēslu. Bet tur mēs ieraudzījām gultu. Tas bija Džo, vienīgi viņš, kam iekrita prātā šis plāns. Fabrikā viņš ir viens no visčaklākajiem. Pavisam reti viņam uzliek naudas sodu. Jau pusstundu pirms darba sākuma pats pirmais viņš stāv pie vārtiem. Viņš negrib nokavēties. Darba līgumā, kas jāparaksta visiem, ir noteikts, ka fabrikas īpašnieks var atvilkt strādniekiem trešo daļu no dienas algas, ja tie nokavē kaut vai tikai dažas minūtes. Līdz pirmajam pārtraukumam viņus vairs neielaiž fabrikā. Mūsu māmiņai un dažām sievietēm no «mežģiņu istabas» reiz vajadzēja gaidīt aiz vārtiem veselu stundu. Bet sērkociņu fabrikā mēdz pat tīšām pārbīdīt pulksteņa rādītājus uz priekšu, lai uzraugi varētu uzlikt lielākus naudas sodus.

Moris klausīdamies pa reizei drūmi pamāja ar galvu, noņurdēja kaut ko nesaprotamu, bet Bekiju nepārtrauca. Viņš zināja fabrikantu neģēlīgo paradumu ar smalki izdomātas sodu sistēmas palīdzību vēl papildus iedzīvoties no tā jau niecīgās strādnieku algas. Visi šie noteikumi bija minēti darba līgumā, kurš bija jāparaksta katram, kas negribēja nomirt badā.

— Mans brālis Robins saka, ka ar šiem darba līgumiem viņi mums ir sasējuši kājas un apmetuši cilpu ap kaklu.

— Tavam brālim ir taisnība. Tieši tā tas arī ir.

Bekija aizrāvusies stāstīja tālāk:

— Kad Džo pārnes mājās nedēļas algu, viņš saka, ka tam nācies maksāt sodu. Bet mēs visi zinām, ka šos penijus viņš ir nolicis gultai. Māmiņa to nezina. Bieži viņa ir ļoti bēdīga. Nesen viņa sāka pat raudāt, kad Džo paziņoja: «Sājā nedēļā man atvilka veselu šiliņu!» Bet viens šiliņš ir liela nauda. Ļoti liela. Divpadsmit peniju.

Bekija klusam nopūtas.

— Džo ir ļoti grūti. — Viņa pētoši paskatījās uz Mori. Vai viņš to saprata?

Jā, Moris saprata un piebilda:

— Tev ir krietns, dūšīgs brālis.

Bekija priecīgi pamāja ar galvu.

— Es arī esmu šo to iekrājusi, — viņa kautrīgi piebilda.

Meitenei ļoti gribējās, lai Moris pareizi novērtētu arī viņas pūles. — Pircēji daudz nedod, bet savām vajadzībām es neesmu izdevusi ne peniju. —- Bieži vien viņa ņēmās atkal un atkal pārskaitīt niecīgo ietaupījumu. — Es pat nebraucu ar omnibusu, bet eju kājām, lai tikai kaut ko ietaupītu. Esmu iekrājusi jau divus šiliņus.

— Tu, Džo un jūsu lielais brālis esat uzņēmušies lielu pasākumu, — ar apbrīnu sacīja Moris.

— Mums ir vēl viens brālis, •— Bekija beidzot iedrošinājās atzīties un uzticīgi paraudzījās Morim acīs. — Tas ir Billijs. Viņš arī pielika naudu gultai. Četrus šiliņus. Billijs nemaz nav tik ļauns, kā visi saka. Tētis negrib, ka mēs pieminam viņa vārdu, jo . . .

Moris uzreiz saprata, ka ar Billiju kaut kas nebija kārtībā, bet, tā kā Bekija atkal sastomījās, viņš vairs neko nemēģināja izdibināt. Bekijai kļuva vieglāk ap sirdi, jo nu viņa bija pieminējusi arī Billiju. Varbūt Moris varētu viņai dot pat kādu padomu? Un viņa pastāstīja sīkāk par savu piecpadsmit gadus veco brāli, kas bija visjautrākais Klingu ģimenē. Viņš arī strādājis Krusta zirneklī. Agrāk tēvs par Billiju bieži vien teicis: «Viņš ir gudrs un uzņēmīgs!» Bekija nojautusi, ka tēvs Billiju mīlējis par visiem vairāk. Varbūt tieši tāpēc viņš tagad pret to izturoties tik cietsirdīgi.

Toreiz, kad tas noticis, viņa tikko kā sākusi strādāt pie bodnieka Kvadla. Kad Billijs viņu apciemojis pirmo reizi, viņš ieraudzījis māsu pilnīgi izmisušu visu vienos zilumos — tā šis briesmonis Kvadls bijis apstrādājis viņu. Billijs toreiz tā pārskaities, ka gribējis sadauzīt visu, kas atradies Kvadlu virtuvē, bet par to taču atkal būtu jācieš Bekijai. No šīs dienas Billijs sācis tirgotāju dziļi nīst. Brālis bieži apciemojis mazo māšeli un devis tai padomus, kā izvairīties no briesmoņa. Kad Kvadls reiz pamanījis Billiju, viņš uzkliedzis Bekijai, ka necietīšot savā mājā nekādus viņas radiniekus, kas te nākšot spiegot un okšķerēt.

Kādu dienu Billijs pārnesis mājās maišeli ar miltiem, bet Pollijai piekodinājis par to klusēt. Taču kā lai noslēpj desmit mārciņas baltu miltu tik nabadzīgā saimniecībā? Tēvs noteikti gribējis zināt, kā Billijs ticis pie miltiem, bet Billijs atteicies paskaidrot.

— Vari izmest tos pa logu, ja tie jums nav vajadzīgi. Par katru sīkumu nav ko prasīt — kas un kā. Diezgan par to runāts.

Bet Billijs pārrēķinājies, domādams tādā veidā atvairīties no tēva jautājumiem. Tēvs viņu nosaucis par zagli. Par zagli vai zagtas mantas slēpēju. Tādus viņš savā mājā necietīšot.

Dažas dienas pēc tam Billijs pazudis. Par to visi sākuši runāt Kraukļu ielā un tuvākajā apkaimē. Beidzot to uzzinājis arī Kvadls. Viņam no noliktavas pazudis maisiņš balto miltu, kādas piecpadsmit mārciņas. Tagad nu Kvadls bijis pārliecināts, ka zaglis ir Billijs — lempīgais puisis ar nekaunīgajām acīm. Tirgotājs piedraudējis tēvam ar policiju. Visvairāk godīgajam Edvardam Klingam sāpējis tas, ka šis blēdis un žūpa nosaucis viņu par «zagļu bandas tēvu». «Jūsu meita turpmāk strādās pie manis bez atlīdzības, tad es par šo lietu klusēšu,» pieprasījis Kvadls. Klingi nu bijuši viņa rokās. Lai gan 5 tiešu pierādījumu nebijis, un ari neviens neatzinies, to

mēr aizdomas kritušas uz Billiju. Miltu vērtību vajadzējis atlīdzināt. Un dzīvokļa īri vairs nespējuši samaksāt. Jā, nelaime nekad nenākot viena.

Moris uzmanīgi klausījās. Grūti klājās strādnieku ģimenēm, kurās bija daudz bērnu. Trūkums un noziegums bieži vien gāja roku rokā.

Bekija redzēja, ka Moris jūt viņai līdzi.

-— Billijs tagad kopā ar savu bandu dzīvo kaut kur ostas rajonā. Mēs visi esam nobēdājušies. Mājās neviens nedrīkst pieminēt viņa vārdu. Džo un es viņu šad tad satiekam, ja mums gadās būt tajā apkārtnē. Billijs vienmēr apjautājas par visiem, un māmiņai viņš grib uzdāvināt dzimšanas dienā siltu lakatu. Viņš taču nav slikts zēns? Mēs viņu tā mīlam . . .

— Kad Billijs aizgāja no jums? — Moris jautāja.

— Pirms gada.

-— Es domāju, ka jūs viņu nedrīkstat pamest. Viņš

droši vien ir jau izpratis savu vainu. Gan jau tēvs ar laiku apdomāsies.

— Mēs arī tā domājam! —- Bekija atviegloti nopūtās un atkal sāka runāt par gultu, ko viņi rīt no rīta bija nodomājuši nopirkt no vecu lietu tirgotāja Pēta, kad Džo būs pielicis visu savu nedēļas algu.

Tagad Bekija bija izstāstījusi visu.

— Tad jau jums visiem rīt ir liela diena, — sirsnīgi sacīja Moris.

Kraukļu ielā Bekija satika kādu zēnu, kas bija ar mieru palīdzēt viņai aiznest mantas. Tagad viņa varēja parādīt Morim ceļu uz Ceringkrosu. Šajā acumirklī viņa ieraudzīja Polliju, kas skrēja garām un viņai uzsauca. Augumā tikai mazliet mazākā, spriganā māšele ar vienu jau simtreiz izmēģinātu lēcienu pārlēca pāri brūnai peļķei un apstājās, klusēdama un neuzticīgi lūkodamās svešajā, melnbārdainajā kungā.

Bekija bez liekiem vārdiem sniedza māsai žagara saini, teikdama: «Māmiņai.» Pēc tam viņa izņēma no groza divas pilnas saujas šampinjonu, uzmanīgi ielika tās Pollijai priekšautā un pamācīja:

— Un tās arī, Pollij. Tās lai māmiņa apēd viena pati — vai saprati? Es šodien vairs pie jums neaiziešu. Rīt agri satiksimies pie Pēta. Atgādini Robiņam: Če-ringkrosā, Oksfordstrītas stūrī.

— Jā, jā, pateikšu! Vai patiešām mēs to nopirksim?

Bekija priecīgi pamāja ar galvu.

—- Bet tagad teci nu, mazā tantiņa. Un paņem līdzi Lisiju. Ir jau vēss. Vai maizi dabūjāt?

-— Cietās vairs nebija. Robins pārāk vēlu dabūja algu.

— Rīt atnesīšu kaut ko no Kvadliem, — pačukstēja Bekija. Viņa negribēja, ka misters Moris domātu par viņu ko sliktu.

— Labi, tikai neaizmirsti, — noteica Pollija un aizgāja.

Morim ļoti patika Pollijas — Klingu ģimenes septiņgadīgās mājas mātes lietišķība. Viņam patīk arī Beki-jas ātrā un plānveidīgā rīcība.

Bekija griezās pie Čarlija:

— Vai palīdzēsi man aiznest šo maisu līdz Kvadliem?

— Palīdzēšu, — piekrita Čarlijs. — Nav jau tālu.

Moris sniedza Bekijai roku:

— Nu tad dzīvo vesela, Bekij! Domāju, ka tiksimies vēl kādreiz. Lai jums rīt viss labi izdodas! — Un viņš pacēla cepuri, it kā Bekija būtu liela dāma. Čarlijs muti vien iepleta.

Bekija noraudzījās Morim pakaļ. Dažreiz dzīvi saprast ir grūti — kā baltās, tā nebaltās stundās.

— Kas tas bija?

Čarlija jautājums iztraucēja Bekiju no pārdomām. Kā lai viņa paskaidro šim zēnam?

-— Kas nu bija bija . .. Vispār, es viņu pazīstu. Viņš ir ļoti labs. Ne tāds kā tie citi. . .

Čarlijs sāka ausīties:

— Vai viņš tev kaut ko iedeva? Cik?

— Esi gan tu, par naudu vien tikai domā!

—- Nu protams, kā tad citādi! Vai, gandrīz aizmirsu

pateikt, ka Spelijs ... nu tu taču viņu zini, tas zagļu bandas Henijs šodien bija šeit. Nesastapa nevienu no jums. Viņš lika pateikt Džo, ka viņi atkal esot vecajā vietā, Katrīnas dokos. Apmetušies traktierī «Pie ļodzīgās valzivs».

— Nu un tad? Kas Džo tur meklējams?

— Nezinu. Lai viņš tur kādreiz iegriežoties. Varēšot saēsties zivju zupu. Lai nu kā, paziņojis esmu!

Kādu brīdi viņi gāja klusēdami. Bet tad no kādas pavārtes atskanēja svilpiens. Čarlijs ieraudzīja savus draugus, nometa maisu un aizskrēja.

Bekija atkal palika viena ar maisu un grozu. Bet nu jau vairs nebija tālu līdz Kvadliem.

VELNS PLOSĀS

Kokvilnas vērptuves «Kross un Fokss» vārti bija jau slēgti, kad Džo elsdams vēl skrēja pa Parkerstrītu. Fabrikas pulkstenis rādīja desmit minūtes uz septiņiem. Džo vajadzēja atbalstīties pret mājas sienu. Acu priekšā viņam dejoja sarkani riņķi. No visām porām spiedās auksti sviedri. Kāda veca strādniece līdzjūtīgi paskatījās uz Džo, kas cīnījās pēc elpas. «Nabaga zēns,» nodomāja viņa, «bendē bērnus, iekams viņi vēl dzīvot nav sākuši.» Un viņa drūmi paraudzījās uz nokvēpušo fabrikas fasādi un kūpošajiem dūmeņiem.

Džo bija nokavējis. Arī aizmugures ieeja, ko izmantoja mežģiņu audējas, bija slēgta. Tai blakus, atspiedies pret ķieģeļu sienu, stāvēja garais Mekijs. Viņš negribēja iet uz mājām, jo viņam no nedēļas algas bija jau daudz soda naudas atvilkts. Mekijs pamanīja pārgurušo Džo. Viņš, tāpat kā visi, labi ieredzēja Džo viņa saticības un izpalīdzības dēļ. Džo nebija arī liekulis, viņš nemīlēja «pielīst» priekšniecībai. Vēl nesen Mekijs bija strādājis vienā maiņā ar Džo.

— Neuztraucies, Džo, tas nav to vērts. Labāk atpūties, kamēr vārtus atkal atvērs. Tikpat tev šodien pierakstīs soda naudu neatkarīgi no tā, vai esi ieradies

laikā vai ne. Es pirmīt dzirdēju, kā Briļļainais velns teica: «Noliktavas pārzini Anderson, ja jūs turpmāk arī iekasēsiet tik maz soda naudas, tad jums vajadzēs izjust pašam uz savas ādas, kā klājas vienkāršam strādniekam. Šefam nepatīk jūsu sentimentalitāte, vai sapratāt?»

— Ir gan suns! — izdvesa Džo, vēl vienmēr smagi elpodams. — Un ko tad... ko tad mūsuEndijs atbildēja?

Džo nespēja iedomāties, ka Andersons, viņu vienīgais draugs Krusta zirneklī, būtu piekritis palielināt jau tā lielās soda naudas.

— Ko lai viņš dara, — Mekijs atbildēja. — Tikai pajautāja, cik būs jāmaksā? Un kā tu domā, cik lielu summu minēja Briļļainais velns? Vismaz trīs mārciņas!

— Trīs mārciņas? Jā, bet... — izbijies iesaucās Džo. Viņam aizrāvās elpa.

Mekijs nicinoši iesvilpās.

— Viņi visi ir zvēri, visi bez izņēmuma. Pirmīt, kad izmaksāja algu, viņi mani pamatīgi apcirpa. Pusi šiliņa par to, ka biju iemidzis, trīs penijus tāpēc, ka biju atvēris logu, bet divus par aiziešanu uz ateju bez atļaujas un tā tālāk. Piesienas, kur vien var. Tavs brālis Bil-lijs bija gudrs, ņēma un aizlaidās lapās. Vai nevari man pateikt, kur var atrast viņa bandu?

Džo nezināja. — Sen neesmu tur bijis. Iespējams, ka viņi uzturas kaut kur Londonas doku tuvumā.

Mekijs pašķielēja uz Džo.

— Tas tavs brālis ir velna puika! Tavā vietā es jau sen būtu aizlaidies pie viņa. Nu, lai tev labi klājas! — Mekijs pagriezās uz iešanu.

Džo bija galīgi izmisis. Ko lai tagad dara? Rīt viņš nedrīkst aiziet no fabrikas, ja viņam nav vismaz astoņi šiliņi kabatā. Desmit šiliņi jāsamaksā par gultu krāmu tirgotājam Petam. Cik labi, ka viņi bija ietaupījuši braukšanai ar zirgu omnibusu paredzēto naudu. Bekija arī apsolīja atnest dažus penijus. Nē. Šodien viņam nekādā ziņā nedrīkstēja kaut ko atvilkt no algas. Džo drudžaini domāja. Jātiek kaut kā iekšā. Viņš palūkojās visapkārt. Pagraba logi bija aizrestoti. Tad viņš bikli pavērās uz fabrikas fasādi un iesaucās:

— Mekij! Ei, Mekij! Pagaidi!

Garais zēns pagriezās un nāca atpakaļ.

— Es uzkāpšu pa ugunsdzēsēju kāpnēm, — Džo teica. — Bet sargs mani nedrīkst pamanīt. Vai tu nevari viņu izvilināt laukā? Kad viņš atvērs durvis, es jau būšu pāri režģim un paslēpšos aiz viņa būdas.

Tā arī notika. Kad sargs, ievērojis, ka Mekijs ar žestiem aicina viņu ārā, atvēra durvis, atslēgas žvadzinādams izkliboja ārā un sāka strīdēties ar garo Mekij u, kurš teicās esam kaut ko aizmirsis fabrikā, Džo jau bija pazudis aiz sarga būdas. Riskēdams ar dzīvību, viņš rāpās augšup pa šaurajām kāpnēm. Sasniedzis otro stāvu, viņš nevarēja iekļūt fabrikā. Tur ventilators grūda viņam virsū netīri dzeltenu tvaiku. Viņu ietina miglas mākonis. Džo sāka stipri klepot. Stāvu augstāk, kur atradās mežģiņu noliktava, viņš beidzot varēja iekāpt pa logu.

«Ja kāds ieraudzīs,» viņš nodomāja, «tad teikšu, ka eju pie mātes. Tam noticēs.» Piespiedies pie sienas, viņš devās uz priekšu. Viss palaimējās labi. Telpā bija tikai noliktavas pārzinis Andersons.

— Stāt! Ak tas esi tu, Džo? No kurienes tad tu nāc? Viņš iestūma zēnu tumšā kaktā un veikli paslēpa aiz kastes. Pēc tam pārmija dažus nenozīmīgus vārdus ar noliktavas strādnieku Poteru, kas gāja garām ar smagu nastu uz muguras.

— Bet tagad skrien! Vispirms uz ateju, tad pa vītņu kāpnēm, — Endijs čukstēja, kad Poters bija aizgājis.

Mazliet vēlāk, kad Džo jau atradās uz «virpuļčūs-kas» — uz šaurām, stāvām kāpnēm, kas veda no kārstuves uz slapjās vērpšanas cehu —- viņš ieraudzīja Briļļaino velnu, kas kāpa viņam pretim, un izbijies atrāvās atpakaļ.

— Ei, no kurienes tad tu nāc, Kling? —- nočāpstināja Bells, lūpas aplaizīdams.

— No a-t-te-jas, virsuzrauga kungs! M-man ir c-caur-eja, -— nostomījās Džo.

Virsuzraugam Bellām patika, ka viņa priekšā trīc. Ja viņam būtu uznākusi vēlēšanās, viņš spētu zēnu pat nogrūst pa vītņu kāpnēm. Bet šodien Bells bija samērā

labā garastāvoklī, — tāpēc aprobežojās tikai ar to, ka aizsprostoja Klingam ceļu un norūca:

— Tikko esi sācis strādāt, bet jau paspēji apķēzīties! Citreiz tādu lietu nokārto pirms darba, vai saprati? Aiziešana uz ateju bez atļaujas maksā vienu peniju, Kling! — un viņš ierakstīja kaut ko savā notaukotajā kabatas grāmatiņā, no kuras visiem bija tādas bailes.

Džo nodrāzās pa kāpnēm un atviegloti uzelpoja. Tikai viens penijs! Kas tā par laimi! Tātad rīt viss izdosies labi.

Viņam pretī sitās karsti garaiņi. Apdullinošā mašīnu klaudzēšana un dūkšana viņu nomierināja. Uzmanīgi lūkodamies apkārt, Džo ielavījās savā vietā un pamāja Ketijai un Rihardam, kuri pa to laiku bija pieskatījuši arī viņa mašīnu. Dažas minūtes vēlāk ejā parādījās tabeļvedis Bleks pārbaudīt, vai visi ir savās vietās. Uz Rihardu un Ketiju Džo varēja paļauties, tie nekad nenodos. Vērpējs, kura pārziņā viņi atradās, vēl nebija ieradies.

Vārpstiņas griezās zibēdamas un vērpa garu garos pavedienus. Ja pavediens notrūka, tad bija jānorauj sašķeterējies diegs un gali jāsasien kopā. Ne visiem bērniem darbs veicās tik labi kā Džo. Viņš labi pārzināja gandrīz visas vērptuves nodaļas. Viņš bija strādājis slapjās vērpšanas cehā, kārstuvē un pie sukājamās mašīnas. Viņš visu ātri aptvēra. Priekšniecība bija ar viņu apmierināta.

Bet šodien viņam bija grūti uzmanīt simtiem vārp-stiņu. Lai veiktu šo darbu labi un nekļūdīgi, ir jābūt ļoti uzmanīgam, vajadzīgas labas acis, bet pirmām kārtām arī žiglas un atpūtušās kājas. Bet Džo bija noguris. Arī pārdzīvotais uztraukums vēl bija jūtams visos locekļos. Džo tomēr saņēmās, šaudījās gan pa labi, gan pa kreisi un kā lūsis acīgi vēroja, lai nerastos ne mazākā kļūme. Kādu laiku viss gāja gludi, un viņa acu priekšā atkal iznira skaistā silāja ainas: meža zosis, bērzs, svešais kungs, kas atstūma konduktoru sāņus un, norādīdams uz Bekiju un viņu, teica: «Bērni brauc man līdzi.» Džo nevarēja nociesties nepastāstījis par to draugiem. Viņš pakavējās brīdi te pie Riharda, te pie Ketijas un čukstēja:

— ... Ja nebutu viņa, mes netiktu omnibusa . . .

Bet te pēkšņi starp viņu un meiteni nosvilpa pātaga.

— Savās vietās! Ak jūs, slinkuma maisi! — kliedza Briļļainais velns. Viņš atrāva trīspadsmitgadīgo Katrīnu no Džo tik rupji, ka pārplēsa tai kleitu no augšas līdz jostiņai. Ketijai, tāpat kā lielākajai daļai bērnu, nebija krekla. Aiz kauna šņukstēdama, viņa aizgriezās un turpināja uzmanīt savas spoles. Viņa pūlējās saturēt kaut kā kopā no pleciem lejup slīdošo kleitiņu. Briļļainais velns rupji uzsita meitenei pa rokām un, neķītri smiedamies, teica:

— Ja vēlreiz tevi noķeršu pļāpājam, tad —- to es tev apsolu — tu svētdienas rītā stāvēsi uz ielas pilnīgi kaila. Pēdējo lupatu noplēsīšu tev no muguras!

Svilpodams viņš aizgāja tālāk. Kad Bells vairs nebija redzams, Džo paņēma no atkritumu kurvja pāris kokvilnas pavedienu un kaut kā sasēja kopā saplēsto kleitiņu raudošajai Ketijai. Tagad viņi strādāja, nebilzdami ne vārda. Kad dažas minūtes viss gāja labi un nevajadzēja šaudīties no vienas vietas uz otru, viņi kā apburti raudzījās uz dūcošajām spolēm, no kurām uz visām pusēm stiepās bezgalīgi pavedieni, un cīnījās ar izsalkumu un miegu. Šajā smacīgajā un karstajā gaisā, aiz tūkstošiem vibrējošu pavedienu režģa, nogrima nebūtībā zaļā un saulainā vasaras diena, ko bija piedzīvojis Džo.

Laiks vilkās lēni. Netīrie gāzes radziņi izplatīja blāvu gaismu. Gaiss vērptuvē arī veselam un spēcīgam cilvēkam bija nepanesams. Bet pusbadā novārgušie bērni, kam šeit bija jāstrādā divpadsmit stundu pēc kārtas, bieži vien nespēkā sabruka. Pieaugušie strādnieki šad un tad iežēlojās par visvājākajiem bērniem un atļāva tiem kādu brīdi nosnausties vai arī tāpat atlaisties, kad vecākā uzrauga nebija tuvumā.

Bet ārpusē, pāri lielajai un varenajai Londonas pilsētai Vestminsteras abtejas torņa pulksteņi iezvanīja desmito stundu. Nakts pārklāja savu nokvēpušo mēteli pār ielām, laukumiem un dzīvokļiem, kuros vienā pēc otra apdzisa gaisma. Laimīgi tie bērni, kas tagad varēja gulēt.

Spalgs troksnis lika visiem ieklausīties, Tam sekoja nikna lamāšanās un baiļu kliedzieni. Rihards, skriedams garām, uzsauca Džo:

— Nabaga Sellija! Viņš to nositīs!

Džo uztrūkās no snaudiena un acumirklī bija atkal možs. Viņš zināja, ka divpadsmitgadīgajai Sellijai jau vairākas dienas bija paaugstināta temperatūra, bet viņa nedrīkstēja sevi saudzēt un nāca strādāt, jo māte bija ļoti slima un tēvs bez darba. Džo draudzējās ar Selliju. Viņš ātri paķēra klēpi bojātu vārpstiņu un aizskrēja uz to rindu, kurā strādāja Sellija. Meitene gulēja uz grīdas. Briļļainais velns turēja viņu aiz matiem un sita. Ilgi gudrot nebija laika. Džo izlikās paklūpam un iz-

barstija spoles Briļļainajam velnam zem kājām, un tas, kāpdamies atpakaļ, paslīdēja un nostiepās visā garumā uz grīdas. Kā maza uguntiņa, uzliesmoja un tūlīt nodzisa klusi smiekliņi. Džo zibeņātrumā pagrūda pātagu sānis. Kāds cits paspēra to ar kāju vēl tālāk, un tad tā pazuda pavisam. Veltīgi Briļļainais velns prasīja, lai viņam atdod pātagu. Šoreiz bērni turējās kopā visi kā viens.

Vecākajam uzraugam bija vajadzīgas vismaz dažas sekundes, lai saprastu, kas šeit notiek. Dumpis? Viņam spītē? Viņš nosēcās. Viņa skatiens apstājās pie Džo.

— Nu pagaidi tikai tu, kuces bērns, — viņš iekliedzās, — no tevis es tūlīt iztaisīšu kotleti! — Bells sagrāba Džo, pacēla gaisā un aizmeta dažus metrus pa eju uz priekšu. Sarāvies čokurā, Džo palika uz grīdas guļam.

Bet tas bija tikai sākums. Bells palūkojās apkārt. Seja aiz niknuma viņam bij a gluži zila.

— Ei, Blek! Blek. Tūlīt šurp!

Bērni, elpu aizturējuši, gaidīja, kas nu būs.

— Pierakstiet! Katram šajā rindā viens šiliņš soda naudas. Tas jau ir īsts dumpis!

Bleks drebēdams pierakstīja uzvārdus.

— Bet Klingam ... — Briļļainais velns brīdi vilcinājās, — trīs šiliņus! Vai pierakstījāt? Trīs šiliņus!

Džo sarāvās. Viņam šķita, ka dabūjis ar mietu pa galvu. Trīs? Trīs šiliņus? ...

Pēkšņi atskanēja trauksmes zvans.

— Kas tad nu noticis? — Bells apsviedās apkārt. — Jau pārtraukums? Nevar būt!

No kantora izsteidzās kāds strādnieks, lielā uztraukumā mētādams rokas. Viņš kaut ko pačukstēja vecākajam uzraugam. Tas satrūkās.

— Nolāpīts! Tagad, nakts vidū? Vai tad tie prātu zaudējuši? — Un, ko kājas nes, viņš izskrēja laukā no ceha.

Bērni, vēl nepaguvuši atjēgties no izbailēm, sāka ausīties. Pat Bleks pārstāja rakstīt.

Briļļainais velns atgriezās samulsis, pavēlēja apstādināt mašīnas un, neparastam klusumam valdot, uzsauca:

— Uzklausieties! Panāciet visi šurp!

Kad bērni no visām rindām bija salasījušies vienkopus, Bells sāka runāt balsī, kas tagad skanēja pavisam draudzīgi:

— Lieta sekojoša. Pie mums ir atnākuši kaut kādi ļaudis. Tieši tagad, nakts vidū. He-he-he! Nav zināms, pie kā viņi dosies. Iespējams, ka pie zīda vērpējām. Bet varbūt arī pie jums, mani mīļie cālīši. — Viņa balss skanēja guldzoši kā klukstošai vistai. — Droši vien grib paskatīties, cik čakli jūs strādājat savai tēvzemei un karalienei. — Bet ar to tad arī izbeidzās viņa māksloti draudzīgais tonis, un viņš jau sāka rēkt savā parastajā balsī. — Varbūt kāds no jums ir kaut ko izpļāpājis? Par nakts darbu un tamlīdzīgi?

Neviens pat nepakustējās.

— Nu tad ziniet: ja kāds pavērs muti un sāks žēloties vai sūdzēties par kaut ko, tad sargieties! Ja kāds skaļi iekleposies, nokritīs, noģībs vai arī atļausies kaut kādu tamlīdzīgu jociņu, tad dievs lai ir jums žēlīgs!

Bells atņirdza savus dzeltenos zobus, un bērni izbailēs atkāpās.

— Jums šeit pāri nedara neviens. Jums ir savs darbs, sava alga. Bet šodien izņēmuma veidā strādājat naktī. Vai sapratāt? Šonakt jūs strādājat brīvprātīgi! Kas iepīkstēsies kaut vai vārdiņu, strādās šodien pēdējo reizi pasaulslavenajā firmā «Kross un Fokss». Rīt no rīta viņš atstās šo fabriku uz visiem laikiem. Bez nedēļas algas. Ar zili nopērtu dibenu. Skaidrs?

Bērni klusēdami pamāja. Kas tad tur ko nesaprast. Bells bija velns. Viņš nevilcināsies izpildīt savus draudus.

Sellija noslaucīja asinis no sejas un pieskrēja pie Džo, kas vēl arvien apdullis gulēja uz grīdas.

— Nāc, Džo, pamēģini piecelties, — viņa sacīja, purinādama zēnu.

Džo stingi paskatījās uz Selliju un ar pūlēm piecēlās. To, ka sāpēja mugura un galva, varētu vēl izturēt. Bet trīs šiliņi soda naudas! Kas tagad būs ar gultu?

Grīļodamies viņš aizstreipuļoja uz savu vietu.

MORIS KRUSTA ZIRNEKĻA VALSTĪBA

Vērpšanas cehā ienāca trīs kungi. Viņus pavadīja jaunais šefs Semjuels Kross, tikai ar pūlēm slēpdams savu nepatiku, un Bells, viltīgās acis paslēpis aiz briļļu stikliem. Viņš bija pārliecināts, ka viss noritēs gludi.

Kungi klusēdami apstaigāja dažas rindas, draudzīgi sveicinādami bērnus, bet tie viņu sveicienus neatņēma. Bija skaidri redzams, ka bērni ir iebaidīti un tagad kautrējas. Uz jautājumiem Briļļainais velns atbildēja bez stomīšanās.

Džo, mocīdamies ar stiprām galvassāpēm, stāvēja pie savas mašīnas, galvu nodūris, un pacēla acis tikai tad, kad izdzirda pazīstamu balsi. Misters Moris? Pelerīn-mētelī un cilindru galvā. Tāpēc viņš zināja, kas ir Krusta zirneklis un ka bērnus naktīs nodarbināt aizliegts. Džo nobālēja. «Viņi atnākuši tāpēc, ka esmu izpļāpājies!» Kas nu būs? Viņam kļuva baigi.

Fabriku komisijas, kas kontrolēja, kā tiek izpildīti noteikumi par bērnu nodarbināšanu, pastāvēja visā Anglijā un it sevišķi pilsētās ar attīstītu tekstilrūpniecību. Un ne mazums komisijas locekļu tiešām godīgi centās panākt atvieglinājumus bērniem to smagajā darbā. Bet tas nebija tik vienkārši. Inspektori gan varēja atsaukties uz likumu par cļarbu fabrikās, kas bija publicēts jau pirms vairākiem gadiem, bet maz bija tādu tiesnešu, kas viņus atbalstīja. Fabriku īpašniekiem vienmēr izdevās piekukuļot gan komisiju locekļus, gan miertiesnešus.

Ar Tomasu Enderu, vienu šadas komisijas priekšsēdētāju, firma «Kross un Fokss» līdz šim nekā nevarēja saprasties. Viņš bija nepiekukuļojams, tāpēc no viņa ļoti baidījās. Taču Krusta zirneklis bija tikai viena no tām daudzajām fabrikām, kuras viņam vajadzēja kontrolēt.

Šo komisiju Džo Klings te bija redzējis jau divas reizes. Bet viņš zināja, ka arī fabriku inspektors Enders, kas vienmēr centās pierunāt bērnus uzticēties viņam, galu galā nebija panācis tikpat kā neko. Neviens viņa priekšlikums netika pieņemts. Viss palika pa vecam. Bet vīrs ar melno bārdu, ko Džo vakar sastapa pie zirgu omnibusa pieturas, šeit bija pirmo reizi.

Džo nevarēja zināt, ka Moris nav komisijas loceklis, bet tikai labi pazīst inspektoru Enderu, kas dzīvoja no viņa tikai dažas mājas tālāk un šad tad viņu apmeklēja, lai iegūtu no viņa informāciju par bērnu darbu Londonas fabrikās. Šodien, atgriezdamies no Kraukļu ligzdas, Moris uz mirkli iegriezās pie Endera, lai pastāstītu tam par bērnu nelikumīgo nakts darbu fabrikā «Kross un Fokss».

Enders tūlīt bija ar mieru izdarīt tur pārbaudi. Tā kā fabrikas īpašnieks Viljams Kross bija parlamenta loceklis, viņš nevarēs tik viegli kā citi atteikties izpildīt likumu, un Enders cerēja, ka šoreiz kontrolei būs panākumi. Komisijas locekli ārstu Vebsu, kas rakstīja darbu «Fabriku sistēmas iespaids uz bērnu veselību», varēja dabūt rokā katrā laikā, grūtāk ar žurnālistu Smitu; tas sestdienas pavadīja ārpus pilsētas. Bet tā kā Enders zināja, ka arī Markss rakstīja laikrakstiem, viņš

to palūdza nākt līdzi Smita vietā un palīdzēt, lai bērni beidzot sāktu runāt.

Džo, acis iepletis, vēroja kungus. Viņam kļuva gan karsti, gan auksti. Viņš atkal it kā dzirdēja Briļļainā velna balsi: «Varbūt kāds no jums ir izpļāpājies?»

Saskaņā ar darba līgumu bērni nedrīkstēja neko izpaust par notikumiem fabrikā. Kā gan viņš par to nebija padomājis? Sis svešais kungs bija izjautājis viņu tik draudzīgi un saprātīgi, ka viņam pat prātā nebija ienācis klusēt. Bet tagad? Ieradies kopā ar fabrikas inspektoru un domā, ka es izstāstīšu, kā ar mums te apietas? Nē, to nu gan es nedarīšu. Jau tā man atvilka no algas trīs šiliņus. Ja es pavēršu muti, mani izmetīs uz ielas. Es neteikšu ne vārda. Džo rokas kļuva aukstas kā ledus. Deniņos dauzīja kā ar āmuriem. «Bet, ja es nerunāšu, viņš mani noturēs par gļēvuli,» nodomāja Džo. Pēkšņi viņš atrada izeju.

— Ketij, pieskati manas spoles! Es aizskriešu uz ateju. Man ir nelabi...

Iekams Ketija spēja bilst kaut vārdu, viņš bija jau prom. Meitene norūpējusies noraudzījās viņam pakaļ.

Šai brīdī komisija iegriezās viņu rindā. Ketija steidzīgi darbojās ap Džo mašīnas vārpstiņām, jo bija notrūcis pavediens.

Kross jaunākais izskatījās drūms. Viņam bija iemesls būt tādam. «Ak šie okšķeri! Ieradušies pašā nakts vidū! Iepriekš pat nepaziņojuši. Neuzkavējās pieņemamajā istabā, lai pagaidītu viņu, bet pieprasīja, lai ved tos tūlīt cehā, un panāca savu. Arī viņam pašam neizdevās uzsākt iepriekšējas sarunas, lai tos aizkavētu. Un kur tad palicis viņa paziņa, avīžnieks Smits? Muļķīgi! Atkal ieradies kāds jauns, ar melnu bārdu. Tas jau nu gan nerakstot Londonas presei, bet amerikāņu laikrakstiem; esot tikai gadījuma pēc šeit, jo Smits nevarējis ierasties, kā to apgalvo Enders. Bet, vienalga, viņš tomēr raksta, — un tas mums var kļūt liktenīgi,» lauzīja galvu jaunais Kross. «Viņš tomēr kaut kā jāpievārdo. Droši vien viņš rakstīs inspektoram atskaiti. Vai tad viņš nevarētu vienu otru vārdiņu pārgrozīt? Daudz kas ir atkarīgs arī no formulējuma. Vairāk jau no viņa neizspiedīs. Bet varbūt tomēr? Viņa mētelis nav no

modernajiem, ari kabatas diezgan apdilušas. Tādus kā šis vienmēr var nopirkt ar dažām naudaszīmēm. Tikai ļoti nepatīkami, ka šie vīri uzoduši par mūsu nakts darbu. Tas nākotnē mums samazinās peļņu. Un tieši tagad, kad ir tik izdevīga konjunktūra!» Kross saīdzis nopūtās.

Vecākais uzraugs pievirzījās viņam tuvāk un pačukstēja:

— Neuztraucieties, šef! Viss iet kā pa diedziņu. Manas pelītes ir paklausīgas!

Enders bija apstājies rindā, kurā strādāja Džo, un prasīja paskaidrojumus. Briļļainais velns pēkšņi apstājās pie Ketijas un šķietami norūpējies pajautāja:

— Bērniņ, kur palicis Klings?

— Aizgāja uz ateju, •— izbijusies čukstēja Ketija.

— Ir jau labi, mans bērns. Gan jau viņš drīzi nāks atpakaļ! — Pagriezies pret komisiju, viņš turpināja. — Tas ir inteliģents zēns, viens no mūsu labākajiem. Labprāt stādītu viņu kungiem priekšā. Pasauc viņu, meitenīt! Bet nē, pagaidi! Ja viņš nejūtas labi, tad nav ko steidzināt.

Lai jau komisija redz, cik humāni šeit apietas ar bērniem.

Ketija aizsteidzās pēc Džo. Viņa bija galīgi apjukusi.

Semjuels Kross apvaldīja smieklus. Ak šis Bells! Cik saldi viņš māk dūdot! Ir gan blēdis! Neizlaizdams meln-bārdaino no acīm, kas, apstājies rindas galā, skatījās apkārt, it kā kādu meklēdams, Kross piegāja tam klāt. «Tagad man jāpāriet pretuzbrukumā,» viņš nodomāja. «Šim vīram ir plati pleci. Stūrgalvīga seja. Vai viņš kādu meklē? Aha, viņš sarauc pieri. Tātad viņam kaut kas nepatīk.» Kross glaimīgi teica:

-— Es ļoti priecājos, ka jūs, ser, interesējaties par šo moderno uzņēmumu. To var tūlīt redzēt.

— Moderno? — ironiski novilka Moris un izteiksmīgi paraudzījās uz melnajām, nokvēpušajām sienām un nožēlojamo, nepietiekamo apgaismojumu.

— Moderno? — viņš vēlreiz atkārtoja šo vārdu, skaļi izelpoja un ar diviem pirkstiem palaida vaļīgāk kaklasaiti, it kā cīnīdamies pēc elpas. Viņš cieši lūkojās Krosā.

Tas uz mirkli apjuka. Vai šis avīžu skribents gribēja tielēties? Ak, ko nu! Droši vien grib izsist sev lielāku cenu. Tāpēc Kross laipni, bet uzsvērti augstprātīgi piemetināja:

— Jā gan, moderno! Redziet šo jauno automātu . . . un, jūs droši vien vēl nebūsiet ievērojuši, cik humāni ir uzstādītas mašīnas. Bērniem pie tām nav jāstāv salīkušiem, nogurdinošās pozās, kā tas ir vienā otrā lielākā vērpšanas fabrikā.

— Ak tad humāni gan. Hm ... — Moris zobgalīgi paskatījās uz Krosu. — Bet tas atmaksājas, vai ne?

— Nu protams! Bērni spēj vairāk padarīt, un . . . starp citu... ja jūs gadījumā rakstīsiet _ par mūsu firmu? Mēs neesam sīkumaini... Kantorī pēc tam mes varētu ...

Kross aprāvās, sastapdams melno acu skatienu, kas pauda nicinājumu. Viņš iekoda lūpā. Cik neizprotams bija šis cilvēks! Grūti piekļūt tam klāt. Kross pagājās pāris soļu uz priekšu un pateica dažus laipnus vārdus kādai meitenītei. Pēc tam viņš pašķielēja uz Mori.

Bet Moris gaidīja pienākam ārstu un Enderu, vēlreiz piepūta vaigus un skaļi teica:

Pū! Ir gan gaiss! Te jau var nosmakt.

— Pareizi! Gaiss tiešām ir slikts. Briesmīgs! Gaisa nemaz nav! — Doktors Vebss teica Bellām:

— Kad jūs vēdinājāt pēdējo reizi? Vai jūs vispār vēdināt? Un cik bieži? — Viņš runāja ātri un skarbi.

— Vēdinām pārtraukumos, — steidzīgi atbildēja Briļļainais velns. — Vienmēr, kad ir pārtraukums. Un, protams, regulāri. Bet saprotiet paši — tur, kur strādā, nesmaržo kā mežā.

Rihards, Džo darba biedrs, savilka dūres Bellām aiz muguras:

— Pārtraukuma brīžos — saka šis velns! Kopš kura laika tad mēs strādājam ar pārtraukumiem? — Viņš stāvēja cieši klāt Dikijam Džobam. — Šie kungi neuzzinās nekad, kā ar mums te apietas!

— Nu tad pasaki, pastāsti viņiem! — Dikijs Džobs savilka lūpas ironiskā smīnā. — Pamēģini!

Ketija atveda Džo.

— Viņš par tevi izteicās ļoti labi. Tu esot viņa labākais strādnieks. Viņš tev tagad nekā nedarīs.

Bet, nākot atpakaļ, Džo bija uztvēris Briļļainā velna draudošo skatienu un nolēma nepacelt acu no sava darba.

Moris saprata, ka Džo baidās. Labprāt viņš būtu aprunājies ar Džo, tāpat arī ar Rihardu un Dikiju, kuru sačukstēšanos viņš bija pamanījis.

Bet atkal klāt bija Kross. Viņš nedrīkstēja žurnālistu izlaist no acīm. Kaut kā taču tas jāapvārdo, jāpielauž? Izteicās, ka pie mums esot slikts gaiss. Kross noklepojās:

— Jums, ser, protams ir taisnība. Šeit ir ļoti karsts. Vajadzētu vēdināt ilgi un bieži. Bet tas nebūtu prātīgi darīts. Paskatieties, ser, uz turieni! Tur atrodas slapjās vērpšanas mašīnas. Nabaga bērni stāv pie mašīnām slapji līdz kreklam, ja tāds tiem ir. Ja nu darba laikā ielaistu svaigu gaisu, bērni varētu saaukstēties un nomirt vai arī saslimt ar diloni. Bet mēs rūpējamies par bērniem!

Lai apliecinātu, ka vārdi teikti no sirds, Kross uzlika savu labi kopto roku ar ovāli apgrieztajiem nagiem uz krūtīm.

Moris izvilka no kabatas savu piezīmju grāmatiņu un ar mājienu pieaicināja klāt vecāko uzraugu.

— Mister Bell, vai taisnība, ka darba pārtraukuma laikā telpas tiek vēdinātas? — viņš pajautāja ļoti draudzīgā tonī.

Bet Bells, nezinādams, ka viņa šefs nupat ir apgalvojis gluži pretējo, apstiprināja:

— Pārtraukumos? Jā gan! Vēdinām, ser! Katrā pārtraukumā!

— Kā tad tā? — Moris, tēlodams izbrīnu, jautāja Krosam. — Jūsu uzraugs saka, ka vēdinot, bet... — viņš pievērsās ārstam: — Misters Kross man nupat teica, ka vēdināt nedrīkstot. Bērni varot saslimt ar diloni.

— Saslimt! — norūca ārsts. — Viņi jau ir slimi. Bet kas vēl nav, noteikti saslims. Par to nav ne mazāko šaubu. Un tā tas būs tikmēr, kamēr slapjās vērpšanas

cehs atradīsies šeit, — viņš teica, norādīdams uz ceha otro galu.

Iekams Kross paspēja izdomāt izvairīgu atbildi, En-ders asi noprasīja:

— Mister Kros, ja es nemaldos, jau pagājušo reizi mēs norādījām uz šiem trūkumiem. Šķiet, tas notika jūlijā un vēl līdz šim laikam nekas nav izmainījies!

Bells uzmeta savam jaunajam šefam niknu skatienu, kas izteica vairāk nekā vārdi: sak, ko jūs jaucaties pa vidu! Ļaujiet atbildēt man pašam. Es taču labāk zinu, kā vajag. Tagad izstreb nu šo putru!

Jaunais Kross vairs nespēja ilgāk noslēpt dusmas.

— Un kur tad lai es pārvietoju slapjās vērptuvēs cehu, godātā komisija? — viņš jautāja paceltā balsī. — Fabrikā vietas vairs nav. Piebūves celt mēs nevaram. Šeit, pilsētas centrā, ir aizņemts katrs kvadrātmetrs. -— Tad viņš atkal savaldījās un, izlikdamies norūpējies, turpināja: — Ko tad lai mēs darām? Mēs labprāt izpildītu komisijas vēlēšanos.

— Uzceliet vēl vienu stāvu! — pārgāja uzbrukumā Moris.

— Celiet droši! Tā būs palīdzēts bērniem un ... misters Kross seniors būs par vienu stāvu tuvāk debesīm!

Enders un ārsts uzjautrināti saskatījās. Kross iekoda lūpā. Tā ņirgāties par viņa dievbijīgo tēvu! Šie avīžu smērētāji bāž savus degunus visur. Kross pilnīgi aizmirsa, ka bija gribējis šo melnbārdaino piekukuļot un dabūt savā pusē, tāpēc atbildēja uzpūtīgi:

— Ek, mister . . . mister ... es labi nesadzirdēju jūsu uzvārdu. Bet tas jau arī nav nemaz tik ievērojams. Ko gan jūs saprotat no visa tā? Es domāju jautājuma finansiālo pusi. Mūsu firmai taču jāstrādā ekonomiski. Lai pasaules tirgū varētu cīnīties ar konkurenci, mums jāražo lēti, jāiegādājas jaunas un dārgas mašīnas. Bet strādnieki? Tiem par to nav nekādas daļas. Tie tikai zina pieprasīt augstākas algas. — Viņš apklusa. Meln-bārdainā aukstās un ironijā mirdzošās acis viņu apmulsināja. Viņš protestēja: — Ekonomija, ziniet, ē . .. nav nekāda vieglā... es gribēju teikt, ir ļoti komplicēta zinātne, mister . .. mister Mārč!

Kross domāja, ka nu ir atcerējies šā vīra uzvārdu,

kas izturējās tik noraidoši. — Bet ko nu jūs saprotat no tādām lietām!

— Ko es saprotu no ekonomikas, mister Kros? — Moris ātri saskatījās ar Enderu. — Varbūt vairāk, nekā jums patīk. Jūs esat taupīgs ar algas izmaksām, bet izšķērdīgs ar cilvēku dzīvībām. Jeb varbūt jūs domājat, ka šie bērni, — viņš sāka runāt klusāk, jo ievēroja, ka daži bērni klausās, — kuru labklājība jums tā rūp, dzīvos ilgi?

— Ko tad jūs gribat? — iekaisis protestēja Kross.

— Mēs neesam vienīgie, kas nodarbina bērnus. Mēs nevienu nespiežam pie mums strādāt. Viņi paši ar varu laužas kantorī.

Pēkšņi Kross atcerējās savu nodomu labvēlīgi noskaņot komisiju un vispirms bārdaino žurnālistu.

— Mūsu bērni sūdzēties nevar. Mēs ar viņiem neapejamies slikti, kā to dara citur. Dodam tiem vieglāko darbu. Viņi strādā plašās un gaišās telpās . . .

— Gaišās? •— dusmīgi pārtrauca viņu ārsts, norādīdams uz šaudīgajām, blāvi mirdzošajām gāzes liesmiņām. Inspektors Enders deva Morim zīmi. Tas paņēma savu piezīmju grāmatiņu.

— Tas ir trešais trūkums, ko jūs apsolījāties novērst, mister Kros. Jau vasarā! — Enders pagriezās pret Bellu:

— Un vēl viens punkts: mazgāšanās telpas un atejas. Vai tās tagad beidzot ir kārtībā? Tās mēs apskatīsim. Fabriku likums prasa ievērot vispedantiskāko tīrību, sevišķi attiecībā uz bērniem. To jūs labi zināt!

Briļļainais velns jau labu laiku tikko spēja valdīties, bet tagad vairs neizturēja:

— Mazgāšanās telpas! Ko vēl ne? Varbūt vēl siltas peldes? Atejas būtu tīrākas, ja šie cūkas tās tik ļoti nepiegānītu.

Viņš aizšļūca uz priekšu.

Pēc smirdošo ateju apskates ārsts piegāja pie Selli-jas, kas stāvēja tuvumā, un pajautāja tai:

— Kā tad jūs varat to paciest? Vai tad paši nevarat parūpēties, lai tur būtu mazliet tīrāks? Silta ūdens taču ir diezgan!

— Tad jau nu gan esat atraduši īsto, ar kuru runāt, — ņirgājās Bells. — Tā ir vislielākā sliņķe. Viņa

vienmēr aizmieg darba laikā. Mazgāt ateju, ha! Šie sivēni ir pieraduši pie netīrumiem. Arī mājās viņi slīkst netīrumos!

Sellija klusēdama pagrieza galvu. Vēl arvien satraukta par pārciesto pazemojumu, viņa vairs nespēja savaldīties. Pār meitenes vaigiem ritēja asaras. Kad viņa pacēla roku pie sejas, Moris ievēroja asiņainās rētas un nojauta, kā tās radušās. Viņš pacēla Sellijas roku augstāk.

— Jūs, mister Kros, ar bērniem apejaties labi, bet jūsu uzraugs, kā mums šķiet. . .

Doktors Vebss ievēroja, ka meitenes seja ir drudžaini sārta. Viņš jautāja norūpējies:

— Vai tu, bērns, esi slima? Es tevi tūlīt izmeklēšu.

— Nē, nē, — izbijusies stomījās Sellija. — Es neesmu slima. Man tikai pirmīt uz kāpnēm paslīdēja kāja.

Briļļainais velns, kas nupat vēl bija trīcējis, tagad aplaizīja gaļīgās lūpas un apmierināts pamāja ar galvu.

Bet ārsts mierīgi sacīja:

— Laika mums ir pietiekami. Lūdzu, apturiet daļu mašīnu. Pārtraukuma laikā es paspēšu izmeklēt apmēram trīsdesmit bērnu. Šo meitenīti vispirms. -— Tad viņš griezās pie Krosa: — Šo pātagas rētu dēļ jūsu vecākajam uzraugam būs diezgan lielas nepatikšanas, ser!

— Lai dievs pasarga! Nekad savā mūžā neesmu turējis rokā pātagu! — Briļļainais velns pacēla roku it kā zvērēdams. Viņš piegāja pie dažiem bērniem un, acis dusmīgi bolīdams, noprasīja: — Vai varbūt kāds grib apgalvot, ka es meloju? Nu? — Viņš draudoši nopētīja visu rindu. Tā bija Sellijas rinda, tā pati, ko īsi pirms komisijas ierašanās viņš bija tik bargi sodījis. Bērni nolieca galvas.

Moris raudzījās uz Džo, bet tas tikko manāmi pakratīja galvu, it kā gribēdams teikt: «Nav nozīmes. Te neviens neko nestāsta.»

— Nu redziet! — Bells ļauni smējās. — Bet bērnu izmeklēšanu tik vēlā stundā izmetiet no galvas. Manis dēļ varat atnākt kaut vai agri no rīta ap pulksten sešiem ... — Viņš aizrijās un sāka skaļi klepot, lai novērstu komisijas uzmanību no tā, ko nupat negribēdams bija izpaudis. Bet komisijas locekļiem dzirde bija laba.

— Vai tiešām? — Enders tēloja izbrīnu. — Tātad tomēr līdz rītam? Mister Kros, jūs taču pirmīt sacījāt, ka bērniem nav regulāri jāstrādā nakts maiņā? Bet šodien izņēmuma kārtā esot jānostrādā tikai līdz pusnaktij?

— Bet mister Ender! Es jūs lūdzu! — Juniors it kā apzvērēdams pacēla rokas. —• Mēs taču zinām likumu, kas aizliedz nodarbināt bērnus naktī, bet šis te ir sevišķs gadījums. Daļa mašīnu mums ir izgājusi no ierindas; padomājiet tikai, kas notiks, ja mēs nokavēsim piegādi! Tādēļ bijām spiesti pieļaut šo izņēmumu. Varbūt neticat? — Viņš pastiepās, paskatījās pār mazāko bērnu galvām un pasauca divus lielākos. — Panāciet tuvāk. Pasakiet — vai es runāju taisnību? Vai jūs šodien strādājat nakts maiņā brīvprātīgi vai piespiesti? Runājiet taču! Manā klātbūtnē katrs var vaļsirdīgi teikt patiesību. Runājiet droši, neviens jūs neaiztiks. — Kross mēģināja pasmaidīt.

Abi zēni atbildēja bez kavēšanās, it kā iekaltu stundu;

— Brīvprātīgi, ser! Mēs šodien strādājam brīvprātīgi!

Moris uzmanīgi vēroja abu piecpadsmitgadīgo zēnu noslēgtās un drūmās sejas un saprata, ka tā sacīt tiem liek bailes no pātagas.

Bet Kross tagad runāja jau daudz drošāk;

— Varat pajautāt arī maniem strādniekiem, vērpējiem un uzraugiem, tie arī pateiks, ka mūsu bērni strādā naktīs tikai brīvprātīgi un izņēmuma kārtā.

Briļļainais velns pasauca Andersonu, kas šajā brīdī atradās cehā, un vēl dažus strādniekus.

Pieaugušo vīriešu vērpšanas cehos bija maz. Viņu uzdevums galvenokārt bija apmācīt tiem piedalītos bērnus, pieskatīt mašīnas un tīrīt tās. Dažreiz viņi arī pārvadāja savērpto dziju. ./

Pieaicinātie bez izņēmuma apstiprināja Krosa vārdus. Tikai Andersons mirkli cīnījās ar savu sirdsapziņu, bet, atcerējies, ka mājās viņu gaida septiņas izsalkušas mutes un slima sieva, klusēja. Viņa bālo seju pārklāja kauna sārtums.

Moris pievērsās strādniekiem.

— Ir grūti runāt patiesību. Es saprotu. Bet jūs ... un jūs... — Viņš paskatījās uz Andersonu un vēl kādu strādnieku. — Jūs taču esat pieredzējuši tekstilstrād-nieki un zināt likumu par fabrikām. Kā gan jūs varat pieļaut, ka tādus mazus un pa daļai slimus bērnus nodarbina naktī, pie tam tik ilgi! — Un, nenogaidījis piekrišanu saviem vārdiem, Moris izvilka no žaketes kabatas saburzītu lapu, atlocīja to un nolasīja vienu teikumu no likuma, ko visi fabrikanti nīda kā mēri:

— «Ja strādnieki, sievietes vai bērni norāda uz trūkumiem, zaudējumiem un pārkāpumiem, kas ir pretrunā ar šo likumu, tos nedrīkst par to atlaist no darba vai citādi represēt.»

— Ne atlaist, ne represēt, — apstiprināja Enders.

— Jā, to šis likums garantē!

Kāda strādnieka seja savilkās zobgalīgā smīnā. Enders to pamanīja un jau mazliet nedrošāk turpināja:

— Bet, ja kādam uzbruktu tāda nelaime, tad lai griežas pie manis un runā atklāti. Mani visi pazīst... — Un viņš lepni pacēla galvu. —• Ir taču demokrātiskas avīzes! Miertiesneši! Mūsu parlaments!

Strādnieku sejās nepakustējās ne vaibsts. Enders vīlies nopūtās un pievērsās Morim. Vai tad viņš nebija ieminējies par kādu trīspadsmitgadīgu zēnu, kas izstāstīšot visu?

Moris tikai paraustīja plecus un teica Krosam junioram:

— Vai atļausiet parunāt ar bērniem, mister Kros?

Kaut arī šie vārdi bija izteikti ļoti pieklājīgi, jautājums skanēja kā prasība. — Es gan esmu tikai viesis, bet...

Kross nobālēja. Viņš vēroja bērnus piemiegtām acīm. Pēc tam piekrītoši pamāja ar galvu. Ko gan citu lai viņš būtu darīj is?

Mora skatiens slīdēja no viena bērna uz otru. Seja viņam atmaiga. Klusi, bet ļoti pārliecinoši viņš teica:

— Vai jūs zināt, ka komisija ieradusies fabrikā tieši jūsu dēļ? Nevis fabrikas īpašnieku interesēs?

Daži bērni lūkojās uz Mori, nesaprazdami nekā, pāris vecāku zēnu bailīgi pamāja ar galvu, bet tūlīt paslēpa seju aiz priekšā stāvošajiem. Tomēr viņi visi gaidīja.

— Kuri no jums ir vecāki par astoņpadsmit gadiem? Lūdzu, paceliet roku! Ko? Neviens? — Moris izlikās pārsteigts. — Bet es domāju, ka jūs visi esat vecāki par astoņpadsmit gadiem.

Atskanēja klusi smiekli, un Moris pievienojās tiem. Bet smiekli tūlīt aprāvās. Tad Moris paskaidroja tā, lai teiktais būtu saprotams arī vismazākajiem, ka likums atļauj nodarbināt naktī tikai tos jauniešus, kas ir vecāki par astoņpadsmit gadiem un ka par nakts darbu jāmaksā vairāk.

Briļļainais velns pēkšņi rupji pārtrauca Mori.

— Šodien taču ir izņēmums, vai tad jūs to vēl neesat sapratis? To jau apstiprināja gan pieaugušie strādnieki, gan bērni. Ko tad jūs vēl gribat? Bet, ja neticat, tad

jautājiet vien! — Bells atkal bija pilnīgi pārliecināts par to, ka viss beigsies viņam labvēlīgi.

— To pagaidām apstiprinājuši tikai divi, — atbildēja Moris, lēnām izrunādams vārdus. Viņš noglauda bārdu, un viņa acis raudzījās sirsnīgi. Pagājis garām dažiem bērniem, viņš apstājās pie kāda sevišķi sīciņa zēna, noglāstīja tam galvu un klusi pajautāja:

-— Un cik tev ir gadu?

— Zēns neizprata, kāpēc viņam tā jautā. Vai viņš drīkstēja atbildēt?

— Tu taču zini, cik tev gadu? Bet ir jau ari tādi bērni, kas nezina.

Šikais zēniņš it kā palīdzību meklēdams paskatījās vispirms uz Bellu, tad uz vīru ar kuplo bārdu, kura balss skanēja tik sirsnīgi. Nē, tas nu gan nedomāja neko ļaunu! Un zēns atbildēja:

— Astoņi, ser! — Bet pēkšņi zēns atcerējās, ko bija piekodinājusi māte: «Ja kāds tev jautā par tavu vecumu, tad atbildi, ka tev ir deviņi gadi. Fabrikā drīkst strādāt tikai tad, kad ir pilni deviņi gadi!» — Bet man jāstrādā, jo ... jo .. . — un zēns sāka šņukstēt.

Moris pievērsās Krosam junioram: -

— Nu? Atkal viens izņēmums?

Kross tikko spēja savaldīties. Šis melnbārdainais subjekts, kas neļāvās piekukuļoties, kā liekas, likumus zināja labi. Šoreiz Krosa balsī ieskanējās raudulīga nots:

— Tā jau vienmēr notiek: par savu labo sirdi var iemantot tikai nepatikšanas. Mēs, protams, ļoti labi zinām, ka likums aizliedz nodarbināt fabrikās bērnus jaunākus par deviņiem gadiem. Bet ko lai mēs darām, ja tie nāk pie mums un ceļos nometušies lūdzas, lai pieņem, jo viņu vecāki ir vai nu slimi, vai arī bez darba. Tas taču viss aiz kristīgās mīlestības pret savu tuvāko, mister Ender un mister Mārč!

— Lai gods un slava jūsu cilvēkmīlestībai, mister Kros, — atbildēja Moris, mutes kaktiņiem ironiski raustoties, — bet šī cilvēkmīlestība būtu vēl pilnīgāka, ja jūs pieņemtu darbā šī astoņgadīgā zēna tēvu. Protams, pieaugušajam par nedēļas darbu jāmaksā daži šiliņi vairāk, dažreiz pat divreiz tik daudz, cik bērnam. Tādu izšķērdību cilvēkmīlestība nevar atļauties.

Jaunā Krosa acis zvēroja naidā, tāpēc viņš ātri nolieca galvu un sakoda zobus, lai ar kādu rupjību galu galā nesabojātu visu. Bells ar lielāko prieku vislabprātāk būtu ar dūres sitienu notriecis zemē šo melno skribentu, bet arī viņš bija spiests simulēt mieru un aukstasinību.

Enders pagāja pāris soļu bērniem tuvāk un sirsnīgi sacīja:

— Mani taču jūs visi pazīstat? Mēs gribam panākt, lai jums jo drīzāk klātos labāk. Bet, ja grib, lai klātos

labāk, tad arī pašam kaut kas jādara. Ārstam taču arī saka, kur sāp.

Aizturējuši elpu, bērni mīņājās no vienas kājas uz otru. Vai tomēr nevajadzētu runāt, ja tik laipni uzaicina izteikties?

Klusums.

Lai gan inspektors Enders bija jauns, viņš zināja, ka, runājot ar bērniem, nedrikst zaudēt pacietibu. Tāpēc viņš turpināja: — Miļie bērni, jūsu šefs nupat mums teica, ka šodien jūs strādājot nakts maiņā izņēmuma kārtā. Bet pusi no darbalaika jūs varot pārmaiņus gulēt. Parādiet man, lūdzu, kur jūs guļat. Kur ir novietoti matrači vai nāras?

Jau otrreiz cehā atskanēja klusi smiekli, bet tūlīt apklusa. Bērni priekšējā rindā, nezinādami, ko atbildēt, raudzījās kaut kur sāņus. Atkal iestājās klusums.

Krosam šķita, ka tagad ir pēdējais laiks iejaukties. Tik laipni, maigi cik vien varēdams viņš teica:

— Mīļais inspektor, kādēļ jūs tā nomokāt mazos? — Un svētulīgā balsī griezās pie bērniem: — Kāpēc esat tik bailīgi? Runājiet taču! Pastāstiet kungiem, ka jūs drīkstat gulēt mīkstajā šķiedras atkritumu kaudzē! — Viņš slepus paskatījās uz Mori, kas, uzacis saraucis, raudzījās grīdā un saspringti domāja, kā panākt, lai iebaidītie bērni, it sevišķi Džo, sāktu runāt.

Pēkšņi Kross, it kā iedvesmas vadīts, norādīja uz sadrūmušo Mori:

— Nu protams, tā jau es domāju! Jums ir bailes, mani mīļie bērni! Bet no kā jūs baidāties? Varbūt no šī vīra? Jā? No šī kunga ar mežonīgajām, melnajām krēpēm? Izskatās jau arī ļoti dusmīgs šis misters Mārčs.

— Esmu tiešām dusmīgs, — noņurdēja Moris, — bet tas tūlīt pāries. — Viņš, it kā atbrīvojies no smagas nastas, dziļi nopūtās un noņēma cepuri. Visiem kļuva redzama viņa augstā piere. Biezās uzacis izliecās kā velves virs brūnām, labsirdīgām acīm, kas nemaz neiedvesa bailes un tagad pat jautri dzirkstīja.

— Nu protams, jums ir bailes! — Viņš pavicināja cepuri un smiedamies noprasīja bērniem: — Un, protams, no manis? Tā ir? Jo man taču ir tik šausmīga, melna bārda! — Smējās ne tikai Mora mute un acis,

bet ari barda. Ta cilājās uz augšu un leju, vaigi piepūtās. Šie smiekli apņēma bērnus kā spirdzinoša vēsma.

— Nē, nē, nē! — atskanēja no visām pusēm. Un Džo bija pirmais, kas sauca «nē».

— Nē? — Moris vicināja savu spieķi, veidoja ar to gaisā lokus un tad pēkšņi pagrūda spieķi Briļļainajam velnam pie deguna. —• Bet no viņa gan baidāties?

— Jā-ā-ā! — atskanēja daudzbalsīgs koris, bet tūlīt arī apklusa.

Kad Moris paskatījās uz Semjuelu Krosu, tā sejā vairs nebija ne pēdas no zobgalīga smaida. Kross nolaida acis. Moris piegrūda Enderam. Šādu izdevību nedrīkstēja palaist garām.

— Tas skanēja pārliecinoši, mister Kros, — Enders teica. — Esiet tik laipni un aizsūtiet savu virsuzraugu uz kādu stundiņu prom, bet varbūt arī uz ilgāku laiku . ..

Arvien juceklīgāku domu mākts, Kross pat nepamanīja šī izaicinājuma divdomību. Ja nu bērni iedrošināsies palaist muti? Ko tad? Būs daudz nepatikšanu pie miertiesneša. Iespējams, ka arī parlamentā. Nakts maiņas tad ir jāaizmirst uz visiem laikiem. Pēc tam sekos rīkojums par darba dienas saīsināšanu. Līdz šim jau nu gan gluži labi bija izdevies apiet likumu ar līkumu. Viņš nikni paskatījās uz virsuzraugu Bellu un dusmīgi nošņāca:

— Nu ejiet taču! Ko jūs vēl gaidāt?

Briļļainais velns elsdams un tusnīdams devās laukā no ceha. Pa ceļam viņš ievēroja dažu strādnieku skatienus. Vai Andersons nesmaidīja? Nu pagaidi tikai, tu suns tāds! Par to es tev vēl atmaksāšu. Iziedams viņš ar troksni aizcirta durvis.

Bērni stāvēja, elpu aizturējuši. Tagad — to sajuta visi — vajadzēja runāt. Bet kurš lai iesāk? Džo dauzījās sirds. Izvairīties vairs nebija iespējams. Bet te vēl stāvēja šefs, šis Zirnekļkāja. «Ja Bells uzzinās, ka es, tieši es, esmu runājis, tad viņš mani padzīs bez algas. Nē, es pirmais nesākšu. Es ne!» Džo cieši saknieba lūpas. Arī pārējie bērni svārstījās. Rihards domāja. «Kādēļ man būtu jāsāk pirmajam? Ja viņi mani atlaidīs,

tad man beigas — tēvs nositis.» Visi bērni domaja vienu un to pašu — gan Ketija, gan Sellija, gan Dikijs Džobs, gan visi citi. Visu sejās atspoguļojas bailes.

Džo lēni pacēla acis un lūdzoši uzlūkoja Mori. Moris saprata šo skatienu. Bet ar līdzjūtību vien pasauli pārveidot nevar. Tāpēc, skatienu no Džo nenovērsis, viņš sacīja:

— Ne no šā, ne no tā cilvēkiem neklāsies labāk. Viss ir jāizcīna. Ar klusēšanu vēl nekad nekas nav panākts. Ir jābūt drosmei. Arī senās leģendās un pasakās tikai drošsirdīgie ir uzvarējuši pūķus, nezvērus un velnus. Vai esiet dzirdējuši tādas pasakas? Velni bieži vien šķiet ļoti vareni, bet prātiņš tiem ir īss. Ja jūs turēsieties kopā, tad būsiet stipri. Arī starp jums ir drošsirdīgi, es to zinu.

Džo pēkšņi atcerējās, ko bija teicis brālis Robins: «Ja mēs vienmēr visu pacietīsim, mums nekad labāk neklāsies.» Džo spēra soli uz priekšu. Viņš gribēja būt drošsirdīgs. Tomēr mute tam kļuva sausa, un mēle bija it kā pamirusi. Tikko dzirdami viņš sacīja:

— Mēs jau gribētu runāt... — Un te Džo ievēroja, ka Krusta zirneklis sarāvās. Un pēkšņi aizmirsts bija viss — gan draudi, gan lielā soda nauda. Jau skaļāk viņš turpināja: — Vecākais uzraugs Bells piedraudēja mūs visus atlaist, ja . . . un rīt no rīta mūs aizsūtīt mājās bez algas un piedevām vēl nopērt.

— Neviens jūs neatlaidīs, par to es galvoju, — iemeta starpā Enders.

Džo juta, ka kājas tam vairs netrīc, un dziļi ievilka elpu. Bērni gandrīz neticēja savām acīm un ausīm: viens no viņiem runāja!

— Šodien mums ir gluži parasta nakts maiņa. — Džo norādīja uz Ketiju un Rihardu. Tie teikto apstiprināja, pamādami ar galvu. Un, rādīdams uz Selliju un pārējiem, Džo turpināja: — Pajautājiet arī viņiem. Vienu nedēļu mēs strādājam naktī, nākošo — dienā, pēc tam atkal naktī. Un vienmēr divpadsmit stundas. — Džo centās nepaskatīties uz fabrikas īpašnieku, kas veltīgi pūlējās iebaidīt zēnu ar nikniem skatieniem. — Tikai sestdienās mums ir īsāks darbalaiks. Bet šo sestdienu mums lika strādāt pilnu maiņu.

Džo atviegloti uzelpoja un uzlūkoja savus draugus. Bērni piekrītoši māja ar galvām. Moris, atzinīgi smaidīdams, uzlūkoja Džo. Sis bija liels mirklis Džo mūžā. Viņš visu vārdā bija pateicis patiesību.

Ledus bija lauzts. Tagad visi gribēja runāt. Un pat vairāki uzreiz. Kamēr doktors Vebss izraudzījās bērnus medicīniskajai apskatei, Enders palika pie Mora, ko bija ielenkuši bērni. Viņi visi vēlējās rīkoties tāpat kā Džo. Runāt gribējās arī Sellijai, kurai sāpēja sirds, ka viņu nosauca par sliņķi.

— Gulēt mēs nedrīkstam, ser, — viņa droši stāstīja,

— dažreiz mēs esam Joti noguruši. Ja vēl būtu īsts darbs! Bet visu laiku tā uzmanīties! Un tādā karstumā. Un klaudz un klaudz bez apstājas, tā ka galva ... — un viņa piespieda plaukstas pie sāpošajiem deniņiem.

— Viens ar otru mēs nedrīkstam pārmainīt ne vārda. Un tā acis dažreiz pašam nemanot aizkrīt ciet. Pirmīt es biju iesnaudusies, bet... — Klepus lēkme pārtrauca viņas sūdzības.

Bet tūlīt piesteidzās Dikijs Džobs un ļoti raiti pastāstīja visu notikumu. Pēc tam viņš aizsteidzās un atnesa ādas pātagu.

«Skat tikai, cik Dikijs ir dūšīgs,» nodomāja Džo, «to es nebūtu no viņa sagaidījis.»

Jaunajam šefam sašķobījās seja, kad Enders pabāza tam pātagu zem deguna.

— Arī par to jūs nezinājāt nekā, mister Kros?

— Nē! Protams, ka nezināju! Un vispār ... es nezināju arī par garajām nakts maiņas stundām. Vecākais uzraugs visu laiku ir maldinājis mani!

Šoreiz komisijas locekļi vairs neslēpa ironiskus smīnus. Kross apslāpēja niknuma uzplūdus, jo vēl arvien cerēja kaut kā izlocīties.

— Vai nu jūs ticat vai ne, bet tā tas ir, mani kungi. Viņš ir iemidzinājis manu uzmanību. Viņš man visu laiku apgalvoja, ka ļaujot bērniem pusi no darbalaika pārmaiņus gulēt. Dodu vārdu, ka viņš bērnu nodaļā vairs nestrādās. Tāds, kas sit bērnus ... — Kross apklusa. Viņš tagad bija ar mieru pamest likteņa varā kuru katru, lai tikai pats izkultos ar cik necik veselu ādu.

Moris klusi iesvilpās, piegrūda Enderam un kā sazvērnieks piemiedza vienu aci.

Enders saprata:

— Mēs jūs turēsim pie vārda, mister Kros! Tas ir pats mazākais, ko mēs no jums prasām, proti, atlaist un sodīt šo necilvēku.

Džo ausīm nepaslīdēja garām ne vārds. Tātad Briļļainais velns jāatlaiž? Nu bērniem biklums bija kā ar roku atņemts. Tagad viņi gribēja atbrīvoties no visa, kas nomāca sirdi, pastāstīt par visām pārestībām un bēdām, kas tiem bijis jāpārcieš.

Moris tikko spēja visu pierakstīt. Neviens fakts viņam nelikās niecīgs vai mazsvarīgs — ne nepietiekamās nodarbības skolā, kas bieži vien pat nemaz nenotika, ne lielo un mazo darba pārtraukumu saīsināšana. Vispretīgākā bija tā saucamā «podiņu lieta». Bērniem tie bija jānoņem, iekams vēl komisija nebija ieradusies vērpšanas cehā. Parasti trauciņi ar ēdamo un dzeramo karājās bērniem kaklā uz krūtīm. Šefs mēģināja novērtēt šo faktu kā humānisma izpausmi. Bērni varot ātri kaut ko iekost un iedzert kādu malku, jo spoles jau nepārtraukti neesot jāapkalpo. Tādējādi varot ietaupīt ēšanai paredzēto laiku, kas esot izdevīgi abām pusēm: nevajagot apstādināt mašīnas, bet bērni tādēļ saņemot lieļāku algu. Viņi visi esot kāri uz naudu.

Ārstam aiz dusmām pietūka dzīslas pierē:

—• Jūs apejaties ar cilvēkiem sliktāk nekā ar suņiem! Jūs, mister Kros, protams, nezināt, ko nozīmē stāvēt kājās nepārtraukti desmit vai divpadsmit stundu šādā elles karstumā. Es atkārtoju: stāvēt! Un tā stāvot steigā norīt trūcīgo ēdienu! — Viņš pagriezās pret bērniem: — Cik ilgs ir lielais pārtraukums pusdienām?

Viens no piecpadsmitgadīgajiem, kas fabrikas īpašnieka draudošā skatiena ietekmēts, pirmīt bija runājis nepatiesību, tagad iesaucās:

— Mums nav pārtraukuma ēšanas reizēm. Vienreiz dienā mums visiem atļauj atstāt mašīnas un aiziet uz ateju. Tas arī ir viss.

— Un nevēdina arī, — skaļi paziņoja Rihards. — Nevienā pārtraukumā. Tikai darba sākumā. Bet, ja mēs paši kādreiz atveram vēdlodziņu, tad mūs par to soda,

atvelkot no algas, dažreiz trīs penijus, dažreiz piecus, kā nu kuro reizi iekrīt prātā.

Semjuels Kross trīcēja kā apšu lapa. Karsts vien ļ skrēja pār kauliem. Kas viņam — fabrikas īpašniekam — šodien bija jāpacieš, šķita neizturami! Un kā tas ārsts viņam uzbrēca — viņam, junioršefam vienā no vecākajām firmām Londonā, parlamenta deputāta dēlam! Kross demonstratīvi pagrieza visiem muguru. Un ko viņš būtu varējis iebilst? Glābt vairs nevarēja neko. Viņš uzdeva noliktavas pārzinim Andersonam pavadīt tālāk komisiju, bet pats devās uz savu kantori.

Drīz pēc tam ārsts pabeidza bērnu izmeklēšanu. En-ders ar šo negaidīto vizīti bija panācis to, ko bija gribējis.

Atvadīšanās Krosa birojā bija īsa. Enders paziņoja, ka pēc dažām dienām atsūtīšot Krosam protokola norakstu. Doktors Vebss, kas atkal bija atguvis mieru un nosvērtību, teica:

— Ja tas jūs interesē, mister Kros, varu paziņot, ka, izdarot daļēju medicīnisku apskati, konstatēju astmu divdesmit procentiem bērnu. Tas ir šausmīgs fakts. Jums jārūpējas par labāku vēdināšanu. Ja jūs to nedarīsiet, es uzsūtīšu jums paplašinātu ārstu komisiju. Bet es ceru, ka tagad būsiet pietiekami saprātīgs. Par diloni šādas īsas apskates laikā var izteikt tikai minējumus. Barojums visiem bērniem ir zem normas. Jums vajadzētu viņiem izsniegt siltu un spēcinošu zupu. To jūs bērniem esat parādā, jo tie taču ir jūsu strādnieki, viņiem taču jāaug, jākļūst dienās par pieaugušiem cilvēkiem. To neaizmirstiet!

Kross, vēl lolodams mazas cerības, atbildēja samierinošā tonī. Izlikdamies, ka nožēlo notikušo, viņš sacīja:

— Nebūtu tā noticis, ja es būtu labāk informēts. Turklāt ilgāku laiku biju ārzemēs ... īsi sakot, bērnu labā būtu izdarīts daudz vairāk ...

— Bet ko būsiet izdarījis, to mēs redzēsim nākamnedēļ. Es vēlreiz pārbaudīšu, — teica Enders, negaidītā panākuma iedrošināts. — Bet vispirms mēs prasām, lai bērnu nodaļas vecākais uzraugs tiktu atlaists. No tā,

mister Kros, būs atkarīgs, vai mēs griezīsimies pie miertiesneša vai ne.

Pēc tam viņi atvadījās.

Viņi izgāja cauri vērpšanas ceham, durvīs vēlreiz atskatījās uz bērniem un pavicināja cepures.

Tikko dzelzs durvis aiz viņiem bija aizvērušās, mazajiem nakts strādniekiem atkal uzmācās bailes. Tikai Džo nezaudēja pašpaļāvību. Viņš atviegloti uzelpoja. Pie viņiem bija ieradies cilvēks, kas parādīja, kā var uzvarēt Krusta zirnekli.

PAZUDUŠAS MEŽĢĪNES

Tomēr šajā naktī uztraukumi fabrikā vēl nebeidzās. Vērpjamās mašinas atkal strādāja pilnā gaitā. Klusēdami kā vienmēr, bet iekšēji satraukti, bērni darīja savu darbu. Pusnakts jau sen bija garām. Bērni laiku pa laikam norūpējušies palūkojās uz galveno eju un centās uztvert kādu vārdu no pieaugušo vērpēju sarunām. Vai tikai ienīstais Briļļainais velns neatgriezīsies? Sis jautājums satrauca visus. Kas notiks, ja viņš atgriezīsies? Tad būs vēl sliktāk nekā līdz šim.

Bet Džo nezaudēja cerības un centās pārliecināt neticīgo Ketiju.

— Vai tad viņi neteica: «Mēs prasām atlaist un sodīt to cilvēku?» Ja misters Moris un arī misters Enders tā saka, tad Bells noteikti izlidos ārā! Šefs pats taču izdzina viņu no ceha.

Džo rindā strādājošie bērni neticīgi raudzījās viņā, bet Džo lepni paziņoja:

— Tas ar melno bārdu ir visgudrākais no visiem!

Iebildumu nebija nevienam, bet Dikijs Džobs nicīgi

savilka lūpas.

— Es neticu nekam. Derēsim, ka Briļļainais velns ne-izlidos? Zirnekļkāja Kross galu galā dara visu tā, kā pats grib.

— Bet komisija? — iekarsa Džo. — Tā taču laikam zina, ko dara. — Viņš paskatījās uz Ketiju un Rihardu. — Kā jūs domājat?

— Kas mums tur daudz ko domāt! — iesaucās kāds

gara auguma zēns. — Es domāju, ka mums labāk jāpieskata spoles, citādi sodi birs kā krusa. Viņš aizgāja no pārējiem un atgriezās savā vietā pie mašīnas. Citi sekoja viņa piemēram.

— Un tu, Rihard, kā tu domā? — Džo ļoti gribēja, lai kaut viens apstiprinātu viņa viedokli.

•— Bells ir velns, bet velni nekad galu nedabū.

— Šoreiz dabūs! •— Džo pačukstēja Rihardam un Ke-tijai.

—- Kaut nu tā būtu! — nopūtās Ketija.

Dikijs atkal pienāca klāt:

— Nu, kas ir? Saderēsim?

— Jā, bet uz ko tad lai sader? — Džo apsvēra: vērtību, kas varētu ieinteresēt zēnu, piemēram, naža vai kāda darbarīka viņam nebija.

— Saderēsim uz vienu peniju! — ierosināja Dikijs.

•— Nē, tikai ne uz naudu. Nauda vajadzīga man

pašam. Bet pagaidi, man ir trīs pogas. Es tās atradu. Viena mirdz kā dārgakmens. Vari izvēlēties!

Dikijs kāri skatījās uz mirdzošo pogu. Te pēkšņi Ketija deva brīdinājuma zīmi, un abi zēni acumirklī aizdrāzās pie savām mašīnām.

Briļļainais velns!

Neviens neuzdrošinājās pacelt galvu. Kā arvien, smagi elsdams, virsuzraugs nāca pa galveno eju, pārskatīja rindas un nopētīja dažus bērnus. Nonācis pie Džo, viņš apstājās un blenza uz to. Biezā apakšlūpa Bellām trīcēja, bet viņš neteica ne vārda. Džo vajadzēja pieturēties pie dzelzs stieņa, jo viņam sāka ļodzīties ceļi. «Es nedrīkstu nokrist! Nedrīkstu . . .» Viņš tvarstīja gaisu. Krūtis viņam žņaudza kā dzelzs skavās. Viņš centās elpot tā, kā bija mācījis doktors: «Izelpo, izelpo, puisēn! Izelpošana ir svarīgāka par ieelpošanu.»

Briļļainais velns ar gandarījumu vēroja zēna klusās mokas.

— Nu, draudziņ, — viņš nošņācās, — mēs vēl norēķināsimies! Par savu pļāpāšanu tu vēl dārgi samaksāsi.

Vairāk viņš neteica ne vārda un aizšļūca prom. Uz rokas Bells bija uzmetis svārkus, bet pirkstos krampjaini turēja cepuri un sainīti ar ēdienu. Šajā acumirklī cehā ienāca Andersons.

— Viņš aiziet, viņš tiešām aiziet! — pačukstēja Rihards Džo. — Viņš ir paņēmis savas mantas!

Bāls kā krīts Džo stāvēja pie loga. Vēl nekad astmas lēkme nebija bijusi tik stipra kā šoreiz. Tas bija no bailēm. Beidzot bērni pamanīja, ka Džo ir slikti. Ketija atvēra augsto vēdlodziņu, lai gan to darīt bija stingri aizliegts.

— Nevajag! Tūlīt... pāries! — izdvesa Džo un centās elpot vienmērīgi.

Pie bērniem pienāca Andersons.

— Kas tev kaiš, Džo? — Viņš paskatījās uz drebošo zēnu, ieraudzīja atvērto logu un pamāja Ketijai:

— Skrien ātrāk! Atnes viņam tēju! Saki, ka nesīsi virsuzraugam Andersonam!

Viņš mazliet izslējās, un acis viņam labsirdīgi un jautri iedzirkstījās.

Skaļi prieka saucieni nomāca mašīnu troksni. Rihards saprata pats pirmais. Viņš skrēja no rindas uz rindu, skaļi saukdams un aurodams:

— Endijs tagad ir vecākais uzraugs! Mūsu Endijs! Vai dzirdi, Sellij? Ei, Džimij, tu miegamice -— Dikij! Tas ir lieliski. Variet iedomāties, mūsu Endijs tagad ir pie mums!

Vienā mirklī par to uzzināja visi bērni. Sacēlās tik liels troksnis, ka Endijam vajadzēja nomierināt bērnus.

— Bērni, esiet prātīgi, sāciet strādāt — citādi var atkal notikt kāda nelaime.

Ja komisija būtu ieradusies tagad, tā būtu ieraudzījusi priekā starojošas bērnu sejas.

Džo spēja smieties tikai ar lūpām. Kad beidzot astmas lēkme bija pārgājusi, viņš piegāja pie Dikija Džoba:

— Derības esmu vinnējis, bet tomēr atļauju tev izvēlēties vienu no šīm trim pogām, visskaistāko. Ja vēlies, vari ņemt visas trīs. Es tev tās dāvinu!

Bet nakts vēl nebija beigusies.

Semjuels Kross izdarīja pārkārtojumu: Bellu iecēla par vecāko noliktavas pārzini, par viņa atlaišanu fabrikants, protams, pat nedomāja. Gluži otrādi. Bella

dotības varēs labi izmantot fabrikas filiālē Vaitčepelā. Līdz šim tur vecākais noliktavas pārzinis nebija vajadzīgs. Abi noliktavas pārziņi — viens no viņiem bija Andersons — kopā ar noliktavas strādniekiem savus pienākumus vienmēr veica akurāti un apzinīgi, viens strādādams dienā, — otrs — naktī, kā to prasīja darbs divās maiņās.

Un te gluži negaidot nakts vidū noliktavā notiek inventarizācija. Bet tik pēkšņa noliktavas nodošana citai personai nav nemaz tik patīkams fakts. Jaunais «vecākais», nikni ņurdēdams un svilpodams, staigāja gar plauktiem, skaitīja kastes un ķīpas, salīdzināja ar dokumentiem un lamājās, ja kādas preces nebija noliktas pārskatāmi. Bellu nemitīgi tirdīja doma, ka Andersons tagad viņa vietā komandē vērpšanas cehā. «Gan redzēsiet, šef, tas vīrs bērnus izlaidīs galīgi. Darba ražīgums slīdēs uz leju,» viņš brīdināja Krosu. Bet Kross pie sevis sprieda tā: «Ja komisijas locekļi redzēs, ka nāku tiem pretim, tie nesacels tik lielu brēku laikrakstos.» Tāpēc viņš Bellu tomēr pārcēla no ceha uz noliktavu.

Briļļainais velns ilgi pārbaudīja tabulas. Tās bija kārtībā. Vismaz Andersonam. Bells apspieda lāstus, kas lauzās uz āru. Šim Andersonam gan viņš labprāt būtu iegriezis!

Pēc tam Bells sāka pārbaudīt mežģiņu noliktavu, ko Poters līdz šim bija pārzinājis viens pats. Noliktava bija neliela. Un cik tad varēja saražot trīs no kādas nodegušas fabrikas izvāktās un par smiekla naudu nopirktās mašīnas? Jaunā šefa un viņa kompanjona Foksa untums! Vecais Kross bija pret šo pirkumu, arī Bells. Bet viņam taču neviens nelūdza padomu.

Bells pārbaudīja plauktus, kuros gulēja ķīpas ar mežģinēm.

•— Kas tā par nekārtību! •— viņš uzbrēca pārbaidītajam Poteram. — Kāpēc ķīpas nav kārtīgās rindās? Ja mežģines karājas pāri plauktiem, tās ātrāk pieput!

Poters, neuzdrošinādamies bilst ne vārda, pakalpīgi sastūma mežģiņu ķīpas tā, kā bija pavēlējis Bells. Arī pats Poters brīnījās, kāpēc ķīpas sasviestas krustām šķērsām. Vai kāds viņa prombūtnes laikā būtu šeit bez atļaujas rīkojies?

— Un kāpēc šīs nav sagatavotas nosūtīšanai? — bargi noprasīja Bells, uzsizdams pa sarakstiem.

Poters pazemīgi atbildēja:

— Mēs to gribējām izdarīt pirmdien, mister Bell.

— Jums es esmu vecākais noliktavas pārzinis, nevis misters Bells! — Briļļainais velns devās tālāk. — Kur ir rokdarbu mežģines? Bet vispirms dodiet šurp sarakstu!

Poters izņēma to no savas pults un jau gribēja atslēgt sienā iebūvēto mahagoni koka skapīti, bet tad izbijies konstatēja, ka pirmīt steigdamies, laikam aizmirsis to aizslēgt.

— Divi saiņi šķirnes «Pulkstenītes» un «Alpu zvaigznīte» modes namam «Maršals un Zindermans», — Bells lasīja un pēkšņi saausījās.

Viņš nolaida brilles uz deguna un vērās Poterā.

— Kur tad palicis otrais sainītis?

Poters lūkojās uz tukšo vietu blakus «Alpu zvaigzni-tes» mežģīnēm — viņš vēl nespēja aptvert.

— Bet tās taču . .. taču vēl pirmīt atradās š-š-šeit, — stostījās Poters.

— Kad?

-— Apmēram pirms stundas, nē — pirms divām, —-trīcēdams atbildēja Poters. Pulksten vienpadsmitos viņš skapīti bija aizslēdzis un atslēgu atstājis uz pults, jo mežģiņu darinātājai Mērijai Klingai no rīta vēl bija jāatnes viens sainitis ar mežģinēm.

— Kur ir otrais mežģiņu gabals? — draudoši noprasīja Bells. — Vai tad jūs, ūdensgalvas tādi, domājat, ka es sākšu strādāt šeit pie jums ar iztrūkumu? Desmit minūšu laikā lai mežģines būtu šeit!

Viņš aizcirta skapīša durvis un cieši uzlūkoja no bailēm nobālējušo Poteru. —• Vai jūs bijāt izgājis no šīs telpas?

— Jā, jā, jā, — stostījās Poters. —• Man vajadzēja aiznest dažus gatavās produkcijas gabalus, un es izgāju caur vērptuves cehu.

— Kad tas bija?

—• Apmēram pēc vienpadsmitiem, tad, kad komisija bija šeit. Pēc tam es netiku palūkojies skapītī.

— Un atslēga?

— To... to es vienmēr turu pie sevis, — meloja Poters un bailīgi pašķielēja uz pulti, it kā tā spētu apliecināt, ka atslēga visu laiku gulējusi uz tās.

— Ēzeli! — uzbļāva viņam Bells. — Bez atslēgas neviens nevar piekļūt juniora personīgajam skapim. Tātad — gādājiet mežģines šurp! Uz karstām pēdām. Nekavējoties. Skrieniet uz mežģiņu cehu. No fabrikas kopš tā laika neviens nav izgājis, tātad mežģinēm vēl jābūt šeit. Pārmeklējiet visas sievietes, visas mežģiņu darinātājas . . .

— Tas būtu . . .—• «veltīgi», gribēja sacīt Poters, bet nepateica. — Es gribēju teikt, ka sievietes šajā telpā nekad nenāk. Viņas jau nemaz nevar! . . .

— Ko nozīmē «nemaz nevar»? Tad jau varbūt mežģines esat jūs pats . . . he! Vai arī Andersons?

— Es gribēju teikt, ka šeit ienāk tikai mežģiņu darinātājas, īstenībā tikai Mērija Klinga. Bet viņa ... —• Poters gribēja vēl tikai piemetināt, ka Klinga jau nu nekad nebūtu zagusi, pie tam vēl pašas darinātās mežģines, bet Briļļainais velns viņu pārtrauca:

— K-l-i-n-g-a? Mērija Klinga? — viņš atkārtoja, gari stiepdams vārdus. — Tā taču ir šī Džo māte? ... — Bells paskatījās uz vērptuves pusi. Poters, nekā nenojauzdams, pamāja ar galvu.

•— Varbūt viņa ienāca noliktavā tad, kad jūs abi bi-bijāt izgājuši? Bet atslēgu laikam gan bijāt atstājuši te, he? Un Klinga . . . Nu vai tad to ir tik grūti saprast? Nu žigli žigli, lai viņa tūlīt nāk šurp! — Tā kā Poters vēl vilcinājās, Bells viņam uzkliedza: — Nu kustieties taču! Vediet to Klingu tūlīt šurp!

«Klinga . . . Klinga . . .» dunēja Bella galvā. «Šī dumpinieka māte! Vispirms tas zeņķis man pasviež zem kājām spoles, pēc tam sarunā blēņas. Nu pagaidi!» Briļļainais velns domās jau bija ar viņiem rēķinus noslēdzis.

Nepagāja ne piecas minūtes, un Mērija Klinga bija klāt. Viņa bija bāla, iekritušiem vaigiem. Matu šķipsnas pielipušas pie nosvīdušās sejas. Smagi elpodama, Klinga ienāca noliktavā un ar vienu roku atbalstījās uz saiņojamā galda. Ar otru roku viņa berzēja sāpošo vidukli. Viņa bija pārāk ātri noskrējusi lejup pa kāp-

nēm. Ieraudzījusi Briļļainā velna ņirdzīgo seju, Klinga atguva pašsavaldīšanos. Viņas acīs dega dusmas par nepelnīto apvainojumu.

— Ko nozīmē šis apvainojums? Es lai būtu nozagusi tieši pašas darinātās mežģines? Kaut ko vēl muļķīgāku tiešām grūti izdomāt!

— Kas jums daļas, sivēnmāte, ko es izdomāju! —niknās dusmās uzbļāva Briļļainais velns un neķītri aplūkoja viņas augumu. — Jūs esat vienīgā sieviete, kas drīkst šeit ierasties. Lai nodotu produkciju. Jūs veikli izmantojāt šodienas apjukumu: ieraudzījāt atslēgu un nočiepāt desmit metrus mežģiņu. Par tām var dabūt krietnu naudiņu. Ar vārdu sakot — dodiet šurp mežģines! Tūlīt! Tad tiksiet vaļā tikai ar pāris zilumiem. Uzliksim tikai nelielu soda naudu ... — Bells savieba seju nejaukā smīnā.

Mērija Klinga vēl nevarēja īsti aptvert. Viņa, daudz nedomādama, bija pielēkusi no savas vietas un pa galvu pa kaklu atsteigusies šurp. Viņu apvaino mežģiņu zādzībā?

— Bet kāpēc tad lai tā būtu es? — viņa jautāja sašutusi. — Meklējiet taču, meklējiet! Meklējiet visur! Varbūt kāds mežģines aptinis ap vidukli. Mežģines taču kaut kur jāatrod, ja tās pirms divām stundām vēl šeit bijušas.

Bells nicinoši paskatījās uz Poteru. Tas mošķis bija izpļāpājies! Bells uzbļāva Mērijai Klingai:

— Man laikam būs jāklausa jūsu pavēles? To, kas jādara, nosaku es, pluskata jūs! — Viņš paskatījās uz Mērijas Klingas noplīsušajiem svārkiem, kurus viņa nēsāja darbā, lai pietaupītu vienīgos izejamos svārkus.

Mērija Klinga vēl nezināja, kādi negaisa mākoņi savilkušies viņai virs galvas. Viņa nebija vainīga, tāpēc pieprasīja izmeklēšanu. Viņas acis raudzījās uz Bellu un Poteru ar tādu nicinājumu, ka abi uz mirkli nodūra galvas.

— Es palikšu šeit tik ilgi, kamēr izmeklēšana nebūs pabeigta, lai jūs mani vairs nevarētu turēt aizdomās, — sacīja Mērija Klinga.

Briļļainais velns viņai uzbrēca:

— Šeit komandēju es, un es arī noteikšu, kur jums jāgaida. Lūk, tur, skabūzī. — Viņš iegrūda Klingu

kambarītī tik rupji, ka viņa aizstreipuļoja līdz sienai un, bezspēkā nokrita uz grīdas. — Jūs esat tikpat kā pieķerta. — Bells aizbultēja durvis un griezās pie Potera: — Ejiet pie mežģiņu sējējām un izkratiet viņas! Tās divas mežģiņu sievas un abas meitenes arī. Pārmeklēj jiet kabatas, ēdiena somas un arī viņas pašas! Vai sapratāt? — Tā kā Poters, galīgi apmulsis, blenza uz Bellu, tas rupji un uzpūtīgi piebilda: •— Jā, jā, izģērbiet līdz kreklam! Vecā Vikija lai jums palīdz. Ja kāda pretosies, tad ar to tikšu galā pats. Un vēl kas ... — viņš uzsauca Poteram, kas jau steidzās prom. — Džo Klings arī lai ierodas šeit. Nu, protams, apsardzībā.

Mērija Klinga caur durvīm izdzirda sava dēla vārdu. Viņas ķermenis raustījās elsās.

— Ko gan šie nelieši nodomājuši darīt? — viņa novaidēja.

Mežģiņu sievas •— tā mežģiņu darinātājas dēvēja pārējie strādnieki — bija ļoti satrauktas. Dažas salasījās kopā un mēģināja pretoties, taču veltīgi. Gribot negribot viņām bija jāpadodas, jo Poters piedraudēja atvest jauno noliktavas pārzini. Bet to briesmoni viņas pazina labi. Tā viņas stāvēja salīkušas un nokaunējušās, mēģinādamas pēc iespējas vairāk aizsegt ķermeni ar savu trūcīgo apakšveļu.

Mežģines neatradās.

Kāda no strādniecēm, kurai šķauda, ka Mērija Klinga saņēma nedēļā divus šiliņus vairāk nekā viņa, paslepus pačukstēja Poteram:

— Klinga jau sen vāc gan mežģiņu gabaliņus, gan lupatas un citus atkritumus. Vajadzētu palūkoties viņas lupatu maisā.

Arī abas vecās mežģiņu sievas, tāpat mācekles tika rūpīgi pārmeklētas. Poters izvandīja visu mežģiņu austuvi. Klingas maišelis bija piebāzts tikai ar diegu un mežģiņu atkritumiem. Poters bija spiests ziņot Bellām, ka meklēšana bijusi nesekmīga. Mēriju Klingu izlaida no kambara.

— Tā! . . . Mežģines nevar atrast. Kur jūs esat tās iebāzusi? Tūlīt atnāks jūsu godīgais dēliņš. Un ko nozīmē šis piestūķētais lupatu maiss? Esiet tik laipna un atbildiet — kāpēc jūs tās lupatas stiepjat uz māju?

Mērija Klinga koda lūpās, lai nepazaudētu pašsavaldīšanos.

— Jūsu šefs ir iecēlis mani par vecāko mežģiņu darinātāju, jo es labi strādāju, — viņa lepni atbildēja. —-To šeit zina katrs. Bet par tiem diviem šiliņiem, ko es šeit nopelnu vairāk, neko lielu taču nopirkt nevar. Mēs esam nabagi. Vīrs ir bez darba, bērni slimo. Es pati gaidu bērnu. Lupatas man vajadzīgas, lai mums naktī būtu uz kā gulēt! — Acis viņai dzirkstīja naidā un lūpas atkal nicinoši savilkās.

— Turi muti! — uzkliedza viņai Briļļainais velns un nervozi ar pirkstiem bungoja pa pults vāku.

Noliktavā ienāca Džo. Viņš bija bāls, bet mierīgs. Ieraudzījis māti, zēns izbijās. Viņa izskatījās samulsusi. Varbūt kas noticis ar bērnu? Džo jau gribēja steigties pie mātes, bet, izdzirdis Bella pērkondimdošo pavēli — «Stāvi!», satrūkās.

Bet tūlīt Briļļainais velns mainīja taktiku.

—• Nu, puisēniņ, pasaki, — kur tu noslēpi tās mež-ģines? — viņš jautāja laipnā balsī.

Džo paskatījās uz māti, bet viņas seja bija kā pārakmeņojusies.

— Kādas mežģines? — zēns vaicāja.

— Kādas mežģines? — Briļļaino velnu atkal pārņēma niknums. Viņam neinteresēja, kas mežģines nozadzis, kas bija vainīgs, kas nevainīgs. Galvenais, ka viņu pašu nevarēja vainot un var atrast grēkāzi. Un viņš zināja, ko par tādu pataisīt. Ja tikai atrastu vismazāko iemeslu aizdomām. Viņš nicinoši mēdīdamies uzkliedza. — Kādas mežģines? Kādas mežģines? Nozagtās, protams! Kas ir tavs līdzzinātājs? Kam tu tās piegādāji?

Džo lūkojās uz izmisumā sastingušo māti un klusēja.

Šajā acumirklī noliktavā ienāca sargs, lai ziņotu, kādas personas pēc desmitiem vakarā fabrikā ienākušas un no tās izgājušas. Pēkšņi viņš ieraudzīja Džo. Tas taču bija tas pats ar raibajiem svārkiem ... Sargs tūlīt uzbruka Džo.

— Jā, tu esi tas pats, kas iekāpa pa ugunsdzēsēju kāpnēm, nudien, es nemaldos!

— Kad tas notika? — kāri mēģināja izdibināt Briļļainais velns.

— Nu tā, tūlīt pēc maiņas sākuma. Piecpadsmit vai' divdesmit minūtes pēc sešiem. Seju es nevarēju saska-^ tīt, redzēju tikai raibos svārkus. Rīt pie izejas tā vai tā būtu viņu noķēris.

Pirmo reizi mūžā Džo nolādēja savu patiku uz spilgtām un raibām krāsām.

— Runā! — uzkliedza Briļļainais velns. — Vai tu iekāpi pa ugunsdzēsēju kāpnēm?

— Nē! — meloja Džo. — Nē! — Bet otrais «nē», kas vairs neskanēja tik noteikti, nodeva viņu.

Poters vai palēcās:

— Pagaidiet! Nupat atcerējos — tajā laikā noliktavā bija Andersons. Viņš ar kādu sačukstējās. Es izdzirdu brīdinošu «c-s-s» un paskatījos apkārt. Tas bija šis puika. Ja es būtu zinājis, ka viņš pa ugunsdzēsēju kāpnēm . . . tad, protams, es būtu . . . Jā, jā, tas bija Klings!

— Nu tātad! Tad jau viss ir skaidrs! -— triumfēja Bells. — Dēls iekāpj pa ugunsdzēsēju kāpnēm, Klinga parāda, kur atrodas mežģines, dēls tās nozog un nomet pa logu pagalmā savam līdzzinātājam. Un šis te ēzelis ne sargs nekā nemana, bet mēs šeit augšā varam meklēt, kamēr paliekam sirmi.

— Pagaidiet! — iekliedzās Mērija Klinga tādā balsī, ka visi satrūkās. — Kādas muļķības jūs melšat! Poter, vai tad jūs pats neteicāt, ka ap pulksten vienpadsmitiem mežģines vēl bijušas savā vietā?

Poters vientiesīgi pamāja:

— Jā, ap vienpadsmitiem, tā es teicu . . .

— Mans dēls Džo, ja arī viņš tiešām dažas minūtes

pēc sešiem būtu iekāpis pa ugunsdzēsēju kāpnēm, tādēļ ka vārti bija aizslēgti, toties visu pārējo laiku viņš stāvēja pie savas mašīnas. Lūdzu, noskaidrojiet to! Noskaidrojiet, kur pēc pulksten vienpadsmitiem vakarā bija viņš un kur atrados es šajā laikā. Es no savas telpas netiku izgājusi. Mēs neesam vainīgi ... — Pēkšņi spēks un drosme, ar kādu Klinga vēl nupat bija cīnījusies par savu taisnību, viņu atstāja. Raudādama viņa čukstēja: — Nedzeniet mūs postā, es jūs ļoti

lūdzu ... — Tad viņa nesamaņā sabruka.

Bells pavēlēja viņu neaiztikt. Savā prātā viņš jau bija noskaidrojis visus apstākļus. Fakts, ka Džo ir bi-

ļis šajā telpa taču apstiprinājās. Bet tieši kad —• tam Bella aprēķinos nebija nekādas nozīmes. Poters gan saprata, ka visa šī patvaļīgi safabricēto aizdomu ēka tūlīt sabruktu, ja tiešām pārbaudītu, kur katrs no apvainotajiem attiecīgajā laikā bijis, bet viņš tomēr klusēja. Vai tad viņam jau pirmajā dienā jāsanīstas ar savu jauno priekšnieku? Vai arī pašam jāatbild par pazudušajām mežģinēm? Ko lai dara, Klingai neveicas. Viņš noliecās pie viņas un apslacīja tai seju ar ūdeni.

— Cerams, ka dzemdības viņai neuznāks šeit!

Kad Mērija Klinga atvēra acis, Bells sacīja mierīgā, bet aizvainojošā balsī, tīksminādamies par sāpēm, ko nodara nabaga sievietei:

— Mežģīnes ir pazudušas. Desmit metru dārgu, ar rokām darinātu mežģiņu. To īsto vērtību es vēl nezinu. Tās maksā droši vien vairāk, nekā tu, Mērija Klinga, nopelni vienā mēnesī. Tā kā mums ir jānodrošinās, tad rīt no rīta tu kopā ar savu slīpēto dēliņu aiziesi mājās bez nedēļas algas. No jums ieturēsim apaļus divdesmit šiliņus, tā būs pirmā iemaksa par mežģinēm. Protams, mežģiņu vērtība ir lielāka. Jums būs jāmaksā vēl vismaz piecdesmit. Izvēlieties — vai nu jūs atnāksiet pirmdien uz fabriku un parakstīsieties, ka apņematies parādu pakāpeniski nomaksāt, vai arī mēs nodosim šo lietu miertiesnesim. Jums visa svētdiena priekšā, lai visu labi apdomātu. Mēs rīkojamies humāni, neliekam jūs tūlīt apcietināt. Pieprasām tikai atlīdzību.

Bells tīksminājās, redzēdams Džo izmisumu. Džo jau gribēja Bellām kaut ko atbildēt, bet pamanīja, ka māte pūlas piecelties, piesteidzās un palīdzēja viņai.

-— Es vēlos runāt ar šefu, misteru Semjuelu Krosu, — teica Klinga klusā, bet noteiktā balsī. — Es . . .

— Tavs šefs esmu es! — skarbi pārtrauca viņu Bells un devās prom. — Bet tagad pie darba! Ātrāk! — Viņam šķita, ka viss ir skaidrs.

Džo gribēja pavadīt māti līdz mežģiņu darbnīcai, bet viņam to neļāva. Viņš redzēja, ka māte kož lūpā, lai nekliegtu, un ar drebošu roku tver pie sāniem. Kā viņš vēlējās apkampt māti un izraudāties, bet Poters pavēlēja viņam doties uz savu vietu. Džo grīļodamies aizgāja.

Nākošajā rītā, jau pirms sešiem, Džo un māte paši pirmie atstāja fabriku. Viņiem nebija jākavējas, lai saņemtu algu. Dažas no sievietēm pavadīja viņus greiziem skatieniem, bet lielākā daļa mežģiņu darinātāju juta viņiem līdzi. Dažas pat savilka dūres. «Jāiet mājās bez algas, un gaida bērnu. Velns, ne uzraugs.»

Mērija ar Džo gāja blakus un klusēja, nekā neredzēja sev apkārt, nepazina ielas, pa kurām tik bieži bija staigāts. Sentdžailza ieliņas šajā rīta agrumā bija svētdienīgi tukšas. Mērijai sala. Drēgnais un miglainais rīta gaiss atvēsināja Džo iekaisušās acis. Viņš gāja, galvu nodūris, nenovērsdams skatienu no mitrajiem bruģa akmeņiem.

Iegriežoties Kraukļu ielā, Džo aizsmakušā balsi sacīja:

—- Māmiņ, es vēl nevaru iet uz mājām . . .

Māte apkampa dēlu.

— Manu nabaga zēn!

Džo bikli paskatījās mātei acīs, kas viņu tik bieži bija uzlūkojušas ar tādu siltumu un maigumu, bet tagad bez jebkādas izteiksmes, it kā mirušas, stingi lūkojās kaut kur viņam garām austošās dienas mijkrēslī. Viņš sacīja:

— Tikai nebaidies! Es atnākšu mazliet vēlāk. Gan jau Robins zinās, kā rīkoties tālāk!

Tad viņš strauji aizgriezās, jo asaras, kuras viņš līdz šim bija tik vīrišķīgi apvaldījis, lauzās uz āru kā pavasara pali. Kā akls viņš iestreipuļoja kādā sāņieliņā un nozuda, iekams māte paspēja pasaukt viņu atpakaļ.

MORIS UN VIŅA BĒRNI

Soho kvartālā pavisam netālu no Sentdžailza kvartāla, kur dzīvoja Klingu ģimene, bija iela, ko sauca par Dīnstrītu. Tas nebija īsts strādnieku kvartāls. Dīn-strīta atradās tuvāk Londonas rietumiem nekā daudzas citas ielas, un tomēr tā bija tāda pati iela, kādu tā laika industriālajā Londonā bija simtiem — drūma, trokšņaina un netīra, ar šauru braucamo daļu un

nokvēpušām namu fasādēm. Viesnīcas neviesmīlīgas, ēdnīcas un restorāni nabadzīgi. Pusdienu laikā tie izplatīja lētu ēdienu smaržu, bet vakaros no tiem atskanēja dzērāju klaigāšana. Netīras un noplukušas bija ari kāpņu telpas un dzīvokļi. Ēku sienas appelējušas. Neraugoties uz biežo vēdināšanu, gaiss istabās bija skāņš un smacīgs. Bet to, ka šis rajons ir ļoti kaitīgs veselībai, Moris uzzināja tikai vēlāk — tad, kad viņa bērnu un paša veselība jau bija nopietni apdraudēta.

Moris uz šejieni atnāca dzīvot pirms gada. Viņam šķita ļoti izdevīgi, ka dzīvoklis atradās netālu no Siti-jas. No šejienes daudzas vietas varēja ērti sasniegt kājām, pirmkārt, jau Britu muzeju, tā laika lielāko bibliotēku pasaulē, ko Moris apmeklēja katru dienu. Šeit viņš strādāja — lasīja un rakstīja. Viņam apkārt bija sakrauti grāmatu kalni, bet viņš pieprasīja arvien jaunas grāmatas, lasīja, salīdzināja un kaut ko atzīmēja. Viņa kupliem matiem segtā galva kļuva par tik varenu domu laboratoriju, kāda līdz šim vēl nevienam cilvēkam nebija bijusi. Tikai nedaudzi no Mora laikabiedriem zināja, cik nenogurstoši viņš pētīja, pārbaudīja un formulēja zinātnes likumus, ar kuru palīdzību uz visiem laikiem varētu likvidēt tādu stāvokli, kad cilvēks ekspluatē cilvēku, un sākt brīvas cilvēku sabiedrības īsto patieso vēsturi.

Soho kvartālam Mora acīs bija vēl viena priekšrocība. Tas atradās ne visai tālu no trim lieliem parkiem, «zaļajām plaušām» pilsētas rietumu daļā, kur platajās, saulainajās ielās ērti dzīvoja bagātnieku šķira.

Šajos parkos Mori varēja redzēt bieži, jo viņš mīlēja tālas pastaigas, kad varēja netraucēti pārdomāt. Ja Morim līdzi bija bērni, tad visu uzmanību viņš veltīja tikai tiem, stāstīja viņiem pasakas vai brīnišķīgus un jocīgus stāstiņus, tādējādi iepazīstinādams bērnus ar šo un to no savas domu pasaules.

Parku uzraugi pazina Mori un viņa sirsnīgos smieklus un jautrību, kad viņš mēdza ar bērniem sarunāties un rotaļāties. Uzraugi izlikās neredzam, kad dažreiz Moris pats vai kāds no bērniem rotaļājoties pārskrēja pār koptu mauriņu. Moris veda bērnus brīvā dabā, cik bieži vien bija iespējams, jo dzīvoklis bija ļoti šaurs.

Moris ar ģimeni, kopā septiņi cilvēki, apdzīvoja dzīvokli, kurā bija tikai divas istabas un virtuve ar nelielu kambarīti.

Lielā istaba, kas stiepās visā nelielās trīsstāvu mājas garumā, atradās ielas pusē. Tā bija Mora un Ženijas darbistaba. Šeit ieturēja arī maltītes un pieņēma daudzos apmeklētājus, kas ieradās no visām pasaules malām. Šeit Moris sēdēja un rakstīja tad, kad nestrādāja bibliotēkā. Viņu netraucēja ne ielas troksnis, ne bērnu smiekli un dziesmas. Viena no Mora spilgtākajām īpašībām bija spēja koncentrēties.

Kādu dienu — viņš pašlaik rakstīja, aizrautīgi strādādams pie kāda svarīga darba, un bija pavisam aizmirsis, ka pienākusi stunda, kad jāparotaļājas ar bērniem un jāpastāsta tiem kāds stāstiņš, — viņš savu pienākumu spēja izpildīt tikai ar kompromisu. Bērni iejūdza viņa atzveltnes krēslu, Mušs turēja grožus un stibu, laiku pa laikam pilnā balsī, gan vāciski, gan angliski, gan franciski zirgu mudinādams: «Nu! Rikšiem! Rikšiem!»

Meitenes sēdēja Muša aizmugurē un tēloja pasažierus. Moris bija zirgs, viņš sprauslāja, priecīgi zviedza un, attēlodams rikšotāja pakavu dipoņu, rībināja ne tikai ar kājām vien, bet laiku pa laikam arī ar dūrēm bungāja pa galdu. Pēc kāda brīža Laura aizrādīja:

— Mori, tu vairs nerikšo pareizi!

— Diezin vai tā būs, — mēģināja aizstāvēties Moris, -— ar pakaļkājām es rikšoju pareizi! Bet ar priekškājām man jāraksta.

Šī rotaļa netraucēja Mori strādāt. Rindu pa rindai viņš uzticēja savas domas papīram, brīžiem piecēlās no savas vietas, piegāja pie grāmatu plauktiem, kas aizsedza arī vienu otru bojātu vietu tapetēs, paņēma dažādas enciklopēdijas un nokrāva tās uz galda pa labi un pa kreisi.

Lai arī cik dzīvi un draiskulīgi bija bērni, lai arī kādas jaunas rotaļas izdomāja, taču Mora darbistabu un grāmatas tie respektēja. Pat ja kāda grāmata gulēja uz grīdas vai vējš bija nopūtis zemē kādu aprakstītu lapu vai zīmīti, bērniem bij aizliegts šeit ievest kārtību. Grāmatas un papīri Mora mājā bija «tabu».

Morim bija četri bērni: trīs meitenes — jaunākā vēl gulēja šūpulī — un viens zēns. Bērnus reti kad sauca īstajos vārdos. Un kādēļ tas jādara? Ja jau tēvu sauca vienkārši par «Mori», un māti par «Mēmi», tad ari bērni dabūja tādas iesaukas, kuras atbilda tiem vislabāk vai arī kuras tie bija ieguvuši, pateicoties kādam sevišķam atgadījumam.

Vecākajai meitai bija septiņarpus gadu un vārds tāds pats kā mātei — Ženija. Dažreiz viņu sauca par Di, bet pa lielākajai daļai par Kikiju un sevišķos gadījumos par Ķīnas ķeizaru. Vārdu «Kikija» viņa sev, protams, bija izpelnījusies pati. Ja kāds pastāvīgi jautā: «Kas, kas? Kas atnāca? Kas tas ir?» — un ja vārdu «kas» tajā zemē, kurā viņš piedzimis, izrunā kā «ki» — «qui», tad

dabiski, ka pašu taujātāju sāk saukt tieši šajā dīvainajā vārdā.

Gadu jaunāko māsu Lauru jeb Lerhenu [5] reizēm sauca arī par Kakadū.

Edgars, ģimenē vienīgais (mazo Gvido jeb Foksiku viņi bija zaudējuši pirms gada), varēja lepoties ar vairākiem vārdiem. Tā kā zēns mīlēja dažādas kara spēles, viņu dēvēja par karavadoni Mušu, bet visbiežāk tikai par Mušu. Atsevišķos gadījumos arī par Tilu.

Ja Moris šajā nabadzīgajā dzīvoklī spēja strādāt savu milža darbu, ja, par spīti pastāvīgam naudas trūkumam, varēja dzīvot šajās šaurajās telpās kopā ar savu mīļoto sievu Ženiju un četriem bērniem, turklāt nezaudējot dzīvesprieku, tad par to viņam bija jāpateicas īstam «brīnumam». Tas nenāca no debesīm. Tādiem «brīnumiem» Moris neticēja. Mora ģimenes «brīnumam» bija arī pasaulīgs vārds, kā jau katram mirstīgajam, — Helēna Dēmuta, un viņai bija divdesmit astoņi gadi. Viņa bija gudra, uzticīga, lepna un praktiska sieviete.

Lēnhena bija vistuvākais ģimenes draugs un stingra saimniecības vadītāja. Viņa veica visus smagos darbus, tādus, ko buržuju aprindās dēvēja par «kalpones darbu», viņa gatavoja ēdienu un aprūpēja bērnus tik labi, it kā tie būtu viņas pašas. Lēnhena šad un tad spēlēja ar Mori arī šahu un reizēm uzvarēja, reizēm zaudēja. Viņa labi pazina Mora uzskatus, domu pasauli. Katru peniju Helēna Dēmuta prata izdot ar lielāko apdomu, un tā bija liela laime Morim un viņa ģimenei. Lai ari cik lepna viņa bija, tomēr Mora un viņa ģimenes labā tā spēja ari zemoties. Ja mājās nebija naudas — tas gadījās diezgan bieži, — Lēnhena vienmēr prata no tirgotājiem, kas parasti nelabprāt uzticējās pircējiem, dabūt uz parāda gan maizi, gan pienu, gan gaļu. Ja galu galā ne ar kādas matemātikas palīdzību vairs nevarēja sadabūt naudu, tad Lēnhena aiznesa uz lombardu mantas, kas pagaidām nebija nepieciešamas. Pret pastāvīgo trūkumu mājā Helēna Dēmuta karoja ar īsta karavadoņa uzņēmību un māku. Un vismaz reizi nedēļā viņa svinēja uzvaru, jo pēc liesajām un stingri iedalītajām porcijām darbdienu ēdienreizēs svētdienās no Lēnhenas «provianta noliktavas» tika izsniegts liels un garšīgi pagatavots teļa cepetis, ko vienmēr ņēma līdzi, izbraucot piknikā uz Hempstedas silāju.

«Provianta noliktava» bija milzīgs grozs ar osu — Lēnhenai dārga manta, jo viņa to bija paņēmusi līdzi no Ženijas dzimtenes Trīras. Šis grozs jau bija daudz ceļojis pa pasauli. Dažreiz Lēnhena pastāstīja bērniem groza vēsturi. Tā mūžs sācies Mozeles ielejā, kur dzīvojuši Lēnhenas senči.

«... un tad grozs pirmo reizi ar mani nokļuva Trīras pilsētā, Rēmerbergā. Tur dzīvoja jūsu vecmāmiņa, kuru jūs nepazīstat. Cik strauji man pukstēja sirds, kad pirmo reizi ieraudzīju daudzās istabas, smalko porcelānu, sudraba karotes, nažus un dakšiņas . . . Man toreiz bija astoņi gadi, biju maza, kautrīga zemnieku meitenīte un nemācēju ne lasīt, ne rakstīt.»

Arī Mēmi labprāt stāstīja par savu dzimto pilsētu Trīru, no kurienes viņai bija jādodas prom svešumā kopā ar vīru Kārli, jo prūšu karalis un viņa policejiskais režīms neatļāva Kārlim strādāt universitātē. Bagātās vecāku mājas Ženija bija pametusi bez nožēlas, jo vīra drosmīgās idejas, kas kalpoja cilvēces nākotnei, tai bija daudz mīļākas nekā labklājība un bezrūpīga dzīve dzimtenē.

«Kad Parīzē piedzima mūsu Ženīte,» Mēmi stāstīja bērniem, «tad mana māte atsūtīja pie mums vislabāko cilvēku, kāds viņai bija, — mīļo, uzticīgo Lēnhenu. Grūti viņai bija sākumā dzīvot zemē, kuras valodu viņa neprata. Bet mēs bijām priecīgi. Ko mēs bez Lēnhenas būtu iesākuši!»

Svētdiena bērniem bija vislaimīgākā diena. Jaukā laikā ģimene izbrauca zaļumos. Par ilgu gulēšanu tad nebija ko domāt. Par to parūpējās Laura. Viņas gultiņa atradās vistuvāk logam. Gultiņu sākumā pārvietoja istabā no vienas vietas uz otru, līdz beidzot Laura tomēr izkaroja sev šo vietu. Vienu loga malu neaizklāja, jo pirms iemigšanas, kad nedrīkstēja skaļi sarunāties, Laura mīlēja parunāties ar zvaigznēm vai mēnesi, kas parādījās virs pretējā nama dūmeņa, un devās savā nakts ceļojumā. Laura mēdza ilgi gulēt nomodā, turpretim Kikija iemiga tūlīt, dažreiz pat pasaku līdz beigām nenoklausījusies. Pat negaiss viņu nespēja uzmodināt, vienīgi, ja sāka grauzt tapešu pelīte Tukija, viņa pamodās. Dažreiz Kikija uztrūkās nakts vidū un vainas apziņā par savu aizmāršību nolika maizes garoziņu pie cauruma grīdas līstē. Ja pēc tam bija dzirdama steidzīga skribināšanās, meitene apmierināta iemiga.

Bet šajā svētdienas rītā Kikija jau labu laiku gulēja nomodā un klausījās: kas tās bija par skaņām? Vai pie Tukijas būtu atnākuši ciemiņi? Varbūt beidzot Tukijai atradušies bērniņi, par kuriem Mēmi ne bez bažām runāja jau sen? Varbūt Kikija būs pirmā, kas ieraudzīs mazos, pelēkos zvēriņus? Viņa saspringti klausījās. Moris noteikti priecāsies, viņš jau nu gan katrā ziņā!

Ženija piecēlās sēdus un ieraudzīja Lauru, kas, pagriezusi viņai muguru, sēdēja gultā, skatījās uz logu un pēc vienādiem laika sprīžiem izdvesa dīvainas apslāpētas skaņas.

— Lerhen! Ar ko tu runā? •— Tā kā atbildes nebija, Kikija pajautāja vēlreiz: — Ko tu tur dari?

— Es skaitu, —• Laura čukstēja un valdonīgi vēl piebilda: — Netraucē mani!

—- Ko tad? — brīnījās Kikija. -— Ko tu skaiti? Kur tas atrodas? Ko? Saki taču, Lerhen! — Jautājumi sekoja cits citam, turklāt čukstus, jo vecākus nedrīkstēja uzmodināt priekšlaikus. «Četr-des-mit, četr-des-mit viena ...» — Kikija dzirdēja un mēģināja uzminēt, ko Laura tur skaita. Tad viņa ieraudzīja, ka pa loga rūti uz leju slīd lielas, gaišas lietus lāses. Dažas, atstādamas sudrabainu celiņu, noritēja līdz lejai, bet citas noslīdēja pa jau iebrauktu ceļu. Lietus lāses! Tātad lija! Kikija izbijās. Svētdienā līst? Viņa bēdīgi raudzījās uz rūti, kas kļuva aizvien slapjāka. Tātad no izbraukuma nekas neiznāks! Un tēvocis Viljams bija apsolījis notraukt ar spieķi no kokiem pēdējos kastaņus. Pagājušajā svētdienā salasītie bija izlietoti kā lielgabalu lodes.

«Ja jau karš, tad lai ir zemnieku karš,» teica Moris. Un bērni uzcēla bruņinieku pili no žagariem, laukakmeņiem un irbuleņu zariem. Moris pastāstīja viņiem par Tomasu Minceru^6, par zemnieku revolucionāro savienību un tās melno karogu. Edgars, protams, arī pieprasīja tādu karogu. Karogu pagatavoja, un Mušs tūlīt sāka dziedāt:

Nāc, jūnij, nāc ar dižiem darbiem,

Pēc varoņdarbiem alkst mums sirds!

Tā nu nebija nekāda zemnieku dziesma, un sacerējis to bija Freiligrāts [7], kas bieži ciemojās pie vecākiem un mācēja no galvas garu garās dzejas, bet šo dziesmu Mušs mīlēja visvairāk, tāpēc visi pievienojās viņam. Ja šo dziesmu dziedāja kori, tad iznāca īsts uzbrukuma signāls.

— Man pakaļ! — iesaucās karavadonis Mušs un iegrāba savā «munīcijas» maisiņā. Mušs gribēja, lai viņu sauktu par Jekleinu Rorbahu [8], un visi klausīja viņa komandām. Viņš veda visus, karogu vēcinādams, cauri krūmu biezoknim uz pili. «Sakārtoties uzbrukumam!» skanēja viņa komanda. Un tūlīt otra: «Uguni!» Uz pili tika mestas «lielgabalu lodes». Mazais Mušs svieda apbrīnojami precīzi. Meistarīgi uzceltās pils sienas tomēr vēl nesabruka. Tad «zemnieki» —- un tie bija viņi visi, sākot ar Lēnhenu un beidzot ar Mori — pielaida zemnieku apspiedēju pils tornim sarkano gaili. Jekleins Rorbahs dziedāja:

Šķēpu tvert rokā, pret ienaidnieku iet,

Lai gailis sarkanais uz klosterjumta dzied.

Sprakšķēdama un kūpēdama sadega bruņinieku pils. Visi gavilēja. No pelniem izvilka dažus pa pusei pārogļojušos dzeloņplūmju zarus, kurus Moris pirms kaujas bija novietojis pilī kā bruņās tērptos pils aizstāvjus. Tie bija zemnieku apspiedēji helfenšteinieši! Jekleins Rorbahs tos samina. Visu garo svētdienu Edgars bija jādēvē par «Jekleinu», viņš neatbildēja, ja viņu sauca par Edgaru vai Mušu.

Un šodien vajadzēja notikt jātnieku turnīram! «Jātnieki» un «zirgi» bija jau sadalīti. Laura jās uz tēvoča Viljama, Mušs — uz Lēnhenas, bet Kikija —- uz Mora. Kikija nopūtās un nodomāja: «Šodien es noteikti būtu uzvarējusi.» Bet šodien, kā par spīti, lija.

Lauru, acīm redzot, tas neuztrauca. Kikija dusmīgi noprasīja:

— Ko tu tur skaiti, Kakadū, un kādēļ? Runā taču! —-Tā kā Laura atkal neatbildēja, Kikija pacēla segu un apvainojusies paziņoja: — Skaiti vien tālāk, bet es iešu pie Mora gultā! — Tomēr viņa vēl vilcinājās, jo Moris vēl nebija viņai pametis ar acīm.

Laura nu saprata, ka māsa tiešām dusmojas, tāpēc nolēma atklāt savu noslēpumu:

— Es skaitu lietus lāses. Mēs saderējām.

— Kas tad? Mēs? Tu? Ar ko tu saderēji? — pārsteigta jautāja Kikija.

— Ar sauli!

— Ar sauli? To nemaz nevar izdarīt!

— Var gan. Ja pa loga rūti no augšas līdz apakšai nesaplīsušas noritēs simts apaļas piles, tad lietus sievai būs jāaizvācas . . .

Bet lietus sieva, kuras iemīļotākais miteklis bija Londonas pelēkās debesis — kā to vienmēr apgalvoja Mēmi — nemaz nedomāja ļaut saulei palūkoties no mākoņiem, tāpēc Laura bija tikpat norūpējusies kā Kikija. Viņa tūlīt pamācīja jaunāko māsu:

— Tu vari skaitīt mierīgi līdz simtam. Laiks taču dara tā, kā tam tīk. Saderēt ar sauli! Tas nemaz nav iespējams!

— Bet man ir! Ko es gribu, tas notiek! —- spītīgi un diezgan skaļi atbildēja Laura. Kikija apklusa, jo pamanīja, ka Moris skatās uz viņām.

— Mori, Mori, tu jau vairs neguli! — čukstēja Ki-kija, zagšus paskatīdamās uz Mēmi.

Moris ātri aizvēra abas acis. Lielā Ženija gulēja ciešā miegā. Lai jau meitenes vēl paciešas kādu brīdi. Viņš tīšām pāris reižu skali iekrācās, bet tūlīt izbijies aprāvās, kā zēns, kas pieķerts nedarbos, un pašķielēja uz aizmigušo. Un atviegloti nopūtās. Bet cik viņa bija bāla! Pat pārāk bāla! Moris norūpējies vēroja sievu. Zem acīm zili loki. Moris nodomāja: «Viņai par maz svaiga gaisa, par maz miega. Pārāk noņemas ar maniem rakstiem, līdz vēlai naktij nosēž pie rakstāmgalda, pūlēdamās atšifrēt manu slikto rokrakstu un sarežģītās frāzes. Un tomēr nezaudē pacietību un maigumu. Mīl mūsu bērnus un gudri tos audzina. Jā, gudra un skaista ir mana lielā Ženija!» Un Mori pārņēma mulsinoša laimes sajūta. Viņš atrāva skatienu no sievas un palūkojās uz abām meitenēm, kas tupēja gultiņās un ar nepacietību gaidīja, kad tēvs aicinās viņas pie sevis. Viņš pamirkšķināja meitenēm par zīmi, ka var nākt, bet tūlīt arī brīdinoši pielika pirkstu pie lūpām, kas nozīmēja: nāciet, bet tikai klusu!

Abas meitenītes naktskrekliņos lēnām tuvojās tēva gultai, cenzdamās neuzmīt uz čīkstošajiem grīdas dēliem un, no prieka hihinādamas, pazuda zem segas pa labi un pa kreisi no Mora. Brīdi jautri paķepurojušās, meitenes nomierinājās un Laura pačukstēja tēvam:

— It is iaining, raining, mining, Mori! [9]

Laura arī mājās bieži vien runāja angliski, un viņai šķita, ka šim gadījumam angļu frāze ir piemērotāka un izteiksmīgāka nekā vācu — es regrtet. Angļu valodā frāze skanēja daudz skumjāk. Kikija pieglaudās tēvam.

— Vai drīkstēsim šodien pavārtīties ilgāk pa gultu? — jautāja meitene, cerēdama kaut vai tādā veidā saņemt kompensāciju par izjaukto izbraukumu zaļumos.

— Hm! Tikai ne pārāk ilgi. — Moris brīdi vilcinājās. Paskatījās uz pulksteni. Jau pāri septiņiem. — Nu labi, līdz uzmodīsies Mēmi! Vai tu pabeidzi zīmēt egli, Ki-kij? — viņš klusu pajautāja.

Ženija pamāja:

— Iznāca īsta Švarcaldes egle — ar ķērpja bārdiņām pie zariem. Apakšā vēl piezīmēju mazu rūķīti. Zeķes viņam izkrāsoju zilas. Bet Mēmi saka, ka viņam vienmēr esot sarkanas zeķes. Arī Lēnhena tā domā.

— Sarkanas izskatās arī daudz skaistākas!

— Bet es jau izkrāsoju zilas.

— Pārkrāso sarkanas.

— Bet, Mori, tad iznāks violetas!

— Pareizi. Tad jau labāk lai paliek zilas. Violeta nav nekāda krāsa, — izlēma Moris un pagriezās pret jaunāko meitu: — Bet tu, Lerhen? Ko tu vakar darīji?

— Agri no rīta mēs ar Lēnhenu gājām iepirkties. No miesnieka mēs dabūjām vislielāko teļa gaļas gabalu. Sākumā viņš prasīja naudu, bet vēlāk viņam vajadzēja to atdot tāpat. — Moris klusēja, un Laura turpināja: — Bet šķiņķi viņš atkal noņēma no letes. Žēl gan, mēs nopirkām citu, tādu mazu maziņu no miesnieka, kas pārdod sālītu gaļu. — Laura kļuva domīga:

— Kaut mums būtu tāds garš šķiņķis ... kā meistara Rekles desa, kas atkal ataug, ja no tās nogriež gabalu.

— Hm, tas nebūtu slikti, — piekrita Moris. — Gan jau reiz arī tāds būs.

— Kur tad šis celsies?

Moris mazliet piemiedza acis: — Rītdienas un Parītdienas zemē.

— Ai, nu pastāsti tālāk to pasaku?

— Gultā? — Moris papurināja galvu. — Bet Lerhen, tu taču vēl nebeidzi? Pastāsti — ko tu vēl darīji?

— Es? — Laura brītiņu padomāja. — Lasīju tālāk «Donu Kihotu». Gribu iemācīties labi lasīt. Es jau labi pazīstu visus vācu burtus.

— Tas ir teicami. Un patiešām tu saprati visu, Lerhen? — Moris piemiedza acis, un, tā kā Laura apstiprinoši pamāja ar galvu, viņš jautāja tālāk: — Un ko teica Rozīne?

—- Rozīne? — Laura sarauca deguntiņu. — Ne Rozīne, bet Rosinante!

— Pareizi, pareizi! Tātad ko teica Rosinante, kad cienījamais Lamančas bruņinieks cīnījās ar vējdzirnavām?

— Rosinante? ... Ko viņa teica? — Laura neticīgi palūkojās uz Mori. Bet, kā redzams, viņš jautāja pavisam nopietni. Saraukusi pierīti un pacēlusi gaisā deguntiņu, Laura brītiņu cītīgi domāja, bet tad pamanīja, ka Morim melnā bārda nodevīgi raustās. Nelikdama manīt, ka sapratusi joku, viņa prātīgi atbildēja:

*— Rosinante brīnījās. Un kaut ko jau viņa arī teica. Bet redzi, zirgu valodu toreiz vēl nesaprata. Tāpēc arī nav uzrakstīts, ko teica Rosinante. Cik žēl — vai ne?

Moris zem segas raustījās aizturētos smieklos. Un, kad viņš tagad ielūkojās Lauras šķelmīgajās acīs, kurās dzirkstīja zaļganas uguntiņas, viņš gandrīz skaļi iesprauslājās. Tomēr noturējās un aši paskatījās uz Ženiju. Cik cieši viņa guļ šodien, galvu dziļi'iespiedusi spilvenā.

Pēkšņi Mēmi pagriezās, sakustējās un, raudzīdamās uz apmulsušo vīru un bērniem skaidrām acīm, kurās vairs nebija miegainības, mierīgi sacīja:

— Zirgu valoda? Protams, ka tāda ir! Esmu pat lasījusi dažus vārdus, kas uzrakstīti zirgu valodā!

Ak šī Mēmi! Tātad viņa bija noklausījusies. Bija tikai izlikusies, ka aizmigusi. Ar skaļiem prieka saucieniem abas meitenes ielēca mātes gultā un ļāva vaļu tik ilgi apvaldītajam svētdienas rīta priekam. Nu arī Edgars izkārpījās no segas apakšas un sauca:

—• Pagaidiet, pagaidiet! Tūlīt būs klāt karavadonis, Mušs. Tad tikai. . .

Palēkdamies un rokas vicinādams kā Rumpelštilc-hens, viņš īsā krekliņā pārjoņoja pār istabu un ar vienu lēcienu bija Mēmi gultā. Viņš plosījās vistrakulīgāk. Mēmi bija jāpieturas pie Mora, lai neizkristu no gultas.

— Mori, paglāb mani no pilsoņa Muša! — viņa lūdzās.

Kad pirmais prieka izvirdums bija pāri, bērni kļuva rāmāki un sāka rotaļāties ar mātes garo bizi, kas beidzās ar trim garām sprogām. Pēc tam viņi noņēma Mēmi no galvas mežģiņu naktscepurīti un skaļi smiedamies pielaikoja to sev viens pēc otra spoguļa priekšā, lai noskaidrotu, kam tā piestāv vislabāk. Kad beidzot visi atkal apgūlās: Mušs — pie Mēmi, meitenes — pie Mora, Ženija pajautāja vīram:

— Un kā tev gāja vakar vakarā? Tu biji tik ilgi prom. Es biju pārāk nogurusi, tādēļ aizgāju gulēt. Vai viss noritēja, kā vēlējāties?

—• Un kā vēl, Ženīt! — līksmi atbildēja Moris un, pagriezies pret bērniem, paskaidroja: — Man vakar vajadzēja apciemot kādu Krusta zirnekli. Tam fabrikanta kungam mēs sakūrām tādu pirti, ka viņš lēkāja kā uz karstām oglēm.

Šorīt pamostoties, viņam nebūs svētdienīga sajūta. Bet viņa Briļļainajam velnam mēs nozāģējām vienu ragu. Jums vajadzēja redzēt, kā šis ļaundaris aizlaidās ar iemiegtu asti.

— Briļļains velns? īsts velns? — jautāja Laura sajūsmināta.

-— Un tagad viņš sēž savā elles zaņķī? — gribēja uzzināt Edgars.

— Tā tam vajadzētu būt. Bet, lielais Muš, velni diemžēl vēl arvien skraida tepat pa zemes virsu. Lai nu kā, bet šim Briļļainajam šodien svētdienas cepetis negaršos.

Laura, rādīdama uz slapjo logu, pajautāja:

•— Bet ko mēs šodien iesāksim?

— Vislabāk paliksim gultā līdz pusdienām, — ierosināja Mušs. — Un Moris mums stāstīs tālāk pasaku par burvju meistaru Rekli.

— Vai arī par Rītdienas un Parītdienas zemi, kur var pasūtīt gan sauli, gan lietu, — lūdzās Laura.

Moris iesmējās. — Tādu pasaku es pats vēl nezinu.

— Tas nekas, sāc tikai stāstīt, gan jau tad ienāks prātā! —1 Laura centās pierunāt Mori.

— Ko nu! Gultā stāstīt tādu pasaku, — pārmetoši sacīja Moris. — Nē, nē. Tādu pasaku stāstot ir jāsoļo, turklāt lieliem soļiem.

Kikija klausījās tikai pa ausu galiem. Viņa visu laiku pārdomāja Mēmi vārdus un beidzot jautāja:

— Mēmi, vai patiešām ir tāda zirgu valoda? Un tu pati lasīji? Kur tu to lasīji? — Kikijas lielās, melnās acis neatlaidīgi vērās Mēmi sejā. Arī Laura neatlaidīgi gaidīja, ko atbildēs Mēmi. Tāpat Moris. Viņš pamirkšķināja lielajai Ženijai: sak, redzēsim, kā tu tagad izgrozīsies. Bet, visiem par brīnumu, Mēmi pasmaidīja un atbildēja:

— Kur? Brāļu Grimmu grāmatā. Tur pat runā kāda zirga galva bez ķermeņa.

— Brāļu Grimmu grāmatā? — Kikija, pieri saraukusi, pūlējās atcerēties.

Bet Laura uzminēja uzreiz.

— Fallada!

Pareizi, Fallada. Jaunās karalienes zirgs. Protams, ka

viņi visi zināja pasaku par zosu gani: «Lūk, kur tu esi piekārts, mans zirdziņ Fallada!»

Ar vienu lēcienu Laura bija pie loga, atvilka priekškaru, sapurināja sprogainos matus, kas viņai sniedzās līdz pleciem, un, raudzīdamās uz lietainajām debesīm, jautri noskaitīja:

Pūt, pūt, vējiņ, trakulīt,

Aizpūt Lēnes cepurīt!

Vari ar to draiskoties,

Ļauj mums tikai uzposties ...

—• «... un izbraukumam taisīties!» — pabeidza Mušs.

Redzēdama, ka visi skatās uz viņu, Lerhena dedzīgi paskaidroja:

— Es saucu vēju. Viņš varētu aizdzīt lietu, ja vien gribētu. Ja viņš to nedarīs, tad mūsu pikniks vējā.

— Piknikot mēs varam arī gultā. Teļa cepeti skribināt un skrubināt... — Edgars kāri aplaizījās.

— Jā, jā, mēs gribam skribināt un skrubināt. Gultā!

— Teļa cepeti!

— Jā, jā, — abas meitenes līksmi piekrita.

— Tas jau nu gan jums būtu pa prātam! — norūca Moris. Bet viņš saprata bērnus ļoti labi. Visu nedēļu tie bija baudījuši tikai liesu zupu. Te pēkšņi — garšīgs aukstais cepetis. Pie tam pasniegts gultā! Tomēr viņš sacīja: — Bet mūsu svētdienas viesis? Tas atradīs tikai nemazgājušos bērnus naktskrekliņos. Un tukšu bļodu!

Notika tā, kā Moris bija paredzējis: abas meitenes piecēlās sēdus un cieši vērās Morī. Viesis? Svētdienās Moris drīkstēja piederēt tikai bērniem, tāpēc viesi šajās dienās nebija vēlami. Tēvocis Viljams tas nevarēja būt. Viņš ieradās gandrīz katru svētdienu un piedalījās visās pastaigās. Un Mori viņš bērniem nekad neatņēma. Kas tas varēja būt par viesi?

Savilcis lūpas kā uz svilpošanu, Moris pagaidīja vēl mirkli, lai sakāpinātu bērnu ziņkāri. Ātri paskatījies uz Mēmi, viņš pārliecinājās, ka tā nav izpaudusi noslēpumu. Tikai tad viņš sāka svilpot melodiju no dziesmiņas «Boze un brašā slota», kuru gaidāmais viesis bieži pie viņiem dziedājis.

— Nu? . . . -— Lai uzvestu bērnus uz pareizām pēdām, Moris nodziedāja uz ātru roku paša sacerētu un komponētu dziesmiņu:

Sis viesis labprāt dzied un smej,

Un Mušs tad lielā priekā dej.

Bet, tā kā bērni vēl arvien nespēja uzminēt, Moris nodziedāja dažas rindiņas vēl, lai tie beidzot saprastu:

Sis viesis labprāt dzied un smej

Un dāvanas mums visiem nes.

Viņš tērpies mančestera biksēs ...

Trīs balsis iesaucās korī:

— Mančestera biksēs ir tēvocis Eņģelis! Pie mums brauc tēvocis Eņģelis no Mančesteras! Urā! Urā! Urā!

Atkal prieka brāzma, kas lauzās cauri sienām un logiem! Tas bija īsts orkāns. Tie, kas šajā mājā šorīt bija pārcietuši pirmo prieka brāzmu nepamodušies, tagad noteikti uztrūkās no saldā svētdienas miega. Lēn-hena izbijusies pavēra durvis un ielūkojās istabā.

•— Pie mums brauc tēvocis Frederiks! — iesaucās visi bērni reizē. Bet Edgars, uzskatīdams par savu pienākumu pārkliegt pārējos, sastinga Lēnhenas priekšā militārā stājā un nobēra:

— Pulkvedis Mušs vispadevīgi ziņo: pie mums brauc Ģenerālis!

Franciska, kas līdz šim bija mierīgi dusējusi savā šū-pulītī, no trokšņa pamodās un, sajuzdama izsalkumu, sāka brēkt, pievienodama arī savu balsi jau tā skaļajām prieka gavilēm. Lēnhena aizspieda ausis. Pārsteigums bija izdevies lieliski, troksnis neiedomājams.

Bet Lēnhena, tiklīdz uzzināja, ka tēvocis Frederiks ieradies no Mančesteras Londonā uz divām dienām un atnāks ciemā jau pirms pusdienām, tūlīt aizsteidzās uz virtuvi un atnesa siltu ūdeni. Viņa izdzina bērnus no gultām. Te vairs nelīdzēja ne vaimanāšana, ne slēpšanās aiz tēva platās muguras. Te nu arī Moris vairs nespēja palīdzēt. Mājās saimniecības lietās Lēnhena bija visu atzīts stingrs diktators.

Arī šajā svētdienas rītā viņa, kā arvien, tikai mirkli saskatoties, sapratās ar Mēmi, kas pateicīgi viņai pamāja. Pēc pusstundas guļamistaba bija izvēdināta un bērni apģērbti.

Klājot brokastu galdu, Lēnhena klusi pačukstēja Morim:

— Mori, mums vairs nav kafijas. Kad ieradīsies Ģenerālis . . .

Moris svinīgi atvēra savu kabatas portfeli:

— Te būs mārciņa no Amerikas! Šoreiz tā ieradusies precīzi laikā. Nākošā nedēļa mums ir nodrošināta! — Un viņš priecīgi pasniedza Lēnhenai naudaszīmi. Bieži vien šāda mārciņa Lēnhenai bija vienīgā nauda, ar ko saimniekot visu nedēļu.

— Bet no šīs naudas es nedrīkstu izdot ne kafijai, ne arī trim garajiem melnajiem cigāriem.

— Ak tu, bargā Lēnhen, — lūdzās Moris ar jēra pazemību. — Vismaz šajā svētdienas rītā neesi tik nepielūdzami cietsirdīga. Atļauj taču man nogriezt mazu stūrīti no šīs naudaszīmes cigāriem un kafijai!

— Nē, — šķietami vienaldzīgi atbildēja Lēnhena. — Šī nauda man vajadzīga visa. — Viņas sejai pārslīdēja ēna.

To ievērojis, Moris žēli nopūtās un ar komisku žestu izgrieza saviem svārkiem kabatas uz āru. Tur atradās tikai viens puspenija gabals un poga.

— ... no apmetņa! — Lēnhena pievāca pogu. Viņa saknieba lūpas. — Ziemas mētelis jāizpērk.

Cik labprāt viņa katru dienu būtu nolikusi Morim uz galda vai veselu kannu smaržīgas kafijas un daudzus viņa iecienītos melnos cigārus, kurus viņš mīlēja smēķēt, kad strādāja. Bet kur lai ņem naudu?

— Mēteļa izpirkšanai es jau esmu iekrājusi piecpadsmit šiliņu, — viņa klusi sacīja. — Bet tas vēl par maz. Drīz jau būs novembris. Galvenais tagad ir mētelis, bet viss pārējais var pagaidīt.

Viņa apklusa, jo pamanīja, ka Kikija uzmanīgi klausās. Dažreiz gribot negribot bija jāņem līdzi viena vai otra no meitenēm, dodoties nepatīkamajā vizītē uz lombardu. Tādās reizēs viņām teica: «Mēs iesim uz veikalu ar trim bumbām.»

Bērniem tas bija patīkams un interesants gājiens uz veikalu, virs kura durvīm karājās trīs sarkanīgi zeltainas bumbas. Aiz šīm durvīm dzīvoja «Tēvocis», kurš kādu laiku uzglabāja atnestās mantas un vēlāk tās atdeva atpakaļ.

Moris vēlreiz pamēģināja pierunāt Lēnhenu un, jautri pamirkšķinājis, teica:

— Tu Lēnhen, neaizmirsti, ka pie mums ieradīsies Frederiks. Nauda kafijai būs, runa ir tikai par īslaicīgu kredītu.

Lēnhena atviegloti iesmējās.

— Ja nu tā . . .

Patiešām, ja nebūtu tēvoča Eņģeļa, kas vienmēr palīdzēja, kad mājā trūka visnepieciešamākā, tad dievs vien zina, ko viņi būtu iesākuši!

— Es tūlīt aizskriešu uz veikalu, — priecīgi paziņoja Lēnhena, — citādi bodnieks aizies uz baznīcu! Tam blēdim ir jālūdz dievs, lai parādnieki neizspruktu no viņa nagiem, bet... — Viņa aprāvās un paskatījās uz naudaszīmi. — Nē, pie viņa iet es nedrīkstu! Ja Millers ieraudzīs veselu mārciņu, viņš iekasēs no manis visu parādu. To es varēšu samaksāt tikai tad, kad mums mājās atkal parādīsies lielāka naudas summa. Tur kafiju šodien mēs nedrīkstam pirkt.

Moris pārdomāja.

— Es tūliņ aizskriešu līdz Oksfordstrītai, kur atrodas «Karaliene Anna». Ar tās īpašnieku es varēšu sarunāt. Viņš man iedos kafiju, kaut arī šodien ir svētdiena.

— Bet ja arī viņš ... — Lēnhena šaubīdamās iebilda.

Moris smējās.

— Neraizējies, Lēnhen. Tur pašlaik es esmu cienījams un gaidīts viesis. Esmu nomaksājis visus parādus. Tātad ap deviņiem es būšu atpakaļ. Frederiks neierodas nekad ātrāk par vienpadsmitiem.

— Vai es drīkstu iet līdzi, Mori?

— Es arī!

Laura un Kikija lūdzoši skatījās tēvā. Moris palūkojās pa logu. Vējš bija izdzenājis mākoņus. Pa mākoņu starpām jau varēja redzēt mazus zilas debess laukumiņus.

•— Nu labi. Allons! [10] — Moris paņēma spieķi un cepuri, bet meitenes jau stāvēja pie durvīm.

— Neaizkavējieties! — uzsauca viņiem Mēmi. — Izstaigājiet, kamēr es sakopjos un sapošos.

Viņa paņēma ķemmi un sāka sukāt garos, cirtainos matus. Moris sirsnīgi paskatījās uz viņas attēlu spogulī un pameta tam gaisa skūpstu. Un pēc mirkļa bija dzirdams, kā viņš ar bērniem noskrien pa kāpnēm.

Lēnhena laimīgi nopūtās, kad dzīvoklī pēkšņi bija iestājies klusums.

— Bet tagad žigli pie darba! Vislabākajā gadījumā mums ir divas stundas laika. — Viņa saklāja gultas un apbrīnojami ātri pārvērta guļamistabu par telpu, kur katra lieta atradās savā vietā.

— Kā jūs spējāt līdz pat šai dienai noklusēt bērniem, ka atbrauks Ģenerālis? Taisni brīnums!

Ženija pasmaidīja.

— Tas izskaidrojams vienkārši ar pašuzturēšanās instinktu. Mēs ar Kārli nebijām vēl pabeiguši divus rakstus. Pēdējais mums bija jāpārveido vairākas reizes. Pati par to uzzināju tikai aizvakar. Es jau gan nojautu, ka kaut kas nav kārtībā, jo Moris nervozēja. Tāds viņš ir vienmēr, kad Frederiks paziņo par savu atbraukšanu. Tad viņš strādājot nespēj vairs koncentrēties, prieks ir pārāk liels. Bet, tā kā viņš zina, ka ar mani tādās reizēs notiek tāpat, viņš arī man par to noklusēja. Bez tam vēl nebija skaidri zināms, vai viņš atbrauks. Tāpēc negribējām sagādāt bērniem vilšanos.

— Bērni aiz prieka nezina, ko darīt. Būs grūti viņus novaldīt mūsu šaurajā dzīvoklī. Vislabāk būtu pastaigāties brīvā dabā, — piebilda Lēnhena. — Bet šādā laikā . . .

— Ai Helēn! Pelēka un miglaina svētdiena Londonā kopā ar mūsu Ģenerāli atsver vissaulaināko dienu brīvā dabā. Priecājos, ka Moris varēs atpūsties pēc tik uztraucošas nedēļas.

— To es labi zinu. Es jau saprotu.

Lēnhena atkal ķērās pie darba, un Mēmi pat nepaskatīdamās zināja, ka šodien darbs viņai sokas divreiz tik viegli.

Kad draugs ieradās Londonā, tā bija svētku diena visiem.

KAS VAR PALĪDZĒT?

Džo skrēja pa Kraukļu ligzdas ieliņām, kas no smidzinošā lietus bija kļuvušas dubļainas, līdz sasniedza laukumu ar graustiem. Bija dzirdama tikai melnknābaino putnu ķērkšana. Sentdžailza strādnieku kvartālā šie kraukļi iederējās tāpat kā puķu dārziņi bagātnieku namu priekšā.

Džo atrada kādu gludu akmens bluķi. Beidzot varēja apsēsties. Viņam bija nelabi. Izsalkums. Varētu jau aizbaidīt kraukļus un atņemt tiem kādu kāpostu kacenu, bet tas bija pretīgi. Badu jau var apmānīt, ja cieši domā par kaut ko citu.

Kā gan tēvs uzņems šo jauno, briesmīgo sitienu! Šī doma Džo nomocīja tā, ka viņš bija aizskrējis no mātes.

Džo mīlēja tēvu, bet nespēja izrādīt savas jūtas atklāti. Kad Edvardam Klingam bija četrdesmit gadu, viņu atlaida no darba, un pēc tam viņš neatrada to nekur. Jau tā klusais Klings noslēdzās sevī arvien vairāk. Bet, kad pazuda Billijs, viņš kļuva vēl noslēgtāks. Tēvs palaikam tikai paskatījās uz māti un Džo, kad tie pārnāca no darba. Džo to izjuta ļoti sāpīgi, jo agrāk tēvam vienmēr atradās kāds sirsnīgs un uzmundrinošs vārds savam dēlam.

Tagad tēvs diendienā salīcis sēž pie loga un, adatu no pirkstiem neizlaizdams, lāpa ģimenes novalkātos apģērba gabalus un saplīsušo veļu. Šo darbu viņš bija uzņēmies brīvprātīgi, lai kaut vai tādējādi varētu būt noderīgs ģimenei, kas tagad uzturēja viņu. Šo darbu viņš veica kārtīgi, kā katru darbu, kam bija ķēries klāt, uzklausījās arī sievas uzslavu, bet viņa lūpas vairs nesa-vilkās smaidā. Tagad viņš bija drēbju lāpītājs, un tāds laikam arī paliks līdz mūža galam. Kamēr adata nepārtraukti durstīja izdēdējušo augumu, kas draudēja izšķīst galīgi, Klinga cieši savilktā mute pauda bēdas, un grumbas sejā kļuva dziļākas. Reizi pa reizei viņš piecēlās, izstaipīja sāpošo muguru un paberzēja acis, kas bija vienmēr mazliet iekaisušas. Kopš tā laika, kad viņš strādāja vērptuvē.

Edvards Klings nekad nežēlojās un arī citiem neko nepārmeta. Savas bēdas viņš noslēpa sevī. Bet aiz drūmās pieres strādāja domas. Domās viņš arvien no jauna izsekoja ceļus, kuri no drūmās bērnības bija viņu beidzot atveduši šeit, Kraukļu ligzdas tumšajā dzīvoklī. Bērni viņu redzēja katru dienu tā sēdām, bet reti iedrošinājās viņu uzrunāt.

Tikai Robinam dažreiz izdevās tēvu izraut no drūmajām pārdomām. Viņš dažkārt tēvam ko jautāja, piebilzdams: «Tev kā čartistam [11] to vajadzētu zināt.» Viņš ievilka tēvu diskusijās. Robins bija enerģijas un paļāvības pilns. Viņš bieži runāja, ka esot pienācis laiks uzsākt jaunu ceļu. Un šis ceļš esot ejams visiem strādniekiem roku rokā.

Džo labprāt klausījās, ne vārda nebilzdams. Viņš slepus novēroja tēvu, kad Robins tam lasīja kaut ko priekšā no grāmatām vai laikrakstiem. Lasot nācās sastapties arī ar grūti saprotamiem vārdiem, bet Robins vienmēr prata tos izskaidrot. Džo gaidīja, ka tēvs piekritīs vecākajam dēlam, bet katru sarunu tēvs nobeidza, bezcerīgi ar roku atmezdams un teikdams: «Mūsējiem ir tikai viens ceļš, bet tas ved arvien dziļāk postā .. .»

Džo sāka kratīt drebuļi. Smalkais lietus, kas sijāja tikko sadzirdami, izmērcēja zēnu līdz ādai. Pārguris viņš atspiedās pret mūra sienu. Nē, tikai neiemigt. Viņam taču labi jāapsver, ko tagad iesākt. Vai vispār vēl varēja ko izdarīt? Un ko tad īsti?

Kaut varētu uziet naudas maku! Un tajā atrastos piecas mārciņas ... tā tik būtu laime! Zēnam karsts pārskrēja pār kauliem. Ai, ko nu, pietiktu arī ar trim mārciņām, vai divām... bet divas gan vajadzētu... es tās atdotu māmiņai. Džo sāka klabēt zobi. Viņš

saknieba lūpas. Kaut kas ir jānopelna. Longekrā dzīvo bagātnieki. Tas nav nemaz tik tālu. Tur droši vien var atrast kādu iespēju nopelnīt. Bet šodien taču svētdiena! Bez tam šie ļaudis nemīl izdot naudu. Džo nicīgi nospļāvās.

Tad jau labāk ostā kraut kuģus. Bet pa kuru laiku? Pēc maiņas. Vakarā tur vairs darba nebūs. Par vēlu. Māmiņai parit dzimšanas diena. Nu viss pagalam! Man nav pat penija, ar ko viņai vismaz nopirkt smalkmaizītes. Un tomēr! Džo iebāza roku bikšu kabatā un sataustīja dažas monētas — tā bija ietaupītā omnibusa nauda. Par viņiem samaksāja svešinieks, tas misters Moris. Varbūt viņš varētu palīdzēt? Nauda viņam noteikti ir. Bet tā vienkārši tikai aiziet un palūgt? . . . Viņi pat nezina, kur Moris dzīvo. Nē! Atliek tikai viena iespēja — jāiet pie Pēta un jāsaņem atpakaļ iemaksa par gultu. Tas jādara jau šodien.

Džo sēdēja, galvu nokāris. Dabūt atpakaļ iemaksu? Izbijies viņš pielēca kājās. Nē! Tādā gadījumā gulta viņiem ir zudusi. Cik bieži vien viņš bija uzsācis savu vienmuļīgo darba dienu ar uzmundrinošiem burvju vārdiem: vēl tikai trīs nedēļas, un mēs iesim pēc gultas .. . vēl divas nedēļas . . . vēl piecas dienas! Arī Ke-tija un Rihards kopā ar viņiem skaitīja vēl atlikušās dienas. Un nu viss pagalam. Labāk par to nedomāt!

Džo paskatījās uz kraukļiem. Cik kārīgi tie knābāja! Viņš saberzēja nosalušās rokas un pavērās apkārt. Mūru drupas bija noklātas ar netīri dzelteniem un brūniem plankumiem, melnām plaisām izvagotas. Bet kas tad tas? Vai tikai tās nebija sejas? Briļļainais velns! Tur, aiz tā akmens bluķa! Viņš atņirdza savus dzeltenos zobus, atvēra rīkli, sagrāba Karo, pasvieda gaisā un sa-vicināja pātagu. Pēkšņi viņš ar pātagas kātu uzvilka kaut kādas zīmes uz mūra sienas. Divnieku un nulli.

Divnieks pārvērtās par piecnieku. Piecdesmit šiliņu .. . piecdesmit. Džo iekliedzās. Gribēja skriet prom, bet paklupa un nokrita. Tā arī palika guļam. Pār viņu nobira sīki akmentiņi. Džo iespieda seju gruvešos. Tā palikt, aizmigt un vairs nedomāt!

Bet ausīs viņam vēl skanēja paša kliedziens. Sirds dauzījās. Piecdesmit! Piecdesmit šiliņu! Kā tad tā . . . «Tikai piecdesmit,» nočukstēja māmiņa, kad viņi devās mājās. «Tikai piecdesmit!» Un iesmējās. Iesmējās! Džo skaidri to dzirdēja. Tie bija izmisīgi smiekli, kas skanēja tik dīvaini un nedabīgi. Tā smējās toreiz nabaga Anna, kad viņa atnesa kanālā noslīkušo bērnu. Tagad, ejot gar viņas logu, varēja dzirdēt, kā viņa istabā sarunājas pati ar sevi. Viņa runāja nesakarīgus vārdus, bija kļuvusi vājprātīga.

Bet māmiņa? Vai viņas smiekli neskanēja tāpat? Nē . . . nē . . . nē!

Džo pietrūkās kājās un mežonīgi paraudzījās apkārt.

«Nav tiesa!» viņš iekliedzās. Viņas smiekli skanēja pavisam citādi, pavisam citādi. «Ak tu, manu nabaga zēn!» viņa teica. Tas skanēja tikpat mīļi kā vienmēr. Tik labas māmiņas nebija nevienam.

Džo uzgāja durvis, kas tikai pavirši bija aiznaglotas ar dažiem kastes dēļiem. Viņš iespraucās mājā un apsēdās uz kāpnēm. Viņam pretī sitās sasmacis pagraba gaiss. Džo atslēja galvu pret mitro sienu. Vai tur neglūnēja kāda žurka? Viņš riebumā novērsās, jo bija pārāk noguris, lai pieceltos un dotos prom. Džo paskatījās vēlreiz un pārliecinājās, ka žurka bija nozudusi. Bet viņas acis vēl vajāja Džo. «Jūsu Briļļainajam velnam ir žurkas acis,» reiz teica Robins. Džo ausīs vēl skanēja Bella lamas: «Nu pagaidi tikai, tu kuces bērns! Es no tevis kotleti tūlīt iztaisīšu!»

Kuce! Mana mīļā, maigā māmiņa! Džo iedomājās, ka viņa naktī gulēja uz grīdas blakus Lisijai un Dorotijai. Dažreiz viņa ievaidējās pavisam klusu, tā, lai nepamo-dinātu citus. Kad Džo piecēlās no sava kakta un palūkojās, kas māmiņai kaiš, viņa pielika pirkstu pie lūpām. Vienreiz viņa tam, kā pieaugušam, paskaidroja: «Nerūpējies, kad es ievaidos. Tas nav nekas slikts. Mēs

vienkārši par daudz slikti ēdam. Bet bērns grib augt un nākt pasaulē.»

Ak, ja tas būtu brālītis! Džo atkal aizsapņojās. Viņš tik ļoti gribēja mazu brālīti! Kā viņš ar to rotaļātos! Izrādītu viņam visu, kas tikai pasaulē ir: silāju ar lielajiem, baltajiem kokiem, kaijas, kuģus lielajā upē. Iemācītu arī viņu lasīt un ielikt mašīnā spoles. Iemācītu sasiet pavedienus tā, lai tie nesatrūkst, kad spole sāk ar rāvienu griezties. Džo pats to prata ļoti labi. Šo mākslu viņš bija iemācījis arī Ketijai, Sellijai, Rihardam un vēl citiem. Tādam maziņam bērnam, kas tikko sāk dzīvot, ir daudz kas jāiemāca, jo viņš taču vēl nekā nezina.

Mazais, protams, gulēs gultā blakus māmiņai. Lisija varēs palikt savā guļamkastē. Māmiņa tad noteikti priecāsies: «Tagad es drīz vien būšu pavisam vesela. Kā jūs to varējāt izdarīt? Tik brīnišķīga gulta!»

Tā tiešām bija lieliska gulta. «No mahagoni koka,» tirgotājs toreiz teica. «Bet šīs četras greznuma lodes es jums dodu par velti, tās jūs varat pieskrūvēt gultai abos galos. Izskatīsies ļoti glīti. Bet tos pāris plankumus var viegli notīrīt.» — «Gan mēs tos notīrīsim,» tūlīt piekrita Bekija. Blakus gultai nolikta brūna vilnas sega. Bekija nedroši pajautāja: «Vai sega pieder pie gultas?» — «Kā tad! Viss, ko redzat, pieder pie gultas. Arī vilnas sega. Kad jūs to izmazgāsiet, tā izskatīsies kā jauna,» atbildēja Pets un veikli ielocīja segas izdilušo vietu. Acīgā Bekija to bija pamanījusi jau sen, bet necēla iebildumus un tikai klusu pačukstēja Džo: «Tas nekas. Es malu apšūšu. Tā atradīsies kājgalī un nebūs manāma.» To viņa pačukstēja tik klusu, lai Pets, manīdams, ka gultai pircēji ir droši, neprasītu pārāk augstu cenu. Bet mazais vīrelis tomēr bija dzirdējis. Rokas berzēdams, viņš nošļupstēja: «Un kā tā sildīs ... Tā taču ir tīras vilnas! Jā. Nevis kokvilnas. Šādu tīras vilnas segu var atļauties sev tikai bagātnieki. Bet tagad tāda būs arī jūsu māmiņai. Spilvenu taču jūs arī ņemsiet? Tas ir nepieciešams. Tajā ir putnu spalvas. Tās sauc par dūnām. Atdodu par trim šiliņiem, gandrīz par velti.»

Bekija izvilka no spilvena pāris spalvu un, saņēmusi

dūšu, protestēja: «Tās nav dūnas ... un spilvena drāna ari ir pavisam veca, pavisam plāna.» Māsa runāja enerģiski, lai nosistu cenu. Pets piepūta vaigus: «Tā? Tās nav dūnas? Nu, kad jau nav, tad nav. Hm . . . hm . . . sieviešu cilvēks tādās lietās jau saprot vairāk. Nu, nebūšu sīkumains. Došu spilvenu gultai līdzi bez maksas, lai jūsu māmiņai labāka gulēšana. Lai iet viss par to pašu cenu. Tātad trīsdesmit šiliņu. Redziet, kāds es esmu?»

Tad viņi samaksāja. Veselu kaudzi naudas. Kad viņi bija izgājuši uz ielas, bija jāsmejas. Taisni varēja vai plīst aiz smiekliem. Bekija — sieviete!

Beidzot miegs pievārēja Džo sāpošo, drudžaini karsto galvu.

Kāda skaļa un labsirdīga balss uztrauca viņu no snauda.

— Ei, mazais! Vai tad tev māju nav, ka vārties šeit. . . mūsu villā?

Džo bija kā apskurbis. Kur tad viņš atradās?

— Kas šodien ir par dienu? — galīgi apjucis, viņš pajautāja.

— No šī brīža līdz pat vēlam vakaram svētdiena. Tā kunga diena, zēn! Pareizāk gan būtu jāsaka: kungu diena, jo tad mēs būtu patiesībai daudz tuvāk. Mums, strādniekiem, arī svētdiena ir darbdiena. Grozi, kā gribi, tas kungs tur augšā pasauli tā nu ir iekārtojis... — Vecais vīrs pēkšņi aprāvās, ievērojis zēna izmisušo seju.

— Vai tu neesi slims? Steidzies tūlīt pie mātes, — viņš norūpējies piebilda. — Tēja droši vien jau vārās.

Atmiņas pēkšņi nobira pār Džo kā krusa.

— Sakiet, lūdzu, — cik tagad pulkstenis? — viņš neskanīgi jautāja.

— Būsi pašā laikā, puikiņ. Nupat nosita astoņi!

Astoņi? Džo pietrūkās kājās un drāzās prom.

Jāpārskrien otrā un trešā iela līdz Čeringkrosam, pēc

tam jānogriežas pa labi uz Oksiju. Ap šo laiku viņi ar Robiņu bija norunājuši satikties. Ko lai viņš māsai saka? Varbūt viņa jau zina? Nē, viņa vēl nezināja nekā. Bekija viņam priecīgi pamāja ar roku, stāvēdama Kvadlu saimniecības rateļu priekšā. Kvadli, pateicoties

viņu vecāsmātes lūgumam, izņēmuma veidā tos šodien bija iedevuši Bekijai. Karo priecīgi vēcināja asti. Viņš mīlēja Džo.

Bekija smaidīdama steidzās brālim pretim, bet Džo novērsās, tik briesmīgi sāpēja sirds.

— Džo, pēc kā tu izskaties! Kur tu esi bijis? Vai ir kas noticis? Māmiņai? Saki, kas ar māmiņu noticis! — Bekijas balss drebēja. Sajuzdama kaut ko briesmīgu, viņa ierāva galvu plecos.

— Gulta ... — iesāka Džo, bet nespēja turpināt.

Bekija pacēla galvu. Tātad ar māmiņu nebija noticis

nekas ļauns? Visu pārējo varēja paciest.

— Džo, kas tad noticis ar gultu?

— Mežģines pazudušas. Nozagtas. Mēs nevaram.. . . nevaram vairs nopirkt... —- Džo nesakarīgi stostījās, un māsa nesaprata nekā. Zēns izmisis nodūra galvu un lūkojās uz ielas bruģi, ko vējš šajās platajās ielās jau bija nosusinājis.

— Jā, bet... — mēģināja saprast Bekija. — Mežģines? Tās taču man iedāvināja Kvadlu vecmāmiņa. Es tās piešuvu pie spilvena pārvalka. Tās mežģines, kuras Kvadlu ... — Vārdi viņai pamira uz lūpām, jo Džo tikai bezcerīgi skumīgi pakratīja galvu. Tādu kā šodien viņa brāli nebija redzējusi nekad.

Beidzot Džo saņēmās:

— Nāc! — Viņš ievilka māsu kādā priekšnamā un ar mokām sāka stāstīt. Katrs vārds viņu sāpināja. Vēl arvien viss notikušais viņam šķita neaptverams.

Džo pastāstīja par Briļļaino velnu, kas bija sitis Ke-tiju un būtu nositis Selliju, ja viņam nebūtu izdevies pamest zem kājām šim briesmonim spoles un aizspert pātagu, kuru Dikijs Džobs vēlāk noslēpa.

— Par to viņš man pierakstīja savā grāmatā trīs šiliņus soda naudas.

— Trīs šiliņus .. .—• Bekija aizspieda muti.

Džo tikai atmeta ar roku un turpināja stāstīt, kā naktī ieradies misters Moris ar komisiju pārbaudīt bērnu darba apstākļus, kā Briļļainais velns ticis izdzīts no ceha un atcelts no vecākā uzrauga amata, un kā viņi visi pēc tam sākuši runāt. Jā — izstāstījuši visu komisijai junioršefa klātbūtnē. Pastāstījuši par visām

nekrietnībām un netaisnībām. Džo noklusēja, ka pirmais sācis runāt pats. Bekija to nesaprastu. Būtu jautājusi: «Kāpēc tad tieši tu? Tu taču zināji...» — «Jā, kāpēc tad tieši es?» iešāvās viņam prātā. Par to viņš nebija domājis. Pēkšņi Džo šķita, ka pastāv kāda sakarība starp viņa uzstāšanos un nozagtajām mežģinēm. «Viņi apvainoja māmiņu tāpēc, ka es . . . es» — kā ar āmuru šī doma iesita viņam pa galvu. Asinis deniņos klauvēja tik stipri, ka šķita, galva tūlīt pārplīsīs. «Bet vai es nebiju drošsirdīgs?» viņš pats sevi mēģināja attaisnot. Džo atcerējās, ka Robins par drosmi vēl daudz ko vairāk teica. Viņš brīdināja: «Drosmīgos viņi padzen, jo baidās no tiem.» Džo nodomāja: «Par vēlu es to atcerējos. Esmu vainīgs, ka notika šī nelaime, — tikai es viens pats!»

Šī atziņa Džo tā satrieca, ka viņš vairs nespēja turpināt. Viņš atkal redzēja Mori stāvam vērptuves cehā un gaidām, kad viņš sāks runāt, redzēja tā aicinošo skatienu un vēlreiz dzirdēja vārdus, ko tik bieži bija atkārtojis Robins: «No klusēšanas labāk nekļūs.» Nē, misters Moris runājis nepareizi. Džo saknieba lūpas.

Bet Bekija gaidīja, kad brālis turpinās. Beidzot viņa uzstāja:

— Bet kas notika tālāk, Džo? Kāpēc tu neturpini?

Kad Džo beidzot bija visu izstāstījis, viņam kļuva

vieglāk. Tagad varēs apspriesties ar Bekiju. Varbūt māsa zinās kādu izej u?

Meitene, galīgi apmulsusi, ilgi skatījās uz Džo. Pēc tam, tikai ar grūtībām dabūdama vārdus pār lūpām, jautāja:

— Mūsu māmiņai jāmaksā piecdesmit šiliņi? Bet kāpēc tad? Viņa taču nav nozagusi mežģines! Un tu? Kāpēc tad tev ieturēja algu? Kāpēc tad arī tevi iejauc šajā lietā?

— Tāpēc, ka es . . . — iesāka Džo, bet tūlīt apklusa. Nē, nevar taču Bekijas sirdi vēl vairāk skumdināt. — Tāpēc, ka es, nokavējis darbu, iekāpu noliktavā pa ugunsdzēsēju kāpnēm un tāpēc, Bekij, ka viss tā sagadījās! •— gandrīz kliegšus izgrūda Džo, raudzīdamies meitenes izmocītajā sejiņā. -— Nejautā vairs un ne-

moki mani! Tie ir zvēri! Bet mēs esam vāji. Un tur nekā nevar darīt. Vai nu mēs paliekam tie vainīgie, vai ari atrodam to, kas mežģines nozadzis.

Bekija saņēmās. Viņa nesāks raudāt un žēloties, nemocīs vairs brāli ar jautājumiem. Nabaga zēns! Līdz ar līdzjūtību viņā atkal pamodās praktiskais saprāts.

— Pagaidi... — viņa domīgi sacīja un pārbrauca ar roku pār pieri. — Vajadzētu atrast tās mežģines . .. Tas bija pulkstenīša raksts? — Bekija pēkšņi ievaicājās.

Džo vēl nekā nesaprata, bet jau ar nelielām cerībām lūkojās uz māsu. Vai viņa kaut ko zināja?

Bekija atcerējās kādu dienu. Tas notika apmēram pirms divām nedēļām. Viņai šķita, ka toreizējai sarunai ir tiešs sakars ar šodienas notikumiem, ka jau tad ir bijis nodoms pastrādāt ko ļaunu. Bekija pastāstīja.

Pirms divām nedēļām, kad viņa bijusi ceļā, izpildot savu saimnieku uzdevumus, viņa satikusi Bilļiju. Tas apjautājies Bekijai, kā visiem klājoties. Vai tēvs atkal strādājot. Vai vēl dusmojoties uz viņu?

Bekija izstāstījusi viņam visu, arī to, ka bērns piedzimšot drīz pēc māmiņas dzimšanas dienas. To māte pati teikusi.

Billijs solījās pagādāt māmiņai siltu lakatu, lai viņai nebūtu tik daudz jāklepo. Apvaicājies, ko viņa darot tagad. Vai nopelnot mazliet vairāk?

Bekija ar lepnumu pastāstījusi brālim, ka māmiņa izgudrojusi brīnišķīgu mežģiņu rakstu, ko šefs nosaucis par «pulkstenīti». Viņš teicis, ka māmiņa esot viņa labākā strādniece un ka šādas mežģines varētu nēsāt pat hercogiene.

Bekija vaļsirdīgi pastāstījusi Billijam visu tā, it kā viņš vēl arvien dzīvotu kopā ar viņiem, priecādamās, ka lielais brālis interesējas par visu.

Bet tad Billijs pēkšņi sācis nikni šķendēties. «Lai zibens sasper jūsu šefu! Par tādiem nabaga grašiem, kādus saņem māmiņa, es tam neģēlim nedarinātu nevienu paraugu. Labākā strādniece! Nospļauties par to! Lai tas velna pamēklis labāk maksā lielāku algu! Viņš pārdod mežģines ar tik lielu peļņu, bet māmiņai liek badoties. Tas ir vienkārši neprāts tā strādāt. Sēdēt nepārtraukti

salīkušai pār mežģīņu stellēm tik daudz stundu pēc kārtas! Tā viņa galīgi sabeigs ^avas plaušas! Tam izsūcējam nodedzināt vajadzētu to fabriku! Kaut jupis viņu parautu!»

Par Krusta zirnekļa fabriku Billijs spēja runāt tikai ar naidu un niknumu, jo tur viņš bija mocījies tāpat kā visi citi, līdz beidzot aizbēdzis no turienes kopā ar savu draugu Džeku. Bekija bija izvilkusi no kabatas mežģiņu paraugu un parādījusi Billijam. Šo mežģiņu gabaliņu viņai bija iedevusi māte. Billijs apskatījis to ar interesi un tad pēkšņi pajautājis māsai: «Vai tev vajadzīga nauda, knīpiņ?»

Bekija pastāstījusi viņam ari par gultu un par to, cik šiliņu vēl pietrūkst, lai to nopirktu. Tad Billijs viņas acu priekšā iztukšojis savas kabatas. Tajās bijuši četri šiliņi un daži peniji.

«Ņem tos gultas iegādei,» viņš teicis, mazliet dižodamies, «un atdod man šo mežģiņu lupatiņu!»

«Ko tu ar to iesāksi?» noprasījusi Bekija, jo negribējusi šķirties no mežģinēm. Bet vai tad viņa varēja atteikt Billijam, kad tas bija uzdāvinājis tai tik daudz naudas? Tomēr viņa pajautājusi: «Kāpēc tev vajadzīgas šīs mežģines?»

«Parādīšu saviem Kraukļiem. Lai redz, ko spēj mana māte. Un tas viss aiziet tam nelietim, rīkļurāvējam! Pats par tām saņem neskaitāmas mārciņas, bet māmiņai atmet tikai divpadsmit šiliņus nedēļā. Viņš pievāc naudu, kas pienāktos mums.

Bekija no mežģinēm šķīrās nelabprāt, bet toties kabatlakatiņā iesēja krietnu kaudzīti monētu.

— Tā tas bija, — nobeidza savu stāstu Bekija. —- «Viņš pievāc naudu, kas pienāktos mums» — ko viņš ar to domāja?

Džo bija uzmanīgi klausījies un satrūkās, kad Bekija izteica savas aizdomas. Bet tad viņš papurināja galvu un noraidoši atmeta ar roku.

— Billijs? Nevar būt! Tādas nepatikšanas māmiņai viņš nedarīs nekad. Kaut ko tādu viņš neiedrošināsies, sevišķi pēc tam, kad viņš jau reiz iejauca mūs tai skandālā ar taviem saimniekiem.

— Bet Billijs par to nekā nezina, es viņam neesmu neko stāstījusi.

— Pareizi! Viņš par to nekā nezina ... — piekrita Džo. — Bet kā tad viņš varēja iekļūt fabrikā? — Pēkšņi viņš atcerējās, ka Billijs pats viņam reiz bija parādījis ceļu, kā pa ugunsdzēsēju kāpnēm var iekļūt noliktavā. — Tomēr nē. Tādas nepatikšanas māmiņai viņš gan nekad nesagādātu.

Bet Bekija pastāvēja pie sava:

— Māmiņai jau nu ne, bet Krusta zirneklim gan! Tu taču zini, ka jaunais Kross gandrīz līdz nāvei piekāva Džeku. — Bekija gandrīz vairs nešaubījās. — Vislabāk tu uzmeklē Billiju šodien pat,—viņa turpināja. — Viņi ir apmetušies atkal vecajā vietā, blakus Katrīnas dokiem. Man to pastāstīja Čarlijs. Tev jādodas turp, Džo. Ja to izdarījuši viņi, tad mežģines vēl būs pie viņiem. Tik ātri viņi vēl nebūs paspējuši tās pārdot. Bet vispirms aiziesim ātri pie Pēta un palūgsim, lai viņš pagaida vēl dažas dienas.

— Tas nu nav iespējams! Ja Billijam tiešām arī būtu šīs mežģines, tad tās taču jānogādā atpakaļ plauktā, no kurienes tās paņemtas. Tas būtu pārāk bīstami. Nav nozīmes mērot tālo ceļu pie Billija.

— Varbūt mežģines varētu pārdot mēs paši? Es zinu daudz pircēju.

— Bet tad visi domās, ka tu tās esi nozagusi. Nē, tas nav iespējams. Tad aizdomas noteikti kritīs uz māmiņu. Padomā tikai, mūsu māmiņa lai būtu zagle!

Bekija sadrūma arvien vairāk.

—• Visi zina, ka mūsu māmiņa ir godīga, — viņa klusu sacīja, bet bija pietiekami prātīga, lai saprastu, ka viņu stāvoklis ir bezcerīgs. Un tomēr viņa nespēja samierināties ar domu, ka būs jāatsakās no gultas.

— Pagaidi vismaz, līdz atnāk Robins, — viņa teica, berzēdama acis.

— Robins? Viņš nenāks. Un kāpēc lai viņš nāktu? Māmiņa taču mājās būs jau visu izstāstījusi.

Džo vārdi piepildījās. Paskatījušies uz to pusi, no kuras vajadzēja nākt Robiņam, viņi ieraudzīja, ka Pol-lija steidzas šurp, vilkdama bērnu ratiņus ar Lisiju-

Sadrūmušu seju viņa pienāca pie brāļa un māsas un īsi, kā vienmēr, teica:

— Robins liek pateikt, lai jūs pieprasiet atpakaļ rokasnaudu un steidzīgi dodaties uz mājām. Māmiņai tikko kā piedzima bērns. Viņš brēc. Zēns. Kaimiņienes saka, ka māmiņai esot drudzis.

Neraugoties uz visām bēdām, tā tomēr bija priecīga ziņa. Tātad viņiem nu ir brālītis. Un māmiņa dzīva. Tas bija pats galvenais. Bekija uzelpoja. Bet nu vairs izvēles nebija. Un Bekija apņēmīgi sacīja:

— Nāc, Džo, ejam pēc naudas!

Viņa ātri noliecās pie Lisijas, saberzēja tai nosalušās roķeles un atcerējās, ka Kvadlu vecāmāte viņai bija iedevusi biskvītu, ar ko Lisiju pacienāt. Viņa nolika to māsiņai uz segas un tad steidzīgi nozuda sasmakušā priekšnamā, kur viņu jau gaidīja Džo.

TIEK PARAKSTĪTA PARĀDZĪME

— Jūs nākat ļoti vēlu! — pārmeta Pets, kad Džo un Bekija klauvēja pie viņa durvīm pusstundu vēlāk par norunāto laiku. — Tūlīt iešu uz baznīcu — tātad aši!

Saīgušais vecis šļūcošiem soļiem veda bērnus pa tumšu gaiteni uz veikala telpām.

— Ratiņi jums ir līdzi? — viņš noprasīja un, atbildi nenogaidījis, turpināja: — Bet vispirms dodiet šurp naudu! — Lai gan Pets, to teikdams, negribēja izlikties nelaipns, bērni tomēr bailīgi atrāvās no pastieptās rokas ar āķveidīgi saliektajiem pirkstiem.

Mazā pundura Salomona Pēta vecumu bija grūti noteikt. Seja viņam bija krunkaina kā meža vecim un gaita kā sirmgalvim. Bet šad un tad, tīri negaidot, viņš mēdza lēkāt kā mājas gariņš, uzlēkt uz augstas kastes, kas atradās aiz viņa rakstāmpults. Tur viņš jutās kā «lielais Salomons Pets», kas noraugās no augšas uz saviem klientiem. Ģērbies viņš bija nevīžīgi. Arī šodien viņam bija kājās pārmērīgi lielas tupeles un mugurā nonēsāti, pēc sliktas tabakas smirdoši samta svārki.

Gaiss veikalā bija tik smacīgs, ka bērniem elpa aizrāvās.

Bet vai tiešām tas bija tas pats veikals? Kad bērni šeit ienāca pirmo reizi, Pets aizdezināja sveces sudraba svečturi. Toreiz viņi drīkstēja apstaigāt visu telpu un aplūkot visas savādās lietas, kas šeit atradās, — vecas mēbeles un lādes, segas, drēbes, papagaiļu būrīšus, apzeltītas kafijkannas, dīvainas maskas, sienas pulksteņus un apzeltītu pulksteni stikla ietvarā. Toreiz kroplīgais vīrelis ar jocīgi šļupstošo valodu nesteidzās, izrādīja bērniem visas savas «bagātības» un mudināja viņus šo to aplūkot tuvāk. Šodien viņš sveces neaizdedzināja, tāpēc visi priekšmeti šķita spokaini. Tumsā tikšķēja pulksteņi, un baismīgās grimasēs sastingušas maskas stīvi nolūkojās no sienām. Bekija jautājoši paskatījās uz Džo. Kāpēc viņš nerunāja? Viņam taču bija jāsāk sarunas.

Ar vienu lēcienu Pets pēkšņi bija uz augstās kastes, atvēra pults vāku un, savādi ņurdēdams, rakņājās pa papīriem. Beidzot viņš atcerējās, ka vajadzīgais dokuments ir jau ierakstīts galvenajā grāmatā. Pets atvēra to un sāka šķirstīt.

Džo pamazām atguva drosmi. Svešādie un baismīgie priekšmeti trūcīgajā dienas gaismā atkal pārvērtās par ikdienišķām veikala precēm. Uz kastes aiz pults vairs nestāvēja punduris, bet gan vecu lietu tirgotājs Pets, kas bija uzpircis visus šos priekšmetus un pārdeva tālāk. Pāris soļu atstatu no Džo stāvēja izjauktā un sasietā gulta. Blakus tai matrači. Sega bija aptīta ap spilvenu. Četras pulētās lodes gulēja uz apaļa galda.

— Atradu! —- priecīgi ieķērcās Pets. — Nu re, te stāv rakstīts, ka samaksāta ir puse — piecpadsmit šiliņu! — Kā mīlinādamies viņš noglāstīja virsgrāmatas lappusi un paberzēja pirkstus. — Ai, ai, ai, par smiekla naudu tu pārdod gultu, vecais nerrs! Tātad šodien jūs samaksāsiet desmit šiliņu, kā norunāts? — Viņš jau bija paņēmis spalvu, bet tad apdomājās. — Un kur tad ir jūsu lielais brālis? Viņam taču jāparakstās! Nu? Kur tad viņš ir? Bez viņa es gultu neizsniegšu. Khe, khe, khe, — klepoja un ķērca vecais.

Džo drebēja ceļi. Tagad viņam vajadzēja runāt. Viņš saņēmās un cik droši vien varēdams sacīja:

— Mēs gribētu . . . mēs nevaram nopirkt gultu, mister Pet. Mums to desmit šiliņu nav, ari piecu nav, ir notikusi. . .

— ... nelaime, — drosmīgi piemetināja Bekija un atrāva skatienu no gultas, uz kuru bija raudzījusies visu laiku.

— Tā-ā-ā? — novilka Pets, noliecās pār pulti un noraudzījās uz bērniem ar savām ūdeņaini pelēkajām acīm. — Naudu esat pazaudējuši? — Viņš īgni noņurdēja un sāka plucināt cieto bārdeli.

Džo bija gaidījis, ka Pets sāks kliegt, tādēļ atbildēja, ka nauda nav pazudusi. Šim īgnajam vecim nebija jāzina visi sīkumi. Gar tiem tam nebija nekādas daļas.

— Nu? — Pets skaļi un vienmērīgi bungāja pa pults vāku. Bet bērni ar smagu sirdi gaidīja, kas tagad būs.

Beidzot tomēr Džo nolēma paskaidrot dažus faktus:

— Mums nesamaksāja algu par nostrādāto nedēļu, jo bija aprēķināta ļoti liela soda nauda. — Nu runāšana veicās jau vieglāk. —• Tāpēc mums jāprasa iemaksātā nauda atpakaļ. Tā mums ļoti vajadzīga, jo māmiņai ir piedzimis bērns.

•— Jēzus Marija! Khe, khe, — ieķērcās punduris. — Bet nav jau tik briesmīgi. Lielais brālis taču arī pelna. Nu bet ko darīsim? — Pēkšņi viņa balss skanēja skarbi. — Man nav daudz laika. Izmaksāt naudu atpakaļ nevar nekādā gadījumā. Ko jūs gan iedomājaties? Par veikalu man jāmaksā augsta īres maksa. Te taču centrs! Un tas viss kaut ko maksā! Turklāt vēl man pastāvīgi jāglabā dažādas lupatas un grabažas, kuras neviens negrib pirkt! Redziet nu! — Viņš turpināja raudulīgā balsī: — Iemaksāt jau man iemaksā, bet ļoti bieži nespēj izpirkt. Tad nāk un raud, un pievaimanā pilnas ausis: «Lūdzu, uzglabājiet vēl kādu laiciņu, mister Pet — labais mister Pet!» — khe, khe!

— Bet mums jāsaņem sava nauda atpakaļ, mums tā ir nepieciešama, citādi bērns nomirs. Viņam taču jādzer piens, —• noteikti paziņoja Bekija.

— Ak tā? Dzert pienu un ēst cepešus, vai ne? — ņirgājās Pets, vīlies savās cerībās. — Nu tad ziniet: vai

nu jūs maksāsiet, vai arī es . . . — Pets sastomījās. — Labi, es pagaidīšu. Bet par gaidīšanu es aprēķināšu procentus. Tas man jādara! Citādi nevar! —- Viņš ievēroja, ka Bekija satrūkās. Šī mazā, drosmīgā meitene ar šķībo plecu viņam patika tīri labi. Bet ko lai dara? Nē, nē! Jāpaliek nelokāmam. Tāds nu reiz ir tirdzniecības princips. Citādi pats var nokļūt ellē. — Daudz jau es neaprēķināšu. Protams, tikai jums. Pusotra penija par nedēļu. Līdz ziemas svētkiem . . . 1— Viņš atkal paberzēja zodu un murminādams rēķināja: «Piecpadsmit peniju . . . vai precīzāk — viens šiliņš un trīs peniji. Kā redzat, tas nav daudz. Kurš svešiem cilvēkiem aizdos naudu vai izsniegs preces par velti? Neviens, vai ne?

Bekijas acis sašutumā iedzirkstījās. Strādājot pie Kvadliem, viņa bija uzzinājusi, ka tirgotāji pa lielākajai daļai cenšas apkrāpt savus pircējus.

— Bet jūs jau mums naudu nemaz neaizdodiet. Mūsu nauda jau nedēļām ilgi atrodas pie jums, kāpēc tad mums jāmaksā vēl procenti?

— «Kāpēc, kāpēc»! — uzbļāva saniknotais Pets, nolēca no kastes un sāka lēkāt pa noliktavu. Kāds krēsls apgāzās, viena tupele palika karājoties pie galda kājas. — Tāpēc, ka gulta visu laiku atrodas šeit un aizņem vietu. Jau nedēļām un mēnešiem. Es taču par to esmu izdevis naudu. Ko tad tu, knīpa, saproti no naudas lietām! Jūs iemaksājāt rokasnaudu, un es tāpēc šo gultu saglabāju jums. Tā aizņem vietu. Vieta maksā naudu. Es pagaidīšu, kamēr jūs nāksiet un samaksāsiet man visu tās vērtību. Par gaidīšanu arī jāmaksā. Bet tagad nu ejiet!

Viņš atvēra durvis uz tumšo gaiteni.

— Bet ja jūs tomēr vēlreiz atnāksiet pēc savas naudas ... — Džo apsviedās apkārt un, cieši vērdamies jocīgajā vecī, gaidīja, ko tas teiks. — Tad es jums atmaksāšu tikai septiņarpus šiliņu. Tikai pusi no iemaksas. Vai tad man būtu jāgaida par velti?

Džo sažņaudza dūres un piespieda tās pie krūtīm. Šķita, ka viņš tūlīt metīsies vecim virsū.

— Tas ir netaisnīgi, mister Pet, tā ir . . . ir . . . visa mana nedēļas alga. Un tikai par gaidīšanu! ... — Džo meklēja kādu trāpīgu vārdu tādas rīcības apzīmēšanai,

bet nespēja vairs parunāt, jo mute no uztraukuma bija kļuvusi sausa. Ari šis kuprainais punduris gribēja viņus apkrāpt...

Pets atkāpās atpakaļ, arvien tālāk, un atkal uzlēca uz savas kastes, grāmatu iestūma pults atvilktnē, aizcirta vāku un, skatīdamies uz bērniem, iešļupstējās raudulīgā balsī:

—- Tikai mieru, mani mīļie! Kas tad ir netaisnība? Visa dzīve taču ir netaisnīga. Taisnības tajā vēl nav bijis nekad. Ari pret mani tā ir netaisnīga. Kādreiz man piederēja liels antikvariāts ... — Un Pets, domās kavēdamies skaistajā pagātnē, pastiepa roku, norādīdams kaut kur tālumā. — Apzeltīti spoguļi, persiešu tepiķi, Indijas ziloņkauls, porcelāns . . .

Pēkšņi viņš atjēdzās, nolēca no kastes, izstūma pārsteigtos bērnus gaitenī un no turienes pa durvīm ārā priekšnamā. Pabāzis galvu pa durvīm, viņš gandrīz vai labsirdīgi sacīja:

— Tātad es gaidu! Līdz ziemas svētkiem! Neesmu jau nekāds necilvēks.

Džo vairs nepretojās. Jaunā nelaime bija laupījusi viņam valodu. Viss pazaudēts, viss! Kā tēvs toreiz teica? Viņš sacīja: «Mūsējiem ir tikai viens ceļš, bet tas ved arvien dziļāk postā.»

Atkal viņi stāvēja uz ielas, nespēdami izteikt ne vārda. Gaisma žilbināja acis. Bekija lauzīja rokas. Tagad nu bija pazaudēts viss. Kad pienāca Pollija ar ratiņiem, tā saprata, ka naudu viņi nav dabūjuši.

Skanīga bērna balss iztraucēja tos no drūmām domām. Lisija sēdēja savos no kastes pagatavotajos rate-ļos un priecīgi izstiepa roķeles: sarkana gumijas bumba ripoja pāri ielai tieši uz viņu. Bērns satvēra bumbu un, laimē starodams, piespieda to sev klāt. Lisijas līdz šim mēmā mutīte sāka veidot skaņas. Zilbi, pēc tam veselu vārdu, ko viņa mēģināja pat atkārtot: «Bu-bu-mba! Bu-bu-bumba!» Viņa atkārtoja vēl un vēl vārdu, kas apzīmēja ilgoto rotaļlietu: bumba.

Bekija notupās pie māšeles un gandrīz vai neticēja

savām ausīm: mutīte, kas visu laiku bija mēma, tagad runāja. Pēkšņi Pollija piegrūda Bekijai.

— Skaties, tur stāv tavs smalkais kungs!

Ielas pretējā pusē tiešām stāvēja Moris. Bekija lēnām piecēlās. Asinis sakāpa galvā, un sirds sāka nevaldāmi dauzīties. Viņa bija pastāstījusi kungam par šo svarīgo dienu, un, lūk, viņš bija atnācis. Tātad viss būs labi.

Moris, kas vēl nebija varējis iepirkties, jo «Karaliene Anna» pirms deviņiem vēl bija ciet, kopā ar Ženiju un Lauru staigāja pa Oksfordstrītu gan pret vēju, gan pa vējam. Kikija gribēja, lai Moris kaut ko pastāstītu, bet Laura dzenāja bumbu krustām šķērsām pa ielas vidu. Šajā svētdienas rītā iela bija pavisam klusa. Kad viņi bija nonākuši līdz Čeringkrosam, spēcīga vēja brāzma norāva Laurai cepuri un tik jocīgi sapurināja Mora svārku stērbeles, ka Laura sāka ska|i smieties. Šajā acumirklī vējš sagrāba ari bumbu un kā jokodamies lēni ripināja to pāri ielai uz Lisijas rateļu pusi. Bērna sauciens kā putna kliedziens aizskanēja līdz ielas pretējai pusei. To nevarēja nesadzirdēt. Moris pagrieza galvu un ieraudzīja Klingu bērnus. Tūlīt viņš atcerējās, ka šodien tie pērk savai mātei gultu. Priecādamies, ka tos sastapis, viņš devās pāri ielai pie tiem un māja ar cepuri.

Bekija gaidīja Mori pienākam, klusībā cerēdama uz viņa palīdzību. Bet Džo seja bija drūma, gandrīz pat naidīga. Viņš novērsās, cīnīdamies ar gluži pretējām jūtām. Moris bija pārsteigts. Kas tad noticis? Kāpēc zēns ir tik satriekts? Un galīgi netīrs! Mati izpēruši, acis sarkanas, uzpampušas. Vai viņš būtu raudājis?

Laurai, kura nupat bija pieskrējusi klāt, Moris pateica, lai atstāj bumbu mazajai meitenītei. Pēc tam viņš pasniedza roku Bekijai.

— Tik drīz atkal esam satikušies? To nu gan jūs negaidījāt, vai ne? Bet tās ir manas meitenes — Ženija un Laura!

Bērni sasveicinājās, bikli raudzīdamies viens otrā.

Pollija kļuva vēl drūmāka. Tām abām bija vasaras mētelīši, cepurītes, kurpītes un zeķītes. Kikija tūlīt notupās pie Lisijas nožēlojamiem rateļiem un sāka ar viņu rotaļāties.

Pēc tā, ko vakar bija stāstījusi Bekija, Moris cerēja

sastapt priecīgus bērnus. Bet, acīm redzot, noticis kas briesmīgs. Viņš uzmanīgi apjautājās:

— Jūs droši vien gaidāt vecāko brāli?

Moris paskatījās uz Džo. Kā gan var izmainīties cilvēka seja divdesmit četru stundu laikā! Vakar Džo seja pauda bailes, bet tomēr tā bija pievilcīga un paļāvīga, pat lepna, kad viņš pirmais drosmīgi runāja vērptuvē. Bet tagad? Kā izplēnējusi.

Moris sarauca pieri:

— Runājiet taču! Vai kaut kas noticis?

— Gulta . . . mister Mori. .. mūsu nauda . . . mums tās vairs nav! — stostījās Bekija.

— Kas? Paskaidrojiet tuvāk! — Moris neizpratnē raudzījās te uz vienu, te uz otru bērnu. — Jūs taču gribējāt... — Viņš norādīja uz Kvadlu saimniecības ratiņiem, kas stāvēja gatavi transportam. — Vai viņš jūs apmānīja? Šis. . . — viņš paskatījās uz izkārtni, — šis Salomons Pets?

Džo dziļi nopūtās, un, tieši kā vakar pie zirgu omnibusa pieturas, viņam kļuva vieglāk: viņš vairs nejutās viens savās bēdās. Misters Moris viņam palīdzēs.

Moris tūlīt pamanīja pārvērtību Džo sejā un, viegli apskāvis zēnu ap pleciem, teica:

— Atiesim mazliet sāņus. Un tagad pastāsti, kas noticis.

Un Džo stāstīja. Viņš neizlaida neko.

— Viņi visi ir īsti velni! — dusmīgi sacīja Moris un juta, ka asinis sakāpj galvā. Viņš sažņaudza dūres. —- Tas nu gan šim vīram neies secen! — Nebija šaubu, ka Bells, saniknots par savu neveiksmi, ir atriebis Džo Klingam un viņa mātei. — Nē, tas viņam tiešām neies secen! — vēlreiz atkārtoja Moris.

Džo sejā atgriezās sārtums. Zēns nenolaida savas lielās, tumšās acis no Mora, viņš raudzījās uz to kā slīcējs uz vēl tālo, bet glābiņu sološo krastu.

— Jā, ja jūs varētu palīdzēt mums, tad jau gan ... — tikko dzirdami sacīja Džo.

— To es varu, — nekavējoties skanēja atbilde, nepārdomāta. Un tūlīt piebilde: — To es gribu darīt. — Tajā bija mazāk drošības.

Bet Džo pietika arī ar to. Viss drebēdams, viņš uzelpoja, pagriezās pret Bekiju un pamāja tai.

Bekija tomēr palika stāvam un kā apburta raudzījās tikai uz mazo māsiņu: Lisija, kuru visi uzskatīja par mēmu, bija sākusi runāt. Prieks bija atraisījis viņai mēli. Viņa cītīgi atkārtoja visus vārdus, kurus tai teica priekšā svešā meitene ar kuplajiem, melnajiem matiem un tumšajām acīm:

— Es — Ki-ki-ja, es — Ki-ki-ja, es — Ki-ki-ja. Tu — Li-si-ja, tu —- Li-si-ja. Bet tā — Be-ki-ja, Be-ki-ja. Bet šī te — bumba, sarkana bumba.

Bekija un Pollija stāvēja līdzās un nevarēja vien beigt brīnīties.

Bet Moris saspringti domāja, ko tagad iesākt. Viņš nedrīkstēja bērnus tikai mierināt vai apsolīt, ka nokārtos visu rīt vai parīt. Viņi grib zināt, vai viņš spēs tiem palīdzēt. Un, ja spēs, tad kā. Pats saviem spēkiem viņš nevarēs novērst mahinācijas fabrikā. Šī lieta jānodod Enderam. Ne jau šodien, jo šodien ir svētdiena, bet rīt no rīta gan nekavējoties. Rīt inspektors ātri sagāzis visu šo neveikli celto apmelojumu ēku. Moris sacīja:

-— Tā kā tava māte tajā laikā nebija izgājusi no telpas, kurā strādāja, viņa nevar būt tā, kas paņēmusi mežģines. Un arī tu tas nevari būt, jo tu visu laiku biji vērptuvē. Šis apstāklis ir jāizceļ par katru cenu — vai saprati? Briļļainais velns spekulē ar jūsu bailēm pazaudēt darbu. Viņš savā netīrajā sirdī domā, ka jūs esat viņa rokās. Bet viņš nav rēķinājies ar mums. Viņam vajadzēs atbildēt inspektoram miertiesneša klātbūtnē. Arī tu un tava māmiņa nodosiet savas liecības. Ko? Tu baidies?

Džo satrūkās, izdzirdis vārdu «miertiesnesis». Viņš bija noklusējis Morim, ka tur aizdomās Billiju. Kā lai viņi miertiesnesim zvēr, ka runās tikai patiesību, ja atklāsies, ka Billijs, viens no Klingu ģimenes . . .

Džo sacīja sarūgtināts:

— Jūs nemaz nezināt, kā apietas ar mums. Gan vērptuvē, gan visur citur. Viņiem vienalga, vai kādam ir taisnība vai nav. Tie vienmēr atradīs kādu viltību, ar ko mūs piekrāpt.

— Bet jūsu gadījumā viss ir pilnīgi skaidrs: jūs grib pārmācīt par tavu drošsirdību. Tikai šoreiz tiem tas neizdosies. Neviens miertiesnesis neuzdrošināsies jūs notiesāt bez pierādījumiem. To taču tu saproti?

Džo pakratīja galvu. Cerības zuda. Tie visi bija tikai labi domāti vārdi, bet līdz lietas galīgai noskaidrošanai paies ļoti ilgs laiks. Bet nauda, veselas nedēļas alga un paraksts, kas tiem bija jādod pirmdien?

Moris nopūtās. Nebija viegli iedrošināt zēnu. Viņam, kā lielākai daļai strādnieku bērnu, bija sava rūgta pieredze.

— Neesi tik mazdūšīgs, — mēģināja viņu iedrošināt Moris. — Es . .. — Viņš apklusa. Ko tad viņš gribēja vai varēja apsolīt?

Džo sarāvās, jo nervi viņam bija tik sasprindzināti, ka viņu spēja satraukt katrs sīkums. Vai tad tiešām tā bija visu gaidītā nalīdzība? Viņš nedroši ieminējās:

— Man nevajadzēja runāt, nevajadzēja stāstīt nekā. Ne par nakts maiņām, ne arī par pārējo. Tie citi runāja pēc manis. Tas vairs nav tik ļauni. . . -— Viņš uz mirkli apklusa un pēc tam ātri turpināja: — Junioršefs, protams, ir izstāstījis visu Briļļainajam velnam. Un tāpēc, ka es Bellām pametu zem kājām spoles un aizspēru prom pātagu ...

— Tas biji tu? — klusi jautāja Moris.

Džo aizgriezās. Acīs viņam saplūda asaras. Viņš bija nogrūsts zemē no visaugstākā drosmes pakāpiena. Mazs un nožēlojams, pretrunīgu jūtu un rūgtu pašpārmetumu tirdīts, viņš tagad bija piespiests pie zemes. Klusi un gandrīz monotoni viņš sacīja:

— Par to mani sodīja tikai ar trim šiliņiem, bet tagad tie ieturēja mums visu nedēļas algu. Ja māmiņa rīt neparakstīsies, viņu ieliks cietumā!

— Saņemies, Džo, aizdomas pret jums ir jāpierāda! — skaļā un pašpārliecinātā balsī teica Moris un uzlika roku zēnam uz pleca. — Turies kā vīrs!

— Kādi vēl pierādījumi vajadzīgi! Sargs taču mani redzēja uz ugunsdzēsēju kāpnēm.

— Muļķības! Tas taču bija tūlīt pēc sešiem vakarā.

— Viņi negrib tādus, kas neprot klusēt! — iekarsis

iesaucās Džo. — Manu brāli Robiņu tie jau vienreiz padzina par to, ka tas bija runājis patiesību.

Moris nešaubījās, ka zēns runā patiesību. Te notika acīm redzama krāpšana. Iespējams, ka pat ar speciālu nolūku. Mežģines varbūt tikai noslēptas, lai zēnu pārmācītu. Turklāt tādā veidā! Šo triecienu viņš neaizmirsīs visu mūžu. Bet tas nedrīkst notikt. «Es pamudināju viņu runāt. Es. Tāpēc man viņam tagad jāpalīdz. Bet kā? Vai Enderam izdosies panākt taisnību? Un, ja nu ne, ko tad? Tātad vakardienas uzvara tomēr nebija nekāda uzvara? Kas par muļķīgām iedomām!» Moris dusmīgi papurināja galvu.

Beidzot viņš teica ļoti mierīgi, bet cenzdamies, lai Džo saprastu katru vārdu:

— Džo, es zinu, ka šodien tā notiek visur. Arī streikojot vai gatavojoties streikam, notiek tāpat. Drosmīgos, kas necīnās par sevi, bet gan par visiem, cenšas padzīt, izolēt. Jā, tādiem kā tu un tavs brālis ir grūti.

Džo pacēla galvu. Moris cieši raudzījās viņā. Mora acis liesmoja.

— Strādniekiem priekšā ir grūts ceļš. Bet esi lepns, ka tu nepiederi pie tiem, kas raugās sāņus, ka neesi ne gļēvulis, ne bailīgs zaķis, ne činkstētājs. Esi lepns uz savu brāli, esi lepns, ka pats esi īsts vīrs, drošsirdīgs cilvēks. Es tevi nepametīšu! Šo lietu mēs nokārtosim kopīgi.

Viņi bija atkal pienākuši pie bērniem. Bekija, ieraudzījusi brāļa sadrūmušo seju, noprata, ka skaidrs vēl nav nekas. Varbūt Džo nebija pateicis visu? Tāpēc viņa nekavēdamās jautāja:

— Un kas būs ar gultu?

Pareizi! Gulta. Tikai tagad Moris to atcerējās. Par to viņi ar Džo vēl nebija runājuši.

— Gultu jūs nopirksiet. Nopirksiet mazliet vēlāk, — viņš vilcinādamies atbildēja. Moris redzēja, ka meitene, kas bija likusi visas cerības uz viņu, uzskatīdama viņu par lielu bagātnieku, tagad tikko valda asaras.

Vilšanās nāca pārāk pēkšņi. Tāpēc viņš uzsvērti pārliecinošā balsī piebilda: — «Mazliet vēlāk» nozīmē drīz. Ļoti drīz, tiklīdz viss būs nokārtots. Varbūt jau pēc

nedēļas. Māmiņa nekādā gadījumā nedrīkst dot parakstu, nekādā gadījumā!

— To viņa arī nemaz nevar, — teica Bekija, — viņai nupat piedzima bērns. Māmiņai ir drudzis. Ja gultu mēs varētu nopirkt tagad ... šodien ... — Viņa krampjaini ieķērās rokasratiņu līstē.

— Ak tad tādas tās lietas?

Moris bakstīja ar spieķi ielas bruģi. Mērija Klinga pašreiz nevarēja pati par sevi cīnīties. Tas visu sarežģīja vēl vairāk. Paies vēl ilgs laiks. Gulta viņiem bija vajadzīga tūlīt. Tas bija skaidrs.

Džo atbalstījās pret mājas sienu. Zēnu pārņēma tāds nogurums, ka viņš tikko turējās uz kājām. Moris to redzēja. «Zēns strādāja, kamēr mēs gulējām!» Moris nespēja atgaiņāt arī otru domu: «Ja es viņam nepalīdzēšu tūlīt, tad būs salauzta visa viņa cēlā drosme un ticība dzīvei. Nekad vairs viņš neiedrošināsies uzstāties par taisnīgu lietu. Vienmēr bailīgi centīsies palikt malā. Drūmās bērnības laika ēnas vienmēr būs viņam acu priekšā. Nekad viņš neaizmirsīs dienu, kad tika sodīts par to, ka bija runājis visu interesēs.»

Moris noņēma cepuri. Vējš atvēsināja tam pieri, sapurināja biezos matus un šķirstīja bārdu. Viņš sacīja noteikti:

— Jūsu māmiņa gultu dabūs. Domāju, ka šodien pat. Ratiņi jums taču ir līdzi. Nu tātad? — Moris pūlējās pasmaidīt, bet domas viņam drudžaini strādāja, meklējot izeju no pašreizējā stāvokļa. «Parakstīšu parādzīmi šim vecu lietu tirgotājam, bet, protams, ar ilgu termiņu. Bet pa to laiku Enders paspēs ierosināt jautājumu par Klingu algu un to nokārtot. Jā, tā būtu pareizā izeja pašlaik.»

— Cik jums vēl jāmaksā? — viņš pajautāja.

Džo pacēla galvu. Viņa acis atdzīvojās. Misters Moris gribēja dot naudu?

— Piecpadsmit šiliņi ir jau samaksāti. Desmit jāsamaksā šodien. Par atlikušajiem pieciem Robins gribēja parakstīt parādzīmi.

— To es parakstīšu, — ātri teica Moris, pamādams ar galvu. — Es galvošu ... un parakstīšos par piecpadsmit šiliņiem. Domāju, ka nākošajā nedēļā Enders visu

nokārtos. Tad zīmi izpirksim par naudu, ko būsiet dabūjuši.

— Bet desmit Pets grib jau šodien skaidrā naudā, — klusu ieminējās Džo. — Citādi viņš gultu nedos.

Moris saprata.

— Jā, protams, — viņš apjucis nomurmināja. — Desmit jāsamaksā tūlīt, tūlīt. . .

«Cik dīvaini viņš runā,» nodomāja Džo. «It kā viņam nebūtu naudas.» Džo nekad nebūtu iedomājies, ka šim labi tērptajam kungam kādreiz varētu trūkt naudas.

Moris ātri pārdomāja. Lēnhenai jāatdod visa nauda. Bet šodien ieradīsies draugs. Cik reižu viņš nebija palīdzējis vislielākās nepieciešamības gadījumā! «Vai šoreiz viņš sapratīs manas rūpes par svešiem bērniem, kad man pašam mājās veseli četri? Arī Frederiks pats pašlaik ir sausā.» Pēdējā vēstulē viņš rakstīja, ka viņa brauciens uz Londonu atkarīgs no dažādiem «sīkumiem», «Manam makam ir dilonis. Pašlaik man neklājas visai labi . . . vecais sācis mani ierobežot. . .». Bet nu diezgan domāts! Tagad atlika tikai viens ceļš.

Moris izvilka kabatas portfeli, kurā bija vienas mārciņas naudaszīme. Divdesmit šiliņi. Nauda, kas bija jāatdod Lēnhenai. Viņš paskatījās uz Džo, kurš pēkšņi nosarka. Bekijas acīs atspoguļojās mierīga pārliecība, it kā neko citu viņa nebūtu gaidījusi.

Tad Moris pirmo reizi iesmējās.

— Jūs, protams, domājat, ka es esmu labs burvis, kam jābilst tikai viens vienīgs vārdiņš, lai izvilinātu no kabatas lielu naudaszīmi, vai ari tikai jāpamāj ar roku, un gulta pati izlidos pa nama durvīm un ielēks tieši ratiņos. Ha-ha-ha! -— Viņš pavicināja ādas kabatas portfeli, ko viņam bija uzdāvinājis tēvs, kad viņš vēl jauns, zinātkārs students devās uz Berlīnes universitāti studēt. — Tas ir skaists kabatas portfelis, bet tam diemžēl ir viena vaina: viņš neprot noturēt pie sevis naudaszīmes. Tās aizlido no viņa, tikko paspējušas tur apsildīties.

Pulkstenis nosita deviņi. Kļuvis atkal nopietns, Moris teica:

— Nāc, Džo! Vispirms iegriezīsimies manā restorānā.

Tev jaiedzer karsta tēja. Bet pec tam tūlīt dosimies pie Pēta.

Kad abi jau sēdēja pie galda, Moris uzlika savu roku uz sīkās, nosalušās zēna rociņas un sirsnīgi kā draugam sacīja:

— Zini, Džo, es neesmu dzimis Anglijā, esmu ārzemnieks. Bet mums, tiem, kas esam ieradušies Londonā no kādas citas zemes, ir grūti šeit nopelnīt naudu. Vēlāk par to tev pastāstīšu sīkāk. Šī mārciņa man nepieder vienam. Tā ir ļoti vajadzīga visiem. Man ir liela ģimene. Nauda mums ir stingri iedalīta, tāpat kā jums. Piemēram, mans ziemas mētelis ir lombardā. Vasarā taču nav vajadzīgs silts mētelis. Bet pašlaik kļūst auksts. Mētelis jāizpērk, pats saproti. Un bez tam ir jau vēl daudz citu rūpju. — Viņš negribēja izrunāt vārdu «parādi».

Džo izbijies paskatījās uz Mori.

— Es tev stāstu par to tikai tāpēc, ka negribu, lai tev rastos par mani nepareizs priekšstats, Džo. Es neesmu bagātnieks. Esmu veltījis savu dzīvi strādnieku interešu aizstāvēšanai un palīdzēšu tiem, kā varēšu. Bet ar to, protams, nevar nopelnīt neko. Lai nu kā, tev un tavai māmiņai es palīdzēšu katrā ziņā. Kad saņemsiet aizturēto algu, tad naudu, ko es šodien aizdošu, tu man atdosi. Es dzīvoju Dīnstrītā. Tas nav tālu no šejienes. Mājas numurs: divdesmit astoņi. — Viņš paspieda zēnam roku un piecēlās.

Otro reizi šajā rītā Džo klauvēja pie Pēta durvim. Mazais vīrelis pārsteigumā atkāpās. Kas tad tas? Zēnam blakus stāv labi ģērbies kungs!

Apsveicinājies Moris teica:

— Mēs atnācām saņemt gultu.

Pets jau bija saģērbies izejamos svārkos un uzlicis galvā sevišķi augstu cilindru, lai izceltu savu pundura augumu pārējo baznīcēnu vidū. īzdzirdis nācēju vajadzību, Pets steidzīgi pazuda tumšajā gaitenī. Viņš nogrūda no galda tupeles, notrausa putekļus no klientu krēsla un, noņēmis cilindru, atgriezās pie durvīm un padevīgā balsī aicināja atnācējus iekšā.

— Laipni lūdzu, ser! Lūdzu, apsēdieties, ser! Esmu

jūsu rīcībā. Kā redzat, nupat gribēju iet uz baznīcu, jo tiešām nevarēju paredzēt...

Galīgi samulsis, viņš stāvēja baskājainā zēna priekšā un neizpratnē kratīja galvu. Pēc tam, sakrustojis rokas aiz muguras, viņš pilnīgā neizpratnē apgāja apkārt galdam. Bet tad pēkšņi atjēdzas, uzlēca uz savas kastes, kas bija novietota aiz pults, un atkal bija «lielais Salo-mons Pets», liela veikala īpašnieks.

Viņš atvēra grāmatu:

— Piecpadsmit, ser. Vai drīkstu kvitēt? Tad paliks tikai pavisam niecīga summa — pieci šiliņi — kuru bērni nomaksās vēlāk.

Moris pārsteigts paskatījās uz Džo, bet zēns šoreiz pārvarēja savu kautrību un dedzīgi protestēja:

— Skaidrā naudā jāsamaksā vēl tikai desmit šiliņi, mister Pet! Bet tie pieci vēlāk. Tā taču bija norunāts.

Pets juta, ka zēns no saviem vārdiem neatkāpsies.

— Ak tā? Hm! Desmit? — nokrekšķinājās Pets, šķielēdams pāri brillēm. — Nu labi, lai notiek! — Žēl, šeit kā redzams, nopelnīt papildus neizdosies. Lai mazinātu slikto iespaidu, viņš sāka lielīt savu preci: — Tā ir lieliska gulta, īsts sarkankoks, no aristokrātu mājas Bond-strītā, ser. Kungi to ...

Bet Moris pārtrauca viņu:

— Mums maz laika, mister Pet. Klinga kundzei ir piedzimis bērns, un viņai šī gulta vajadzīga tūlīt. Tātad: desmit šiliņus es samaksāšu tūlīt, bet par atlikušajiem pieciem es atstāšu galvojumu.

— Jā, ser, kā vēlaties. Hm, hm, ak Jēzu, — murmināja Pets, rakstīdams parādzīmi.

Kas to būtu domājis! Kungs kā kungs — ar cilindru un spieķi, bet piecpadsmit šiliņus skaidrā naudā samaksāt nevar.

Pets pavēcināja parādzīmi, lai nožūtu tinte, pamirkšķināja Džo un pasniedza svešajam kungam spalvu. Tas lasīja skaļā balsi un paskatījās uz Džo, kurš piekrītoši pamāja, apstiprinādams, ka viss uzrakstīts pareizi. Atlikums jāsamaksā divu nedēļu laikā. Moris parakstījās, atzīmējot vārdu, uzvārdu un adresi.

Pets pieskrēja pie loga, noklepojās un murminādams lasīja:

— Maksājuma atlikums pieci šiliņi par sarkankoka gultu ar vilnas segu un spilvenu, kas izsniegts Džo Klingam, dzīvojošam Kraukļu ielā 7. Par atlikuma samaksu četrpadsmit dienu laikā galvo doktors Kārlis Markss, Londonā, Soho, Dīnstrltā 28. Sastādīta Čering-krosā 1851. gada 3. oktobrī.

Pets, acis ziņkāri iepletis, raudzījās uz svešo kungu.

— Kungs ir doktors, — viņš klusu murmināja, — augsti mācīts? — Pets noklepojās. — Šis doktors . . . kāds tad bija viņa uzvārds? — Viņš piebāza zīmi pie acīm; — Doktors ... Markss — aha, acīm redzot, vā-

cietis. Tas jau nu mani, nabaga vecu lietu tirgotāju ne-krāps.. .

Pets piesprauda zīmi pie pārējām un ieslēdza pultī. Uzlicis cilindru, viņš pieskrēja pie gultas, kas jau bija iestumta kaktā. Ar plašu žestu viņš norādīja uz visām veikalā esošajām apputējušajām lietām.

— Esmu vienmēr jūsu rīcībā, doktora kungs. Varu piedāvāt skaistas senlaicīgas mēbeles, segas, portjeras, persiešu tepiķus, Indijas ziloņkaulu ... — Vārdi bira kā pupas viņam pār lūpām, bet tad pēkšņi viņš aprāvās.

Ziloņkaulu? Jā, kādreiz bija arī tas, bet tie laiki jau sen pagājuši. . . Viņš uzmauca galvā cilindru.

Moris pamirkšķināja Džo, kas, domās nogrimis, stāvēja pie gultas. Tā tagad piederēja viņiem. Džo vēl īsti nespēja to aptvert. Viņš dzirdēja, ka Moris saka: — Mister Pet, lūdzu, palīdziet mums iznest gultu laukā! Un parādiet gaismu šai tumšajā gaitenī!

Salomonam Petam vēlreiz bija jānoņem augstais cilindrs un jāpārvēršas par punduri, bet sevī viņš nodomāja: «Skaties tik kas par brīnumu: īsts kungs, pat doktors, bet tomēr, kā redzams, tikai nožēlojams nabags.»

ROBINS IZDARA ATKLĀJUMU

Moris ātri atvadījās. Kikija un Laura vēl vilcinājās. Gaidīdamas Džo un Mori, viņas bija sadraudzējušās ar Bekiju un tādēļ visos sīkumos jau zināja gultas pirkšanas vēsturi. Kad rati ar bērnu dāvanu sāka ripot uz priekšu, viņi vēl ilgi noskatījās tiem pakaļ.

Migla bija pacēlusies augšā. Iela, pa kuru mazā karavāna devās uz mājām, bija spožas saules gaismas pielijuši. Arī nelielās peļķes, kas pēc nesenā lietus vēl nebija izžuvušas, atstaroja gaismu. Karo skraidīja gājienam pa priekšu turp un atpakaļ, cik vien jaudāja. Nu beidzot viss bija iznācis tieši tā, kā to Džo vairākkārt bija iedomājies. Laiku pa laikam Karo ar savu lielo purnu uzmanīgi noņēma no Bekijas un Džo plaukstas gaļas atgriezumus. Un ik reizi viņš ar savām lielajām, uzticīgajām suņa acīm paskatījās uz bērniem tik izbrīnījies, it kā gribēdams sacīt: «Vai tik tas nav pārpratums?» Bet Džo atkal un atkal uzslavēja viņu, nosaukdams par vislabāko suni visā pasaulē, un Karo atbildēja, skaļi un priecīgi riedams.

Sentdžailzas iedzīvotāji šai laikā jau bija uzcēlušies. Ziņkārīgi, kā arvien, viņi stāvēja durvju priekšā vai raudzījās pa logiem un draudzīgi māja ar roku. Klingu bērnus visi labi ieredzēja. Bet skaties tikai — ko viņi tur ved? Gultu? Sarkankoka gultu! Jā, jā, Mērijai Klin-gai. Un iedomājieties tikai, sakrājuši naudu! Neticami!

Bet visvairāk pārsteigts bija Robins, kad viņš, nonācis lejā kopā ar Polliju, ieraudzīja gultu un ielūkojās brāļa un māsas priekā starojošās sejās.

— Kā tev tas izdevās, Džo? Nu pastāsti taču!

— Pagaidi! Vispirms jāuznes augšā gulta! — ar lepnumu balsī sacīja Džo un izslējās.

— Izstāstīšu visu, kad uziesim augšā! — Tad arī viņš pats ķērās klāt ar tādu aizrautību, ka juta sasprindzinājumu visā ķermenī katrā muskuļa šķiedrā.

Edvards Klings, domās nogrimis, sēdēja pie savas sievas guļamvietas un nemaz nepamanīja, ka Robins izgāja no istabas. Tikai tad, kad kļuva dzirdams neparasts troksnis uz kāpnēm un pēkšņi atvērās durvis, viņš pacēla acis uz augšu. Robins un Džo uzmanīgi ienesa gultu. Tūlīt aiz viņiem ienāca Bekija un Pollija ar spilvenu un segu.

Edvards Klings bija tā pārsteigts, ka pat neattapa bērniem palīdzēt. Viņš pielēca kājās tikai tad, kad Džo satraukts viņam pačukstēja:

— Viens kungs no fabrikas komisijas palīdzēja mums nopirkt gultu, tēt. Viņš arī Zirneklī visu nokārtos!

Gultu salika un novietoja, cik klusi vien varēja. Māmiņu, kas neko nebija pamanījusi, rūpīgi pacēla no salmu maisa un noguldīja gultā. Viņas atpīto matu cirtas vijās uz spilvena. Viņai blakus, piespiedis sārtās dūrītes pie sejas, mierīgi gulēja jaunpiedzimušais. Bērni vēl arvien stāvēja klusi kā pelītes. Viņi paši labi saprata, ka tagad nedrīkst traucēt māti.

Beidzot Mērija Klinga pamodās, sajuta sev blakus mazo dzīvo būtni un atvēra acis. Pagāja daži mirkļi, iekams viņa pamanīja, ka guļ gultā. Uz mīksta matrača bija pavisam cita gulēšana nekā uz lupatu un salmu maisa. Viņas skatiens slīdēja pār tumšsarkano gultu. Nedroši, gandrīz vai bailīgi viņa aptaustīja mīksto vilnas segu.

Bērni gaidīja, elpu aizturējuši. Māte paskatījās uz viņiem. Tur, lūk, viņi stāvēja gultas galā ar sasprindzinātām sejām: Džo, Bekija, Pollija, Doroteja un aiz viņiem Robins. Viņa ar pūlēm pasmaidīja. Doroteja klusēdama pasniedza mātei jau iepriekš sagatavoto dzimšanas dienas dāvanu: pāri pašas adītu zeķu.

Dažus mirkļus Robins vēl vilcinājās, tad viņš stipri noklepojās un sirsnīgi paskatījās uz māti.

— Mīļo māmiņ, mēs jau šodien gribam atzīmēt tavu dzimšanas dienu, jo piedzimis mazais brālītis. Un ko tu teiksi par to te? — Viņš norādīja uz gultu. — To tev dāvina tavi krietnie bērni.

Mērija Klinga neticīgi papurināja galvu. Viņa juta, ka zem vieglās vilnas sēgas viss ķermenis atbrīvojas no sasprindzinājuma un sasilst. Ko Robins sacīja? Tātad gultu viņi nav aizņēmušies? Tā bija dāvana — dāvana no bērniem? Bet tas taču nebija iespējams!

Viņa ar mājienu paaicināja Džo pie sevis.

— Manu zēn, — viņa sacīja klusā balsī un glāstīja dēla roku, — vai tiešām tas, ko Robins saka, ir patie-

sība? Vai tā ir mana .. . mūsu gulta? — Džo klusēdams pamāja ar galvu. Šādā brīdī vārdi bija lieki.

— Jā, bet tomēr, no kā? Es domāju .. .

Džo redzēdams, ka māte vēl arvien nespēj visu aptvert, sacīja it kā starp citu:

— Nu jā, mēs nopirkām to šodien. Mēs visi kopīgi. Pie Salomona Pēta. Nudien mēs sakrājām.

— Sakrājāt? — Mērija Klinga papurināja galvu.

— Tas taču nav iespējams! Kā tad? ...

— Lielāko daļu sagādāja Džo, — sacīja Bekija.

— Viņam ne reizi neatvilka soda naudu, māmiņ. Džo tikai tā sacīja, lai varētu atlikt naudu. Un, protams, arī Robins . . . un es .. . mēs visi!

Mērijas Klingas skatiens slīdēja no Džo uz Robiņu, no Robiņa uz Bekiju, viņa ielūkojās savu bērnu laimīgajās sejās. Viņa dziļi ievilka elpu un aizvēra acis.

Mīļie, labie bērni! Taču pēc brīža viņa atkal sāka raizēties. Džo, zinādams, kas māti nomāc, mierīgi sacīja:

— Neraizējies, māmiņ, mums palīdzēja Moris. Arī vērptuvē viņš visu nokārtos. Viņš atsūtīs inspektoru Enderu. Viņi vairs nedrīkstēs atskaitīt mums no algas. Tagad, māmiņ, viss būs labi, vari man ticēt!

Džo paļāvība nomierināja Mēriju. Sirds vairs nedauzījās tik strauji, arī drudzis pārstāja.

Mērija Klinga ar acīm meklēja vīru, bet pēkšņi viņas skatiens pievērsās Lisijai, kura sēdēja uz grīdas un rokās ripināja no gultas noņemto bumbiņu. Pēkšņi pulētā bumbiņa ieripoja kaktā, tur, kur stāvēja tēvs.

Edvards Klings skatījās uz Lisiju, kas pēkšņi bija kļuvusi jautra, un tikai tagad ievēroja, ka meitai ir daiļi, pievilcīgi un izteiksmīgi sejas panti, kā Mērijai. Viņš redzēja skaidro bērna acu aicinošo skatienu, kas bija pievērsts viņam, un, gribēdams izteikt arī savu prieku, paņēma bumbiņu un uzmanīgi aizripināja to atpakaļ mazulim. Visi pārsteigti pamanīja, ka tēvs smaida. Kad bumbiņa jau otro reizi pieripoja pie bērna, Lisija vēl gan nedroši, bet jau skanīgā balstiņā iesaucās:

— Bu-bu-bumba! — un tūlīt pēc tam: — Tē-tē-ti!

Robins un tēvs neticēja paši savām ausīm. Bekija

smaidīja un notupās pie mazuļa. Meitene vienu pēc otra ātri atkārtoja jau reiz izteiktos vārdus.

Mērija Klinga, priecīgi saviļņota, pagrieza galvu sāņus:

— Lisija runā? Vai tiešām? Nesiet viņu šurp — manu maziņo Li!

Un tad jau bērns sēdēja pie mātes un atkārtoja:

— Mamma! Mami!

Mērija Klinga pievilka Lisiju cieši sev klāt. Vai tā nebija laime! Viņas mazajai meitenītei atraisījusies valoda!

Robins beidzot gribēja uzzināt kaut ko tuvāk par svešinieku. Bekija un Džo pastāstīja, kā viņi iepazinušies ar Mori, kā tas palīdzējis viņiem tikt omnibusā. Stāstīja gan viens, gan otrs, bet dažbrīd arī abi reizē, viens otru pārtraukdami. Tas bija garu garais stāsts.

Robins satraukts staigāja pa istabu. Vēl arvien viņam mēles galā bija jautājums, bet viņš centās to novilcināt. Viņš piesteidzās pie loga, atvēra to, bet tūlīt atkal aizvēra, atcerēdamies māti. Beidzot viņš jautāja:

— Vai viņam ir kupla melna bārda? Gari un sprogaini mati līdz pat pleciem, jā? Un augsta piere?

— Jā gan, tieši tāds viņš izskatās, mūsu misters Moris.

— Moris. . . Moris? — Dīvaini! — atkārtoja Robins. — Un jūs esiet pārliecināti, ka viņu tā sauc?

— Protams, — atbildēja Bekija, viņš mums pats to pateica!

— Nē, — pēkšņi iesaucās Džo, — es gandrīz aizmirsu, viņam ir arī cits vārds. Viņu sauc . .. pagaidi mazliet. . . doktors Kārlis ... jā, jā gan, doktors Kārlis Markss, tā viņu sauc. Tā viņš parakstījās uz parādzīmes pie Pēta.

Robins pat iekliedzās:

— Ko tu teici? Kārlis Markss?

Viņš apkampa Džo un piespieda pārsteigto brāli sev klāt. Pēc tam sapurināja viņu aiz pleciem.

— Vai patiešām? ... Tā tik ir laime! Kārlis Markss!

Viņš palaida galīgi samulsušo Džo vaļā un satraukts

griezās pie tēva:

— Es pazīstu to Kārli Marksu. Es reiz dzirdēju, kā viņš pagājušajā gadā uzstājās strādnieku izglītības biedrībā Vindmilstrītā. Viņš ir komunists. Ieradies šeit no Vācijas. Strādnieki bieži runā par viņu. Daudzi viņu dēvē par «Marksa tēvu».

— Bet kādēļ tu vairs neesi viņu sastapis? — jautāja Edvards Klings. — Es domāju tur, tajā izglītības biedrībā?

— Tādēļ ka... es jau nu noteikti nezinu, bet viņi apgalvo, ka viņš rakstot lielu grāmatu . .. pagaidi mazliet!

Robins piesteidzās pie kastes, kurā viņš glabāja savu mantību, un Džo ar izbrīnu vēroja, kā parasti tik pedantiski kārtīgais brālis iekarsis rakņājās pa savām lietām un nometa tās uz grīdas, līdz beidzot atrada

meklēto. Triumfēdams viņš izņēma dažus žurnālus —-čartistu izdevumu «Sarkanais republikānietis» — un strauji izvilka stipri nolietotu un malās ieplēstu žurnāla numuru. Robiņa acis kvēloja, viņš atšķīra žurnālu un pasniedza to tēvam:

—- Redzi, tēt, te ir tas darbs, no kura es tev bieži vien esmu lasījis priekšā — «Komunistiskās partijas manifests». To uzrakstījis Kārlis Markss. Jūsu Moris, —viņš pievērsās Džo un Bekijai. — Viņš un arī Fridrihs En-gelss no Mančesteras.

Robins paņēma no tēva žurnālu un, ātriem soļiem staigādams pa istabu uz priekšu un atpakaļ, dažas vietas skaļi nolasīja. Džo nespēja attapties no pārsteiguma. Vēl nekad viņš nebija redzējis savu brāli tik satrauktu.

Pēkšņi Robins apstājās, pacēla galvu un, grāmatā vairs neskatīdamies, dedzīgi sacīja:

— «Lai dreb valdošās šķiras Komunistiskās Revolūcijas priekšā. Proletāriešiem nav tajā nekā ko zaudēt kā tikai savas važas. Bet iegūs viņi visu pasauli. Visu pasauli...» — viņš atkārtoja.

Mērija Klinga, kas visu laiku ar izbrīnu bija vērojusi sava vecākā dēla arvien augošo entuziasmu, jau mēģināja izprast drosmīgo vārdu jēgu, kad pēkšņi jaun-piedzimušais sāka skaļi brēkt.

Robins samulsis paskatījās uz viņu un iesmējās. Uzmanīgi un maigi viņš paņēma mazo cilvēciņu no mātes rokām.

— Kliedz, kliedz, ja esi izsalcis, kliedz vien!

Un, pagriezies pret tēvu, Robins sacīja:

— Zini, tēt, es domāju, ka mums viņš jānosauc par Kārli.

Visi paskatījās uz tēvu. Edvards Klings nokāsējās, piecēlās kājās, izrieza krūtis, izslējās, un Džo redzēja, ka tēva seja vairs nebija tik drūma. Sākumā vēl nedroši, bet pēc tam arvien noteiktākā balsī viņš sacīja:

— Tevi, Robiņ, mēs nosaucām lielā strādnieku drauga Roberta Ovena vārdā. Ļoti labi! Nosauksim mūsu mazuli par Kārli. Lai viņam būtu Kārļa Marksa vārds, kurš palīdzēja mums un mūsu bērniem pašos grūtākajos brīžos.

Robins steidzās paziņot priecīgo vēsti savam draugam Benam Kollinsam. Kad Robins pēc dažām stundām atgriezās, viņš sastapa tēvu pie loga kaut ko cītīgi lasām. Edvards Klings ļāva žurnālam noslīdēt uz ceļiem, kādu brīdi klusēdams skatījās pa logu, tad sacīja savam vecākajam dēlam:

—- Protams, nav pareizi saskatīt sev apkārt tikai tumsu un bezcerību. Varbūt tev ir taisnība, Robiņ. Varbūt tiešām mums priekšā ir vēl cits ceļš.

DIVI DRAUGI

Mora darbistaba, kurā nupat vēl jautra sabiedrība pie galda bija gan sarunājusies, gan smējusies, beidzot tika nodota draugu rīcībā. Bērni jau nu gan galda novākšanu centās novilcināt pēc iespējas ilgāk, katru šķīvi uz virtuvi nesa atsevišķi, un Mušs pat vairākas reizes apgāja ap galdu, balansēdams porcelāna bļodu, kurā bija pasniegts Lēnhenas gatavotais lieliskais teļa cepetis. Bet tad jau vairs nebija nekāda iemesla ilgāk vilcināties, un bērni devās uz otru istabu. Svētdienas lielisko pusdienu smarža, kas vēl bija jūtama telpā, sajaucās ar cigāru aromātu. Ženija pasniedza smaržojošu melno kafiju.

Ģenerāli uzaicināja pastāstīt par jaunumiem savās mājās, bet viņš gribēja vispirms uzzināt sīkāk par komisijas vizīti pagājušajā naktī, jo Mušs jau pie pusdienu galda bija paziņojis, ka Moris nakti esot devies cīņā pret varenu Krusta zirnekli.

īsos vārdos pastāstījis par notikumiem Krosa un Foksa fabrikā, Moris visos sīkumos izstāstīja par negaidīto tikšanos ar Klingu bērniem, kā arī par ļoti sarežģīto situāciju, kādā viņš pilnīgi negaidot nokļuvis. Savu stāstījumu beidzot, viņš piebilda:

— Tomēr jāņem vērā daži vainu mīkstinoši apstākļi. Es viņus nevarēju pamest nelaimē, lai gan atklāti atzīstu, ka esmu rīkojies augstākā mērā vieglprātīgi ar šo mārciņu, ko man uzticēja Lēnhena.

Dažas sekundes viņš mazliet bezpalīdzīgi noraudzījās

uz draugu, cenzdamies nepaskatīties uz Ženiju. Tieši pēdējās nedēļās naudas apstākļi bija sevišķi spaidīgi, un, lai arī no kāda viedokļa raudzītos, jāatzīst, ka viņš ir slikts ģimenes galva. Vajadzēja viņam tikai saņemt naudu, kad tā jau aiztecēja kā ūdens caur pirkstiem.

Engelss saskatījās ar Ženiju, kura arī tikpat uzmanīgi bija noklausījusies Mora stāstā un tagad pamāja ar galvu draugam: mūsu Moris! Vai tad viņš varēja rīkotie citādi? Engelss labi saprata Ženiju. Zobgalīgais tonis, kādā Moris attēloja sevi bagāta kunga lomā, kas brīnišķīgā kārtā ierodas tieši vajadzīgajā brīdī, kā kāda laba pasaku feja, pats pie tam būdams nabagāks par nabagu, nespēja maldināt Engelsu. Viņa roka, kas jau grasījās izņemt kabatas portfeli, tomēr palika uz galda. Lai gan Engelss bieži bija lūdzis draugu — rīkojies vienmēr brīvi ar to, kas atrodas manā makā, — Moris

tomēr vēl arvien nespēja rīkoties tik vienkārši, kā to vēlējās Engelss.

«Protams ir vieglāk dot nekā ņemt, pat pastāvot tik neparasti dziļai draudzībai, kāda ir mūsējā,» nodomāja Engelss. Viņš zināja, ka Morim derdzās profesionālie nabagi, jo tie visnelietīgākajā veidā izmanto cilvēku labākās jūtas. To, ka vislielāko nabadzību nevar likvidēt tikai ar lētu labdarību vien, Moris zināja labāk par visiem, bet, ja kāds, tāpat kā viņš, dzīvo pastāvīgā trūkumā un katru dienu sastopas ar nabadzību vaigu vaigā, tad tāds nespēj paklausīt saprāta balsij, ja tam lūdzoši stiepjas pretim bērna vājā rociņa. Engelss pielēca kājās un sāka staigāt uz priekšu un atpakaļ.

— Tie Klingi ir lieliski! Cik uzskatāmi tu, Mori, viņus attēloji! Kas par krietniem bērniem! Tā rūpējas viens par otru. Džo un Bekiju es jau redzēju pats. Bet vecākais dēls Robins jau var būt par paraugu citiem.

Jā, draugs, tādus ļaudis rada šķira, par kuru mēs cīnāmies, — Engelss apstājās drauga priekšā. — Mori, tas ir laimes gadījums, ka tev izdevās izglābt šo tiešām pasakaino gultas pirkšanas plānu no sabrukuma.

— Jā gan, — atbildēja Moris vilcinādamies, — tikai tu, Frederik, aizmirsti vienu — ka šis laimīgais gadījums ir ciešā sakarā ar tavu uzturēšanos Londonā, un es esmu spiests atkal iegrābt tavā kabatā.

— Protams, — teica Engelss, izlikdamies lepns, — būt klāt tad, kad esmu tev vajadzīgs, nebūt nav sliktākais no visiem maniem tikumiem. Ja tikai man kabatā būtu mazliet vairāk nekā nožēlojamā alga, ko izmaksā firma «Ermens un Engelss seniors». Toties es tev esmu atvedis vēl kaut ko citu. Skaties! — Un viņš nolika uz galda vairākkārt salocītas manuskripta lapas. — Raksts Amerikas avīzei. Šonakt to viesnīcā pabeidzu. —- Engelss pamirkšķināja Ženijai: — Redzi nu, vai es neesmu brašs puika?

Visi sāka smieties.

Pēkšņi atvērās durvis un ienāca Mušs. Ieradās kā par-lamentāris. Pavicinājis mutautiņu, viņš nostājās miera stājā tēvoča Eņģeļa priekšā un noziņoja:

— Vienu stundu mēs būsim pavisam mierīgi, ģene-rāl. Būsim tik klusi kā pirms nakts uzbrukuma. Bet pēc tam tu iemācīsi mums kavalērijas signālus?

— Hm! Bet vai tev, pulkvedi, trompete ir?

— Ķemmes trompete, ģenerāli! — Mušs militāri sveicināja.

Engelss atņēma sveicienu.

— Tātad norunāts: pēc stundas! Bet tagad: nodaļai apkārt griezties —• marš! R-r-rikšos! — Ģenerālis piepūta vaigus un no visa spēka tikai ar lūpām, bez ķemmes, notaurēja nupat doto komandu.

Pēc tam viņš atkal apsēdās uz ādas dīvāna, izstiepa garās kājas zem galda, ar labpatiku iebaudīja kafiju un kūpināja cigāru, it kā sacenzdamies ar Mori. Drīz vien izraisījās dzīva saruna. Ženija mirdzošām acīm un pietvīkušiem vaigiem nebūt nepalika pasīvas klausītājas lomā. Viņa labi zināja ne tikai šo abu ģeniālo vīriešu idejas un domas, bet arī visievērojamāko viņu laika biedru uzskatus. Tāpēc ar Engelsu un Mori kopā

pavadīta diena viņai vienmēr bija svētki. Pat lasot abu vēstules, viņa juta lielu baudījumu.

Arvien vairāk zilo tabakas dūmu sakrājās zem istabas griestiem.

— Arī pēc zaudētajām Eiropas revolūcijām burves-vēstures katlā atkal mutuļo, — teica Moris un pasniedza draugam plānu nākošajam rakstam, kas nosūtāms uz Ameriku. — Es tev, Frederik, esmu ļoti pateicīgs par to, ka tu ziedo savas nedaudzās atpūtas stundas un pat vienu otru nakti, lai rakstus nodotu laikā. Bet es ceru, ka tas vairs neturpināsies ilgi.

Moris bija apņēmies rakstīt Danam — vienam no «New York Daily Tribune» galvenajiem redaktoriem, ar kuru viņš bija iepazinies Ķelnē, — lielus aptverošus apcerējumus par revolūciju un kontrrevolūciju Vācijā. Bet pagaidām to viņa vietā darīja Engelss. Viņš tos uzrakstīja, vispirms apspriedis ar Marksu vai nu personīgi, vai arī ar vēstuļu starpniecību. Bez tam Engelss rakstīja arī pats savus darbus, sevišķi par ekonomiskiem un militāri zinātniskiem jautājumiem. Viņš bija guvis plašas zināšanas karu vēsturē. Pateicoties šīm neparastajām studijām, Engelss bija dabūjis iesauku «Ģenerālis», kuru vienmēr izrunāja angliski. Ikdienas publicistiskajam darbam viņš bija daudz vairāk piemērots nekā Moris. «īsta universāla enciklopēdija,» kādreiz draugu raksturoja Moris, «spējīgs strādāt jebkurā laikā — dienā vai naktī, raksta ātri un ir atjautīgs kā pats velns.»

Moris turpretim, cik vien spēja, izvairījās no žurnālista darba, lai varētu nodoties iemīļotajam zinātniskajam darbam, kaut gan jutās vainīgs Ženijas priekšā.

Kad saruna skāra šo delikāto jautājumu, Ženija, pēkšņi sadusmojusies, teica:

— Dana ļoti labi zina, kādus līdzstrādniekus viņš ir ieguvis jūsu abu personā. Viņš ar to bieži vien lielās savu abonentu priekšā. Bet samaksā viņš Kārlim par darbu kā kurpnieķelim.

Moris, kas nervozi bija bungājis ar pirkstiem pa galdu, tagad uzlika savu lielo roku uz Ženijas mazās rociņas un dusmīgi piebilda:

— Tieši tā! Aizbildinoties ar linansiālām grūtībām,

viņš maksā man tikai pusi no solītā! Ir norunāts, ka es saņemšu divas mārciņas par katru rakstu, bet viņš maksā tikai vienu. Bez tam viņš iespiež tikai tos rakstus, kuri viņam šķiet piemēroti. Bet pārējos vienkārši iemet papīrkurvī.

Engelss nopūtās. Viņš zināja, ka tas tā ir. Tādēļ jau ari paši pieticīgākie Marksu ģimenes saimnieciskie plāni pastāvīgi sabruka.

— Mazākais vienā punktā šiem bezgožiem vajadzētu ievērot savu veikalniecisko morāli — turēties pie norunas! — Moris uzsita ar plaukstu pa galdu.

-— Un šis Dana vēl dēvē sevi par sociālistu! —- dusmīgi iesaucās Engelss. —• Sociālists! Kas viņš par sociālistu! Rūdīts jeņķis, nekas vairāk! Viņa sociālisms ir tikai nožēlojama sīkburžuja kāre apkrāpt savus līdzpilsoņus.

Viņš pasniedzās pēc kafijas kannas un pasmaidīja Ženijai.

— Parunāsim par kaut ko patīkamāku. Vai tu vēl arvien turpini pētīt milzīgo materiālu krājumu savai «Politiskajai ekonomijai»?

— Protams! — žirgti atsaucās Moris. —- Citādi kas tā būtu par dzīvi!

Viņš piecēlās un paņēma manuskriptus. Tad Markss vēl cerēja, ka pabeigs šo darbu īsā laikā, un nemaz ne-nojauda, ka tas prasīs viņam vairāk nekā desmit gadus. Viņš pāršķirstīja savas burtnīcas un parādīja draugam dažus formulējumus.

Engelss kāri lasīja. Pēc tam paskatījās uz Mori un iesaucās:

— Lieliski! Un pārliecinoši!

— Es arī tā domāju, — priecīgi sacīja Ženija. — Materiāls šķiet grūti aptverams, bet, ja to palasa, tad kļūst skaidras visas mūsu ekonomijas aizkulises.

Engelss kā elektrizēts pielēca kājās, pāris reižu pagājās uz priekšu un atpakaļ un, apsēdies jāteniski uz krēsla, sajūsmināts teica:

— Tu pieliec sviru tieši tajā punktā, no kura izejot var pārveidot pasauli pašos pamatos. Velns lai parauj! Tu šeit izpētī šo jautājumu līdz pašiem pamatiem! Zinātniski. Prece un nauda. Kas par ģeniālu ideju — ize-

jotnošī punkta, atklāt visas sabiedriskās attiecības! — Engelss kļuva domīgs. — Pie tam tas ir vēl pilnīgi neizpētīts jautājums. Titānisks darbs. Un veikt to vari tikai tu, Mori! — Engelss ievēroja dažas piezīmes uz manuskripta malām, kas norādīja, ka dažu tēžu formulēšanai nepieciešams pārbaudīt vēl desmitiem citu darbu. Viņš pamanīja, ka Ženija sarauca uzacis, un tālab teica:

— Vai tev nevajadzētu pabeigt šo darbu ātrāk? Man šķiet, ka tu esi pārāk rūpīgs. Padomā tikai. . .

— Tu jau zini, Frederik, ka šajā jautājumā es esmu stūrgalvīgs, — pārtrauca viņu Moris, manāmi uzbudinājies. -— Es esmu nepielūdzami stingrs arī pret saviem darbiem. Pats galvenais ir, lai šis darbs būtu neapgāžams. Tāpēc nav svarīgi, cik ilgi vēl pie tā strādāšu. — Viņš jautājoši paskatījās uz Engelsu. — Tu taču to nedomā nopietni, jo pats arī strādā kā zinātnieks. Bet nu diezgan par to! Mums jau tā maz laika. Rīt jau tev jābrauc atpakaļ.

Moris piecēlās un svilpodams sāka staigāt pa istabu. Kad viņš gāja garām durvīm, Mušs, padzirdējis dažas taktis no dziesmas par «Bozi un brašo Slotu», ielūkojās istabā, bet konstatēja, ka tēvocis Eņģelis un Moris vēl «mēļo», tāpēc atkal klusām aizvēra durvis.

Moris vēl aizvien domāja par drauga nepārprotamo pārmetumu. Tas viņu uztrauca vairāk, nekā viņš to pats sev atzinās. Piegājis pie Engelsa, viņš paskarbi sacīja:

— Kas gan es būtu, ja nopietni nestudētu materiālus? Tikai vienkāršs papīra smērētājs, kas raksta, daudz nedomādams, par ko un kā! Protams, tiem demokrātiskajiem muļķiem, pār kuriem apskaidrība nāk «no augšas», nav vajadzīgas tādas pūles. Kāpēc šiem svētdienas bērniem nomocīties ar ekonomisku un vēsturisku materiālu studijām. «Viss taču ir tik vienkārši!» reiz man apgalvoja viens tāds brašs vientiesis. Viss ir tik vienkārši! Jā gan, vienkārši viņu tukšajās galvās! Tiešām, pavisam vienkārši vīreļi!

Moris piegrūda Engelsam. Abi sāka smieties. Tā kā Ženija uz brīdi bija izgājusi, lai vēlreiz uzvārītu kafiju, draugi apsēdās uz ādas dīvāna, deva vaļu ironijai un zobgalībām — tā viņi darīja bieži arī citu

klātbūtnē, nežēlīgi pātagodami sīkburžuāziskos frāžu malējus un revolūcijas taisītājus, kādu daudz bija saradies emigrantu vidū, tā izlādēdami savu īgnumu. Bet, reiz sākuši ironizēt, tie uzmudināja viens otru un nevarēja tik ātri beigt. Tā tas bija arī šodien.

Kad Mušs, stāvēdams aiz durvīm un nepacietīgi gaidīdams, izdzirda smieklu brāzmas, viņš papurināja galvu un dusmīgi norūca:

— Nez kādus tur jokus atkal stāsta! Bet mūs izraida laukā!

Šādu izturēšanos, sevišķi no dievinātā tēvoča Eņģeļa, Mušs nebija gaidījis un uzskatīja par netaisnu. Viņš sakūdīja arī Lauru un Kikiju un nomierinājās tikai tad. kad Mēmi apsolīja izprasīt no Mora un Ģenerāļa kādu stundiņu arī viņiem.

— Jums derētu drusku pastaigāties un izvēdināt galvu, — teica Ženija, ielējusi kafiju. — Tad jūs neviens netraucēs. Šeit bērni neatiet ne soli no durvīm.

Bet Engelss noraidoši pacēla roku un svinīgi paziņoja:

— Tas nav iespējams, Ženijas kundze! Es pulkvedim Mušām apsolīju . . .

— Es jau zinu... — pārtrauca viņu Ženija. — Bet ja nu mēs visi krēslas stundā pasēdētu kopā, ja mēs ar Mori pastāstītu kādu pasaku . . .

— Bet tikai ne šodien! — Moris jautājoši paskatījās uz draugu. — Frederiks ierodas pie mums tik reti.

— Un tomēr! — sajūsmināts iesaucās Engelss. — Tad būs pa prātam visiem. Kādas pasakas jūs stāstīsiet? Brāļu Grimmu? Hofmaņa? Varbūt stāstu par misteru Rekli?

Moris nepiekrita.

— Nekādā gadījumā! Nesāc arī tu vēl mani pierunāt. Bērni šorīt jau gultā man nāca uzbrukumā. — Viņš komiski savieba seju un izlikās norūpējies.

— Ar to Rekli vispār esmu ielaidies šaubīgā pasākumā.

Engelss gribēja zināt sīkāk.

Ženija tūlīt jautri paskaidroja.

— Misteram Reklem ir tālskatis Visredzis, ar kuru

viņš mekle ceļu uz nākotnes zemi. Bet Rekli izsekoja velns un ...

— Pietiek, pietiek! — kategoriski pārtrauca viņu Moris. — Šodien tu mani nepavedināsi uz stāstīšanu, Zenelīt!

— Ziniet, Frederik, — dzīvi ierunājās Ženija, pilnīgi pievērsusies Engelsam, —• mēs stāstām pasakas ne tikai tādēļ, lai bērniem pakavētu laiku, bet tādēļ, ka tad ir bērniem, ir pieaugušiem dzimst kopēja pasaule. Grimmu pasakas mēs varam lasīt bez apnikuma... — Viņa pamirkšķināja Kārlim. — Mēs ar Mori, tāpat arī Lēnhena jūtamies laimīgi kā bērni šai pasaku pasaulē — pasaulē, kurā labie, gudrie un stiprie uzvar cīņā ar ļaunajiem, negodīgajiem spēkiem un visiem neģēlīgajiem velniem. Turklāt brīnišķā dzejiskā valoda dara bagātākus ne tikai bērnus vien. Mora vājība ir E. T. A. Hofmanis. It īpaši viņa lieliskais arhivārs no «Zelta podiņa». Šī arhivāra skaisti izlīkumotās rakstu zīmes pārvēršas par serafiskām čūskiņām.

—- Dievs vien zina, — smējās Moris, — iespējams, ka citādi tieslietu padomnieka kungs, mūžīgi sēdot pie saviem apputējušajiem aktiem, savu mūžu vairs nebūtu smējies. Man viņš patīk, jo-viņš saprata kaut ko no tā, kas satur kopā šo pasauli. Viņš bēg romantikā. Lai arī tā. Toties viņš saglabājis savu fantāziju, kas ir spirdzinoša kā avota ūdens. — Moris piemiedza aci un pamirkšķināja Engelsam: — Lai arī kādi zinātnieki mēs būtu, Frederik, fantāzija ir nepieciešama arī mums. Kā tad mēs spētu iztēlot pasauli, kas kādreiz būs?

•— pū .. . — Engelss iepūta savā gaišajā bārdā. — Un cik sausa un bezkrāsaina tad būtu mūsu valoda! — Pēkšņi viņš iesmējās un ilgi nevarēja rimties. — Atvainojiet, Ženijas kundze, — viņš teica, vēl arvien smiedamies, — es tikai iedomājos, cik muļķīgas sejas rādītu visi šie bēdīgie prātvēderi, ja uzzinātu, ka Moris nodarbojas ne tikai ar ekonomiju vien, bet ir ieķēries arī pasaku brunčos un pat pats sadomā pasakas.

— Tā tikai vēl trūka, — pasmējās Moris. — Nesen viens tāds zostēviņš, redzēdams mani parkā rotaļājamies ar baru ielas zēnu, visā nopietnībā mani brīdināja:

«Vai jums nešķiet, ka tas varētu kaitēt nopietnajai lietai, kurai mēs kalpojam?»

Engelss kļuva aizvien jautrāks.

— Bet vai tu zini, kā tevi nesen raksturoja kāds kāpostgalva? —- Viņš pielēca kājās. — Tas man noteikti jums jāpastāsta. Klausieties! — Viņš pastiepa kaklu tā, ka tas tagad izskatījās divreiz tik garš, izslēja bārdu gandrīz stāvus gaisā un ierunājās falsetā: «Šis doktors Markss! Dižs gars! Personība! Kas par ugunīgu skatienu! Ja viņam būtu tik daudz sirds, cik prāta, un tik daudz mīlestības, cik naida, es viņa dēļ ietu caur uguni un ūdeni. Jā, to es darītu! Lai arī viņš man ne tikai aplinkus, bet pilnīgi tieši pateica, ka dziļi mani nicina.»

Engelss apklusa, jo ievēroja, ka Ženija pēkšņi sarauca pieri. Viņa piecēlās un dusmīgi ierunājās:

— Tā tiešām ir laime, Mori, ka tie nožēlojamie muļķi vismaz nenoliedz tavu prātu!

Engelss mazliet apmulsis noraudzījās viņai nopakaļ, kad viņa izgāja no istabas.

— «Tik daudz sirds, cik prāta» ... — Moris sausi iesmējās. — Ja tik vien būtu. Tie slkburžuji pa kaktiem čukst vēl daudz ko citu: «Nežēlīgs tirāns, varaskārs diktators, augstprātīgs viszinis» un diezin ko vēl.

— īsts varžu koris!

— Nu ko tu gribi, Frederik, tā ļaužu šķira nekad nesapratīs, kāpēc mēs esam uzņēmušies tādu nastu, kāpēc esam gatavi dzīvot vislielākajā trūkumā; bet mēs zinām, ka strādājam visas pasaules labā, ka mums jābūt nelokāmiem, aizstāvot savas atziņas un principus. Es tiem vīreļiem nevaru ņemt ļaunā to, ka viņi, paši būdami vardes, spriež par mani kā par sev līdzīgu, — bet Ženija ... — Moris nopūtās.

— Vai tad viņai tiešām viss jāzina? — klusi jautāja Engelss.

Moris paraustīja plecus.

— Viņai par to stāsta pa daļai aiz muļķības, pa daļai aiz zemiskuma. Viņa, protams, nemin ne vārda, cik sāpīgi tas viņu aizskar, viņa ir pārāk lepna. Bet es jūtu, ka Ženijai ir smagi ap sirdi. — Moris atkal sāka staigāt pa istabu.

— Viņa taču dzīvo ar mani kopā, zina manu darbu un domas. Un, padomā tikai, no kurienes viņa nāk. Ja Ženijai agrāk nebija nekādu rūpju, tad toties tagad to ir divreiz tik daudz. Cik bieži mums jālauza galva, domājot, kā paēdināt bērnus. Bet kas to zina? Tikai tu un daži draugi. — Viņš izstaipījās. — Bet kas attiecas uz mani, tad es neesmu tāds, kas padodas grūtsirdībai. Un, par laimi, ari izskatos tā, it kā nupat būtu izvilcis lielo laimestu. — Moris apmierināts iesmējās, bet tūlīt atkal kļuva nopietns. — Un to es arī esmu laimējis: man ir tāda sieva kā Ženija, tāds draugs kā tu un mūsu lielais darbs!

Lai gan bija nolemts, ka visi uz kādu stundu sanāks kopā un stāstīs pasakas, — šo vēsti bērni uzņēma ar vislielāko prieku, — Ģenerālis tomēr neaizmirsa apsolītos kavalērijas signālus. Visi vienprātīgi atzina, ka neviens īsts trompetists šos signālus nenospēlētu labāk par tēvoci Eņģeli. Pat Moris, Mēmi un Lēnhena klausījās ar aizrautību. Tas tiešām bija lielisks skats, kad Ģenerālis ievilka plaušās tik daudz gaisa, ka viņa zilās acis izspiedās uz āru kā divas lodītes. Pēc tam viņš precīzi atskaņoja visstieptākos kavalērijas signālus.

Mušs laida riņķī savu ķemmes trompeti, un drīz vien Moris un Mēmi bez skaudības varēja konstatēt, ka, izņemot Mušu, vēl tikai Lēnhena spēja sacensties ar Ģenerāli. Piedevām Engelss nopūta arī infantērijas signālus.

Mēmi pārsteigumā pašūpoja galvu.

— Vai tad to visu, Frederik, var atcerēties tikai pēc dzirdes?

— Oho! Tikai pēc dzirdes? Nekad! Bet nākošajā revolūcijā militārai pusei būs liela loma. Tad mums būs vajadzīgi krietni komandieri no pašu vidus. Tāpēc es viens un divi iekaļu visu, kas noderēs tad, kad būs jākar šautene plecā.

— Bet mums jāiemācās arī dziedāt, — teica Kikija un lūdzoši paskatījās uz Ģenerāli.

— Es arī tā domāju, — atbildēja Ģenerālis. — Labi, ka tu par to atgādināji, Kikij. Tātad? —- Viņš pagriezās

pret pārējiem: — «Allons eniants de la patiie!»[12] Ko mēs mākam vislabāk?

— Dziesmu par «Bozi un brašo Slotu»! — visi trīs reizē iesaucās. Šo dziesmu viņi bija labi iemācījušies.

Sākumā dzīvespriecīgā dziesma skanēja atturīgi. Kādreiz šai dziesmai laikam bijuši citi vārdi, bet tagadējā variantā tā bija kļuvusi par mājas himnu gan lielajiem, gan mazajiem. Ģenerālis kā priekšdziedātājs uzsāka spēcīgā baritonā:

Un Slotai Boze sacīja:

Daudz mēslu mūsu mājās.

Lai tīra būtu Vācija,

Mums jāceļas ir kājās.

Un koris skaļi atkārtoja:

Lai tīra būtu Vācija,

Mums jāceļas ir kājās.

Iekams viņi bija uzsākuši otro pantu, durvīs parādījās Moris, jau saģērbies pastaigai. Cilājot spieķi taktī, viņš sulīgā basā uzsāka otro pantu:

Tos mēslus aizslaucīsim mēs,

Lai nāk tik brašā Slota!

Un Bozes vara noderēs,

Kad mums tā rokās dota.

Otrs piedziedājums atskanēja jau ar lielāku sajūsmu un stiprāk, jo kori pastiprināja arī Mēmi un Lēnhenas balsis:

Un Bozes vara noderēs,

Kad mums tā rokās dota.

Iztraucējot visu namu Dīnstrītā 28 no pēcpusdienas snaudiena, atskanēja pēdējais pants:

Lūk, nāk, jau nāk, šurp Slota nāk Un Boze tai pie sāniem.

Lai mēsli projām jož, ko māk,

Lai ļaudis jaunu dzīvi sāk Bez viltus un bez māņiem.

Kad abi draugi jau bija uz ielas, mājā vēl atskanēja palicēju jautrie smiekli. Kad viņi kādu laiku bija gājuši pret vēju, kas jau lika sajust vēsumu, Moris papildināja jau pusdienu laikā iesākto sarunu.

— Taisnību sakot, Kross juniors nav mācējis noslēpt savus īstos nolūkus, — izteica savas domas Engelss. — Viņš piekrīt komisijas prasībai atlaist Bellu, bet, tiklīdz jūs esat aizgājuši, viņš šim nelietim dod jaunas pilnvaras. Un nolūks ir acīm redzams — lai izrēķinātos ar Klingiem. Šo apstākli vajadzētu uzsvērt sevišķi!

Moris piekrītoši pamāja.

— Arī es tā domāju. Jāsit pretī, un tik stipri, cik vien var. Jāsauc palīgā fabrikas inspektors.

— Vai Enders to spēs? Tu vari uz viņu paļauties?

— Viņš ir lielisks un lietpratīgs komisijas priekšsēdētājs. Atsaucīgs, nemeklē paša labumu. Bet vai viņš spēs izsisties cauri, izmantos šo gadījumu, lai ietu cīņā uz dzīvību un nāvi? — Moris paraustīja plecus. — Es tomēr ceru, ka viņš to spēs. Viņš mīl savu darbu, ir taisnīgs. Protams, viņa politiskie uzskati vēl ir neskaidri, viņš vēl ir liels likuma burta kalps. Vārdu sakot — buržujs.

— Hm! Bet ja mēs abi pamēģinātu viņu uzmundrināt?

Moris pavērās apkārt:

— Labi! Es piekrītu. Viņš dzīvo tepat tuvumā. Jo ātrāk viņš uzzinās par visu, jo labāk!

Bet Endera nebija mājās. Tāpēc Moris atstāja viņam zīmīti: «Atnākšu pulksten astoņos no rīta. Nepieciešams steidzami ierasties pie «Krosa un Foksa». Markss.»

Pēc tam viņi devās uz Temzu. Engelsu vienmēr pievilka šī varenā upe. Brīdi viņi pakavējās uz Vestmin-steras tilta. Pārceltuvju laivas, vēl pilnas ar jautriem svētdienas pasažieriem, peldēja pāri upei, pār kuru jau klājās dzelteni balts miglas plīvurs. Arī pilsētas siluets drīz vien ietinās pienainā šķidrautā. Engelss dziļi ieelpoja drēgno gaisu un ar tīksmi nolūkojās uz plato straumi. Viņš mīlēja šo plašumā augošo pilsētu, kurā pulsēja pilnasinīga dzīve. Šeit viņš uz brīdi aizmirsa Mančesteras pilsonisko šaurību. Tur viņš bija spiests pārdoties tēva firmas filiālei. Nebija citas iespējas, ja

viņš gribēja kaut mazliet palīdzēt savam draugam, kas dzīvoja pastāvīgā trūkumā.

Bet šodien Engelsu atkal pārņēma senās ilgas:

— Cik jauki būtu dzīvot šeit, Londonā! Netālu no tevis. Tad mums atkristu apgrūtinošā sarakstīšanās. Viens un divi — es būtu pie tevis un otrādi. Jā, tas būtu ko vērts! — Viņš dziļi ievilka elpu. — Tā nolādētā firma spiež mani atgriezties atpakaļ. Bet nekas — esmu apmierināts, ka vismaz šādā veidā rodu tev iespēju rakstīt.

Migla cēlās augstāk un kļuva tik bieza, ka priekšmetus varēja saredzēt tikai pāris soļu atstatumā. Moris jau vairākas reizes gribēja kaut ko teikt, bet tomēr neuzdrošinājās. Parasti viņš tā nekad nerīkojās, tāpēc En-gelss izbrīnījies paskatījās uz viņu. Beidzot Moris klusā balsī ierunājās:

— Tev nav viegli. Manis dēļ tu esi pārdevies tai nelietīgajai firmai. Tava dzīve nav nekāds rožu dārzs. Bet, ko tu spēj kā zinātnieks, to neviens nezina labāk par mani. Vai man tomēr labāk neiebraukt kādā mierīgā buržuāziskas profesijas ostā? Jā, Frederik, par to esmu domājis ne vienreiz vien . . .

Engelss iztrūcies apstājās. Pie velna! Kas viņu bija dīdījis uzsākt šo nepatīkamo sarunu! Salīdzinājumā ar tām grūtībām, kas bija jāpanes Morim, viņa paša grūtības tikai sīkums. Engelss paskatījās draugam acīs un gribēja atbildēt, bet pārsteigts pamanīja, ka nākošajā acumirklī drauga seja pilnīgi pārvērtās. Tā atkal izskatījās gandrīz tikpat jautra kā iepriekš.

— Tikai neuztraucies, Frederik! Tādas domas uznāk, bet ātri atkal aiziet. Es zinu, ka milzu darbs, kas stāv mums priekšā, ir jāpadara. Un tas taps veikts ar tavu palīdzību.

Viņi stāvēja tilta loka pašā vidū, biezā miglā tīti. Miglas plīvurs vietām pārplīsa, un tad skatam atklājās pretējā krasta skaidrās, kā ar graviera kaltu izgrieztās kontūras.

Moris paņēma draugu zem rokas.

— Lai sasniegtu savu mērķi, esmu gatavs pārvarēt ikvienu šķērsli. Nekad es neļaušu buržuāziskajai sabiedrībai pārvērst arī mani par mašīnu, kas taisa naudu.

KINGS UN KRAUKĻU BANDA

Temza, varenā upe, kas līkumu līkumiem plūst cauri pilsētai, ir padarījusi Londonu par pasaules tirdzniecības centru. Upes lielais platums un dziļums deva iespēju okeāna milzeņiem iebraukt pašā pilsētā, gandrīz līdz lielo fabriku vārtiem, kurām tie piegādāja izejvielas no aizjūras zemēm. Gan jauni, gan veci Temzu sauca vienkārši par «Riveru»[13], un tā bija iecienīta londoniešu atpūtas vieta.

Tie, kas piederēja pie turīgās tirgotāju kārtas, skaidrā laikā mēdza pavizināties ar tvaikoni cauri ostai augšup pa upi līdz Vestendai. Fabrikanti un baņķieri zināja katru upes līkumu, katru vecu un jaunu kuģu būvētavu, ikvienu spīķeri, zināja slūžu vārtus, pa kuriem kuģi iebrauca dokos, bet viņu ģimenes locekļiem un paziņām visiespaidīgākais bija skats, kas pavērās uz Temzu, braucot no jūras puses uz Londonas tiltu. Namu masīvi, kuģu būvētavas abās pusēs, sevišķi sākot no Vulvičas uz augšu, neskaitāmie kuģi, kas spiedās gar abiem krastiem tādā daudzumā, ka galu galā palika tikai šaura josla upes vidū, pa kuru viens otram garām šaudījās simtiem tvaikoņu, tas viss pavēra tik lielisku un varenu skatu, ka aizrāvās elpa.

Tas tik daiļrunīgi liecināja par okeānu valdnieces bagātību, ka cilvēkus, kas skatīja Anglijas diženumu vaigu vaigā, pārņēma godbijīgs izbrīns.

Tāpēc tekstila, tērauda un banku magnāti ne vienu reizi vien centās parādīt pusaudžiem dēliem šo vareno skatu uz lielpilsētu tieši no tās puses, no kuras pilsētā ieplūda arvien jaunas bagātības, bagātības, kas jauno džentlmeņu galvas žilbināja ar pārdrošiem sapņiem, bet viņu tēvu kontus un virsgrāmatas pildīja ar daudz-ciparu skaitļiem.

Visinteresantāk bija braukt pa dokiem, milzīgiem ūdens baseiniem, kas atradās upes labajā un kreisajā pusē. Šeit stāvēja lieli un mazi tirdzniecības kuģi — pat astoņdesmit metru gari okeāna milzeņi ar septiņu līdz astoņu metru iegrimi — varenās slūžas tos viegli izlaida cauri. Bija dienas, kad tur stāvēja vairāki simti kuģu, gaidīdami, kad tos izkraus. Arī burinieki. Lai gan tvaika un arvien augošo ātrumu gadsimtā tie bija nolemti lēnai izmiršanai, tomēr vēl arvien daudzi tos vēroja ar neslēptu apbrīnu.

Dokos iepeldēja kuģi no visām pasaules malām, un iekraušanas laukumos uz piestātņu rampām krājās nepārskatāmas preču bagātības, kuras pieveda pie Anglijas krastiem ik dienu un ik. stundu. No šejienes tūkstošiem strādnieku roku nogādāja tās uz daudzstāvīgām preču noliktavām un gariem pazemes pagrabiem, lai no turienes preces ātri uzsāktu jau iepriekš nolikto ceļu: izejvielas nogādāja fabrikās, luksusa preces, delikateses un dažādi gardumi nonāca karaliskajā galmā un lordu pilīs, vīni, eļļas, dienvidu augļi, garšvielas, augstāko šķiru tabaka, kakao, kafija un tēja, kuras ne velti tiek dēvētas par koloniālprecēm, aizceļoja uz sīktirgotāju veikaliem un no turienes uz buržuju pieliekamajiem. Bet izkrautie kuģi, atkal pielādēti ar jaunām precēm un augstvērtīgiem industrijas ražojumiem, nekavējoties devās ceļā uz dažādām pasaules zemēm, apliecinādami Lielbritānijas visu aptverošo diženumu un varu, kā arī tās skopi atalgoto strādnieku krietnumu un čaklumu.

Tieši blakus Katrīnas dokiem, pāri stāvajiem, robotajiem mūriem pret debesīm slējās Tauera torņi, un garāmbraucēji pasažieri parasti apklusa, ieraugot šo Anglijas vēstures visasiņainākā perioda liecinieku.

Kad 'tvaikonim jau bija aiz muguras visvecākā un

trīs simti metrus garā Londonas tilta pieci granīta loki, skatienam drīzi pavērās Svētā Pāvela katedrāles kupoli. Bija sasniegta Vestenda ar tās parkiem, greznajām ielām un pilīm. Aiz Vestminsteras tilta atradās pēc ugunsgrēka atjaunotā parlamenta ēka, kurā sprieda par Anglijas un viņas impērijas likteņiem. Ikviens tirgonis raudzījās uz turieni ar labpatiku un lepnumu. Šis parlaments bija «viņa», tāpat arī pilsēta bija «viņa», un viņš neskopojās ar cildinošiem vārdiem, rādīdams to savai ģimenei un draugiem. Brauciena mērķis bija sasniegts, no šejienes varēja patīkami pastaigāties gar karalienes rezidenci, Bakingemas pili, un tad doties uz Grīnparku, kur, it sevišķi svētdienās, mēdza salasīties izmeklēta sabiedrība.

Londonas ostā, kas stiepās no Temzas ietekas līdz Si-tijas centram, un tās biezi apdzīvotajos kvartālos dzīve pastāvīgi ritēja strauji, jo kuģi, kas nesa peļņu, nedrīkstēja ilgi stāvēt dīkā. Tie bija gan jāizkrauj, gan jāiekrauj pēc iespējas ātrāk; dažus kuģus novietoja kuģu būvētavu sausajos dokos, gandrīz visiem bija vajadzīgs jauns krāsojums. Šajā lielajā tirdzniecības centrā strādnieku bija pietiekami daudz, un neviens nejautāja, kādā dienas vai nakts stundā būs vajadzīgs viņa darba spēks, bet interesējās tikai par to, vai varēs ko nopelnīt, vismaz tik daudz, lai būtu vērts nest mājās. Daudzos gadījumos algas pietika tikai lētām pusdienām un dažām glāzītēm degvīna kādā no neskaitāmajiem ostas krodziņiem.

Tajos satikās matroži no visām pasaules ostām. Viņiem nepietika laika, lai iepazītos ar slavenās Londonas ievērojamākām vietām. Atvaļinājums krastā bija īss un alga arī maza. Kam laimējās, tas daļu algas saņēma jau šeit, jo katram gribējās aizvest uz mājām — Porto-riko, Santakrucu, Hamburgu, Neapoli vai Marseļu kaut kādu skaistu lietiņu, daži vēlējās nopirkt pat kaut ko neparastu, sevišķi tādi, kas tālā braucienā devušies pirmo reizi, kā, piemēram, matrozis Paolo Riči.

Atbalstījis kājas uz tukšas darvas mucas, viņš nervozēdams sēdēja uz piestātnes dzelzs margām, netālu no savas «laivas», četrmastu barkas «Bella Napoli» un, zelēdams tabaku, spļāva brūnās siekalas slaidi pāri

preču ķīpām un pārmaiņus arī Katrīnas doku tumšajā ūdenī. Jā, Paolo bija nepacietīgs un dusmojās. Tas Kings! Tas nolāpītais puisis vēl nenāk! Vai tiešām viņš piemānīs? Pēdējās vērtīgās viņa atvaļinājuma minūtes jau gāja uz beigām. Paolo kļuva arvien drūmāks. Pēc nepilnas stundas komandai jāatgriežas uz kuģa. Kas nokavēsies, pāri lielajam dīķim varēs tipināt kājām! Svētdien agri no rīta kapteinis bija devis pavēli kuģim iziet jūrā dienu ātrāk, nekā ieplānots, jo bija sagaidāma vēja maiņa.

Krastmalā palika aizvien mazāk kastu un ķīpu. Dzelteni un melni strādnieki, cerēdami labi nopelnīt, nebaudīja angļiem tik svēto svētdienas mieru, bet elsdami stiepa pēdējās nastas pa šauru laipu uz burinieka. Paolo ieskatījās apkārtstāvošo un garāmgājēju sejās. Viņam bija apnicis gaidīt. Bet viņi bija norunājuši satikties šeit, tāpēc jāgaida. Trešo reizi viņš pārvēla zelējamo tabaku mutē uz otru pusi, izlamājās un nospļāvās. «Tas velna puika Kings, tomēr būs mani izvazājis aiz deguna!» Visvairāk Paolo dusmojās uz sevi. «Es taču varēju savai Lūcijai nopirkt lakatiņu kādā sīku preču veikalā. Jostiņu vai važiņu! Tagad man būs jāstāv viņas priekšā tukšām rokām. Vajadzēja man iekārot tās mež-ģines! Kur tad nu viņas ir? Bet Kings mani vienkārši apbūra, parādīdams gabaliņu brīnišķīgā, smalkā darījuma. Biju nerrs, noticēdams, ka arī es, nabadzīgs zvejnieka dēls, varēšu tādas iegūt!»

Elegantajos Sitijas veikalos, kur pārdeva tādas mež-ģines, matrožu kabatai cenas nebija piemērotas. Bet tad pie viņa piestāja tas jaunais zellis un iečukstēja ausī: «Smalkas mežģines, vai ne? Pie mums tādas nēsā tikai hercogienes galmā. Varu pagādāt. Lēti!» Un zēns divreiz izstiepa abu roku pirkstus. Kas spētu pretoties šādam piedāvājumam?

Bet Paolo jau dienām ilgi sapņoja tikai par kāzām ar savu Lučiju. Kā iemirdzētos viņai acis! Un cik labi viņai piestāvētu līgavas tērps no Londonas mežģinēm! Lūcija būtu visskaistākā līgava visā Sicīlijā. Kā viņu pašu apskaustu . . . Bet tagad? Viņš rūgti iesmējās. Pēkšņi Paolo sarāvās. Dunka sānos to atsauca īstenībā.

Viņa priekšā stāvēja mazs zēns ar šķelmīgu seju,

gadus trīspadsmit vecs, kā Paolo šķita. Kapteiņa cepure vienos caurumos draiski nošķiebta uz vienas auss.

Pār Paolo lūpām nobira lamu vārdi. Pēc tam viņš parādīja uz kuģi:

— Goddam, very late — ļoti vēlu! Mēs šodien braukt!

Mazais, mierīgi un simpātiski smaidīdams, nogaidīja,

kamēr Paolo izlamājas, pēc tam ar nomierinošu žestu pielika pie lūpām pirkstu, kuru nekādā ziņā nevarēja uzskatīt par tīru, un ierunājās lauzītā valodā:

—- Cst.. . Signore Maccaroni.. . Silentia . .. bona sera! — To teikdams, viņš norāva cepuri un pēc tam uzlika to uz otras auss.

Paolo sāka smieties.

— Avanti! — teica mazais. — Tutti bone — bambino mio! — Šos vārdus viņš bija sagatavojis jau agrāk. Viņa valodā tiem vajadzētu skanēt: «Hallo! Jūs, kungs no makaronu zemes! Nerunājiet tik daudz! Labvakar! Nāciet līdzi! Ejam! Uz priekšu! Viss kārtībā, mans mīļais!» Bet «mans mīļais» vietā viņš pateica «mans bērns» — bambino mio un brinījās par smiekliem, kas sekoja viņa apsveikuma runai. Paolo ārkārtīgi uzjautrināja kuriozā uzruna viņa mātes valodā, un viņam pārgāja viss īgnums.

— Tu pats esi bambino! — Paolo piegrūda pirkstu pie zēna krūtīm. — Tu little boy^14. Es — liels jūrnieks! — Un Paolo izrieza krūtis. Pēc tam viņš kļuva nopietns un noprasīja: — Kur ir Kings?

— Avanti! Ejam!

Zagļu Henijs, saukts arī par Speliju, Kraukļu bandā izpildīja gida lomu, jo no daudzajām dažādu zemju valodu frāzēm, kas skanēja tam visapkārt, viņš ne tikai prata izraudzīties dažas svarīgākās un — kā pašam šķita — derīgākās, bet apbrīnojami veikli viņš prata ar to palīdzību arī saprasties ar visu zemju jūrniekiem. Spelijam bija it kā sestais juteklis, kas viņam palīdzēja visur rast izeju, izkļūt no vissarežģītākajām situācijām un eleganti izslīdēt no ostas policijas garajām rokām. Viņa ausis nepalaida garām neko tādu, kas varētu būt bandai noderīgs vai kaitīgs. Spelijs bija viltīgs, veikls

un vienmēr centās uzzināt ko jaunu. Iesauku «Zagļu He-nijs» viņš bija dabūjis tāpēc, ka bija pazīstams ar visiem ostas doku šaubīgajiem traktieriem un krogiem. Spelijs prata arī puslīdz ciešami lasīt. Tā bija liela priekšrocība, jo «doktors» Olivers, šis grāmatu tārps, Kraukļiem ne vienmēr bija pie rokas.

Spelijs un matrozis drīz vien sasniedza «Ļodzīgo valzivi», vienu no daudzajiem jūrnieku krodziņiem.

Un patiešām: ļodzīgs šeit bija viss, uz kā uzkāpa vai ko varēja satvert, — gan dēļu grīda, galdi un sēdekļi, gan koka griesti, kas, šķita, nupat iegāzīsies, gan arī sienas, kas ieliecās, kad kāds pie tām piespiedās. Tomēr šī pēdējā dzertuves īpatnība bija lielā cieņā, jo gadījumā, kad kļuva «par karstu», apdraudētais varēja vienkārši pazust caur sienu. Un kā likums, lielākā daļa no apmeklētājiem, kas drūzmējās ap vienača, «Valzivs» saimnieka, leti, arī bija ļodzīgā stāvoklī.

—- Kur ir Kings? — Paolo nepacietīgi jautāja savam pavadonim, bet, kad viņa acis bija apradušas ar tabakas dūmiem, viņš ieraudzīja meklēto sēžam starp saviem biedriem.

— Hallo King! — viņš tam priecīgi uzsauca.

Billijs Klings — Kraukļi viņam bija izsvītrojuši no

uzvārda burtu «L», vienprātīgi iecēluši par bandas vadoni un dēvēja par Kingu — «karali» — sēdēja blakus savam draugam Džekam, zēnam ar rētainu seju.

Kraukļi uz laiku bija apmetušies «Ļodzīgajā valzivī», pareizāk sakot, vienā no šī kroga piedūmotajiem kabinetiem, zem kura pagrabā atradās viņu guļamtelpa — «kapenes», kurā viņi gulēja uz maisiem te dienu, te nakti — atkarībā no izpildāmā «darba». Pie bandas piederēja arī dvīņi Edijs un Džims, kuri tikai nesen bija uzņemti. Tie vēl izgāja pārbaudes laiku. Miertiesnesis, kam abi noplīsušie zēni bija nodoti, — viņi, izsalkuma mocīti, bija nozaguši no veikala letes vārītu teļa kāju, — neiedrošinājās viņus sodīt, jo publikā atskanēja draudoša murmināšana.

— Paēdiniet bērnus, tad viņi nezags! — iesaucās kāda enerģiska sieviete, un pēc viņas sacēla troksni arī visa pārējā nabadzīgo masa, kas bija atnākusi noklausīties tiesas sēdi. Sai publikai Edijs un Džims varēja

pateikties par to, ka izkļuva atkal brīvībā. Iznākuši no tiesas ēkas, dvīņi nosolījās nekad vairs neatgriezties atpakaļ Kraukļu ligzdā. Viņi atstāja māti tukšajā un aukstajā istabā vienu, bet paši devās uz dokiem, kur, kā tiem šķita, viņus gaida brīvas dzīves laime.

Šeit dvīņus pamanīja Kinga vienmēr modrā un asā acs tai brīdī, kad tie slaistījās starp preču ķīpām, un Džims jau atmeta veltās pūles, izzvejot kādu ēdiena atkritumu no duļķainā baseina ūdens. Tā nu viņi bija kļuvuši par visjaunākajiem bandas locekļiem un tūlīt pēc sīka savu piedzīvojumu stāsta, ko pavadīja skaļi smiekli, viņi dabūja iesaukas «Edijs Govskāja» un «Teļu Džims». Sīs iesaukas viņiem tā arī palika, vai nu viņi gribēja, vai negribēja. Bet citādi dvīņi šeit jutās lieliski. Galvenais, ka viņi šad un tad varēja krietni paēst. Dvīņiem vairāk neko nevajadzēja.

Sestais no Kraukļiem bija Olivers Pentlends, turīga buržuja dēls. Viņš bija aizbēdzis no mājām un neilgojās pēc tām. Par savu pazušanu viņš vecākiem paziņoja ar atklātni: «Aizbraucu ar kuģi uz Ceilonu,» — un domāja, ka ar to ir nomierinājis vecākus. Bet pirms «viņa» kuģa atiešanas tas satika Džeku un Speliju. Tie bija tādi zēni, kādus Olivers jau sen vēlējās iegūt sev par draugiem. Lai paliktu pie tiem, viņš atmeta Indijai ar roku. Drīzi vien viņš Kingam un Kraukļiem kļuva par neaizstājamu «doktoru», galveno grāmatvedi un kases direktoru. Pašlaik viņš sēdēja pie galda, rakstīja un rēķināja, galvu nepaceldams.

Beidzot Paolo bija pie mērķa. Aizmirstas bija visas nepatikšanas un nogurdinošā gaidīšana. Billijs smaidīdams nāca viņam pretī. Un Paolo zuda pēdējās šaubas. Viņam smejoties, tā riekstu brūnajā sejā atmirdzēja rinda sniegbaltu zobu. Kreisajā ausī viņam bija ievērts gredzenveidīgs auskars. īstas mērkaķu šūpoles, vēlāk apgalvoja Edijs. Arī Džims ar skaudību nolūkojās uz jūrnieku un viņa sarkano zīda kaklautu. Itālietis patika visiem.

Paolo piegāja pie zēniem un ar spēku uzsita pa galdu, bet tas neizturēja šādu negaidītu sveicienu. Vaļīgā kāja, uz kuras balstījās galds, nokrita, un galds lēnām, kā paklanīdamies nošķiebās uz pārsteigtā matroža pusi. At-

skanēja mežonīgi smiekli, kuriem pievienojās arī Paolo, pats juzdamies jautrs un pārgalvīgs kā zēns. Kraukļiem atkal bija izdevies numurs ar galdu.

Kings izvilka no starpsienas sainīti un klusēdams to pasniedza matrozim. Paolo iemirdzējās acis.

— O, mio cielo, Santa Marial^15 — Viņš glāstīja mež-ģines ar saulē iedegušu roku, aptaustīja ziedus ar garajām ziedlapiņām, kā dvesma trausli maigās stīgas, pielika mežģīnes pie lūpām un noskūpstīja. Kraukļi pārsteigti, klusībā uzjautrinādamies, vēroja šo jūtu izvirdumu, kāds nebija parasts ne viņiem, ne arī citiem viņu zemes iedzīvotājiem. Tad lēni un svinīgi matrozis nolika mežģines uz galda. Viņam pār lūpām plūda svešu vārdu straume ar angļu izteicienu piejaukumu. Kraukļi neko nebēdāja, ka nesaprot ne vārda, jo jūrnieka valoda skanēja skaisti, reizē kaislīgi un maigi, un to varēja klausīties kā mūziku.

Olivers uzmanīgi vēroja itālieša satraukto seju un, piegrūdis Džekam, ar izbrīna pieskaņu balsī klusi sacīja:

— Temperamenti![16]

Ari Speliju bija aizrāvusi svešās valodas burvība, un, kad Billijs pameta viņam ar acīm, atgādinādams, ka jāpārtulko, viņš ar nožēlu varēja tikai plecus paraustīt. Bet Kings bija lieliskā garastāvoklī.

— Mališ! — viņš uzmundrinoši teica. — Mališ!

Šis arābu vārds, kas jebkuru pārpratumu nogludināja kā ar burvju zizli un ikvienam satriektam grēciniekam atkal ļāva brīvi un nevainīgi pacelt galvu, vienkārši nozīmēja: tas nekas. Bet tam bija arī vēl daudz plašāka nozīme: brālīt, draudziņ, nedusmojies, jo arī es nedusmojos. Nav vērts. Tāda jau ir dzīve! Mališ!»

Un kam viņiem būtu vajadzīgs Spelija tulkojums? Vai tad viņi visi neredzēja, ka matrozis ir laimīgs un runā par skaistu meiteni un tās līgavas tērpu?

Kārtībā, nodomāja Kings. Tas nekaulēsies. Ne jau bez nolūka viņš bija piekodinājis Spelijam, lai tas paķircina Paolo labi ilgi. Tagad darījums noslēdzās tieši

tā, kā Billijs to bija paredzējis. Matrozis samaksāja, daudz nedomādams. Viņa ietaupījums līdz ar to bija cauri, bet kas par to? Rīt viņš būs jau atklātā jūrā. Viņam bija palikušas vēl dažas monētas, lai nopirktu no Kraukļiem tērauda spalvas un kabatas nazi.

Pēc tam Paolo izvilka no savas dziļās jūrnieka kabatas trīs zeltaini dzeltenus apelsīnus un pasniedza tos saviem angļu draugiem. Dvīņi iepleta acis. Reizi jau viņi šādas zeltainas bumbiņas, kaut arī pa pusei sapuvušas, bija atraduši atkritumu kaudzē. Itālietis pamanīja zēnu kāros skatienus. Viņš tūlīt parādīja, kā augļi jānoloba un jāsadala. Apelsīnu sula tecēja zēniem pār lūpām, un viņi čāpstināja aiz baudas. Džeks sadalīja arī otro apelsīnu tā, kā to bija parādījis jūrnieks. Edijs un Džims ķīvējās apelsīnu mizas dēļ. Billijs, kas pats nebija pagaršojis nevienu apelsīnu, trešo iebāza kabatā:

— Tas Brobijam. Viņš šodien strādā «Tabakas pīpē»!

Noglabājot mežģines, Paolo vēl kabatā atrada mazu,

krāsainu glezniņu un nolika to uz galda. Džeka un Bil-lija rokas tajā pašā mirklī izšāvās no bikšu kabatām, bet kā pieķertas sastinga uz galda malas. Glezniņā bija redzami apelsīnu koki ar zeltaini dzelteniem augļiem, mājiņa kalna nogāzē, nabadzīgi būvēta, bet sniega baltumā, kūpošs kalns tālumā, debess bez mākoņiem un zila jūra.

— Tādas jūras ... haha, tādas nemaz nav! — drebošām lūpām ierunājās Džeks.

— Ir gan. Si, si, si*! •— Paolo māja ar galvu.

— Itālija? — jautāja Kings. Viņa roka noglaudīja glezniņu, un skats kā apburts kavējās pie tās. Paolo sejā atplaiksnījās prieks.

— Si, si! Jā! Palermo. ītalia. My home . . . mana māja. Maziņa, bet skaista mājiņa un skaista zeme. —• Paolo balss atkal skanēja dziedoši.

Spelijs varēja pārtulkot tikai ar grūtībām. Billijs ieknieba viņam un pačukstēja:

— Pajautā, cik tā maksā. Es gribu nopirkt.

Spelijs paraustīja plecus.

* Jā, jā, jā! (Itāl.)

— Paolo, quanto costa? Si imago — glezniņa — viņam? — Spēlijs parādīja uz Kingu.

— Atdod to man, matrozi, es samaksāšu! — Spelijam pievienojās arī Billijs.

Paolo tikai smējās un kratīja galvu:

— Niente, niente^17! Nekādu naudu! Skaista zeme, bella Sicilia. Ai zilā debess — šeit viss pelēks! Ņem nabaga brāli!

Ar sirsnīgu žestu viņš pasniedza glezniņu Billijam, pēc tam piegāja pie letes, pasūtīja porteri un uzdzēra uz zēnu veselību. Atvadoties viņš biedriski un spēcīgi paspieda visiem roku. Bandas gids pavadīja viņu atpakaļ līdz pat kuģa laipai.

Doktors Olivers ar tērauda spalvu, ko pēc lietošanas viņš vienmēr rūpīgi notīrīja, iegrāmatoja noslēgto darījumu galvenajā grāmatā:

1 gabals mežģiņu, pārdots Paolo — 20 šiliņi

1 kārbiņa tērauda spalvu dito — 1 šiliņš 3 pensi

1 kabatas nazis ar Indijas ūdens vērša

raga spalu •— 3 šiliņi_

Tīrā peļņa 24 šiliņi 3 pensi

(Divdesmit četri šiliņi un trīs pensi tīras peļņas, jo priekšmeti iegūti par brīvu).

Kraukļi ar cieņu raudzījās uz spalvu, kas viegli, tikai mazliet čirkstēdama, noklāja papīru ar vārdiem, skaitļiem un svītrām. Uz Džeka vēlēšanos ierakstu tūlīt skaļi nolasīja visiem priekšā.

— Šī ir mums liela diena, mani draugi Kraukļi! — lepni paziņoja Kings. — Šī diena jāatzīmē, kā nākas. Paēdīsim labas pusdienas «Sarkanajā zilonī». Katrs saņems trīs šiliņus. Mežģines, kuras mums ar Džeku izdevās pagādāt, ir kaut kas sevišķs.

Kraukļi klusēdami pamāja ar galvu. Ne ar mazāko smaidu viņi neizrādīja savu prieku.

Un spalva iečirkstējās atkal: sadalījums.

Izsniegts pa trim šiliņiem Kingam, Džekam, Spelijam, Oliveram, Edijam un Džimam. Doktors Olivers stingri

ievēroja kārtību, kādā rakstīt vārdus. Šo kārtību noteica vienīgi tas, cik ilgu laiku katrs pie bandas piederēja, nevis tās atsevišķo locekļu vecums vai uzcītība.

— Pārējais lai paliek rezervē. Brobijs savu trijnieku saņems rīt! Vai piekrītat?

Piecas dūres vienlaicīgi nodārdēja uz galda virsas, kuru no apgāšanās šoreiz pasargāja Džeks, atbalstīdams to ar savu kāju. Pēc savas daļas saņemšanas katrs galvenajā grāmatā vārda vietā ievilka savu zīmi. Pēc tam Olivers noņēma no koka sienas Anglijas karalienes portretu, ko mušas bija tā notraipījušas, ka karalienes vaibstus tik tikko varēja atšķirt, atvilka sienas dēli un aiz tā rūpīgi noslēpa galveno grāmatu.

— «G od save the queen...» — iesāka dziedāt zēni, bet tad, kā norunājuši, visi uzreiz apklusa un piecēlās. Ne jau katrs Anglijas pilsonis, kas mēdza aizsākt savu nacionālo himnu katrā izdevīgā gadījumā, dziedāja to tik godbijīgi kā Olivers un Kraukļi. Viņu karalienei bija ārkārtīgi svarīgs uzdevums: viņa sargāja Kraukļu bandas kases grāmatu. «Dievs, sargi karalieni!»

Pie zēniem pienāca «Ļodzīgās valzivs» īpašnieks.

— Nu, vai krietnu darījumu noslēdzāt?

Melnais pārsējs, kas aizsedza tukšo acs dobumu, saimniekam piešķīra drūmu un atbaidošu izskatu, bet zēni zināja, ka veselā acs prot arī labsirdīgi mirkšķināt. Tikko manāmi pamādams ar galvu, Kings lika noprast, ka nevēlas par to runāt. Vienāds saprata.

— Nu labi! — un pēc tam piebilda tik klusi, ka vienīgi Billijs varēja sadzirdēt: — Šonakt man vajadzīgi trīs vīri. Jāatved pāris mucu ar viskiju. Jāsaņem no «Velingtona» pie trešā iluminatora, skaitot no pakaļgala. Ir uzdots, ka mucās etiķis. Skaidrs? Ar laivu braukt tieši pagrabā.

Kings pamāja:

— Tiks izdarīts!

Traktiera saimnieks Spelijam bija tēvocis. Viņš labprāt Kraukļiem atvēlēja patvērumu un naktsmājas. Viņi varēja nākt un iet, kad vien gribēja. Žūpošanā zēni piedalīties nedrīkstēja, uz to saimnieks raudzījās stingri. Vispār izdevumi zēnu dēļ viņam nebija jānožēlo, jo bieži vien viņam bija vajadzīgi Kraukļu pakal-

pojumi. Viņi zināja pazemes izeju uz upi. Izejas galā bija viņa laiva. Viesis varēja nepamanīts nozust, ja to meklēja ostas policijas bargā acs. Kraukļi viņa dzertuvē ieveda arī vienu otru resnu bocmani, kas otrā dienā atstāja šo iestādi ar pamatīgi iztukšotām kabatām. «Ļodzīgajā valzivī» tika noslēgti darījumi, no kuriem šāda tāda sīknauda ieplūda arī Kraukļu bandas kasē. Arī «Valzivs» saimniece simpatizēja zēniem — to liecināja viņiem piešķirtās zupas. Salietas kopā no dažādiem pārpalikumiem, tās bija daudz vērtīgākas nekā azaids, kādu Billijs pēdējā gadā bija pieradis ēst mājās. Kamēr banda uzturējās šajā apkārtnē, tā pārtika labi.

Noslēguši darījumu ar mežģinēm, pēc nedaudz minūtēm Kraukļi un Kings klaiņāja pa krastmalu. Migla lēni vēlās no Temzas uz doku baseiniem. Doktors Oli-vers gāja starp abiem dvīņiem Govskājām, kurus pēc izskata neviens nebūtu noturējis par dvīņiem.

— Šurp! -— Olivers vilka Ediju citā virzienā. — Kin-gam nepatīk, ka mēs viņam sekojam pa pēdām. Turklāt vēl svētdien! Tad ielā ir daudz švītu un ziņkārīgo, un mēs starp viņiem būsim uzkrītoši.

Dzims arī sekoja viņiem.

Doktora Olivera uzdevumos ietilpa jaunpienācēju apmācīšana visās vajadzīgajās zināšanās. Vārdu sakot, bija jāiemāca iesācējiem «jaunais dzīves veids».

Plata, tagad izžuvuša grāvja apjozts, blakus Riverai slējās Tauers — veca citadele, kas ar saviem cietuma torņiem gadu simteņus bijusi karaļu ieslodzījuma vieta. Stāvo un drūmo sienu robotās augšmalas vietām klāja migla.

Olivers domīgi noteica:

— Kas tikai te nav noticis ... Šausmas ...

Viņš apstājās pie kādiem smagiem divviru vārtiem, kuriem garām ejot ikviens palēnināja soļus.

— Traitois' Gate! Pa šiem «Nodevēju vārtiem» — kā tie bija iesaukti — dzina cietumā valsts noziedzniekus. Kas pa šiem vārtiem iegāja, tas zināja, ka atpakaļ vairs nenāks. Dzīvs no šejienes vairs neiznāca neviens, izņemot tikai gadījumu, kad bija jāiet uz soda vietu. Tur,

augšā, — Olivers parādīja uz Tauerhillu — nelielu pakalnu pa kreisi no viņiem, — bija soda vieta. Cik tur nenoripoja galvu! Karalisku galvu, es jums saku!

— Cik tad? — lietišķi iejautājās Džims.

— Nu tā, ap simtu, ja ne vairāk.

Teļu Džims pārsteigumā pavēra muti, bet tad skaļi zviedzoši iesmējās:

— Simts? Kam tu to stāsti! Tik daudz karaļu mums nemaz nav bijis!

Oliveram atmiņā uzausa mācību stundas vēsturē, jo viņam, kā turīgu pilsoņu dēlam, tā obligāti bija jāapgūst: «Vienmēr kārtīgi, laika secībā, Pentlend! Un vispirms vienmēr gada skaitli!» — viņš it kā dzirdēja skolotāja balsi un it kā uz pavēli monotoni noskaitīja:

— 1535. gads — kanclers Tomass Mors — nocirsta galva.

1536. gads — karaliene Anna Boleina — nocirsta galva.

1540. gads — kanclers mantzinis Tomass Kromvels — nocirsta galva.

1542. gads — lordadmirālis Seimurs — nocirsta galva.

1546. gads — Anna Eskjū — Tauerā spīdzināta un sadedzināta.

Karalis Indriķis Sestais Tauerā noslepkavots . . .

Šī notikuma gada skaitli Olivers bija aizmirsis. Viņš raudzījās uz drūmajiem vārtiem. Vai arī Indriķis Sestais bija gājis pa šiem vārtiem? No šīm pārdomām viņu pēkšņi iztraucēja Džims, kas smējās:

-— Redzi nu, pagaidām tikai divi karaļi!

Pēkšņi no atmiņas izzuda klase, skolas draugi un skolotājs, kurš katru reizi, kad nosauca gadu skaitli, ar spieķi nošmīkstināja gaisā.

— Jā, bet viņu starpā bija ievērojami cilvēki — arhibīskapi, hercogi, karavadoņi un daudzi, kurus dēvēja par dumpiniekiem tāpēc, ka tie turējās tautas pusē. Tiklīdz viņi nebija vienis prātis ar tiem tur augšā — tā galva nost! Nocirta galvu, nožņaudza, nodūra! Ričards Trešais savu miesīgo brāli noslīcināja vīna mucā. Nogalināja pat mazos prinčus — nosmacēja miegā.

I >.i udzi šais torņos nomira bada nāvē, bet citus sadedzināja,

Edijs pacēla degunu un ošņāja gaisu, bet Olivers un I )žims sāka smieties:

— Tagad jau nu gan vairs neož! — Olivers piegrūda Edijam pie sāniem.

— Ož gan! — pastāvēja pie sava Edijs Govskāja. — Pēc deguma . . . Jau visu laiku.

Nu arī Olivers pacēla degunu.

— Nordosts! Nu kā tad! Tā jau ir «Karalienes tabakas pīpe»! Mūsu čaklā ostas policija to atkal baro ar kontrabandas precēm. — Viņš parādīja uz lielu dūmeni, kas no Londonas doku austrumu stūra slējās pret miglaini pelēkajām debesīm kā tievs rādītāja pirksts. Šis dūmenis bija iesaukts par karalienes tabakas pīpi.

— īsti stulbeņi! Tur sadedzina labas mantas! Lai arī simtreiz viņas būtu aplīmētas ar violetām bandrolēm vai arī atnestas kā kontrabanda, tomēr vienam otram tās būtu labi noderējušas. — Olivers vienmēr ļoti uztraucās, redzēdams šādu mantas putināšanu. — Un ar šādu ērmošanos viņi domā ieaudzināt ļaudīs godīgumu!

— Taisni vai jāsmejas! — iesaucās Džims ar rūgtu ironiju. — Nelieši! Labāk būtu maksājuši ļaudīm tik daudz, lai katrs būtu paēdis un nesaltu. — Viņš sabāza rokas savu skrandaino bikšu kabatās un sāka soļot ātrāk.

Olivers pārsteigts noskatījās viņam pakaļ. Tiešām, Džims nebija nekāds aitasgalva. Kingam šajā ziņā ir nags. Un ar vientiesīgo Ediju jau arī tiksim galā.

Viņi bija apgājuši apkārt visam Taueram un tuvojās lielajam baseinam. Edijs Govskāja, pēkšņi izbijies, iegrūda roku kabatā, bet, tūlīt nomierinājies, jautri paskandināja naudas gabalus. Tik bagāti viņi vel nekad nebija bijuši. Šodien viņi krietni saēdīsies un ne jau nu to sliktāko. Ļoti apmierināts viņš piegrūda Oliveram:

— Nekad nebūtu domājis, ka Kings naudu sadalīs tik godīgi. Sev viņš nepaņēma vairāk ne penija.

— Kings? Paņemt sev vairāk? Ja tu prastu lasīt/ tad manā galvenajā grāmatā tu varētu izlasīt, ka vairākas reizes viņš sev paņēmis pat mazāk.

— Nu! — norūca Džims. — Es nesaprotu... Galu

galā viņš taču ir vadonis. Bet tie sev vienmēr paņem vairāk. Neviens neiebilstu, ja arī viņš . ..

— «Neiebilstu!» — mēdījās Olivers. — Nemuldi niekus, Teļu Džim! — viņš stingri noteica. — Tad viņš nebūtu mūsu Kings, bet mēs būtu tikai parasti garnadži, tādi paši kā visi tie .. . — Un ar nicinošu žestu viņš parādīja nenoteiktā virzienā. — Kings ir kārtīgs puika. Tā tava laime, ka viņš jūs uzņēma pie sevis. Viņš par mums stāv un krīt. Nevienu neatstās nelaimē ...

— Vai mēs dabūsim arī labākus kankarus? — klepodams iejautājās Edijs. —- Paskaties tikai, kā sabiezē migla. Fu velns! Šajos plānajos lēveros es ziemu nepārlaidīšu.

-— Nevaimanā! — Džims uzkliedza brālim. — Labāk migla, lai neesam kā uz delnas redzami. Ziema vēl tālu. — Viņš atkal sāka sarunāties ar Oliju, lai uzzinātu par bandu kaut ko vairāk.

— Un kā ir ar Džeku? Vai arī viņš mums jāklausa? Viņš taču ir Kinga labākais draugs.

— Skaidrs! Kā tad tu domā? -— Olivers pavērās Džimā ar vērtējošu skatienu. — Džeks ir īsts puika, labākais pēc Kinga. Tu to vēl neesi pamanījis?

—- Esmu jau, esmu, — vilcinādamies atbildēja Džims.

•— Ka viņš ir krietns, par to šaubu nav. Vakar viņš taču kopā ar Kingu pārkāpa pār mūri un dabūja mežģi-nes.

— Un kur dabūja! •— dedzīgi turpināja Olivers.

-— Lai kāds pamēģina to izdarīt! Izrāva Krusta zirneklim tieši no rīkles! Traks gabals. Ja tie Džeku vai Kingu būtu noķēruši, tad ...

— Kas tad būtu? Pasaki! — Edijs Govskāja nepacietīgi piegrūda Oliveram.

— Tad viņiem būtu beigas ... Gan Džekam, gan Kin-gam!

Dvīņi ziņkārīgi raudzījās uz Oliveru. Edijs pajautāja:

— Ja tas bija tik bīstami, kāpēc viņi to darīja?

— Nu ne jau nu tāpēc, lai tu varētu kabatā skandināt trīs šiliņus. Ne jau tāpēc!

Džims iesānis paskatījās uz Oliveru, kāpēc tas ir tik mazrunīgs? Pēc brīža viņš iejautājās:

— Vai vienreiz jau Kingam ar Krusta zirnekli neiznāca liels skandāls? Kraukļu ligzdas zēni kaut ko tamlīdzīgu stāstīja.

Olivers nopūtās, bet pēc tam padomāja: abiem zēniem ir tiesības jautāt.

— Jā, viņi gribēja iegriezt Krusta zirneklim. Viņiem bija jānokārto vecs rēķins ar junioru. Džekam bija jāstrādā pie viņa trīs gadus bez algas, un galu galā tas izsūcējs lika viņu līdz nāvei piekaut. Bet Kings Džeku izglāba no apcietinājuma. Viņš panāca, ka ari viņu ieslodzīja . . .

Šīs aprautās piezīmes dvīņu ziņkāri sakāpināja vēl vairāk.

— Arī viņu ieslodzīja? Kā tad tā? īstā cietumā? Nu stāsti taču! Kāpēc Džeku vispār... Vai viņš bija ko nodarījis?

Olivers aizspieda ausis. Bet, tā kā viņš bija iesācis, tad vajadzēja izteikt visu, un viņš pastāstīja, ko zināja par Džeku. Džims, kas līdz šim bija domājis, ka tik slikti kā viņam ar brāli nebija klājies nevienam, bija ļoti aizkustināts, dzirdot stāstu par Džeka drūmo bērnību. Edijs pēc vairākām nedēļām atkal pirmo reizi atcerējās savu māti, ka tā ir gluži viena un droši vien par viņiem abiem raizējas. Neviens Olivera vārds ne-paslīdēja dvīņu ausīm secen.

— Džekam nebija ne brāļu, ne māsu. Kādu dienu bāriņu namā, kurā dzīvoja Džeks, ieradās Krusta zirnekļa junioršefs. Viņš paņēma divpadsmitgadīgo Džeku un vēl sešus citus bāreņus, it kā lai apmācītu tos amatā. Bet sevišķie līgumi, kurus noslēdza ar šiem bērniem, bija daudz sliktāki nekā parastie darba kontrakti. Mācekļiem nebija telpas, bija jādzīvo šaurā, smacīgā fabrikas pagrabā, viņi saņēma vissliktāko uzturu, un, nostrādājuši divpadsmit stundu, viņi kā beigti nokrita uz saviem netīrajiem salmu maisiem. Viņiem neatļāva ne parotaļāties, ne pastaigāties, neviens viņiem nepateica sirsnīgu vārdu. Toties viņus pēra un atstāja bez ēdiena katrā izdevīgā gadījumā.

Šādas moku pilnas dzīves trešajā gadā Džeks strādāja blakus Billijam. Viņi iedraudzējās. Džekam vienmēr bija neapslāpējamas ilgas pēc brīvības, un šīs ilgas, kopš viņš pazina Billiju, ar katru dienu pieauga. Billijs reiz viņam pastāstīja, ka viņš kopā ar kaimiņu zēniem silājā uzcēlis zaru būdu. Džeks vēlējās kaut reizi redzēt silāju. Tā kādu dienu viņš bez atļaujas atstāja savu fabrikas cietumu. Viņš nebaidījās par to saņemt gaidāmo pērienu. Bet juniors nodomāja, ka Džeks aizbēdzis, un lika dzīties tam pakaļ, saķert to silājā un nosūtīt uz Islingtonas rajona cietumu. Tur Krosa klātbūtnē Džeku barbariski piekāva. Pat seja bija sadauzīta. Par bijāšanu citiem, Džekam vajadzēja stāties miertiesneša priekšā un pēc cietuma soda izciešanas atkal atgriezties fabrikā.

Billijs šiem šefa nodomiem pārvilka strīpu. Viņš bezbailīgi ieradās tiesas zālē un miertiesneša priekšā, visai publikai dzirdot, izstāstīja visu patiesību. Billijs pastāstīja, cik necilvēcīgi apietas ar mācekļiem, kā viņus per un kā viņiem nelikumīgi jāstrādā nakts maiņās. Tas nu pavisam neatbilda miertiesneša nodomiem. Viņš raidīja Billiju ārā no zāles, bet tas negāja. Tāpēc viņu ieslodzīja kopā ar Džeku.

Olivers bija sasniedzis sava stāsta kulminācijas punktu. Mazliet pamocījis dvīņu ziņkārību, viņš nobeidza:

— Nu, un tad naktī viņi abi aizbēga.

Džims iesvilpās caur zobiem, bet Edijs vēl nespēja saprast:

— Aizbēga? Tas ir.. . patiešām aizbēga? Bet kā tad?

Olivers pasmaidīja pārākuma apziņā un mazliet augstprātīgi paskaidroja:

— Redziet, cilvēkam jābūt mazliet ar fantāziju. Citādi dzīvei nav nekāda skaistuma, un tā garšo kā saziedējusi maize bez sviesta. Nu padomājiet taču: rokturu durvīm no iekšpuses nav. Un logu jau arī viņiem nebija atstājuši vaļā. Billijs savu plānu bija izstrādājis jau iepriekš un pamatīgi izpētījis cietumu no ārpuses. Viņš, protams, bija paņēmis līdzi kādu instrumentu, iepriekš piesējis to pie kājas liela. Bet pārējo jūs jau varat iedomāties. Galu galā tā taču ir vienkārša kamera, bet ne Tauers. Lai nu kā, tas tomēr bija viens traks numurs. Mūsu Kings ir īsts puika, viltīgs kā lapsa, zina visādus viltīgus paņēmienus un nekad neļauj sevi noķert.

Olivers, nogaidījis savu vārdu iedarbību, piebilda:

— Bet tagad pārdomājiet labi! Ja viņi abi pagājušajā naktī vērptuvē būtu noķerti. . . vai saprotat, kas tad būtu noticis?

Dvīņi pamāja. Dzima godbijība pret bandas vadoni bija sasniegusi visaugstāko pakāpi.

— Jā, tas nu ir gan kaut kas! Un kas notika tālāk, kad viņi.. . nu, tu taču zini. Džekam neviena tuvinieka nav?

— Tur jau ir tā lieta. Billijs negribēja šķirties no Džeka un tāpēc aizgāja no savas ģimenes. Un tā viss sākās. Ostā viņi satika garo Brobiju un Speliju. Tie toreiz piederēja pie bandas «Adatas acs», īstas zagļu bandas. Kingam tā nebija pa prātam. Viņš meklēja piedzīvojumus, briesmas, draudzību un taisnīgumu.

— Un kā tu pats pie viņiem nokļuvi?

— Tas jau ir cits stāsts. Bet šodien man pietiek. Par to es pastāstīšu citā reizē. īsumā varu pateikt, ka gribēju aizbraukt prom ar kuģi, jo man mājās bija apnicis. Tur ir par daudz smalki. Svētdienās baznīcā un mājās pie galda vienmēr jātur mute. Visapkārt tikai lišķi. Pat skolā tikai stulbi kungu dēliņi! Nē —• tas man bija apnicis līdz kaklam. Lai kurp, tikai prom no mājām. Aizbraukt kaut vai par «zaķi»!

— Kā tad tu vari kļūt par zaķi? — iejautājās Edijs.

Olivers iespurdzās.

— Ak svētā vientiesība, tev nu gan, kāpostgalva, vēl daudz jāmācās. Par «zaķi» sauc pasažieri, kas brauc slepeni. Bez biļetes. Toreiz es satikos ar Džeku un Speliju, kuri stiepa eļļas kannas mašīnu telpā, kurā es tupēju. Abi man pastāstīja par Kingu. Pēc tam es iekāpu viņu laivā. Un nožēlojis to neesmu nekad. Tagad nu jūs zināt.

Viņš iesmējās. Ko viņam bēdāt par vēderu, kas rūc aiz bada, un par skrandām, kurās viņš tagad staigā? Viņš bija atradis draugus un biedrus. Billiju, Džeku un Speliju. Tas bija pats galvenais. Bet to šie abi nesaprot.

— Tad jau Kingam jāklausa? — uzmanīgi iejautājās Džims.

— Jāklausa! — Olivers izslējās taisnāk. — Neviens nedrīkst uzsākt kaut ko uz savu roku vai paslepus kaut ko pievākt sev. Mūsu lozungs ir: sev pašam — neko, bet visiem — visu!

Džims nespēja apspiest nopūtu. Viņš paredzēja, ka viņiem neklāsies viegli, un īgni norūca:

— Es domāju, ka tik stingri likumi patiesībā ir muļķības. Kas tad tā ir par brīvību, ja neviens nedrīkst darīt, ko grib?

— Padomā labi! — Olivers sāka iet ātrāk, gribēdams parādīt, ka šodien ir darījis pietiekami daudz jauno audzināšanā. — Padzīvojiet kādu laiku kopā ar mums, tad parunāsim arī par to. Labi ir turēties kopā. Brobijs ir trīs gadus vecāks par mūsu Kingu, bet viņš nekad neiedomātos pieprasīt sev vairāk. Bet sagādā viņš par visiem vairāk. Pie mums viss ir citādi. Kings ir mūsu vadonis, un otra tāda nav visā Londonā. Bet bandu ir tik daudz, cik utu tavā galvā.

Džims izbijies iebrauca ar pirkstiem izpūrušajos matos. Visi trīs jautri iesmējās.

Doki arvien vairāk pārklājās ar dzelteno Londonas miglu. Billijs un Džeks, šūpodamies kā matroži, bezmērķīgi klejoja gar krastmalu un piestātni, tomēr turēdamies tālāk no tiem, kas bija izgājuši svētdienas pastaigā un gribēja noskatīties, kā «Bella Napoli» atstāj ostu.

— Nu sākas mūsu laiks, — teica Džeks, pavicinādams ar roku, it kā gribēdams apsveikt miglu. — Man kjūst daudz vieglāk ap sirdi.

Viņš vienmēr interesējās par buriniekiem, un tagad cītīgi vēroja itāliešu kuģi, kas gatavojās aizbraukt, matrožus, kas kā ēnas locījās gar mastiem, veikdami pēdējos sagatavošanas darbus, redzēja, kā uz kuģa uzkāpa locis un klausījās izsaucienus un pavēles, kas atskanēja svešā valodā. Pamanījis Billija vienaldzīgo skatienu, viņš pajautāja:

— Par ko tu domā? Vai par Brobiju?

— Jā! Bet gan jau viņš tiks galā. Es viņam ieteicu iedraudzēties ar mazo kurinātāju «Tabakas pīpē». — Džeks satrūkās. To pamanījis, Billijs iesmējās. — Ja viņi visu sadalīs uz pusēm, mums vienmēr atliks pietiekami daudz, un viss izies gludāk.

- Par to es nekad nebūtu iedomājies! — Džeks sa-jūsmināts iesaucās.

— Tādam «Tabakas pīpes» kurinātājam taču arī gribas dzīvot. Dienu un nakti tur sadedzina visādus labumus, bet kurinātājiem nav pašiem ko likt uz zoba. Paldies par tādu dzīvi!

— Un kā Brobijs ielavīsies cauri apsardzei?

— Pirmīt tu taču redzēji to bulli Stefiju. Tas jau bija krietni vien piesūcies. Un Spelija tēvocis viņam noziedoja vēl puspudeli viskija. Kad Stefijs stāsies sardzē, viņam visa pasaule būs miglā tīta.

— Visu cienibu! Ko tikai tu neizdomā! Bet es vismaz tagad esmu mierīgāks.

— Brobijs ķeras pie lietas tikai tad, kad viss ir jau iepriekš nodrošināts, — teica Billijs.

No Brobija viņš bija mācījies daudz. īstenībā pašu galveno, kas vajadzīgs bandas vadonim. Bet par to, ka Kraukļi atšķīrās no citām bandām kā diena no nakts, viņiem bija jāpateicas Billijam. Viņš bija lepns par to.

Kraukļiem ostā bija daudz draugu, jo viņi bija droši palīgi tādiem, kam savi darījumi bija jānoslēdz aiz muitas ierēdņu muguras. Tāpēc viņiem šad un tad pačukstēja par kādu iespēju kaut ko nopelnīt, paslēpa tos, kad uznāca policija, vai arī parādīja tiem rezerves izeju. Lielākā daļa zināja Džeka apdraudēto stāvokli un juta tam līdzi. Visiem arī bija zināms, ka Kraukļi bez maksas palīdzēja ostas strādniekiem, kad tie nespēja laikā pielādēt vai izlādēt kuģus.

Billijam un viņa draugiem nebūt nebija aizspriedumu arī pret godīgu darbu, tikai tad šis darbs nedrīkstēja tiem plēst ādu pār acīm un, to strādājot, vajadzēja nopelnīt, nevis saņemt nabaga grašus. Ja zēni nesaņēma norunāto algu, tad blēdīgajiem vai šaubīgajiem darba devējiem tie izspēlēja kādu nepatīkamu joku. To prasīja tasnība.

Kings domāja, ka savus Kraukļus audzinājis priekšzīmīgi. Viņš neprasīja no tiem aklu paklausību. Viņš arvien pajautāja, vai tie grib piedalīties kādā pasākumā. Ja piekrita, tad nu vajadzēja pakļauties viņa rīkojumiem.

— Man prieks, ka šodien mēs apvedīsim ap stūri ostas policiju, — teica Billijs un ieķērās Džekam elkonī.

— Par naudu, ko dabūsim, nopirksim tev siltu vesti.

— Govskājām tā ir vairāk vajadzīga! — norūca

Džeks.

— Tie arī dabūs. Tik daudz mēs nopelnīsim!

Abi draugi tagad stāvēja tieši lielā ūdens baseina malā un skatījās, kā uz kuģa uzvilka pēdējās laipas.

— Mūsu mežģines nu būtu pie vietas! — apmierināts noteica Billijs. — Rīt tās jau peldēs pāri Lielajam dīķim. Tagad man ir vieglāk ap sirdi. Tā bija pārāk riskanta lieta!

— Tiešām! — apstiprināja Džeks. Ūdens skalojās pāri malai un apšļāca viņiem kājas, bet Džeks to neievēroja.

— Kad tu tur augšā biji ielīdis pa ventilācijas caurumu un tik ilgi nenāci atpakaļ, bet sargs nakts vīdū pa vārtiem izlaida veselu baru vīriešu, man jau zils un zaļš gar acīm griezās. Kājas kļuva mīkstas kā vate. Tas bija traks brīdis. — Viņš aizsmacis iesmējās.

— Ja viņi mūs būtu noķēruši... — nomurmināja Billijs.

— Īstenībā nebija vērts tik daudz riskēt...

— Muļķības! — asi pārtrauca viņu Billijs. — Ko tur vairs tik daudz par to runāt. Viss bija apsvērts līdz pēdējam. Tagad varam būt lepni, ka tam neģēlim esam krietni iegriezuši. Rīt viņš sāks trakot, kad mežģines nevarēs nogādāt «Maršalam un Zindermanim». Ar šiem rokdarbiem viņš grib kļūt par galma piegādātāju. Zinu jau. — Gaidīdams piekrišanu, viņš paskatījās uz Džeku, bet tas klusēja. Tāpēc Billijs dedzīgi turpināja: — Katrs vērptuvē zina, ka juniors ar šīm mežģinēm ir galīgi sa-dulbis. Nu par viņu visi smiesies! — Bet, tā kā Džeks vēl arvien domīgi klusēja, viņš draudzīgi iegrūda tam sānos dunku: — Tas tikai bija Kraukļu cienīgs pasākums — tāds man iet pie sirds. Tiek ir mums, ir taisnībai.

— Taisnībai! Nu jā. Pārāk maza daļiņa. Es domāju, ka Krusta zirneklis šo zaudējumu pārcietīs. Man tas viss velkas par ilgu. Kad reiz pienāks Lielā taisnība mums visiem? — Džeks pacēla roku un izdarīja plašu žestu, ar to domādams cilvēkus, kas dzīvoja dokos un reizē pārējā pasaulē.

Billijs ar spēcīgu vēzienu iespēra ūdeni cigāra galu, kas vaļājās tam zem kājām un ko citkārt viņš būtu pacēlis.

— Tā nav mūsu darīšana, Džek. To veiks citi... — pēkšņi viņš apklusa, jo atcerējās Robiņu. Tad steidzīgi turpināja: — Mēs esam izvēlējušies šādu dzīves veidu. Tieši šādu ... šeit! Vai tad mēs dzīvojam slikti? Vai mūsu dzīvē trūkst jautrības? Ko tev vēl vajag? —-Viņš strauji satvēra draugu aiz rokas un ieskatījās tam acīs. Bet Džeks izvairījās no viņa skatiena.

— Jā, protams, bet vai mēs nevarētu dzīvot savādāk? — viņš nedroši ieminējās un, redzēdams, ka Billija seja sadrūma, ātri piebilda: — Nu teiksim — uz šāda kuģa piemēram? Mēs abi.

Pašlaik tika saritināta tauva, ar ko «Bella Napoli» bija piesieta pie krasta.

— Vai tu domā, ka tur ir brīvība? Tur tev jāstrādā tā, ka sviedri vien griežas.

— Es jau zinu, — nomurmināja Džeks. — Tādiem kā mums brīvības nav nekur. Bet, — un viņš paraudzījās Billijā ar savām mirdzoši gaišajām acīm, •—- uz tāda kuģa tu vienmēr redzi ko jaunu. Acis taču tev aizsiet nevar. Kaut kur kādā pasaules malā mēs varētu izkāpt. Dienvidamerikā . . . vai pie melnajiem. Jā, tur mēs varētu palikt. Melnie ir labi un godīgi cilvēki. Un mēs būtu citā zemē.

— Bet mūsu Kraukļi? Un viss pārējais? — kaislīgi iesaucās Billijs. Viņš mīlēja pilsētas mutuļojošo dzīvi, ostu, izlādēšanas rampas, mirguļojošo un pelēko Tem-zas straumi. Viņš nenožēloja, ka izvēlējies šo brīvo dzīvi, kurā vairs nebija kājas spērienu, pēriena, uzklie-dzienu. Tikai — viņa ģimene .. . Bet vai Kraukļi viņam nebija ģimene?

Nekad viņam nebūtu ienācis prātā kopā ar Džeku aizbraukt pāri jūrai. Tāpat kā Džeks, Billijs bieži ieklausījās dzelteno un melno strādnieku svešās valodas skaņās, novēroja, kā ķīnieši ēda rīsa biezputru, dažreiz sēdēja uz indiešu paklājiem un klausījās svešādi skanošajās dziesmās, kurām līdzi plūda tāluma smaržas. Bet viņš tomēr bija un palika Kraukļu vadonis, bija kaut ko no tiem izveidojis un lepojās ar to. Viņš bija atbildīgs par tiem. Kāpēc Džeks to nespēja saprast?

Džeks tikko dzirdami noteica:

— Jā, Kraukļi •— es saprotu. Bet vai tad visu mūžu?

— Kas notiks vēlāk, Džek, to mēs nevaram zināt. Es

nevēlos dzīvot bez Kraukļiem un arī bez tevis. Padomā taču, ka mēs nedrīkstam pamest Brobiju, Speliju un pārējos. Tie tad kļūs par parastiem ielas puikām. Nē, Džek, nekur vairs mēs neatradīsim tādus draugus!

— Tev ir taisnība, es esmu īsts āmurgalva! — Džeks buriniekam strauji pagrieza muguru. — Es dažreiz to aizmirstu, domādams, ka citur pasaule ir skaistāka, un, ieraudzīdams mastus un buras, es galīgi zaudēju galvu. Gan jau es atradināšos no tā!

Džeks atkal bija labā garastāvoklī. Kādu brīdi zēni smiedamies draiskojās, lēkāja pār tukšām skārda mucām, kas grabēdamas aizripoja uz visām pusēm, un pēc tam svilpodami devās pāri ostas laukumam.

SVĪTROJUMS APRĒĶINĀ

Zagļu Henijam piemita sevišķa prasme nemanāmi kādam pielavīties un tad pēkšņi, it kā no zemes izšauties un nostāties blakus tiem, kurus bija meklējis, un piedalīties sarunā. Tā arī šodien viņš pēkšņi paņēma Oliveru zem rokas un, norādīdams uz Govskājām, klusu un šķelmīgi sacīja:

— Nu jau gan mūsu mazuļus būsi krietni vien paskolojis, bet tagad — uz slūžu vārtiem!

Viņš mēģināja vilkt Oliveru projām, bet tas vēl arvien lūkojās uz tukšo laukumu.

— Paskaties, rau, tur ...

Zēni ieinteresēti apstājās, Spelijs zobgalīgi teica:

— Viņš domā, ka šeit izbārstīti dārgakmeņi!

Kraukļu ziņkāre bija pamodināta. Viņi sāka novērot baskājaino zēnu, kas, uz priekšu saliecies, soļoja pāri laukumam un neatrāva skatienu no zemes, it kā ko meklēdams.

— Tas nu ir kaut ko pazaudējis, — ierunājās Edijs tik skaļi, ka zēns apstājās, bailīgi paskatījās apkārt un devās citā virzienā.

Bet Spelijs šo izturēšanos iztulkojo citādi:

— Nē, viņam kāds seko, tas ir skaidrs kā Londonas migla!

Pēc īsa brīža Kraukļi atkal ieraudzīja zēnu, kas saliecies šķērsoja laukumu.

Tas bija Džo, kas, paklausīdams Bekijas neatlaidīgajam lūgumam, bija tomēr atnācis uz dokiem, lai uzmeklētu Billiju. Sākumā Džo kategoriski atteicās to darīt. Vai tad viss nebija beidzies labi? Gulta tagad piederēja viņiem. Moris bija apsolījies parunat ar Enderu. Viss nokārtosies. Bet, ja Billijs šīs mežģines tiešām ir nočiepis, tad labāk to nezināt. Ja tas tā tiešām būtu, tad Morim par to nedrīkstētu noklusēt, arī fabrikas komisija uzzinātu, un tad vairs nevarētu uzsākt neko. Tātad labāk Billiju nemeklēt! Tāds bija Džo loģiskais secinājums.

Bet Bekijas iebildumi bija lietišķīgi: no kā lai viņi pārtiek visu nākošo nedēļu? Ar Robiņa algu nepietika astoņiem ģimenes locekļiem. Ģimenes budžetā trūka divpadsmit ar pusi šiliņu, tieši mātes algas. Bērniņš piedzimis, un viņam nebija ko ēst. Māmiņai bija nepieciešama spēcinoša barība. Ja arī Billijs nespēs neko daudz iedot, viņš tomēr kaut kā palīdzēs. Bet, ja viņš mežģines būtu nozadzis un paspējis pārdot, tad lai atdod ieņemto naudu. Tie bija neapstrīdami argumenti.

Tā nu Džo ar grūtu sirdi šai svētdienas pēcpusdienā bija devies ceļā. Pēdējos penijus viņš bija iztērējis braucienam ar omnibusu. Jo tuvāk viņš nāca dokiem, jo smagāk nospieda uzdevums, ko viņš bija uzņēmies. Soļojot gar Tauera grāvi, garām robotajam torņa mūrim, kas draudīgi slējās gaisā, redzot, kā cilvēki slīd miglā garām kā rēgi, pēkšņi iznirdami viņam priekšā milzīgi lieli un atkal izzuzdami, ieraugot krastmalā stāvam kādu fabrikas uzraugu ar sievu, viņš izbijās. Ja nu viņu šeit kāds novēro un ierauga kopā ar Billiju un viņa bandu! Divreiz viņš jau pagriezās, lai dotos atpakaļ. Bet tad viņam prātā iešāvās aušīga doma: šī brīnumainā svētdiena varētu būt īsta laimes diena un sniegt viņam atradumu, vērtīgu atradumu un tad viņam nevajadzētu tikties ar Billiju. Tāpēc Džo apgrieza katru papīra gabaliņu un noliecās pēc katras kripatiņas, cerībā atrast kaut ko vērtīgu, kas viņam nelaimē varētu palīdzēt. Bet Džo diemžel nezināja, ka tieši šaja mazajā laukumā katru kaut cik lietojamu priekšmetu, ko nespētu ieraudzīt paviršs meklētājs, jau sen būtu pamanījušas daudz vairāk iemanījušās acis.

Kad Džo atkal bija noliecies, bet atradumu jau meta projām, Olivers iesaucās:

— Ejam pie viņa! Tam vajadzīga palīdzība. To redzot, pat sunim aptecētos sirds!

Džo, pamanījis, ka zēni viņam tuvojas, izbijies devās prom pretējā virzienā.

— Tūlīt redzams, ka nejēga, — Spelijs nicīgi noteica. — Atpakaļ vien skatās! Laime vēl, ka migla, citādi po-lismeņi to iau būtu sagrābuši.

Edijs pēkšņi izskrēja visiem priekšā un, pazinis Džo pēc vienos ielāpos izraibinātajiem svārkiem, iesaucās:

— Hallo! Raibais dzeni! Pagaidi!

Džo gan nekad neatsaucās uz šo palamu, kādā viņu saukāja Kraukļu ligzdas puikas, zobodamies nar viņa raiba-iiem svārkiem. Kas viņu tā saukāja, tie nebija draugi. Bet Edijs jau atradās viņam blakus un apsveicinādamies uzsita uz pleca. Lai gan Edijs ne par centimetru nebija lielāks, viņš uzrunāja Džo ar pārākuma apziņu:

— Nu, Džo — mūsu lielā Kinga mazais brāli! Ko tad tu te meklē pie Tauera cietuma?

Džo izbijies sarāvās. Bet tad mulsi iesmējās. Tātad no viņa brāļa kopmaņiem? Tie nu nedrīkstēja manīt, kādas rūpes māca viņu. Tāpēc viņš vienaldzīgi atbildēja:

— Eju pie Billija. Kas tad tur sevišķs? Viņš mani ielūdza!

— Nu labi! Tātad tu esi mūsu Kinga brālītis? — Spelijs draudzīgi paņēma Džo zem rokas, bet, redzēdams, ka tas bailīgi atraujas, labsirdīgi noteica:

— Noteikti esi kaut ko ievārījis! Mališ! Mēs tevi pavadīsim, nebaidies!

— Ievārījis? Kā tad tā?

Džo vilcinādamies atvilka roku — viņš atkal sāka baidīties, ka viņu kāds ieraudzīs kopā ar Kraukļiem un iedomāsies nezin ko. Džo steidzīgi atskatījās. Šajā acumirklī visiem pavērās neparasts skats: migla virs Baltā torņa pašķīrās kā priekškars, un kļuva redzama kvēlojoša saules ripa, kas tomēr izskatījās auksta un nespodra, kā dziestoša ugunīga acs, kas raugās uz leju no pelēcīgajām debesīm. Tikai dažas sekundes — un priekškars atkal aizvērās, un šķita, ka Tauers liesmo sarkani virmojošā miglas jūrā. Džo nodrebēja. Viņš domāja, ka pārējie to pamanījuši, tāpēc kā atvainodamies noteica:

— Šodien tas tiešām iedveš bailes!

— Kas tad? — pajautāja Edijs, jo uz viņu šī brīnišķīgā miglas rotaļa nebija atstājusi ne mazāko iespaidu.

— Tauers, kas tad cits!

Spelijs un abi Govskājas skarbi smējās, bet Olivers, uzmetis tiem nosodošu skatienu, draudzīgi teica:

— Nu protams, ja pie šāda skata nav pierasts. Redzot tādu asinssarkanu miglu, var pārņemt šausmas . . .

— Un arī agrāk te ir bijušas asinis, — piebilda Edijs.

— Jā, mīļais, te ir ripojušas galviņas... karaliskas galviņas! — Teļu Džims tūlīt palielījās ar tikko iegūtajām zināšanām.

— Arī karaliskas? Vai tad karaļus drīkst? ... Es domāju? ... — Džo paskatījās uz Oliveru, jo tas viņam šķita visprātīgākais.

— Kāpēc tad ne? Tie jau arī ir tikai clvēki. Un ne jau tie labākie! — paskaidroja Olivers. — Bet tie laiki jau sen pagājuši. Tagad Tauers ir cietums. Bet tikai lieliem noziedzniekiem, kas notiesāti uz daudziem gadiem vai uz visu mūžu.

Džo pašķielēja uz vienu no torņiem ar aizrestotajām šaujamlūkām.

— Uz daudziem gadiem? — paspruka viņam.

Briļļainais velns taču bija draudējis māmiņai ar cietuma sodu! Viņam nevilšus izlauzās kluss vaids. Olivers līdzjūtīgi paskatījās uz Džo.

— Tev bailes? Neko daudz jau tu nebūsi ievārījis. Noteikti jau neko sliktu!

— Es? Es neko neesmu izdarījis! Bet kaut kas nelabs ir tomēr noticis. Tāpēc man jāparunājas ar Billiju.

— Nu tad ejam! Gan jau viņu kaut kur atradīsim! — iesaucās Spelijs, būdams ar mieru nekavējoties palīdzēt.

Kādu brīdi viņi pastaigājās pa piestātni un Kraukļi mēģināja mazliet izklaidēt Džo. Tie parādīja viņam visu, ko bija vērts redzēt. Un Džo uz brīdi arī aizmirsa savas rūpes. Cik. daudz kuģu! Masts pie masta. Un cik veikli šaudījās pa Temzu mazie tvaikonīši! Baseina pretējā pusē cauri miglai varēja saskatīt lielu ceļamkrānu, kas izskatījās pēc garkaklaina, no svešām zemēm atlidojuša putna. Tieši tajā brīdī, kad Spelijs gribēja ko paskaidrot par to, sāka skanēt neskaitāmie daudzo apkārtnes baznīcu — visskaļāk Svētā Pāvela katedrāles — zvani, cits pēc cita pavēstīdami piekto pēcpusdienas stundu. Un tūlīt pēc tam atskanēja spalgs sirēnas kauciens. Tie, kas bija iznākuši pastaigāties, drūzmējās pie piestātnes, lai nepalaistu garām izdevību noskatīties, kā svētdienā kuģis izbrauc jūrā. Ar lielu veiklību Spēlijam izdevās izvest Kraukļus cauri pūlim pie piestātnes dzelzs iežogojuma.

Iznirusi no miglas, kā parādība augsti pacēlusies no ūdens ar vēl neatritinātām burām, «Bella Napoli» slīdēja uz slūžu vārtu pusi. Gluži vai ar roku aizsniedzami pie reliņiem stāvēja matroži, mādami un kaut ko saukdami. Krastā stāvošie arī kaut ko sauca jūrniekiem.

— Tur viņš ir! — iesaucās Spelijs, uzmeta savu kapteiņa cepuri gaisā un atkal veikli to noķēra. — Addio^18, Paolo! — viņš sajūsmā iesaucās.

— A rivederci! — atskanēja atbilde. —- A rivederci, bambino![19]

Zēni noskatījās kuģim pakaļ, līdz tas pazuda miglā. Cilvēki izklīda. Pēkšņi kāda roka no mugurpuses uzgūlās Džo plecam.

— Hallo, Džo, cik labi, ka tu beidzot mūs apciemo! — priecīgi sacīja Billijs. — Džeku tu jau pazīsti.

Džeks cieši un draudzīgi paspieda Džo roku. Džo tik tikko iedrošinājās palūkoties Džeka rētainajā sejā. Ja nebūtu šo lielo acu, Džo nebūtu vairs pazinis Džeku.

— Tev ir laimējies, brālīt! — apmierināts teica Billijs, sabāzdams rokas kabatās. — Šodien mums ir nauda. Šodien esam bagāti. Varēsim kaut kur aiziet un labi paēst. Tu vari izvēlēties. Vai negribi jēra ribiņas — savu mīļāko ēdienu? Varbūt sautētu jēra gaļu ar kartupeļiem un sīpoliem? Bet pēc tam pudiņu?

— Nu tad uz redzēšanos, King . . . tev mēs pašlaik neesam vajadzīgi. Ejam, zēni, varbūt kaut ko nopirksim ... — Džeks pamirkšķināja Billijam. — Tieši sešos mēs būsim pie «Sarkanā ziloņa».

Spelijs paņēma dvīņus zem rokas:

— Mēs laižamies! Ejam!

Džo atvieglots noraudzījās tiem pakaļ, bet tūlīt arī satrūkās. Džeks teica, ka viņi kaut ko pirkšot? Viņiem esot nauda? Viņi grib izdot naudu . . . naudu . . . varbūt to pašu naudu, ko? . . .

— Viņi nedrīkst! — iesaucās Džo. — Apturi viņus, Billij, sauc atpakaļ!

— Ko viņi nedrīkst? Ko tu no viņiem gribi? — vaicāja Billijs, bet Džo tik sirsnīgi atkārtoja savu prasību, ka Kings nosvilpa savas bandas signālu. Domādami, ka būs jauns rīkojums, zēni steidzās atpakaļ un ziņkārīgi gaidīja, ko teiks Kings.

—- Jūs vēl esat vajadzīgi! — teica Billijs. — Nu tad runā, Džo, un pasaki, ko tu no viņiem vēlies.

— Redzot, ka Kraukļi gaidot skatās uz viņu, Džo norija mutē sariesušās siekalas un gribēja sākt runāt, bet nevarēja izteikt ne vārda. Tikai tad, kad Džeks viņam nomierinoši pamāja, viņš, stomīdamies un galvu nepaceldams, klusi nomurmināja:

— Ir noticis kaut kas briesmīgs. Briļļainais velns ... tas ir mežģiņu dēļ. Tās ir pazudušas. Ja tās neatradīsies, mums būs jāmaksā piecdesmit šiliņi vai arī māmiņai būs jāiet cietumā.

Pateicis galveno, Džo pacēla galvu. Zēni stāvēja kā zibens ķerti, bet viņu sejās nepakustējās ne vaibsts. Tikai viens no dvīņiem slepus paskatījās uz Kingu. Bet arī tas stāvēja kā sasalis.

— Tās ir mežģines, ko darinājusi mūsu māmiņa, — paskaidrodams piebilda Džo.

Tā kā Billija sejā vēl arvien nepakustējās ne vaibsts, un viņš lūkojās uz Džo, pastiepis uz priekšu apakšlūpu, lai nejauši neizteiktu kādu neapdomātu vārdu, Džo turpināja jau mazliet nedrošāk:

— Tu taču tās zini Billij. Bekija tev iedeva paraugu no tām. Tas ir pulkstenīšu raksts ... — vārdi ar grūtībām nāca pār Džo lūpām. Bet nu viņam kļuva vieglāk:

Billijs to nebūs darījis, citādi viņš tūlīt būtu atzinies. Džo atviegloti uzelpoja, Bekija bija nepamatoti turējusi aizdomās brāli.

Beidzot Billijs, šķietami vienaldzīgi, noprasīja:

— Un kāpēc māmiņai būtu jāiet cietumā? Vai tad viņa ir nozagusi tās mežģines?

— Nozagusi? Māmiņa! — Džo aizvainots iesaucās. — Mūsu māmiņa? Kā tu vispār tā vari jautāt!

Atkal nedroši un steidzīgi Džo uzlūkoja visus pēc kārtas, bet neviens neiedrošinājās viņam paskatīties acīs. Tikai Džeks nenovērsa skatienu. Viņš droši raudzījās uz Džo, cieši satvēris rokas somas siksnu, it kā vēlēdamies kādu nožņaugt. «Ko lai šim mazajam tagad saka?» viņš nodomāja. «Nevaram taču atstāt viņu ķezā.» Viņš pamanīja, ka Edijam mute žēlabaini noraustās. Edija sejā pārāk skaidri atspoguļojās bailes par to, ka var izputēt maltīte. Bet Džims brīdinoši paskatījās uz brāli. Džo to pamanīja. Viņš pamanīja arī to, ka Spelijs zobgalīgi mirkšķina.

Tagad nu Džo domāja saprotam situāciju: viņi visi zina par šo zādzību un tagad zobojas par viņu. Nespēdams vairāk valdīties, Džo iekliedzās:

— Tātad tu to izdarīji, Bili! Tu ar savu bandu! Jūs esat iegrūduši mūs nelaimē —- māmiņu, mani un visus pārējos! Jūs esat zagļi, parasti zagļi! — viņš kliedza arvien skaļāk, un garāmgājēji sāka pievērst tiem uzmanību. Billijs satvēra Džo aiz piedurknes un vilka viņu prom no piestātnes margām.

— Iesim prom no šejienes. Izstāsti visu. Pēc kārtas — tikai nekliedz. No tā labāk nekļūs!

Viņi atrada nomaļu stūri un apsēdās uz apgāztām

mucām. Džo tagad jau ceturto reizi vajadzēja pastāstīt par pagājušās nakts notikumiem. Tagad viņš vairs nesto-mījās un pat varēja pareizi novērtēt šo sarežģīto notikumu, jo Moris to viņam bija izskaidrojis.

— Protams, viņi labi zina, ka to nav izdarījusi māmiņa. Bet šoreiz viņi tīšām piesienas mums, Klingiem. Viņi grib mūs pārmācīt, grib turēt mūs pastāvīgās bailēs. Jā, tā tas ir. Robins Klings viņiem bija jāpārceļ uz filiāli Vaitčepelā tādēļ, ka tas iedrošinājās pieprasīt lielākas algas vērpējiem. Robins ir bīstams. Billijs sadumpojās un aizbēga. Džo runāja, kad notika kontrole un līdz ar to uzkūdīja arī citus runāt. Tagad Klingiem jāliek trūkties.

Kraukļi klausījās ar pieaugošu interesi. Viņi raudzījās uz Džo ar neslēptu sajūsmu. Billijs ne acu nenolaida no brāļa un raudzījās uz viņu tā, it kā to pirmo reizi redzētu.

«Viņš vairs nav nekāds maziņais,» nodomāja Billijs. «Džo ir brašs un drosmīgs zēns!»

Džo izslējās.

— Jā, tas ir tā un ne citādi! Ja mēs nemaksāsim, viņi mūs atlaidīs! — Viņš nebija pārspīlējis. Tagad, kad Džo zināja, ka mežģines nozadzis Billijs, viņam šķita, ka griezties pie miertiesneša vairs nav iespējams.

Arī no Kraukļiem neviens nedomāja, ka Džo pārspīlē stāvokļa nopietnību, bet neviens arī neteica ne vārda. Viņi drūmi raudzījās viens otram garām. Billijs tikai ar pūlēm spēja izlikties nosvērts un savaldīgs. Vēl arvien viņš bija cieši sakniebis lūpas. Džo ievēroja brāļa saviļņojumu. Viņa paša sašutumu nomainīja dziļas bēdas.

— Ja māmiņa uzzinās, ka tu tas esi bijis, viņa to nesapratīs. Par tevi viņa runā tikai labu, kad esam divi vien. Vai tad tu nemaz nepadomāji par mums, Billij?

— Kas tad to varēja nojaust? — Billijs izgrūda negribīgi un aizsmakušā balsī. Tad viņš atkal apklusa. Džo dusmīgie pārmetumi skāra viņu mazāk nekā pēdējais rūgtais jautājums. Vai tad jautājumā izteiktais pārmetums nebija pelnīts? Vai tad viņa — vadoņa pienākums nebija domāt par visu, nevis tikai par savu bandu? Velns lai parauj, Džo ir taisnība! Viņš tiešām nebija

visu pietiekami pārdomājis un bija iegrūdis nelaimē paša ģimeni. Billijs ātri paskatījās uz Džeku. Tas drūmi raudzījās uz zemi. Droši vien viņš domāja tāpat. Visi klusēja. Džo gaidīja.

Beidzot Billijs saņēmās un skarbi noprasīja:

— Viņi grib iekasēt no jums vēl piecdesmit? Un divdesmit jau ieturēja?

Džo pamāja ar galvu.

— Nolādētie nelieši!

Billijs kodīja apakšlūpu. Septiņdesmit šiliņi! Te vajadzīga pamatīga operācija. Bet tā jāizdara! Gan jau arī izdosies, bet laiks vajadzīgs. Tik ilgi māmiņa, protams, gaidīt nevar. Ko lai saka brālim? Mierināt viņu? Tas būtu negodīgi. Atdot viņam naudu? Tā jau bija sadalīta. Tomēr bija jāpaskaidro viņam, ka tā nebija parasta zādzība.

— Tu mūs nosauci par parastiem zagļiem, un no pirmā acu uzmetiena tā tas arī izskatās. Bet mēs tomēr neesam tādi, tas tev beidzot jāsaprot. Mēs ņemam tikai no tiem, kas mūs jau simtkārt ir apzaguši, un ne tikai mūs. Mums jāaizstāvas. Kāpēc bezdarbīgi noskatīties, kā viņi rīkojas? Arī mēs cīnāmies par taisnību ... — Viņš ielūkojās savu Kraukļu sejās. Tie piekrītoši pamāja. — Bet ar Krusta zirnekli mums, Džekam un man, jau sen bija jānokārto vecs rēķins. Redzi, kā Kross jaunākais lika apstrādāt mūsu Džeku. Mēs gribējām atmaksāt tam velnam, trāpīt viņam jūtīgā vietā, kaitēt viņam ...

— Jā, kaitēt viņam! — piebilda Spelijs. — Un mēs viņu apstrādāsim arī uz priekšu. Mums tikai vēl jāizpētī, kā tikt klāt treknākiem kumosiem. Mežģines viņam ir tīrais sīkums ... — Viņš iesvilpās caur zobiem un parādīja uz upi. — Redzi, kur aizpeld tavas mežģines! Bet gan jau mēs kaut kā .. .

— Nemuldi niekus, Spelij! — Kings viņu asi pārtrauca. — Šī te ir mana darīšana!

Spelijs paraustīja plecus. Iestājās nomācošs klusums. Džeks beidzot neizturēja, piecēlās un, paspēris darvas mucu, teica Kinga brālim:

— Nebēdājies. Gan mēs atradīsim kādu izeju. —Pēc tam viņš pamāja pārējiem. — Domāju, ka vispirms

mums jāaiziet uz dzīvokli. Tu, King, taču vēlāk arī atnāksi kopā ar brāli?

Mazliet pagaidījis, piecēlās arī Billijs:

— Nāc!

Brāļi gāja blakus klusēdami. Billijs gaidīja, ka Džo teiks kādu vārdu un laiku pa laikam slepus paskatījās uz viņu. Bet, tā kā Džo iecirtīgi klusēja, Billijs ar uzsvērtu uzpūtību teica:

— Tēvs jau nu gan mani tagad galīgi nomētās ar dubļiem, kad tu mājās izstāstīsi pēdējos jaunumus.

— To es nedarīšu. — Džo dusmīgi paskatījās uz brāli.

— Mūsu tēvam tā jau ir rūpju gana. Bet ja nu jūs būtu noķerti? . ..— Džo nodrebinājās.

— Ja būtu! — Billijs aizsmacis iesmējās. — Par to rūpējos es, lai mūs nenoķertu. Galu galā es taču esmu Kings!

Tas nu Billijam iznāca vēl augstprātīgāk, nekā viņš pats to gribēja, bet pie sevis viņš tomēr nodomāja: «Tas neko nekaitē, ja mazais jūt, ar ko runā.» Tāpēc viņš bija ļoti pārsteigts, kad Džo sarūgtināts viņam pārmeta:

— Ak tad tā gan? Tu par to rūpējies? Tu vienmēr iedomājies, ka esi gudrākais pasaulē! —- Un viņš nicīgi iesmējās. —- Cik viegli tevi vērptuvē varēja pamanīt! Tevi taču tur visi pazīst! Un tad visi domātu, ka māmiņa ir līdzzinātāja. Tāpat kā toreiz domāja par tēti!

Billijs apsviedās:

— Tētis? Kā līdzzinātājs? Ko tu ar to gribi teikt?

— Nu toreiz, kad tu Kvadliem nočiepi miltus.

— Ak toreiz, tās desmit mārciņas miltu! — nievājoši noteica Billijs. — Gribēju, lai jums kaut kas tiktu. Bet kā tad tas nāca gaismā?

— Kā? Vai tu maz zini, kas par troksni sacēlās, kad tu aizbēgi no vērptuves? — Džo dusmīgi noprasīja.

— Par to runāja visā Sentdžailzā. Tūlīt atskrēja K vadīs un apvainoja tēti: mēs, nelieši, ar sava Billija palīdzību esot nozaguši viņam piecdesmit mārciņas miltu! Ja neatdošot, tad .. .

Billijs izbijās, bet negribēja, ka to pamanītu Džo:

— Nu un tad? Vai tad tēvam vajadzēja to pieļaut un nobīties no tā suņa? Trīcēt tāda nelieša priekšā? — Džo klusēja, un Billijs vilcinādamies vēl piebilda: — Bet tas

jau ari izskatās pēc viņa, nav vairs viņam nekāda spara kaulos!

— Mūsu tētim? Tu viņu nepazīsti. — Džo aprāvās, bet tūlīt turpināja: — Ja būtu noticis pēc mana prāta, es nekad nebūtu atzinies, arī tad nebūtu atzinies, kad Kvadls draudēja ar policiju. Bet, kad es to vēlāk pateicu tētim, tad tev tikai vajadzēja dzirdēt, kā viņš man uzbļāva: «Tu gribi mani padarīt par tādu pašu zagtas mantas slēpēju kā tavs nelietīgais brālis Billijs? Labi, ka viņš ir prom. Līdz pat šai dienai Klingu ģimenē nav bijuši zagļi, ne zagtas mantas slēpēji.»

Billijs nobāla. Džo to pamanīja. Bet tagad viņš tomēr izstāstīja visu, nemaz nesaudzēdams brāli.

—- Būs jau vesels gads, kamēr Bekijai bez algas jāstrādā pie tā plēsoņas. Viņa vienkārši nevar tikt prom. Kopš mums vajadzēja nomaksāt par pusmaisu miltu, esam iekrituši parādā par dzīvokli.

Billijs košļāja lūpas. Tad tā viņš iegāzis savus piederīgos! Velns lai parauj! Viņš bija tēlojis labdari. Taču mājās jau pirms gada ir uzzinājuši, kā viss notika īstenībā. Un mazajai māšelei nācās ciest viņa dēļ.

Džo paskatījās uz brāli. Brāļa seja bija pilnīgi pārakmeņojusies. Pēkšņi Džo kļuva Billij a žēl.

— Man nevajadzēja sākt runāt par to, Billij, jo īstenībā man patīk tīri labi, ka tev ir tāda banda. Bet, ja es tagad visu tā labi pārdomāju, man šķiet, ka tas nav nekas labs. — Viņš bažīgi paskatījās uz Billiju. — Un kas zina, kā tas viss vēl beigsies!

—- Tā nu ir mana darīšana, — strupi atbildēja Billijs, bet viņa balss vairs neskanēja tik pārliecinoši.

— Bekija un es — mēs taču zinām, kāds tu esi,Billij. Arī Robins to zina! — samierinoši teica Džo.— Tu mīli māmiņu un mūs visus, toreiz tu taču iedevi Bekijai četrus šiliņus gultai. — Pēc mazas vilcināšanās viņš, galvu nosodoši purinādams, turpināja: — Bet kāpēc tu mums vienmēr sagādā nepatikšanas? Iedāvināji Bekijai naudu un tūlīt paprasīji no viņas to mežģīņu gabaliņu ...

Billijs apstājās, cieši sagrāba Džo aiz pleca un gandrīz draudoši noprasīja:

— Tu, Džo, nedomā, ka es? Es taču nedevu viņai naudu tāpēc, lai. . . — Viņš atlaida Džo, sabāza rokas

kabatās un, uzrāvis plecus, sāka ātri iet uz priekšu. Pēc kā nu tagad tas viss izskatījās! Piederīgajiem tiešām bija tiesības uzskatīt viņu par nelieti. Pie tam toreizējais notikums ar Kvadlu bija vienīgā zādzība, kad viņš lielāko daļu paturēja sev. Viņa Kraukļu bandā katram bija jādomā par visiem. Ja nebūtu šo nolādēto mežģiņu, tad gan viņš būtu varējis pierādīt Džo, ka ceļš, ko izvēlējušies Kraukļi, ir pareizais ceļš. Izslējis galvu, Billijs palēnināja soli un sāka svilpot.

Džo apmierināts redzēja, ka brālis atkal ir atguvis savu cienīgo izturēšanos. Un galu galā Džo taču nebija nācis šurp, lai Billijam izteiktu pārmetumus. Viņš bija atnācis, lai lūgtu palīdzību.

Mazliet nogaidījis, Džo piegrūda Billijam:

— Bili, mums tagad ir mazs brālītis.

— Brālītis? — Billijs iesaucās ar prieku un izbailēm. — Un māmiņa? Kā viņai klājas? Vai viņa ir vesela?

Džo pamāja, priecādamies, ka var izstāstīt par visu, jo Billijs interesējās par visiem sīkumiem.

Beigās Billijs dedzīgi teica:

— Man ir dāvana māmiņai. Silts lakats. Tīras vilnas! Tas atrodas mūsu dzīvoklī. Vēlāk tu to paņemsi līdzi. Tev nav jāsaka, ka tas ir no manis. Viņa tagad nedrīkst saldēties.

Džo pasmaidīja.

— Viņa vairs nesalst. Šodien mēs uzdāvinājām viņai gultu, tu taču zini: to gultu ... arī spilvenu un vilnas segu piedevām un . .. — Pamanījis Billija pārsteigumu, viņš apklusa.

— Tātad jūs to nopirkāt! Un tieši šodien? To nu es nespēju saprast.

Džo nu vajadzēja izstāstīt Billijam visus sīkumus. Noslēdzot savu stāstu, viņš teica:

— Bez mistera Mora palīdzības mēs gultu nekad nebūtu nopirkuši, un mūsu iemaksātā nauda būtu zudusi.

— Misters Moris no fabrikas komisijas? Tas pats, kas jums palīdzēja iekļūt zirgu omnibusā?

Billijs vēlējās uzzināt visu: kā viņš izskatās, ko valkā, un Džo ar vislielāko prieku to visu pastāstīja. Billijs vairākas reizes iesāņus palūkojās uz brāli: Džo vaigi

..irtojās, acis mirdzēja, un nekad viņš vēl nebija runā-ļis ar tādu aizrautību. Billijam šķita, ka brālis kļuvis par dažiem gadiem vecāks.

— Tikai draugi viņu sauc par Mori, — ātri paskaidroja Džo, — īstenībā viņš ir Markss. Robins viņu pazīst. Viņam kastē ir grāmata, ko uzrakstījis Kārlis Markss. Tu zini, viņš raksta grāmatas. Strādniekiem.

Džo ar nepacietību gaidīja, ko Billijs tagad teiks, bet Billijs tikai vienaldzīgi norūca:

— Grāmatas? Ak tā!

Džo iekarsa:

— Bet sava nauda viņam jādabū atpakaļ, Bili! Viņš galvoja arī par atlikušo summu.

— Jādabū atpakaļ? Ko tu gribi ar to teikt? — Billijs izrunāja šos vārdus, gari stiepdams.

Džo pētoši paraudzījās uz brāli:

—-Nu vienkārši: jādabū atpakaļ. Kas tur nesaprotams? Mums nauda viņam jāatdod visvēlākais pēc četrpadsmit dienām. Ilgāk gaidīt viņš nevar! -— Džo noklusēja, ko Moris bija stāstījis viņam par savām naudas grūtībām.

Billijs iesvilpās.

•— Vīrs, kam ir spieķis ar sudraba uzgali, cilindrs un viss pārējais? Nē, nē, tādam ir arī savi ienākumi. Tu, brālīt, vēl nepazīsti cilvēkus. Un, ja viņš raksta strādniekiem, tad viņš arī droši vien zina, kā tiem klājas. — Billijs iesmējās. — Lai samaksā vien mierīgi arī tos atlikušos piecus šiliņus. Viņš taču parakstīja parādzīmi, vai ne?

— Billij! — iesaucās Džo un gandrīz vai ar naidu paskatījās uz brāli.

— Nu, nu, kas tad ir? — Billijs redzēja, ka brālim piesarkuši vaigi un tas nevar izteikt ne vārda. — Neuztraucies, Džo, nomierinies taču! — izbijies iesaucās Billijs un aplika roku brālim ap pleciem. — Es jau tā nedomāju. Gan nokārtosim visu arī ar šo gramatu vīru. Bet nu esam jau klāt. — Viņi iegāja «Ļodzīgajā valzivī».

Kraukļi sēdēja pie galda un gaidīja viņus. Olivers piecēlās:

— Netērēsim daudz vārdu, King! Džeks saka, ka mēs neesam trāpījuši vis Krusta zirnekli, bet gan Džo ģimeni. Mēs pieņēmām Džeka priekšlikumu un šovakar neiesim nekur. Par to Džo saņems naudu, ko esam dabūjuši par mežģinēm.

Nenogaidījis atbildes, Olivers piegāja pie sienas un pārsteigtā Džo acu priekšā nocēla no tās karalienes portretu un no paslēptuves izņēma «galveno grāmatu». To visu viņš darīja tik nopietni, gandrīz vai svinīgi, ka Kings nespēja neko iebilst. Olivers atvēra grāmatu, pārsvītroja ar tērauda spalvu iepriekš uzrakstīto un parakstīja apakšā:

«Divdesmit šiliņi. . . izmaksāti Džo Klingam.»

Pēc tam viņš pacēla galvu:

— Domāju, ka pamatojums nebūs vajadzīgs.

Kings nopētīja savu biedru sejas. Nevienā viņš nesaskatīja īgnumu vai nepatiku. Tikai Edijs Govskāja labprāt būtu sācis vaimanāt, bet neiedrošinājās, jo Džims, labi pazīdams savu brāli, tam jau iepriekš bija iedevis pienācīgu dunku. Par spīti savai milzīgajai ēstgribai, Edijs saprata: šobrīd vajag savaldīties. Ja Bil-lijs būtu papētījis viņu ilgāk, tad viņš būtu ievērojis, cik lēni un negribīgi Edijs noliek uz galda naudas gabalus. Visi pārējie naudu atdeva bez vilcināšanās.

Džo gandrīz vai neticēja savām acīm. Viņš aiz prieka nosarka. Divdesmit šiliņi! Tie tiešām bija lieliski zēni. Jūtu pārpilnībā viņš pielēca kājās un gribēja vismaz Džekam paspiest roku. Bet Džeks šajā brīdī palaida vaļā galda kāju un galda virsa sašūpojās. Daudzās sudraba monētas aizripoja pa grīdas dēļiem. Skaļi klaigādami un priecīgi, ka beidzot atkal var izsmieties, Kraukļi salasīja naudu. Pēdējo šiliņu pacēla Spelijs.

— Še, ņem, mazais bēdu brāli! Redzi, kā pamazām viss nokārtojas. Atnāc pie mums vēl, kad atkal būsim ar biezām kabatām. Gaidīsim tevi ar prieku!

— Vispār varēji jau palikt pie mums! Žēl, ka tu vergo pie tā Krusta zirnekļa! — teica Olivers.

Džo manīja, ka Billijs viņu cieši uzlūko, bet tomēr enerģiski papurināja galvu:

— Nē! Es esmu vajadzīgs mājās. Mājaspamest nedrīkstu.

Džeks iznesa no «Valzivs» virtuves lielu podu ar zupu, kurā peldēja gaļas un speķa gabaliņi. Edijs svētlaimīgi nopūtās. Džo bija jāizēd divas pilnas bļodas. Visi krietni paēda. Pēc tam Kraukļi pavadīja Džo līdz Tauerhilla zirgu omnibusa piestātnei.

Bija jau gandrīz pilnīgi satumsis. Migla bija izdzēsusi māju un kuģu kontūras. Ostas laternas pie doka baseina un gāzes radziņi augstu stabu galos uz krasta promenādes izskatījās kā bāli mēneši, kas veltīgi pūlas apgaismot ceļu gājējiem. Billijs un Džo gāja visiem pa priekšu.

«Kaut būtu teicis kādu vārdu,» nodomāja Džo. Kāpēc viņš nerunā? Džo paslepus paskatījās uz Billiju. Varbūt viņš domā par zaudēto naudu? Džo aptaustīja bikšu kabatu, kuru iepriekš bija pārbaudījis, vai tajā nav caurumu. «Tātad divdesmit man ir. Varēsim nopirkt pienu un gaļu. Naudu māmiņai nedošu. Bet Robiņam gan pateikšu, kas man to iedeva. Piecus paturēšu un rīt pēc darba izpirkšu parādzīmi. Uz zīmes ir Mora adrese. Bet kas būs rīt fabrikā?» Viņš nevilšus nopūtās. Billijs to sadzirdēja.

— Kas tev vēl uz sirds?

— Ja es zinātu, kas notiks* tālāk, — vilcinādamies atbildēja Džo.

— Šai nedēļai tev nauda ir, Džo. Tādu summu taču jums ieturēja, vai ne?

— Jā, tā ir. Bet kā būs ar Mori? Pirmīt tu teici, ka arī to mēs nokārtošot. Moris domā, ka pie miertiesneša mēs panāksim savu taisnību. Viņš domā, ka mēs dabūsim savu naudu atpakaļ. Tad varēsim atdot viņam parādu.

— Tad viņš domā nepareizi.

— Kā tu tā vari teikt? — Džo balsī atkal ieskanējās dusmīgs un agresīvs tonis.

— Gluži vienkārši, — atbildēja Billijs, — pats par sevi saprotams, ka miertiesnesis stāvēs fabrikanta pusē.

Džo pamāja ar galvu. Viņam arī tā šķita. Viņš atkal nomierinājās.

— Un galu galā to taču izdarīja viens no mums — viņi to, protams, nezina, bet tā tas ir.

—' Hm! — Billijs pārdomāja. Pēc brīža, it kā šī atzīšanās viņam būtu tik grūta, viņš lēnām noteica: — Pareizi. Nu ko, atstāj to doktoru manā ziņā, es ar viņu nolīdzināšos.

— Tu? Kā tu to izdarīsi? Tu taču viņu nepazīsti.

— Kaut kur taču viņš dzīvo. Aiziešu pie viņa. Ja vēlies, vari nākt līdzi, kad es pie viņa iešu, — atbildēja Billijs. — Varbūt tev taisnība, un viņš patiešām nav nekāds bagātnieks. Paļaujies tikai uz mani, es tūlīt redzēšu, kas viņš par vīru. Pēc divām nedēļām es tev, tas ir, tavam doktoram, atnesīšu vēl desmit šiliņus. Bet vispirms man ar viņu jārunā, jāizpēta viņš, pirms atdodu viņam naudu. Nu neblenz tā, es taču viņu neapēdīšu, to tavu Mori, vai kā viņu tur sauc. Tātad kur tiksimies?

Džo bija tik pārsteigts, ka piekrita bez apdomāšanās.

— Varbūt vecajā vietā, tur, kur satikāmies pagājušajā vasarā. Oksfordstrītā, uz Čeringrouda stūra?

— Norunāts! No rītdienas pēc divām nedēļām. Pirmdien. Sešos pēc pusdienas, vai varbūt drusku vēlāk? Varēsi to saskaņot ar savu maiņu?

Džo parēķināja un piekrītoši pamāja. Viņu priekšā iznira zirgu omnibusa pieturas zīme. Omnibuss jau bija pārpildīts, bet vēl gaidīja savu atiešanas laiku. Džo atvadījās un uzkāpa uz bukas. Pēkšņi Billijs atcerējās, ka viņam ir vēl viens apelsīns un pasvieda to Džo. Džeks uzsauca:

— Džo, vispirms nolobi! Zem mizas tam ir salda gaļa. Sulīga.

Omnibuss sāka braukt. Billijs un Džeks kādu brīdi skrēja blakus zirgiem. Billijs vēl uzsauca Džo:

— Atdod to māmiņai! Tas nāk no Itālijas. Un nepazaudē lakatu!

Pēc tam viņi palika atpakaļ. Džo ieelpoja uzdāvinātā dienvidu augļa svešādo aromātu, un pēc tam viņš to ietina siltajā lakatā, kas viņam bija rokās. Mazajam Džo vairs nebija bailes no rītdienas. Viņi jau nu no Džo neuzzinās neko. Neviens pats — arī Enders, ja tas vispār atnāks. Vienīgi Morim gan viņš gribēja uzticēt visu.

Džeks un Billijs lēkšiem skrēja atpakaļ, lai panāktu pārējos Kraukļus, kas bija aizgājuši gabalu uz priekšu. Pie kādas blāvi spīdošas laternas Kings izņēma no kabatas kartiņu, kuras malas jau bija saburzītas un, palūkojies uz to, teica:

— Tas nu palicis pāri no mūsu mežģinēm. Mēs gribējām trāpīt tam velna Krosam, bet ciest dabūja mana ģimene.

— Gandrīz tā, — mierīgi atbildēja Džeks. — Bet gan mēs to nokārtosim. Un Krosam ... — Viņš neizteica savu domu līdz galam.

— Ņem šo kartiņu, Džek. To es nopirku tev.

Džeks uzmanīgi to apskatīja.

— Skaties, cik tur ir zila jūra. Pavisam citāda nekā pie mums. Un debesis tik skaidras, un no kalniem kūp dūmi. ..

— Un zeltainas bumbas aug pie kokiem, katrs var tās noplūkt, — turpināja Billijs tādā pašā tonī. Džeks uzreiz neaptvēra, ka drauga vārdiem bija zobgalības nokrāsa.

— Katrs? To es neticu! — viņš ātri pārtrauca Billiju, tomēr šaubīdamies paskatījās uz viņu, tad sarauca pieri un iebāza kartiņu kabatā. — Nu kaut arī tā, tomēr tā ir savāda zeme, kurā no kalniem kūp dūmi.

Pēkšņi viņi izdzirda Kraukļu signālu, un pēc īsa brīža viss bars bija kopā. Zagļu Henijs nobraucīja matus no pakauša uz pieri, un tie saslējās kā gaiļa sekste. Viltīgi ar acīm pamirkšķinājis, viņš pastāstīja jaunu ziņu:

— Indijas dokos ar novēlošanos ieradusies «Karaliene Viktorija». Tie tik zibenīgā steigā ņemas ar kuģa izkraušanu, ka ātrumā viegli var kļūdīties. To man pačukstēja mans Vienacis!

— Viss skaidrs, Spelij! — teica Billijs, atkal atguvis labu omu. — Tur mums būtu laba izdevība kādai bagātai Indijas klaburčūskai uzmīt uz astes! — Viņš ieklepojās un sacīja:

— Jūs, zēni, esat turējušies nevainojami. Ja viss vienmēr noritētu gludi, tad nemaz nevarētu iedomāties, cik labi var būt draugi.

Rīta krēslā Londonas strādnieku kvartālā visas ielas un ieliņas ir cita citai līdzīgas. Pa tām plūst neizgulējušos un nerunīgu cilvēku straume. Tie ir fabriku strādnieki — vīrieši, sievietes, bērni. Ja ielu krustojumā kāds paceļ acis uz augšu un ierauga kaimiņu vai darba biedru, tad, garām ejot, viņš tikai īsi pamāj ar galvu.

Pirmdienās ceļš uz darbu visiem ir ļoti grūts, it sevišķi bērniem, jo svētdiena ar saviem sīkajiem priekiem tepat vēl aiz muguras, bet priekšā gara un grūta darba nedēļa.

Dzestrumā trīcēdami, tie steidzas cauri tumsai. Ziema viņiem ir visgarākais gadalaiks; tā velkas divreiz ilgāk, nekā atzīmēts kalendārā. Tā sākas jau ar rudens miglām un bieži vien vēl maijā tup mitrajos mūros, kad pilsētas apkaimē zeme sen jau zaļo un vējš visur bārsta tās smaržas.

Pa trīs un četrstāvīgo namu aklajiem, neaizklātajiem logiem uz ielas krīt gāzes radziņu un petrolejas lampu blāvā gaisma vai arī kāda sveces galiņa šaudīgās liesmas atspīdums. Bet arī aiz tumšajiem logiem neviens vairs neguļ saldā miegā. Drīz vien tur strādnieki atgriezīsies no nakts maiņas un namu mūros atspīdēs jauni gaismas punktiņi.

Katrā šīs miljonu pilsētas ielā diendienā redzams viens un tas pats skats: ļaužu straumes, kas it kā pa atvērtām slūžām neapturami plūst uz fabrikām, noliktavām, būvlaukumiem. Tā tas ir gan Londonā un Man-česterā, gan Birmingemā, Lankasterā un Glazgovā. Lielās industrijas dzimtene Lielbritānija ir apsteigusi kaimiņu zemes Eiropā un pat Ameriku gan ar modernām mašīnām, gan labākām un lētākām precēm, gan ātri augošu proletariātu. Bērni iet sparīgi šo drūmo ceļu, daži vēl roku rokā ar brāli, māsu vai māti. Viens otrs aiz noguruma jau grīļojas, iekams garā darba diena vēl sākusies. Viņi ir vēl vairāk noguruši un neizgulējušies nekā pieaugušie, kurus sūrā dzīve ir radinājusi panest necilvēcīgo darba ritmu.

Todien Džo vilcinājās ar piecelšanos līdz pat pēdē-

jam brīdim, un mātei, kas jaunajā gultā bija labi gulējusi, uz darbu iedams, rādīja bezrūpīgu seju. Bet, tikko viņš iznāca uz ielas, brašais smaids izgaisa. Viņš neap-steidza citus gājējus kā parasti. Viņš turējās cieši pie namu sienām, ļāva sevi grūstīt un, tāpat kā citi, gandrīz nepacēla galvu. Viņam sala. Vienā rokā viņš turēja somiņu ar maizi un tējas pudeli, bet ar otru, dūrē savilkto, roku pēc īsiem starplaikiem piesita pie aukstajām namu sienām. Ko nesīs šī diena? Viņu droši vien ziņkārīgi izjautās — draugi to darīs līdzjūtīgi, bet skauģi — ar ļaunu prieku. Un kā notiks pratināšana? Kas viņu pratinās? Briļļainais velns vai junioršefs? Vai piespiedīs viņu arī parakstīties?

«Turēties!» nobungāja roka pa sētas dēļiem un mūra sienām. «Turēties!» Vai inspektors Enders atnāks laikā? Varbūt viņš atnāks tikai pēc pratināšanas? Vai vispār viņš atnāks? Vai Morim atlika laika aiziet pie viņa? Džo nepieļāva varbūtību, ka Moris to varētu aizmirst. «Es tevi nepametīšu,» viņš tika apsolījis.

Kad Džo atcerējās šo solījumu, viņam kļuva siltāk. Šodien tik auksts nemaz nav, viņš nodomāja. Varbūt tādēļ, ka šodien viņš izņēmuma kārtā drīkstēja apaut kurpes. Tikai pēdējā mirklī, jau stāvēdams uz kāpņu laukumiņa, viņš iedomājās par tām un griezās atpakaļ.

— Tēt, man jāuzauj kurpes! Es taču šodien tieši pēc darba iešu pie mistera Mora . . .

Un tēvs, kas citādi kurpes bērniem izsniedza tikai tad, kad sākās sals, šoreiz bez iebildumiem izņēma tās no pieliekamā. Viņš pat noslaucīja tās ar lupatu.

— Arī darbā paturi kājā, citādi kāds vēl var nozagt. Putekļus gan notīrīsim pēc tam. Bet misteram Morim, tavam doktoram Marksam, nodod mūsu vispazemīgāko pateicību. Nē, nesaki «vispazemīgāko», saki... — Tēvs meklēja vārdus. Viņš gribēja pieminēt arī «Manifestu».

Bet Džo vairs nevarēja gaidīt. Viņš tēvu saprata arī tāpat.

—- Es, tēt, izstāstīšu visu, kā bija. Arī par grāmatu. Ka tu to esi lasījis. Viņš priecāsies!

Parkerstrītā Ketija un Rihards, katrs no savas puses, paņēma Džo zem rokas un apbēra viņu ar jautājumiem. Bet Džo tikai noraidoši papurināja galvu. Viņiem priekšā un aiz muguras drūzmējās strādnieki. Džo apsolīja draugiem, ka izstāstīs visu pēc darba.

«Visu?» nodomāja Ketija, tad tomēr noticis kaut kas tāds?...

— Mēs māmiņai uzdāvinājām gultu, — paziņoja Džo, lepni smaidīdams. — Un mums ir brālītis!

Ketija, acis iepletusi, skatījās uz Džo:

— Gultu? Patiešām?

Viņi jau bija nonākuši pie vārtiem, un vajadzēja iet garām sarga būdai, nosaukt savu numuru un saņemt un uzkārt kaklā skārda žetonu. Sākās darba diena.

Tieši pulksten deviņos, kad sākās pirmais mazais darba pārtraukums un Džo vēl neizsauca uz nopratināšanu, viņš pamazām nomierinājās. Pie tualetes viņu apstāja draugi. Tie gribēja uzzināt sīkāk par mežģīņu zādzību un interesējās, kāpēc viņš aizsūtīts mājās jau pirms maiņas beigām.

Te Džo ieraudzīja Briļļaino velnu, kas stāvēja, atspiedies pret virpuļkāpņu margām, un centās kaut ko iestāstīt dažiem lielākajiem zēniem. Mute viņam bija savilkta nejaukā smīnā. Džo pārskrēja šermuļi pār kauliem. Kā lai viņš paiet garām šim ienīstajam cilvēkam? Pienāca

klāt Andersons. Viņš tūlīt saprata izmocītā Džo stāvokli, parāva viņu aiz piedurknes un aizveda pa galvenajām kāpnēm, pa kurām vērptuvē strādājošie bērni nekad nedrīkstēja vieni paši iet.

— Nebaidies, Džo, — sirsnīgi teica Andersons. — Viņš tev nepadarīs nekā. Mēs visi esam pārliecināti, ka jūs neesat vainīgi. Nenokar galvu!

Džo pamāja. Cik Endijs bija labs! No jauna palaisto mašīnu troksnis neļāva viņam atbildēt. Džo tikko bija nostājies savā vietā, kad it kā nejauši viņam garām pagāja Mikijs, ko visi dēvēja par slinkuma maisu. Tas nekādi nevarēja samierināties, ka mazo un vārgo Džo bieži stādīja tieši viņam, spēcīgam puisim, par paraugu. Tagad Mikijam bija izdevība atriebties. Izlikdamies, it kā izpaustu kādu noslēpumu, viņš teica Džo:

— Klausies, Kling! Vecākais noliktavas pārzinis liek pateikt, ka tev drīz atnākšot pakaļ. Policisti! — Tad viņš uz brīdi apklusa un zobgalīgi noraudzījās uz savu upuri. — Gan jau viņi izdauzīs no tevis to noslēpumu. Uz to tev jābūt vienmēr gatavam!

— Kādu noslēpumu? — neskanīgā balsī jautāja Džo nobālēdams.

— Kā lai es to zinu? Varbūt viņi zina kaut ko par tevi.

Džo atkal palika viens. Viņa priekšā mirguļodamas griezās spoles. Džo paskatījās apkārt. Viņam reiba galva. Kādu noslēpumu? Vai par Billiju? Vai tie būtu nākuši viņam uz pēdām? Minūtes gūlās uz Džo pleciem kā smagi akmeņi.

Kad Andersons nāca pa eju starp mašīnām, viņš ieraudzīja, ka Džo uz mutes guļ zemē. Ketija, nezinādama, ko iesākt, bija nometusies uz ceļiem viņam blakus ...

— Vai tu, Džo, esi slims? — norūpējies jautāja Andersons un notupās pie zēna. Džo atvēra acis, neaptverdams, kur atrodas. Beidzot viņš pazina Andersonu.

— Nē . . . nē . .. man nekas nav! — Vai tiešām viņš bija nokritis aiz nespēka? Kājas vēl it kā ļima, bet viņš jau atkal stājās pie darba. Ketija un Rihards drīkstēja palikt pie viņa un palīdzēt — tā bija norīkojis Endijs.

Un tas bija labi! Džo šķita, ka pavedieni viņa spolēs agrāk nebija trūkuši tik bieži kā šorīt.

Ap pulksten desmitiem kāds no administrācijas personāla uzaicināja vecāko uzraugu Andersonu uz galveno kantori. Bet Andersons tūlīt atgriezās, lai paņemtu līdzi Džo.

— Mums abiem jāierodas pie personālšefa Katla! —-Andersons mēģināja smaidīt, lai gan arī viņu bija pārņēmušas bailes. — Jā, jā, arī man! Kā redzi, tur nevar būt nekas Jauns. Un galu galā par to nu reiz jārunā tā vai tā. Tā būs labāk arī tev! — Andersons centās mierināt zēnu, kas gāja viņam blakus bāls kā krīts. Džo nepamanīja, ka gandrīz pie Katla durvīm kāds vecāks strādnieks pavilka Andersonu sānis un iečukstēja tam kaut ko ausī. Uztraukumā Džo nepamanīja arī Briļļaino velnu. Tas steidzās, skaļi sēkdams, iepletis nāsis un svīzdams, apzinādamies savas personības un darba svarīgumu. Viņš tūdaļ nozuda junioršefa kabineta priekštelpā.

Šajā acumirklī kāds kantorists iekritušām šaurām krūtīm, kurš parasti Katla birojā veica savus rakstu darbus klusi kā pelīte, ar troksni atrāva durvis, pārākumā apziņā pamāja Andersonam ar pirkstu un teica:

— Kustieties ātrāk! Misters Katls, mūsu personāl-šefs, jau gaida!

Personālšefu, abu fabrikas īpašnieku pārstāvi Katlu, visi vērptuves strādnieki dēvēja tikai par «Nazi». Galva uz viņa tievā un krunkainā kakla izskatījās kā peļu vanagam. Katla grumbotā seja vienmēr bija tīri skūta, un savu ataicināto upuru priekšā viņš vienmēr stāvēja klusēdams, lūpas sakniebis, raudzīdamies tajos ar savām ūdenszilo acu šaurajām zīlītēm caur niķeļa rāmī ietvertām brillēm. Jautājumus, no kuriem visi tā baidījās, viņš izteica, nekad nemainot balss noskaņu. Bet, tiklīdz nopratināmais bija beidzis savas stostīgās atbildes, viņš tūlīt griezīgi asā balsī paziņoja savus lēmumus. Lūgt viņu bija veltīgi. Savu šefu priekšā Katls gribot negribot savilka plānās lūpas padevīgā, godbijīgā smaidā, bet smejoties viņu vēl nebija redzējis

neviens. Katls nemīlēja nevienu visā pasaulē. Ari pats sevi ne. Viņš godāja un cienīja tikai vienu: firmas galveno grāmatu un tās lielo varu, kas bija arī viņa rokās, kopš šī grāmata bija viņa kontrolē.

Par savas dzīves jēgu viņš uzskatīja ar darba līgumiem, kurus strādnieki parakstīja, pa lielākai daļai nenojauzdami neko ļaunu, izspiest strādniekus tā, lai grāmatas ienākumu ailes kļūtu arvien treknākas. Līdz šim Katlam vienmēr bija izdevies katru, pat vismazāko pārkāpumu ar soda naudas palīdzību pārvērst peļņā un jau dīglī apslāpēt ikvienu, tikko rūgt sākušos dumpi.

Tāpēc vecais Kross jau sen bija metis acis uz bijušo grāmatvedi un beidzot uzticēja viņam šo ārkārtīgi svarīgo posteni.

Kad Džo un Andersons ienāca smacīgajā, melni pa-nelētajā telpā, kurā arī dienas laikā dega blāva gāzes lampa, Katls stāvēja pie savas pults. Nemaz nepaskatījies uz abiem, viņš turpināja lasīt kādu rakstu, kuram tinte vēl nebija nožuvusi. Izlasījis rakstu, viņš to rūpīgi nolika pašā galda vidū un lēnām apkaisīja ar susinā-tājsmiltīm.

Džo līdz šim bija laimējies: ne reizi viņš vēl nebija izsaukts pie «Naža». Sirds viņam dauzījās tā, it kā gribētu no krūtīm izlēkt. Viņš turējās aiz Andersona, bet viņam pietika drosmes žiglu skatienu pārlaist istabai. Briļļainā velna šeit nebija. Viņš atviegloti uzelpoja.

Katls uzbīdīja brilles uz grumbainās pieres, kundziski pamāja Džo un, kad tas trīcošiem ceļiem pienāca viņam tuvāk, ļauni viņā ar savām zivs acīm noraudzījās. Katls gribēja sākt runāt, bet tūlīt atkal saknieba lūpas un nopētīja salāpītos svārkos tērpto sīko zēna augumu. Viņš juta, ka viņu pēkšņi pārņem vēl nepieredzēts niknums. Apakšžoklis viņam vairākas reizes pakustējās uz priekšu un atpakaļ.

Viņa priekšā stāvēja mazs skrandainis, punduris ar iekritušiem vaigiem, puteklis, mušas mēsls! Un tāds bija iedrošinājies atvērt muti? Iedrošinājies viņiem — varasvīriem rādīt zobus? So uti vajadzētu vienkārši nospiest, bet viņam te jāizpilda Krosa juniora uzdevums!

Džo juta, ar kādu niknumu viņu durstīja Katla ska-

tiens. Un tad viņš izdzirda Katla sīko balsi, kas skanēja caur degunu. Vārdi slīdēja viņam gar ausīm, un viņš nesaprata to nozīmi. Toties Andersons uztvēra katru Katla vārdu. Klausoties tā plašo runu, Andersons arvien vairāk pārliecinājās, ka viņa nojauta ir bijusi pareiza: Katla rokās nebija trumpju, patiesībā neviena trumpja. Kādēļ tad šie labvēlīgo vārdu plūdi, šis lišķīgais ievads?

Vispirms Katls runāja par dievbijīgā šefa un Pading-tonas baznīcas priekšnieka Džona Krosa seniora «ārkārtējo labsirdību», «neizmērojamo maigumu», par to, ka vēlētāju mīlestība un uzticība viņu iecēlusi deputāta augstajā postenī, kurā viņš jau tik ilgi darbojoties savā pilsētas iecirknī par svētību iedzīvotājiem. Tad nāca viņa dēla Semjuela Krosa kārta, kurš visādā ziņā cenšoties neatpalikt no tēva. Visiem esot zināms, ka visu mazo un lielo strādnieku trūkums un rūpes esot viņa sirdslieta. Sevišķi mazo. Kā tas rūpējoties par viņu audzināšanu, kā papildinot viņu trūcīgās zināšanas fabrikas skolā, kā pieradinot tos pie disciplīnas un nevainojamas uzvedības, lai tie vēlāk kļūtu par labiem un priekšzīmīgiem strādniekiem. Un vai šādiem labdariem — Katls pacēla balsi — neesot tiesības sagaidīt padevību no saviem strādniekiem?

Šajā vietā Katls apklusa. Ārkārtīgi pārsteigts, viņš pamanīja, ka Džo viņā nemaz neklausās. Un patiešām, Džo bija pievērsis skatu gleznām, kas ar saviem zelta rāmjiem mazliet atdzīvināja drūmās sienas. Katls vai valodu zaudēja. Ko tikai šis zeņķis neiedrošinājās! Pēc monotonās vārdu plūsmas iestājies klusums lika Džo satrūkties.

— Es nupat runāju par labdariem, — asi atkārtoja Katls. — Par labdariem, kas pat šodien un šeit izskatāmajā Klingu lietā ... — Viņš apmierināts redzēja, ka Džo ir izbijies un, vērsdams uz viņu asu skatienu, sparīgi turpināja: — Par labdariem, kas Klingu lietā ir atturējušies sodīt visu ģimeni tikai tās peļamā dēla dēļ!

Džo atkal sāka reibt galva, viņš nespēja vairs izturēt «Naža» skatienu un aizvēra acis. Ko viņš zināja par Billiju? Ar to tie domā tikai viņu. Džo sirds sāka mežonīgi dauzīties.

Katls bija apmierināts ar savu vārdu iespaidu. Tikai ar grūtībām viņam atkal izdevās piešķirt savai balsij medussaldo toni. Tagad viņš runāja par mežģinēm, par rokdarbu, kas bija pazudis tik mīklainā veidā. Džo tagad nepalaida garām nevienu vārdu.

Ieturējis pauzi, abiem par pārsteigumu Katls turpināja:

Par pieminētajam mežģinem tagad nerunāsim. Mežģiņu darinātāja audēja Mērija Klinga var mierīgi atgriezties darbā. Pie tam pēc iespējas drīzāk, tiklīdz būs atveseļojusies. Jaunais šefs liek pateikt, ka tad viņai būs jādarina jaunas un vēl skaistākas mežģīnes. Varbūt viņa jau pa slimības laiku var padomāt par vēl maigāku un greznāku rakstu, kas varētu aizstāt pazudušās mežģines. Mēs, augstā administrācija, esam pārliecināti, ka Mērija Klinga mežģiņu zādzībā ir pilnīgi nevainīga. Pilnīgi.

Katls pamanīja, ka Andersons tikai ar pūlēm apslēpj savu prieku. Nikns par to, ka juniors viņam bija sevišķi piekodinājis rīkoties pēc iespējas saudzīgāk, viņš iekoda lūpā.

Džo sejā atgriezās sārtums. Viņš tik labprāt vēlējās atskatīties uz Andersonu, bet neiedrošinājās. Arī «Nazis» viņu ne mirkli neizlaida no acīm. Džo tomēr pēc visa dzirdētā vēl nespēja izprast, vai Katla nolūki ir miermīlīgi vai ļauni viltīgi. «Dažreiz viņš tevi vispirms uzslavē, bet pēc tam iemin dubļos,» viņam bija teicis Robins.

«Nazis» jau sagatavojās sitienam un noskaldīja nežēlīgi aukstā balsī:

— Bet ar tevi, Džo Kling, būs cita saruna!

Atkal it kā neredzama roka aizžņaudza Džo kaklu. Viņš mēģināja elpot dziļi. Bet, lai arī kas tagad nāktu, viens tomēr bija skaidrs: māmiņai tie vairs nespēs nodarīt nekā ļauna!

— Paskaties uz mani, Kling! — Džo izdzirda Katla balsi un paklausīgi paskatījās uz viņu. Katls paņēma rokā aprakstīto lapu un pacēla to gaisā: — Tava kāpšana pa ugunsdzēsēju kāpnēm ir . .. — viņš aprāvās un pēc mokošas pauzes turpināja: — ir nedarbs, ko vairs nevar griezt par labu.

Nu satrūkās arī Andersons. Vai tad tiešām viņi tomēr sodīs Džo, lai gan «Nazis» sākumā bija dūdojis tik saldi?

Katls ar gandarījumu pamanīja Andersona izbīli.

— Jā, tas ir liels nedarbs! Tieši ar šādiem cirka trikiem pamudina zagļus uz ļauniem darbiem. Ar to, kā saka, pievilina neģēļus, rāda tiem ceļus, kas ved uz noziegumu.

Viņš pacēla kaulaino pirkstu un lēnām turpināja:

— Ievēro labi, Kling: ne-tie-ši arī tu esi vainīgs mež-ģiņu zādzībā. Tam taču tu piekritīsi?

Džo vienu mirkli palūkojās grīdā, bet pēc tam noraidoši papurināja galvu. Tas nu Katlam bija par daudz.

— Ko, tu nepiekrīti? — nošņāca Katls. — Vai tad tu neparādīji ceļu zagļiem? Vai ugunsdzēsēju kāpnes neved uz noliktavu? Un vai tad mežģines neatradas noliktavā? Es saku, ka tu, vienīgi tu esi parādījis zagļiem ceļu, tāpēc ir taisnīgi, ka mēs tev, Džo Kling, piespriežam sodu, ka neatļautā veidā esi izmantojis ugunsdzēsēju kāpnes. Protams, sods būs atbilstošs tavam nodarījumam. Tādas ir mūsu šefu kungu ... un arī manas domas.

Pilnīgi pārguris, veikdams savu uzdevumu, Katls beidzot paņēma rakstu un lasīja:

— Šefi Džons Kross senjors un Semjuels Kross juniors šī nedarba dēļ ir spiesti vērptuvē strādājošajam nepilngadīgajam Džo Klingam atvilkt no algas divdesmit šiliņus. Sods ir tik augsts tāpēc, lai tas būtu par biedinājumu citiem.

Šajā vietā Katls ļāva noslīgt papīram uz pults un, lūkodamies pāri Džo galvai kādā punktā pie griestiem, tālāk turpināja ātrāk:

— Tā kā tev un tavai mātei Mērijai Klingai, kā jau pieminēju, nepareizi un bez augsto šefu ziņas sestdien no algas ieturēja divdesmit šiliņus, labsirdīgie Krosu kungi piekrīt apmierināties ar šo summu. Tā ir soda nauda, kas tev būtu jāmaksā tagad. Tas viss ir šeit atzīmēts. Vai esi ar mieru nupat nolasīto atzīt ar savu vārdu un uzvārdu, tas ir, ar savu parakstu? Un misteram Andersonam jāparakstās kā lieciniekam.

— Esmu ar mieru, — Džo klusinātā balsī ātri atbildēja.

Viņam bija jāsakož zobi, lai lūpas priekā neietrī-cētos. Bija taču jārāda drūma seja, lai «Nazis» nemanītu viņa prieku. Džo ātri paņēma tērauda spalvu un, lēnām vilkdams burtus, parakstījās.

Katls, kas bija gaidījis, ka zēns atteiksies to darīt, apskatīja parakstu:

— Skaties tikai, cik skaisti raksti — bet gandrīz vai zaglis!

Arī Andersons, vēlreiz pārlasījis priekšnieku lēmumu, parakstījās. Jā, viss bija pareizi. Te par zādzību, ko būtu izdarījuši Klingi, vairs nebija minēts nekas.

Atviegloti uzelpodami, abi beidzot stāvēja aiz durvīm. Kādu brīdi Džo neko nespēja aptvert, bet tad lieliem lēcieniem uzskrēja pa kāpnēm augšā un, priekā starodams, nošļūca pa margām.

— Zēn, zēn, tu vēl smejies? •—- noteica Andersons un pārlaida plaukstu pār pieri. — Divdesmit šiliņu, divdesmit, tas taču nav nekāds sīkums! Kāpēc tu nemēģināji nokaulēt? Kas zina, varbūt viņi vispār . . . nē, tas ir par traku! Atdāvināt divdesmit šiliņus! Bet nu jau ir par vēlu.

— Tas nekas, — klusi un laimīgi noteica Džo. Kā gan lai Endijs būtu varējis zināt, kā viss bija īstenībā?

Endijs pēkšņi iesmējās:

— Nu, tas Enders būs viņus krietni vien samīcījis!

Džo apmetās apkārt:

— Inspektors Enders bija šeit? Patiešām?

— Žēl, ka uzzināju par to tikai pašā pēdējā minūtē. Citādi būtu pateicis tev jau pirmīt. — Viņš pamāja ar galvu uz durvju pusi. — Tāpēc jau Katls bija tik rāms. Citādi jau nu nebūtu tik saudzīgi rīkojies. Bet nu ej! — Viņš draudzīgi uzsita Džo pa muguru.

Džo jau gribēja skriet prom, kad pēkšņi pie ieejas vērptuvē pamanīja Briļļaino velnu, kas vilkās augšup pa vītņu kāpnēm: sasarcis kā biete, maisiņi zem acīm uzblīduši, mežonīgi sašķiebtās, drebošās lūpas kustējās, it kā viņš runātu ar kādu neredzamu ienaidnieku. Viņš nepamanīja ne strādnieku zobgalīgos skatienus, ne Džo, ne Andersonu. Stenēdams, paklusām lādēda-

mies, viņš atstāja tāda cilvēka iespaidu, kas ir pavisam satriekts un galīgi izmisis. Džo un Andersons neizpratnē noraudzījās viņam pakaļ.

Kas šeit bija noticis?

Brīdī, kad Džo un Andersons iegāja pie Katla, Bells iedrāzās tieši junioršefa kabineta priekštelpā. Jau otro reizi šajā rītā. Kāds gods! Bet vispirms viņš paklausījās un tikai tad nospieda durvju rokturi. Viņam aiz muguras sēdošais skrīverītis bija tā indīgi nosmīnējis. Vai kaut kas nebija kārtībā? Nē — juniors bija viens. Bells ātri aplaizīja lūpas, kas no uzbudinājuma bija kļuvušas sausas, un iegāja kabinetā.

Acumirklī viņš atmeta savu uzpūtīgo izturēšanos. Šefs, nikns kā panteris, staigāja pa kabinetu kā pa krātiņu, ar garu koka lineālu vairākas reizes uzsita uz galda un beidzot, kas nu nekā laba nevēstīja, apstājās pie apmulsušā Bella, nemaz uz viņu pat nepaskatīdamies. Kas ar viņu bija noticis? Bells uzdrošinājās ieklepoties. Semjuels Kross dusmīgi apsviedās apkārt.

— Un ko lai mēs tagad iesākam? — viņš nošņācās.

— Nu — kā jau norunāts, šef. Mazais manās rokās ir kā vasks.

— «Šef... šef»! Jums vēl vienmēr esmu «sers»! — uzkliedza Kross apjukušajam Bellām.

— Jā, ser! Bet mēs . . . mēs . . .

Ka visvarenajam Briļļainajam velnam arī vienreiz vārdi iesprūda kaklā, tas bija tikpat kā astotais pasaules brīnums. Viņš sāka kāpties atpakaļ, jo juniors nāca viņam virsū, it kā gribēdams to samīt un neapvaldītās dusmās kliedza:

— «Mēs» .. . «mēs»! Jūs šodien esat informējis mani pilnīgi nepareizi! Gribējāt pasniegt man nomierinošu tabletīti? Ko? Man nav vajadzīgas nekādas tabletes, ne plāksterīši, man vajadzīgas gudras galvas, nevis ragu-lopi!

Nu Briļļainais velns saprata. Tā bija tāda galvas mazgāšana, ko viņš vēl nekad nebija piedzīvojis. Tūlīt viņš pieņēma padevīgu pozu. Kross to pamanīja. Mazliet mierīgāk viņš turpināja:

— Apvainot manu labāko strādnieci! Pilnīgi bez jebkādiem pierādījumiem! To var izdarīt tikai galīgs

muļķis! Domājat, ka man liels prieks iedzīvoties nepatikšanās tikai tāpēc, ka jūs tik slikti apejaties ar bērniem? Es vienmēr esmu piekodinājis: «Nekādu patvaļu!» Bet jūs? Jūs esat nespējīgs lempis! Tā tas nevar turpināties, mister Bell, tā nevar!

Briļļainais velns pieturējās pie krēsla atzveltnes. Ak tu debess, kas tam šefam bija uznācis? Ko viņš ar to domāja? Viņš taču vienmēr bija sapratis, ka ar bērniem jāapietas bargi, jāiebaida viņi, lai tur muti. Vai vēl pirms dažām stundām viņu neslavēja par to, ka viņš tik labi izdomājis savu plānu? Apvainot vienīgi šo dumpinieku Džo Klingu, bet viņa māti likt mierā! Tikpat viņai jāmaksā par sava dēla grēkiem. Atteikties no viņas apvainošanas zādzībā kaut vai tādēļ vien, ka viņas prasmīgās rokas būs noderīgas vēl ilgi. Bells juta, ka zeme zem viņa kājām līgojas. Beidzot viņš izmocīja pāris vārdu:

— Bet... ser ... tagad es nesaprotu vairs nekā.

Semjuels Kross, kājas iepletis, nostājās pazemotā

Bella priekšā un ar izsmieklu balsī teica:

— Tūlīt apgaismošu jūsu prātu! Fabrikas inspektors Enders bija šeit. Jā gan, šeit, pie manis. Šodien. Nupat! Jūsu bērnu audzināšanas metodes rezultāti ir tie, ka bērni iedrošinās tūlīt skriet pie šīs nolādētās fabriku komisijas sūdzēties, pienest tai sīkas ziņas un tā tālāk. Tas Enders jau bija informēts par visu. Par visu. Viņš zināja par jūsu nepatiesajiem apvainojumiem, par draudiem, par algas ieturēšanu. Un tas viss bez pierādījumiem!

Bells pavēra muti un tūlīt to atkal aizvēra. Bet tad izgrūda:

— Velns parāvis! Viņš ir jāizmet uz ielas, jātriec ratā tas lempis!

— Izmest uz ielas? Par vēlu! — Juniors uzmeta Bellām niknu skatienu. — Jūs man esat ievārījis pamatīgu putru! Un tā man tagad jāizstrebj. Tas mums maksas krietnu summu. Nakts maiņu dēļ mēs vēl būtu tikuši cauri ar pāris belzieniem, bet tagad? Tagad ir beigas. Un jūsu vainas dēļ. Jūs apvainojat ļaudis bez pierādījumiem! Es zinu, ko jūs bijāt nodomājis. Bet tādas lietas vienmēr atklājas. Vai tad jūs, stulbeni, par pulk-

sleni nemaz nepadomājāt? Mežģines pazuda tajā laikā, kad te ošņājās komisija, tas ir, pēc vienpadsmitiem, mans mīļais. To jums pierādīs katrs, pat mums vislabvēlīgāk noskaņotais miertiesnesis un pierakstīs mums, ka jūs Klingu esat apvainojis tikai tāpēc, ka viņš sūdzējies komisijai. Tad jūs stāvēsiet tur ar nokārtu degunu. Ar tik neprecīziem datiem, kas vārda pilnā nozīmē brēc uz debesīm, mēs nedrīkstam uzstāties.

— Bet ja . . . ja policija nopratinātu Klingu šo mež-ģiņu dēļ? Esmu labi pazīstams ar tiem ierēdņiem, varētu dot viņiem kādu mājienu .. .

— Nekādu mājienu jūs nedosiet! Šajā mājā kāju nespers neviens policists. Esmu atsaucis visus rīkojumus attiecībā uz nopratināšanu. Mērija Klinga noaudīs man jaunas mežģines, bet jūs viņai atvainosieties! Bet, ja jūs viņai vēl kaut reizi pateiksiet kaut ko dusmīgu vai zobgalīgu vai arī apgrūtināsiet viņas zēnu — nu, kā viņu sauc — to Džo, tad jūs firmas «Kross un Fokss» durvis redzēsiet tikai no ārpuses. Tas ir mans pēdējais vārds.

Kross nu beidzot bija izgāzis niknumu, kas bija krājies viņā divas dienas. Ja Endera priekšā viņš bija spiests izlikties augstsirdīgs un apsolīt tam radikālas pārmaiņas, tad tagad viņš vismaz varēja niknumu par ciesto sakāvi izgāzt uz savu padoto, palīgu visās paša nelietībās.

Bellām, ko vērptuves strādnieki ienīda visvairāk, bija sabrukusi dievišķīgā pasaules kārtība. Kāds bērns bija iedrošinājies sadumpoties — un bija uzvarējis! Tas nelietis Enders viņa kungam laikam būs krietni iekodis, ja tas atsauca visus savus agrākos rīkojumus un visu niknumu izgāza tikai uz viņu —- Bellu.

Bet fabrikas inspektors Tomass Enders, kas citkārt vienmēr uzvedās ļoti nosvērti, šinī laikā drāzās pa kāpnēm augšup uz savu dzīvokli, lēkdams pa diviem kāpieniem reizē. Viņš vairākas reizes ātri pieklauvēja. Bet, tā kā miss Brauna, kura vienmēr rūpējās par En-deru kā māte, durvis tūlīt neatvēra, jo bija pakurla, viņš sāka tās nepacietīgi dauzīt. Kad durvis beidzot atvērās, viņš gribēja pasteigties garām miss Braunai, to

tikai īsi pasveicinājis, bet viņa tam nostājās ceļā, pārmetoši purinādama galvu:

— Ar vaļēju mēteli, mister Ender? Un bez cepures? Tādā laikā! Dieva dēļ, kas tad noticis?

— Esmu uzvarējis kādā kaujā, rniss Brauna! — En-ders nometa cepuri un mēteli. •— Es esmu ... — Viņš dega nepacietībā pastāstīt par notikušo, bet tomēr tikai mulsi iesmējās, jo pret viņu paceltā milzīgā klausule apklusināja viņam katru vēlēšanos stāstīt. — Vēlāk, miss Brauna! — iesaucās viņš ārkārtīgi skaļi. — Man jāraksta steidzīgs ziņojums. Tūlīt uzvāriet man stipru tēju!

Miss Brauna, vēl arvien nekā nesaprazdama, purināja galvu, bet Enders, iestūmis viņu virtuvē, iesteidzās savā istabā un paķēra spalvu. Pēc pāris acumirkļiem viņš atkal pielēca kājās. Šis jaunums viņam bija jāpastāsta kādam! Noteikti! Bet ne jau nu pa telefonu!

«Ja es aizietu pie doktora Vebsa? Ap pusdienas laiku viņš noteikti būs mājās.»

Pēc dažām minūtēm Enders jau bija ceļā. Arī tagad viņa izturēšanos nevarēja saukt par nosvērtu. Enders steidzās pa ielu, rokas mēteļa kabatās sabāzis, elkoņus ķermenim cieši piespiedis un zodu gaisā izslējis. Ielās, kurās bija daudz ļaužu, viņš gan palēnināja soli, bet toties pārgalvīgi ar zābaka purngalu spēra ceļā pagadījušos akmentiņus. Pēkšņi viņš nosvilpoja dažas taktis no kāda militāra marša un skaļi iesmējās. Šī diena ir pierādījusi, ko spēj sasniegt pareizi vadītā fabriku komisija! Lielisks panākums! Līdz šim viņa vislielākais panākums. Tas bija viņa tēvzemes progresīvās likumdošanas triumfs. Anglijas pilsonim tikai vajadzēja būt ar drosmi, lai to pareizi izmantotu. Viņam bija bijusi tāda drosme. Jā, viņš tiešām varēja lepoties ar savu taktiku un apņēmību. Sākot ar šodienu, Londonas fabrikās inspektora Endera vadīto komisiju sagaidīs ar pienācīgo cieņu.

Pēc tam kad Enders kādu laiku bija nodevies šīm viņam tik mīļām un iepriecinošām domām, viņš palēnināja soli. Vai patiešām tā bija tikai viņa drosme un viņa pārākums, kas noveda pie panākumiem? Vai tikai

tas nebija arī kāda cita nopelns? Bet varbūt galvenokārt cita? Kā tad viņš, Enders, bija rīkojies līdz šim? Vai tad viņa līdzšinējā taktika nebija nekas cits kā tikai tāda piesardzīga adatas dūrienu politika? Fabriku apmeklējumi, pretenzijas, ziņojumi, iesniegumi, atgādinājumi un norādījumi! Vienmēr tikai pēc receptes: nepārtraukti krītošas ūdens piles izgrauž pat akmeni. Bet no kurienes tad viņš bija ņēmis šo drosmi šorīt uzbrukt vienam no vislielākajiem fabrikas īpašniekiem?

Enders bija pārāk godīgs, lai pats sev izliktos. Tāpēc viņš vēlreiz domās atainoja visu notikumu gaitu.

Jau ļoti agri, tūlīt pēc pulksten astoņiem, pie viņa ieradās doktors Markss un pierunāja izteikt protestu Krosam un Foksam Džo Klinga lietā. Enders ierosināja vispirms sastādīt sīku komisijas ziņojumu — protams, asā tonī un bez kādiem kompromisiem — un to tūlīt nosūtīt fabrikas īpašniekiem, bet tad, kad tas būs atstājis pienācīgo iespaidu, ierasties personīgi.

Markss enerģiski noraidīja šo domu:

— Nekādu komisijas ziņojumu! Jāraksta ziņojums miertiesnesim par Klingu lietu! Šeit tas ir! —- Viņš nolika uz galda īsu zīmīti. — «Apzināti nepareizs apvainojums zādzībā ar nolūku izdarīt spiedienu uz liecinieku Džo Klingu. Bez tam kliedzoši netaisnīga viņa mātes sodīšana bez jebkādiem pierādījumiem! Lai pierādītu abu nevainību, pietiekami salīdzināt tikai laiku. Tātad acīm redzama komisijas darba sabotešana.»

Enders vēl šaubījās.

— Ja nu jūs nāktu līdzi? Šādās kaujas situācijās man trūkst jūsu stingrības.

— Bet sestdien vakarā? Tad tiešām es jums mazliet palīdzēju, lai jūs varētu atrast ceļu uz bērnu sirdīm, zināmā mērā pavēru mazliet durvis, bet jūs, Ender, drosmīgi devāties uz priekšu. Un jums bija panākumi! Jūs atradāt ne tikai vienu galveno liecinieku, kas jums bija vajadzīgs, bet gan veselu bataljonu mazo strādnieku. Bērni jums uzticējās, un jūs tos vedāt kaujā. Atklātā kaujā pret kungiem! Un kungiem tas bija pilnīgs pārsteigums, kaut kas nedzirdēts! Tāpēc jau viņiem ceļi sāka ļodzīties. Bet ne jau uz ilgu laiku.

Viņi sita pretī, turklāt konsekventi. Pašam drosmīgākajam Džo Klingam! Zibenīgi ātri, nežēlīgi, nelietīgi. Ja mēs šodien zēnu atstāsim nelaimē, tad visi atkal ierausies sevī. Bet kungu aprēķinos ir viena vāja vieta. Ir viegli pierādīt, ka apvainojums zādzībā ir nepamatots, tas jums, mīļais Ender, dod rokās visus trumpjus. Ar Klingu lietu jūs tagad atvērsiet fronti visā tās platumā. Un vairs nekādus puspasākumus! Mēs esam viņus iespieduši spīlēs. Jūs pieprasiet: pirmkārt — pilnīgu Klingu reabilitāciju, pilnīgu gandarījumu Klingiem un ieturēto algu izmaksu; otrkārt — tūlīt atcelt nakts maiņas bērniem, kas jaunāki par četrpadsmit gadiem, un ievest likumīgo darba laiku. Ne mazākās piekāpšanās! Pretējā gadījumā jūs nodosiet lietu miertiesnesim un sacelsiet lielu troksni!

Viss vēl šo tumšo, ugunīgo acu jauneklīgā spara iespaidā, Enders devās ceļā. Pie fabrikas vārtiem viņu vēlreiz pārņēma šaubas. Bet, kad viņš stāvēja aci pret aci ar Krosu junioru un redzēja viņa nemieru un apjukumu, viņš devās tiešā uzbrukumā, atraidījis piedāvāto krēslu, viņš vēsi sacīja:

— Mūsu saruna, mister Kros, būs ļoti īsa. Kāpēc? To uzzināsiet, izlasījuši šo ziņojumu Džo Klinga lietā. Šo gadījumu kopā ar sīku komisijas ziņojumu izskatīs miertiesnesis.

Enders runāja asi, cerēdams tā iegūt izdevīgas pozīcijas turpmākai sarunai. Bet juniors — tieši tā kā bija paredzējis doktors Markss — tūlīt nolaida buras. Kad Enders pieprasīja, lai Kross min noteiktu termiņu, kad atcels nakts maiņas un noteiks astoņu stundu darba dienu bērniem jaunākiem par četrpadsmit gadiem, Kross vēlreiz mēģināja izlocīties. Bet tieši šajā brīdī viņš, Enders, gandrīz fiziski izjuta, ka doktors Markss ar savām lauvas krēpēm stāv aiz viņa, atcerējās viņa argumentus un aukstasinīgi izspēlēja trumpi, ko Markss viņam bija iedevis.

— Ja mans ziņojums par šo maz iepriecinošo lietu parādīsies presē, mister Kros, tad varu iedomāties, tas jūsu tēva kungam tik īsi pirms vēlēšanām sagādās visai maz prieka!

Jā, ar šo Enders uzvarēja galīgi. Kross lika pasaukt

personālšefu Katlu un bez aplinkiem paziņoja viņam savus rīkojumus.

Kad Enders savās atmiņās bija nonācis tieši pie šā punkta, viņš jau bija sasniedzis komisijas locekļa doktora Vebsa privātdzīvokli. «Dīvaini,» viņš nodomāja, «es to doktoru Kārli Marksu līdz šim uzskatīju par zinātnieku — par apdāvinātu zinību vīru. Taču jāatzīstas, ka viņš lieliski pārzina arī dzīves praktisko pusi.»

Šodien mazie strādnieki pa fabrikas vārtiem negāja tā kā parasti. Tie nevilka kājas, nebija nokāruši plecus un neievēroja arī parasto kārtību. Šodien viņi steidzās. Drūzmējās. Katrs gribēja tikt laukā pirmais. Vārtos radās sastrēgums. Fabrikas sargs nezināja, ko iesākt. Skārda žetonus viņam steidzīgi uzmeta uz galda. Nepalīdzēja nekādi apsaucieni. Pat paši mazākie, kas parasti pazemīgi paslīdēja garām, arī bija mutuļojošā nemiera pārņemti un šoreiz veco īgņu nemaz neievēroja.

Riharda žetons noripoja no galda zemē.

— Pacelt! — nikni iekliedzās vārtu sargs. Viņš Rihardu mēģināja aizturēt, bet aizmugurē nākošie Rihardu jau bija izstūmuši pa vārtiem laukā.

Sargs tikai ar pūlēm tika atpakaļ savā vietā.

— Kāpēc jūs tā spiežaties! Beidzāt darbu trīs stundas ātrāk, nu jau jums laika diezgan. Esiet taču prātīgi!

Bet tieši šīs uzdāvātās trīs stundas neviens negribēja zaudēt. Viņiem bija pateikts, ka viena tvaika katla avārijas dēļ viņi drīkstot iet mājās. Kas zina, varbūt Zirnekļa kāja varēja vēl apdomāties, saukt viņus atpakaļ un likt pie cita darba. Tāpēc prom, tikai prom no fabrikas teritorijas.

Uz ielas viņi izklīda uz visām pusēm. Bet tad vairs nebija jāsteidzas. Tieši otrādi. Viņi apstājās, it kā lai pārdomātu. Šodien viņiem uzdāvinātas veselas trīs stundas! Vēl bija gluži gaišs. Arī saule atmirdzēja caur mākoņiem. Bērni, kas dzīvoja tepat tuvumā, tūlīt skrēja uz mājām. Citi bezbēdīgi plosījās. Vecākie salasījās bariņos. Tik daudz jaunumu kopš pagājušās sestdienas nakts! Kopš ienīstais Briļļainais velns pilnīgi satriekts bija aizlīgojis uz savu noliktavu, vērptuvē

nepārtraukti sačukstējās. Šeit nu beidzot varēja runāt skaļi. Ap Rihardu, Ketiju, Dikiju un Selliju salasījās arvien vairāk bērnu. Visi runāja, cits citu pārtraukdami.

— Viņu atlaidīs!

— Briļļaino velnu?

— Viņu apcietinās!

— Lai Sellijai viņš nopērk jaunu kleitu.

— Un man arī! — skaļi iesaucās Ketija. — Māte to vairs nevar salāpīt.

— Viņam būs jāstājas miertiesneša priekšā!

— Un mūs uzaicinās par lieciniekiem, — sparīgi noteica Rihards.

Bet Dikijs viņu pārtrumpoja:

— Aha, tagad es saprotu. Tāpēc viņi mūs atlaida šodien agrāk —• grib mūs piekukuļot, lai mēs nepateiktu kaut ko sliktu.

Rihards uzlēca uz mūra izciļņa un kliedza:

— Kas klusēs, tas būs gļēvulis. Miertiesneša priekšā mums jārunā tāpat kā tajā naktī. Tieši tāpat!

— Es parādīšu zilās strīpas uz savas muguras! — drosmīgi paziņoja Sellija.

— Un es atnesīšu saplēsto kleitu! — iesaucās Ketija. — Vispirms mums viss labi jāsarunā kopā ar Džo. Bet kur viņš palicis? Vai viņš būs iekšā paturēts?

— Nekādā ziņā. Es viņu redzēju uz kāpnēm. Ar ēdiena tarbiņu, — kāds iesaucās.

Kur palicis Džo?

Džo vēl stāvēja pie kāpnēm. Vērptuves cehs bija tukšs, vērpjamo mašīnu dārdoņa apklususi. Bija tik kluss, ka varēja sadzirdēt gāzes radziņu liesmu šņākoņu. Galvā viņam dūca.

Kopš Džo bija atgriezies no Katla, viņu bija pārņēmusi tikai viena doma: tūlīt steigties uz māju pie māmiņas, iedrāzties istabā un skaļi paziņot: «Viss beidzās labi!» Kad sirēnas pūtiens pavēstīja maiņas beigas trīs stundas agrāk un kāds no strādniekiem bērniem paziņoja: «Katla avārija! Beidziet darbu!» — viņš jau pirmais bija pie izejas. Bet tad visus palaida garām. Vai

tikai ar to katlu tas tā bija? Tas jāizdibina. Viņš dzirdēja, ka Andersonu jau bez ceturkšņa divos aizsauca pie personālšefa. Tāpēc Džo palika gaidām pie kāpnēm. Pirms dažām stundām viņš šeit bija redzējis, kā aizvilkās prom Briļļainais velns. Pēkšņi Džo šķita, ka viņš atkal dzird Mora dusmīgo balsi: «Tas viņam neies secen! Nē, tas nepaies viņam secen.»

Nekad vēl Džo nebija palicis viens lielajā vērptuves cehā. Pieaugušie vērpēji šodien strādāja citās telpās. Tie nebija aizsūtīti mājās. Un pēkšņi Džo aizdomājās patiesībai ļoti tuvu.

Tas viss nebija tikai sakarā ar māmiņu vien, bet gan ar visu, kas bija atklāts sestdien naktī. Varbūt maiņas beigas nopūta tāpēc, ka .. . Džo dziļi ievilka elpu. Ja nu tas tiešām bija tā? Jā, noteikti, tā tam vajadzēja būt. Viņš pārlaida skatu pa cehu. Lielās, varenās mašīnas ar ātri skrejošām transmisijas siksnām, kas

nepielūdzami dzina pie darba un dienu un nakti izsūca no strādniekiem pēdēj os spēkus, līdz šim Džo iztēlē vienmēr bija kaut kas šausmīgs. Tagad šīs mašīnas bija apklusušas. Džo izslējās taisnāk. Viņam iešāvās prātā kāda doma, bet vēl viņš to nevarēja izteikt vārdos. Toties šajā mirklī viņš sajuta, ka mašīnas un milzīgā vara, kas aiz tām stāvēja, nebija visspēcīgas. Vara nespēja kādu vienkārši aprīt, ja tai drosmīgi stājās pretī. Sī doma tikai tā ātri pavīdēja Džo galvā, kā pirmais saules stars, kas spiežas caur biezu miglas sienu. Tomēr doma, ka viņš rīkojies pareizi, būdams drosmīgs, cīnīdamies un iedrošinādams uz cīņu arī citus, jau piepildīja visu viņa būtni.

Šī lepnā doma Džo bija pārņēmusi tā, ka viņš nemaz neizbijās, kad viņam kāds no ceha pustumsas uzkliedza:

— Ei, ko tu meklē uz galvenajām kāpnēm? Ko tu šeit slaisties viens pats apkārt? Nu pagaidi, tu man palaidni!

Poters, kas bija iznācis lejā no noliktavas, steidzīgi šļūcošiem soļiem devās pie Džo, cerēdams, ka kaut vai tagad tam izdosies notvert kādu aizdomīgo, kas būtu piedalījies mežģiņu zādzībā. Džo viņam raudzījās pretī bez bailēm. Poters pazina zēnu un sastomījās:

— Ak . . . he, he! Ko tu teiksi! Tas jau esi tu, Klings! Bet es . . . es domāju, ka.. . — Poters mulsi iesmējās, pienāca tuvāk un gandrīz ar cieņu balsī teica: — Tu droši vien gaidi vecāko uzraugu?

— Jā, es gaidu viņu, — atbildēja Džo.

Poters saberzēja rokas.

— Gaidi vien, jo, kas attiecas uz mani, tad man nav nekādu iebildumu. Nekādu. Uz to tev arī ir pilnas tiesības! — Viņš parādīja uz leju un noslēpumaini turpināja: — Tev būs jāpagaida kāds laiciņš. Tiek apspriests jaunais maiņu plāns. Nakts maiņas jums vairs nebūs. Sākot ar rītdienu jums būs astoņu stundu darba diena. Jā, jā, Poters ir lietas kursā. — Viņš satvēra Džo aiz piedurknes. — To man pateica rakstvedis. Rīt no rīta to svinīgi paziņos.

Džo pārsteigts raudzījās uz Poteru. Tas kļuva mazliet nedrošs.

— īstenībā man nevajadzētu tev to teikt, bet tu .. . tu jau mani nenodosi. Vispār šefs rīkojas ļoti augstsirdīgi. Tas būtu noticis jau sen, ja tas Bells nebūtu... To nu gan trāpīja kā zibens spēriens. Viņu vienkārši vairs nevar pazīt. Jā, jā, kas augstu kāpj, tas zemu krīt. Varbūt šefs nebūtu arī... ja tu sestdien nebūtu runājis. Visi par to spriež. Tu esi ķeneris. Tāpēc jau viņi tev un mātei gribēja apmest ap kaklu cilpu. Bet es — tu taču dzirdēji — es uz to neielaidos. Attiecībā uz pulksteni Poters palika pie sava. Neaizmirsti to, Kling!

Lejā atvērās durvis. Kāds nāca augšup. Poters ieklausījās un pazuda cehā. Džo steidzās pretī Andersonam. Abi priecīgi satraukti pārmija dažus vārdus. Džo bija jāpieturas pie kāpņu margām. Tātad bija taisnība, ko Poters nupat tika pastāstījis? Andersons, kas bija iznācis, lai tikai paņemtu bērnu sarakstu, uzlika rokas uz Džo pleciem:

— Zini, puisēn, tā tikai ir diena! Gandrīz negribas ticēt! Un alga arī nav samazināta! Bet tagad nu steidzies uz mājām!

Fabrikas pagalms bija pilnīgi tukšs. Vai tad visi jau prom? Cik silti spīdēja saule! Džo atgāza galvu. Pie debesīm ātri peldēja balti mākoņi. Trīs stundas agrāk var doties mājup! Un tā būs rīt un arī parīt. . . Vienmēr! Tagad viņš varēs palīdzēt mātei, varēs aprūpēt brālīti! Ko gan visu nevarēs pagūt pa šīm trim stundām! Lasīt grāmatas. Rotaļāties ar citiem bērniem. Ne tikai viņš vien, bet visi.

Izejot pa vārtiem, Džo ieraudzīja pārējos bērnus. Tie bija viņu gaidījuši. Džo gribēja pieskriet pie bērniem, bet apdomājies gāja lēnām, un tas izskatījās tik dīvaini, ka bērni nolūkojās uz viņu mazliet samulsuši.

Dikijs Džobs panāca pretī:

— Mēs tevi gaidījām, Džo, jo . . . mēs domājām, ka viņi mūs atlaida trīs stundas agrāk tikai tāpēc, lai pieglaimotos mums. Lai mēs miertiesnesim nekā neteiktu. Bet mēs runāsim visi!

— Jā — visi. Tu vari uz mums paļauties!

Viņi apstāja Džo, bet tas nekā nesaprata.

— Miertiesnesim? — Džo iesmējās. Acis viņam iemirdzējās. — Jūs domājat, ka trīs stundas ātrāk tiekam uz mājām tikai šodien? Tā būs arī rīt un parīt! Mums tagad būs likumā noteiktais darba laiks. To panākusi fabriku komisija. Arī to, ka tiek atceltas nakts maiņas!

Bērni brīdi stāvēja kā mēmi. Tik ātri viņi vēl nespēja aptvert. Bet tad gaisu satricināja daudzbalsīgs triumfa sauciens. Sargs izkliboja vārtu priekšā, cik vien ātri varēja. Viņš palika stāvam kā pārakmeņojies. Kas tad bērniem lēcies? Viņi svieda gaisā cepures, citi atkal mežonīgi dauzīja savus skārda traukus. Daži lēkāja riņķī kā jauni, niķīgi zirgi. Visi runāja, skaļi, cits citu pārtraukdami. Tā tas ilga labu brīdi. Nevarēja saprast neviena vārda. Šis troksnis beidzās gandrīz tikpat ātri, kā bija sācies. Visi spiedās ap zēnu, kas pa vārtiem bija izgājis pēdējais. Bija dzirdami saucieni:

— Lieliski! Nekad to nebūtu no Zirnekļa kājas gaidījis!

— No laba prāta jau nu viņš to nedarīja!

— Skaidrs, tikai tāpēc, ka te bija komisija!

— Komisija? Kad tad tā vispār ir ko panākusi?

Tad runāja kāda meitene, bet tik klusi, ka nevarēja

nekā saprast. Vārtu sargs nomierinājies atkal apsēdās aiz sava loga.

Tā bija Sellija, kas, izspiedušies citiem priekšā, sāka runāt. Viņai tas nācās grūti, bet viņa tomēr centās izteikties, jo visu svētdienu bija domājusi par Džo drosmīgo uzstāšanos.

— Fabriku komisija arī agrāk bieži ieradās pie mums, bet pēc viņas aiziešanas nekādu pārmaiņu nebija. Un saprotams, kāpēc. Mēs taču nekad pat nepa-vērām muti. Nekad mēs nepastāstījām, cik nelietīgi ar mums apietas. Bet Džo runāja. Viņš nebaidījās. Arī pirms tam, un, kad Briļļainais velns mani sita, viņš pašāva tam kāju priekšā, un šis pazaudēja pātagu. Un tad — kad mūs izjautāja inspektors un tas otrs ar melno bārdu — vai tad viņi mūs neizjautāja vairākas reizes? Mēs baidījāmies, bet Džo ne!

Visu skatieni pievērsās Džo. Viņš saprata, ka bērni

lepojas ar viņu. Uz mirkli Džo nodūra acis un kautri, bet laimīgi iesmējās. Pēc tam viņš lēnām papurināja galvu.

— Jūs domājat, ka es nebaidījos? Baidījos! Vel vairāk par jums visiem. Bet es varēju runāt tāpēc, ka . ..— Džo sastomījās. Nu viņam vajadzētu daudz ko pastāstīt — vispirms par Mori, kā tas viņam palīdzējis un iedrošinājis.

Bet viņš tikai sacīja:

— Es taču zināju, ka jūs mani neatstāsiet vienu.

mēmi

No Salomona Pēta vecu lietu tirgotavas Čeringkrosā līdz Dīnstrītai nebija tālu. Pastāvējis labu brīdi pie Sohoskvēra, Džo vilcinādamies tuvojās 28. namam, vērodams trīsstāvīgo ēku no ielas pretējās puses. Aiz logu priekškariem nebija manāma ne mazākā kustība. Tur dzīvoja Moris.

Viņš nu gan pelnījis labāku māju, nodomāja Džo. Ar lieliem logiem, ar kokiem tās priekšā. Bet šī māja bija neglīta, kā jau visas šajā apkārtnē, — nokūpējusi melna, ar nolobījušos apmetumu.

Pa nelīdzeno bruģi norībēja rokas ratiņi. Ar lielu piepūli tos vilka maiznieka izsūtāmais zēns. Viņš apstājās pie nama un pazvanīja šķindošu skārda zvanu. Arī tagad neviens neparādījās pie logiem. Tad zēns izvilka no groza divus klaipus un, mazliet vilcinādamies, iegāja pa nama durvīm.

Džo viņam sekoja. Kāpņu laukumiņā kāds jocīgs puika, apmēram piecus gadus vecs, strīdējās ar garo maiznieka zēnu par maizi.

— Bet tikai par naudu, bez naudas es nedrīkstu tos dot, — mazliet nedroši teica maiznieka zēns.

— Maize mums taču vajadzīga, Tom, — uzstājās mazais. — Mistera Marksa nav mājās, saproti? Augšā neviena nav.

Bet garais zēns klaipus piespieda sev klāt vēl ciešāk un tikai kratīja galvu. Mazais tomēr neatlaidās.

— Dod kaut vienu klaipu! Mūsu Lēnhena naudu aiznesis pēc tam. Nu dod taču, Tom!

To teikdams, mazais ar dūrīti spēcīgi pagrūda apakšējo klaipu atpakaļ, bet virsējo, kas bija kļuvis vaļīgāks, izrāva pārsteigtajam zēnam no paduses un lieliem lēcieniem skrēja pa kāpnēm augšup. Maiznieka zēns nolūkojās viņam pakaļ.

— Nu pagaidi tikai, — viņš norūca gan dusmodamies, gan smiedamies.

Džo piegāja pie maiznieka zēna un draudzīgi uzsita tam uz pleca:

— Daudz rūpju, ko?

— Kā tad, — nopūtās garais un pagriezās, lai ietu. — Maiznieks jau nu gan trakos. Bet tiem tur arī ne vienmēr klājas viegli. Bet ļaudis tie ir labi. . .

Džo mēģināja panākt mazo, bet tas jau bija paspējis pazust aiz dzīvokļa durvīm. Bekija bija jau pastāstījusi, ka Mora zēnam vārds esot Edgars, bet mājinieki viņu lielāko tiesu saucot par Mušu. Droši vien šis bija tas pats zēns. Džo pasmaidīja. Mājās zēns jau nu noteikti nebija viens pats — to viņš bija izdomājis tikai tāpēc, lai varētu pakampt maizi. Varen asprātīgs puika.

Džo uzmanīgi pieklauvēja. Tā kā pie durvīm neviens nenāca, viņš pieklauvēja stiprāk. Durvis mazliet pavērās. Džo priekšā stāvēja vienkārši ģērbusies sieviete ar šķērēm rokā. Pie svārkiem un priekšauta tai bija pielipis daudz diegu.

Domādama, ka Džo ir maiznieka izsūtamais, sieviete rādīja nelaipnu seju. Bet tā tūlīt noskaidrojās, tiklīdz Džo pateica:

— Es esmu Džo Klings. Vai misters. .. misters Markss ir mājās? Man viņam kaut kas ir jānodod.

— Ak tu esi Džo! — Sieviete draudzīgi pasniedza zēnam roku un turpināja: — Es esmu Lēnhena. Doktora Marksa nav mājās, bet nāc vien iekšā, ja tev kas nododams.

Lēnhena pastiepa roku, bet Džo nekustējās ne no vietas, pakratīja tikai galvu un spieda roku pie svārku kabatas, it kā sargādams parādzīmi no kāda sveša. Viņš gandrīz strupi teica:

— Nē! To es varu nodot tikai viņam pašam. Ja dok- | tora nav mājās, es pagaidīšu šeit pat aiz durvīm ...

Tālāk Džo vairs neko nepaspēja pateikt, jo Kikija un Laura, izspraukušās starp durvīm un Lēnhenu uz kāpnēm, priecīgi čalodamas, ievilka viņu koridorā. Džo samulsa. Sava nāciena iemeslu viņš taču nedrīkstēja izpaust. Izņemot Mori, neviens cits par parādzīmi nekā nezināja. Kā viņam tagad izturēties? Bet iekams Lēn-hena paspēja ko bilst, Kikija, daudz nedomādama, ievilka Džo istabā pie mātes, kas sēdēja pie galda un rakstīja.

— Mēmi, tas ir Džo. Viņš pie mums atnācis.

Laura papildināja: — Tu zini, tas ar to gultu, par kuru mums Moris vakar stāstīja.

Mēmi tūlīt nolika spalvu:

— Džo Klings? Cik jauki, ka es arī varu ar tevi iepazīties. Kā klājas māmiņai un brālītim? Un kā jums šorīt gāja fabrikā? Ceru, viss beidzās labi.

Viņa sniedza zēnam roku, bet viņš to pat nepamanīja, jo stāvēja kā apburts. Tad tā bija Mora sieva! Lielas, tumšas acis aiz biezām, zīdainām skropstām vērās viņā pētoši, bet arī iedrošinādamas. Džo nevarēja izrunāt ne vārda. Nekad viņš vēl nebija redzējis tādu seju — tik skaistu un labsirdīgu.

Jā, Ženija Marksa bija skaista sieviete. Un ar Džo notika tas pats, kas ar visiem, redzot Ženiju pirmo reizi. Vienmēr, kad Moris, stāstīdams pasaku, aprakstīja kādas apburtas princeses lielo skaistumu, bērni ļoti cītīgi uzmanīja, lai viņš vienmēr to darītu ar vieniem un tiem pašiem vārdiem: «Acis viņai bija tumšākas par nakti un starojošas kā divas zvaigznes, āda balta kā sniegs, mute — kā ugunssārta magone, bet stāvs — slaids un lokans kā jaunai ābelei. Neviena sieviete visā pasaulē nebija skaistāka par viņu.»

Bet Kikija tad katru reizi, ar jūsmīgu skatu vērdamās māmiņā, piebilda:

«Izņemot mūsu Mēmi.»

Māte, kautrīgi smaidot, pieņēma šo cildinājumu, un Moris, klusībā priecādamies par bērna pārliecību, nopietni piekrita:

«Pats par sevi saprotams!»

Kādreiz Moris bērniem pastāstīja:

«Jūs vēl nezināt, ka mūsu lielā Ženija patiešām bija visskaistākā meitene Trīrā. Kad viņa mani izvēlējās par vīru, tad gan jums vajadzēja redzēt, ko darīja smalkā sabiedrība! Visi vai kaklus izmežģīja, nolūkodamies mums pakaļ, kad mēs gājām pa ielu. Neviens viņu man nenovēlēja. Bet viņa gribēja tikai mani. Viss notika tieši kā pasakā!»

Ženija Marksa sirsnīgi paspieda Džo roku, piebīdīja krēslu un uzaicināja: — Apsēdies!

— Tu droši vien brīnies, ka gribu uzzināt tik daudz uzreiz? Moris man par jums jau ir stāstījis: par tevi, māsiņu Bekiju un māmiņu. Kā jūs krājāt naudu tai gultai... Un tad par sestdienu.

Ženija kļuva pavisam nopietna.

— Mēs bijām ļoti norūpējušies. Vai šorīt viss labi beidzās? Krusta zirneklī?

— Jā, labi! Ļoti labi! — Džo ātri atbildēja, vēl

pavisam apjucis. Tomēr viņš jau iedrošinājās bērniem garām palūkoties uz daudzajām grāmatām, kas bija novietotas plauktos pie sienām un uz rakstāmgalda, kas bija pilns ar aprakstītiem papīriem, burtnīcām, laikrakstiem un bieziem sējumiem.

— Šeit strādā mūsu Moris, — paskaidroja Mēmi, pamanījusi zēna izbrīnu.-—Tu noteikti pagaidi, līdz viņš pārnāk. Tad varēsi mums visu sīki izstāstīt.

Džo biklums pamazām zuda. Ar drošu skatienu pavēries Mēmi, viņš teica:

— Mūs šodien atlaida jau pulksten trijos. — Viņa balsī bija vēl saklausāms priecīgais uzbudinājums, ko bija radījusi šīs dienas svarīgā pēcpusdiena. — Sākot ar rītdienu, viņiem ir jāievēro likumā noteiktais darba laiks. — Džo dziļi ievilka elpu. — Un māmiņai sods nav jāmaksā; visi zina, ka viņa nav nekāda . . . nekāda ... — Viņš nolaida acis un apklusa, bet sirds nu viņam bija atvieglotā. Mēmi uzlika zēnam roku uz pleca. Viņa gribēja vēl daudz ko pajautāt, bet mazais jocīgais puišelis, izspraucies pārējiem bērniem priekšā, ar neslēptu ziņkāri nolūkojās uz Džo.

— Tas ir Edgars, — teica Kikija. — Tu viņu vēl nepazīsti. Vakar viņš nebija mums līdzi.

— Kad pirmīt lejā tevi ieraudzīju, es tūlīt nodomāju, ka tu esi mazais Mušs.

— «Mazais»? ... Lielais karavadonis Mušs! — teica Edgars, nostājies miera stājā, cenzdamies savai bērnišķīgi nebēdnīgai sejiņai piešķirt nopietnu izskatu.

— Maiznieka milzi Tomu es šodien piespiedu bēgt, Mēmi! Es ieguvu milzīgu klaipu, pilnīgi par brīvu! Pagaidi, es to tūlīt atnesīšu!

Mušs jau grasījās skriet ārā, bet Mēmi teica:

— Neskrien nekur, Muš, es tev ticu. — Mēmi jautājoši paskatījās uz Lēnhenu.

— Ak, tas Mušs atkal ar savu steigu! Es tikai tāpat vien ieminējos: «Cik labi būtu, ja par maizi varētu samaksāt nākošajā nedēļā!» — bet viņš jau bija pa durvīm ārā, — klusu paskaidroja Lēnhena.

Mušs pievērsās māsām:

Ja jūs man neticat, tad paprasiet šim zēnam, viņš bija klāt, vai ne, zēn? Milzim bija liels maiss. Un maisā

bija trīs maizes klaipi. Es izvilku pašu lielāko. Tu taču redzēji, Džo?

Džo piekrītoši pamāja. Mazais Mušs jau nu lielījās briesmīgi, bet viņa stāsts izklausījās tik patiess, ka Džo pietrūka drosmes pastāstīt visu, kā bijis.

Abas meitenes, labi pazīdamas mazo lielībnieku un redzēdamas Džo apjukumu, skaļi smējās.

Laura šķelmīgi jautāja:

— Vai tiešām maisā bija tikai trīs klaipi? Varbūt tur bija trīspadsmit vai arī visi trīsdesmit trīs?

Tagad arī Džo bija jāsmejas. Apvainojies Mušs pagrieza Laurai muguru.

— Nāc, zēn, es tev parādīšu savu rotaļu stūrīti. Man ir brīnumlodītes un burvju pogas. Gan tu redzēsi!

Džo jautājoši paskatījās uz Mēmi, bet viņa piekrītoši pamāja:

— Ej vien. Kad atnāks Moris, varēsi pastāstīt tālāk. Mūsu trīs mazie mežonēni j au kļuvuši pavisam nepacietīgi. Viņi tā priecājas par tavu apciemojumu. Ja tikai viņi tev nebūtu par maziņiem . . .

— Nē! — Džo ātri atbildēja. — Man arī ir mazas māsiņas. Es labprāt ar viņām parotaļājos. Tad es drīkstu uzgaidīt, kamēr atnāks misters Moris?

— Ai, ai, viņš teica «misters Moris», «misters Moris» ... — Laura smējās locīdamās. Arī Kikija smējās. Džo nosarka. Mēmi noglaudīja viņam galvu:

— Neliecies ne zinis. Tās jau ir īstas smieklu vāceles. Mums ar Mori arī bieži vien nākas ciest. Saki vienkārši — Moris. Visi draugi viņu tā sauc, un tu ari tagad pie tiem piederi.

«Cik viņa ir laba!» Džo nodomāja un jau gribēja doties pie bērniem, bet Mēmi vaicāja:

— Kā klājas māmiņai? Vai tagad viņa jūtas labāk? Un vai brālītis ir vesels?

— Māmiņai drudža vairs nav. Es nupat pie viņas biju. Drīz viņa būs pavisam vesela. Arī klepus drīz pāries. Viņai taču tagad ir gulta. Ja misters Moris mums nebūtu ... nu Moris ... — Džo bailīgi paskatījās uz Lauru un apklusa. Viņš labprāt būtu Mora kundzei pastāstījis, ko viņš domāja, ko juta. Cik viņš pateicīgs! Kā

viņi visi priecājās par Mora palīdzību. Bet viņš tikai pateica:

—- Brālīti sauc par Kārli.

Ženija Marksa mazliet sarāvās. Izbrīnījusies viņa mirkli pavērās uz Džo, uzacis viņai cēlās arvien augstāk. Tad viņas skatiens pārslīdēja pāri galdam un atkal apstājās pie Džo.

— Kā tu teici? Kārlis? Bet ne Čarlzs, kā to Anglijā mēdz izrunāt?

— Nē, Kārlis, — atbildēja Džo. — Tā vēlējās gan mans brālis Roberts, gan tēvs, gan māmiņa. Mēs visi.

Mēmi uz acumirkli aizvēra acis, tad paskatījās uz Džo un jautāja:

-— Vai tad jūs zinājāt viņa vārdu?

Džo dedzīgi pamāja ar galvu.

— Jā. Manam brālim ir grāmata. Tajā ir pilns viņa vārds, — viņš ar lepnumu teica.

—- Mora grāmata? — Ženija pārsteigta vaicāja. — Vai tu atceries tās titulu, Džo? Nu grāmatas nosaukumu?

Džo sarauca uzacis un mēģināja atcerēties. Tad klusi sacīja:

— Jā. Komunistu Fest. . . Aha! Atceros! — Un viņš pateica grāmatas nosaukumu.

— «Manifests»! — iesaucās Ženija un mehāniski sāka kārtot papīrus, kas bija izkaisīti pa galdu. —- Moris par to būs priecīgs. Tas viņu ļoti iepriecinās! — viņa laimīgi teica. — Džo, man gribas zināt, kas tev ir ko pastāstīt par notikumiem Krusta zirneklī. Vai tiešām jūs viņam nozāģējāt vienu ragu? — Ženija šķelmīgi pamirkšķināja Džo.

— Ragu? Kam? — Džo bija ļoti pārsteigts.

— Nu tam nelietim Briļļainajam velnam!

— Ak tā! Tam! — Džo skaļi smējās. — Jā, to mēs izdarījām!

Ragu nozāģējām? Tā nu droši vien Moris ir stāstījis.

— Nu nāc taču! — Mušs vilka Džo aiz rokas.

— Jā — ejiet vien. Man te vēl jāparaksta. — Mēmi ņēma spalvu.

Ženija Marksa atkal noliecās pār darbu. Bet spalva jau pēc dažiem vārdiem kļuva gausāka un gausāka,

līdz beidzot izslīdēja Ženijai no rokām. Viņas domas kavējās kaut kur tālu projām.

Vai toreiz Briselē jeb —- kad īsti tas notika? Pirms četriem gadiem? Tad vēl viņa to pat iedomāties nevarēja. Ka «Manifestu» — Komunistu savienības programmu tulkos visās valodās. Nē, to varbūt ari varēja. Bet, ka strādnieki to studē, uz to varēja tikai cerēt, jo gan Briseles, gan Parīzes emigrantu klubos starp daudzajiem dažādo zemju emigrējušiem revolucionāriem reti varēja sastapt kādu strādnieku. Pie tam katrs nākamo revolūciju iedomājās citādāk.

Bet nupat viņa bija sarunājusies ar jauno strādnieku Džo, ar vienu no vērptuves strādnieka Edvarda Klinga astoņiem bērniem. Šai ģimenē jau bija «Manifests», tur to lasīja un pārdomāja. Ženija pasmaidīja. Un visjaunāko dēlu tie nosaukuši par Kārli.

Viņas Kārlis. Cik nešaubīgi viņš ticēja nākotnei! «Šis sacerējums strādnieku apziņai dos citu virzienu,» viņš toreiz teica. Ženija dzīvi atcerējās, kā viņš tad pirms četriem gadiem drēgnā saltā naktī kādā Briseles viesnīcas numurā pēkšņi izlēca no gultas, spraigs kā tērauda atspere un, lai neuzmodinātu bērnus, viņai čukstēja: «Es izdomāju, kā sākt, Ženel. Ir pienācis pats pēdējais laiks paziņot mūsu uzskatus pasaulei. Atklāti. Jā, atklāti, bez kādām atrunām un neskaidriem mājieniem. Lai viņi dreb tā «rēga» priekšā, kam vārds ir Komunisms. Lai viņi nevar vairs mierīgi gulēt!»

Tajā naktī viņa pamostas vēlreiz. Ierauga sveces drebošo liesmu un Mori, nolīkušu pār daudzām papīra lapām. Spalva skrapšķēdama steidzīgi slīd pa papīru. Uz grīdas, pa labi un pa kreisi no galda, izkaisītas aprakstītas papīra lapas. To skaits arvien pieaug. Pēc tam viņa iemieg atkal.

Agri no rīta Kārlis apsēdās pie viņas uz gultas malas, ar ziliem lokiem zem acīm, bet enerģijas pārpilns. «Ženel, «rēgs» nu ir ieguvis miesu un asinis!» Kārlis lasīja. Tikai tad, kad bērni kļuva nemierīgi, viņš pārtrauca. «Sen nebiju strādājis ar tādu prieku. Kā tu domā, vai Engelsam šis darbs patiks? Viņš atkal ir veicis lielisku sagatavošanas darbu!»

Pēc dažām dienām ieradās Engelss. Ženija jau bija

paspējusi «Manifestu» pa daļai pārrakstīt. Engelss pēc lasīšanas bija tik uztraukts, ka sāka skraidīt pa istabu šurp un turp, pēc tam pēkšņi apsēdās uz krēsla jāteniski. «Mori, formulējumi ir lieliski! Tieši naglai uz galvas! Bez aplinkiem, spēcīgi. Tas iegūs nemirstību. To drīz vien pārtulkos visās valodās. Strādnieki ir izsalkuši pēc šādas barības.»

Ženija Marksa nodrebēja. Nu jau tas ir tik tālu. Pirms gada «Manifests» iznāca angļu valodā. Un šodien to lasa strādnieki ne tikai Anglijā vien. Viss virzās uz priekšu lēnām, bet neatturami. Viņam bija taisnība, tāpat kā vienmēr.

Ženija dziļi ievilka elpu, paņēma atkal spalvaskātu un turpināja lasīt manuskripta lapas, aprakstītas steidzīgajā un ne vienmēr skaidri salasāmajā viņas Kārļa rokrakstā. Tas bija jauns darbs strādniekiem.

Šur un tur uz malām bija Engelsa piezīmes. Tāpat viņa vakar ierosinātie formulējumi. Svītrojumi, labojumi. Pārrakstot manuskriptu, Ženijai ļoti patika vērot, kā teikumi kļūst arvien skaidrāki un izteiksmīgāki, kā Kārļa un Fridriha domas saplūst vienā kopējā. Nē, šie vārdi nebija vairs grozāmi. Tie izteica tieši to, kas bija domāts. Tie veidoja kodolīgu, dažreiz pat elpu aizraujošu valodu.

Viņa maigi noglāstīja cieši aprakstītās lapas. No blakus istabas atskanēja smiekli, un Ženija atkal sāka cītīgi rakstīt.

MEISTARS REKLE UN VELNS

Guļamistaba bija arī bērnu rotaļu istaba. Starp gultām bija novietots šaurs galds. Pie tā sēdēja Lēnhena, nolikusi sev priekšā veselu kalnu lāpāmās veļas, Kikija izkrāsoja zīmējumu.

Edgars tūlīt ievilka Džo savā stūrīti un klusu noprasīja:

— Vai tev ir līdzi? Tu parādīsi?

— Ko tad? — Džo pārsteigts jautāja.

— Nu tā Briļļainā velna ragu!

Laura arī ziņkārīgi lūkojās uz Džo, un viņš samulsa.

— Jā, rags . . . hm, redzi, tas Briļļainais velns patiesībā ir . . .

— Vai viņam ir arī aste ar pušķi galā? — degdams ziņkārē, turpināja jautāt mazais.

— Nē, tās gan nav!

— Bez astes? Tad jau rags nekam neder. Tad viņš nemaz nav īsts velns.

— Oho, — Džo gribēja protestēt, bet tūlīt apklusa, jo nezināja, kā paskaidrot bērniem, ka Bells tomēr ir īsts velns. Palīgā nāca Lēnhena.

— Ar ragiem un asti, tie ir pasaku velni, tie nav tie ļaunākie. Es pazīstu ļaunākus, tāpat arī Džo.

—- Ļaunākus par Ugunspēdu? Ko nu, Lēnhen! — Ki-kija nosvieda otiņu. — Vai tad tu esi aizmirsusi, cik nelietīgi viņš piekrāpa meistaru Rekli?

Laikam jau nebija tik viegli izskaidrot, kādi velni ir visļaunākie, jo Lēnhena neatbildēja Kikijai, bet griezās pie Džo:

— Tu droši vien esi izsalcis. Tu taču nāc tieši no darba. Protams, esi izsalcis. Es tūlīt uzvārīšu tēju.

Pēc brīža bija dzirdams, kā Lēnhena rīkojas pa virtuvi.

Mušs velnus bija jau aizmirsis. Viņš izvilka glītu jaunu ceļa somu un lepni paskaidroja:

— Skaties, to man uzdāvināja tēvocis Pīpers. Mums ir daudz tēvoču. Ne jau nu visi ko dāvina. Daži tikai atnāk, pasēž pie Mora istabā un atkal aiziet. Istaba tad ir dūmu pilna. Daži ir vairāk labi.

— Labāki, — izlaboja Laura.

— Nu jā, labāki. — Mušs izkratīja ceļa somu. Uz grīdas izbira lielas un mazas pogas. Laura notupās Edgaram blakus. Džo ar interesi noskatījās, kā mazais zēns, sakārtojot dažāda lieluma un dažādu krāsu pogas, izveido skaistus rakstus. Bet kaut kas Mušām nebija pa prātam, jo viņš nomurmināja:

— Vajadzēja būt divpadsmit, bet ir tikai vienpadsmit!

Pēkšņi viņš paskatījās uz durvīm, ātri pieskrēja pie galda un, šķelmīgi smaidīdams, sāka rakņāties pa Lēn-henas pogu kārbiņu. Nočiepis vienu mēteļa pogu, viņš

atskrēja atpakaļ un mēģināja to pielikt gan vienā, gan otrā vietā. Un nosūrstījās:

— Cik žēl! Ja man būtu trīs vienādas, tad . ..

— Kas tad būtu? — painteresējās Džo.

— Tad es varētu kaut ko vēlēties, un tas piepildītos!

— Ar nočieptām pogām vēlēšanās nepiepildās, — iesaucās Kikija, kas bija palikusi sēžam pie galda,

— noliec pogu atpakaļ, Til, citādi Lēnhena būs dusmīga.

— Kas tas Tils tāds ir? — jautāja Džo.

— Tils esmu es, —- paskaidroja Edgars. — Man ir daudz vārdu. Tils ir ļoti viltīgs. Īstenībā viņu sauc par Tilu Pūcesspieģeli. To jau gan tu pazīsti.

Džo papurināja galvu. Mušs paskatījās uz viņu pārsteigts. -— Dižbārējs dažreiz sauc mani par Viltnieku, bet dažreiz arī par Dižkausli. — To teikdams, Mušs pamirkšķināja Džo. — Vai tu maz zini, kas Dižkauslis ir par vīru?

— Dižkauslis? Varu iedomāties. — Džo pasmaidīja.

— Bet kas ir Dižbārējs?

— Moris, — puisēns vienaldzīgi atbildēja. — Viņš dažreiz saka: «Es, Dižbārējs ...» — Mušs mēģināja atdarināt tēva zemo balsi. — «Es, Dižbārējs, tūlīt pasaukšu Slotu, brašo Slotu, tā tūlīt atradīs, kas ir bijis šis ļaundaris.»

— Bet viltīgais Tils tūlīt tad noskaita: «Slotiņ, slotiņ, brašā, aiztec gaitā ašā!» — Laura jautri iesaucās.

— Tie ir buramie vārdi, — čukstēja Edgars. — Tad Slota vairs nevar iznākt no sava kakta. Sākumā tai bijušas kājas, bet tad vairs ne.

Ienāca Lēnhena un sāka klāt galdu. Brīdī, kad viņa vēra ciet pogu kastīti, Kikija atgādināja:

— Til!

Mušs nopūtas, pacēla pogu, bet tūlīt paslēpa to aiz muguras. Lēnhena cieši paskatījās uz zēnu:

—- Šodien pilsonis Mušs jau nu nemaz nav viltīgs. Arī par Tilu viņu šodien nevar saukt. Tāds vīrs kā Tils nekad nemāna citus ar nočieptām pogām.

Mušs vēl arvien vilcinājās, bet tad saņēmās un atdeva pogu.

— Bet īstam velnam ir arī ragi un aste! īsts velns ir

tāds pats kā pasakā par meistaru Rekli, citādi tas nav nekāds īstais velns! —- viņš pašpārliecināts teica.

Lēnhena papurināja galvu un teica:

— Ko jūs vienmēr runājat par Rekli? Džo taču nekā nezina par viņu.

Visi kā viens paskatījās uz Džo. Nu protams, to viņi bija pavisam aizmirsuši!

— Redziet nu! — smaidīja Lēnhena. — Un Džo varbūt arī nevēlas par viņu nekā zināt. Tas taču ir garš stāsts.

— Es to varētu izstāstīt pavisam īsi, — teica Kikija, kas nekad nepalaida garām izdevību pastāstīt kādu stāstu. Pamanījusi, ka arī Lēnhena un Mušs vai deg nepacietībā pastāstīt pasaku par Rekli, viņa apsēdās uz gultas malas un tūlīt iesāka.

— Hanss Rekle bija vecs sirms rotaļlietu meistars. Vislabākais kokgriezējs visā pasaulē. Viņš prata griezt ne tikai koku, bet bija arī . . .

-— ... mašīniķis, — iejaucās Mušs, izmantodams mazo pauzīti, kas bija vajadzīga Kikijai, lai ievilktu elpu.

Laura smējās, bet Kikija ātri izlaboja.

— Mehāniķis, — un turpināja stāstīt: — Daudzbērnu gan maziņu, gan lielu nāca pie Rekles, bet viņi neko nevarēja nopirkt. Meistars Rekle dzīvoja lielā pilsētā starp nabadzīgiem ļaudīm.

— Vai Londonā? — klusu pajautāja Džo.

— Jā, varbūt arī Londonā, — atbildēja Kikija mazliet pārsteigta. — Mēs to nezinām. Tā taču ir pasaka.

— Ak pasaka . . .

Bet īsi izstāstīt tomēr nevarēja, jo Laura un Mušs pastāvīgi pārtrauca Kikiju, katram bija jāiestarpina kas svarīgs: meistars Rekle dzīvojis pagrabā, kurā vajadzējis nokāpt pa garām kāpnēm; uz vārtu treliņiem sēdējuši divi putni Rubīns un Safīrs; tie paklanījušies un teikuši: «Esiet sveicināti!» — kad bērni nākuši, un: «Iegriezieties vēlreiz,» — kad tie gājuši prom; Luiza, mazā šuvēja, un Jakobs no ciemata bijuši vecāki par pārējiem

bērniem, un tiem šad un tad atļauts palīdzēt meistaram viņa darbā.

Bet beidzot Kikijai izdevās uz mazu brīdi atkal tikt pie vārda un pastāstīt, kādas rotaļlietas bija Rekles pagrabā:

— ... koka vīriņi un sieviņas, milži un pundurīši, karaļi un karalienes, meistari un zeļļi, četrkājaini zvēri un putni; ar vārdu sakot, to bija tik daudz, cik kādreiz Noasa šķirstā. Un kur tad vēl galdi un krēsli, ekipāžas un kārbiņas, gan lielas, gan mazas, un arī viens pasaku velns starp visām šīm izgrieztajām figūriņām. Viņu sauca par misteru Ugunspēdu. Tas mācēja bolīt acis un jāt uz astes.

Bet pašam Reklem visvairāk patika dejojošā prince-sīte Ķiršu ziediņš un ķīnietis ar garu bizi — gudrais Kūns. Abas figūriņas bija tik skaisti izgrieztas, ka izskatījās kā dzīvas.

— Bet īsti dzīvas Rekle tās nevarēja iztaisīt, — Ki-kiju pārtrauca Laura, — un tādēļ.. .

— ... un tādēļ viņš pasauca velnu, — veikli piemetināja mazais Mušs.

— Nē! Nē! — protestēja Kikija. — Viņš nemaz nepasauca velnu. Velns atnāca pats . . .

Šajā brīdī atkal iejaucās Lēnhena:

— Paklausieties, bērni! Ja jūs tā cits citu pārtrauksiet, tēja atdzisīs. Labāk vispirms . . .

Bet Mušs kā bulta aizšāvās pie galda, uzmauca tējkannai siltumcepurīti un uzsauca:

— Turpini tālāk!

Kikija turpināja:

— Uz darbgalda, blakus nazim, ar ko strādāja meistars, pastāvīgi stāvēja gailītis Zeltasekste. Viņa uzdevums bija uzmanīt, lai Hanss Rekle no desas galiņa nenogrieztu ripiņu biezāku par divu pirkstu platumu . ..

— ... jo Reklem nekad nebija naudas, — paskaidroja Mušs.

-— Naudas viņam nebija nekad tāpēc, ka no nabadzīgajiem viņš to nekad neņēma, — teica Laura. •—• Bet bagātniekiem viņš negribēja šīs lietiņas pagatavot.

-— Un tāpēc viņš mūžīgi bija parādā mājas īpašniekam par dzīvokli... — atskanēja vēl kāda balss.

Bērni pārsteigti apgriezās. Durvīs stāvēja Mēmi un lurpināja:

— Arī maiznieks un miesnieks vairs negribēja dot Reklem uz parāda.

— Cik labi, ka atnāci, — atviegloti nopūtās Lēnhena. — Labāk lai Mēmi pastāsta līdz galam, citādi mums tēja arī zem siltumcepurītes atdzisīs.

Mēmi piesēdās pie bērniem.

— Es varu mazliet piepalīdzēt, — un, griezdamās pie Džo, piebilda, — protams tad, ja tu vēlies klausīties. Bet varbūt tu jau esi par lielu, lai klausītos pasakas?

— Par lielu? Nē! Arī mana māsa Bekija dažreiz stāsta pasakas, tikai. .. vai nevarētu dabūt to grāmatu, kurā ir šī pasaka? Es protu lasīt.

— To nevar, — Laura tūlīt paskaidroja. — Pasaka par Rekli nav nevienā grāmatā. To mums stāstīja Moris. Viņš stāsta mums ļoti daudz.

— Viņš izdomā pats, — lepni piebilda Mušs.

— Moris? •— Džo kā neticēdams palūkojās uz Mēmi.

Ženija Marksa saprata Džo pārsteigumu. Džo nebija

pirmais, kas brīnījās par to, ka viņas Kārlis ne vien mīl pasakas, bet dažu labu arī pats izdomā.

— Jā, tā ir, — viņa paskaidroja Džo. — Vēl bērns būdams, viņš izdomāja vienu otru pasaciņu un mums pastāstīja. Mēs jau kopš bērnības pazīstamies, abi esam kopā uzauguši. — Par Hansu Rekli Moris labprāt stāsta tāpēc, ka Rekle, par spīti savai nabadzībai, vienmēr ir jautrs, mīl nabadzīgo ļaužu bērnus un grib tos aizvest uz zemi, kur nav ne bada, ne trūkuma: uz Rītdienas un Parītdienas zemi, bet ne jau uz pasaku zemi.

— Bet nu ir diezgan skaidrots, tagad varu pastāstīt. Nāc, Muš, apsēdies tu arī.

. . . Hansam Reklem bija tālskatis Visredzis, ar ko viņš varēja redzēt gan tālu pāri kalniem, gan kalnu dzīlēs; gan pāri jūrām, gan jūras dzelmē, gan vissīkākās, gan vislielākās lietās; gan ielūkoties lakstīgalas sirdī, gan tālu aiz zvaigznēm. Bet ceļu uz Rītdienas un Parītdienas zemi Hanss Rekle vēl nebija atradis.

Daudz skaistu lietiņu izgatavoja vecais meistars un dāvināja tās bērniem. Tāpēc viņš kļuva tik nabags, ka nespēja vairs samaksāt ne maizniekam, ne miesniekam.

Tad nu velns nodomāja: «Nu gan es viņu noķeršu savos tiklos!»

Velns bija ļoti varens, jo viņam piederēja krams Lai-vissdeg, ar kuru viņš varēja svilināt un dedzināt uz nebēdu. Tāpēc ļaudis no velna ļoti bijās.

Kādu dienu velns ataicināja pie sevis Rijmu, savu melu kalpu, un teica tam: — Nebaidās vairs ļaudis manis tā kā agrāk. Arī miera tie vairs man nedod. No viņiem jāsargājas. Viņi vienmēr izgudro ko jaunu. Pat uguni viņi tagad grib iegūt kaut kā pa jaunam. Ne tā kā velni, bet ek-lek-triski vai kā viņi to sauc. Rekle ir viens no tādiem gudriniekiem. Viņam ir tālskatis Vis-redzis, ar to viņš spēj redzēt tālāk nekā es. Un kādas lietiņas viņš taisa! Ja man tādas būtu, es spētu cilvēkus apmānīt vēl labāk. Kā mēs varētu ierīkot tā, lai Rekle sapītos mūsu tīklos?

—- Nevajaga rīkoties ne pārāk rupji, ne arī pārāk smalki, citādi Rekle pamanīs viltību uzreiz, — deva padomu melu kalps. — Vislabāk izlikties par nevainīgu jokupēteri.

Tā arī notika. Velns uzsēdās uz savas astes un iejāja pagrabā, ar ragu un kramu Laivissdeg izšķīla pāris dzirksteļu, izbārstīja sauju kvēpu un apgrieza pagrabā visu otrādi. Pēc tam apsēdās uz darbgalda blakus Rek-lem kā pats nevainīgākais pasaku velniņš. Rekle viņu arī par tādu uzskatīja. Viņš iesmējās un teica:

— Sveicināts, mister Ugunspēda! Vai atkal virs zemes? Ko labu varat piedāvāt?

— Bagātību un godu, meistar Rekle. Zeltu, dārgakmeņus un ziloņkaulu, cik tīk, — ja kalposi man!

Hanss Rekle viņam atbildēja:

— Muļķis un nelga tu esi! Velna zelts labuma nenes. Paturi to pats sev! Bet ja tu manām rotaļlietām varētu dzīvību iedot?

Velns tūlīt uz astes apjāja trīs reizes ap kolonu, kas balstīja griestu velvi, piepūta vaigus, uzpūta vienreiz, uzpūta otrreiz, un, rau, visas lietas kļuva dzīvas. Lelles dejoja, kariete brauca pa sienu augšup un gailītis Zeltasekste nodziedāja: «Kikerigi!» Viss bija uz mata tā, kā Rekle vienmēr bija vēlējies.

Bet velns atkal uzlēca uz meistara darbgalda, jocīgi izbolīja acis un teica:

— Noraksti savu dvēseli man, Hans Rekle, tad varēsi burt pats.

— Velna burvības es nevēlos, mister Ugunspēda. Dod man labāk savu ragu ar kramu Laivissdeg. Tad parakstīšu kontraktu.

Velns izbijās. Izdomājās gan šā, gan tā. Pēdīgi nosprieda: «Kāpēc tad neatdot viņam akmeni? Viņš ir jau vecs un drīz mirs. Un, kad viņš nomirs, kramu Laivissdeg es dabūšu atpakaļ, dabūšu arī tālskati Visredzi un visas pārējās brīnišķīgās lietiņas, ko šis meistars pagatavojis.» Tā izdomājis, velns teica:

— Lai notiek! Sastādīsim paragrāfiņus!

Džo jautājoši paskatījās uz Mēmi.

— Paragrāfiņi? Kas tie par paragrāfiņiem?

— Kontrakta noteikumi. Hansam Reklem jāparaksta kontrakts. Tu zini, kas ir kontrakts?

— Kontrakts? Jā! Un kas rakstīts kontraktā?

— Pagaidi mazliet! •— Mēmi brīdi padomāja, cenzdamās atcerēties, kā šo vietu pasakā bija stāstījis Moris. Padomājusi viņa turpināja:

— Krams Laivissdeg dod meistara Hansa Rekles galvai un rokām burvju spēku. Viņš var burt, cik ilgi grib, var uzburt visu, ko tikai vēlas, līdz pasaka: «Diezgan.» Tikai zeltu viņš nedrīkst uzburt. «Tas ir pirmais para-grāfiņš!» teica velns. Visu, ko meistars rada, tam atļauts radīt tikai vienu reizi. «Tas ir otrais paragrāfiņš,» — turpināja velns. Bet trešais . . . trešais paragrāfiņš nosaka: «Kad meistars Rekle saka «diezgan» un mirst, viņa dvēsele tad nenonāk vis debesīs, bet gan velna rokās, kā jau vienmēr, kad tiek noslēgts līgums ar velnu.»

— Šim punktam nu gan Rekle nedrīkstēja piekrist! —-izbijies iesaucās Džo.

Mēmi brītiņu klusēja, tad atkal turpināja:

— Par nonākšanu debesīs pēc nāves meistars Rekle daudz nerūpējās. Viņš domāja tā: «Ja es tepat uz zemes spēju radīt visu, kas man un citiem sagādā prieku, tad pēc nāves man debesis nav vajadzīgas.»

Džo domīgi pamāja ar galvu, un Mēmi turpināja:

— Bet kontraktā bija vēl ceturtais paragrāfiņš. Tāds maziņš pielikums. Tajā bija minēts sekojošais: «Velnam ir radiniece Ellesmāte — viņa vecāmāte, kas kļuvusi jau drusku bērnišķīga. Viņa sēž vecajā vara ellē un visu dienu bubina. No visām skaistajām rotaļlietām, ko izgatavojis Rekle, velnam ir tiesības šad un tad paņemt pa vienai un aiznest savai vecaimātei.

Mēmi apklusa. Kikija, Laura un Mušs saspringti raudzījās uz Džo, gaidīdami, ko tas teiks. Džo pacēla galvu:

— Un tas ir viss?

-— Vai tu Rekles vietā būtu parakstījis kontraktu?

— Jā! — Džo nešaubīdamies atbildēja. — To es darītu. Ja velns atdotu kramu Laivissdeg, tad jā.

Mēmi draudzīgi pamāja Džo un turpināja:

—• Kad Rekle parakstīja līgumu, velns uzlika asti uz galda un ļoti centās, lai tā aiz prieka nesāktu raustīties — tik ļoti viņam gribējās Rekli apmānīt.

Bet Rekle, tiklīdz bija parakstījis līgumu, nolauza velnam ragu, kurā bija krams Laivissdeg un smējās:

— Tik viegli jūs mani vis nenoķersiet, mister Uguns-pēda! Nekad es neteikšu «diezgan»!

Velns sarāvās maziņš, pārvērtās par dūmu mākonīti un pazuda. Hanss Rekle noskatījās viņam pakaļ. Un tad viņš tā smējās, ka visa pagraba velve nodārdēja, izņēma kramu no velna raga un tukšo ragu svieda velnam pakaļ. Kāds sikspārnis to saķēra un aizlidoja.

Bet kramam Hanss Rekle pavēlēja:

«Nedrīksti vairs liesmas šaudīt,

Cilvēkiem būs mieru baudīti Pārvērties!»

Velnišķīgais akmens vēl pēdējo reizi uzliesmoja asins sārtumā un izvirda liesmas, bet Rekle pateica: «Hrizantimos!» — un velnišķīgais krams Laivissdeg acumirklī pārvērtās par brīnumakmeni Laivissnotiek. Meistara plaukstā gulēja kristāla lodīte, izstarodama liegu gaismu. Tā spēja atdzīvināt visu, ko vien meistars vēlējās. Princesīte Ķiršu ziediņš paspēra vienu graciozu solīti, tad otru un trešo, nodejoja no plaukta uz galda un uzlēca meistaram uz plaukstas.

— Rubīn un Zeflr! — pavēlēja Rekle. — Jūs būsiet mani sūtņi!

Putni tūlīt pacēlās no vārtu treliņiem, aplidoja ap meistara galvu un aizlidoja pa logu plašajā pasaulē.

Gailītis Zeltasekste nodziedāja «kikerigī», ieknāba desas galiņā un noskaitīja:

—- Desas galiņ, esi vienmēr garš!

Desas galiņš tūlīt izauga garš, kā jau bija pavēlēts. Bet meistaram gailītis pateica:

— Kikerigī! Ēd, cik gribi!

Hanss Rekle tā arī darīja. Paēdis viņš noslaucīja bārdu, aizslēdza durvis, izrieza krūtis un teica:

— Bet tagad pie darba!

Pagāja daudz daudz dienu, bet meistara pagrabs palika aizslēgts. Atnāca Luiza un Jakobs, bet, veltīgi izdaudzinājušies, apbēdināti aizgāja. Kādu vakaru gailītis Zeltasekste uzlidoja meistaram uz pleca un jautāja:

— Kok-kok-kok! Cik priekškaru vēl aizklāj Rītdienas un Parītdienas zemi?

— Pavisam maz vairs — atlikuši tikai septiņi tūkstoši reiz septiņi un vēl viens.

— Pasteidzies, Hans Rekle! — teica gailītis Zeltasekste. — Luize šuj dienu un nakti. Acis viņai aiz noguruma krīt ciet. Vecmāmiņa ir slima. Podi ir tukši.

Nākošajā vakarā gailītis atkal sauca:

— Kok-kok-kok! Pasteidzies, pasteidzies, Hans RekleI Jakobs grib doties prom no ciemata. Viņš nevar atrast darbu un saiņo jau savu pauniņu.

Pēc tam gailītis pabāza knābīti zem spārniņa un aizmiga.

Tieši pusnaktī pagraba telpā kļuva tik gaišs kā nekad agrāk. Gailītis izbijies pacēla galviņu un jautāja:

— Kok-kok-kok! Vai tiešām esmu aizgulējies, un ārā ir jau gaiša diena?

Meistars Hanss Rekle pasmējās un teica, rādīdams uz tālskati Visredzi:

—• Šī gaisma nāk no Rītdienas un Parītdienas zemes.

Nu abi pa tālskati sāka vērot nākotnes zemi. Kas par brīnumiem! Tur bija vilciņš Amarantis. Kad tas griezās, slimie kļuva veseli, aklie spēja atkal redzēt un klibie staigāt. Tur nepazina badu, jo Vēja un lietus

stabulīte izsauca tādu laiku, kāds bija vajadzīgs. Un zeme tur trīs reizes gadā deva bagātīgu ražu. Viņi ieraudzīja vēl kaut ko: kārbiņu ar adatiņu Sujpati. Šī adatiņa šuva apģērbus un apavus tik daudz, cik katram bija vajadzīgs.

— Šo adatiņu tūlīt atgādā šurp, meistar Rekle! Tā ļoti noderēs Luizai, — teica gailītis.

— Atgādāt šurp? Nē, to nevar, bet es pagatavošu tādu pašu.

Hanss Rekle paņēma akmeni Laivissnotiek un ķērās pie darba. Pagāja trīs dienas, un kārbiņa ar adatu bija gatava. Meistars pasauca Zefīru, iedeva viņam kārbiņu, pateica burvju vārdus, ar kuriem adatiņa iedarbināma un apturama un pavēlēja putnam: — Aiznes to Luizai!

Nu mazā šuvēja vairs necieta trūkumu. Adatiņa šuva visu, kas meitenei bija vajadzīgs. Drīz vien meistara draugiem un nabadzīgajiem bērniem visā apkārtnē bija skaistas drēbes un apavi. Bērni ļoti priecājās. Meistars to visu novēroja ar savu tālskati Visredzi un priecājās arī pats:

— Tas ir ļoti labi. Bet tagad izgatavošu Jakobam Vēja un lietus stabulīti.

Meistars strādāja, dziedāja un svilpoja no agra rīta līdz vēlam vakaram un ar katru dienu kļuva jaunāks, jo redzēja, ka pļavas kļuva atkal zaļas un uz nabadzīgo zemnieku galda parādījās dienišķā maize.

Pēc mēneša pagrabiņā ienāca velns, šoreiz ģērbies kā frants.

— Jaunais cilvēk, kur ir meistars Rekle? — viņš jautāja, nenojauzdams, ka meistars pats stāv viņa priekšā, jo tā mati un bārda bija kļuvuši blondi kā jaunībā.

— Es pats tas esmu, — atbildēja Hanss Relc^e. -— Ar ko varu kungam pakalpot?

— Kā tad tā? — iesaucās velns, galīgi apjucis. -— Jūs taču bijāt ļoti vecs! Vai esat dzēris Jaunības ūdeni?

— Jaunības ūdeni? •— smējās Rekle, jo zināja, ar ko runā. — Var jau būt!

— Kur jūs to atradāt? — ziņkārīgi pētīja velns.

— Kur? Laikam Rītdienas un Parītdienas zemē.

—- Vai tā ir kāda Pasaku zeme? — jautāja velns un bija galīgi apjucis, jo nākotnes jēdzienu velns vispār nepazīst.

— Mans kungs, man ir daudz darba, — teica Hanss Rekle. — Tātad ar ko varu pakalpot?

Velns ieklepojās un gandrīz vai aizrijās.

— Atnākšu vēlreiz rīt, — viņš nostostījās un klupdams krizdams devās pa kāpnēm augšup ārā no pagraba. Vārtu priekšā karājās sikspārnis.

— Ko tu te spiego? — uzbļāva viņam velns.

— Mani sūta Ellesmāte, — nopīkstēja sikspārnis.

— Mana vecāmāte? — velns ļoti izbijās un pēkšņi viņam iešāvās prātā: «Ja nu viņa palīdz Hansam Rek-lem? Atkal nelūgta būs iemaisījusies manās darīšanās! Tā tikai vēl trūka! Protams, viņa dusmojas uz mani, jo neesmu apmeklējis viņu jau vairāk nekā trīssimt gadu.»

Velns sagrāba sikspārni:

— Vai tu atnesi Reklem kādu ziņu?

— Ne Reklem, bet jums. Jau trīs reizes veltīgi lidoju šurp. Ellesmāte liek teikt, lai jūs Reklem aptumšojot prieku un dzīvi padarot rūgtu. Citādi viņš palikšot mūžīgi jauns!

—- Kādu prieku? — velns bija tik pārsteigts, ka palaida sikspārni.

—• Prieku iepriecināt citus, — nopīkstēja sikspārnis un kā bulta aizdrāzās prom.

— Ak šitā! — norūca velns. —- Rekle mani krāpj. Viņš nekādu jaunības ūdeni nav dzēris, bet jaunāks kļūst tāpēc, ka nevis krāj naudu un kļūst bagāts, bet visiem smurguļiem dāvina dažādas mantiņas. Tas nedrīkst notikt.

Acumirklī velns pārvērtās par fabrikas īpašnieku, kuram šuva mazā Luiza. Viņš piezagās pie viņas durvīm un dzirdēja, kā meitene pavēlēja kārbiņai:

— Kārbiņ, sāc nu! — Un pēc tam: — Adatiņ, šuj pati!

Velns atvēra durvis un ienāca istabā.

Luiza izbijās un pavēlēja adatiņai aši atgriezties kārbiņā. Burvju vārdiņu viņa minēja tik klusi, ka velns to nesadzirdēja.

— Adata un kārbiņa pieder man! — paziņoja velns un, iekams Luiza spēja bilst kaut vārdu, sagrāba kārbiņu un pazuda.

— Kā viņš drīkstēja! — sašutis iesaucās Džo. — Vai tad meistars Rekle to pieļāva?

— Nu protams, ka ne, — atbildēja Mēmi. — Viņš lika atsaukt velnu un pārmeta tam: «Tu esi lauzis mūsu kontraktu!»

Bet velns izvilka pergamentu un smīnēdams parādīja ceturto paragrāfiņu, kurā bija rakstīts: «No visām skaistajām rotaļlietām velnam ir tiesības šad un tad paņemt pa vienai un aiznest savai vecaimātei.»

— Bet adatiņa Šuj pati nav nekāda rotaļlieta! — dusmīgi iesaucās Džo.

— Protams, ka nav! Bet kontraktā nav noteikts, kas ir rotaļlieta un kas nav.

Džo bija tik uztraukts, ka, pašam nemanot, pietrūkās kājās un piespieda dūres pie krūtīm. Dzirdētā iespaidā viņš iesaucās:

— Rekle taču var Luizai izgatavot jaunu kārbiņu!

— Tieši to viņš nedrīkst darīt. Atceries, kas rakstīts otrajā paragrāfiņā: «Visu, ko meistars rada, tam atļauts radīt tikai vienu reizi.»

— Kas par nelietību! — iekarsa Džo. — Bet meistars taču var izgatavot citas brīnišķīgas lietas.

— Protams, — atbildēja Mēmi. — Tikai tās visas velns var atkal paņemt, jo «šad un tad» nozīmē «vienmēr», «katrā laikā».

Džo ar abām rokām satvēra galvu. Viņš bija galīgi apjucis.

— Un kas tad notika tālāk?

— Tālāk? Tālāk par nožēlošanu nav, — apmulsusi sacīja Laura.

— Bet jābūt arī tālāk! — satraukts iesaucās Džo.

— Būs arī tālāk, — nomierināja viņu Mēmi. — Bet

mes to vēl nezinām, jo Moris vēl nav paspējis mums Lo pastāstīt.

— Un labi, ka tā, — piebilda Lēnhena, — citādi mēs vēl nomirtu aiz izsalkuma. Tēja jau tā ir pavisam atdzisusi.

PĀRPILNĪBA

Pirmo reizi mūžā Džo jutās tik līksms, sēdēdams pie balti klāta tējas galda, kopā ar ļaudīm, kuri gan nespēja piedāvāt sevišķi daudz, toties bija jautri un smējās katrā izdevīgā gadījumā. Tik laimīgs Džo vēl nekad nebija bijis, arī biklums bija izzudis. Viņš stāstīja par Bekiju un jaunākajām māsiņām, droši atbildēja uz jautājumiem. Džo bija pilnīgi pārvērties.

Viņi runāja par tēvoci Eņģeli.

Tas, ka eņģelis var parādīties dzīva tēvoča veidā, Džo šķita mazliet pārspīlēti, neraugoties uz visu šeit dzirdēto. Un neviens pat neiebilda pret to! Par burvjiem un velniem šeit runāja kā par pavisam ikdienišķām lietām. Džo pie tā bija jau pieradis. Bet tēvocis — eņģelis!

Laura, kas sēdēja Džo pretim, nenovērsa no viņa skatienu.

— Kāpēc tu purini galvu? — viņa gribēja zināt.

Džo spēja tikai nomurmināt:

— Eņģelis, kas ir tēvocis .. .

Tas nu atkal bija pietiekams iemesls lieliem smiekliem, kuriem pievienojās arī Džo. Viņš labi saprata, ka neviens viņu negrib izzobot, ka visi smejas tāpat vien aiz jautrības. Tas bija neparasti, tomēr patika.

— Tā ir taisnība, — paskaidroja Mēmi. — Šo tēvoci sauc — Fridrihs Engelss. Bet mēs viņu saucam vienkārši par tēvoci Frederiku vai tēvoci Eņģeli.

— Diezgan bieži viņš ir bijis arī mūsu eņģelis, — sirsnīgi piebilda Lēnhena. — Viņš ir mūsu vislabākais draugs.

Viņa uzlika uz Džo šķīvja gabalu kēksa, kas svētdien bija palicis pāri.

Kēkss! Džo gandrīz neiedrošinājās tam pieskarties.

Viņš redzeja, ka Mora bērni dabūja mazakus gabaliņus. Viņš vēl nebija sācis ēst, kad Mušs, ātri pieveicis savu porciju, jautāja:

— Mēmi . . . vai Moris, kad būs šovakar pārnācis, pastāstīs mums tālāk par meistaru Rekli?

Arī abas meitenes lūdza:

— Mēs arī gribam . . .

— Ja tu viņu palūgtu, Mēmi, tad . . .

Ženija saprata bērnus. Bet viņai to alkas nācās mazliet apslāpēt, jo Kārlis droši vien gribēs strādāt, kā parasti.

— Jūs taču zināt, ka Morim labāk patīk stāstīt, kad vējš viņam bārdā pūš.

— Bet šodien pie mums ir Džo, •— neatlaidās Mušs un, uzmundrinādams Džo, paskatījās uz viņu. Kāpēc viņš klusē? — Džo, tu taču arī gribi dzirdēt turpinājumu, vai ne?

Džo nekavējoties piekrita. Viņš ļoti vēlējās uzzināt, kā pasaka beigsies. Velns tiks uzvarēts, par to šaubu nebija, bet tikai kā .. .

Mušs pačukstēja Džo:

— Ja man būtu trīs vienāda lieluma pogas, tad Morim būtu jāstāsta.

Uz kāpnēm bija dzirdami smagi soļi. Visi pagriezās pret durvīm, bet tas nebija Moris.

Laurai pēkšņi kas iekrita prātā:

— Paņemsim «Tamerlīnu» un noliksim uz galda. Tad Moris tūlīt sapratīs, ko mēs vēlamies.

Ženija tomēr vilcinājās.

— Šodien ir pirmdiena, nevis svētdiena. — Bet, pamanījusi Džo sejā vilšanos, viņa piecēlās: — Nu labi. Vismaz parādīsim viesim «Tamerlīnu».

Tā jau bija pa pusei uzvara. Priecīgi čalodami, bērni devās uz Mora darba istabu. Mēmi nocēla «Tamerlīnu» no plaukta un uzmanīgi novietoja lielo kārbu uz galda. Bērni izturējās pavisam klusu, kā vienmēr, kad paņēma «Tamerlīnu».

«Tamerlīns» bija senatnīga mūzikas lādīte un izskatījās pēc sešstūrainas mājiņas ar smailu jumtu. Tā bija sudraba apdarē un kādreiz piederējusi Vestfāleniem, Ženijas vecākiem. Par «Tamerlīnu» to bija nosaukusi

Ženijas māsa. Kāpēc viņa devusi kastītei tādu vārdu, Ženija vairs neatcerējās. Varbūt tāpēc, ka zvanu spēle sākās ar trim spēcīgiem sitieniem: tam-tam-tatam.

«Tamerlinu» paņēma tikai sevišķos gadījumos: kad kādam bija dzimšanas diena vai arī, kad tika stāstītas vai lasītas brāļu Grimmu skaistās pasakas. Arī tad, kad atkal lasīja «Zelta podiņu» un «Pasaciņu par Riekstkodi un peļu ķēniņu».

Džo ziņkārīgi aplūkoja mūzikas kastīti. Priekšpusē greznajai mājiņai bija vārti. Vārtos stāvēja ziloņkaulā izgriezts dūdinieks. Šādus spēlētājus Džo bija redzējis gada tirgos.

— No turienes iznāk arī citi vīriņi, — paskaidroja Mušs. — Bet tikai tad, kad atskan mūzika. Ar šo zelta atslēdziņu «Tamerlinu» uzvelk. Mēmi, lūdzu, uzvelc!

— Nē, tagad nedrīkst. «Tamerlīns» spēlē tikai tad, kad stāstītājs ir apsēdies krēslā.

Džo paskatījās uz atzveltnes krēslu, kas stāvēja pie sienas ar grāmatu plauktiem. Lēnhena iededzināja spuldzi un nolika to uz galda. Džo ieraudzīja kādu portretu pie sienas. Jo ilgāk viņš uz to raudzījās, jo vairāk viņam šķita, ka portretā attēlotais gaišmatainais vīrs tam uzsmaida. Pēkšņi Džo atcerējās: šo vīru viņš bija redzējis toreiz pie zirgu omnibusa piestātnes. Tas bija viņš. Viltīgi piemiedzis acis, Džo pajautāja Edgaram:

— Karavadoni Muš, kāpēc tu neņem tās trīs sarkanās pogas, kuras tev iedeva ģenerālis?

Iekams pārējie saprata, kas par lietu, Mušs izgrūda mežonīgu prieka kliedzienu: «Manās svētdienas biksēs!» — un kā bulta izšāvās no istabas. Visi bija ļoti pārsteigti.

— Kā tad tu zini? . . .

— Tu pazīsti mūsu tēvoci Eņģeli?

— Vai tas iespējams!

Džo samulsis jautāja:

— Vai tēvocis Eņģelis ir ģenerālis?

— Viņš nav nekāds ģenerālis, ha-ha-ha, mēs viņu tikai tā saucam!

Te nu bija atkal. Kādus tikai vārdus tie viens otram nebija sadevuši! Bet tagad Džo vajadzēja pastāstīt par zirgu omnibusu.

— Konduktoru viņš nosauca par tresotu ēzeli.

— Tresots ēzelis? Jā, tas izklausās pēc viņa, —- smējās Mēmi. — Viņš mīl tādus izteicienus. Visi smējās.

Bet Mušs, pa to laiku atgriezies istabā, triumfēdams rādija sarkanās pogas.

— Tagad Morim jāstāsta! — Un Mušs sāka dejot pa istabu, atkārtodams: — Jāstāsta! . . . Jāstāsta! . . . Morim jāstāsta!

Vispārējā troksni neviens nedzirdēja, ka noklaudzēja durvis. Neviena nepamanīts, istabā ienāca Moris.

— Morim nekas nav jāstāsta!

Bērni metās pie tēva, iekārās tam rokās, un visi vienā balsī paziņoja savu vēlēšanos.

— Pagaidiet taču! Runājiet tikai pa divi reizē. Man ir tikai divas ausis. Ļaujiet vispirms atvilkt elpu. Ko, arī Džo ir te? Tas ir patīkams pārsteigums!

Redzot zēna laimīgo seju, Markss saprata, ka Krusta zirneklī viss beidzies labi, un pamirkšķināja Džo:

— Redzu, ka viss kārtībā. Pēc tam pastāstīsi.

Tikai tagad ieraudzījis «Tamerlīnu», Markss jautājoši palūkojās uz Ženiju, iegāja blakus istabā un paskatījās tukšajā tējkannā.

— Mums vēl ir kafija. Tūlīt uzvārīšu ūdeni, — teica Lēnhena.

— Brīnišķīgi! Pa to laiku nodošu sveicienus no tēvoča Frederika. Lūk, šeit, — zarains spieķis pilsonim Mušām. — Moris izņēma no aizdurves mazu spieķīti. — Bet meitenēm — grāmata! Ak, Lēnhen! Marinētās mencas, ko tu pagatavoji vakar, Frederiks savu mūžu neaizmirsīšot. Mucu alus viņam vajadzējis izdzert, lai dzesētu slāpes. . .

Lēnhena sasita rokas un iesmējās, pēc tam tēlotā nopietnībā nopukojās:

— Tā arī viņam vajadzēja. Pats viņš man tās izlūdzās. Vai tūkstošiem reižu esmu pagatavojusi šīs zivis, bet šoreiz, nudien, it kā pats velns būtu asti pannā iegrūdis vai izgāzis veselu pudeli etiķa.

Moris bija lieliskā omā. Vispārējai jautrībai valdot, viņš pastāstīja, ka lokomotīve izspļāvusi veselu mārciņu kvēpu uz tēvoča Frederika sudrabpelēkā cilindra.

— Jums vajadzēja redzēt, kā Ģenerālis centās no-

pūst kvēpus un cik melna pēc tam bija viņa seja un bārda.

— Vai tie bija elles kvēpi? — pajautāja Mušs, piespraucies tuvāk Morim.

•— Nē, pavisam parasti ogļu kvēpi!

Kad apklusa kārtējā smieklu brāzma, Moris izvilka no svārku kabatas burtnīcu un pasniedza to Ženijai.

— Arī otrs raksts gatavs! Ja mēs šodien cītīgi pastrādāsim, paspēsim nosūtīt abus ar nākošo tvaikoni.

Pēkšņi istabā iestājās saspīlēts klusums. Moris paskatījās vispirms uz «Tamerlīnu», pēc tam —• uz Ženiju. Bērni savukārt cerību pilni lūkojās Mori. Moris paplūkāja bārdu, izlikās ko pārdomājam, pēc tam atturīgi noteica:

— Nu . . . redzēsim. Vispirms man jāparunājas ar Džo, — un lēnām izstūma no istabas visus, izņemot Ženiju.

Lenhena uzvārīja kafiju.

Džo tvēra kabatā. Parādu zīme! Kā to nodot Morim, lai Mēmi nemanītu?

— Tu vari runāt pavisam atklāti, Džo, — teica Moris. — Mēs, — viņš paskatījās uz Ženiju, — nekā neslēpjam viens no otra.

Un ko stāstīt Džo bija daudz. Gan laba, gan slikta. Mežģines nozadzis Billijs.

— Visu saņemto naudu, divdesmit šiliņus, Kraukļi man gan atdeva. Tā es varēju izpirkt parādzīmi, bet...

Te nu Džo sastomījās, jo nezināja, kā paskaidrot, ka, par spīti tiem piecpadsmit šiliņiem, ko viņš atdevis Robiņam, ģimenes budžetā tomēr vēl bija liels robs.

— ... piedzima bērns . .. un arī. . .

Ženija Marksa nāca palīgā:

— Protams, māmiņai vispirms jāatveseļojas. Arī pēdējo algu jūs nesaņēmāt...

Moris uzlika roku uz Džo pleca:

— Vissvarīgākais ir tas, ka jūs Krusta zirneklī esot guvuši uzvaru. Un ar tavu brāli Billiju es runāšu. Par tiem desmit šiliņiem neraizējies. Es varu pagaidīt.

Bērni blakus istabā izturējās klusi kā pelītes. Kikija un Laura sēdēja pie galda un šķirstīja uzdāvināto grāmatu. Tā bija «Kudrunas dziesma» — sena vācu

leģenda. Mušs jāja uz sava spieķa pa istabu un virtuvi, šoreiz klusi kā pelīte, Lēnhena apkopa mazo Frenchenu un gatavojās likt viņu gulēt.

Durvis pēkšņi atvērās, un acumirklī Mušs bija tēvam blakus:

— Zini ko, Mori? Džo vēl nedrīkst iet uz mājām. Viņam jāuzzina, kas notiks tālāk.

— Tad jau viņam tāpat kā man. Man arī to vajadzētu zināt, — pavisam nopietni atbildēja Moris. Bet Džo galīgi apjucis un izbijies paskatījās uz Mori. Bērni smējās locīdamies. Tagad viņi bija pārliecināti, ka Moris stāstīs.

— Nu tad iesim uz to galu.

Ar nepacietīgām gaidām pieaugušie apsēdās uz ādas dīvāna, bet bērni — uz paklāja. Lēnhenai atļāva iededzināt sveces. Spuldzi nodzēsa. «Tamerlīna» vārtiņos atmirdzēja divi akmeņi: zilais safīrs un sarkanais rubīns. Mēmi pagrieza atslēdziņu . . .

Tam-tam-tatam — atskanēja no mūzikas lādītes. Zvanu spēle sākās. Dūdinieks apgriezās vienreiz riņķī,

paklanījās un aizgāja. Pēc dažām taktīm parādījās gans ar stabulīti. Viņš pielika stabulīti pie lūpām, apgriezās un aizgāja tāpat kā pirmais. Pēc tam iznāca muzikants ar vijoli un pēdējais parādījās stabulnieks. Džo ne acis nenovērsa no skaistajiem cilvēciņiem.

Pa spēles laiku Moris it kā pastaigādamies soļoja starp rakstāmgaldu un durvīm uz priekšu un atpakaļ.

Zvaniņi bija jau apklusuši, bet viņš vēl staigāja. Neviens viņu netraucēja. Džo ievēroja, ka paklājā bija iemīta īsta maza taciņa. Vēlāk viņš uzzināja, ka Moris mēdzot tā staigāt arī strādājot, jo tad viņam rodoties vislabākās domas.

Beidzot Moris apsēdās lielajā atzveltnes krēslā, noklepojās un sāka stāstīt:

— Pirms parakstīšanās meistars Rekle vēlreiz uzmanīgi izlasīja līgumu. Velns uzlika asti uz galda un loti turējās, lai aste ...

— To mēs Džo jau izstāstījām . .. — tikko dzirdami pačukstēja Kikija, — mēs jau bijām nonākuši tajā vietā, kur . . .

— Cs! — Mēmi pielika pirkstu pie lūpām.

— Tikai pacietību! — nomierināja Moris, — to, kas tagad nāks, jūs vēl neesat dzirdējuši. — Viņš piemiedza kreiso aci un paskatījās uz Ženiju. — Tas man tikai nupat iekrita prātā. Tātad:

— Kad Hanss Rekle parakstīja līgumu, velnam aiz prieka jau aste noraustījās. Bet tad viņam prāts vairs nebija mierīgs. Viņš pasauca Rijmu, savu melu kalpu, un teica:

— Paklausies labi, ko tev teikšu, Rijma! Man bija jānoslēdz ar Rekli līgums. Izīrēju viņam kramu Laiviss-deg. Bet to nedrīkst uzzināt neviens. Citādi zaudēšu respektu. Dod nu padomu!

— Esiet bez rūpēm, principāl, — atbildēja melu meistars, — gan jau samelošu, kā nākas, Ja mani izprašņās, teikšu: «Kramiņš bija mazliet apsūbējis. Principāls to iedevis Ellesmātei uzspodrināt.»

— Tu savu lietu proti, — teica velns. — Par to es tevi labi atalgošu.

Bet, kā jau parasti, drīz vien visos velnu valstības stūros un kaktos sāka čukstēt: «Krams pazudis!» Šīs

baumas nāca no vara elles, jo Ellesmāte no sikspārņa jau bija uzzinājusi, ka kramu ieguvis Rekle. yiņa gan drebēja, gan ņurdēja, gan trakoja, gan kratījās, jo viņai bija auksti.

Kopš neatminamiem laikiem velna Vecāmāte dzīvoja miglas salā. Viņas vara elle atradās septiņi tūkstoši asu dziļumā zem vecās velna pils, jo viņa mīlēja siltumu. Bet, kopš krams Laivissdeg bija Rekles rokās, pat vulkānu krāteri nodzisa. Vecā pils apledoja, un aukstums spiedās aizvien dziļāk zemes iekšienē.

Ilgu laiku velns nevienam nerādījās. Bet, pievācis no Rekles kārbiņu ar brīnumadatiņu, viņš kļuva atkal pašapzinīgs, drošs un pasauca Rijmu:

— Tagad es savai velnu tautai parādīšu, kādu viltīgu līgumu esmu noslēdzis. Es jau zinu, par mani tenko! Visus, kas to dara, saaicini rīt pie manis!

— Klausos, principāli Un kur tos sapulcināt?

— Miglas salā! Vecajā pilī. Šī pils, tā sakot, gan atrodas viduslaikos, bet šad un tad mums jāparādās visur.

— Lieliski, principāl, jūsu izdoma ir nepārspējama! — iesaucās Rijma, kas mācēja ne tikai melot un krāpt, bet vēl labāk glaimot, pielīst. —- Tomēr uzdrošinos piebilst, ka, kopš jums vairs nav krama Laivissdeg, pilī valda šausmīgs aukstums, bet mūsējie ir izlutināti. Kādā tērpā pavēlat tiem ierasties?

— Frakā un cilindrā, kā vienmēr, — noskaldīja velns. — Arī Ellesmātei jāredz, kas šodien notiek pasaulē. Un sakārto spoguļu zāli!

Melu meistars nekavējoties lika nopulēt vecās pils ledus blāķus, un tie laistījās kā tūkstoš spoguļu. Velnu sulaiņiem patika šī pieņemšana, jo viņi savu attēlu redzēja ne tikai dubultotu, bet gan simtkāršotu. Viņi promenādēja gan šurp, gan turp, pastāvīgi šķielēdami spoguļos, un galu galā iepatikās paši sev tik ļoti, ka pilnīgi aizmirsa savu piederību velnu kārtai.

— Cik mēs esam smalki! Cik mūsu ir daudz! Cik liela mūsu vara! — lielījās viņi savā starpā.

Velns bija tērpies zaļā frakā un spilgti dzeltena vestē. Katru, lai arī kāds tas būtu, resns, tievs, ar skābu un dzeltenu vai sarkanu un apaļu seju, viņš pavilka sāņus un teica:

— Cik lieliski jus izskatāties! Pat galmā jus varētu justies kā mājās.

Tāda rīcība pacilāja visiem garastāvokli. Pēc tam velns nostājās zāles vidū, ieņēma cienīgu pozu un, vēlreiz nevērīgi saraustījis aproces, ar izmeklētiem vārdiem iesāka runu:

— Mesjē un džentlmeņi! Līdz šim es tiešām nezināju, cik liela ir jūsu gudrība. Nupat es katram no jums tiku jautājis, kur kurpe ikvienam visvairāk spiež. Un vai tad jūs visi kā viens man neatbildējāt, ka ļaudis kļuvuši pārāk gudri! Mēs vairs nevaram krāpt tos ar vecajiem paņēmieniem. Postā iedzīt viņus tagad var tikai ar tādām viltīgām un gudrām lietām, ko tie paši pagatavo. Vai tā nav?

— Jā, tā ir! •— piekrita visi.

—- Nu lūk! — Apmierināts velns paberzēja rokas. — Tieši tā, mesjē un džentlmeņi, es esmu jau sācis rīkoties un noslēdzis kontraktu ar Hansu Rekli. Es iznomāju viņam kramu Laivissdeg.

Velnu sulaiņi satrūkās, bet, iekams tie spēja ko bilst, velns, pirmītējo smalko toni atmetis, pasteidzās turpināt:

— Tikai uz mazu brītiņu. Šis vīrelis vēl gan turas uz kājām, bet tas nebūs ilgi. Viņš ir jau ļoti vecs. Un tagad paskatieties, ko viņš man sameistarojis. — Velns parādīja kārbiņu. — Tā ir mantiņa, ja atļauts teikt, kādu pat es nevarētu dabūt gatavu, — velns smējās.

Tomēr sacēlās kurnēšana:

— Bet ja nu visa pasaule apledos tāpat kā šī pils?

— Ja viņš turpinās gražoties un nemirs?

— Ja viņš kramu neatdos?

Tur jau bija tas āķis: ja neatdos! Hanss Rekle taču tagad atkal bija jauns kļuvis. Protams, arī to šie velnu sulaiņi būs uzokšķerējuši. Kurnēšana pastiprinājās. Velns bezmaz jau bija sprukās, kad viņam iešāvās prātā laba doma:

— Kaut jupis jūs rāvis, muļķi tādi! Vai tad uguns ir tā vissvarīgākā? To tagad ļaudis iegūst pēc savas modes. Bet kas notiks, ja ledus pieaugs^ ja kļūs arvien aukstāks? Ja pamazām viss iesals ledū! Tad arī prāts iesals ledū! Un tad mums būs pļaujas laiks.

Velns pacēla kārbiņu.

— Skatieties šurp! Tā ir brīnumkārbiņa! To es atņēmu Hansam Reklem ar kontrakta palīdzību. Mūsu māži salīdzinājumā ar šo ir tīrais nieks. Šī lietiņa ražo drēbes un mežģines, zīdu un samtu. Taisa kurpes un cepures — īsi sakot, visāda veida vismodernākās grabažas. Jaunas, jaunas un vienmēr jaunas, visjaunākās un — cik vien vēlies. Es domāju, ka šī kārbiņa jānodod Rijmas rīcībā. Ar to viņš kļūs modes Lielrijdienis.

Bet velni kurnēja atkal. Ugunspēda to sadzirdēja un teica:

— Neraizējieties! Rekle mums pagatavos vēl daudz tādu lietiņu. Katram kaut ko. Es priekšroku nedošu nevienam. Ar šo kārbiņu misters Rijma padarīs cilvēci traku.

Moderni svārki, modernas jakas —

Uz tādām lietām sievietes trakas.

Bet jauni cilindri, jaunas frakas Vīriešiem uzliks modernas sakas.

Kurnēšana apklusa. Tikai viens vēl iesaucās:

— Un kas mums no tā tiks?

Velns noņirdza:

— Ja ļaudīm skapji pilni, tad galviņas tukšas. Ko tad vēl vairāk mums vajag?

— Bravissimo! — iesaucās Rijma. —- Kur aug muļķība, tur velna kvieši zied.

— Pļāpas pie malas! •— pavēlēja velns. —• Katram ieņemt savu vietu. Jāķer visgudrākie, tādi kā Rekle! Allons! Es jums sekošu.

Visi grūstīdamies devās uz izeju. Arī Velns, patīk-sminājies par savu uzvaru, gribēja izgaist, bet te pēkšņi iedrāzās viņa miesassargs un iekliedzās:

— Ellesmāte nāk!

Velns gribēja aizbēgt, bet Vecā pūzdama un stenēdama nostājās viņam ceļā. Visa viņas greznība šūpojās un cilājās: gan aubes saites, gan virssvārki, gan apakšsvārki, gan lielā dzeltenā lakata bārkstis. Pat sejā katra grumba un grumbiņa lēkāt lēkāja. Vienu roku viņa turēja aiz muguras un lamājās:

— Duļķes, puvekļi un kodes! Redz, kā uzcirties

gailēns! Un tāpat tie citi. Ko tu man te esi sarīkojis! Ko nozīmē visa šī niekošanās! Un kur ir tavs rags? — Vecā pagrūda tukšo ragu, ko bija turējusi aiz muguras. Varbūt šī tukšā grabaža bez krama? — Vecā novaidējās un turpināja: — Un kurp tu gribi doties šajā muļķīgajā frakā? Varbūt pie Rekles? Sen jau bija laiks. Bet nu stāsti aši, kā viņam klājas! Vai ir jau nolicies guļus? Vai drīz atstieps kājas?

Velns izgāza krūtis:

— Apmierinieties! Rekle vēl gan ir diezgan dūšīgs . .. mazliet dūšīgs, es gribēju teikt. . . mazlietiņ, mazlietiņ . . .

Vicinādama ragu, Ellesmāte stingrā balsī noprasīja:

— Prieku tu viņam laikam vēl arvien neesi sagandējis?

Te velns kļuva uzpūtīgs.

—- Reklern vēl daudz jāstrādā manā labā. Bet to jau jūs nevarat apjēgt. Tikai tad viņš atstiepsies! Ne agrāk! Un tas rags man nemaz nav vajadzīgs.

— Nav vajadzīgs! — Ellesmātei no dusmām nāca putas pa muti un degunu. — Ak tu, trīsastainās kazas bārda — kas ir velns bez raga? Un vai elle ir vairs elle, ja mums nav krama Laivissdeg? Virs zemes tu tiešām esi visu pārgrozījis un man visžēlīgi piešķīris vara elli. Bet ko man tā līdz, ja tur kļūst arvien aukstāks! Nu bet tagad, mister Lielviltniek, saki skaidri un gaiši, vai tu biji vai nebiji pie Rekles! Runā!

Velns sāka nomierināties.

— Biju! Un atnesu arī jums kaut ko. Skatieties!

Viņš paņēma kārbiņu un pavilka zelta pogu. Tūlīt

parādījās maziņa atvilktnīte, pilna ar zīda strēmelēm dažādās krāsās.

— Un, lūk, vēl kas! — Velns atvēra vāku.

— Pē! — nosprauslājās Ellesmāte. — Ak tu, bezra-gaina sarene! Pods bez osām! Adata un šķēres! Un niecīgas leļļu lupatas!

Tagad velns juta savu pārākumu.

— Es piedāvāju šo kārbiņu jums. To meistarojis Rekle. Ja nu jūs nevēlaties, atdošu Rijmam. Par zinātni jums nav nekādas jēgas. Ar vienu kāju jūs vēl dzīvo-

jat aizvēsturē. Tāpēc labāk palieciet vien savā vara ellē un sildiet pēdas!

Ellesmāte kaut ko noņurdēja un, acis mirkšķinādama, paskatījās uz frakaino. «Ļoti pašpārliecināts! Laikam jau tā nav vienkārša rotaļlietiņa,» viņa nodomāja un sagrāba kārbiņu.

— Nu, un tālāk? Kā šo mantu iedarbina? Kāda ir formula? Klāj vien vaļā! Domā, es nezinu, kas ir zinātne un tās valoda? Zinu ļoti labi, bet uzskatu, ka tas viss ir pārāk bērnišķīgi. Tūlīt iekliedz man ausī tos buramos vārdus!

Velns darīja, kā viņam lika, un Ellesmāte nosprauslājusies pazuda.

Jau nākošajā acumirklī viņa bija atkal savā valstībā, sēdēja vecajā atzveltnes krēslā un aplūkoja kārbiņu no visām pusēm. «No ārpuses nekas sevišķs!» viņa nodomāja un ziņkārīgi pavilka zeltīto podziņu. «Klik!» — no kārbiņas izšāvās maza atvilktnīte. Vecā iebāza nagus atvilktnītē un laimīga rakņājās pa daudzkrāsainajiem brīnumiem. Apburošas drāniņas! Viena viņai sevišķi iepatikās. Tumši zila ar sudrabainiem spīdumiņiem. Viņa apskatīja to vērīgāk. Patīkami skatīties uz zilu krāsu, kad apkārt viss liesmu dzeltenumā. Zils viņai patika. Viņa to nolika atsevišķi. No tās viņa liks pašūt cepuri. Bet vispirms kreklus. Vispār visas drēbes jaunas. Viņa piegāja pie galda un nolika kārbiņu uz tā. Vēl un vēlreiz viņa aptaustīja drēbju gabaliņus. Skaistus audumus vecais nerrs Rekle izvēlējies saviem smurguļiem. Nevis flaneli, kokvilnu vai rupju linu audumu. Ai, ai, ai! Tā tikai ir drāniņa! Vieglas un smalkas kā jūras putas, teiks Ellesdēls, buldurmēle. īsti mākoņu plīvuri. Runāt viņš prot.

Viņa salika drāniņas uz vara galda citu pie citas. Bet kārbiņa deva arvien jaunas. Samtu un vissmalkākās rokdarba mežģines. Cik skaista naktscepure! Velni acis iepletīs no brīnumiem!

Viņa pamēģināja izvilkt adatiņu no samta spilventiņa. Nevarēja.

— Ak tā, — nobubināja vecā, — jāsaka burvju vārdi! Tātad — kārbiņ, sāc nu, sāc!

Kārbiņā kaut kas iedūcās, izšāvās vēl divas atvilktnītes.

Drānu gabaliņi un lentītes čabēja un čaukstēja, it kā nepacietīgi gaidot, kad varēs tikt laukā no kārbiņas. Tagad adatiņu varēja paņemt pavisam viegli.

Ellesmāte iesprauda sudrabspožo adatiņu baltā drēbē un, pavēlēt pieradušā balsī, teica:

— Kreklus! Labi garus. Vienu dienai, otru — naktij. Rādi nu, ko vari, adatiņ! Sāc nu, sāc!

Bet adatiņa pat nepakustējās. Tad Ellesmāte nolika vēl dažus paraugus adatiņai blakus.

— Un no šī zaļā uzšuj trīs apakšsvārkus. Nē, pietiks ar diviem. Un vienus dzeltenus. Blēņas! Ko es, vecā muļķe, runāju! Dzeltenus es nēsāju jau trīstūkstoš gadu. Dzeltenus ne! Trešie apakšsvārki lai būtu zili — vai saprati? Pasteidzies, adatiņ!

Bet adatiņa nekustējās un palika iesprausta baltajā drēbē. Tad Ellesmāte apķērās un iesita sev pa ragu:

— Es taču nepateicu visus burvju vārdus! Tātad: kārbiņ, sāc nu, sāc! Adatiņ, šuj pati!

Dūkšana pastiprinājās, un no trijām atvilktnēm sāka slīdēt garas lentes, tās locījās un veidoja lielu kalnu. Šķēres pašas pieskrēja klāt un grieza un grieza tik ātri, ka Ellesmātei acis apžilba. Adatiņa te iedūrās drēbē, te iznāca ārā no drēbes, te atkal iedūrās, te atkal iznāca ārā, un, iekams vecā paspēja noskaitīt līdz trīs, viens krekls bija jau gatavs. Un otrs, un trešais, un vēl daudzi daudzi.

Ellesmāte nespēja acu atraut no šī skata. Beidzot viņa atjēdzās un mēģināja pielaikot kādu no skaistajiem krekliem. Ar drebošām rokām viņa norāva vecmodīgo apģērbu un uzvilka jauno kreklu. Tas bija mazliet par īsu, bet plecos un ap vidukli pašā laikā. Kā mazs mākonītis tas apņēma vecenes ķermeni. Lai gan pats krekls bija mazliet vēss, tomēr viņā bija silti. Ieskatījusies spogulī vērīgāk, Ellesmāte iesaucās:

— Kas tas par zirnekļa audumu! Tajā Parijdienas zemē nēsā caurspīdīgas drēbes!

Un patiešām — kreklam cauri varēja redzēt tauku bumbuļus un visas tūkstošgadīgās krunkas un grumbas. Aši vēl vienu kreklu virsū! Un vēl vienu! To jau te bija tik daudz, ka nevajadzēja taupīt. Aiz prieka mēli

klakšķinādama, Ellesmāte lepni grozījās sava platā vara spoguļa priekšā.

— Bet tagad šuj apakšsvārkus! Zaļos! — viņa pavēlēja un apgriezusies iekliedzās aiz pārsteiguma: viņas priekšā gulēja vesels kalns gatavu kreklu. Adatiņa tikko bija beigusi apstrādāt pēdējo baltas drēbes gabalu un iedūrās nākamajā zili sarkanas drānas gabaliņā.

— Stop! — iesaucās Ellesmāte. To ne! Es gribu zaļus apakšsvārkus! Šo atstāsim virssvārkiem!

Bet adatiņai bija pašai savi likumi, viņa neklausīja velna mātes pavēlēm un turpināja šūt zili sarkano zīda tafta drānu: iekšā-ārā! Iekšā-ārā! Šķēres strādāja klik-klak, klik-klak, bet kārbiņa tikai dūca un dūca.

— Deviņi pērkoni! Tā tikai ir krāsa! Skaties no vienas puses — sarkans, pagriez citādi — zils. —-No vienas puses uz otru vecene grozīja galvu, ko sedza netīra balta aube.

Pēc tam viņa uz krekliem uzvilka apakšsvārkus. Viņu apņēma vesels mākonis gaisīgu rišu. Pie klibās āža kājas! Kas tie bija par svārciņiem! Viņa piemērīja arvien jaunus. Bet adatiņa pasvieda viņai jau pirmos zaļos apakšsvārkus, tad otros, trešos . . . Tie bija stīvi kā baleta svārciņi, ar vissmalkāko garnitūru.

Tagad adatiņa iedūrās sudrabaini spīguļojošā, tumši zilajā brokātā.

— To ne, adatiņ! No tās es gribu cepuri! — vaimanāja vecā. Bet adatiņa no brokāta uzšuva tik skaistu kleitu, ka pat karaliene to varētu nēsāt.

Trakā steigā vecā piemērīja arī šo, novilka, uzvilka atkal un beigu beigās izskatījās kā mirdzoša lode. Pie viņas kājām gulēja zīda plecu lakati — dzelteni un melni, ar izšūtām čūskām un salamandrām. Un tad nāca jakas. Visādās krāsās, ar mīkstām oderēm, ar krokotām un popētām piedurknēm. Un tad svārki. Vilnas svārki, kokvilnas svārki, zīda svārki. Ar karmīnsarkanām malām, indigo zaļām lapu vijām, raibu raibām apmalēm, gan rūtaini, svītraini, punktēti, ai, ai, ai!

Ellesmāte jau vaidēja zem savas greznības smaguma. Laika priecāties viņai vairs nebija. Jau lidoja cepures. Cepures! Ak mīļā pasaulīt! Tās tikai bija cepures: gan

augstas un platas, gan smailas, gan plakanas! Gan kā apgāztas pannas, ar granātiem izgreznotas, gan — kā ratu riteņi ar putnu ligzdām.

Ellesmāte vai sastinga no brīnumiem. Tur jau bija viņas cepure. Neizsakāmi skaista. Violetās lentītes čaukstēja vien un krokojās. Ak, kāpēc nevar ar vienu lēcienu nokļūt šajā Parij dienas zemē, kur nēsā šādas cepures?

Bet ko lai nu iesāk ar visu šo greznību?

Ellesmāte pēkšņi izbijās. Nekādas vecās vara zāles burvības vairs — ne grīdu, ne sienas nevarēja saskatīt. Visur tikai kleitas, svārki, bikses, platmales, mēteļi, cepures un mežģiņu aubītes. Bet no kārbiņas, kas tagad bija kaut kur jau augstu drānu kalna virsotnē, kā no pilnības raga nepārtraukti bira arvien jauni apģērbu gabali.

Ellesmāte pamanīja vēl kaut ko: aiz trim vārtu arkām, kas noslēdza vara zāli, viņas mazie velnēni rīkoja paši savu modes skati, spaidījās un grūstījās, smējās un ālējās, ņēmās uzlaikot tāpat kā vecā, aplika korsetes, lepni pastaigājās īsās zīda biksītēs, čaukstināja taftu, čabināja lentītes, dižojās mežģiņu kreklos, dejoja baleta svārciņos un kā pāvi lepojās ar garajām slēpēm. Un — ak tavu brīnumu! — katrs apģērba gabals, ko tie pagrāba, tūlīt piemērojās vajadzīgā lielumā.

Ellesmāte uzlika acenes un aizčāpoja pāri drēbju kalniem. Kas tas bija par troksni vara zālē! Savu balsi vairs nevarēja dzirdēt. Vai tad viņa tagad varēja kādu apsaukt? «Bet ko nu tur, arī viņiem savs prieks vajadzīgs!» Viņa nogrāba kādu draiskulīgu velnēnu, kas tīksminādamies aplūkoja savas sudrabpelēkās zīda bikšeles, un stipri iebļāva viņa smailajā ausī, un velnēnam šķita, ka pa ausi būtu sācis trakot vesels bars blusu, bet vecene pavēlēja:

— Tūlīt sasauc kopā visus velnēnus! Lai tiek svētki arī viņiem. Lai lielie velni tur augšā neiedomājas, ka tikai viņiem ir tiesības rīkot svētkus un staigāt rūtainās frakas biksēs un nospodrinātos cilindros. Šodien ir mūsu kārta!

Un drīz sākās neiedomājama kņada. Traka jautrība valdīja ne tikai Ellesmātes zālē, bet arī visos vecās

velnu valstības koridoros un ejās. Netīrā elles telpa bija kļuvusi par modes salonu.

Daži sevišķi asprātīgi velnēni savos raibajos apģērbos bija iedrošinājušies uzkāpt spoguļu zālē un dižojās lielo velnu priekšā. Tad nu arī lielo velnu sulaiņi neizturēja.

Nost frakas! Tagad kārta vissmalkākajiem un visgaisīgākajiem audumiem! Visvairāk lielajiem velniem patika pārģērbties par baletdejotājām. Viņi lēkāja pa visām telpām, saķērās kopā un dejoja pa pāriem.

Velni gan raustījās, gan lēkāja, gan mētāja kājas, gan raustīja galvu un ķermeni, gan kratījās, gan valstījās, gan ripoja, gan meta kūleņus, gan vārtījās, gan trenkāja cits citu, gan stenēja, gan spiedza. Pat akmens neizturētu tādu elles kņadu!

Te, kur bijis, kur nebijis, galvenais velns klāt.

— Vai jūs traki palikuši! — sabļāva viņš uz dauzoņām. — Kas jums prātā ienācis? Kur jūs to visu ņēmāt?

Nenogaidījis atbildi, viņš drāzās lejā pie Ellesmātes, domādams: «Bērna prāts tai vecajai uznācis. Tādas trakulības izdomāt!»

Ceļu aizvien vairāk aizsprostoja dažādu drānu kaudzes. Velns bija spiests rāpties pāri veseliem kreklu un bikšu kalniem.

Ellesmāte bija atslīgusi savā atzveltnī. Viņas pavēles adatiņa neklausīja: tā tikai šuva un šuva. Arī velni vairs nebija valdāmi. Neviens veco vairs neievēroja.

Velnēni, iztinuši kādas drānas baķi, šūpoja audumu kā šūpoles šurp un turp, līdz sapinās tajā, krita un vārtījās pa zemi, plūkdamies un spiegdami.

— Padodiet kārbiņu! Vai dzirdat? — kliedza velns.

Neviens nedeva, neviens viņā neklausījās.

— Diezgan! Diezgan! Adata Šujpati, apstājies!

Jā... bet kur tad bija kārbiņa? Tā tagad atradās pašā augstākajā drēbju kalnā, kā kuģītis šūpojās zila samta viļņos un, par spīti esošajai pārpilnībai, laida laukā arvien jaunus drēbju gabalus.

Beidzot velns nokļuva vara zālē un ieraudzīja veceni. Piepūtusies resna kā viesuļstabs, viņa bezspēcīgi kvernēja atzveltnes krēslā veselas mežģiņu aubīšu un

cepuru jūras vidū, nevarēdama apstādināt pašas sacelto elles kņadu.

— Vai tu esi galīgi zaudējusi prātu! — uzkliedza viņai velns.

Ieraudzījusi velnu, vecene elsa:

— Ak tu tas esi! Paklausies tu, viltīgais, tolais velns, apturi kārbiņu!

Velns satrūkās. Apturēt? Bet kā? Kā to izdarīt? Viņš pasauca Rijmu, norāva tam baleta kostīmu un pavēlēja:

—- Tūlīt uzdrāzies tur, tajā kalnā, un noķer kārbiņu ar visu adatu un šķērēm!

Kad modes Virsrijdienis klupdams krizdams un kārpīdamies rāpās uz lentīšu, mežģiņu, lakatu un aubīšu kalna virsotnes, viņš izskatījās pēc vilka, kas izvārtījies putnu spalvu grozā. Modes Virsrijdienis sāka tvarstīt kārbiņu. Hop! Spukš! Kārbiņa arvien veikli izslīdēja viņam no rokām.

Tad velnu pārņēma ārkārtīgas dusmas. Šis Rekle bija pataisījis viņu par nerru visas velnu tautas priekšā! Viņš pats metās ķert kārbiņu un mēģināja to sašķaidīt ar dūri. Bet katru reizi viņš nosita garām, un kārbiņa tikai lēkāja tālāk, vispirms uz sīkrūtainajām frakas biksēm, pēc tam — uz debeszilajām vestēm, dūcot arvien stiprāk un nepārtraukti izgrūžot savas neizsmeļamās bagātības.

— Apstājies, adatiņ! Beidz taču! — mazie velnēni dzirdēja velnu sēcam.

Cik vien ātri spēdami viņi savāca savas lupatas un aizsteidzās prom uz elles dziļākajiem stūriem.

Bet Ellesmāte smējās un smējās, līdz velnam ausīs sāka zvanīt.

— Apturi, dēliņ, apturi viņu! Citādi mēs vēl noslāpsim paši savā ellē. Vai arī sadedzini to ar kramu Lai-vissdeg, — zobojās vecene. — Kur tad palicis tavs velna spēks? Pasauc taču palīgā meistaru Rekli, savu Lielviltnieku!

Tad velns bezspēcīgās dusmās iebļāvās.

— Atpakaļ pie Rekles!

Acumirklī zālē iestājās klusums. Kārbiņas vāks aiz-

cirtās. Velnam un Ellesmātei brīdi vēl dūca ausīs, bet arī tas drīz pārgāja.

Kārbiņa izlidoja no elles, bet ārā to jau gaidīja Rubīns un Safīrs. Tie priecīgi saņēma kārbiņu knābjos un aiznesa atpakaļ pie Rekles viņa pagraba dzīvoklī.

Mājās ejot, Džo arvien vēl smējās:

— Tolais velns! Pods bez osām! Meistaru Rekli tev neparaut nekad!

Bet pār ielu pletās zvaigžņotas debesis.

ROBINSONS UN ELEKTRISKAIS DZELZCEĻŠ

Bija pagājušas četrpadsmit dienas —- tādas dienas, kādas vērptuvē strādājošie bērni vēl nebija piedzīvojuši. Viņiem tagad bija arī laiks, kas piederēja pašiem. Viņu darba diena vairs neilga no tumsas līdz tumsai. Pulksten trijos pēc pusdienas, kad aiz bērniem aizvērās fabrikas vārti, bija vēl gaišs un bieži vien arī saulains. Bērni varēja parotaļāties, varēja ieelpot svaigu gaisu, naktīs varēja gulēt. Turklāt katru nakti.

Džo Klingam šīs bija pirmās laimīgās dzīves nedēļas. Māmiņa šīs divas nedēļas bija palikusi mājā, lai uzkrātu spēkus. Pirmajā nedēļā viņa vēl gulēja gultā, bet, sākot ar otro nedēļu, Džo, pārnākdams mājā, redzēja viņu rīkojamies pie pavarda vai arī aprūpējam brālīti Kārli. Tad Džo tūlīt apsēdās pie zīdainīša, glāstīja tam mazos pirkstiņus un pieturēja pudelīti. Doro-tija tagad pa dienu gulēja māmiņas siltajā gultā un čakli mācīja Lisiju runāt. Viņai katru reizi acis priekā iemirdzējās, tiklīdz Džo spēra kāju pār slieksni. Visi maldījās, domādami, ka Dorotijas veselības stāvoklis uzlabojas. Arī Džo ticēja tam, kam tik ļoti vēlējās ticēt: brinišķīgā gulta ir jau palīdzējusi un uz visiem laikiem aizdzinusi ļauno klepu.

Arī par Bekiju viņš tagad varēja parūpēties. Viņš palīdzēja tai apkopt māju un iznēsāt preces. Dažreiz viņi pasēdēja kaut kur nojauktu māju rajonā. Džo tad

pastāstīja par Mori, viņa ģimeni un atbildēja uz māsas daudzajiem jautājumiem, un Bekija priecājās, uzzinājusi, ka tagad, kopš Endijs kļuvis par uzraugu vērptuves cehā, darba apstākļi kļuvuši daudz labāki.

Vienreiz Džo drīkstēja ieiet māsai līdzi vecmāmiņas Kvadlas istabā. Arī viņa gribēja dzirdēt pasaku par Hansu Rekli un velnu. Vecmāmiņa vēlējās uzzināt visus sīkumus, un Džo labprāt arī pastāstīja. Ellesmātes dēļ tie sastrīdējās, bet Džo palika pie saviem uzskatiem. Vecmāmiņai Ellesmāte bija tikai labsirdīga velna vecmāmiņa ar visām veca cilvēka dīvainībām. Bet Džo acīs viņa bija un palika īsta velna māte, par spīti tās jocīgajām iedomām un pļāpāšanai. Vai tad tā nebija viņa, kas uzkūdīja misteru Ugunspēdu, lai sagandē Rek-lem prieku? Nē — tādu veceni nebija ko žēlot!

Katru dienu kādu stundu Džo veltīja pats sev. Viņš lasīja. Kādu dienu Robins no vecu lietu tirgotāja par lētu naudu bija nopircis brālim stipri apbružātu grāmatiņu «Jūras braucēja Pētera Vientieša dēkainie piedzīvojumi». Šo grāmatiņu Džo aizrautīgi lasīja katru dienu. Dažreiz Džo juta, ka tēvs viņu novēro, bet viņš nepacēla acis uz augšu. Neviens viņu netraucēja. Pat Pollija, kas citādi vienmēr apsprieda ar Džo svarīgākos jautājumus, staigāja pa istabu godbijīgi uz pirkstgaliem.

Drīz vien Džo palūdza no Robiņa «Komunistisko Manifestu». Robins, ne vārda nebilzdams, to arī tūlīt viņam iedeva. Smaidīdams. Džo izprata maz, arī lasīja bieži vien ar grūtībām. Bet Robins viņam palīdzēja. Vecākais brālis prata labi paskaidrot un runāja tik vienkārši un skaidri, ka arī pārējie, kas atradās istabā, nevilšus sāka ieklausīties.

Tā pienāca pirmdiena, kad Billijam bija jāsatiekas ar Mori un jāatdod tam parāds. Jau ilgi pirms norunātā laika Džo devās ceļā.

Bet Billijs jau bija priekšā. Viņš mierīgi, lēni pastaigājās uz priekšu un atpakaļ, šad un tad aplūkodams veikalu skatlogos izliktās preces. Pēkšņi Billijs izbrīnā sarauca uzacis: vai tas nebija Džo, kas tur nāca viņam

pretī? Pirms maiņas beigām? Acīm redzot, Krusta zirneklī kaut kas tomēr nav bijis tā, kā vajag. Billijs nepacietīgi gaidīja brāli pienākam. Bet Džo nemaz nesteidzās. Laikam jau nekas briesmīgs tur nebūs noticis. Bil-lijam šķita, ka Džo it kā būtu kļuvis lielāks. Tās jau nu gan bija blēņas. Bet, ieskatījies vērīgāk, Billijs bija spiests atzīt, ka Džo tiešām izskatās paaudzies. Viņš vairs nevilka kājas un iedams turējās stalti. Džo pamāja ar roku. Billijs ievēroja, ka Džo ir uzposies: bija iztīrījis bikses un svārkus, sasukājis matus. Tiešām, brālis izskatījās ļoti kārtīgs.

— Sveiks, Džo! Šodien tu agri esi beidzis darbu!

— Es jau nāku no mājām, Billij!

— Tu šodien esi nakts maiņā? Žēl. Tad jau tev tūlīt būs atkal jāiet prom.

Džo mutes kaktiņi nodevīgi noraustījās, bet viņš tomēr saņēmās un, it kā runātu par pavisam parastu lietu, vienaldzīgi atbildēja:

— Nē, man ir laiks. Darbs beidzās trijos.

— Tā? Vai tad avārija?

Džo papurināja galvu. — Nē, šajā laikā beidzas darbs. — Tikai ar pūlēm viņš spēja izlikties vienaldzīgs.

-— Vispār? Ko tad tas nozīmē? Vai tad jūs atlaiž uz pāris stundām pastaigāties? Tā sakot, ieelpot svaigu gaisu? — Billijs zobojās.

— Mums ir astoņu stundu darba diena, — Džo, nespēdams vairs valdīties, paskaidroja Billijam.

— Ko? Astoņas . .. astoņas stundas? Ha, ha, ha! —-smējās Billijs. — Astoņu stundu darba diena! Vai tad tādas lietas pasaulē jebkad redzētas? — Pēkšņi viņš apklusa, ievērojis, ka Džo skatās uz viņu tā savādi, it kā triumfēdams. — Nerunā blēņas! Stāsti labāk, kas noticis!

Tad nu Džo, neslēpdams savu prieku, pastāstīja par milzīgajām pārmaiņām vērptuvē: par to, ka uz visiem laikiem ar negodu padzīts Briļļainais velns, ka noteikts likumā paredzētais darba laiks. Džo stāstīja aizraudamies.

Billijs klausījās, neticīgi raukdams pieri.

— Kaut kas nedzirdēts! Un tā jūs strādājat jau divas nedēļas?

— Jā, tā ir.

Billijs cieši paskatījās brālim sejā:

— Tu nemānies?

Prom bija visa Džo tēlotā vienaldzība. Viņš draiski iegrūda Billijam sānos dunku un, acīm starojot, pastāstīja par visu, cik ātri vien spēja. Tagad viņiem bija pavisam cita dzīve.

Beidzot Billijs saprata. Tātad fabrikas bērni uzvarējuši! Viņi bija runājuši, nebija noklusējuši patiesību, nebija ļāvušies sevi iebiedēt, un, lūk — uzvarējuši! To gandrīz aptvert nevarēja. Mazais Džo, viņa brālis, pats pirmais bija parādījis drosmi. Protams, ja nebūtu šī mistera Marksa . . . Iznāk, ka arī kāds no kungiem aizstāvējis bērnus. Vai tas vispār bija kungs, ja viņš kopā ar nabadzīgajiem cīnās pret kungiem? Te tomēr kaut kas nebija kārtībā. Varbūt tas viss tikai sevišķi smalki ierīkoti slazdi, lai pēc tam strādniekus varētu apspiest vēl vairāk? «Šis doktors man jāpapēta pamatīgāk un jāizdara pašam savs spriedums,» nodomāja Billijs.

Pulkstenis jau rādīja pāri sešiem. Abi zēni nepacietīgi vēroja Oksfordstrītu. Kāpēc Moris vēl nenāca? Beidzot Džo ieraudzīja divus vīriešus ielas otrajā pusē un priecīgi iesaucās:

— Tur jau viņš nāk!

— Vai tas ar tām melnajām krēpēm?

— Jā! — Pirmajā brīdī Džo neiedrošinājās pat paskatīties uz to pusi. Bet tad viņš pamanīja, ka Moris nemaz neskatās šurp, bet turpina iet tālāk, dzīvi sarunādamies ar otru. Viņš pacēla spieķi, pakratīja galvu un smējās. Otrais vīrietis, jaunāks, arī ar bārdu, viņam kaut ko dedzīgi stāstīja. Džo nodomāja: varbūt skriet viņam pakaļ? Uzrunāt viņu?

Billijs nosvilpās caur zobiem.

— Redzi nu! Mēs viņam nemaz neesam vajadzīgi. Dosim viņam vēl desmit minūtes, tad . ..

— Tad? Ko — tad?

— Tad būsim ietaupījuši desmit šiliņu. Tas ir skaidrs kā Londonas migla!

Džo uzreiz neiedrošinājās iebilst, bet tad nedroši ieminējās:

— Bet ja nu viņš ir mūs aizmirsis, Billij? Viņam ir tik daudz par ko domāt.

— Ja ir vajadzīga nauda, tad nekad neaizmirst ierasties, lai to iekasētu. Bet kā ir ar jūsu algu?

•— Labi! Iznāca labāk, nekā biju gaidījis.

Džo pastāstīja par sarunu ar «Nazi» un par divdesmit šiliņiem soda naudas, kas jāmaksā tādēļ, ka viņš iekļuvis fabrikā pa ugunsdzēsēju kāpnēm. Billijs iesvilpās.

— Mūsu māmiņai viņi neuzdrošinājās nekādu nelietību piedēvēt, -— paskaidroja Džo. -— Tagad mūsu dēļ jums nav nekas jāuzsāk. Tos divdesmit šiliņus, ko mums ieturēja, tu jau man atdevi. Bet saproti pats, ja piedzimst bērns, izdevumu ir daudz vairāk. Arī par dzīvokli mēs bijām parādā. Citādi naudu Morim es būtu atdevis jau sen, bet tagad . . .

— Neuztraucies, — viņu pārtrauca Billijs, paskandinādams kabatā naudu. — Tie desmit šiliņi, kas domāti tavam doktoram, ir šeit. Tikai daudz labāk būtu par šo naudu nopirkt tev kādu apģērba gabalu. — Billijs pieveda Džo pie kāda skatloga. Tur bija izstādīts viss, ko varēja vēlēties zēns viņa vecumā: jakas , bikses, ādas kurpes, cepures un uzvalki.

— Jaukas mantiņas, vai ne?

— Neko teikt, fabrikantu dēliņiem.

Billijs satvēra brāli pie pleca un, naidīgi raudzīdamies skatlogā, nikni noteica:

— Tiem suņiem ir viss. Vajadzētu vienkārši izsist logu un paņemt, kas vajadzīgs.

— Bet to taču nedrīkst! — izbijies iesaucās Džo.

— Tur jau tā lieta, — norūca Billijs. — Bet, starp citu, tavs doktors arī ir lepni uzcirties. īsts džentelme-nis. Nesaprotu, kā tad viņam var spiest kurpe. — Billijs atskatījās. — Tur jau viņš stūrē šurp. Paskatīsimies, papētīsim, pataustīsim.

Arī Džo bija pamanījis Mori, un viņam karsts saskrēja vaigos.

— Kā tu gribi viņu pataustīt? — viņš aizsmakušā balsī teica. Tu neiedrošinies viņu aizvainot.

— Nebaidies! Viss notiks pilnīgi nemanot. Tādi vīri nodod paši sevi, nemaz nedomādami.

Moris steidzīgi šķērsoja ielu, mādams zēniem ar spieķi jau pa gabalu.

— Es aizgāju par tālu, Džo. Domāju, ka mums jasa-tiekas pie nākošā stūra.

— Tas nekas, mums jau nekur nav jāsteidzas, — atbildēja Džo, satverdams pasniegto roku.

— Labvakar, King! — Moris pastiepa roku ari Bil-lijam, bet tūlīt to nolaida: bandas vadonis droši vien nicināja pilsoniskās pieklājības normas. Ar pirmo acu uzmetienu Moris ievēroja, ka brāļi pavisam nebija līdzīgi. Billija sejas panti pauda pārgalvību. Platās, uzrautās lūpas liecināja, ka viņš ir pašpārliecināts un mīl komandēt. Tikai lejup slīdošie mutes kaktiņi un māksloti vienaldzīgā sejas izteiksme lika mazliet šaubīties par to. Moris draudzīgi pamāja Džo. Šā zēna atklātajā sejā kā spogulī vienmēr varēja redzēt visus dvēseles pārdzīvojumus. Ari tagad viņa acis izteica prieku par to, ka Moris turējis savu solījumu. Džo apmierināts nodomāja: «Gan jau arī ar Billiju viņš tiks galā.» Tas bija sasprindzināts mirklis, kurš pirmais sāks runāt par naudu, kas bija Billijam kabatā?

Džo ļoti izbijās, kad Billijs uzsāka sarunu vīzdegunīgā tonī:

— Tātad jūs, ser, tomēr atnācāt, lai saņemtu naudu? Pret to, protams, nav ko iebilst. Cik tad to šiliņu bija, Džo?

Džo bija tā apjucis, ka pēkšņi ne vārda nevarēja dabūt pār lūpām. Bet tad atjēdzies tūlīt pieskrēja pie Billija, savilcis roku dūrē, zodu draudoši uz priekšu izstiepis. Tikai stingrais Mora skatiens viņu apstādināja. Stāvā, dusmīgā grumba, kas bija izveidojusies Morim augstajā pierē, klausoties Billija nekaunīgajos vārdos, atkal izlīdzinājās. Viņš uzlika roku Džo uz pleca un, valdzinoši smaidīdams, jautāja: — Nu, māmiņa jau divas nedēļas guļ jaunajā gultā? Kā viņa jūtas? Vai iet jau darbā?

Džo spēja tikai klusējot pamāt ar galvu. Bet Moris, it kā nekas nebūtu noticis, turpināja, griezdamies pie Billija:

— Par tik labu un maigu māmiņu ir jārūpējas. Džo man ir sīki pastāstījis par visiem, un man šķiet, ka ar

Klingu ģimeni esmu pazīstams jau sen. Tikai par tevi es zinu ļoti maz. Bet tā kā ar «karali» jau nu katru dienu nevar dabūt runāt, tad šodien atbrīvojos no grāmatām vienu stundu agrāk nekā parasti. Redzi, King, kā es protu cienīt šo audienci!

— Arī man tas ir liels gods, kungs. . . doktora kungs, — stomīdamies un aizsmacis Billijs tikko izdabūja pār lūpām.

Viņš pats jau bija sapratis, ka sarunu uzsācis nepareizā tonī. Tādēļ Džo sašutumā zvērojošās acīs vairs nebija jāskatās. Apjucis viņš nezināja, kā turpmāk risināt sarunu. Bet galu galā izdomājis, ka šis melnbār-dainais pirmais to uzrunājis, turpināja pirmīt uzsāktajā tonī:

— No grāmatām atbrīvojāties? Tad jau jūs esat tikai tāds grāmatu doktors. Bet es domāju, ka esat ārsts doktors. — Tā kā Moris ar atbildi nesteidzās, Billijs turpināja: — Mums arī ir viens tāds grāmatu tārps — Oli-vers. Parasti mēs viņu dēvējam par doktoru. Viņš lieliski prot rēķināt, lasīt un vispār zina ļoti daudz. Mūsu bandai viņš ir kolosāla vērtība. Bet tas jau jūs droši vien neinteresē.

— Tieši otrādi! Es vienmēr interesējos par gudriem cilvēkiem. Tātad jūsējais arī ir zinātņu doktors, nevis medicīnas doktors?

— Hm . .. īsts doktors mums būtu noderīgāks.

— Oho! — nobrīnījās Moris. — Tas ir ļoti interesanti. Kāpēc tad jums vajadzīgs tieši «īsts»?

— Redziet — mūsu rokās bieži nonāk drogu preces: gan dažādas aptieku ridas, gan pūšļotāju ziedes. Te nu mēs varētu krietni vien nopelnīt. Ienāktu laba naudiņa, ja zinātu zāļu īsto vērtību.

Džo nervozēdams soļoja abiem blakus, bet Moris vēl arvien nopietni turpināja šo tik savādi iesākušos sarunu.

— Tātad vissvarīgākais jums ir nauda?

— Un vai tad jums ne?

— Nauda? Nē! — mierīgi atbildēja Moris. — Mani nodarbina daudz svarīgākas lietas, kaut gan... — un viņš turpināja, uzsvērdams katru vārdu, — kad mīļās naudiņas nav, nekas nešķiet svarīgāķs par to.

— To jūs pateicāt lieliski, doktora kungs. Arī mēs neesam kāri uz naudu. Sai punktā mēs saprotamies lieliski! — iesaucās Billijs un ar plašu žestu pamāja uz brāļa pusi, norādīdams, ka teiktais attiecas arī uz Džo. — Manis pēc nauda vispār varētu nebūt. Lai tikai katru dienu būtu silta maltīte, pajumte un dažas ērtības, — tad es un arī mani draugi būtu apmierināti. Tāpat daudzi citi. Ja vajadzīgs uzvalks, tad ieej tikai veikalā, — Billijs norādīja uz vienu no bagātīgajiem skatlogiem, — un laipns pārdevējs tūlīt piedāvās: «Lūdzu, kungs, ņemiet, kādu vēlaties! Šeit to ir pietiekami daudz.» Es tad arī izvēlētos vienu pēc sirds patikas — un kam tad man vairs būtu vajadzīga nauda? Nauda nav laba. Vieniem tās ir par daudz, bet citiem — par maz. Bet kas var pateikt, cik katram tās vajadzīgs?

Billijs apklusa, bet, pamanījis, ka doktors smaida, ātri piemetināja, galvu nodūris:

— Vai tas nebūtu labs priekšlikums?

Vēl nesen, kad par šiem pašiem jautājumiem viņš runāja ar saviem Kraukļiem vakarā pirms gulētiešanas, tie ar sajūsmu klausījās viņā, un Spelijs nevarēja noturēties neiesaucies: «Žēl, ka tu neesi ministrs, tad gan mums būtu dzīve!»

Arī Džo, kuram dusmas jau bija pārgājušas, spontāni piekrita:

— Jā, tad gan būtu labi!

— Tā tiešām ir laba doma, Billij, — sirsnīgi piekrita arī Moris. —- Tikai tā vēl nav izdomāta līdz galam.

— Kā tad te vēl trūkst? — brīnījās Billijs.

— Nu redzi: varbūt ir vēl tādi, kas siltu ēdienu grib saņemt divreiz vai pat trīsreiz dienā. Arī viena uzvalka tiem var būt par maz. Ko tad iesākt?

Billijs samulsa. Kā tad tā — viena uzvalka par maz? Viņš saknieba lūpas un, daudz nedomājis, noteica:

— Par tiem uzvalkiem vēl jāpadomā. Bet kāpēc gan tikai vienu un ne divus? Varbūt pat vairāk? Uzvalku taču ir pietiekami daudz!

— Hm! — noteica Moris, ar interesi vērdamies plecīgā zēna drosmīgajos sejas pantos un bezbailīgajās acis. Tikpat nopietni kā pirmīt viņš turpināja: — Un kas, pēc tavām domām, lai gatavo tos uzvalkus? Kas

rūpēsies par to, lai cilvēki varētu divas vai trīs reizes dienā paēst?

Billijs skaļi iesmējās.

—- Nu, protams, tie, kas līdz šim slinkojuši un

dzīvojuši bezrūpīgi. Kungi, kam skapjos karājas pa desmit un vairāk uzvalku, fabrikanti, lordi un visi smalkie kundziņi. Jā, tieši viņi! Lai strādā melnās miesās un sviedriem vaigā. Un tik ilgi, līdz visiem būs pietiekami daudz visa kā. Visiem strādniekiem, protams. Bet pēc Lam redzēsim, kā rīkoties tālāk.

— Ak vai!

— Ko nozīmē «ak vai»? Vai jums viņu žēl? Gribat, lai tie slinko arī turpmāk? Lai izklaidējas jādelēdami, vizinādamies jahtās, spēlēdami golfu, bet strādniekiem, tāpat kā agrāk, vilktu ādu pār acīm?

— Es domāju, — lēnām atbildēja Moris, — ka tad klātos slikti mums, mums trijiem un visiem tiem, kam ir tikai viens uzvalks.

— Kāpēc tad tā? — Billijs ātri noprasīja, bet padomājis iesmējās un turpināja. — Ak tā, nu es saprotu, ko jūs domājat! Es jau nu mācētu piespiest šos kungus strādāt — gan Zirnekļa kāju un Briļļaino velnu, gan resno Smitu no krāsotavas. Tāpat ākstīgo drogistu, gan arī bodnieku Kvadlu, to suni, ne cilvēku. Pēc mēneša viņš no sava uzvalka varētu pagatavot divus. Ko tur tik daudz lauzīt galvu! Sliktāk kā tagad mēs nu noteikti nedzīvotu, bet šie kundziņi būtu spiesti beidzot ķerties arī pie melnā darba.

— Tu, Billij, tātad vēlies, lai tiem, kam tagad klājas labi, klātos tikpat slikti kā lielākajai daļai cilvēku šodien? Nē, draugs, manas prasības ir lielākas!

Billijs bija pārsteigts. Viņš paraudzījās uz brāļa salāpītajiem samta svārciņiem un kailajām kājām, kas mina miglas saslapināto ielas bruģi, un dusmīgi norūca:

— Kāpēc sakāt, ka es tā vēlos? Vai tad es teicu, ka vēlos, lai tā būtu? — Bet viņš saprata ļoti labi, ko bija domājis Moris. Billijs bija izrunājies gari un plaši. Bija runājis, daudz nedomādams, un tagad, lūk, — lauzi nu galvu un pārdomā. To viņš nemīlēja. Bet, lai arī šoreiz viņam piederētu pēdējais vārds, Billijs ietiepīgi apgalvoja.

— Tomēr būtu lieliski, ja tie beidzot būtu spiesti strādāt, bet mēs varētu padzīvot vieglas dienas.

— Diezin vai tik vieglas šīs dienas būtu. — Moris smiedamies uzlūkoja Džo. — Un kā tu domā?

— Viņu ir pārāk maz, — piesardzīgi atbildēja Džo, — un kārtīgi strādāt tie arī nemācētu.

Moris piekrizdams dzīvi pamāja ar galvu.

— Protams! Strādnieku ir tūkstoš un tūkstoš reižu vairāk nekā kungu.

— Nu, nu, lēnām pār tiltu! — teica Billijs, pakasīdams aiz auss. — Protams, strādnieku ir vairāk nekā kungu, bet. . .

Moris nemēģināja pārtraukt Billija pārdomas.

—« Nu jā, — turpināja Billijs, — šeit jums laikam būs taisnība: tie slaisti tiešām nesastrādātu neko daudz. Ja, piemēram, kāds zeltītā mundierī tērpts Austrumin-dijas sabiedrības kapteinis vai fabrikanta dēliņš debeszilā vestē strādātu par kurinātāju uz kuģa, tad tas kuģis iestrēgtu jau slūžās, pirms būtu iepeldējis Temzā. Par slaistiem jūs pateicāt pareizi. Visu cienību!

Moris smējās.

— Pateicos par komplimentu! Bet ko tad iesākt tālāk?

— Neko! Tā ir tikai tukšu salmu kulšana. Tā diemžēl nekad nenotiks. Kāpēc tad velti lauzīt galvu? Par to taču nemaksā!

— Nerunā muļķības! — sašutušais Džo pārmeta brālim. — Pats iesāki par to runāt, bet tagad izlokies. Palauzi vien savu galviņu! Tu taču dzirdēji: ja strādās tikai nedaudzie fabrikanti, bet tūkstošiem strādnieku slinkos, tad mēs nebūsim ieguvuši galīgi neko.

Moris piekrītoši pamāja un jautri pamirkšķināja Džo.

Bet Billijs nebija noskaņots uz prātošanu.

— Tāpēc jau es teicu, ka mūsu skaistajai sarunai galīgi nav nekādas jēgas, jo tā ir bijis un tā būs: vecajam jāpaliek. Tieši to es gribēju pateikt. —• Viņš skaļi noklepojās. — Jūs domājat, ka es savu galviņu mazums esmu lauzījis ar tādām domām visos virzienos? Bet nekas prātīgs neiznāk.

Moris jautri pasmējās:

— Tur nu tev, Billij, pilnīgi taisnība. Kas gan prā-

tīgs var iznākt no tādas galviņas, kurā vēl nekā nav iekšā? Un domāt visos virzienos uzreiz ari ir pārāk nogurdinoši. Bet ja tu savu galvu palauzītu tikai vienā virzienā? Pa lielākajai daļai cilvēku kļūda_ ir tā, ka viņi šodien domā vienā virzienā, bet rīt mēģina lauzties jau citā. Un to viņi sauc par domāšanu. Un tu neesi nekāds izņēmums.

— Nu, lūk, mēs taču lieliski saprotamies, ser, —• iesaucās Billijs, jo domāja, ka viņa aušīgos prātojumus uzklausa nopietni, ka izraisījusies interesanta saruna. — Jau veselu gadu, tā sakot, es eju tikai vienā virzienā. Šajā laikā mēs par bagātniekiem gan neesam kļuvuši, bet labāk nekā agrāk mums klājas noteikti. Mēs dzīvojam brīvi un vienmēr esam labā garastāvoklī. Neviens mūs neaizskar. Mēs sagādājam sev to, kas mums vajadzīgs, un ņemam no tiem, kam visa kā ir pietiekami. Vislabprātāk mēs fabrikantu kungu mājām pielaistu uguni, bet tad mēs neiegūtu nekā un iespējams, ka nokļūtu tuptūzī. Bet tieši pēc tā nav vērts tiekties.

Džo izbijies paskatījās uz Mori, bet viņš neizskatījās sadusmots, tieši otrādi, piekrītoši māja ar galvu. Šoreiz Billijs bija runājis ar degsmi un nelielīdamies. Moris vēroja viņu ar lielu interesi. Arī šis zēns, par spīti vēl nenobriedušajam pasaules uzskatam, bija īsts Klingu ģimenes loceklis. Viņš bija sadumpojies, jo nebija mierā ar pastāvošo sabiedrisko iekārtu. Par lielu domātāju viņu gan nevarēja uzskatīt, bet ne jau katrs tāds var būt. Turklāt viņš vēl bija ļoti jauns. Bet patvaļīgs un ar bagātu fantāziju viņš bija, šis Klingu otrais dēls. Un arī spītīgs. Bet tas, ka viņš gribēja iet pats savu ceļu, runāja Billijam tikai par labu.

— Tu, King, domā, ka sev un saviem Kraukļiem esi atradis labāku dzīvi. Bet, ja jūs noķers un lielie cietuma vārti aizvērsies aiz jums, tad pat gailis jums nedziedās pakaļ un viss paliks pa vecam — gan strādnieku dzīvē, gan visā pasaulē.

— Kāda daļa man par pasauli? — atcirta Billijs.

— Man jārūpējas par saviem Kraukļiem.

«Ko tāda runāšana līdz?» nodomāja Billijs. «Iten neko.» Jau labu laiku viņi tā iet viens otram blakus, bet Billijs vēl nav noskaidrojis pat to, kas īstenībā šis

vīrs ir: kapitālists vai.. . Kapitālists? Diez vai! Kapitālists būtu viņu sarājis par mežģiņu zādzību, būtu nosaucis par nelieti vai zagli —- tāpat kā tēvs. Bet šis te, mētelī, ar augstu cepuri galvā, soļo viņam blakus un pat neieminas par to.

Pēkšņi Billijs ievēroja, ka šim grāmatu doktoram ir salāpītas kurpes. Ielāpiņš bija maziņš, neuzkrītošs, bet, ja labi ieskatījās, to tomēr varēja pamanīt. Tas Billiju samulsināja vēl vairāk.

Moris ļāva Billijam pārdomāt. Viņi apstājās pie kāda antikvariāta platajiem logiem, ko Moris labi pazina. Sākumā viņi stāvēja klusēdami. Skatlogā izstādītās neparastās un svešādās greznumlietas tūlīt piesaistīja abu zēnu uzmanību. Gar malām nokārtas sienas segas. Pa visu skatlogu izstādīti dažādi reti, neparasti priekšmeti: no ziloņkaula izgriezti zilonīši, uz kuriem zem baldahīna sēdēja indiešu radžas; ar sudraba inkrustācijām greznoti spoži vara šķīvji, atceļojuši šurp no vecās pasaku pilsētas Bagdādes kalvēm; lielas un mazas porcelāna tasītes ar bagātīgi apzeltītām malām; pulksteņi stikla ietvaros; ar sudrabu izšūtas drānas un daudz gleznu. Gleznas Billiju interesēja visvairāk. Klusībā viņš tās salīdzināja ar mazo itāļu glezniņu, ko viņam bija uzdāvinājis matrozis. Kas tikai šeit nebija ko redzēt! Par šiem priekšmetiem varēja sacerēt veselus stāstus.

— Vai patiešām ir tādi kalni? — Billijs jautāja ar neslēptu izbrīnu.

— Jā, tādi ir. Tie mūžīgi ir klāti ar sniegu un ir augstāki par četrtūkstoš metriem.

— Bet kas tā ir par zemi? — atkal jautāja Billijs, norādīdams uz gleznu, kurā bija redzamas palmas. — Vai Āfrika?

— Indija. Baltās pilis ar zeltītajiem jumtiem ir tempļi, bet tas ar kolonam un kupoliem sauc par mošejām.

— Un kas tur dzīvo?

— Priesteri. Tie ir lūgšanu nami.

— Tātad Indija, uz kurieni brauc daudz kuģu, — nomurmināja Billijs. — Ir gan tur bagātības! Tagad zinu, kāpēc mūsu kapteiņi cenšas dabūt kuģi, kas brauc uz Indiju.

— Jā, bagāta zeme ir Indija, tiesa kas tiesa, — do-

mīgi un nopietni noteica Moris. Džo jautājoši paskatījās viņā.

—- Bet nevienā gleznā nav attēlots, kā dzīvo daudzie miljoni indiešu, tie, kas uzcēluši šīs pilis un radījuši visu šo bagātību. Tādām gleznām nebūtu pircēju. Tie nabagi, kuriem bieži vien pat jumta nav virs galvas, lūdz savus dievus par to pašu, par ko lūdz dievu daudz ļaužu arī mūsu zemē, — par bļodiņu zupas.

— Viņiem nav jumta virs galvas? —- brīnījās Džo. — Nav kur dzīvot?

— Jā. Neskaitāmi daudziem nav ne gultas, ne dzīvokļa, un viņi nekad nav paēduši.

Billijs iesvilpās. Viņš saprata. Tātad ari Indijā nedaudziem piederēja viss, bet pārējiem nekas. Un visas skaistās mantas, kas atvestas no turienes šurp, droši vien ir salaupījuši kapteiņi un viņu zaldāti. Tie jau vienmēr ir bijuši kāri uz laupīšanu.

— Un kam pieder šī māja? — jautāja Džo, norādīdams uz apgleznotu porcelānu.

— Tā ir indiešu radžas pils. To apdzīvo viens vienīgs kungs ar saviem kalpiem. Bet cēluši to tūkstošiem cilvēku.

— Redzi nu, Džo, tie paši mēsli, kas pie mums, —-dusmīgi noteica Billijs.

— Tā pati netaisnība. Vieni rada visas bagātības un cieš trūkumu, bet citi slinko un uzdzīvo. Pasaules bagātības ir kungu rokās, bet tas nav taisnīgi.

— Kāpēc tas nav taisnīgi? — gribēja zināt Billijs.

— Visu bagātību likumīgie īpašnieki ir zemnieki, amatnieki un strādnieki, — mierīgi atbildēja Moris.

— Hm, — Billijs urbināja ausi. — Hm! Haha! Tad jau Londonai pēc taisnības būtu jāpieder mums, angļu strādniekiem. Tātad ari man? — Viņš iesmējās, bet tūlīt arī apklusa: šis doktors laikam atkal grib viņu iebāzt maisā.

— Tu trāpīji naglai uz galvas, Billij. Pēc taisnības visas vērtības pieder tiem, kas tās rada.

— Nu bet kur tad ir tā vaina, ka Londona nepieder mums? — Billija sejā atspoguļojās glūnoša ziņkāre. Robins agrāk arī bieži vien bija devis tamlīdzīgus

mājienus, bija runājis, ka strādnieki esot tie, kas uzcēluši šo pasauli, un ka fabrikām jāpiederot tiem. Bet šādas runas Billijs nekad nebija uzklausījis nopietni.

Moris parādīja lielu buru kuģi, kas karājās skatlogā pie griestiem un, it kā starp citu, iejautājās:

— Kā jums patīk šis kuģis? Ko tu teiksi par to, Bil-lij? Tev, kā karalim, tas būtu pašā laikā, vai ne?

Bet Billijs domās kavējās pie sava pēdējā jautājuma, kas bija palicis bez atbildes. Un gandrīz pastrupi viņš izmeta:

— Vispirms es gribu uzzināt, kādēļ Londona nepieder man, man un, piemēram, manam brālim Robiņam. Tāpat arī pārējiem? Jūs jau esat grāmatu doktors — un jums tas būtu jāzina.

— Tā, tā — man tas būtu jāzina? — Acis Morim draiski iedzirkstijās, bet ar atbildi viņš nesteidzās.

Džo brīnījās. Kāpēc Moris atļauj Billijam runāt tādā tonī? Kas viņam prātā? Tik daudz jautājumu Billijs taču uzdod ar zināmu nolūku. Džo paskatījās uz brāli. Kāds gan tas izskatījās! Savilcis muti zobgalīgā smīnā, viņš bez jebkādas godbijības izaicinoši un nekautrīgi raudzījās Morim sejā. Džo jau gribēja iegrūst brālim dunku mugurā, bet Billijs, nespēdams vairs izturēt Mora pētošo skatienu, satvēra viņu aiz piedurknes un gandrīz vai draudoši sacīja:

— Tagad nu atklājiet beidzot savas kārtis! Jūs zināt visu ļoti labi. Pats taču teicāt: «Pēc taisnības!» Bet varbūt tiešām nezināt?

— Zinu, — mierīgi atbildēja Moris.

Džo, kas bija klausījies, elpu aizturējis, uzmeta Billijam triumfējošu skatienu un, no uztraukuma piesarcis, sāka pogāt svārkus te vaļā, te ciet. Ko gan Moris atbildēs? Bet Moris iekāsējies sacīja:

— Atbildi parādā nepalikšu. Bet, pirms es atbildu, atļaujiet man vienu jautājumu: vai kāds no jums pazīst šo kuģi?

— To trijmastnieku? —- Džo kļuva domīgs. — Tas varbūt ir kāds slavens kuģis?

Moris pamāja.

— Ar tādu kuģi ir ceļojis Robinsons.

— Robinsons Kruzo? To arī jūs zināt? — iesaucās Billijs. — Vai tad jūs interesējaties arī par tādiem . . . tādiem . . .

Billijs gribēja teikt «piedzīvojumu meklētājiem», bet Moris smaidīdams viņu pārtrauca:

— Bet kāpēc gan ne?

— Nu jā, — mazliet vilcinādamies atbildēja Billijs. — Redziet, jums ir spieķis un cilindrs kā visiem ... — Viņš nepateica vārdu «kungiem». — Bet Robinsons gan bija vīrs! īsts klaidonis! Bet kas gan negribētu paceļot pa pasauli tādā kuģī?

Te Moris negaidot iejautājās:

— Un ja es tev varētu pagādāt tādu kuģi? Protams, īstu! Ko tad tu darītu?

— Dotos ceļā. Pie tam pēc iespējas ātrāk.

— Hm, bet vai vadīt tu to prastu?

— Es? Nu protams! Kā tā? Vadīt? Padomā tikai... — Billijs sastomījās, bet tad, lai slēptu apjukumu, nelaipni atcirta. — Tas viss ir nieki. Ja tāds kuģis būtu mans, es aizbrauktu tūlīt — un punkts! Gan jau atrastu kādus, kas prot vadīt kuģi. Stūrmaņu ir diezgan. Dokos tie čum un mudž kā kāpuri speķī!

— Nelielies nu tik daudz! — Džo apsauca Billiju.

Bet Billijs tikai paraustīja plecus, it kā gribēdams

teikt, ka šī saruna viņu vairs neinteresē.

Moris izlikās izbrīnījies:

— Lūk kā? Bet tā taču rīkojas arī visi bagātnieki. Tad jau tu esi tāds pats kā Krusta zirneklis vai resnais Smits!

— Tas taču ir pavisam kas cits! — iebilda apvainojies Billijs. — Kā jūs varat mani salīdzināt ar tādu velnu kā Smits? Manā kuģī pietiks vietas arī maniem draugiem, tie arī varēs apskatīt pasauli.

— Bet tu gulēsi guļamtīklā, smēķēsi un iedzersi. Citi tavā vietā vārīs ēdienu, tīrīs kuģi, stāvēs pie stūres un nomocīsies, kāpdami pa rājām. Bet tu tikai vizināsies un aplūkosi pasauli!

— Kāpēc tad man būtu jānīkst guļamtīklā? Tas būtu pārāk garlaicīgi. Es varētu gatavot ēdienu, piemēram, pēc īru parauga sautētu jēra gaļu ar kartupeļiem un sīpoliem, — un viņš pamirkšķināja Džo. Bet Džo

klusībā nopriecājās: cik viegli Billijs skrien Mora izliktajā tiklā! Bet Moris vairs nelaida Kingu vaļā.

•—- Tas jau būtu ļoti labi, — viņš teica. — Bet tad tu vairs nebūtu kuģa īpašnieks, nebūtu vairs ekspluata-tors.

— Jūs nu gan mani uzjautrinājāt! — apvainojies iesaucās Billijs. — Ekspluatators! Par tādu nelieti es gan nevēlos būt. Un arī nekad nebūšu. Ko tikai jūs par mani neiedomājaties! — Billijs iekarsa arvien vairāk. — Ekspluatators! Kaut arī esmu iesaukts par karali, mēs tomēr visu dalām vienlīdzīgi. Neviens no maniem Kraukļiem nesaņem vairāk par otru. Izņemot gadījumu, ja kādam tiešām kas ārkārtīgi nepieciešams. Par ko jūs mani uzskatāt?

— Par to, kas tu arī īstenībā esi, — sirsnīgi atbildēja Moris. — Tu esi strādnieka dēls, tāpēc tu savus biedrus nekad neizmantosi.

— Tā jau ir cita valoda. Tātad es gatavošu ēdienu. Un vēl kādu! Jūs vēl pabrīnīsieties. Haizivju jūrā ir diezgan. Es cepšu kotletes, tik lielas kā iluminatori — un kur tad vēl haizivju aknas! Ēst pie manis varēs tik, cik lien. Tas būtu varen interesanti! — Billijs domīgi pašūpoja galvu, it kā pārdomādams ēdienu karti nākošajai nedēļai. Džo, kuru bija iespaidojusi brāļa jautrība, priecīgi iesmējās.

Bet Moris neatlaidās:

— Ja jau tu domā visu dalīt taisnīgi, tad arī kuģis nepiederēs tev vienam pašam, bet gan arī visiem tiem, kas kaut ko saprot kuģošanas mākslā, pazīst vējus, prot uzvilkt buras, stūrēt, pārzin tirdzniecību, zina, kā jāglabā preces, ko jūs ceļodami nopirksiet. Kuģis tad piederēs jums visiem.

— Tas nebūtu slikti, — norūca Billijs, skaistā sapņa savaldzināts.

— Tas būtu ļoti labi, pat lieliski, Billij. Katrs darbs ir svarīgs. Gan zemnieka, gan strādnieka, gan jūrnieka. Ja kuģis piederētu jums visiem, kas darāt kaut ko lietderīgu, tad kopīgi būtu arī ienākumi, ko dotu kuģis, un tos jūs varētu izlietot paši savām vajadzībām. Jūs varētu brīvi ceļot un pavērot pasauli.

Billijam seja laistījās vien kā nopulēta. Domās viņš

ar saviem Kraukļiem jau ceļoja lepnā buriniekā pa bangās sakultu jūru, skatīja sniegotās kalnu galotnes, tikās ar brūniem cilvēkiem, kas viņam un biedriem piedāvā apelsīnus, redzēja Robinsona salu ar palmām un kokosriekstiem. . . Viņš pavērās Morī no sāniem ar apbrīnas pilnu skatienu. Un Billijam bija jāatzīst, ka šis svešais vīrs ar melno bārdu, gudrajām acīm un patīkamo balsi, kurš bija devis naudu Džo, lai tas varētu nopirkt māmiņai gultu, viņam iepatikās arvien vairāk.

— Tātad tu, King, zini grāmatu par Robinsonu?

— Nu skaidrs! Tā tikai ir grāmata! Kas to nezina! Olivers mums bieži pastāsta no tās kādu notikumu. —-Pēkšņi Billijs apķērās un piemetināja: — Pašas grāmatas mums gan nav. Tā ir par dārgu, lai mēs to nopirktu. Arī grāmatu skapja mūsu villā nav neviena. Grīdas tur ir vecas un ļodzīgas.

Visi trīs iesmējās tik skaļi, ka garāmgājēji aizdomīgi paskatījās uz viņiem.

— Bet tu gan gribētu uzzināt visus sīkumus: kāpēc Robinsons nolēma doties jūrā un ko viņš piedzīvoja, kuģim ejot bojā?

Billijs uz mirkli nevarēja izteikt ne vārda. Kā gan šis svešinieks spēja uzminēt viņa apslēptākās domas?

— To es gribētu gan! Tā ir mana vismīļākā grāmata. —• Pēdējo vārdu viņš izrunāja gandrīz čukstoši, jo Kings taču savus noslēpumus labprāt neizpļāpā. Bet — kas pateikts, tas pateikts.

— Es jau tā domāju, — teica Moris, izvilkdams no svārku iekšējās kabatas grāmatu. — Te jau ir tā grāmata. Tā pieder manai vecākajai meitai Ženijai. Ja vēlies, viņa labprāt tev to aizdos. Pati viņa to ir izlasījusi vairākas reizes. Glabā grāmatu labi, King, un kaut kad vēlāk atdod man to atpakaļ. Džo zina, kur es dzīvoju.

Billijs satrūkās. Atkal Moris viņu bija nosaucis par Kingu tikpat vienkārši kā Džeks un Brobijs, Arī grāmatu ir atnesis šis Mora kungs, vai kā viņu tur sauc.

— Arī es to labprāt izlasītu, — ierunājās Džo. — Vai drīkstu? Es gan vēl lasu tikai lēnām. Fabrikas skolā nevar iemācīties daudz, bet... — Apjucis viņš apklusa un skatījās uz Billiju. Arī Moris skatījās uz to ar izbrīnu. Billijs šķirstīja grāmatu, meklēdams ilustrācijas.

Tikai atradis pirmo ilustrāciju, viņš redzēja, ka grāmatu tur otrādi. Ātri viņš to apgrieza pareizi. Pamanījis abu pārējo izbrīnu, Billijs nikni aizcirta grāmatu.

— Tu neproti lasīt? — iejautājās Moris. Viņa balsī nebija dzirdams pārmetums, viņš tikai konstatēja faktu. Billijs nolaida lūpu kaktiņus uz leju un klusēja. Pēc tam ierunājās:

-— Kam gan man jāmāk lasīt? Džo taču prot. —- Billijs paraustīja plecus. — Apgrūtinoša būšana. Un fabrikas skolā. . . pie tiem žūpām skolotājiem? Ar deviņgadīgajiem uz viena sola? Nē, pateicos! Un kāpēc? — Billijs atkal runāja augstprātīgi. — Mums taču ir Olivers. Viņš lasa mūsu vietā. Tas ir viņa uzdevums. Tāpēc mēs esam viņu uzņēmuši savā bandā. Olivers taču ir kungu dēliņš, no mājas aizbēdzis.

— Tad tomēr tu esi ekspluatators! Kas tur mašīnas un cilvēkus, kuriem jāstrādā viņa labā. Pašam viņam par darbu ir visai maza jēga. Toties viņš prot ieraust naudu.

— Tas ir pavisam kas cits! — Billijs vai aizelsās no uztraukuma, negribot iegrūda rokas kabatās un, pielicis soli, izmeta: — Es taču teicu, ka mēs dalām visu līdzīgās daļās. Kas ir vienam, tas pieder arī otram.

— Ļoti labi, — piekrita Moris. — Tas liecina, ka jūs esat labi un godīgi zēni. Bet tas arī ir viss. Par gudriem saukt jūs nevar nekādā gadījumā.

—- Kāpēc? — uztraucās Billijs.

—- Man šķiet, ka Londonas migla ir mazliet aizmiglojusi saprātu tev un tev līdzīgiem. Padomāsim kopīgi...

Džo bija ārkārtīgi pārsteigts, redzēdams, ka Moris izņem no kabatas rūtainu kabatas lakatu un trīs reizes pavēdina ar to, it kā gribēdams izklīdināt miglu.

— Tā! Tagad tu redzēsi visu skaidri. — Moris slepus pasmaidīja un apstājās tā, lai varētu labāk novērot abus zēnus.

— Es tev, King, vēlos uzdāvināt burinieku, bet tu neproti to vadīt. Esmu atnesis tavu mīļāko grāmatu, bet tu neproti lasīt. Vai tā ir?

Billijs nokaunējies pamāja ar galvu, un Moris ievē-

roja, ka šajā brīdī abi brāļi bija ļoti līdzīgi viens otram. Neizlaizdams Billiju no acīm, viņš turpināja:

— Tu domā, ka pēc taisnības lielajai Londonai jāpieder tev un taviem biedriem, tas ir, strādniekiem. Tā tu teici, vai ne? — Billijs piekrītoši pamāja, un Moris turpināja: — Bet tagad pierādi, ka tu esi gudrs, King! Saki man, kam būtu jānotiek, lai šī lielā pilsēta, osta, kuģi, parlaments un visas bagātības piederētu strādniekiem?

Kam vajadzētu notikt? Džo iekoda apakšlūpā tik stipri, ka tā kļuva balta. Pēkšņi viņš atcerējās, ko bija teicis Robins un it kā no jauna izdzirda viņa balsi: «Mums jāmācās, jākļūst gudriem, jāpadzen kungi un jāvalda pašiem.» Džo seja noskaidrojās. Billijs to ievēroja. Arī viņš saspringti domāja, bet nevarēja izdomāt nekā un saskaitās.

— Kā tad lai es to zinu? — viņš norūca. — Neesmu nekāda mācīta briļļučūska. Olivers, jā, tas varēja viegli iemācīties lasīt, bet mēs... — Billijs saskaitās arvien vairāk un, no dusmām aizelsies, izmeta: — Bagātniekiem ir ļoti pa prātam, ka mēs, nabadzīgie ļaudis, paliekam muļķi! — Viņš mehāniski pasniedza grāmatu Morim atpakaļ. Apdzisis bija viss prieks, izgaisusi īsā laimes ilūzija un zaudētas cerības doties ceļojumā pa pasauli.

Moris noņēma cilindru un, glaudīdams bārdu, uzmanīgi vēroja Billiju un, bridi klusējis, teica:

— Tu esi lielisks zēns, Billij! Arī mācīts profesors to nebūtu pateicis labāk. Jā, kungiem ir ārkārtīgi izdevīgi, ja strādnieki ir dumji, neizglītoti ļautiņi. To neaizmirsti nekad, Billij! Un ievēro, ka šo ārkārtīgi svarīgo atklājumu tu esi izdarījis pats, bez manas palīdzības. Bet tagad klausies uzmanīgi! Arī tu, Džo! Es jums pateikšu vienu patiesību, ko negrib atzīt kungi: viņiem ir bailes no gudriem strādniekiem, jo strādnieku ir miljoni visās pasaules malās, bet kungu — pavisam maz.

Otrkārt: cilvēks nepiedzimst gudrs. Tikai darbā viņš kļūst gudrāks, uzkrāj zināšanas, mācās domāt. Nauda cilvēkus nepadara gudrākus, tā tos padara tikai viltīgākus, nelietīgākus. Bet tagad jūs, iespējams, jautāsiet:

kapec tad gudru strādnieku ir tik maz? Vai tad tie nestrādā vēl pietiekami daudz?

Un tāpēc treškārt: ja cilvēki strādā par daudz, ja tiem ir par daudz rūpju, ja bada dēļ tiem nav vairs spēka domāt, ja tiem nav laika mācīties, tad ar laiku viņi notrulinās, kļūst gurdi un tos pārņem izmisums. Tādi cilvēki dzīvē vairs netiek uz priekšu. Viena diena ir līdzīga otrai, nekas nemainās. Un viņu bērni? Sākumā tie grib kaut ko izmainīt, kaļ lielus plānus, sapņo, tiem vēl ir spēks. Bet galu galā arī viņi nonāk trūkumā, tos piemeklē bads un slimības. Un tāpēc arī viņi atstāj visu pa vecam un spriež tā: «Kāpēc mums mācīties lasīt un rakstīt, ja tu, cilvēks, pārnācis no darba, esi noguris līdz nāvei.» Un kas tad paliek pāri tādiem cilvēkiem? Tikai miegs, degvīns. Tas tad arī ir viņu vienīgais mierinājums.

Moris atkal sāka iet. Zēniem vajadzēja piespiesties, lai tiktu viņam līdzi.

— Billijs Klings, strādnieka dēls, — Moris atkal uzsāka, — ir viens no tiem, kas dedzīgi protestē pret šādu kārtību, viņš negrib vairs paciest šādu suņa dzīvi. Viņš no šīs dzīves bēg. Un kas notiek tagad? Tagad viņš noņemas ar dažādām šaubīgām lietām. Viņš šad un tad mazliet arī apcērpj bagātniekus. Piemēram, atsavina kādu mežģiņu gabalu. Noceļ gan šo, gan to, vārdu sakot, pāris nieciņu, kuru zudumu bagātnieks dažreiz pat nepamana. Billijs un viņam līdzīgi grib sagrābt bagātniekus pie rīkles, bet nezina, kā to izdarīt. Billijs gribētu viņus pat nožmiegt, noslaucīt no zemes virsas, bet nezina, kā!

Moris apstājās un paskatījās Billijā. Billijs ievilka elpu un gribēja atbildēt, bet Moris jau turpināja:

— Lūk, kāpēc arī es teicu, ka Billiju par gudru nevar saukt. Viņš neredz tālāk par savu degunu. Dzīvo no rokas mutē. Pasaule, kas ir skaista un varena, pasaule, kas varētu piederēt darbaļaudīm, viņam ir vienaldzīga. Viņš saka: «Kas man daļas gar pasauli.» Kā pasaulē klājas citiem cilvēkiem, kā dzīvo strādnieki Indijā, Francijā, Itālijā, Vācijā un Amerikā — to viņš nezina. Par to viņš arī nespēj nekā uzzināt, jo neprot lasīt.

Moris runāja ātri. Vardi skaidri un noteikti plūda

nepārtrauktā straumē cits aiz cita. Mazliet apklusis, viņš pavērās tālumā un turpināja:

— Ja strādnieki un zemnieki, sievietes un bērni varētu mācīties, ja viņi varētu ari studēt, tad viņi sāktu pētīt, kāpēc pasaule iekārtota tā un ne citādi. Tad viņi uzzinātu, kā viss noticis, no kurienes cēlušies kungi un kalpi. Un, ja viņi to zinātu, tad ... — viņš cieši paskatījās Billijā, — tad viņi mācētu savaldīt Krusta zirnekli. Uz visiem laikiem! tin, ja visi gudrie strādnieki un strādnieces apvienosies cīņai, tad ... — Moris aplika roku Džo ap plecu un uz acumirkli pievilka pie sevis, — tad šī skaistā, lieliskā zeme ar visām tās brīnišķīgajām bagātībām piederēs mums.

Ilgi viņi gāja klusēdami. Džo atcerējās, ko bija teikusi Ženija Marksa: «Tā ir pasaku zeme, bet arī ne tikai pasaku zeme vien.» Bet Billijam pirmo reizi mūžā nebija vēlēšanās kaut ko iebilst. Viņam bija tikpat dīvaina sajūta kā kādreiz agrāk, klausoties baznīcā mācītāja svinīgajos vārdos. Tagad šie vārdi bija pavisam citādi, tieši viņam teikti. Tie viņu uztrauca, sāpināja. Billijs vēl nezināja, ka tik patiesi vārdi trāpa tieši sirdī.

Arī Džo bija aizkustināts. Moris to redzēja. Viņš atkal sāka runāt tikpat mierīgi un nosvērti kā pirmīt:

— Tad, protams, cilvēki vairs nestrādās divpadsmit stundu, bet gan drīz vien astoņas un pat mazāk. Tiem atliks laika priecāties par dzīves skaistumu, viņi dzīvos mājās ar lieliem, gaišiem logiem, varēs paceļot pa pasauli, būs veselīgi, spēcīgi un laimīgi. Jā, tieši tā arī būs.

Beidzot Billijs saņēmās un jautāja:

— Vai to visu jūs izdomājāt viens pats?

— Tik vienkārši izdomāt to nevar, — smaidot atbildēja Moris. — Esmu cītīgi studējis, izlasījis tūkstoš un vairāk grāmatu. Man ir draugi visā pasaulē. Mēs cits citu saucam par biedriem. No viņiem es uzzinu, kā klājas strādniekiem citās zemēs, cik lielu algu tiem maksā, cik ilgi tiem jāstrādā un tūkstošiem citu lietu. Viss ir svarīgs. Bet es ziņoju par šejienes apstākļiem, par cīņām algas paaugstinājuma dēļ, par streikiem, vai tie izdevušies vai ne, kā arī par veiksmes vai neveiksmes

cēloņiem. Jo daudzās grāmatās esmu pētījis jautājumu par to, kā viss ir bijis agrāk — pirms daudziem simtiem gadu. Tā uzkrājas manas un manu biedru zināšanas par visu, kas attiecas uz strādnieku šķiru. Tāpēc, lūk, Džo, es varēju tik labi izprast tava Krusta zirnekļa nelietīgos nolūkus, ari vecā Krosa nodomus, kas pie tam ir ari deputāts. Ne jau vienmēr izdodas izcīnīt darba apstākļu uzlabošanos tik ātri kā jūsu gadījumā. Tomēr ikviens panākums nostiprina manī pārliecību, ka strādnieku gudrība un zināšanas augs ātri. Drošsirdīgākie, gudrākie un uzņēmīgākie no viņiem mācīs pārējos un vedīs tos cīņā. Šim mērķim strādā gan mani biedri, gan ari es.

— Hm! — norūca Billijs un atkārtoja vēlreiz: — Hm!

Moris, ar interesi gaidīdams, ko Billijs teiks tagad,

uzmanīgi viņu vēroja. Bet Billijs uzdeva pilnīgi negaidītu jautājumu:

— Jūs tātad izturaties pret strādniekiem labi arī tad, ja viņiem ir netīras rokas un tie ir noplīsuši?

— Jā, Billij! Es strādāju viņu labā, lai viņiem un mums visiem klātos labāk. Tomēr, — Moris pacēla balsi, —- ari viņiem pašiem kaut kas jādara. Viņiem pašiem tomēr jāveic viss galvenais. Vispirms viņiem jāmācās. Daudz jāmācās. Un, lai kādā dienā ņemtu pasauli savās rokās, viņiem jābūt ne tikai gudriem, bet arī stipriem. Tāpēc tiem ir jāapvienojas, jāsabiedrojas kopīgai cīņai — ne tikai šeit vien, bet arī visās zemēs, —-tad viņi būs visstiprākā armija zemes virsū.

Billijs domīgi pamāja. Džo tātad bija taisnība. Šis grāmatu doktors nebija nekāds bagātais «kungs». Stundas laikā Billijs bija uzzinājis tik daudz, ka gandrīz nespēja to visu aptvert. Zēnam vajadzēja atzīties sev: tā runājis ar viņu vēl nebija neviens, tik atklāti un tā . . . tā, kā runā ar draugu.

Atceļā viņi šķērsoja plato Rīdženstrītu. Kāda skatloga priekšā drūzmējās cilvēki. Tieši pirms viena gada — 1850. gada jūlijā Moris šajā vietā redzēja izstādītu kādas elektriskas mašīnas modeli, kas vilka

dzelzceļa vagoniņus. Tagad šī izstāde tika atkārtota. Viņi apstājās pie skatloga.

— Viņa brauc atkal! — iesaucās kāds no skatītājiem.

Billijs un Džo izspraucās uz priekšu un pārsteigti

ieraudzīja, ka maza lokomotīve vilka dažus vagonus pa spožām metāla sliedēm. Kā tad tas iespējams? Skatītāju sejās atspoguļojās apmulsums un neticīgs izbrīns. Klāt nāca arvien jauni skatītāji. Billijs un Džo stāvēja kā apburti.

— Tā lieta nav tīra, — teica kāds vecs kurpnieks, kam pār plecu bija pārmests pāris zābaku. Viņš novērsās no skatloga un, rādīdams norūpējušos seju, pacēla pirkstu uz debesīm.

Kāds cits smējās:

— Nekas vairāk kā krāpšana! Burvju triks!

— Jā, jā! — piekrita arī apkārtstāvošie, bet kāds ļoti garš puisis, garāks par visiem, zobojās:

— Kas tad tur liels! Kāds palīdis apakšā un darbina šo lietiņu. Varbūt ar spieķi. Mēs tikai neredzam.

— Tad jau viņam ir ļoti neērti sēdēt tik ilgi salīkušam.

— Sēdēs, kamēr paliks līks uz visiem laikiem, — noteica kāda enerģiska izskata sieviete.

Visi sāka smieties. Bet kurpnieks atkal pacēla pirkstu un noslēpumainā balsī teica:

— Kas zina! Kāds varbūt ir atradis gudrības akmeni!

— Arī es tā domāju! — skaļi sacīja Moris un pasmaidīja, bet, piegrūdis Džo, pačukstēja: — Tieši kā meistars Rekle.

Džo jautājoši paskatījās Morī un savukārt pačukstēja:

— Akmeni Laivissnotiek?

Nekā nesapratis no šīs sarunas, Billijs nepacietīgi jautāja:

— Vai tas vilciens patiešām brauc pats, vai.. .

Apkārtstāvošie ziņkārīgi vērās vīrā ar melno bārdu

un inteliģento seju.

— Jā, tā tas ir. Šo vilcienu dzen kāds līdz šim nepazīts spēks: elektrība. Karalim tvaikam savas valdīšanas pilnvaras būs drīz jānoliek. Jauns pasaules valdnieks — elektriskā dzirkstele mēģina šeit savus pirmos

sojus. — Moris runāja dedzīgi, ar sajūsmu, — Ari mani šis skats aizrauj. Pat iedomāties nevar, kādas sekas būs šim atklājumam.

— Tīrā velnišķība, — noteica Billijs, kratīdams galvu.

— Nē, tā nav nekāda velnišķība, — dzīvi iebilda Moris, — Visi velni, kopā ņemot, nav nekas vairāk kā rūdīti naudas rausēji. To viņi prot lieliski. Bet par šādām lietām viņi nezina nekā.

•— Bet kas tad to visu ir izdomājis? Nu to — elektrisko dzirksteli? — jautāja Billijs no uztraukuma aizsmakušā balsī. Viņa sejā vairs nebija spīta. Moris to ievēroja un priecājās.

— Cilvēks, Billij. Kāds pētnieks. Tāds, kas gribēja daudz zināt, daudz mēģināja un mācījās nenogurstoši — nakti un dienu, līdz viņam izdevās. Ja cilvēkam ir dižs mērķis, viņš iespēj visu.

Džo piespiedās Morim klāt un, acis neatraudams, cieši skatījās uz viņu. Moris draudzīgi pabužināja viņam matus.

Ļaudis pamazām izklīda — citi domīgi, citi skaļi sarunādamies un jokodami. Un nāca atkal jauni.

Pie Oksfordstrītas Moris atvadījās no abiem zēniem.

— Bet nauda! — iztrūcies iesaucās Billijs un ar vienu rāvienu izņēma naudu no kabatas.

Moris brīdi vēroja Billiju un pakratīja galvu:

— Nauda? Jā, tā man tiešām ļoti nepieciešama. Ar Džo esmu vienojies, ka viņš atlikušo summu atdos man tad, kad būs sakrājis. Uzdāvināt diemžēl es to nevaru.

— Šeit ir — ņemiet taču — tas ir mans parāds, — uzstāja Billijs. — Lūdzu, pārskaitiet! Te ir tieši desmit.

— Ja tu uzskati, ka esi man parādā, — lēni noteica Moris, — labi, tad maksā, bet tikai ne ar zagtu naudu.

Billijs pakasīja galvu un saviebās:

— Visa tā nav zagta. Mēs dažreiz arī pastrādājam šādus tādus palīgdarbus, bet par to bieži saņemam tikai dažus penijus.

Tā kā Moris klusēja, Billijs mēģināja viņu pierunāt.

— Nauda paliek nauda. Ja tās ir maz, tad nejautā, kādā ceļā tā iegūta.

— Tu maldies, — asi atbildēja Moris. — Vienmēr ir jājautā, no kurienes nauda nākusi. — Mazliet mierīgāk viņš turpināja: — Bet tas nav vienīgais svarīgākais. — Viņš brīdi klusēja. — Tu tagad zini, kas es esmu. Varbūt tiksimies vēl kādreiz? Es būtu ļoti priecīgs, ja tu parādu varētu atdot, būdams jauns un lepns strādnieks, kas atrodas uz pareizā ceļa.

Viņš pastiepa Billijam roku. Billijs to satvēra. Klusēdams.

Moris aizgāja. Billijs un Džo ilgi noskatījās viņam pakaļ. Beidzot Kings noteica:

— Tāds cilvēks vēl nav redzēts.

VIENA VIETA PALIKA BRĪVA

Janvārī, gada visaukstākajā mēnesī, Britu muzejā, nesen atvērtajā bibliotēkā, visas lasītāju vietas bija aizņemtas. Šeit strādāja arī Markss vai ik dienas, pa lielākajai daļai astoņas, bet dažreiz pat desmit stundas dienā, — jo bibliotēkā bija ļoti liels grāmatu fonds un lieliski katalogi. Milzīgais materiāls, kas te Marksam bija pieejams viņa darbam politiskās ekonomijas jomā, kā arī pati Londonas dzīve, kurā varēja labi novērot tā laika buržuāzisko sabiedrību, pamudināja viņu pārbaudīt un papildināt visus līdz šim veiktos pētījumus un to rezultātus. Bez tam viņu interesēja arī viss, kas saviļņoja tā laika cilvēku prātus, bet tas nemaz nebija tik maz.

Viņš sēdēja pie galda, kas bija apkrauts ar veseliem grāmatu kalniem un, paslēpies aiz tiem, kaut ko pārbaudīja, salīdzināja un rakstīja. Par katru izlasīto darbu, kas Marksam šķita vērtīgs, viņš sastādīja konspektu, īsu koncentrētu satura pārskatu. Ar šādu satura pārskatu palīdzību viņš vēlāk spēja viegli orientēties citādi nepārskatāmajā materiālā.

Zinot, ka Markss, lai uzrakstītu savu galveno_ darbu «Kapitāls», ir izlasījis ne mazāk par 1500 zinātnisku

darbu un sastādījis to konspektus, var droši teikt, ka vācu tautas visģeniālākais dēls ir bijis arī viens no visstrādīgākajiem tās pārstāvjiem.

Sirmais biliotekārs Litlroks, cilvēks, kas desmitiem gadu nostrādājis plašajās muzeja telpās un grāmatu tirgotavās, katru dienu nepacietīgi gaidīja to brīdi, kad bibliotēkā ienāks vīrs ar lauvas krēpēm un gudrām, dzīvām acīm, pamās viņam laipni ar galvu un tūlīt, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, dosies uz savu vietu un paslēpsies aiz grāmatu kalniem. Tādā brīdī bibliotekārs pārtrauca ikvienu sarunu un, pateicis: «Atvainojiet mani uz acumirkli, doktors ...» —- aiznesa uz Marksa vietu jau iepriekš sagatavotu grāmatu kaudzi. Marksam, kaut. arī viņa domas bija pievērstas darbam, katru reizi atradās pa sirsnīgam vārdam, ko pateikt izpalīdzīgajam Litlrokam, un drīz vien viņš zināja visus tā mazos priekus un rūpes.

Dažreiz, atzīmējot kārtējo reizi Marksam izsniegtās grāmatas, bibliotekārs, atbildi negaidīdams, pastāstīja kādu īsu jocīgu notikumu, piemēram: «Mans runcis Dumdirums, skatos, izstiepies uz galda kā tāds lords, sak', apkalpojiet nu mani. Un ir jau viņam arī melna fraka un balti cimdi. . .» Vai arī: «Nu ko jūs par to teiksiet, doktor, mans mazdēls Mikijs par avīžu iznēsāšanu bija dabūjis pusi šiliņa! Sešus pensus! Un zināt, ko viņš ar tiem izdarīja? Nopirka savam vectēvam paciņu labākās tabakas!»

Kā staroja vecais vīrs, kad Markss laiku pa laikam viņa stāstījumā iesprauda pa attiecīgai piezīmei, un kā viņš priecājās, ka doktors nekad neaizmirsa viņa mazbērnu vārdus, atcerējās arī baltķepaino runci Dumdi-rumu un kaņepju putniņu Londidu.

Vecais bibliotekārs cienīja doktoru ne tikai viņa sirsnības un atsaucības dēļ. Par visu vairāk viņš Marksu mīlēja un cienīja tāpēc, ka Markss kā lasītājs bija paraugs citiem. Šeit nebija otra tāda cilvēka, kas būtu tik vispusīgi izglītots un prastu tā iedziļināties un koncentrēties savā darbā kā šis doktors Markss no Vācijas. Daudzus lasītavas apmeklētājus no darba spēja atraut

katrs sīkums: tie ziņkārīgi pacēla galvas, kad kāds jauns apmeklētājs, meklēdams vietu, tiem pagāja garām, un staipīja kaklus, kad uz grīdas ar troksni nokrita kāds biezs sējums vai arī kāds neuzmanīgi aizcirta durvis. Doktoram Marksam lasītavā eksistēja tikai viņa darbs, viņu nespēja traucēt nekas. Bieži vien viņš nedzirdēja zvanu, kas vēstīja par bibliotēkas slēgšanu.

Tāpēc Litlroks diendienā rūpīgi apsargāja Marksa vietu un nenoguris pienesa pasūtītās grāmatas. Viņam nebija par garu ceļš līdz visattālākajam lasītavas kaktam, un viņš darīja, cik spēja, lai Markss saņemtu visus vajadzīgos materiālus. Ar grāmatu ķerru tas pieveda viņam veselas kaudzes laikrakstu, daudz nedomādams pienesa kārbas ar traktātiem rokrakstā, čaukstošus foliantus un viņam pirmajam iedeva tikko iznākušu grāmatu par politisko ekonomiju. Kā tikai viņa doktoram nevajadzēja! Kādai vajadzēja būt viņa atmiņai, lai apstrādātu visu šo materiālu! Var droši teikt, ka nebija tādas zinātņu nozares, par kuru nebūtu interesējies Markss — un tas Litlrokam imponēja visvairāk.

Kādu dienu doktors pieprasīja Eshila traģēdijas — protams, grieķu oriģinālā. Dienu vēlāk viņš vēlējās saņemt Aristoteli un Heraklītu. Citu reizi viņš pārskatīja jaunu Šekspīra izdevumu, un Litlroks ievēroja, ka Marksa tumšās acis dzirkstīja jautrībā. Tad kādu laiku viņš nepārtraukti lasīja literārus darbus itāliešu, spāniešu un franču valodās, bet tad atkal — dabaszinātniskus apcerējumus. Un Markss to visu lasīja, gandrīz nemaz nelietodams vārdnīcu.

— Mīļais dievs, vai tad jūs protat tik daudz valodu? — reiz pajautāja vecais vīrs.

— Tā ir, •— mierīgi atbildēja Moris bez jebkādas pašapmierinātības, no kuras parasti nav brīvi daudzi zinātņu taku staigātāji. — Ja gribi izprast lietu būtību, tad nedrīkst paļauties uz tulkojumiem.

— Bet kādas valodas jūs vēl neprotat?

— O, tādu ir daudz vairāk, nekā jūs domājat, bet vēl jau viss nav nokavēts. Pašlaik dienas kārtībā ir krievu valoda. Padomājiet tikai: Puškinu, Gogoli un Ščedrinu, savus mīļākos rakstniekus, es diemžēl vēl

vienmēr esmu spiests lasīt tulkojumos. Bet krievu valodas apgūšana prasīs vēl dažus gadus. Jā, arī arābu valodu es ļoti gribētu iemācīties. Tāpat turku!

Abi iesmējās. Pēc tam vecais bibliotekārs klusi atgriezās savā vietā.

Bet, kad Markss pasūtīja kādu matemātikas grāmatu, viņš apjuka galīgi:

— Tas nu vairs nav saprotams? — bibliotekārs noteica gandrīz pārmetoši un piestūma grāmatu Marksam tuvāk, domādams, ka doktors ir sajaucis šifrus. Bet Moris tikai pateicīgi pamāja ar galvu.

Litlroks tomēr nenocietās nepavaicājis:

— Sakiet, lūdzu, vai vispār eksistē kaut kas tāds, par ko jūs neinteresētos? Pat matemātikas kārta pienākusi!

— Jums taisnība, — smaidīja Moris, — nav tāda jautājuma, par kuru es neinteresētos. Nodarbības matemātikā man ir garīga atpūta.

Litlroks no pārsteiguma pat aizmirsa muti aizvērt. Moris smaidīja.

— Sevišķi mīlu algebru. Ir lieliski pārvaldīt tādu zinātni, kuras problēmas visas ir atrisināmas un kuras likumi ir pastāvīgi. — Pēc tam viņš domīgi vēl piebilda: — Jo citās zinātņu nozarēs cilvēka domāšana pagaidām vēl atrodas bērna autiņos.

Kādu citu reizi Litlroks pienesa doktoram grāmatu, kas bija izrakstīta viņam no Oksfordas universitātes. Pienācis pie galda, Litlroks ar šausmām pamanīja, ka Markss lasa kādu grāmatu, kuras rindas pasvltrotas ar sarkanu un melnu zīmuli. Vecais bibliotekārs neizturēja un sašutumā iesaucās.

Moris pacēla galvu un tūlīt saprata. Piemiedzis aci, viņš teica:

—- Kaut kas nedzirdēts, vai ne? — Bet tūlīt viņš parādīja iesējumu un ātri paskaidroja: — Tā ir mana personīgā grāmata! Neuztraucieties, draugs, bibliotēkas grāmatai es lappuses stūrīti nesaliekšu!

Abi iesmējās.

— Redziet, mister Litlrok, — turpināja Markss, — grāmatas ir mani vergi, un tikai tāda veida vergi drīkst būt cilvēkiem. Grāmatām ir jākalpo man pēc mana

prāta. Es pasvītroju svarīgākās vietas, lai vēlāk bez liekas meklēšanas varētu atrast vajadzīgo. Lielākajai daļai cilvēku grāmatas ir tikai greznuma priekšmeti, bet ne darba rīki.

Sī piezīme lika Litlrokam ilgi pārdomāt.

Šodien Litlroks bija noraizējies. Jau vairākas dienas doktora vieta palika neaizņemta. Varbūt bargais ziemas laiks neļāva viņam atnākt? Vējš ar joņiem sita sīkus ledus gabaliņus pret lasītavas augstajiem logiem. Pat dienas laikā lasītavā valdīja puskrēsla. Šaubīdamies, vai iededzināt gāzes lampas vai ne, Litlroks lēnām šķērsoja zāli. Apstājies pie Marksa galda, kas bija nokrauts ar grāmatām, no kurām uz visām pusēm rēgojās papīra strēmeles, viņš brīdi vilcinādamies palika uz vietas. Novākt grāmatas? Tomēr nē — viņam noteikti jānāk! Viņš taču ir pasūtījis tik daudz grāmatu! Un steidzīgi. Kā padomu meklēdams, Litlroks pārlaida skatienu pār lasītāju rindām, un viņa seja noskaidrojās: tur jau bija vācietis ar gaišo bārdu, šauro seju un neizrunājamo uzvārdu. Viņš ar Marksu parasti nāca un gāja vienmēr kopā.

Vilhelms Lībknehts piederēja pie «jaunajiem puišiem», kā Moris jokodamies mēdza dēvēt dažus no saviem gados jaunākajiem draugiem, kurus viņš nenoguris mudināja apmeklēt Britu muzeja bibliotēku. Lībknehts, būdams tikai divdesmit septiņus gadus vecs, neuzskatīja, ka šo epitetu varētu attiecināt arī uz viņu. Tomēr drīzi vien viņš saprata, ka būtība neslēpjas tikai šajos sešos gados vien, kas viņu šķīra no Marksa. Jau pēc pirmās tikšanās 1850. gada vasarā rīkotajos Komunistu savienības svētkos viņš atzina Mora lielo garīgo pārākumu un, tāpat kā daudzi citi — krietni vecāki biedri, sāka dēvēt viņu par «Marksa tēvu».

šodien viņš atnāks! Noteikti. Mēs norunājām šodien satikties.

Bet pēc tam mazliet domīgi piebilda:

Šodien arī Lībknehts bieži atskatījās uz tukšo vietu un, ieraudzījis Litlroku nākam pie viņa ar norūpējušo u, saprata, ko vecais vīrs gribēja.

— Tomēr nesaprotu, kāpēc viņš vēl nav ieradies, tuvojas jau pusdienas laiks . . .

Litlroks nemaz netaisījās iet tālāk un klusi nočukstēja:

— Varbūt vainīgs aukstais laiks? Katrs otrais Londonā tagad ir slims.

Tā kā Lībknehts vairāk neteica nekā, tikai norūpējies raudzījās vienā punktā, vecais vīrs apbēdināts devās prom.

Slims? Lībknehts taču vakar viņu bija saticis pie bankas. Tiesa, viņš izskatījās tāds pabāls. Bet, kad Lībknehts apjautājās par viņa veselību, viņš atbildēja, ka sieva jau vairākas dienas slimojot. Arī bērniem visiem esot klepus . . . pat Lēnhena žēlojoties par galvassāpēm.

Cerams, ka stāvoklis nebūs pasliktinājies! Varbūt Moris pats saslimis? Tad nu gan nelaime! Tieši šovakar viņi bija norunājuši satikties un padiskutēt Lībknehta mazajā istabiņā Cērčstrītā. Mora apmeklējums Lībknehtam katru reizi bija īsti svētki, jo viņš dzīvoja ļoti vientuļi. Ar lielām pūlēm viņam bija izdevies izkaulēt no dzīvokļa saimnieces mazliet kurināmā šim vakaram, jo kopš Ziemas svētkiem viņš bija parādā par īri.

Lībknehts iedziļinājās piezīmēs, kuras bija uzrakstījis Marksa lekcijas laikā Greitvindmilstrītā. Kādi trāpīgi formulējumi! Jā, Moris vienmēr bija teicis: «Valodas skaidrība ir pareizas domāšanas augļi; skaidra doma nepieciešami prasa skaidru formu.»

Cik pārpildīta toreiz bija Komunistu savienības sanāksmju zāle! Lībknehts atkal acu priekšā redz melno tāfeli un blakus tai — Mori ātri, bet koncentrēti rakstām formulu pēc formulas. Kaut arī dažreiz viela bija smaga, tomēr neviens nemēģināja savas domas novirzīt no tās. Bet Moris gāja uz priekšu sistemātiski. Sākumā viņš uzrakstīja pēc iespējas īsu teikumu, pēc tam to iztirzāja sīkāk un ļoti rūpīgi izvairījās lietot strādniekiem nesaprotamus izteicienus. Pēc iztirzājuma Moris ierosināja jautājumus. Ja tādu nebija, viņš pats sāka jautāt, un darīja to ar tādu pedagoģisku veiklību, ka nepalika neskaidrs nekas un iespējamie pārpratumi bija likvidēti galīgi.

Cik žēl, ka šos lieliskos priekšlasījumus vairs neturpināja!

Komunistu savienībā sāka uzstāties ļaudis, kas vēl turējās pie vecajiem, sen jau atmestajiem uzskatiem, un Moris paziņoja: «Man tiešām ir daudz svarīgākas lietas nekā slaucīt vecus zirnekļa tīklus!» Un tā viņš nodevās tikai savam zinātniskajam darbam.

Kamēr lielākā daļa emigrantu kala plānus pasaules revolūcijai, kurai vajadzētu notikt ja ne šodien, tad rīt, Markss un neliela grupa jaunāko biedru strādāja Britu muzeja telpās. Kaut dažreiz tiem nepietika pat maizes, viņus visus tomēr iedvesmoja Mora prasība: «Mācīties! Mācīties!» — kā arī viņa paša lieliskais piemērs.

Lībknehts iebāza burtnīcu ar piezīmēm par ekonomiju kabatā un pastaigājās pa koridoru, lai pa to laiku apēstu gabalu maizes. Naudu pusdienām viņš šoreiz nolēma neizdot, jo bija vēl jānopērk cukurs šī vakara tējai. Viņš ļoti vēlējās, kaut reizi varētu būt viesmīlīgs, varētu dzīvokļa saimniecei pasūtīt vakariņas, nopirkt Morim garos melnos cigārus.

Staigādams pa koridoru un lēnām notiesādams maizi, Lībknehts domāja. Cik nožēlojama būtu dzīve Londonā bez Mora, bez viņa smiekliem, ar kuriem tas spēja atvairīt visu dzīves postu, bez viņa garīgās ierosmes.

Lībknehts iegāja kādā loga nišā un vēroja pelēko, piesnigušo parku, kailos kokus un drūmās ziemas debesis.

Kad arī pusdienas laiks bija pagājis, viņš pārtrauca darbu un nolēma aiziet līdz Dīnstrītai. Lībknehts tik ļoti steidzās, ka nebija aizpogājis savu plāno, gadalaikam nepiemēroto mēteli. Vējš sagrāba viņu ar tādu spēku, ka viņš gandrīz pakrita. Sasalušās peļķes bija aizputinātas, un steidzīgs gājējs it nejauši varēja uz tām krist.

Tas Londonai bija neparasts janvāris. Laiks mainījās gandrīz katru dienu. Sniegs te kusa, pārvērzdams

ietves slidenas putras paklājos, te atkal uznāca sals un iekala visu ledū. Nebija daudz tādu, kas spēja izturēt šos zibenīgos laika untumus. Daudzi saaukstējās un gulēja drudzī, bet daudzi krītot lauza rokas un kājas. Tās šai laikā bija parastas parādības.

Durvis atvēra Moris un cieši paspieda Lībknehta roku.

•— Šoreiz nevaru tevi aicināt istabā, Viljam, — viņš čukstēja. — Man mājā ir vesela lazarete. Vienīgi Ler-hena vēl turas uz kājām. Visi pārējie šķauda un klepo kā sacensībās. Vissliktāk klājas mazajam Mušām. Ļoti augsta temperatūra . . .

Lībknehts ievēroja, ka drauga seja ir sadrūmusi, un bailīgi ieprasījās:

— Un kā sieva?

— Domāju, ka arī viņai ir gripa. Ne visai stipra, bet par celšanos no gultas nav ko domāt. Kikija zīmē gultā, arī viņu klepus ir galīgi nomocījis. Tāpēc es arī viņai neļauju staigāt.

— Un Lēnhena? — Lībknehts gandrīz vai neiedrošinājās pajautāt, jo nojauta, ka Lēnhena, Helēna Dēmuta, arī ir slima. Vai tad citādi durvis būtu atvēris pats Moris?

Moris nopūtās:

— Arī Lēnhena guļ. Jau divas dienas. Būlu vajadzīgs ārsts. Viņa šausmīgi murgo ... — Moris apklusa.

Lībknehts bija satriekts. — Vai tad tu visu veic viens pats? Vai es tev nevaru . . .

Te atskanēja kāda balss no guļamistabas:

— Lai tēvocis Viljams nāk iekšā!

Mušs! Un pēkšņi Lībknehts Mora sejā pamanīja agrāk neredzētu izteiksmi. Tā pauda ciešanas.

-— Kā es tev varētu palīdzēt? Esmu tavā rīcībā! — steidzīgi ierunājās Lībknehts. — Vai pasaukt ārstu?

Moris sākumā pamāja ar galvu, bet tad apdomājies atmeta ar roku. Mājās nebija naudas ne ārstam, ne zālēm.

— Domāju, ka vēl jāpagaida kāda diena.

Lībknehts satvēra drauga roku:

— No manis tev nekas nav jāslēpj, Mori! — Lai gan viņš labi zināja, ka pašam kabatā ir tikai daži peniji, viņš, draugu uzmundrinādams, turpināja: — Man ir vēl daudz sīknaudas. Bez tam es varu tūlīt aiziet pie Brauna, varbūt viņš man ko iedos uz goda vārda. Es varētu aiziet arī pie «Tēvoča» uz Drūrileinu. Kā tu domā?

Tā kā Moris enerģiski papurināja galvu, Lībknehts par lombardu vairs nebilda ne vārda un, skandinādams kabatā sīknaudu, noprasīja:

— Tātad saki — kas ir visnepieciešamākais.

—- Maize! — tūlīt atbildēja Moris. — Kartupeļi vēl ir. Nē, tomēr piens vajadzīgs vispirms. — Moris sarauca pieri. Kā viņš varēja aizmirst visnepieciešamāko tikai tāpēc, ka pašam vēders atgādināja par izsalkumu. — Ja tikai pietiktu naudas pienam. Mazais Mušs šausmīgi klepo . . . vai dzirdi? Arī mazajai Franciskai vajadzēs pienu.

Moris atstāja Lībknehtu koridorā un gandrīz nedzirdami iegāja guļamistabā, piecēla Edgaru sēdus, atglauda tam no pieres mitros matus un apgrieza spilvenu uz otru pusi.

— Lai nāk iekšā! Gribu parotaļāties! Tēvoci Vil... — un atkal mazo sāka mocīt klepus.

— Nedrīkst, Muš! Esi drošsirdīgs, mazais Til! Kad tu runā, tu kairini rīkli, un tad tev atkal jāklepo. Bet klepus mums jāuzvar, lielais karavadoni Muš!

Moris centās runāt savā parastajā, jautrajā un maigajā balsī. Mušs paklausīja acumirklī. Viņš izstiepās zem segas, pielika roku pie pieres un teica:

— Klausos, pulkvedi Čarlij! — Tad viņš atlaidās atpakaļ uz spilvena un centās jautri pamirkšķināt Morim. — Klepu mēs piespiedīsim bēgt, — viņš vēl piebilda brašā balsī.

Un tūlīt zēnam uznāca jauna klepus lēkme. Mazās krūtis cīnījās pēc gaisa. Moris apskāva bērnu un pamazām nomierināja. Pie tam Moris norūpējies raudzījās uz Ženiju. Viņa pateicīgi pameta Morim ar acīm un mēģināja pasmaidīt. Moris piegāja pie sievas gultas.

— Nu, vai es neesmu lielisks slimnieku kopējs?

Ženija pamāja ar galvu.

— Atnes man tagad Frenchenu, viņa nepārtraukti raud.

Noliekot mazo atpakaļ šūpulī, Moris atcerējās Līb-knehtu, ko bija atstājis priekšnamā, sarunājoties ar Lauru.

— Atlaid Lauru uz kādu stundiņu ar tēvoci Viljamu. Lai ieelpo svaigu gaisu, — teica Ženija. — Ari tev nebūtu par sliktu kādu stundu pasēdēt bibliotēkā. Pastaiga arī tev nāks par labu.

Bet Moris atteicās:

— Nerūpējies par mani, mīļā. Šoreiz es esmu vesels kā rutks. Dižbārējs ar savu gripu jau ir ticis galā un stāv stingri kā klints. Gan jau arī jūs es piecelšu.

Acīs viņam mirdzēja tāda paļāvība, ka Ženija nomierinājusies atslīga atpakaļ spilvenos.

Priekšnamā Moris silti saģērba Lauru, sasēja lentes kā mācēdams un teica Lībknehtam:

— Arā ir liels vējš, mani mīļie. Esiet uzmanīgi! Neejiet pa ielām, kur stipri pūš. Atnesiet pienu. Un arī maizi — ja varat. Ja tu, Viljam, katru dienu uz brītiņu iegrieztos pie mums, es justos daudz mierīgāk. Ak jā, gandrīz vai aizmirsu! — Viņš atnesa vēstuli. — To tu, lūdzu, iemet. Vai tev ir marka?

Lībknehts pamāja:

— Protams! — Bet ar bažām nodomāja: «Ja par vēstules nosūtīšanu jāķeras pie nedaudzajiem penijiem, pienam un maizei atliks visai maz.» Bet, lai Moris nekā nemanītu, viņš enerģiski paskandināja naudas gabalus mēteļa kabatā.

Moris smaidīdams izvadīja abus laukā un, vēlreiz ātri atgriezies, iedeva Laurai cimdus.

—• Ņem, Lerhen! Ir ļoti auksts!

Kad abi bija aizgājuši, Moris vēl brītiņu pastāvēja tumšajā priekšnamā un dziļi nopūtās.

Uz ielas abiem vējš pūta no mugurpuses. Par spīti aukstumam, Laura bija priecīga, ka beidzot izkļuvusi svaigā gaisā.

•— Tikai nerunā pārāk daudz! —• Lībknehts norūpējies aizrādīja.

— Vai tev ir nauda, tēvoci Viljam? Vai varam nopirkt mazliet speķa? Vai arī gaļu? Moris jau trīs dienas pēc kārtas vāra kartupeļu zupu. Varbūt viņš citu neko nemāk pagatavot, tēvoci Viljam? — Laura uzticīgi padalījās savās domās ar Lībknehtu.

Lībknehts norūca pāris nesaprotamu vārdu. Viņš drudžaini domāja: «Piens — maize — gala! Pasaukt ārstu! Nodot vēstuli! Ko izdarīt vispirms? Aiziet kopā ar bērnu pie Brauna, kas dažreiz vislielākajā trūkumā ir palīdzējis? Vai pašlaik to varēs satikt? Maz ticams. Iet pie Freiligrāta? Bet tam pašam nekad nav naudas. Un Moris droši vien pats jau ir bijis pie viņa. Šausmīgs stāvoklis!»

Lībknehts pārdomāja, vai viņam nebūtu vēl kas, ko varētu aiznest uz lombardu.

Laura jau labu brīdi vēroja Lībknehta seju, kas sadrūma arvien vairāk, un saprotoši noteica:

— Gaļas mums nevajag. Pietiks arī ar mazu gabaliņu speķa. Lēnhena vienmēr pērk plānu speķi. Tas ir lēts. — Viņa jautājoši paskatījās uz tēvoci Viljamu.

Bet tas tikai norūca: — Hm!

Pēkšņi Laura jautri ieminējās.

— Kā mums tagad noderētu Hansa Rekles divas olektis garā desa!

— Tas būtu lieliski! — iesmējās Lībknehts. — «Kok-kok-kok! Ēd, kamēr vairs negribas, Hans Rekle!» teica gailītis Zeltasekste. — Viņš jautri pamirkšķināja Laurai par zīmi, ka no pasakas par Rekli nav aizmirsis ne vārda.

Kad Laura manīja, ka tēvocim Viljamam oma atkal uzlabojusies, viņa sāka stāstīt:

— Zini, tēvoci Viljam, Moris, nudien, neprot labi gatavot. Viņš vienkārši nav to iemācījies. Vakar viņš sasita vienu bļodu. Parasti Moris tādās reizēs smejas, bet šoreiz ... — un Laura apklusa.

Šī neapzinātā atzīšanās Lībknehta garastāvokli vērta drūmāku. Ja jau Moris vairs nespēja smieties, kad kaut kas saplīsa, tad tas nozīmēja, ka stāvoklis ir ļoti slikts.

Tais vietās, kur vējš bija aizpūtis prom uzkaisītos pelnus, ietve bija spīdīga un gluda kā spogulis. Laura

mazliet paslidinājās. Lībknehts pārdomāja, ko Laura viņam nupat bija pastāstījusi. Tātad Mēmi jau guļ piecas dienas, un, kā par nelaimi, arī Lēnhena ir smagi slima. Viņa esot atgriezusies ar tukšu iepirkuma somu un dusmīgi pateikusi: «Neviens vairs uz parāda nedod. Tā tālāk vairs nevar turpināties!» — atkritusi krēslā, bet no tā noslīdējusi uz grīdas. Laura šausmīgi izbijusies. Lēnhena vienmēr bijusi vesela, vienmēr zinājusi, kā palīdzēt vislielākās grūtībās. Moris viņu iecēlis gultā, bet Laura atraisījusi zābaku saites. Lēnhena visu laiku murminājusi: «Rīt. . . rīt. . . es atnesīšu naudu . . . lombards . . . tēvocis ...»

Moris nomierinājis drudža slimnieci un uzlicis viņai uz pieres aukstu kompresi. Pēc brhiņa Lēnhena atkal šausmās iekliegusies: «Tikai ne pie Ūsainās žurkas!»

«Mūsu Lēnhena murgo. Viņa runā par māju ar trim zelta bumbām,» Moris klusu paskaidrojis Laurai un licis rūpīgi mainīt aukstās kompreses.

Šo meitenes vaļsirdīgo runāšanu Lībknehts noklausījās ar pieaugošām rūpēm. Nopircis mārku un nosūtījis vēstuli, viņš pārskaitīja atlikušo naudu. Maizei vēl pietika, bet pienam nepalika pāri nekas. Taču Edgaram un zīdainītim piens nepieciešams. Bija jāiepērkas uz parāda vai nu pie maiznieka, vai piena pārdevēja. Viņi iegāja vispirms piena tirgotavā. «No šejienes es bez piena neaiziešu,» stingri apņēmās Lībknehts. «Galu galā aizņemties otra dēļ ir vieglāk nekā sev pašam.»

Laura klusēdama pasniedza kannu pāri galdam.

— Misters Markss jau divas nedēļas ir man parādā, — nikni atcirta pārdevēja.

Bet, kad Lībknehts ļoti iespaidīgi attēloja radušos stāvokli, steigā angļu valodas vārdus izrunādams savā piemīlīgajā švābu akcentā, viņš bija jau pa pusei uzvarējis. Beigās viņš vēl piebilda:

— Misters Markss dzīvo šeit jau vairāk nekā gadu un savus parādus ir nokārtojis vienmēr. Rakstnieks, cienītā kundze, salīdzinot ar pasta ierēdni vai biroja rakstvedi, ir pēdējais nabags. Tie savu algu saņem vienmēr laikā, bet rakstnieks, žurnālists par to pat sapņot nevar. Viņam jāraksta laikrakstiem, pie tam interesanti un ātri ātri. — Lībknehts ievēroja, ka resnā pārdevēja bi-

jīgi klausās viņā, tāpēc, pastāstījis kādu mazu notikumu no rakstnieku dzīves, nobeidza to ar vārdiem:

— Lūk, kā rīkojas laikrakstu redakcijas! Vārdu «Ņemt» tās raksta ar lielo burtu. Katru dienu tās prasa kaut ko jaunu, saistošu. Spēj tikai pienest. Bet ar samaksu par darbu nemaz tā nesteidzas.

Resnā sieva līdzjūtīgi nopūtās. Droši vien viņa pati labprāt lasīja saistošus laikrakstus. Viņa pasniedzās pēc kannas un ielēja tajā vienu litru piena. Vai nu Līb-knehta garais stāsts, vai arī Lerhenas nosalušais de-guntiņš bija viņu aizkustinājis. Viņa pierakstīja savā grāmatā jauno summu pie iepriekšējās un noteica:

—- Lai notiek! Samaksāsiet vēlāk.

Laura pasteidzās paskaidrot:

— Pašai man piena nevajag, tas nepieciešams mazajai māsiņai, jo viņa vēl nevar ēst kartupeļus.

Pārdevēja paņēma kannu vēlreiz, piepildīja to līdz malām un vēlīgi pateica:

— Atnāc rīt atkal. Došu tik ilgi, kamēr mis Dēmuta kļūs vesela.

Soļojot pa ielu, Lībknehts jautri svilpoja. Pirms viņi bija sasnieguši maiznieka veikalu, viņam iešāvās prātā laba doma:

— Vai zini ko, Lerhen? Aiziesim pie mana maiznieka. Viņš dzīvo Čērčstrītā. Tas priecājas par katru jaunu pircēju. Lai veselu nedēļu sūta jums maizi uz mājām. Naudu varēs saņemt vēlāk. Viņu vilina katrs jauns klients.

Viss izdevās labi. Par ietaupītājiem penijiem Lībknehts varēja izpildīt arī Lauras vēlēšanos — viņš nopirka arī gabaliņu speķa. Ļoti priecīgi abi devās mājup.

Tagad vējš pūta pretī un zilināja vaigus. Kādu laiku abi gāja, galvas ierāvuši apkaklēs. Šķērsojot ielu, pusceļā viņiem pretim brauca ratiņi ar priekšā iejūgtu suni. Meitene, kas gāja blakus sunim, pēkšņi paslīdēja un nokrita. Laura iekliedzās un steidzās pie meitenes tai palīdzēt. Un pēkšņi — tavu pārsteigumu! Meitene bija Bekija! Bet zēns, kas palīdzēja meitenei piecelties, — Džo!

Tā tiešām bija negaidīta satikšanās. Laura priecīgi sniedza abiem rokas, bet Džo stāvēja, kā pārakmeņojies.

— Kas tev noticis, Džo? Vai tu mani vairs nepazīsti? — jautāja Laura.

— Pazīstu gan, — lēnām atbildēja Džo, it kā pūlēdamies kaut ko atcerēties.

Kāpēc Džo ir tik savāds? Laura nespēja to aptvert. Viņa klusēdama noraudzījās, kā Džo nopurināja sniegu no māsas mēteļa.

—- Bekij, tā ir Laura!—Te Džo pamanīja, ka māsa raud. — Vai stipri sasities? Sēdies ratiņos. Mēs ar Karo tevi pavilksim.

Bet Džo nespēja Bekiju nomierināt. Viņa raudāja arvien stiprāk. Kad arī Lībknehts norūpējies apjautājās par Bekijas bēdu iemeslu, Bekija sāka raudāt pilnā balsī. Džo, pilnīgi apjucis, apkampa māsu.

— Mēs bijām. .. kapsētā. Mūsu māsiņa Doro-tija . . . •— pūlējās paskaidrot Džo. Lībknehta līdzjūtīgie vārdi beidzot nomierināja abus, un Džo spēja pastāstīt sakarīgi. Viņi nupat bija apglabājuši jaunāko māsiņu. Zārciņu abi vieni paši aizveduši uz kapsētu šajos re-deļratiņos. Robins nedrīkstējis kavēt darbu. Bet māmiņu tēvs aizvedis atpakaļ uz darbu.

Lībknehts tagad pirmo reizi redzēja bērnus, par kuriem Moris bija runājis ne vienu reizi vien. Plānie mētelīši nespēja pasargāt trauslos bērnu augumus no asā austrumu vēja. Zem Džo acīm bija zili loki.

Kādu brīdi bērni soļoja blakus pa ielu gar ietves malu. Laura klausījās, ar kādu mīlestību Džo runā par nomirušo māsiņu.

-— Senlaikus jau viņa mocījās ar to ļauno klepu . ..

-— Un arī jaunā gulta nepalīdzēja, — skumji piebilda Bekija.

Tikai atvadoties, Džo pavisam pārsteigts uzzināja, ka Mora mājā visi ir slimi.

Nākošajā dienā, tiklīdz bija beigusies maiņa, Džo steidzās uz Dīnstrītu.

Atvēris durvis, Moris bija pārsteigts.

—- Nevaru tevi laist iekšā, Džo, — viņš teica.

— Šeit gandrīz visi ir slimi. Tu arī vari saslimt. Atnāc pēc nedēļas. Tad mēs jau būsim uz kājām.

Džo, nezinādams, ko iesākt, raudzījās uz viņam pasniegto roku.

— Varbūt es varu kaut ko palīdzēt, piemēram, nomazgāt traukus? Iepirkties? Vai arī uznest ogles?

Viņa acis raudzījās uz Mori tik lūdzoši, ka Moris nespēja atteikt.

-— Ogles ... jā. Tās gan varētu uznest. Es vēl neesmu šodien kurinājis.

Kad ogles bija uznestas, Džo vēl negribēja aiziet.

— Es taču varētu vēl aiziet iepirkties.

Skatīdamies sāņus, Moris atbildēja:

— Pateicos, Džo. Viss jau ir sagādāts. Es pats biju iepirkties. Ej vien šodien mājās, manu zēn!

— Bet rīt es atnākšu atkal!

Norūpējies Džo kāpa pa kāpnēm lejup. Nokāpis pirmajā stāvā, viņš apstājās un nogrima pārdomās. Visi ir slimi? Kādēļ Laura neiznāca pie durvīm? Vai arī viņa būtu saslimusi? Kādēļ viņš neļāva -man iepirkties? Džo atkal redzēja Mora noraizējušos seju. Un pēkšņi viņš uzminēja: «Viņiem nav naudas! Bet es — mēs vēl esam viņam parādā desmit šiliņus, kurus viņš nepieņēma no Billija.

Galvu ierāvis plecos, Džo izgāja no nama. Arī mājup ejot, viņš visu laiku saspringti domāja.

Nāca sniegs ar lietu. Kad Džo sasniedza Kraukļu ligzdu, viņš bija izmircis līdz ādai. Pēkšņi iestājies atkusnis visas ielas bija pārvērtis par neizbrienamu dubļu jūru. Bet Džo nebija laika meklēt sausākās vietas. Viņš steidzās uz mājām, ko kājas nesa.

Steidzīgi strēbdams savu zupu, Džo bez aplinkiem noprasīja Robiņam.

— Vai mēs varam atdot doktoram Marksam tos desmit šiliņus? Nu tos par gultu. Tu jau zini.

— Tūlīt? — Robins bija pārsteigts.

— Es nāku tieši no turienes. Viņiem klājas ļoti grūti. Visi ir slimi, — pastāstīja Džo.

Robins nobālēja.

— Tad jau gan vajadzētu . . . vajadzētu tūlīt. .. Bet tūlīt tas nav iespējams, Džo! Tuvākajās dienās mēs

streikosim. Tēvs par to nekā nezina. Es ceru, ka streiks būs īss, bet... — Robins apklusa. Viņš gribēja teikt, ka arī tad, ja streiks vainagosies panākumiem, viņu var padzīt no darba. Bet, redzēdams, ka Džo ir ļoti norūpējies, Robins nolēma nomierināt brāli, tāpēc steidzīgi piebilda: — Pāris šiliņu mēnesī vairāk mēs noteikti izkarosim — tas ir pilnīgi droši. Bet ja nu viņi pašlaik ir galīgi bez naudas ...

Brīdi drudžaini pārdomājis, Džo sacīja:

— Tad es šodien aizņemšos naudu no Billija. Tas ir pats vienkāršākais ceļš. Tikai Moris par to nedrīkst zināt nekā.

Robins sarauca pieri. Šī izeja nebija no labākajām. Bet citas tiešām nebija. Džo devās uz dokiem.

VEIKALS AR TRIM ZELTA BUMBĀM

Zemajā graustā pie «Ļodzīgās valzivs» bija jau patumšs, tomēr gaismu vēl neaizdedzināja, jo apmeklētāju bija maz. Tikai «Kraukļu kabīnē» uz galda dega svece. Tai blakus atradās atvērta galvenā grāmata. Bil-lijs un Džeks tupēja kaktā un sita uz netīras grīdas tikpat netīras kārtis. Bez aizrautības. Abi dvīņi — Govs-kājas bija ielīduši «kapenēs» un gulēja. Spelijs, rokas bikšu kabatās sabāzis, staigāja pa kādu čīkstošu dēli uz priekšu un atpakaļ, šad tad pamezdams skatienu uz Oliveru, kas ar spalvaskāta galu stumdīja pa galdu lineālu, nezinādams, ko darīt: pavilkt svītru zem nedēļas pārskata vai vēl pagaidīt.

Spelijs paraudzījās uz durvīm un apstājās.

— Met to niekošanos pie malas, Oli, Brobijs vairs nenāks. Viņam viss jau līdz kaklam. Nav nekāds brīnums! Jau trīs nedēļas tu smērē papīru bez jebkāda labuma ... — Viņš norādīja uz ieņēmumu lappusi, ko katrs veikalnieks asprātīgi apzīmē ar vārdu kredīts. — Saņemts no Brobija desmit šiliņu, bet no mums — nulle, komats, čiks! — Spelijs dusmīgi paskatījās uz Kingu un turpināja: — Esam gan mēs jauka banda! Brobijs taisa risku — gluži viens pats, — bet mēs mierīgi ievelkam viņa lomus.

Billijs klusēja. Saimnieks, kas jau labu laiku bija vērojis zēnus, pielīgoja klāt un, noslaucījis ar roku galdu, teica:

— Lielais klusums? Jā, ko var darīt, tikai nevajag nokārt degunu. Gan jau ari ziema reiz beigsies. Dzīvokli un zupu pie manis nopelnīsiet vienmēr. Un ne jau šādu tādu zupu.

Ejot atpakaļ pie letes, viņš iegrūda Spelijam sānos:

— Nu, nekā vēl neesi uzodis? Tev taču vienmēr ir īsts lapsas deguns.

Spelijs tikai paraustīja plecus. Nogaidījis, kamēr saimnieks aiziet tik tālu, ka nevar sadzirdēt, viņš sacīja sarūgtināts:

— Redziet nu, kur mēs esam nonākuši! Esmu uzodis piecus treknus gabalus. Jāizceļ tikai viens, un mēs veselas četras nedēļas būsim uz zaļa zara.

— Varbūt pat ilgāk, — domīgi noteica Billijs,

-— tikai tur logiem priekšā ir restes.

Spelijs sašuta:

— Un ko tu uztraucies? Kas neriskē, tas nevinnē. Pats taču teici, ka jāsāk cilāt lielāki smagumi.

Billija skatiens satumsa.

— Lielāki smagumi? Nu skaidrs. Bet jābūt arī drošībai. Esmu atbildīgs par to, lai neviens neiekristu.

Pēkšņi pagraba lūkā parādījās Edija nomiegojusies seja. Viņš raudzījās uz galdu, jo bija dzirdējis, ka saimnieks runā par zupu. Bet, tā kā uz galda nebija ne katliņa, ne karošu, viņš steidzīgi nozuda atpakaļ.

Spelijs apsēdās jāteniski uz trīskājaina krēsla un šūpojās. Pagriezis seju pret Kingu, viņš turpināja:

— Labi, Billij — tu esi mūsu karalis. Bet mēs taču arī varam teikt kādu vārdu. Redzi, mums nepietika pat līdzekļu, lai iegādātos apavus mūsu mazajam. Kopš Ziemas svētkiem viņš tup mājā, jo tādā suņa laikā nevar rādīties laukā. Vai tad tiešām man vienam ar Teļu Džimu un Oliveru? . ..

Spelijs paskatījās uz Oliveru, bet pēc viņa sejas nevarēja spriest, ko tas domā.

— Parīt mēs gan varētu ko izcelt. Pirmšķirīgus

lombarda grabulīšus. Ja mēs tur uzpeldētu visi... — Spelijs pielēca kājās. — Ja jūs uzspēlētu mazu troksnīti, tad mēs ar Džimu pa aizmuguri varētu šo to piekopt. Džeks lai tēlo, ka viņam kas ieķīlājams . . . Nē, to labāk lai dara Olivers, viņš apģērbies vislabāk. Cik tā skanošā mums vēl kasē ir?

Olivers noklepojās. Beidzot viņš pavilka grāmatā svītru.

— Pieci šiliņi, — viņš paziņoja vienaldzīgā balsī. — Neaizskaramā summa. — Aizvēris grāmatu, viņš aizbāza to aiz karalienes portreta.

— Nu, King, — ko tu uz to teiksi? — rūca Spelijs.

«Kingam patiešām beidzot kaut kas jāuzsāk,» nodomāja arī Olivers. «Tik garlaicīgā kompānijā Spelijs noteikti ilgi neizturēs. Kas īsti ar Kingu noticis? Jau vairāk mēnešus viņš pilnīgi ķerts uz mācīšanos. Abi ar Džeku kaļ un burto kā apsēsti. Neko vairs ne redz, ne dzird. Abi jau tekoši lasa. Pilnīgi neticami.»

Arī Džeks acis nenolaida no Billija sejas. Billijs joprojām klusēja un stingi raudzījās sveces liesmā. Pat atbildēt negrib? Džeks dusmīgi pakratīja galvu. Viņš Bil-liju vairs nesaprata. Pēdējā laikā kaut kas bija nostājies starp viņiem. Kaut kas vārdos nepasakāms kopš kura laika? Pēc tam kad Billijs bija saticis savu brāli Robiņu? Vai arī pēc sarunas ar to misteru Marksu? Nē — tas nevarētu būt īstais iemesls. Toreiz viņš ļoti atzinīgi izteicās par to tikšanos.

Tātad tomēr tam ir sakars ar Robiņu! Džeks atcerējās, kā viņi Robiņu satika. Tas notika pilnīgi nejauši. Viņš nāca pretim pa Londonas tiltu kopā ar Benu Kol-linsu. Džeks jau gribēja laisties prom, bet tomēr kaut kas viņu atturēja. Viņš pazina Benu ļoti labi jau kopš tā laika, kad vēl strādāja Krusta zirneklī. Bens bija lielisks puisis. Tas jau nu viņu nenodos nekad. Pēc tam viņi visi četri bija iegājuši matrožu krodziņā «Zaļajā ellē». Billijs bija labā garastāvoklī un pastāstīja par Robinsona kuģi un sarunu ar grāmatu doktoru. Bens un Robins klausījās ar aizrautību. Sevišķi Bens. Atvadoties viņš nosauca tiem pakaļ: «Atnāciet kādreiz pie manis, zēni. Es dzīvoju Betnalgrīnā!»

Nu — un, kā jau to mēdz darīt, sākumā viņi aizgāja

turp abi. Vēlāk, kad viņi tur sastapa arī Robiņu, Billijs vairs negāja līdzi.

Džeks noprata, ka draugu kaut kas nomāc. No Robiņa viņš vairījās arī agrāk, bet tagad Džeks juta, ka Billija domas, kas agrāk bija pievērstas tikai pašu bandas lietām, tagad ir manāmi novirzījušās pa citiem ceļiem. To, ka ir kaut kas noticis, manīja arī pārējie Kraukļi, sevišķi tad, kad arī Džeks arvien biežāk sāka apmeklēt Benu Kollinsu viņa šaurajā dzīvoklītī, pārējiem par to ne vārda neminēdams. Pabūt pie Bena Dže-kam patika arvien vairāk. Tur viņš šo to palīdzēja un varēja arī lasīt.

Džeks košļāja nagus. «Spelijam taisnība,» viņš domāja, «mēs vairs neieturam īsto Kraukļu kursu.» Džeks pašķielēja uz Kingu. «Bet vai tad es drīkstu ieteikt Bil-lijam nodarboties ar tik bīstamām lietām, kādas vienmēr ierosina Spelijs? Nē!» Džeks skaļi nopūtās. «Bet zēnu labā kaut kas jādara. Teiksim, šis mazais pasākums parīt — te nu Kingam būtu jāsaka kāds vārds.»

Džeks piegrūda Billijam.

— Klausies, tā izsole tomēr ir prīmā numurs. Mums taču nepieciešami kaut kādi kankari šai suņa laikā, King.

— Esmu ar mieru. — Acīm redzot, Billijs bija kaut ko izdomājis. -— Lombardu īpašnieki ir asinssūcēji. Visi! Gan mazie, gan lielie. Barojas no tiem, kas nonākuši nelaimē. Nu labi — sāksim rīt ar to mazo, par kuru mums stāstīja Spelijs. Pamēģināsim.

— Un kas tad ir ar tiem lielajiem? Stāsti, ko darīt ar tiem, — uzstājās Olivers.

Džeks ar Spēliju arī ziņkārīgi raudzījās uz Billiju, un pēdējais arī labprāt paskaidroja:

— Lielās haizivis vilina rotaslietas, pulksteņi, zelts un tamlīdzīgi priekšmeti. Kad tos ieķīlā, samaksā tikai trešo daļu no mantas vērtības. Pēc tam viņi ierīko tā, ka mantas nevar izpirkt. Tās viena pēc otras nonāk izsolē. Tad viens no šiem blēžiem stāv pie galda un vicina āmuru. Pārējie maitasputni sola, protams, pēc iespējas zemāku cenu un nosolījuši — pievāc. Tādā kārtā tie pelna divi simti un vairāk procentu.

Spelijs noklakšķināja mēli.

— Bet kā pie tām mantām tikt klāt? Lielo lombardu īpašnieki tās tur ieslēgtas aiz restēm.

—- Mājās — jā! Ne jau izsolēs, — paskaidroja Bil-lijs, — izsoles notiek atklāti, sabiedriskās vietās.

Bet Spelijs pētīja tālāk:

— Hm! Tādās reizēs taču ir klāt arī policija?

— Nav. Tā saņem pietiekami, lai tur nebūtu. Sevišķi tad, ja mantiņas sakarsušas ...

Spelijs iesvilpās:

— Aha, saprotu! Ja ir nospertas mantas.

Billijs pasmīnēja:

— Nu protams. Ja mēs viņus mazliet nomuitosim, vari būt drošs, ka tie policiju nesauks.

— Lieliski! — iesaucās Olivers, pielēcis kājās. — Vai sapratāt, puikiņas? Tas tikai ko vērts! Pasākums ir Kraukļu cienīgs, King! — viņš piebilda sajūsmināts.

— Pareizi! — arī Spelijs pēkšņi atkal atdzīvojās. — Tātad parīt iegādāsimies drēbītes. Pēc tam ķersimies arī pie lielajām haizivīm.

Billijs aši pagriezās pret viņu.

— Tikai mierīgi! Viss labi jāpārdomā. Nāc, Džek, parunāsim! — Viņš piegāja pie durvīm un, vēlreiz pagriezies pret Speliju, teica: —- To kankaru pasākumu noorganizēsi tu.

— Lai notiek, King!

Džeks soļoja blakus Billijam klusēdams. Tikai pēc laba brīža viņš iejautājās:

— Kas tev to visu par ūtrupniekiem pastāstīja?

— «Valzivs» saimnieks, — atbildēja Billijs vienaldzīgā balsī. — Viņš man par to stāstīja jau pirms mēneša. Pazīstot vienu tādu maitasputnu, kurš ar mūsu palīdzību gribot aptīrīt līdz kreklam pats savus amata brāļus.

Džeks iesvilpās.

— Skaidrs! Mēs lai bāžam galvu cilpā, bet viņš nosmels krējumu.

Billijs norūca kaut ko nesaprotamu.

Džeks skaļi domāja:

— Mēs tā vai tā atrodamies viņa rokās. Ja gadījumā izies greizi, viņš mierīgu prātu ļaus mums iet dibenā.

— Redzi nu, arī tev tas nav pa zobam.

— Protams, ne! Tas ir pārāk šaubīgs pasākums. Bet kāpēc tu vispār sāki par to runāt?

— Kāds lēmums taču man bija jāpieņem, — aizkaitināts atcirta Billijs. — Vai tu zini ko labāku?

Džeks paraustīja plecus:

— Katrā gadījumā mums Brobijs jāuzmana vairāk. Nav labi, ka viņš uz savu roku vien rullē.

— Hm!

Brobijs Billijam bija vārīgā vieta. Viņš bija par visiem Kraukļiem visvecākais, un, kopš Kings vairs neorganizēja neko tādu, kas atbilstu Kraukļu gaumei, Brobijs gāja pats savu ceļu.

—- Nekas, — atteica Billijs, — gan jau kaut ko izdomāšu.

Lēnā gaitā dodoties atpakaļ uz «Valzivi», viņi satika Džo. Tas ļoti steidzās. Lūdza, lai aizdod desmit šiliņu, pie tam tūlīt. Billijs bija spiests bez aplinkiem paskaidrot, ka ne šodien, ne ari rīt nauda no viņiem nav dabūjama. Ievērojis Džo izmisumu un Billija drūmo seju, Džeks nolēma labāk atstāt viņus vienus.

Kad viņš apmēram pēc stundas «Valzivī» atkal satikās ar Kingu, tas bija pavisam pārvērties. Kas tad bija noticis? Džeks neslēpa ziņkāri. Arī pārējie Kraukļi ne.

Billijs bija atradis izeju un cieši apsolījis Džo palīdzēt viņa Morim ja ne ar naudu, tad citādā veidā. Ja jau visi ir slimi, tad vajadzīgas zāles, un tās viņš brālim apsolījis pagādāt.

Iedoma šo palīdzību saistīt arī ar Kraukļiem ļoti noderīgu akciju, atdeva Kingam viņa enerģiju.

Viņš izstāstīja savu plānu dažos vārdos: atkal mazliet jāaptīra tas zāļu žurka. Šajā gadījumā iespējams nošaut divus zaķus ar vienu šāvienu. Viens — medikamenti no aptiekara skapja. Tie jānogādā grāmatu doktora ģimenei. Bet otrs — pats treknākais — indigo krāsu krājumi pagrabā. Šai krāsai Brobijam bija zināms labs noņēmējs ostā. Tagad tikai jāiegroza tā, lai dro-gista palīgs, ar kuru arī agrāk Kraukļi vienmēr bija labi sastrādājušies, varētu nobēdzināt lielu claļu krasas tā, ka nerastos aizdomas. Bet Kraukļiem japarupejas par to, lai krāsu ātri un neuzkrītoši nogādātu tur, kur vajadzīgs.

— Kad šo pasākumu būsim veikuši, — nobeidza Kings, — tu, Oli, pēc četrpadsmit dienām savā virsgrāmatā varēsi iegrāmatot vismaz trīs mārciņas.

Kraukļi bija noklausījušies, nebilzdami ne vārda. Pirmais ierunājās Olivers:

— Kā tu domā iekārtot, lai palīgs varētu to izvākt, pats neiekrizdams?

— Kā? — Kings tīšām taisīja nelielu pauzi, pasmīnēja un atbildēja: — Krāsu pagraba loga priekšā vēl šodien stāv veca, milzīga muca ar lietus ūdeni. Džekam jāizurbj tajā caurums, un vajadzīgajā brīdī ūdens pieplūdinās pagrabu. Tas ir viss.

Edijs Govskāja noraidoši papurināja galvu un, pārmetoši raudzīdamies uz Billiju, teica:

-— Tad jau arī visa krāsa būs pagalam!

Bet Spēlijs jau bija sapratis:

— Lieliski! — viņš apmierināts uzsita sev pa ceļiem, iegrūda Edijam dunku un paskaidroja: — Muļķis tu esi! Ūdens paspruks vaļā tikai tad, kad palīgs mums vajadzīgās krāsas jau būs izstiepis laukā. Viņš paliks nevainīgs kā jēriņš. Neviens nevarēs viņam piesieties.

— Aizgāja līdz centriem? — Kings pamirkšķināja Spelijam. •— Mūs vēl pasauks palīgā, kad pagrabs būs pilns ar ūdeni un krāsas būs pārvērtušās putrā. Un vispārējā apjukuma laikā izmanto izdevību un liec, lai tavs draugs sabāž tev kabatās visādas pūšļotāju zāles.

Pasākums izdevās.

Nākošajā rītā Kraukļi pacilātā garastāvoklī steidzīgi šķiroja un saiņoja iegūtās «pūšļotāja zāles». Protams, ne visu, ko bija saorganizējis Spelijs, varēja nosūtīt Marksam. Kraukļi smiedamies un jokodamies atlika sāņus to, kas nebija vajadzīgs doktoram: matu krāsu, veļas cieti, pulveri kukaiņu iznīdēšanai, grīdas krāsu un žurku indi. Pēc tam izkontrolēja smaržojošās paciņas.

— Žāvētas saknes? Laikam zupai? — jautāja Edijs.

— Nejēga, tās taču zāļu tējas! Viss veselībai, — savu preci aizstāvēja Spelijs.

Billijs un Olivers burtoja uzrakstus: «Fenhels, salvija, milteņu lapas, kumelītes, pelašķi.. .»

— Pelašķus labāk paturēsim, — zobojās Olivers,

— tos dosim Edijam Govskājai prāta stiprināšanai.

Bet Džeks tūlīt apsauca viņu:

— Oliver, tev pašam arī ir savs dullums. Tā ārstēšanai tēja vēl nav izgudrota.

Visi smējās, un Džeks pamirkšķināja Edijam. Bet tas, kā vienmēr, arī šoreiz nebija sapratis nekā.

Olivers vēlreiz pārlasīja receptūras.

— Tās ir krūtīm! Tās —- žultij! Tās -—- kuņģim... sirdij! Tā ir laime, ka tavs drauģelis uz katras paciņas ir uzkricelējis, kādam nolūkam tēja domāta.

— Paņemsim tās visas, — nolēma Kings.

Spelijs vēl pārkravāja paciņas.

— Par maz tējas pret klepu! Varētu būt trīsreiz tik daudz, ja jau viņi visi klepo. Stop —- te ir vēl viens sainītis! — Spelijs paostīja to. — Nieru tēja. Nieru? . . . Kas tā par tēju, King?

Billijs pakasīja degunu un norūca:

— Ko tu jautā man? Es taču neesmu mediķis.

Nieru tēju arī iesaiņoja, un Kings nobeidza «tējas

apspriedi» ar vārdiem:

— Labāk lai ir vairāk vajadzīgu zāļu paciņu nekā viena — un tā pati nevajadzīga.

Pēc tam ķērās pie pudelēm — gan lielām, gan mazām.

—- Šis te ir sīrups pret klepu. To es zinu. Salds, — teica Edijs Govskāja. — Šo sīrupu mēs varētu paturēt. Džeks rej visu nakti.

Bet Billijs lika iesaiņot arī šo pudeli.

— Varētu paturēt! Džeks vairs nav nekāds zīdainis, gan jau iztiks arī bez tā!

— Un kas tad tas? — turpināja burtot Olivers.

— Pillulae acet. spirit.. . Kas tie par nosaukumiem!

— Gan jau doktors sapratīs . ..

— Bet šeit? Aqua destill. prubs vai prix?

— Kas? Prix-prubs-hokus-pokus? — Kings kratīja galvu. — īstu spoku valodu izdomājuši tie pūšļotāji! Viņi laikam domā tā: jo ākstīgāks nosaukums zālēm, jo dārgāk tās var pārdot.

Bet Spelijs atkal aizstāvēja savu atradumu:

— Jūs nekā nesaprotiet. Mans čomiņš to izvilcis

savam saimniekam tieši no slepenā seifa. Viņš man pačukstēja, ka šīs esot ļoti dārgas zāles. Ož pēc baldriāna, brr! Viņa vecais tās dzerot vienmēr pirms gulētiešanas. Tā ir īsta aptieķnieku mikstūra!

— Nu tad saiņo iekšā savu prix-prubs vai kā viņu tur sauc!

Arī šī pudele tika iesaiņota.

Pēc tam Spelijs ar lepnumu parādīja mārciņu zaļo ziepju. Visi smējās locīdamies.

— Un kas tad tās ziepes leksēs iekšā? — priekā rokas berzēdams, jautāja Billijs.

— Neviens! — Spelijs iegrūda Billijam dunku. — Vai tad jūs neteicāt, ka viņiem ir zīdainis?

— Kopš kura laika tad zīdaiņus baro ar zaļajām ziepēm? — sprauslāja Olivers.

—- Ak tu profesor! — atcirta Spelijs. — Vai kādreiz esi dzirdējis vārdu autiņi, tu grāmatu tārps? Veļu, mans mīļais, veļu ar tām mazgā! Vai saprati? — Un Spelijs apmierināts pievienojās pārējo draugu smiekliem.

Kad sainītis ar medikamentiem bija rūpīgi sasiets, Spelijs teica:

— Tāds garāks gabals speķa pāri tam visam arī nebūtu sliktas zāles. Tas ļoti palīdz tad, kad vēders rūc. Nu, Oli, vai piekrīti?

Bet Kings viņu pārtrauca:

— Tas ir ļoti jauki no tavas puses, Spelij, bet labāk lai paliek. Es jau esmu jums stāstījis, kāpēc.

Bērni nekādi nevarēja aptvert, ka arī Lēnhena kādreiz varētu saslimt, gulēt gultā gaišā dienas laikā, ka arī viņa būtu kopjama. Moris bija ļoti norūpējies. Bija vajadzīgs ārsts. Bet vispirms jāsagādā nauda. Bija izstaigāts visur, bet veltīgi. Kurš tad no vācu emigrantiem varēja aizdot naudu, ja visi viņi dzīvoja no rokas mutē? Arī bankā viņam atteica katru dienu. Tā bija laime, ka Laura vēl arvien atnesa kanniņu pilnu ar pienu un Lībknehtam bija ienākusi prātā ideja uz laiku mainīt maizniekus. Lībknehts ieradās katru dienu un palīdzēja, cik vien varēja.

Kad visi bija paēdināti un apkopti, Moris sēdās pie rakstāmgalda. Bet pati rakstīšana arī maksāja naudu! Jāiegādājas papīrs, markas, lai varētu nosūtīt vēstules un manuskriptus. Vajadzīgas spalvas! Velns lai parauj! Atkal viena salūza! Cik labi būtu, ja Lēnhena tagad ienestu melnu kafiju! Mans darbs man neienes pat tik daudz, lai varētu nopirkt tabaku.

Viņš paņēma no atvilktnes baltu papīra lapu un uzrakstīja:

«Mīļais Engels .. .»

Bet tūlīt pārtrauca rakstīt, piecēlās un sāka staigāt pa istabu.

Cik labi, ja ir draugs, kam var visu uzticēt. Viņš paņēma Fridriha pēdējo vēstuli un vēlreiz pārlasīja. Drauga uzmundrinošie vārdi, skaidri formulētās domas un trāpīgās, asprātīgās un pa laikam kodīgās replikas stiprināja Marksa pašpaļāvību un atdeva dzīvesprieku. Pārlasījis vēstuli, Markss atkal apsēdās un turpināja rakstīt:

«Tavu vēstuli saņēmu, atrazdamies ļoti grūtos apstākļos. Sieva slima. Mazā Ženija slima. Un Lēnhenai ir kaut kas līdzīgs nervu drudzim. Ārstu es nevarēju un arī tagad nevaru aicināt, jo man nav naudas ne ārstam, ne zālēm. Kopš astoņām vai desmit dienām mana ģimene pārtiek tikai no maizes un kartupeļiem, un es šaubos, vai varēšu šodien dabūt tos pašus. Tāda diēta, protams, pašreizējos klimatiskajos apstākļos mums nav nākusi par labu. Rakstu Danam es neuzrakstīju, jo man nebija ne penija, ar ko nopirkt laikrakstu.»

Pulkstenis rādīja ceturto pēcpusdienas stundu. Mar-ksam bija jāiet. Nelabprāt viņš šķīrās no savas klusās darbistabas, kas šajās drūmajās dienās — kaut arī viņš netika pie iemīļotā darba — tam šķita kā netraucēta sala.

Kad pēc kāda laika Markss atkal bija mājās, atgriezies no veltīgajām «peniju medībām», kā viņš pats šos gājienus sauca, viņš apkopa bērnus un atkal sēdās pie galda, lai lampas gaismā turpinātu vēstuli. Kādu brīdi Markss nespēja atvairīt savas domas no kreditoriem. Tie ar savām žurkas sejām mācās viņam virsū. Ausīs vēl skanēja mājas īpašnieces lamāšanās. Markss paņēma spalvu un turpināja:

«Vislabākā un visvēlamākā iespēja būtu tāda, ja

mājas īpašniece izmestu mani no dzīvokļa. Tad vismaz es tiktu vaļā no divdesmit divu mārciņu sterliņu liela parāda. Bet tik lielu laipnību no viņas laikam nesagaidīšu. Pie tā vēl nāk klāt parāds maizniekam, piena tirgotājam, tējas pārdevējam, sakņu tirgotājam. Un kur tad vēl vecais parāds miesniekam! Nezinu, kā ar visu šo jezgu tikšu galā. Un beidzot, pēdējās astoņās vai desmit dienās biju spiests aizņemties dažus šiliņus un pensus no man nepatīkamiem cilvēkiem, bet tas bija nepieciešams, lai nenomirtu badā. Mana māja ir pārvērtusies par lazareti, un pašreizējā krīze ir tik liela, ka man jāveltī tai visa sava uzmanība.»

Nakošaja diena kāds vairakas reizes klauvēja pie durvīm.

«Droši vien tur klauvē tas suns Blekfrīts, mājas īpašnieces brālis. Lai viņš gaida, kamēr nosirmo,» nodomāja Markss.

Bet klauvēšana turpinājās. Aiz durvīm bija dzirdama sačukstēšanās. Moris atvēra.

— Ko vēlaties? — viņš noprasīja un pūlējās saskatīt atnācējus pustumšajā kāpņu telpā. Viņa priekšā stāvēja divi zēni.

— Labvakar! — teica abi zēni vienā balsī.

— Labvakar! — atņēma sveicienu Moris, bet vēl arvien nepazina zēnus.

— Es taču esmu Kings! Mēs kaut ko atnesām slimniekiem, — teica viens, sniegdams aizsaiņotu kārbiņu.

-—• Jūs? Ak tad tie esat jūs? — Moris pārsteigts atkāpās. — Lūdzu, nāciet iekšā!

Tumšajā virtuvē Billijs bez apjukuma un droši paskaidroja, kāpēc abi ieradušies. Blakus istabā ievaidējās Lēnhena. Moris tūlīt aizsteidzās pie viņas. Pa to laiku Billijs un Džeks ziņkārīgi aplūkoja nabadzīgo virtuvi.

Moris atgriezās un vēlreiz apsveicinājās ar zēniem un pārjautāja:

— Pastāsti vēlreiz, Billij, es pirmīt labi nesapratu . .. Ko tad jūs atnesāt?

— Šoreiz tā nav nauda, mister Marks. Bet varbūt

variet izlietot kaut ko no šīm mantām. — Billijs beidzot atraisīja aukliņu un noņēma kārbai kartona vāku, un Moris ieraudzīja turziņas, pudelītes un mazas kārbiņas. Visa kārba stipri smaržoja pēc ziepēm. Vilcinādamies viņš paņēma vispirms vienu turziņu, pēc tam pudeli ar sīrupu pret klepu. Markss pētoši paskatījās uz Billiju, bet tas novērsa skatienu.

— Vai tas viss ir no tā zāļu žurkas?

Abi zēni iespurdzās. Billijs brīnījās:

— Kā jums tas palicis prātā? Jums ir kolosāla atmiņa!

Moris pasmaidīja.

— Un šīs lietas man būtu jāpieņem?

— Bet kāpēc ne? Ja visi ir slimi. Pats galvenais ir, lai tie kļūtu atkal veseli!

— Trāpīji, King! Un man ļoti patīk, ka palīdzat man. Kā redzu, jūs esat rīkojušies enerģiski.

Norādīdams uz «saorganizētajām» mantām, Markss piebilda: —- Bet tu jau zini... — Viņš sarauca pieri, bet, tiklīdz ievēroja, ka nupat smaidošā Billija seja sadrūma, teica: — Tomēr negribu jūs apbēdināt. Es protu pareizi novērtēt jūsu pūles un rūpes par mani un manējiem. Tāpēc paturēšu sīrupu pret klepu. Arī tēju krūtīm. Edgars šausmīgi klepo. — Viņš apklusa, bet abi zēni saprata viņu arī bez vārdiem. — Katrs rīkojas pēc saviem uzskatiem, — sirsnīgi piebilda Moris, — no šīm mantām daža laba būtu man nepieciešama, bet. . .

Moris atkal apklusa, un Billijs, nepareizi iztulkojis Mora vilcināšanos, pastūma viņam lielu paciņu un teica:

— Paņemiet vismaz vēl ziepes, jums taču ir mazs bērns!

Moris skaļi iesmējās, un zēni viņam pievienojās, bet pēkšņi Moris apķērās un, pielicis pirkstu pie lūpām, rādīdams uz Lēnhenas istabiņu, nobrīdināja:

— Cst! Viņai ir liels karsonis, augsta temperatūra! Nu tātad, King, lai mēs saprastu viens otru uz visiem laikiem, atgādinu: tas, ko norunājām toreiz, paliek spēkā. Man ir savi principi. Mazās dāvanas pieņemu, jo jūs tā esat pūlējušies manis labā. Šo palīdzību es vērtēju augsti.

Viņš pastūma kārbu zēniem atpakaļ, ne strauji, bet tā, it kā nožēlodams, ka nevar to pieņemt. Pēc tam teica:

— Ļoti nožēloju, ka nevaru ilgāk pabūt ar jums kopā. Labprāt pasēdētu ar tevi un tavu draugu manā darbistabā, bet jūs jau zināt, kādi man apstākļi tagad. Atnāciet citreiz! Un kā tevi sauc?

Džeks, visu laiku neatrāvis acu no Mora, atbildēja:

— Es esmu Džeks. Labprāt atnākšu vēlreiz,

— Tātad Džeks . . .

— Džeks ir mans labākais draugs, mister Marks, —-ātri ierunājās Billijs, —- mēs abi strādājām Krusta zirneklī. Viņa dēļ es aizgāju no turienes. Džeku tur piekāva gandrīz līdz nāvei.

Markss ieskatījās zēnā ciešāk. Džeks droši raudzījās Morim acīs. Šis grāmatu doktors viņam neizsakāmi patika. Arī Morim patika šis zēns ar pelēkajām acīm, kurās atspoguļojās dzīvē agri iemantotas skumjas un vientulība. No bakām un citām rētām izraibinātā seja, kā arī pāršķeltā un slikti sadziedētā virslūpa izteiksmīgi stāstīja par šī zēna ciešanām un pārdzīvojumiem.

Uz brīdi Džeks aizmirsa visu. Mora pētošā un labsirdīgā skatiena iespaidā viņš juta, ka to apņem līdz šim neizjusts siltums. Tā laikam jūtas tad, kad uz tevi skatās tēvs. Džekam pēkšņi sažņaudzās sirds, iedomājoties par savu vientulību. Viņš nolaida acis. Zēnam ietrīcējās lūpas, bet tad viņš saņēmās un puiciski iegrūda Billijam sānos dunku.

— Nu tad ejam! — Jau iedams pa durvīm, viņš vēlreiz atgriezās: — Mēs noteikti atnāksim vēlreiz! Visu labu!

Tad abi zēni trokšņaini noskrēja pa kāpnēm.

Laura, naktī Edgara klepus pamodināta, izdzirda vecākus sačukstamies. Viņi runāja par «Tamerlīnu». Laura ļoti pūlējās saprast vecāku sarunas jēgu. Vai tad Mēmi tiešām gribēja «Tamerlīnu» nodot veikalā ar trim zelta bumbām? Laura jau gribēja iesaukties: «Nē! Lū-

dzu, lūdzu, to nu gan nedariet!» Bet tad ierunājās Moris mierīgā un noteiktā balsī:

•—• «Tamerlīnu»? Nekad!

— Bet mums jau vairāk nav nekā tāda, ko mēs varētu pārdot vai ieķīlāt, — teica Mēmi nopūzdamās. — Tiklīdz pienāks nauda no Trīras, mēs «Tamerlīnu» atkal izpirksim. «Tamerlīns» mums noteikti palīdzētu tikt pāri pašam grūtākajam laikam. Man arī ir ļoti grūti to darīt, bet tā turpināties vairs nevar, Kārli!

Vecāku turpmāko sarunu Laura vairs nesaprata. Viņa nezināja arī to, ka Moris un Mēmi jau agrāk — apmēram pirms gada — bija nodomājuši ieķīlāt šo mazo mākslas darbu, bet tomēr atturējušies. Tas notika īsi pirms Ziemas svētkiem, dažas dienas pirms mazā Muša dzimšanas dienas. Kas bērniem tās būtu par bēdām, ja šajās svētku dienās nebūtu «Tamerlīna»!

Otrā rītā pamodusies, Laura tūlīt atcerējās vecāku sarunu naktī. Tātad Moris negribēja, ka «Tamerlīnu» aiznestu uz veikalu ar trim zelta bumbām. Bet «Tēvocis» tur — to Laura zināja noteikti — par aiznestajām mantām deva daudz spīdošu naudas gabalu. Laura bija ievērojusi ari to, ka tur nodotais priekšmets vienmēr atgriezās mājās. Tieši tāpat kā adatiņa Šuj pati pie meistara Rekles. Moris taču stāstīja, ka velnam nekad neizdevās paturēt skaistās mantiņas, ko tas piesavinājies no Rekles. Velns! Nu, un tas «Tēvocis» ar žurkas ūsām noteikti ari bija velns. Pat Lēnhena baidījās no viņa.

Piecēlusies Laura ielavījās Mora darbistabā un norūpējusies ilgi vēroja pelēko papes kārbiņu.

Šodien ārā bija vējains un nāca sniegs ar lietu, tā ka aiziet pēc piena Laura varēja tikai pēc pusdienas, lai gan ceļš līdz piena veikalam nebija tāls. Tiklīdz viņa bija izgājusi, pastnieks atnesa vēstuli. Tajā bija tikai viens vienīgs teikums: «Nosūtu četras mārciņas sterliņu.»

Kikija bija iemigusi.

Bet Edgars dzirdēja, ka Moris priecīgs teica:

— Gloria! Victoria^20. Mēmi, tūlīt būs klāt četras mārciņas šmerliņu.

Mušs piecēlās sēdus, pieaicināja Mori un klusu pavaicāja:

— Kas tos šmerliņus mums sūta?

— Ģenerālis, kas gan cits! — atbildēja Moris.

Mušs domīgi paskatījās uz tēvu:

— Vai tu tos cepsi visus uz reizi?

Uz mirkli Moris apjuka, bet tad tūlīt, militāri nosveicinājis, ziņoja:

— Kā pavēlat, karavadoni Muš! Šodien es tos vārīšu, rīt cepšu, bet parīt pagatavošu teļa ragū!

Pa to laiku Laura, galīgi nosalusi, stāvēja piena tirgotavā. Bet pārdevēja šoreiz bija pavisam nelaipna:

— Ko? Vēl nav naudas? Nu tad vairāk arī nekā nedošu! Tā mājās pasaki!

Lerhena izmisusi stāvēja uz ielas. Vējš pūta sejā sniegu un lietu. Meitenīte nosalusi devās uz māju, turēdamās pēc iespējas tuvāk namu sienām, kur bija mazliet aizvējš. Kas tagad būs? Mušs klepo jau mazāk. Viņam palīdzēja labais, karstais piens. Un Frenchena? Ko tagad lai Mēmi iesāk? Cik bēdīga viņa bija pagājušo nakti! «Bet ja nu es . . . es pati aiznestu «Tamerlīnu» uz «Tēvoča» veikalu? Tad es dabūšu daudz naudas, nopirkšu pienu un vēl kaut ko.» Tā domājot, Laura sāka soļot žiglāk. Domās jau viņa bija veikalā ar trim zelta bumbām. Bet ja nu tur sēž vīrs ar žurkas ūsām, nevis laipnais «Tēvocis»?

Pēkšņi viņa satika Džo. Viņš bija ceļā uz Dīnstrītu, lai uzzinātu, vai Billijs atnesis medikamentus.

— Eju tieši pie jums. — Džo norūpējies paskatījās uz meiteni. — Vai mājās vēl visi slimi?

Laura pamāja ar galvu un bēdīgi noteica:

— Es vairs nedabūju pienu, jo nav naudas.

Ievērojusi, ka Džo uztraucas, viņa pastāstīja par «Tamerlīnu», ko nodomājusi aiznest uz veikalu ar trim zelta bumbām. Viņa kā nu mācēdama paskaidroja Džo, ka tur varot dabūt naudu, ja tās pašam neesot. Beidzot Džo saprata, ka Laura runā par lombardu Drūrileinā.

— Bet tavi vecāki?

Laura pastāstīja, ko noklausījusies pagājušajā naktī:

— Moris baidās, ka Kikija, Mušs un es negribēsim «Tamerlīnu» atdot. Bet «Tamerlīns» taču atgriezīsies atpakaļ. Viss atgriežas, kas ir bijis pie «Tēvoča». Ja tu varētu man atnākt līdzi, Džo?

— Aiziet līdzi es varētu, bet. . . vai nebūtu labāk, ja .. .

Vai tad drīkst «Tamerlīnu» ieķīlāt lombardā bez Mora atļaujas? Bet Mēmi taču pati to bija ierosinājusi. Džo atcerējās, kā viņi paši bija slēpuši no savas māmiņas nodomu nopirkt viņai gultu. Tātad, ja esi nodomājis kaut ko labu, dažreiz jārlkojas arī slepeni.

— Bet, ja tu aiznesīsi mājās naudu, tev jautās, kur tu to esi dabūjusi.

Laura bija pārsteigta. Pareizi, par to viņa nebija padomājusi.

— Pagaidi! — pēkšņi iesaucās Džo. — Es iešu tev līdzi. Par «Tamerlīnu» prasīsim tikai desmit šiliņus. Bet tēvam, tas ir, Morim, pasaki, ka naudu iedevu es. Lai būtu ticamāk.

Nesteigdamies un pēc iespējas sīkāk Džo pastāstīja Laurai, ka Klingu ģimene Morim vēl arvien ir parādā desmit šiliņu — summu, ko Moris aizlicis par gultu. Mēneša laikā viņi šos desmit šiliņus sakrāšot un «Tamerlīnu» izpirkšot.

— «Tamerlīns» būs jāizpērk? — domīgi pārjautāja Laura. Tātad «Tamerlīns» pats neatgriezīsies? Nu nekas, svarīgi ir tikai tas, ka jau šodien būs nauda, un Fren-chena varēs dzert pienu.

— Izdarīsim tā! — priecīgi iesaucās Laura.

Ja Moris šodien pēc ilgāka laika pirmo reizi nebūtu aizgājis uz bibliotēku, lai pasēdētu tur kādu stundu, diez vai Laurai būtu izdevies izlavīties no dzīvokļa ar kārbu rokā.

Lombardam Drūrileinā bija divas ieejas. Kad abi bērni ienāca tajā pa ieeju no blakus ielas, pirmais, ko pie ieejas ievēroja Laura, bija trīs noslēpumaini mirdzošas zelta bumbas uz blāvi iesārta fona. Telpā atradās daudz cilvēku, kas bija atnesuši gan gultas, gan uzvalkus, gan kurpes, gan šādas tādas citas grabažas.

Aiz letes nestāvēja vis laipnais «Tēvocis», bet gan vīrs ar žurkas ūsām. Cik labi, ka Džo bija atnācis līdzi!

Kad pienāca viņu kārta, Džo centās uzstāties droši. Lombardā zēns bija pirmo reizi. Klingu mājās nebija nekā, ko varētu ieķīlāt.

Misters Vaitmens^21, lombarda īpašnieks, kura seja atbilda viņa augļotāja amatam, labāk nekā viņa vārds, uzmeta tikai vienu skatu dārgajai mūzikas lādītei un tūlīt ar pieglaimīgu laipnību lūdza, lai doktora Marksa mazā meitiņa esot tik laipna un mazliet uzgaidot. Viņš bija pat tik vēlīgs, ka piestūma krēslu kamīna tuvumā un lūdza Lauru apsēsties.

— Es jau saprotu —[21] visi slimi!

Šis vīrs ar žurkas ūsām nekad nenoslēdza darījumus ar nepilngadīgajiem liecinieku klātbūtnē. Ātri apkalpodams atnākušos klientus, viņš pastarpām apjautājās Laurai un Džo par savu pastāvīgo klienti mis Dēmutu un nopriecājās, uzzinājis, ka šī enerģiskā persona nebūs klāt, kad tiks noslēgts darījums.

Džo ievēroja, ka augļotājs pēc viņiem atnākušos klientus aizsūta blakus telpā pie sava kompanjona. Beidzot bija palikusi vēl tikai viena sieviete. Viņa izskatījās kā īsta dāma, bet Džo ievēroja, ka kurpes tai bija nomītas un noplīsušas. Sievietes rokas, laiku pa laikam noglāstīdamas atnesto apģērba gabalu, drebēja. Tā bija fraka no zilas, ļoti smalkas drānas. Sieviete bailīgi raudzījās uz ķīlu zīmi, ko ūsainais steidzīgi izpildīja. Beidzis rakstīt, viņš piestūma to sievietei pāri galdam un noskaitīja astoņus šiliņus, bet fraku saritināja un nolika zem letes. Sieviete jau pastiepa roku pēc naudas, bet tad, pacēlusi bēdu sagrauzto seju, pakratīja galvu un pastūma zīmi atpakaļ.

—• Bet es teicu, ka lētāk par divpadsmit šiliņiem nevaru fraku ieķīlāt. Tā taču ir tikpat kā jauna. Par to mēs savā laikā samaksājām trīs mārciņas. — Sieviete centās runāt noteikti.

— Ko jūs sakāt! — Augļotājs atspiedās ar abām rokām uz galda, paliecās uz priekšu un uzmeta sievietei tik zobgalīgu skatienu, ka viņa izbailēs atkāpās pāris soļu.

Nākošajā acumirklī ūsainais augļotājs jau bija uzmetis fraku uz galda, zibenīgi ātri apgrieza to ar oderi uz āru un kādā vietā ar nazi atārdīja šuvi. Kļuva redzama vīle. Ar rādītāja pirkstu atliecis tās ieloku, viņš pagrūda fraku nobaidītajai sievietei tieši zem deguna.

— Vai redzat? Kas tas ir? Putekļi, cienītā kundze. Fraka jau vairākkārt gludināta. — Ar tādu pašu veiklību viņš labo roku iebāza piedurknē un, ar pirkstiem izplezdams piedurkni elkoņa vietā, turpināja:

— Un šeit? Ko jūs par to teiksiet? Spīd, mana dārgā! Tikai mazliet nomaskēts ar kafijas biezumiem.

Viņš uzmeta fraku uz galda un, ar acīm dzeldams nabaga sievieti, noskaldīja:

— Astoņi šiliņi!

— Bet man vajag divpadsmit, — šļupstēja izmisusī sieviete.

— Ko jūs sakāt! Jums vajag! Šeit visiem vajag vairāk nekā viņiem ir.

— Mēs neesam vieglprātīgi ļaudis, ser, tikai. . . mans vīrs jau ilgu laiku slimo, un, ja tagad es ārstam nevarēšu samaksāt parādu, viņš vairs nenāks. Es jau varētu fraku arī pārdot, bet kad vīrs būs atkal vesels ...

— Kas ir, tas ir. Ja neesat ar mieru, ņemat fraku atpakaļ.

Augļotājs demonstratīvi pagrieza viņai muguru un aizgāja pie pults. Sieviete pavēra muti, lai atbildētu, bet, nekā nepateikusi, saknieba lūpas un grasījās paņemt fraku. Taču viņa to nepaņēma, bet paņēma naudu un salīkusi devās uz izeju. Džo noskatījās tai līdzjūtīgi pakaļ.

Aizslēdzis durvis, misters Vaitmens cerēja ar bērniem tikt ātri galā. Vērtīgo priekšmetu, ko tie bija atnesuši, nevajadzēja ilgi pārbaudīt: sudrabs, ziloņkauls, īsti akmeņi, roku darbs. Par desmit mārciņām to varēs pārdot vienmēr. Ja viņš par to aizdos mārciņas trīs, tad pēc pusgada kopā ar desmit procentiem mēnesī summa būs jau gandrīz piecas mārciņas un misteram Marksam, kas vienmēr bija naudas trūkumā, būs grūti šo mantu izpirkt, un droši vien viņš izpirkšanas termiņu nokavēs. Tātad šis darījums ir labāks par labu. Misters Vaitmens berzēja rokas.

— Misters Markss ir viens no maniem vislabākajiem klientiem. Tāpēc došu par šo mantu trīs mārciņas. Sešdesmit šiliņu. Uz pusgadu!

— Sešdesmit? Bet nē! Mēs gribam tikai desmit! Desmit šiliņu — un ne vairāk! Pie tam tikai uz vienu mēnesi, — paskaidroja Džo, ļoti uztraucies.

Augļotājs kļuva uzmanīgs. Tikai pusmārciņu? Te kaut kas nebija kārtībā. Viņš pētoši paskatījās uz Džo un it kā nevērīgi pateica:

— Desmit šiliņu? Šķiet, ka tu, jaunais cilvēk, lombarda lietās nezini nekā. Tad jau labāk lai mazā jaunkundze pasaka papiņam, ka viņam šī lieta jānokārto pašam.

Ar gandarījumu viņš redzēja, cik apjucis pēc šiem vārdiem bija Džo, un, kad Laura iesaucās: «Nē, nē! Viņš to nedrīkst zināt!» — Vaitmenam nebija grūti uzminēt, kas par lietu. Tikai ar pūlēm šis žurkas ģīmis spēja apslēpt savu prieku.

—- Ak tā, ja jau tās lietas ir tādas ... — viņš noteica it kā pārdomādams un paplūkāja ūsas. — Hm — tātad tu man apgalvo, ka vari izpirkt ķīlu zīmi. Vai tu strādā? Un vispār — kā tevi sauc?

Džo atbildēja, ka strādā, un nosauca savu uzvārdu un vārdu.

— Īstenībā man vajadzētu pieprasīt no tevis darba apliecību, — teica ūtrupnieks.

— To es rīt varu atnest, — tūlīt piekrita Džo.

Vaitmens atzinīgi pamāja ar galvu:

— Šķiet, ka tu esi kārtīgs zēns. Un tu, mazā jaunkundzīt, — viņš teica, noliekdamies pie Lauras, — tiešām rīkojies ļoti cēli, palīdzēdama savam tētiņam. Nu labi, ko tagad iesāksim?

Augļotājs pagājās dažus soļus uz priekšu un atpakaļ un izlikās pārdomājam, kā palīdzēt bērniem. Bet īstenībā viņš domāja: «Tas tikai būtu darījums, ja šī ķīla nonāktu ūtrupē. Vismaz tūkstoš procentu peļņas! Vai šis strādnieku zēns tiešām būs spējīgs savākt nepieciešamo summu, lai izpirktu ķīlu? Maz ticams! Un, ja arī savāks, tad ir jautājums, vai savāks laikā. Noteikti nokavēs termiņu.» Vaitmens jau tagad bija pilnīgi drošs, ka izpirkšanas termiņu Džo noteikti nokavēs. Labpatikā

viņš sāka klusu svilpot. Vaitmenam pēkšņi ienāca prātā, ka ari pats viņš var drusku piepalīdzēt, lai Džo nokavētu termiņu.

— Labi! — kaut ko izlēmis, pēkšņi sacīja Vaitmens. — Paklausies uzmanīgi, Džo Kling! Šodien ir 28. janvāris. Pēc mēneša tev atkal jābūt šeit.

Viņš paņēma spalvu un izrakstīja zīmi.

— Procentus par četrām nedēļām es pieskaitīšu parāda summai. Šodien es tev izmaksāšu desmit šiliņus. Jāatmaksā tev būs vienpadsmit.

— Vienpadsmit? Kā tad tā?

Misters Vaitmens saprotoši papurināja galvu:

— Desmit šiliņi parāds plus viens šiliņš procentu un glabāšanas izdevumi par četrām nedēļām kopā iznāk vienpadsmit.

— Ak tā, — novilka nepatīkami pārsteigtais Džo.

Izsniedzis ķīlu zīmi un izmaksājis desmit šiliņus, augļotājs palūdza zīmi atpakaļ, salocīja to un ielika tukšajā «Tamerlīna» kārbiņā. Smaidīdams viņš teica Laurai:

— To tu noliec atkal atpakaļ savā vietā, bērniņ! — Griezdamies pie Džo, viņš tam piekodināja: — Bet tu, Džo Kling, neaizmirsti, ka pēc mēneša ķīla tev jāizpērk. Es negribu iedzīvoties nepatikšanās.

Laura un Džo, atkal stāvēdami uz ielas veikala priekšā zem trim zelta bumbām, bija pacilātā garastāvoklī, lai gan vējš tiem sita sejā slapju sniegu.

— Viņš nav nemaz tik ļauns, kā izskatās, — teica Laura.

Džo pamāja ar galvu. Jā, viss bija izdevies labi. Tiešām, lombardnieks visu bija izdomājis pamatīgi. Tomēr Džo sirdī iezagās šaubas. Atmiņā viņam uzpeldēja seja ar žurkas ūsām un to īpašnieks, kas rāda nelaimīgajai sievietei putekļus frakas vīlēs.

Laura bija sajūsmināta par daudzajiem šiliņiem, ko nupat bija dabūjusi.

Viņa pastāstīja, ko tagad nopirks: lielu gabalu speķa un pilnu kannu piena. Džo priecājās līdzi un aizmirsa uzmākušās šaubas.

Kad viss nodomātais bija nopirkts, Džo pavadīja Lauru līdz Dīnstrītas stūrim.

— Iedzer arī tu kādu glāzi karsta piena, — viņš piekodināja Laurai, jo redzēja, ka meitene ir tā nosalusi, ka zobi klab.

Tukšo kārbu Laurai izdevās novietot atpakaļ tā, ka to nepamanīja neviens. Speķi, kannu ar pienu un atlikušos septiņus šiliņus viņa nolika virtuvē uz galda.

Mēmi bija izbrīnījusies un reizē arī priecīga, dzirdēdama Lauras — kaut arī mazliet nesakarīgo — stāstu par naudu, ko it kā iedevis Džo, nolīdzinādams parādu. Bet, redzēdama Lauras slikto izskatu, norūpējusies iesaucās:

— Liecies tagad gultā, Lerhen! Man šķiet, ka tev ir drudzis. Labi, ka ārsts vēl nav aizgājis!

Iemiegot Laura it kā no tālienes vēl sadzirdēja Edgara balsi:

— Laura — Lerhen — Kakadū! Pie mums ceļā ir četras mārciņas šmerliņu!

Šmerliņi? domāja Laura. Šmerliņi? Bet varbūt tie nemaz nav šmerliņi, varbūt tie ir putni Rubīns un Safīrs?

GARAIS CEĻŠ

Džo bija izstāstījis tēvam par savām rūpēm: «Tamer-līns» jāizpērk mēneša laikā. Tāpēc tagad Edvards Klings sēdēja un rēķināja, paņēmis podiņu, kurā glabājās ģimenes sūri grūti nopelnītie peniji. Viņam blakus uz galda gulēja skaitļiem aprakstīta lapa. Viņš to pārbaudīja jau trešo reizi. Pollija ar iepirkumu somu stāvēja pie durvīm un nepacietīgi gaidīja. Edvards Klings vēl arvien pārdomāja. Pēdējos mēnešos viņiem bija klājies mazliet labāk. Rīt būs alga, bet podiņā vēl atlikuši divi šiliņi. Mērijas veselība uzlabojusies, kopš viņa varēja gulēt gultā un parūpēties par labāku ēdienu. Katru svētdienu podā tika ielikts gabaliņš gaļas. Bet tagad vajadzēja padomāt, kā atmaksāt doktoram Marksam parādu. Edvards Klings pakratīja galvu. Likās neticami, ka arī šāda cilvēka mājā varēja valdīt trūkums. Visi slimi!

Parādā tirgotājiem. Un mājā nav ne penija, ar ko nopirkt maizi un pienu! Džo bija pareizi darījis, galvodams par tiem vienpadsmit šiliņiem. Tikai bagātnieki domā vispirms par sevi, nabadzīgie tā nedrīkst, tiem vienmēr jābūt gataviem palīdzēt citam.

Beidzot Klings pacēla galvu, pasniedza Pollijai šiliņu un laipni sacīja:

— Svētdienas maltītei nopērc pupiņas un speķi.

Pollija vilcinādamās ielika naudu maciņā un izgāja no istabas.

Kādu brīdi Edvards Klings vēl sēdēja, domās iegrimis, pie galda, bet tad piecēlās un sāka staigāt pa istabu uz priekšu un atpakaļ. Pagājušajā nedēļā viņš bija teicis Robiņam: «Sākot ar nākošo algas dienu tev nav vairs jādod vienpadsmit, bet gan tikai desmit šiliņi.» Bet, kā redzams, būs tomēr jāpaliek pie vecās norunas vēl veselu mēnesi. Robins nebildīs ne vārda, kad uzzinās, kas notiek Dīnstrītā. Pēdējā laikā viņš gan bija vienmēr ar kaut ko aizņemts, mājās uzturējās reti un — pretēji savam paradumam —- nestāstīja, kur pavada brīvo laiku. Šodien gan viņš pateica, ka esot norunājis satikties ar Benu Kollinsu Betnalgrīnā. Bet kas lai zina, kā bija īstenībā? Pār Edvarda Klinga lūpām pārslīdēja tikko jaušams smaids. Robiņam bija deviņpadsmit gadu, un viņš bija glīts zēns. Kāpēc gan viņš nevarētu satikties ar kādu meiteni?

Bet Robins tiešām bija norunājis ar Benu Kollinsu. Viņa istabiņā Betnalgrīnā Džeks jau labu laiku gaidīja abus draugus. Gaidīja nepacietīgi, jo noteikti gribēja pastāstīt tiem par apciemojumu Dīnstrītā, kā arī par to, kā viņš šodien ar grīdas laku krāsu, ko bija ieguvis no zāļu žurkas krājumiem, veicis pēdējos izskaistināšanas darbus Bena istabelē.

Kad Džeks un Billijs Robiņa draugu apmeklēja pirmo reizi, viņa istabā bija tikai viens salmu maiss, pārklāts ar vecu zirga segu. Maisam blakus atradās Bena kaste, kas atgādināja čemodānu. Ja krēslu bez atzveltnes var nosaukt par mēbeli, tad tas bija Bena vienīgā mēbele,

vienīgais kustamais īpašums Bena istabā. Blakus pavardam uz plaukta pie sienas atradās divas skārda krūzītes un viena kanna, bet zem plaukta viens spainis pelniem, otrs — ar ūdeni.

Bet Benu neinteresēja istabas iekārta, viņu nodarbināja citas domas. Kaut arī istaba bija tukša, toties kaste bija pilna! Ne jau ar veļu vai apģērbiem. Kaste bija piekrauta ar dažādām grāmatām un rakstiem, starp tiem atradās arī atskaites, kas atspoguļoja cīņu par darba algas paaugstināšanu. Tur Džeks atrada arī vecus laikrakstus, kuros ar zīmuli bija atzīmēti daži raksti, kā arī nodzeltējušas skrejlapiņas ar aicinājumiem sākt streiku. Tredjūnijas norēķinu lapas, arodbiedrības biedru iemaksu saraksti gulēja kastē pašā apakšā. Virs tiem Bena burtnīcas. Tās ieinteresēja Džeku visvairāk. Visas lappuses bija glīti pierakstītas. Džeks tur atrada tādus vārdus kā «naudas teorija», «kapitāls», «virsvērtība». Virsvērtība? Tātad kaut kas vairāk vērtīgs. Lai arī kā Džeks burtoja šos rakstus, tomēr viņš tā arī netika skaidrībā, kā var iegūt vairāk naudas!

Džeks zināja, ka Bens par šo istabu maksāja trešo daļu no savas algas, lai vērptuves arodbiedrības — tredjūnijas — biedri šeit varētu netraucēti sapulcēties. Dažreiz viņa viesi sēdēja pat uz grīdas un, atspieduši muguru pret sienu, lasīja.

Džeks bija ar asu prātu un prasmīgām rokām. Tiklīdz viņš iedomājās, kāda izskatītos istaba ar galdu un krēsliem, tā arī tūlīt ķērās pie darba, sāka īstenot savu plānu. Viņš pagādāja dēļus, naglas un vecas kastes, aizņēmās darba rīkus un sāka tukšo telpu pārvērst par mājīgu istabiņu. Bens Kolinss brīnījās. Dažās dienās bija gatavs galds, divi soli, viens ķeblis un kaste atkritumiem. Džeks bija pagādājis pat piekaramo atslēgu grāmatu kastei, tādējādi padarīdams tās saturu nepieejamu nevēlamām personām.

Drīz vien Bens Kollinss ievēroja, ka Džeks kāri meklē izdevību parunāties. Bens nekad nebija nicinoši izteicies par Kraukļiem un viņu tumšajiem darbiem. Viņš nemēdza runāt par lietām, kuras pagaidām vēl nevarēja grozīt. Toties jo plaši viņš runāja par notikumiem fabrikā. Un sevišķi par darba līgumiem. Džeks pats uz savas ādas bija izbaudījis, ko nozīmēja šāds līgums: strādnieki un mācekļi tika nodoti fabriku īpašnieku rīcībā ar miesu un dvēseli. Gandrīz nekad tiem neatļāva izraudzīties vieglāku vai labāk atalgotu darbu. Ja tie bez atļaujas atstāja veco darbavietu, tad tos notvēra policija, bargi sodīja un nogādāja atpakaļ. Džeks zināja arī, ko nozīmē milzīgās soda naudas, kas dažreiz nolaupīja pat pusi algas.

Šodien Bens un Robins ieradās kopā ar veco Džonu Bērneru, ko Džeks jau reizi bija pavirši redzējis. Vīrs ar sirmo bārdu pārsteigts apstājās, satrūkās, sarauca biezās uzacis un jautājoši paskatījās uz Benu. Bet Bens izklaidēja viņa šaubas:

— Uz Džeku var paļauties. Viņš prot klusēt.

— Nu labi! — Bērners apskatīja istabu. — Tā ir vareni pārvērtusies. — Viņš paošņāja gaisu. — Nav pat vairs vecās pelējuma smakas.

Viņš jau gribēja apsēsties uz tikko nokrāsotā sola, bet Džeks iesaucās:

—- Nedrīkst! Es jau nezināju, ka ... Bet, ja vēlaties pielipt, tad lūdzu!

Visi trīs iesmējās un uzslavēja Džeka darbu. Tad viņi, kā parasti, apsēdās uz salmu maisa, grāmatu kastes un krēsla. Džeks uzvārīja tēju un uzlika uz galda abas «vecu grabažu ūtrupē» iegūtās tases. Džons Bērners rūpīgi piebāza pīpi.

Beidzot Robins teica:

•— Tātad kā norunāts: rīt no rīta, tūlīt pēc nakts maiņas. Es ieradīšos jau laikus un norunāšu visu ar kurinātājiem. Kad viņi apstādinās mašīnas, mēs sapulcināsim visus pagalmā uz streika mītiņu.

— Ar kurinātājiem labāk parunāšu es, — teica Bens, — būs labāk, ja tu paliksi pagalmā.

— Jā, tā laikam būs labāk, — domīgi noteica Robins . —'Nu, tātad, šķiet, viss ir skaidrs?

— Hm! — Bērners ar īkšķa nagu iespieda atpakaļ pīpē kvēlojošo tabaku. — Kāpēc tad Makfērsona nebija klāt, kad mēs šefiem iesniedzām savas prasības?

— Kāpēc? Tāpēc, ka otrajā maiņā mums ir tikai viens cilvēks, uz kuru varam paļauties. Labāk lai tie nekā nezina par viņu, — atbildēja Bens.

— Jā, tāda rīcība ir pareiza! — piekrita Bērners un, ievilcis no fūpes, uzmanīgi izpūta dūmus. — Otrā maiņa dara man raizes. Kopš kungi bija spiesti likvidēt nakts maiņas bērniem, Makfērsona rīcībā ir četrdesmit jaunpieņemto —• pa lielākajai daļai sievietes. — Viņš jautājoši paskatījās uz Robiņu. — Vai labāk nenogaidīt vienu vai divas nedēļas? Tad mēs iegūtu laiku, lai labāk sagatavotu jaunos strādniekus.

Bet Robins noraidoši papurināja galvu:

— Nogaidīt? Nē! Tieši pašlaik esam satvēruši kungus spīlēs. Tie tagad lien vai no ādas ārā, lai nodotu pasūtījumus laikā. Bet pēc divām nedēļām viņi, iespējams, grūtības jau būs pārvarējuši. Nē — atlikt mēs nevaram!

Kādu brīdi visi klusēja.

— Es nezinu ... — atkal iesāka Bērners un pakasīja aiz auss. — Tomēr visai labi ap dūšu man vēl nav. Tu saki, ka mēs tos turam spīlēs?

— Jā, — mierīgi atbildēja Robins. — Austuves pašlaik strādā ar pilnu jaudu un tām nepieciešami kokvilnas diedziņi. Kross ir stipri nokavējis piegādes termiņu, tāpēc viņš nedrīkst pieļaut, ka kādu dienu nestrādātu kaut vai viena maiņa. Citādi viņam uzteiks tā vislabākais klients. Mūsu lēmums uzsākt streiku liks tam apdomāties. Viņš riskē pazaudēt piecus tūkstošus mārciņu, pat vairāk. To es zinu pavisam noteikti. — Mazliet saīdzis, Robins vēl piebilda: —- To jau esmu jums izskaidrojis reizes trīs.

— Ir jau labi, Robiņ, — sacīja Bērners. — Tomēr, uzņemoties šādu lietu, nekaitē lieku reizi pārdomāt. Ar mūsu pašu maiņu mums nebūs nekādu grūtību. Bet Makfērsons bija viens pats. Viņam nebija nekāda atbalsta. Un jaunās strādnieces vēl nepazīst mūsu darba līgumu velnišķību.

— Nu paklausies, Džon, —- sacīja Bens. — To, ka soda naudas samaksai dažreiz aiziet pat puse algas, viņas jau zina.

— To zina tikai vecie strādnieki, — stūrgalvīgi atbildēja Bērners. — Skaidri zini tikai to, ko esi piedzīvojis pats. Bet ar jaunajiem strādniekiem uzraugi pēdējā laikā rīkojas ļoti uzmanīgi un ir sodījuši tos tikai ar dažiem penijiem.

— Jā, tā ir taisnība, — piekrita Bens.

— Visa šī runāšana tagad nav graša vērts, — iekarsis iesaucās Robins. —• Vai tagad būtu īstais laiks visu atcelt, dot atkāpšanās signālu?

Bens un Bērners klusēja. Viņi vairījās paskatīties uz Robiņu. Tas piecēlās, sāka nervozi staigāt pa istabu un beidzot apstājās pie loga. Iestājās nomācošs klusums. Džeks uztraucies vēroja te vienu, te otru. Cik norūpējušies izskatījās visi trīs! Un kā gan citādi, ja daļa no maiņas strādniekiem vēl šaubījās. Un ja nu streikotāju mītiņš neizdodas?

Pēkšņi Džeks pielēca kājās:

•— Gandrīz vai aizmirsu: vecais Kelings šorīt bija šeit. Es viņu ielaidu. Viņš nu gan ir nikns! Roka viņam esot beigta uz visiem laikiem. Un novēlēja, lai visus kungus jupis parautu! Ja jūs Kelingu paņemsiet līdzi un ļausiet tam runāt, tad viņš sados kungiem, kā nākas. Viņš nebaidās, jo viņam vairs nav ko zaudēt.

Robins pārsteigts pacēla galvu. Kā viņš to varēja aizmirst!

— Par to esmu runājis arī ar Kārli Marksu! — Viņš atzinīgi pamāja Džekam ar galvu. — Un to jauno sievieti, kura nesen cieta nelaimes gadījumā, arī ņemsim sev līdzi. Pacelsim viņas roku un teiksim: «Redziet, kāda vērtība ir strādnieka rokai! Mūsu ļaudis ir spiesti sestdienās tīrīt mašīnas, kad tās nav apstādinātas, jo kungi taupa uz mūsu rēķina un nemaksā par mašīnu tīrīšanu. Skatieties, biedri! Ietaupīts pusšiliņa, bet trīsbērnu māte ir kļuvusi par kropli uz visu mūžu!»

Tagad Bērners bija izšķīries.

— Jā, tieši tā mēs rīkosimies. Tie abi noteikti atnāks. Bet tad nu nedrīkstam zaudēt ne minūti, jo mums jānorunā ar viņiem viss vēl pirms maiņas sākuma.

— Pagaidi, es iešu tev līdzi, — steidzīgi ierunājās Bens un paķēra cepuri. Mazliet apdomājies, viņš vēl piebilda: — Un tā, kā norunāts, Robiņ! Mēs abi rīt streika kasē iemaksāsim katrs trīs šiliņus, bet Bēr-ners — vienu. Esi mierīgs, Džon, pietiks ar vienu, tev ir ģimene! — Bens pagriezās pret Džeku. — Labi, ka esi šeit. Tūlīt nāc līdzi. Kur dzīvo vecais Kelings, mēs zinām; bet jaunā sieviete mums vēl jāatrod.

Kad Edvards Klings bija izklāstījis savu taupības programmu arī vecākajam dēlam, viņš pamanīja, ka Robiņa seja savādi sadrūma.

— Vai tas tev nav pa prātam? — norūpējies jautāja tēvs. — Tev droši vien bija citi plāni. Uz to tev arī ir tiesības, Robiņ! Tu jau tā savām vajadzībām nepaturi gandrīz ne penija. Tu taču arī tāpat kaut kur gribi aiziet ar kādu meiteni.

— Nē, tēt, ne jau tāpēc, — steidzīgi iebilda Robins,

— ne jau tāpēc! — Viņš cieši iespieda rokas starp ce-Jiem. — Tas, ka Kārlis Markss atrodas tik grūtā stāvoklī, skar mani vairāk, nekā tu domā. Priecājos, ka Džo ir rīkojies tieši tā, un es ceru, ka pēc mēneša būsim iekrājuši šo naudu. Ja ir nepieciešams, es sev nepaturēšu ne penija, tikai...

Robins piecēlās, vairīdamies paskatīties tēvam acīs, palūkojās kaut kur sāņus, paspēra dažus soļus uz loga pusi, bet tad, apņēmīgi pagriezies pret tēvu, teica:

— Man tev kas jāsaka, tēt. — Viņš ieklepojās.

— Esmu iemaksājis streika kasē piecus šiliņus, un rīt man .. .

Edvards Klings platām acīm pavērās dēlā:

— Streika kasē?

Patiesībā Robins bija gribējis pastāstīt tēvam par visu tikai pēc sekmīgi noritējuša streika mītiņa. Bet tagad Robiņam bija grūti runāt, jo nevarēja noklusēt, ka streika iznākums nebūt nebija tik drošs, kā tas viņam bija šķitis, pirms Bērners bija izteicis savus iebildumus. Viņš vēlējās runāt pārliecinoši, bet vārdi tikai ar pūlēm nāca pār lūpām.

Edvards Klings smagi piecēlās, izslējās, saknieba lūpas un rokas savilka dūrēs. Tad dziļi nopūtās un, piespiedis sevi nomierināties, ierunājās balsī, kurā vairs nebija nekā no agrākās nomāktības.

— Tātad streiks! Gribat uzsākt streiku! Neesat apmierināti ar kontraktiem! Soda naudas par lielām? Darbalaiks par garu? Atalgojums par mazu? — Tēvs īsi, samocīti iesmējās, bet tūlīt turpināja, neļaudams dēlam atbildēt. — Bet darbs taču jums ir? Un vai tas nav galvenais? Vai tas nav pats svarīgākais? Jūs nedēļā saņemat divpadsmit šiliņu un strādājat divpadsmit stundu dienā! Mēs strādājām sešpadsmit stundas!

Robins, piespiedis sevi savaldīties, atkal apsēdās pie galda un satvēra krājkasi. Pēkšņi viņš to spēcīgi atgrūda no sevis, pacēla galvu un teica:

— Tēvs, mums reiz par to kārtīgi jāizrunājas. Tev ir klājies grūti. Bet vai tāpēc mums, jaunajiem, nebūtu jācīnās? Vai mēs lai atstājam visu pa vecam?

Arī Edvards Klings atkal apsēdās. Kādu brīdi viņš drūmi klusēja, bet tad, pakratījis galvu, ierunājās:

— Manu zēn, kungi ir visvareni. Viņiem pieder parlaments, kas izdod likumus. Viņiem pieder policija, kas brutāli apspiež streikojošos strādniekus, viņiem pieder sabiedriskā doma . ..

— Mēs esam skaita ziņā stiprāki. . .

— Skaita ziņā jā, bet mums nav nekādu tiesību. Par tām čartisti cīnījās divdesmit gadu, bet tagad šī kustība ir gandrīz apsīkusi.

— Bet tredjūnijas, arodbiedrības, dzīvo, un neviens tās vairs nespēj iznīcināt. Tās arī atbalsta streiku. Mēs visu esam labi apdomājuši. Šis streiks izraisīs arī citus. Mūsu uzvara iedarbosies arī politiski. Mēs rādīsim piemēru. Ir pienācis laiks revidēt apkaunojošos darba līgumus.

— Nepinies ar šādām lietām, Robiņ, tu taču zini, ka...

— To es nevaru, tēt! Es esmu komunists, mēs nedrīkstam atrauties. Uz mums skatās. Ja mēs būsim mazdūšīgi, tad ko lai dara pārējie? Kāpēc tu gribi mani atrunāt, tēt?

— Kāpēc? — Edvards Klings paslēpa seju rokās. Tās bija izkaltušās, krunkainas rokas, un tagad tās trīcēja.

Bet Robins domāja, kāpēc viņš nespēj tēvam palīdzēt.

Kopš tā laika, kad ar Džo un māmiņu viss beidzās labi, šķita, ka tēva vecās sāpes ir pārsāpējušas.

— Kāpēc? — atkārtoja tēvs, un viņa balsī ieskanējās apslēptas dusmas. Viņš noņēma rokas no sejas, kas šķita vēl bālāka. — Tāpēc, ka es gribu, lai kaut viens no mūsu ģimenes beidzot spētu dzīvot iztikušu dzīvi, lai tam nebūtu jācieš trūkums. Tas viens, kurš pašreiz jau ir pieaudzis. Tāpēc. Bet tu jau neklausi manas pamācības. Tāpēc tu par to samaksāsi ar cietumu vai arī ar kaut ko ļaunāku.

—- Tūkstošus tie nespēs ieslodzīt, — Robins pārtrauca tēvu.

— Bet es negribu, lai starp ieslodzītajiem būtu tu! — iekliedzās Edvards Klings. —- Es to negribu! Nē! — Viņš pielēca kājās un steidzās uz durvju pusi, bet tās atvērās, un uz sliekšņa stāvēja Džo. Zēns izbijies atrāvās atpakaļ. Kas te nupat kliedza? Tēvs? Kas šeit notiek? Džo paskatījās brālim acīs. Tas bēdīgi papurināja galvu. Edvards Klings, mirkli vērojis Džo, pēkšņi ievilka viņu istabā, dažas reizes pārstaigāja istabu uz priekšu un atpakaļ un, apsēdies vecajā vietā pie loga, sacīja:

— Paliec tepat, Džo, mans dēls! Tu jau esi diezgan liels. Tev ari jādzird tas, ko esmu slēpis savās krūtīs. Tavs brālis Robins nupat gatavojas organizēt streiku Vaitčepelā «Krosa un Foksa» fabrikā. Jā gan — organizēt. Tam jābūt par paraugu citu streiku organizēšanai. Tātad viņš deviņpadsmit gadu vecumā ir kļuvis par musinātāju. Par to viņš samaksās tā, kā ir samaksājuši visi, kas iedrošinājušies kaut par sprīdi pacelties virs pārējo strādnieku masas.

Viņš piespieda rokas pie krūtīm un, pamājis Robertam, kas gribēja iebilst, lai tas klusē, turpināja:

— Apsēdies, Džo, un klausies uzmanīgi!

Džo paklausīja. Satraukts viņš vēroja tēvu. Tēva seja tagad izskatījās citāda kā parasti, pierē bija ievilkusies dziļa dusmu grumba.

— Jūs laikam brīnāties, — viņš iesāka piesmakušā balsī, — ka jūsu tēvs, kas parasti vienmēr ir klusējis, pēkšņi sāk runāt. — Viņš paraudzījās pāri Robiņam un Džo uz tumšo mājas sienu, kas bija redzama caur nespodrajiem logu stikliem, un spēcīgā balsī turpināja:

— Mūs iegrūdis postā tvaiks, mašīnas un . . . politika. Viss sākās ar tvaiku. Jūsu vectēvs Tomass Klings bija audējs ar roku stellēm. Viņš ieradās Anglijā no Īrijas, jo cerēja šeit rast cilvēka cienīgāku dzīvi. Bet 1790. gadā viņš pakārās savā nabadzīgajā būdiņā pie jumta sijas. Par to esmu klusējis līdz pat šai dienai. Viņa sieva, vārda tiešajā nozīmē, nomira badā. Viņu trīs dēlus — viens no tiem bija mans tēvs — ievietoja bāriņu namā. Drīz pēc tam viņiem sākās mācekļa laiks — visšausmīgākais un pretīgākais, ko cilvēki varējuši bērniem izdomāt. Tēvu Džonu man neiznāca iepazīt, jo viņu aizveda tad, kad man bija tikai viens gads. Tas notika 1813. gada janvārī.

Klings apklusa.

Džo atcerējās. Par vectēvu Džonu viņi gan nebija runājuši jau daudzus gadus, bet Džo nebija aizmirsis nekā. Atmiņā viņam jo spilgti bija iegūlušies stāsti par šausmīgajām linu vērptuvēm un par tām mokām, kas bija jāizcieš bāriņiem.

Trīs reizes mazais, drošsirdīgais Džons bija izbēdzis, lai sniegtu palīdzību citiem. Daudzas stundas viņš bija pār laukiem skrējis pie miertiesneša, lai to lūgtu ierasties lorda Kenterfula fabrikā, kur bērnus piekāva līdz nāvei un pēc tam slepeni apraka. Neviena diena nepagāja bez pēriena, bez mokošajiem bada sodiem. Bērnus, kas aiz nespēka saļima pie mašīnām, reiz, lai iebaidītu citus, piesēja pie mašīnām un nomocīja līdz nāvei. Trīs reizes miertiesnesis sūtīja Džonu atpakaļ, apsolījis palīdzēt, bet ar katru reizi bija kļuvis vēl ļaunāk. Džons bija sists līdz nabagam. Sešpadsmit gadu vecumā viņam beidzot bija izdevies aizbēgt.

Edvards Klings cieši paskatījās uz saviem dēliem.

— 1790. un 1813. gadi jums ir tikai kaili gadskaitļi, bet simtiem un tūkstošiem tie bija bada, izmisuma, pazemojuma un sacelšanās gadi. Kad strādnieki Notin-gemā sadauzīja četrdesmit aužamās tvaika stelles, mans tēvs Džons arī bija klāt. Vairāk nekā tūkstotis strādnieku devās demonstrācijā pa Notingemas, Birminge-mas, Mančesteras un citu pilsētu ielām. Ari šajās pilsētās viņi gribēja sabojāt mašīnas, kas tiem atņēma maizi un lika mirt bada nāvē. Viņi tās dedzināja. Policija gan meklēja, bet neatrada dedzinātājus. Tikai tad, kad valdība izsolīja milzīgu naudu — 2000 mārciņu — atradās nodevēji. 13. janvārī sodīja ar nāvi trīs buntavniekus, bet pēc trim dienām vēl piecpadsmit. Pārējos izsūtīja. Izsūtīja arī Džonu, manu tēvu. Viņš vairs neatgriezās. Nav zināms, kur viņš gājis bojā. Varbūt zem karstās tropu saules vai arī noslīcis jūrā.

Edvards Klings aizvēra acis. Lūpas viņam bija izkaltušas. Viņš kāri padzērās no ūdenskrūzes, tad turpināja:

— Un kas no visa tā tika strādniekiem? Ar šiem nelaimīgajiem izrēķinājās. Sāka būvēt arvien lielākas mašīnas un atlaida arvien vairāk strādnieku. Lai gan strādnieku ģimenēs strādā gandrīz visi bērni, naudas nepietiek, lai kaut reizi krietni paēstu.

— Bet šie upuri tomēr nebija veltīgi, tēt, — klusi iebilda Robins. — Ļaudis no šiem šausmīgajiem notikumiem mācās. Tavs tēvs un tu arī — jūs abi bijāt drošsirdīgi. Jūs neaizmirsīs nekad, kaut arī jums šķistu, ka esat aizmirsti. Kopš tā laika ir daudz kas mainījies. Par to runāja parlamentā, un to dzirdēja visa pasaule. Padomā tikai, tas dzejnieks, pie tam vēl lords, toreiz nostājās strādnieku pusē. Viņš skaļi atklāti un nepārprotami paziņoja: «Nekur pasaulē, pat Turcijas visnežēlīgāk apspiestajās provincēs, es neesmu redzējis tik neizsakāmu postu kā šīs kristīgās zemes pašā sirdī...» Jā, tā viņš teica.

— Zinu. Lords Bairons [22]. Izņēmums. Bet viņu un tos nedaudzos, kas runāja mūsu labā, neuzklausīja. Palika spēkā likums, saskaņā ar kuru strādniekus sodīja ar nāvi par katru mēģinājumu apvienoties. Un tad viņi sāka mūs vajāt — jā, vajāt kā kašķainus suņus. Sagrāva mūsu savienības un aizliedza katru sapulci.

— Bet ne uz visiem laikiem, tēt. Sapulces tie nespēja aizliegt uz visiem laikiem. 1824. gadā šo likumu atcēla un . ..

— Es vēl neesmu beidzis, — tēvs pateica to tik noteikti, ka Robins tūlīt apklusa.

-— Mana māte ar mums, trim dēliem, devās uz Man-česteru pie savas māsas. Ričards, vecākais no mums, vēlāk pārcēlās uz Dienvidangliju, uz laukiem. Tolaik arī visur uz laukiem bija laukstrādnieku nemieri. Lam-ptonā, Henstonā un citās vietās laukstrādnieki dedzināja šķūņus, siena kaudzes un staļļus, jo citas izejas viņi neredzēja. Bet cilvēkus un lopus viņi neaiztika. Un tomēr tiesa deviņiem laukstrādniekiem piesprieda nāves sodu. Gan pieaugušajiem, gan bērniem. Visus pakāra. Manu brāli Ričardu iekala važās. Pēc četriem mēnešiem viņam pasludināja spriedumu: septiņi gadi spaidu darbos. Tādu spriedumu pasludināja arī citiem 460 laukstrādniekiem. Arī Ričards pēc tam pazuda bez vēsts. Toms, mans otrais brālis, kļuva par jūrnieku. Viņš gribēja kaut kur kolonijās sameklēt brāli. Kopš tā laika savu mīļoto, vienmēr jautro, dzīvespriecīgo brāli Tomu vairs nekad neesmu redzējis.

Pēc ilgas un mokošas pauzes Robins beidzot uzdrošinājās runāt:

— Mīļais tēt, neskumsti. No šim neveiksmēm strādnieki ir mācījušies. Viņi tagad ir organizējušies . . .

— Organizējušies! — Tēvs dusmīgi iesmējās. — Jā gan, arī es, jūsu tēvs, savā laikā biju iestājies organizācijā. Biju čartists un tredjūnijas biedrs. Negribēju palikt malā. Kad dzirdēju runājam īru O'Konoru [23], tad sapratu, ka šī cīņa ir taisnīga. Gribēju tajā piedalīties un to arī darīju. Toreiz Birmingemā es pārzināju streika kasi. Buržuji nespēja saprast, kā mēs no nabadzīgajiem strādniekiem spējam savākt tik daudz līdzekļu, lai palīdzētu visnabadzīgākajiem. Tas viņiem šķita brīnums. Toreiz es palīdzēju sastādīt lielo uzsaukumu — kad tad tas bija? Jā 1833. gada decembrī. Mēs gribējām atbalstīt streikojošos strādniekus Derbijā. Fabrikanti bija atlaiduši no darba tūkstoš pieci simti vīriešu, sieviešu un bērnu. Mēs aicinājām strādniekus uz streiku.

Edvards Klings atbalstīja galvu pret vēso sienu un aizvēra acis. Atmiņas, kas viņu pārņēma arvien spēcīgāk un neatvairāmāk, lika kustēties lūpām, un tās veidoja vārdus, sākumā it kā taustīdamās, bet vēlāk arvien drošāk:

— «Darba biedri! Šajā briesmu brīdī mēs aicinām jūs aizstāvēt savas strādnieku tiesības un nokratīt verdzības važas, kas draud mūs notriekt zemē. Derbijā meistari ir sabiedrojušies ar tiem, kas grib mūs turēt nabadzībā un neziņā . . .

Darba biedri, mostieties! Celieties kājās! Palīdziet saviem biedriem, atbalstiet tos, jo viņu lieta ir mūsu lieta, un viņu cerības ir mūsu cerības!»

Edvarda Klinga balss no uzbudinājuma bija aizsmakusi. Pārāk daudzus gadus viņš bija pūlējies izdzēst no atmiņas to trauksmaino dienu tēlus. Tagad šie tēli atkal kā dzīvi stāvēja viņam acu priekšā. Klings pacēla rokas, lai viņu nepārtrauktu.

— Tie ir vārdi no mūsu uzsaukuma. Es palīdzēju to sastādīt. Man toreiz bija divdesmit divi gadi. Gadu vēlāk mūsu arodbiedrības Mančesterā un Birmingemā apvienojās ar citu Anglijas pilsētu arodbiedrībām un kļuva par «Lielo nacionālo arodbiedrību». Jā, tās tikai bija dienas! Kas tā bija par varenu kustību! Bet tā noturējās tikai vienu gadu. Ļaužu pieplūdums bija pārāk liels. Organizācija nespēja tikt līdzi. Daudzi arī nevēlējās sekot Robertam Ouvenam [24].

— Tēvs, par to jau esam bieži runājuši, — piesardzīgi ieminējās Robins. —- Ouvens dēvē sevi par sociālistu. Viņa nodomi ir labi, bet viņš ir tikai sapņotājs. Viņš gribēja nodibināt valsti, kurā valdītu taisnība, bet viņam nav pareiza priekšstata par to, kā realizēt šo nodomu. Viņš atzīst, ka strādniekiem jāapvienojas, bet tomēr vēl tic, ka fabriku īpašnieki un strādnieki var mierīgi sadzīvot. Viņš nezina ceļu, kāds ejams strādniekiem.

— Un vai tu to zini? — skarbi noprasīja Edvards Klings. Viņš kļuva dusmīgs vienmēr, kad kritizēja viņa jaunības dienu ideālus, bet it sevišķi Robertu Ouvenu.

— Jā, es to zinu! — mierīgi atbildēja Robins. — Jo mums ir Kārlis Markss. Un arī Engelss no Mančesteras.

— Ak, ko nu! — Edvards Klings nobrauca ar roku pār galdu. — Mēs, angļi un īri, varam atskatīties uz lieliem darbiem, un mums arī ir ievērojami vīri. O'Ko-nors, Līčs [25] un daudzi citi. Atceries arī tos, kas sastādīja mūsu Lielo petīciju—-mūsuTautas hartu: «Mēs prasām vispārējas vēlēšanu tiesības. Vēlēšanu tiesībām jābūt brīvām no bagātnieku korupcijas un varasvīru varas, tām jābūt aizklātām ...»

Šajā brīdī Edvards Klings pacēla balsi un izslējās, it kā gatavodamies runāt plašai auditorijai, bet tad atkal sakņupa sevī. Kāpēc atcerēties to visu? Šīs milzu demonstrācijas visā zemē nebija līdzējušas neko. Cik daudz cilvēku tās toreiz sacēla kājās! 200 000 Glazgovā, 300 000 Mančesterā, simtiem tūkstošu Londonā, Lankas-terā un visur. Pie tam daudzie jo daudzie paraksti — un tas viss bija veltīgi.

Džo klausījās tēva stāstā, uzbudinādamies arvien vairāk. Viņš labi zināja Lielās petīcijas, Tautas hartas vēsturi un tās sešus punktus. Londonas strādnieki šo petīciju kā milzu pergamenta cilindru bija ievēluši parlamentā. Šo petīciju bija parakstījuši miljoniem angļu strādnieku un pilsētnieku. Arī krusti bija parakstu vietā. Džo klusībā bija pasmaidījis par šo lielo rulli. Bet tagad nu viņš redzēja visu garo un grūto ceļu, kas bija jānostaigā strādniekiem līdz dienai, kad viņi nodeva savas prasības parlamentam.

— Mūsu petīciju izbalsoja, — neskanīgā balsī sacīja Klings. — Bet tas jau bija viegli. Parlamentā nebija neviena mūsu pārstāvja. Un arī šodien tur nav neviena mūsu pārstāvja.

— Bet sacelšanās notika visā zemē, to neaizmirsti, tēvs. Ļaudis bija atmodušies. Un fabrikanti bija izbijušies . . .

— Ko tu zini, tev toreiz bija tikai septiņi gadi!

— Esmu lasījis par to, tēvs. Arī atceros vēl ļoti labi. Tu piedalījies daudzās sapulcēs, es dzirdēju tevi runājam. Ļaudis teica, ka tu esot labs runātājs. Redzēju, kā sievietes raudāja. Acīm redzot, tu atradi īstos vārdus . ..

Vēlēdamies apslēpt savu saviļņojumu, Klings skarbi pārtrauca dēlu:

— Muļķis es biju toreiz. Es atkārtoju vārdus, ko bija uzrakstījis viens no mūsējiem, īrs O'Braiens^26: «Vispārējas vēlēšanu tiesības — tās ir gaļa un dzērieni, apģērbs, īss darbalaiks, mīkstas gultas un labas mēbeles visiem vīriešiem, sievietēm un bērniem . . .» Edvards Klings izmisīgi iesmējās. — Mēs prasījām vispārējas vēlēšanu tiesības arī mums, strādniekiem. Tās bija mūsu lielās cerības. Bet viņas nepiepildījās. Tās izkūpēja kā dūmi.

— Bet mēs tās piepildīsim, tēv! — Robins bija pielēcis kājās. — Mēs cīnīsimies par to. Cīnīsimies arī par darbalaika saīsināšanu. Un, ja arī šī cīņa ilgs gadus un viņi mūs pat ieslodzīs, tad tomēr vienreiz tiem būs jāpadodas, jo cīnītāju būs daudz, tik daudz, ka kungiem būs jābaidās.

Edvards Klings atvairījās ar rokām. Viņš platām acīm vērās dēlā. Vai arī viņš pats reiz tā nebija runājis? Vai tiešām bērniem tas viss atkal jāizbauda uz savas ādas? Vai tad viņiem neviens nevar palīdzēt? Iekams Robins spēja vēl ko bilst, Klings steidzīgi ierunājās, it kā priecādamies, ka beidzot var atbrīvoties no nastas, ko bija nesis viens pats gadiem ilgi:

— Es tūlīt beigšu, Robiņ. Tu saki, ka tajā gadā bija lielas sacelšanās visā zemē. Jā, tas ir pareizi. Toreiz man bija jābēg no Birmingemas. Kopā ar Līču un dažiem citiem čartistu kustības vadoņiem es devos uz Ņūportu. Tur mēs gribējām atbrīvot kādu strādnieku vadoni, kas atradās cietumā. Mēs soļojām vētrā un lietū, daži pat ar rungām apbruņojušies. Jātnieku policija šāva uz mums. Valdība meklēja ieganstu, lai varētu apcietināt vēl vairāk mūsu vadoņu. Arī O'Konoru, O'Braienu, Frostu^27 un visus pārējos čartistu vadoņus. Tikai pateicoties brīnumam, es nokļuvu Londonā, paslēpies ratos, kas veda preces uz gada tirgu. Jūsu māte vēlāk kopā ar tevi, Robiņ, un Billiju ieradās no Birmingemas. Kad mēs beidzot atradām sev istabu un es biju iekārtojies darbā, piedzima Džo. Bet jūsu māte bija kļuvusi pārāk vāja un nomira. Lūk, kādu labumu deva mums politika!

Kad es biju apprecējis Mēriju, jūsu mātes labo māsu, es nozvērējos, nekad vairs nepacelt savu roku pret kungiem. Tāpēc esmu kļuvis par tādu klusētāju. Bet daudz tas man nav līdzējis. Mani atlaida no darba atkal un atkal. Laikam jau būs uzoduši, kas esmu bijis agrāk. Tagad pagājuši jau divi gadi, kopš sēžu mājās. Lāpu lupatas. Tu lepojies, Robiņ, ka esi streika vadonis? Un arī tu, Džo, ka jau esi dumpinieks? Bet ja nu streiks neizdosies? Jūs padzīs no darba! Abus! Un pēc tam? Tad mums atliks tikai tas ceļš, kādu tagad iet Billijs. Jūs

noslīdēsiet tik zemu, ka kļūsiet par zagļiem. Visi. — Viņš apklusa un paslēpa seju plaukstās.

Robins deva Džo zīmi, lai tas katrā ziņā klusētu, bet pats ierunājās sirsnīgā balsī:

—-Tu, tēt, biji drošsirdīgs un daudz esi darījis cilvēku labā. Ļoti daudz! Tavu cīņu, tavu drosmīgo dzīvi, tāpat daudzus citus tādus kā tu, ļaudis nekad neaizmirsīs, kaut arī jūsu vārdi vairs nebūtu zināmi. Bet tagad ir mūsu kārta. Šis tas kopš tā laika ir mainījies. Un ne tikai Anglijā vien, bet visā pasaulē. Lai arī viņi vēl arvien apcietina strādniekus tūkstošiem, tad tomēr visur — pie mums, Parīzē, Briselē, Ķelnē un Berlīnē notiek arvien jauni streiki, jaunas demonstrācijas. Mūsu cīņa turpinās. Kaut arī toreiz jums draudēja ar nāvi, tomēr tagad tredjūnijas ir kļuvušas vēl stiprākas. Ceļš, kas ir mūsu priekšā, ved uz gaišāku nākotni. Ir Džo, ir mani, ir mūsu bērnus. Bet, ja mēs būsim gļēvi, mums būs jādzīvo kā vergiem visu mūžu.

Cartisti ir sākuši diženu lietu. Jums cīnīties bija daudz grūtāk nekā mums. Jūs stāvējāt ceļa sākumā. Tāpēc, tēt, ļauj man iet savu ceļu! To es darīšu par mums abiem. Es turpināšu to, pēc kā centies tu un vectēvs, pēc kā centās tēvocis Ričards un tēvocis Toms. Nekas nav bijis veltīgs.

Robiņa balss pēkšņi bija kļuvusi bērnišķīgi maiga. Viņš noglāstīja tēva roku. Tēvs sarāvās, kad Robins turpināja:

— Arī Billiju mēs atgriezīsim. Viņš vēlas to pašu, ko mēs, tikai ir sācis iet pa nepareizu ceļu. Dumpis uz savu roku — kaut arī vērsts pret kungiem — mums jau ir noiets ceļa posms. Viņš ir tavs dēls un mūsu brālis. Viņš atgriezīsies pie mums!

Džo bija laimīgs, jo juta, ka ir ieslēdzies strādnieku rindās. Viņš varēja lepoties ar tēvu. Viņš piegāja pie tēva, aplika roku tam ap pleciem un paberzēja vaigu pie viņa vaiga.

-— Arī es gribu kļūt tāds pats kā tu, tēt. Es arī gribu kaut ko darīt citu labā.

Edvards Klings piecēlās, piespieda Džo sev klāt un pamāja Robiņam. Tēvu bija pārņēmis liels saviļņojums, bet, negribēdams to parādīt abiem zēniem, viņš ātri izgāja no istabas.

Pūta maigs vējiņš — pavasara vēstnesis, un Edvardu Klingu vedināja uz neprātīgām domām. Neprātīgām? Cik krietni ir viņa bērni. Gan zēni, gan meitenes. Vai gan tas nebija daudz daudz vairāk vērts nekā gaļa, gulta un dzīvoklis?

Edvards Klings ātriem soļiem staigāja pa ielām, nevienā neskatīdamies. Viņa acu priekšā atkal nostājās pagātne — liela un aicinoša.

BEKIJA

Bekija satrūkās: vai tur negāja tēvs? Pārsteigta viņa paspēra dažus soļus uz ielas vidu. Asinis viņai saskrēja vaigos. Kāpēc viņš nenāk pāri ielai šurp? Viņa skaļi uzsauca. Vēlreiz. Bet tēvs nedzirdēja. Tagad viņš nogriezās ap stūri. Bekija sažņaudza dūres: «Es tomēr aizbēgšu!» Bet viņa zināja, ka tas nebija iespējams.

Pēdējā laikā Bekijai pie Kvadliem klājās grūti. Trīs nedēļas pēc kārtas viņa nedrīkstēja apmeklēt mājas tikai tāpēc, ka viņai nejauši bija nokritusi zemē krūze ar alu. Cik ļoti viņa ilgojās pēc māmiņas un mazā brālīša! Atšķirtību no mājām Bekija izjuta divkārt smagi, jo viņai bija jādzīvo kopā ar cietsirdīgiem cilvēkiem. Džo jau nu gan viņu tika mierinājis: «Pacieties, tas vairs neturpināsies ilgi. Drīz vien tu atkal gulēsi man blakus, Bekij!» Katru dienu meitene domāja par to vien.

Mājās tagad klājās mazliet labāk. Pollijai bija izredzes dabūt labu kalpones vietu. Beidzot Bekija varēs ar savām čaklajām rokām vadīt vecāku, brāļu un māsu mājsaimniecību. Tā bija izlēmusi māmiņa. Bet Bekija zināja, ka aiziet no Kvadliem nemaz nebūs tik viegli. Janvāris jau gāja uz beigām. Cik bieži viņa bija skatījusies uz ielu un satrūkusies katru reizi, kad kāds klauvēja pie durvīm, jo cerēja, ka atnācis tēvs vai Robins Kvadliem uzteikt.

Šodien Bekija ar nepacietību gaidīja atgriežamies tirgotājus. Šorīt viņi, pilnīgi negaidot, bija atļāvuši meitenei pēcpusdienā apciemot piederīgos un palikt pie tiem arī visu vakaru. Robins parasti izgāja īsi pirms pieciem. Ja viņa gribēja brāli satikt, tad jau drīz bija jāiet. Tāpēc viņa bija izskrējusi uz ielas.

Nopūzdamās viņa devās atpakaļ uz virtuvi un vēlreiz pārlaida vērīgu skatienu visapkārt. Viņa bija izdarījusi visu, kas uzdots: iznēsājusi preces, iekūrusi pavardu, uzlikusi tējas ūdeni vārīties. Podi spīdēja un laistījās, grīda bija izslaucīta un daudzās zeķes salāpītas.

Ārpusē bija dzirdami soļi. Beidzot! Vēl varēs laikā pagūt līdz mājām. Bet kādēļ Karo nerēja? Varbūt misis Kvadla atgriežas viena pati?

Bekija piegāja pie durvīm un atvēra tās. Viņas priekšā stāvēja laipnā šuvēja misis Grīnvuda. Rokā tā turēja baltu linu kulīti. Bekija pazina šo sievieti ļoti labi; viņa dzīvoja Kraukļu ielā kādā pagraba istabiņā. Pagājušajā vasarā viņai bija piedzimis bērniņš. Kopš tā laika bieži varēja dzirdēt, kā viņa priecīgi dzied, šujot savā tumšajā dzīvoklī. Bekija pazina zīdainīti ar brī-num jauko sejiņu —- nebija tāda mazbērna tuvākajā apkaimē, ko viņa nebūtu zinājusi. Mazo puisīti sauca par Ernestu.

— Labvakar, misis Grīnvuda, — teica Bekija. — Ko vēlaties?

Šuvēja neatbildēja. Seja viņai bija bāla un acis gailēja. Pēkšņi viņa piegāja Bekijai cieši klāt un, pacēlusi maisiņu, draudoši izdvesa:

— Tu taču to zināji!

— Ko tad, ko es zināju? — stostīdamās jautāja Bekija.

— «Ko, ko»! Neizliecies! — nikni iekliedzās misis Grīnvuda un savicināja maisiņu, it kā gribēdama iesist Bekijai pa galvu. — Tu zināji, ka viņš miltiem piemaisa ģipsi. Kur ir misters Kvadls?

— Viņa nav mājās, — atbildēja apjukusī Bekija un atkāpās.

Pēkšņi sieviete sāka skaļi šņukstēt. Maisiņš izslīdēja viņai no rokām.

— Viņš nomira, mans mazais ErnestsI Nomira! Miltos bija ģipsis!

Bekija stāvēja kā pārakmeņojusies. Pāris reižu viņa gribēja ko teikt, bet nepaguva, jo šuvēja jau izsteidzās pa vārtiem.

Bekija drebēja kā apšu lapa. Tūlīt viņa arī izdzirda, ka Karo rej. Viņa steidzīgi paņēma maisiņu un paslēpa zem sava salmu maisa. Tūlīt arī virtuvē ienāca misis Kvadla un neparasti laipni sacīja:

— Vai viss kārtībā? Labi! Vari šodien iet uz mājām, kā apsolīju. Šodien tu mums vairs neesi vajadzīga!

Bekija uzvilka mēteli un izskrēja no mājas, cik ātri vien spēja. Iegriezusies Kraukļu ielā, viņa apstājās: šeit dzīvoja misis Grīnvuda. Logs bija vaļā. Viņa bailīgi ielūkojās istabā. Tur bija tumšs un kluss. Pie mājas vārtiem stāvēja divas sievietes.

— Nomira šodien ap pusdienas laiku. Zarnu krampji...

— Nav jau nekāds brīnums! Pērk tos draņķa miltus pie nelieša Kvadla.

— Ko tad lai viņa citu dara? Šuvējām maksā vēl mazāk nekā mums.

— Uzrādīt vajadzētu to suni. Uzrādīt! Vajag izbeigt viņa nelietības. Bet pierādījumi? . . .

— Cst!

Sievietes jau bija pazinušas Bekiju un naidīgi paraudzījās uz viņu. Bekija uzrāva plecus un klusītiņām paslīdēja garām abām sievietēm. Dažas mājas tālāk viņa apstājās.

«Iepērkas tos draņķa miltus pie tā nelieša!» Ausīs viņai tā vien zvanīja. «Miltos bija ģipsis, ģipsis! . . . Viņi bija piejaukuši miltiem ģipsi...» Galvā Bekijai viss griezās riņķī. Nu pēkšņi viņa saprata visu, kam līdz šim nebija spējusi rast atbildi. «Blēžu Līze!» bija saukuši viņai pakaļ zēni, bet viņa gudroja, par ko tie viņu notur?

Bekijai bija jāžāvē un jāsaberž kazeņu lapas un ja-ber tās bundžā pie Ceilonas tējas; viņai bija arī jāberž un jāziež ar taukiem dīvaini brūna zeme. Kāpēc?

Kādam nolūkam? Droši vien arī kādam viltojumam. Pat ģipsi viņi piemaisīja miltiem! Pēkšņi Bekija atcerējās: īsi pirms Ziemas svētkiem noliktavā taču bija divi lieli papīra maisi.

«. . . tie taču nevar būt milti, misis Kvadla! Arī manna tā nav. Kas jums tur ir tajā papīra maisā?» — tā viņa toreiz bija pajautājusi, nedomādama nekā ļauna, jo Karo rateļos bija palicis ciets balts plankums, ko nekādi nevarēja nomazgāt.

«Jau atkal tu sāc spiegot? Tā tikai vēl trūka!» nikni ar putām uz lūpām meitenei atcirta tirgotāja, un Kvadls sāpīgi iecirta viņai ar pātagu. Kopš tās reizes Bekija nekad nekā vairs nejautāja. Tad tāpēc viņu nekad neielaida noliktavā! Tāpēc, lūk, ļaudis runāja par Kvad-liem ar tādu nicinājumu!

Pārtikas tirgotājs Kvadls un viņa mantkārīgā sieva piederēja pie sīktirgotāju visnelietīgākās ģildes: viņi bija produktu viltotāji. Kā polipi, šie krāpnieki bija apsēduši pilsētas nabadzīgos kvartālus un pārdeva pārtiku par puspeniju, peniju vai pat diviem penijiem lētāk, bieži vien deva to arī uz parādu. Toties tie viltoja produktus katrā izdevīgā gadījumā. Pākšaugiem viņi piemaisīja ekseļus, smalkus oļus un līdzīgas drazas, mannai un visām miltu šķirnēm — ģipsi un krītu, cukuram — saberztus rīsus un, kur vien bija iespējams, noblēdīja svaru. Visvairāk Kvadli iedzīvojās, pārdodot garšvielas un citus produktus no aizjūras zemēm. Indijas tēju viņi sajauca ar kazeņu vai dzeloņplūmju lapām, bet kakao — ar sasmalcinātu brūno mālzemi, ko krietni saberza ar kausētiem aitu taukiem. Pipariem Kvadli piejauca putekļus. Pierādīt bija grūti. Tirgus inspektori šādus blēžus šad un tad noķēra un sodīja. Bet pēc neilga laika tie atkal parādījās citos nabadzīgo ļaužu kvartālos, — kādu šajā milzu pilsētā netrūka.

«Produktu viltotāji!» Bekijai trīcēja lūpas. Mazais Ernests bija miris. Nedrīkstēja pieļaut, ka šie abi paliktu nesodīti. Par viņiem jāziņo. Jā gan, jāziņo! Bet pierādījumi? Kur tos lai ņem? Miltu maisiņš! «Jāpaņem tas miltu maisiņš,» nolēma Bekija.

Viņa pagriezās un skrēja atpakaļ. Bet, nonākot pie vārtiem, viņu uz mirkli pārņēma šaubas. Tomēr viņa

klusi ielavījās virtuvē, paķēra maisiņu un gribēja jau steigties prom, kad pēkšņi izdzirda, ka Kvadli aiz sienas noliktavā par kaut ko strīdas, domādami, ka viņi mājā ir vieni paši.

— Ak tu, slampa tāda! Jau atkal kunkulis ģipša! Vai es neteicu, ka labi jāizsijā? Tevis dēļ mēs vēl nokļūsim cietumā!

— Nu tad jauc to pats, tu ragulops!

Bekija visa trīcēja, tad savaldījās un gribēja steigties prom, bet pēkšņi viņas dūres sāka dauzīties pa noliktavas durvīm. Un viņa kliedza, cik vien bija spēka:

— Atveriet! Atveriet!

Acumirklī aiz durvīm iestājās klusums. Bekija dzirdēja, ka abi sačukstas. Tad viņa iekliedzās vēlreiz:

— Atveriet!

— Tā taču ir mūsu Bekija! — pārsteigta iesaucās misis Kvadla un atvēra durvis. — Kas ir? Ko tad tev? ... — Kvadla aizelsās. — Es domāju, ka tu jau esi mājās? Kāpēc tu tā kliedz?

Bekijai zuda drosme. Bet tad atkal viņai ausīs ieskanējās misis Grīnvudas vārdi: «Miltos bija ģipsis!» Bekija padrāzās pārsteigtajiem Kvadliem garām, rādīja uz atvērtajiem miltu maisiem, kuriem blakus tiešām bija vaļējs papīra maiss ar ģipsi, un dusmīgi iesaucās:

— To jūs nedrīkstiet darīt! No tā mirst bērni. Bija atnākusi misis Grīnvuda. Mazais Ernests nomiris. Miltos bijis ģipsis! — Bekija sāka šņukstēt, un pār vaigiem viņai ritēja asaras. Viņa piebāza miltu kulīti Kvadlai pie sejas.

Pārsteigti abi krāpnieki saskatījās. Kvadls paķēra malkas pagali, bet sieva ātri pastūma viņu sānis un mēģināja meiteni nomierināt.

— Nelaimīgā sieviete! Sāpes viņai aptumšojušas prātu. Tādā reizē jau cilvēks nesajēdz, ko runā! — To teikdama, viņa ātri izrāva miltu kulīti Bekijai no rokām.

Bekija vēlreiz sadūšojās:

— Bet es pati nupat savām ausīm dzirdēju. Kad biju virtuvē, misters Kvadls pats runāja par ģipsi. Un tur jau arī stāv tas maiss . . .

Ar vienu lēcienu resnais Kvadls bija klāt pie meitenes un sagrāba viņu. Bekija aizvēra acis, sagaidīdama sitienus. Bet Kvadls ātri atjēdzās:

— Ko tad tu tādu dzirdēji? Es taču teicu, ka jāraugās, lai miltos nebūtu kunkuļu, ka tie jāizsijā. To es teicu.

Bekija trīcēja. Tomēr viņa drosmīgi atbildēja:

— Jūs teicāt, ka miltos ir ģipša kunkuļi. Lai misis Kvadla uzmanoties, citādi jūs nokļūšot cietumā.

— Nu paklausies tikai šo melkuli! —- iekliedzās

Kvadls. — Ak tu nolādētā mazā bestija! Aizver durvis! Kur tā pātaga?

Bet Kvadla sieva prata savaldīties. Viņa tūlīt atstūma nost vīru, un klusā, bet draudošā balsī sacīja:

— Kvadliem sliktu miltu nav, to tu iegaumē. Bet tagad vācies uz mājām! Tu mums vairs neesi vajadzīga. Arī rīt vari nenākt. Vispār tu mums vairs neesi vajadzīga. Tādas kā tu mums neder. Bet visu jūsu lupatlašu bandu es izmetīšu no dzīvokļa, ja kaut tikai par vienu dienu jūs nokavēsiet īres maksas termiņu. — Paceldama maisiņu, viņa turpināja: — Bet tu — tu vari apmelot mūs, cik vien tev tīk! Maisiņā, ja to pārbaudīs būs tikai labi milti, par to vari būt droša. Kas tad jums vairs ticēs! Brālis ir zaglis, bet māte — nu ko tur tik daudz... — un viņa izstūma Bekiju pa durvīm.

Kraukļu ielā Bekija satika Robiņu.

— Nāc, māsiņ, pavadi mani kādu gabaliņu! — Robins nepamanīja, cik izmisusi bija Bekija. Viņš aplika roku māsai ap pleciem. — Es šodien gribēju aiziet pie tevis, bet bija jau vēls. Bet nu pēkšņi tomēr satieku tevi. Džo mājās pastāstīs par visu sīkāk. Tev vēlreiz jāizpalīdz mums, Bekij.

Robins ātri pastāstīja pašu nepieciešamāko un bija priecīgs, ka steigas dēļ varēja izteikties tik īsi. Viņš pievilka māsu tuvāk un teica:

— Es jau zinu, ka Kvadls, tas suns, pēdējā laikā neciešami izturējies pret tevi. Mēs jau gribējām tevi vest uz mājām. Bet nu ir iznācis tā, ka būs jālūdz Kvadli, lai tie vēlreiz pagarina mums īres nomaksas termiņu. Tik ilgi tev būs vēl jāpaciešas, mana mazā, drosmīgā māšelīt!

Tikai vēlāk Robins atcerējās, cik bāla bija izskatījusies mazā māšele, cik plati viņa bija iepletusi baiļu pilnās acis un kā viņai drebēja lūpas, kad viņa atbildēja: «Gan jau izturēšu, Robiņ!»

Bekija lēnām kāpa pa kāpnēm. Viņa bija nolēmusi neteikt nevienam nekā. Arī Džo viņa nestāstīs neko. Un ko tas tagad būtu līdzējis? Kulītes ar miltiem viņai vairs nebija.

Tovakar Bekija neizlaida no rokām mazo brālīti. Gan staigājot pa istabu, gan sēžot viņa vienmēr cieši pie-kļāva to sev klāt.

Māte ievēroja meitas uzbudinājumu.

— Bekij, mans bērns! Kas tev kaiš? Tu izskaties ļoti slikti! Vai viņš tevi atkal sita?

Bekija papurināja galvu.

— Es jūtu, ka tevi kaut kas nomāc. Pastāsti, kas ir!

Bet Bekija klusēja.

Atvadoties māte pavadīja savu vecāko meitu pa kāpnēm lejā un sirsnīgi sacīja:

— Nebēdājies tik ļoti. Tev jāpaciešas augstākais vēl tikai divus mēnešus. Tad mēs tevi paņemsim atpakaļ. Ilgāk es vairs neesmu ar mieru.

Lai arī cik lēnām gāja Bekija, tomēr beidzot viņai vajadzēja iziet cauri zināmo vārtu arkai. Viņa atvēra durvis. Kvadli sēdēja pie galda. Bekija neiedrošinājās pacelt galvu. Kvadls atbīdīja krēslu un nelaipni noprasīja:

— Kas tev vēl vajadzīgs?

— Es gribētu palikt, — tikko dzirdami izdvesa meitene. Lēnām pacēlusi galvu, viņa turpināja: — Un ļoti lūdzu jūs, pagaidīt naudu par īri vēl vienu mēnesi.

Kvadli no pārsteiguma nespēja izteikt ne vārda. Bet tad Kvadls dārdoši skaļi iesmējās:

— Pie velna, meiten! Tu tiešām esi ko vērts! Redzu, ka tu saproti, kā jānokārto lietas.

Uz sava salmu maisa Bekija gulējā nekustīgi, kā koka gabals. Bija dzirdams, kā Kvadli rīkojas gan pa noliktavu, gan pa virtuvi. Viņi trokšņoja un smējās. Torņa pulkstenis nosita astoņas reizes. Bekija apsviedās apkārt un iespieda seju salmu maisā. Neviens nedrīkstēja dzirdēt, ka viņa šņukst.

STREIKS

Tovakar Džeks atgriezās vēlu. Neļaudams no miega iztraucētajiem Kraukļiem pilnīgi atjēgties, viņš jau sāka stāstīt, steidzīgi aizdedzinādams sveces galiņu. Džeku bija ļoti sajūsminājusi iespēja palīdzēt vērptuves strādniekiem streika sagatavošanā, tādēļ viņu gaužām pārsteidza Olivers, kas, skaļi žāvādamies, viņu pārtrauca:

— Bet tā taču ir pavisam nedroša lieta! Un kur mēs viņiem varam noderēt? Varbūt dažiem ziņneša gājieniem. Un kas mums par to tiks?

Džeks sašutumā uzlēca kājās:

— Paklausies, King, šajā kundzēnā! Kas mums par to tikšot! Un es domāju, ka viņš ir mūsējais — bet... — Džeks apklusa. Billijs iegrūda viņam dunku sānos.

Tagad savu trumpi izspēlēja Olivers.

— Strādnieki streiko tādēļ, ka viņiem nav ko likt uz zoba. Skaidrs kā diena! Bez oglēm nevar kūpēt neviens skurstenis. Arī mūsējais ne. Bet vai mēs esam Kraukļu banda vai labdarības biedrība?

— Lēnām, lēnām, — sacīja Spelijs un izvīstījās no savas segas. — Oliveram taisnība, bet Džekam arī. Kad jāstājas pret «Krusta zirnekli», tad viņš un Billijs, protams, nevar tupēt te un turēt rokas klēpī. Pilnīgi skaidrs! Un tikpat skaidrs ir arī tas, ka no mums šajā darīšanā vajag piedalīties tikai tiem, kam tā ir sirdslieta. Tie, kuriem ar mums nav pa ceļam, var lasīties. Piemēram, Olivers un Dvīņi.

— Kā tad tā, mēs? — sašutis iesaucās Teļu Džims. — Mūsu māte taču arī strādā vienā vērptuvē. Un, ja streiks nāk strādniekiem par labu, tad arī mēs nesēdēsim, rokas klēpī salikuši.

Billijs vēl joprojām klusēja. Beidzot viņš paskaidroja:

— Ir tīri labi, ka Olivers paliek tepat. Brobijs paziņoja, ka ieradīsies rītdien, un mēs pieci taču esam vienis pratis. Ja būsim vajadzīgi strādniekiem, tad piedalīsimies.

Tad Džeks paskaidroja sīkāk: Bena uzdevumā Billi-jam un viņam bija jānogādā fabrikā nelaimes gadījumā cietušais strādnieks Kelings. Spelijam un vienam no dvīņiem — vislabāk Džimam, jo tas esot viņa priekšlikums — neuzkrītoši jāiejaucas rīta maiņā strādājošo bērnu vidū un nepieciešamības gadījumā jānostiprina viņu aizmugure.

— Labi! — sacīja Kings. — Bet tagad žigli pie miera, jo rīt no rīta pulksten četros jau jāceļas.

Drīz vien visi iemiga, tikai Olivers palika nomodā, stingi raudzīdamies šaudīgajā sveces liesmā. Pirmo reizi kopš iestāšanās Kraukļu bandā viņš jutās lieks. Bet vai tā nebija viņa paša vaina? īgni viņš nopūta sveci.

Par visu vairāk Billijs bija ienīdis vienmuļās ikdienas gaitas, šīs pelēkās masas trulo soļošanu, dodoties uz maiņu. Bet šodien? Kas par dīvainu sajūtu būt atkal viņu vidū!

Kad zēni ieradās pēc vecā Kelinga, viņiem sākumā pietrūka padoma. Kelinga brūce naktī bija atvērusies, biezais apsējs piesūcies ar asinīm. Bet tad viņi izgatavoja vecajam vīram nestuves. Ja viņi pasteigtos, tad vēl varētu laikus nokļūt ar Kelingu pie fabrikas vārtiem.

Kaut arī zēniem sejās pūta auksts vējš, muguras viņiem drīz vien kļuva slapjas. Par laimi, tagad viņi varēja ērtāk nest ievainoto, un vairs nebija jābīstas, ka kāds varētu uzgrūsties, jo rīta maiņas pēdējie strādnieki jau bija garām.

Viņi apstājās netālu no vārtiem, un Billijs uzrunāja Kelingu:

— Pēdējie pārsimts metri mums jāpārvar bez Džeka. Fabrikas tuvumā viņu nekādā gadījumā nedrīkst redzēt.

— Blēņas, — Džeks īgni iesaucās, — par mani tev nav jārūpējas.

— Es jau arī nerūpējos par tevi, — noņurdēja Billijs, — bet tu gan laikam esi aizmirsis, ka kopš jaunā gada Vaitčepelā strādā Briļļainais velns par virsuz-raugu. Viņa nagos tu nedrīksti nokļūt.

— Protams, Džek, tev ir jāpaliek! — izšķīra strīdu vecais Kelings un piecēlās kājās. Viņš atbalstījās pret Billiju. — Mēs nedrīkstam pievērst sev uzmanību.

Tad viņi ieraudzīja Bērneru iznākam pa fabrikas vārtiem.

— Vislabāk būtu, ja jūs uzgaidītu tepat! — viņš sacīja. -—Jūs nedrīkst ieraudzīt par agru. —* Viņš uzmeta atzinīgu skatienu uz nestuvēm ar virvēm. — To jūs, zēni, esat labi izdarījuši. Jaunā sieviete arī ir jau šeit. Tur, viņā pusē. Billijs var nākt līdzi un pagaidīt pie vārtiem, kamēr es došu zīmi. Tad jums jānāk sētā. Bet ne agrāk. — Bērners aizsteidzās atpakaļ.

«Ei! Hallo! Uz kurieni?» viņam uzsauca sargi. Taču Bērners nepievērsa tiem vērību. Billijs nostājās tā, lai varētu labi sekot notikumiem pagalmā. Uz dažiem mirkļiem pie viņa piezagās Edijs, lai paziņotu, ka Spelijs un Džims jau esot fabrikā.

Pulkstenis rādīja jau desmit minūtes pāri sešiem, taču neviens no nakts maiņas strādniekiem vēl nebija izgājis pa fabrikas vārtiem. Cieši cits aiz cita viņi stāvēja pagalmā, izveidodami pusapli. Arvien vairāk strādnieku nāca laukā, daži vēl turēja saņemto algu rokās. Viņi nostājās vienkopus. Veci un jauni strādnieki, ļoti daudz sieviešu. Bija dzirdami tikai viņu šļūcošie soļi. Sargi pievērsa uzmanību tikai notikumiem sētā. Billijs lavījās tuvāk vārtiem. Pārsteigts viņš vēroja strādniekus. Līdz šim viņš bija tos redzējis tikai pazemīgus, ar vienaldzīgu sejas izteiksmi. Kāpēc viņi šodien izskatās pavisam citādi, domāja Billijs, jo viņš vēl neizprata, ka pirmo reizi lūkojas savas šķiras pārstāvju apņēmīgajās sejās.

Bens un Robins stāvēja pie tvaika katla pagraba ieejas.

— Tūlīt jāapstādina mašīnas, Robiņ! — steidzināja Bens.

•— Tad, kad visi saņems algu.

— Tie augšā jau ir brīdināti, — nemierīgi čukstēja Bens, — varbūt viņi vēl aizsteigsies mums priekšā. — Viņš palūkojās augšā uz galvenā biroja logu.

— Tikai nezaudēt galvu! — Robins satvēra Bena roku un paspieda to.

Šajā acumirklī pie Robiņa piesteidzās kāds strādnieks:

— Viņi pārtrauc algu izmaksu.

Pēc brīža no galvenās ieejas izslīdēja Briļļainais velns. Kājas iepletis, viņš soļoja uz sētā sapulcējušos

strādnieku pusi. Viņam sekoja, kaut arī vilcinādamies, pusducis uzraugu. Kopš junioršefs bija iecēlis Bellu par fabrikas filiāles virsuzraugu, tam bija tikai viena vēlēšanās: pierādīt šefam, ka nav neviena uzticamāka vira par viņu.

Jau no pirmās dienas viņš nepalaida garām ne nieka, prata piesaistīt denunciantus, noklausījās, uzglūnēja un pielietoja sodus tik neģēlīgi kā vēl nekad. Jau pēc dažām nedēļām viņu ienīda arī Vaitčepelas strādnieki un strādnieces.

Nupat ir situsi stunda, kad es varu parādīt firmai, kā apspiež dumpi, domāja Bells. Rokas bikšu kabatās sabāzis, galvu plecos ierāvis, ķermeņa augšdaļu uz priekšu kā vērsis arēnā izliecis, — tā Bells tuvojās puslokā stāvošajiem strādniekiem. Vēl viņš savaldījās un tikai skarbi noprasīja:

— Kas te notiek? Kāpēc neejat mājās?

Neviens nepakustējās. Desmit soļu atstatumā no strādniekiem Bells apstājās:

— Kas te notiek? — es jautāju. Vai jums purni aizsaluši? — Viņa balss nodārdēja pa visu pagalmu. Viņš pavirzījās vēl dažus soļus uz priekšu, bet tad viņam bija jāapstājas. Strādnieki stāvēja kā mūris. Laukumā valdīja nāves klusums. Bella seja kļuva sarkana. Viņš izslēja galvu:

— Es jūs brīdinu! Fabrikas vadības vārdā uzaicinu jūs nekavējoties atstāt pagalmu vai arī. . .

Atkal nevienas skaņas, nevienas kustības. Briļļainais velns kļuva nedrošs. Viņš atskatījās uz saviem uzraugiem. Taču tie piesardzīgi bija palikuši iepakaļ. Bells mēģināja uzmanīgi ielūkoties dažu strādnieku sejās, lai uzrunātu tos vārdā. Taču visas sejas bija viņam svešas. Dīvainā kārtā līdzinājās visas cita citai. Sakniebtām lūpām, viņi bargi lūkojās Bellām garām vai arī pāri viņa galvai. Katra seja — to pēkšņi sajuta Bells — bija drauds. Daudz ko viņš būtu atdevis, lai tagad nebūtu jāstāv viņiem tik tuvu, jo katram te varēja būt kārtojams ar viņu kāds rēķins. Pēkšņi kāds strādnieks ar strauju kustību izvilka roku no bikšu kabatas. Bells soli atkāpās. Viņam šķita, ka pa visu rindu atskanēja rūkoņa. Viņam sāka ļodzīties ceļi, gar acīm metās raibs. Tūdaļ tie bruks viņam virsū! Viņš atkāpās vēl tālāk, tad pēkšņi pagriezās, sāka skriet un klupdams krizdams steidzās pakaļ saviem uzraugiem, kas patlaban nozuda galvenajā ieejā.

Dzēlīgi smiekli pāršalca strādnieku rindas. Vēl daži acumirkļi — tad pagalmā atskanēja Robiņa balss: «Turpināt izmaksu!» Robins norādīja ar roku algu izmaksas biroja virzienā, kur grāmatveži nospieda sev plakanus degunus pret logu rūtim. Tani pašā acumirklī viņu sejas nozuda no logiem. Algas izmaksa turpinājās.

Robins izslējās. Nakts maiņas laikā viņš bija kļuvis nemierīgs. Atkal un atkal viņa acu priekšā parādījās tēva brīdinošā seja. Jo tuvāk nāca maiņas beigas, jo stiprāk viņš uztraucās. Viņu tirdīja šaubas — nepamatotas, — par to viņš tagad pārliecinājās. Neviens strādnieks nebija atstājis pagalmu. Te nu viņi stāvēja, un, jo ciešāk tie sakļāvās par vienotu masu, jo redzamāks kļuva viņu spēks. Vēl tikai īsu bridi — tad viņi varēs apstādināt mašīnas un aicināt pagalmā rīta maiņu. No vērptuvēm iznāca kāds ducis strādnieku. Katrs nesa kokvilnas maisu. Pusapļa vidū viņi sakrāva maisus kārtām metru augstā blāķī.

Robins smaidīdams domāja: «No turienes es runāšu.» Fabrikas pulkstenis rādija divdesmit minūtes pēc sešiem.

Tikmēr direkcijas telpās starp Robertu Enderu, Katlu un Krosu notika asa izskaidrošanās.

— Jūs taču apsolījāt algas paaugstinājumu? Kāpēc nepildījāt savu solījumu? — jautāja Enders.

Katls, kas stāvēja pie loga un vēroja notikumus pagalmā, pagriezās.

•— Tādēļ, ka mēs jau zinājām, ka šiem brāļiem nekad nebūs gana, — viņš asi sacīja. — Viena prasība seko otrai. To vairs nevar izturēt. Vispirms mums bija jālikvidē bērnu nakts maiņas Parkerstrītā un jāpāriet uz astoņu stundu darba dienu, pēc tam jūs, inspektor Endera kungs, piespiedāt mūs izdarīt to ari šeit.

— Par bērnu nodarbināšanu noteicējs esmu es, bet streiks . . .

— Ir jau labi! — viņu pārtrauca Katls un apsēdās. — Modernā industrija ir sarežģīts pasākums. Ja tās mehānismu pārveido kaut vai vienā vietā — kaut ari raugoties no jusu redzes viedokļa, — tam var but, ka redzat, neiedomājamas sekas.

Enders paraustīja plecus.

— Es tikai izpildīju savu pienākumu!

— Un tagad jūsu pienākums ir, — asi sacīja Katls, — aizkavēt lēmumu par streika organizēšanu, citādi firma «Kross un Fokss» anulēs darba līgumus.

— Mans pienākums ir dot jums padomu būt prātīgiem, — Enders mierīgi iebilda. — Tāpēc es saku: revidējiet darba līgumus. Pašreiz ir īstais brīdis.

— Ak tad revidēt! — Katls sacīja sarkastiski, — un kā tad tādā gadījumā izskatīsies darba līgumi? Neviena soda naudas atvilkuma! Galu galā varbūt katrs vēl pēc saviem ieskatiem iedomāsies mainīt savu darba vietu? Uz to taču viss virzās. Nē — tādi darba līgumi mums un citiem uzņēmējiem nekur neder.

Tā kā Enders, šķietami neiespaidots, tikai paraustīja plecus, Katls neatlaidīgi turpināja:

— Mēs, fabrikanti, nevaram vest sarunas. Strādnieki mūs piespiestu pie sienas. Šie ļaudis zina ļoti labi, ka pašlaik mēs nevaram atļauties nevienu dienu streika. Bet, ja sāksies streiks, tad tas kļūs par trauksmes signālu cīņām visā angļu rūpniecībā.

Šis arguments, acīm redzot, ietekmēja Enderu. Katls to redzēja un izmantoja šo izdevību.

— Taču jūs, inspektor Ender, jūs varētu rast kompromisus. Bet ja jūs uzskatāt, ka gar to visu jums nav nekādas daļas ... Kā vēlaties! Tad mēs būsim spiesti kapitulēt. — Viņš dzēlīgi piebilda: — Varbūt jūs tad vēl piedzīvosiet to godu, ka jūsu vārds tiks minēts parlamentā kopā ar šiem musinātājiem.

Šajā acumirklī iestājās neparasts klusums. Mašīnu dimdošā dūkoņa pēkšņi apklusa. Pulkstenis rādīja divdesmit piecas minūtes pāri sešiem.

— Te nu tas ir! — uztraukts izgrūda Kross juniors un iztrūcies bailīgi lūkojās Katlā. Tas klusēja.

— Ko gan tas nozīmē? — steidzīgi jautāja Enders.

Katls, mazliet nobālis, piecēlās, atspieda dūres pret galdu un sacīja klusinātā balsī:

—- Dumpis! Strādnieki apturējuši mašīnas.

— Bet tas taču ir . .. — Enders uztraukts uzlēca kājās.

Katls gāja lēnām uz durvīm, atvēra tās un lūdzoši sacīja:

— Nepieļaujiet vardarbību, inspektor Ender, izmantojiet savu autoritāti! Apsoliet to, ko uzskatāt par nepieciešamu. Mēs jūs pilnvarojam!

Nolādēts! Tagad tie man uzkrāvuši visu atbildību. Kādu brīdi Enders vēl vilcinājās, tad ātri izgāja pa durvīm.

Juniors gribēja iet tam līdzi, bet Katls viņu atturēja, ironiski smīnēdams.

—• Vispirms ļaujat viņam runāt. . . pārējo nokārtosim pēc tam! — Viņš izgāja priekštelpā un atgriezās ar Bellu.

— Kur ir jūsu uzraugi?

— Gaida kāpņu telpā!

Katls aši palūkojās pa logu un pavēlēja:

— Neuzkrītoši ieņemiet tvaika katla telpu. Ejiet pa pakaļdurvīm! Mēs ar šefu parādīsimies pie atvērta loga. Kad Enders būs beidzis, runāšu es. Sājā mirklī jūs nekavējoties iedarbiniet mašīnas. Skaidrs? — Bells piekrītoši pamāja. Katls pievērsās junioram.

— Tas viņus pilnīgi apmulsinās. Un tad ķersimies mēs klāt.

Tiklīdz mašīnas apstājās, Billiju caurstrāvoja doma: tagad beidzot esam tik tālu! Viņš izspraucās caur vārtiem. Sargi nepamanīja zēnu. Tie bija pievērsuši visu uzmanību tikai tam, kas notika pagalmā. Arī strādnieki stingi raudzījās uz vērptuvju ieejām. Pēkšņi pūli pāršalca čukstus izteikti vārdi: «Nāk!»

Billijs redzēja, ka pagalmā plūst rīta maiņa: vīrieši, sievietes un bērni. Un tad jau Robins stāvēja uz kokvilnas maisiem, visiem labi saredzams. Viņa balss aizskanēja tālu:

— Pirms divām nedēļām firma «Kross un Fokss» apsolīja paaugstināt mums algu. Mūsu prasības ir pieticīgas, bet firma par tām neliekas ne zinis. Mēs zinām, ka fabrikanti dien' dienā iedzīvojas uz mūsu rēķina. Mēs zinām, ka diedziņus, ko mēs vērpjam, tiem rauj vai no rokām laukā. Mūsu rokas sagādā kungiem peļņu, tas, kā mums iet, viņiem nerūp. Viņi neliekas par mums ne zinis, toties mēs tagad par sevi paši parūpēsimies. Lai tikai tie kungi šodien ierodas pie mums!

Robins pacēla roku un norādīja uz kantora logu, aiz kura stāvēja Katls un Kross. Pāri pagalmam uzbangoja piekrišanas saucieni.

— Mašīnas stāv. Mēs nestrādājam. — Robins izslējās. — Mēs esam vienprātīgi. Streiku pabeigsim! Taču tagad mēs vairs necīnāmies par lielāku algu vien. Mēs pieprasām revidēt darba līgumus ...

Paturot prātā dzirdēto, Billijs steidzās atpakaļ. Kad gaidītāji viņu ieraudzīja, viņš izslēja rokas gaisā.

— Nāciet ātrāk! Robins jau runā!

Vecajam Kelingam bija uznākusi vājuma lēkme. Pagāja dažas minūtes, līdz tie nokļuva līdz vārtiem. Bēr-ners nekur nebija redzams. Kelings satrūkās.

— Bet tas, kas tur runā, nav Robins Klings.

Billijs un Džeks to abi vienā mirklī bija ievērojuši. Pārsteigti tie uzlūkoja viens otru.

— Ko tas nozīmē? — satraukts jautāja Džeks. — Un kur palicis Bērners? — Viņi neziņā lūkojās pagalmā.

Arī strādnieku vidū skanēja nemierīga dūkoņa. Nu jau runātāja balsi varēja sadzirdēt skaidrāk: «Firma uzsāks sarunas ar jums, to es apsolu. Uzticieties man! Jūs taču mani pazīstat.»

Starpsaucieni pārtrauca runātāju:

— Nē, mēs tevi nepazīstam!

— Lai kungi ierodas paši!

— Bet tas taču ir Enders, fabrikas inspektors!

— Ļaujiet viņam runāt!

— Nē — mēs neļausim!

Enders? Billijs un Džeks saskatījās. Te zēni atkal dzirdēja Endera balsi: «Es izcīnīju bērniem astoņu stundu darba dienu, un turpmāk es. . .» Nemiers strādnieku vidū aprima. Saspringti viņi klausījās. En-ders runāja tik klusi, ka tie četri, kas atradas vārtos, nevarēja saprast viņa vārdus.

Pašlaik savās vietās atgriezās sargi: — Ko jūs te meklējat? — Jaunā sieviete izbijusies vilka Kelingu atpakaļ.

— Mums nevajadzēja te stāvēt. Mums jāgaida Bērners.

Atkal varēja sadzirdēt dažus Endera vārdus. «Nevar

taču visu uzreiz. . . Soli pa solim . . .» Strādnieki atkal neapmierināti kurnēja. Tad pūlis sakustējās. Galvas pagriezās citā virzienā. Tur runāja vēl kāds.

— Pie joda, — izsaucās Džeks, — ko tas atkal nozīmē?

— Tas ir tas suns, Katls, — elsa Kelings.

Pūlis pagalmā sasprindzināti klausījās. Tagad varēja skaidri dzirdēt Katla balsi:

— Es atkārtoju! Mēs piekrītam algas paaugstinājumam. Bet pagalms tūliņ jāatstāj. Pēc piecām minūtēm noslēgs vārtus. Tie, kas tad vēl atradīsies pagalmā, tiks atlaisti. Trīs streika vadoņi ir jau atlaisti.

Protesta vilnis uzbangoja strādniekos. Jebkuru brīdi draudēja izcelties nemieri. Jauns strādnieks iznāca priekšā un kliedza Katlam: — Lai šefs pats runā! —-Bet pēkšņi no visām pusēm atskanēja izbaiļu saucieni:

— Mašīnas atkal strādā!

Dažas sekundes valdīja nāves klusums. Vai tiešām atkal uzsākuši darbu. Elpu aizturējuši, visi klausījās mašīnu dobjajā stampāšanā, kas tagad skanēja kā draudi. Dažas sievietes jau steidzās uz vērptuvju durvīm. Viena no tām vilka sev līdzi bērnu un bailēs kliedza citiem: — Nāciet, nāciet! Citādi mūs atlaidīs!

Bērnu pūlis stāvēja šaubīdamies, daži jau grasījās sekot sievietei. Šajā acumirklī visi ieraudzīja Speliju un Džimu. Teļu Džims izpleta rokas, lai aizkavētu bērnus. Spelijs norāva cepuri, uzmeta gaisā, noķēra un sauca skaņā balsī:

— Palieciet tepat! Mani jau nu neiebaidīs.

Taču arvien vairāk sieviešu spiedās uz ieeju un rāva sev līdzi bērnus.

«Apstāties!» sauca nakts maiņas strādnieki, pēc tam vēlreiz korī: «Apstāties!»

Bet nekas vairs nespēja ļaužu straumi apturēt. Sievietes, vīrieši un bērni panikā traucās uz savām darba vietām. Streika sapulce bija izjaukta. Vairākums nakts maiņas strādnieku un strādnieču vēl gan nekustējās no vietas, taču daži, kas atradās fabrikas vārtu tuvumā, jau devās uz izejas pusi. Divi jauni strādnieki ieskrēja vārtu ejā.

— Vai tiešām jūs gribat atstāt likteņa varā Bērneru, Klingu un Kollinsu?

— Kas izies laukā, būs nodevējs!

Svārstīgie pagriezās atpakaļ. Vēl daži strādnieki pieskrēja tiem klāt pie vārtiem, pilnīgi noslēgdami izeju. Taču tagad tie, kas stāvēja pagalma vidū, spiedās uz izeju.

«Uz priekšu, laidiet mūs laukā!»

«Atbrīvojiet vārtus!»

Džeks un Billijs saniknoti redzēja, ka streika sapulce nevienprātības dēļ bija izjukusi. Vēl viņi nevarēja pazīt uzraugus, kas Briļļainā velna vadībā stūma strādniekus uz izeju. Tad viņi izdzirda Bella balsi: — Pierakstiet atlaižamos no darba! Katru, kas neatstās pagalmu triju minūšu laikā! Vārtus slēgs!

Robins, kas jau bija pārvarējis bailes un pieskrējis pie vārtiem, pacēla roku:

— Ievērojiet kārtību, biedri! Mūsu maiņa atstās pagalmu saliedētās rindās!

Arī Bērners un Bens sauca skaļi: «Tikai saglabāt mieru! Mēs turpināsim cīņu!»

Trijotne stāvēja pie vārtiem, it kā tie viņiem būtu jāapsargā. Ceļš bija brīvs. Sargi neuzdrošinājās iejaukties. Džeku atstūma malā ļaužu straume, kas plūda laukā no pagalma. — Pagalam, — viņš domāja, — viss veltīgi.

Billijs bija nostājies aiz Robiņa. Viņš redzēja, ka sadrūmušie strādnieki un strādnieces, iedami garām trijotnei, izslēja galvu augstāk. Vēl Billijs nespēja aptvert visu, kas te notika, bet viens gan viņam bija skaidrs: tā bija organizēta atkāpšanās, nevis bēgšana.

Briļļainais velns ar piezīmju grāmatiņu rokā arī bija izspraucies līdz vārtiem. Viņš bija cieši nolēmis pierakstīt ietiepīgos, lai varētu tos atlaist no darba. Ieraudzījis sargu vietā trīs streika vadoņus un blakus tiem Bil-liju Klingu, viņš satrūkās, taču tūdaļ viņa sejā atplaik-snījās plats, ņirdzīgs smīns.

— Paskat vien, brāļi Klingi! — viņš nicinoši sacīja.

— Viens atlaists, otrs aizlaidies lapās. Un abi vēl atrodas fabrikas teritorijā. Te nu ir tie dumpinieki! Trūkst tikai vēl trešā! — Viņš pamāja uzraugiem: — Abus tūdaļ saņemt ciet un uz policiju ... — Pēkšņi viņš apklusa, sāka rīstīties it kā slāpdams, ar abām plaukstām aizsedza seju, ko uz brīdi aizklāja dzeltenu putekļu mākonis, un iestreipuļoja savu pārbiedēto uzraugu rokās. Tiem šķita, ka virsuzraugu ķērusi trieka. Bells vaidēja un gārdza.

Spelijs, kas caur kādu cauruli bija iepūtis Briļļainajam velnam tieši zem deguna pamatīgu devu spāņu piparu, netraucēts aizslīdēja Robiņam garām caur vārtiem, vilkdams līdzi savu Kingu.

Roberts Enders stāvēja gandrīz jau tukšajā pagalmā blakus kokvilnas maisiem un stingi nolūkojās pakaļ aizejošajiem strādniekiem. Grūti bija izturēt nicinošos skatienus, ko viņam raidīja garāmejošie. Enders vēl bija pārāk satraukts un nesaprata, kas viņam tagad būtu darāms. Viņš zināja tikai to, ka viņam kaut kas jādara. Kad Enders ieraudzīja Katlu un Krosu junioru stāvam pie galvenā kantora ieejas, viņš steidzās tiem klāt. Kross, jaunākais, uzskatīja par labāku tūlīt nozust. Taču Katls viņu sagaidīja.

— Jūs nekavējoties atsauksiet tikko paziņoto lēmumu par streika komitejas atlaišanu no darba! — kliedza Enders uz Katlu. Tas tikai ņirdzīgi smīnēja:

— Pateicamies jums par jūsu labajiem pakalpojumiem, inspektor Ender, taču, lai izlemtu, kā jāizturas pret musinātājiem, mums nav vajadzīgi jūsu padomi.

Enderam sakāpa asinis galvā:

— Jūs esat ievilinājuši mani lamatās.

Katls paraustīja plecus:

— Es darīju to, kas ir firmas interesēs.

— Jūs mani pilnvarojāt uzsākt sarunas.

— Kara viltība, — Katls salti pasmaidīja. — Citādi jūs taču nebūtu runājis.

Endera lūpas trīcēja. Ar pūlēm viņš savaldījās. — Tagad man viss ir skaidrs, un es zinu, kas man jādara. Viņš atstāja personālšefu stāvam un steidzās strādniekiem pakaļ.

Kad Enders kādam no strādniekiem jautāja, kur varētu sastapt Robertu Klingu, atbildes vietā tas tikai nicinoši paskatījās uz viņu. Tad viņš ieraudzīja Billiju un Džeku, kas pašlaik iecēla nestuvēs veco Kelingu. Aiz viņiem pavisam mierīgs stāvēja Spelijs. Pienācis tiem klāt, Enders jautāja:

—'Vai jūs arī esat strādnieki? — viņš norādīja ar roku fabrikas virzienā. Džeks pamāja.

— Vai tu varētu nodot streika vadībai svarīgu paziņojumu? Tas jānogādā vēl šodien priekšpusdienā.

Džeks ātri saskatījās ar Billiju. Tas drūmi vēroja En-deru.

— Būs kārtībā! — sacīja Džeks. — Un kur ir šis paziņojums?

-— Vienu acumirkli, man tas vispirms jāuzraksta. — Enders izplēsa no piezīmju grāmatiņas vienu lapiņu, steidzīgi kaut ko uzrakstīja, salocīja zīmīti un iedeva to Džekam. — Vai es droši varu paļauties uz tevi?

— Jā, variet!

Netālu no fabrikas strādnieki pulcējās grupās. Viņi dedzīgi diskutēja par cīņas turpināšanu un turpat sāka vākt naudu streika kasei. Kad arī Robins, Bens un Bēr-ners gribēja samaksāt savu daļu, viens no strādniekiem viņus noraidīja:

— Jūs maksāsiet tikai tad, kad būs gūta uzvara, ne agrāk.

Bens steidzināja: — Iesim! Paņemsim līdzi pa vienam cilvēkam no katras grupas un dosimies uz manu būceni.

Drīz pēc tam visi trīs kopā ar vairākiem strādnieku pārstāvjiem apsprieda jautājumu par jaunas streika vadības izveidošanu.

-— Dabūt savā pusē kādu no Makfērsona maiņas būs grūti, — sacīja Bērners. — Tos viņi tagad velnišķīgi apspiedīs!

— Un tomēr! Mūsu rīcībā vēl ir vesela pēcpusdiena 354

un svētdiena, lai ar viņiem parunātu. Un naktis arī, — sacīja Robins ar uzsvaru.

Bens ierosināja iespiest skrejlapiņu.

— Liverpūles ielā mums ir labi draugi. Tie mums vēl šodien pat iespiedīs šīs lapiņas. Mūsu maiņai pirmdien tās jāienes fabrikā un piesardzīgi jānodod nakts maiņai.

Šajā acumirklī istabā iedrāzās Džeks ar Endera vēstuli. Robins steigšus izlasīja zīmīti un sacīja, atviegloti uzelpodams:

— Tas mums palīdzēs. Paklausieties! — Viņš lasīja: — «Streika komitejai! Fabrikas vadība mani pilnvaroja vest sarunas ar strādniekiem, un es to darīju, cerēdams, ka sarunas būs labākā izeja abām pusēm. Taču tagad es zinu, ka esmu ar nolūku ļaunprātīgi izmantots, lai iedragātu strādnieku vienotību. Es ļoti nožēloju, ka esmu kaitējis Jūsu lietai. Jūsu cīņa par darba līgumu revīziju, kas bija jāuzsāk jau sen, ir likumīga. Tomass Enders, fabrikas inspektors.»

Strādnieku sejās izzuda sasprindzinājums.

— Es domāju, ka šos vārdus mēs arī iespiedīsim skrejlapiņā, — sacīja Robins. Viņš pasauca Džeku:

— Šajās dienās mums ļoti noderētu jūsu palīdzība.

— Protams, mēs palīdzēsim, — tūlit piekrita Džeks.

— Vispirms jums būtu jāpaziņo manam brālim Džo. Pasakiet, lai viņš tūlīt pēc maiņas beigām nāk šurp. Ne šodien, ne rīt es nevarēšu uz mājām aiziet. Mums labi jānoorganizē jaunā streika komiteja. Džo vajadzēs paziņot tēvam nepieciešamo . . .

— Tiks izdarīts, — Džeks ātri atbildēja, — mēs iekārtosim jūsu tuvumā savu štābu. Es uzturēšu sakarus, kad mēs jums būsim vajadzīgi.

Štābs atradas kadas vārtu ejas stūrī līkumota tirgus galā.

Olivers saņēma uzdevumu aizvest uz turieni Džo. Par notikumiem no rīta viņš zināja tikai to, ka streika sapulce beigusies neveiksmīgi un streika vadība atlaista. Bet par to lai Kings pastāsta savam brālim pats. Tādēļ Olivers, būdams vislabākā garastāvoklī, pa ceļam

stāstīja par kankaru vākšanas akciju, kas bija noritējusi sekmīgi, un jokoja par tagad gandrīz vai solīdi apgādātajiem Govskājas dvīņiem.

Tā kā Džo tikpat kā neklausījās, atlikušo ceļa posmu tie nogāja klusēdami. Viņi sastapa tikai Billiju. Džeks bija prom, viņš veica sakarnieka uzdevumus. Olivers tūlīt nozuda, viņš blandījās pa tirgu, lai sadabūtu kaut ko ēdamu.

— Man tūlīt jārunā ar Robiņu, — sasveicinājies ar brāli, nepacietīgi sacīja Džo. Billijs papurināja galvu.

— Uzgaidi vēl kādu stundu. Pirms tam mums vēl jāapspriežas. Džeks drīz atgriezīsies, Spelijs un Dvīņi arī ir jau ceļā. Šorīt šis tas ir noticis. Es pats biju klāt.

— Tu? — Džo jautāja izbrīnījies.

Billijs pamāja. — Un arī mani Kraukļi.

Bez jebkādas pašapmierinātības viņš izstāstīja visu, pārliecināts par to, ka cīņa tikai pārtraukta un tuvākajās dienās vainagosies ar uzvaru. Tādēļ viņš bez apdomāšanās pastāstīja arī par streika vadoņu atlaišanu.

Džo šausmās atkāpās:

— Atlaisti? Arī mūsu Robins? Kā lai to paziņoju tēvam? Tieši to viņš paredzēja.

— Paredzēja?

Sākumā nedroši, tad arvien vairāk iekarsdams, Džo izstāstīja brālim par tēva sarunu ar Robiņu vakar.

Billijs bija samulsis. Beidzot visu sapratis, viņš nodomāja, ka nodarījis pāri tēvam, uzskatīdams viņu par mazdūšīgu cilvēku. Arī vectēvs. Brāļi bijuši dumpinieki. Visi Klingi ir cīnījušies. Bet viņš pats — Billijs? Ar manāmu satraukumu balsī viņš jautāja:

— Bet kāpēc tēvs nekad par to nerunāja?

— Tāpēc ... — Džo pārdomāja, — lai Robiņam nebūtu jāiet tāds pats ceļš — jo, kad tētis ieradās Londonā, viņš taču nevarēja dabūt pastāvīgu darbu. Vienmēr tie izokšķerēja, ka viņš bijis čartistu vadonis.

Billijs ilgu laiku klusēja.

— Tādēļ vien, brāļuk, tu nedrīksti pašlaik zaudēt drosmi, — viņš sacīja stingri. — Tev ir jāpasaka tētim, ka cīņa turpināsies un mēs uzvarēsim. Ja viņš pats ir bijis tik drosmīgs, tad jau viņš sapratīs Robiņu.

Olivers atgriezās štāba mītnē ar maizi, sīpoliem un burkāniem. Kad Spelijs ieradās ar Dvīņiem un tie, tikko apmierinājuši izsalkumu, uzsāka strīdu par to, kuram no viņiem būtu jāsāk stāstīt pirmajam, Billijs ātri izšķīra:

— Teļu Džims bija palicis fabrikā. Kā tur izskatījās?

— Bērni tur uz goda, — jautri ziņoja Teļu Džims.

— Viņi mani pat paslēpa, kad uzraugi meklēja piparu pūtēju. Es tik jums saku, Spelijs gan apstrādāja Briļļaino velnu! Es pats viņu redzēju. Deguns sarkans kā lodēšanas veseris. No acīm viņam vienā laidā tecēja ūdens.

Visi atzinīgi noskatījās uz Speliju.

— Un kā tu tiki laukā, Džim? — gribēja zināt Kings.

— Pēc pusstundas man bija izdevība aizlaisties lapās pa citiem vārtiem.

— Mēs ar Speliju viņu gaidījām, — Edijs ātri papildināja, — un pēc maiņas beigām mēs vēl aprunājāmies ar vērptuves bērniem.

— Nu — un? — Kings sasprindzināti uzlūkoja Speliju.

— Ja noskaņojums pieaugušajiem ir kaut daļēji tik labs kā mazajiem, tad jaunnedēļ visam jāizdodas, —-Spelijs mierīgi sacīja.

Džeks viņam dedzīgi piebalsoja.

— Arī es tā domāju. Streika vadība liks iespiest skrejlapiņu. Ja pirmdien tās izplatīs, otrdienas rītā viss izdosies labi. — Visi Kraukļi bija tādās pašās domās. Pat Olivers māja piekrītoši.

Taču Džo purināja galvu.

— Vai jūs vispār varat iedomāties, kas notiks pirmdien no rīta pie vārtiem. Kontrole būs tāda kā vēl nekad. Viņi ir pat mobilizējuši dažus uzraugus no Parker-strītas. Endijs stāstīja. Kā tad tur tiks cauri skrejlapas!

Kraukļi norūpējušies saskatījās. Tik daudz viņi saprata, ka uzraugi nedrīkst atrast nevienu skrejlapiņu. Džo sasprindzināti domāja: «Pat ja skrejlapiņas dabūtu iekšā . . . jaunajai streika vadībai strādnieki tik viegli vis nepaklausīs. Jā — ja tur būtu Bērners, Robins vai arī Bens ...

Kraukļi lauzīja galvu. Pēkšņi Kings jautaja:

— Spelij, kā tad īsti jūs šorīt iekļuvāt fabrikas pagalmā?

— Nu — pa otru pusi. Pēc pulksten sešiem tur pieved ogles! Pa pakaļējiem vārtiem — tieši uz tvaika katla pagrabu. — Spelijs smīnēja. — Es to redzēju; uzlēkt uz vezuma un nozieķēt seju ar oglēm bija tīrais nieks. Džims izdarīja tāpat un tika iekšā ar otru v^ zumu.

Kraukļi saprotoši pamāja.

Tas patiešām izklausījās pēc Spelija.

Billijs pēkšņi skaļi iesmējās. Viņa acis dzirkstīja.

— Skrejlapas tiks iekšā. Taču Džo ir taisnība: ar to vien nepietiek. Bet es tagad zinu, ko varam ieteikt streika komitejai. Džo nogādās mūsu priekšlikumu turp. Klausieties!

Pēc dažām minūtēm Kraukļi bija kā spārnos. Viņi svilpoja un smējās. Ari Džo bija pilns paļāvības, kad kopā ar Džeku kāpa augšā uz Bena būceni.

Spelijs uzbīdīja cepuri dziļāk uz pieres.

— Tas tik būs vareni! — Bet man nepatīk atstāt kaut ko pusratā. Šodien vēlreiz labi uzmanīgi pavērosim apkārtni. Sestdienas vakarā ir vieglāk visu izpētīt nekā rīt — svētdienā.

Olivers pievienojās Kingam un Kraukļiem. Hm, nupat tas kļūst patiešām aizraujoši, viņš nodomāja. Tik nenozīmīgs šis pasākums nemaz nebija.

Dažas dienas vēlāk ceļā uz bibliotēku Moris sastapa fabrikas inspektoru Enderu. Tas tūlīt sāka runāt par uztraucošajiem notikumiem Vaitčepelā un par jauno cīņas akciju, kas firmu «Kross un Fokss» otrdien piespieda kapitulēt.

— Tomēr uzvara? Neskatoties uz streika komitejas atlaišanu? — jautāja Markss, ļoti ieinteresēts. — Stāstiet!

Viņi gāja lēnām, pastaigādamies uz priekšu un atpakaļ. Šad un tad Moris apstājās. Viņš gribēja zināt katru sīkumu, viņš daudz jautāja, un Enders ne vienmēr varēja uz visu atbildēt. Toties jo sīki viņš informēja Marksu par savu sadursmi ar Katlu un Krosu. Apkaunojošā loma, kuru tam bija piešķīruši vērptuves īpašnieki, lika jaunajam fabrikas inspektoram vēlreiz iekvēloties sašutumā.

— Padomājiet tikai, cik zemiski: tā izmantot manu pie strādniekiem godīgi iegūto autoritāti un nostādīt mani tādā stāvoklī, tādā stāvoklī...

Moris nepārmeta Enderam, ka būtībā viņš pats sevi nostādījis šādā stāvoklī, viņš tikai sacīja:

— Tas ir jūsu pirmais šāda rakstura atklājums. Nekādā gadījumā tas nebūs vienīgais. Ja peļņa ir apdraudēta, tad fabriku īpašnieki iet pāri līķiem. Vai domājat, ka tādā gadījumā viņus spētu atturēt kaut kāda fabrikas inspektorā neaptraipītā reputācija?

Drūmi uz priekšu raudzīdamies, Enders pakratīja galvu.

— Un tomēr, doktor Marks, pastāv taču vispār pieņemti cilvēciskās pieklājības likumi. Bet tas Kross un Katls, tie taču ir ... tie ir .. .

— Diemžēl nekādi izņēmumi, — piebilda Moris.

— Vai jūs atceraties, kā mēs dažus mēnešus pēc nakts inspekcijas Parkerstrītā gājām mājās? Toreiz jūs domājāt, ka jums būtu labāk nenostāties nevienā pusē. Jūs uzskatījāt, ka fabrikas inspektors varēšot būt vai-

rāk noderīgs strādniekiem un fabriku īpašniekiem, ja tam visur būšot draugi gan čartistu, liberāļu, konservatīvo, gan arī . . . komunistu vidū.

Kādu brīdi viņi gāja blakus klusēdami. Tad Enders atcerējās. Jā gan, viņš toreiz bija formulējis savu nostāju apmēram tā: ja cilvēks grib būt taisnīgs, viņam jāstāv vidū starp frontēm. Bet Markss viņam sarkastiski iebilda: stāvēt starp šķiru frontēm nevar, var tikai svārstīlies.

Moris iztraucēja Enderu no pārdomām.

— Kas tad notika tālāk? Vai prasības tika apmierinātas? Vai tos trīs strādnieku vadoņus atkal pieņēma darbā?

— Domāju gan, bet noteiktu ziņu par to man nav. — Enders pastāstīja par skrejlapu, kas apbrīnojami veikli bija iedabūta fabrikā.

— Streika vadība izlietoja manus vārdus par skrejlapas kodolu . . . •— ar gandarījumu sacīja Enders.

Mora seja pauda neslēptu apbrīnu, viņš sacīja ļoti sirsnīgi:

— Šoreiz esat izšķīries. Un par pareizo lēmumu. Nekas nav pretīgāks taisnīgam cilvēkam kā redzēt citus izkropļojam viņa mērķus un nolūkus. Te ir tikai viens ceļš: jāsarauj ar viltu saaustie tīkli un jānostājas atklātības priekšā. To jūs esat izdarījis. Apsveicu jūs!

Enders atviegloti uzelpoja. Gudrā un ļoti cienījamā cilvēka atzinība bija viņam patīkama.

— Kad uzzināšu kaut ko sīkāk, aiziešu pie jums. Bet tagad man jāatvadās. Tur jau nāk mans omnibuss. Uz redzēšanos!

Moris stāvēja Oksfordstrītā ļaužu drūzmā un noskatījās pakaļ aizbraucējam. Krietni zēni ir vērpējam Ed-vardam Klingam. No Robiņa man katrā ziņā jāuzzina vairāk. Un kāpēc, starp citu, to neizdarīt jau šodien?

Atgriezdamies no Britu muzeja, Markss iegriezās Kraukļu ligzdā, taču Klingu mājas priekšā viņš vēl vilcinājās doties augšā. Droši vien viņš pārsteigs Edvardu Klingu, strādājot ienīsto lāpīšanas darbu. Ātri izlēmis, viņš uzrakstīja Robiņam dažas rindiņas.

Robins bija priecīgi pārsteigts, kad pēc stundas lasīja zīmīti, ko tam bija iedevis tēvs. Džo tūlīt tika aizsūtīts pie Mora, lai norunātu satikšanos pie Bena Kol-linsa. Šajā vakarā Robins vēl ilgi sarunājās ar tēvu.

Kad Robins nākošajā dienā ieradās pie Bena, viņš pārsteigts apstājās durvīs. Bija atnācis ne tikai Bens, Bērners un Makfērsons, bet arī pieci strādnieki no paplašinātās streika komitejas.

Viņu vidū sēdēja Kārlis Markss. Robins jutās vīlies. Vai viņi tam jau visu būtu izstāstījuši?

Moris tūlīt piecēlās un sniedza Robiņam roku:

— Es tikko atnācu. So to par jūsu cīņu Krusta zirneklī es jau zinu — man pastāstīja Enders. Bet tagad jums jāpastāsta sīki jo sīki.

Strādnieki sasēdās ciešāk kopā. Robins varēja sākt savu ziņojumu.

Moris bija uzmanīgs klausītājs. Robins arvien vairāk iekarsa. Ar aizrautību viņš stāstīja par to, ka strādnieki pēc atlaišanas neļāvušies iebaidīties, bet vēl ar lielāku apņēmību otrreiz uzstājušies par savām tiesībām.

Klingu ģimenes vecākais dēls Morim patika arvien vairāk un vairāk. Saprātīgs, vienkāršs, enerģisks, īsts jauns strādnieku vadonis. Soli pa solim streikotāji visu labi apsvēruši, neļāvuši neveiksmei sevi samulsināt. Gudrākie un stingrāk pārliecinātie aizrāvuši sev līdzi svārstīgos, kuriem vēl trūka stingras pārliecības.

— Un tomēr es pieļāvu lielu kļūdu, nepiedodamu kļūdu, — sacīja Robins un saknieba lūpas. — Man bija uzdots runāt. Es zināju, kā pārliecināt strādniekus. Man bija vislabākie argumenti. Visi manī klausījās. Bet uz mirkli biju kļuvis bezrūpīgs. Ļāvu fabrikas inspektoram tikt pie vārda! Nekādā gadījumā es nedrīkstēju to darīt. Ja es šajā mirklī nebūtu kļūdījies, mums tiktu aiztaupīts daudz rūpju.

Moris uzlika roku uz Robiņa rokas.

— Es jūs saprotu. Taču no šādām kļūdām mācās vairāk nekā tad, kad viss noris bez kļūmēm. Paredzēt jau iepriekš katru nedrošības faktoru ir neiespējami. Sarežģītās situācijās ļoti svarīgi ir spert pareizi nākošo

soli. To jūs esat labi sapratis. Lieliska doma — izvest strādniekus no fabrikas pagalma saliedētās rindās.

Kad Bens pastāstīja par skrejlapām, kuras iespiedēji no Liverpūlstrītas bija iespieduši sestdien pēc maiņas beigām, Moris sacīja:

— Iekļaut fabrikas inspektora vārdus skrejlapas tekstā — ir lieliska ideja. Pieredzējis politiķis nebūtu varējis rīkoties gudrāk par jums.

Robins nosarka. Viņš sacīja vilcinādamies:

— Un tomēr viss gandrīz varēja iziet greizi. Jo mūsu uzdevums bija ne vien pirmdien agri no rīta ienest fabrikā skrejlapas ūn pēc maiņas beigām tās izplatīt nakts maiņas strādniekiem. Mums bija arī jānovērš fabrikas kungu uzmanība. Neviena skrejlapa nedrīkstēja nonākt viņu rokās pirms akcijas sākuma. Otrdien no rīta mūsu uzbrukumam vajadzēja viņus pārsteigt.

Moris pamāja.

— Vai jums izdevās pirmdienas rītā iedabūt fabrikā skrej lapiņu?

— No rīta mums neizdevās tikt iekšā. Viņi bija mobilizējuši visus uzraugus, dažus pat no Parkerstrītas. Katru aģitāciju, arī vērptuves telpās, tie gribēja noslāpēt pašā dīglī. Pagalmu apsargāja dienu un nakti. Taču mēs atradām iespēju iedabūt fabrikā ne tikai skrejlapas, bet arī Benu un mani. Ar ogļu transportu.

Mora skatiens slīdēja no Robiņa uz Benu.

•— Jūs abi? Fabrikā? Zem oglēm? — Viņš smējās. — Tātad firma «Kross un Fokss» savā pajūgā nogādāja streika vadītājus uz īsto vietu? Ogļu vezums Trojas zirga lomā! To, lūk, es saucu par kara viltību.

Tā kā Moris nekad nepalaida garām izdevību pastāstīt citiem par visu to, par ko būtu vērts zināt, viņš jautāja klātesošajiem:

— Bet jūs droši vien nezināt teiku par Trojas zirgu. Viņš īsumā pastāstīja, kā trojieši paši sekmējuši savu bojā eju, ievilkdami savā pilsētā viltīgā grieķa Odiseja milzīgo koka zirgu, kurā bijuši paslēpti visdrosmīgākie grieķu karavīri. Viņš uzsvēra kara viltības nozīmi šķiru cīņā un smaidīdams pievērsās Robiņam:

— Lieliska ideja!

Robins vilcinājās. Vai viņš drīkstēja te visu klātbūtnē izstāstīt, kam šī doma bija ienākusi prātā? Un par tiem, kas viņiem bija palīdzējuši visu veikt? Vai tādu sabiedroto palīdzība bija pieļaujama? Tomēr beidzot viņš apņēmīgi sacīja:

— Šī ideja ienāca prātā Kraukļiem, tas ir, Kraukļu bandas zēniem — jūs viņus pazīstat!

— Kraukļiem? — jautāja pārsteigtais Moris. — Kā tad tā? Vai tad jūs esat noslēguši savienību ar viņiem vai arī viņi ar jums?

— Tas, ka mans brālis Billijs bija organizējis. . . šo bandu un ir kļuvis par viņu karali, nomāca ne tikai manu tēvu un manu māti, bet arī mani. Tomēr pēdējā laikā Billijs atkal sācis interesēties par mūsu cīņām. — Tagad Robins atklāti uzlūkoja Mori. — Šķiet, ka pēc pārdzīvojuma, kas saistīts ar mežģiņu zādzību, bet it sevišķi pēc sarunas ar jums, mister Marks, šis tas viņā ir mainījies uz labo pusi.

— Tātad Kings! Tas nu ir pārsteigums! Lūdzu, stāstiet, Robiņ! — mudināja Moris.

— Kraukļu palīdzība daudz ko izšķīra. Ogļu vezumi, no kuriem bija atkarīga mūsu plāna izdošanās, kā parasti, šajā pirmdienā neveda ogles Krusta zirneklim.

— Neveda? — Moris bija ļoti satraukts. — Un ko tad jūs darījāt?

Robins saskatījās ar Benu un Bērneru. Abi apmierināti smaidīja.

— Mēs dabūjām savā pusē ogļu krāvēju, — turpināja Robins. — Taču viņa palīgi tai dienā bija nodarbināti citur. Viņus aizvietoja Billijs un Džeks. Ar dēļiem izveidojām katros ratos tukšu telpu Benam un man. Tur mēs varējām paslēpties ar visām skrejlapām. Virsū uzbēra ogles. Pie fabrikas vārtiem ogļu krāvējs paskaidroja, ka šoreiz ogles tomēr tikšot piegādātas pirmdien. Mēs bijām diezgan mierīgi. Īstenībā nekas arī nevarēja neizdoties. Ar ogļu putekļu palīdzību Billijs un Džeks bija pārvērtušies līdz nepazīšanai.

— Nu, visai labi es gan nejutos, — sacīja-Bērners. — Lai gan pakaļējos vārtus tūlīt atvēra, kā to no atstatuma varēju novērot, taču pāri pagalmam jau drāzās Briļļainais velns. Viņš gribēja visu pārbaudīt. Taču

šajā acumirklī trīs veikli zēni izdarīja pārdrošu manevru uzmanības novēršanai. Tie lieliski notēloja mēģinājumu nokļūt pāri augstajam mūrim pagalmā. Viens no viņiem, šķiet, ka tas bija Spelijs, jau sēdēja augšā uz mūra, kas bija nobārstīts ar stikla drumslām. — Bēr-ners smaidīdams kratīja galvu. — Viņš gan bija palicis apakšā sedlus — ar lupatām piebāztu maisu. Zēni bija pareizi aprēķinājuši. Kad divi uzraugi atjēdzās, ka zeņķis, kas sēdēja uz mūra, ir piparu pūtējs, kurš sestdien bija dabūjis ārā no ierindas virsuzraugu, tie skaļi sāka kliegt un, ar rokām mādami, sauca Bellu šurp. Tas lēca vai no ādas ārā. Kamēr Bells un uzraugi bija nodarbināti ar nelūgtajiem viesiem, abi mūsu šķietamie ogļu krāvēja palīgi it mierīgi iebrauca pa vārtiem, bet Bens un Robins ar visām skrejlapām nokļuva īstajās rokās.

— Tas ir vareni! — skaļi smējās Moris, un visi viņam pievienojās. Viņš jauneklīgi uzsita ar roku pa galdu: — Tātad šoreiz Kraukļu mērķis nebija vis kaut ko iznest, bet gan ienest.

Arī Robins smējās citiem līdzi, taču drīz vien viņa sejā atkal iezagās rūpju izteiksme. Markss to ievēroja un nopietni sacīja:

— Labi, ka iesaistījāt arī zēnus. Tas viņiem palīdzēs saprast, kur viņu īstā vieta.

Robins pateicīgi uzlūkoja Mori, tad turpināja:

— Par to, kas notika pēc tam, var izstāstīt ātri: līdz maiņas beigām mēs slēpāmies ogļu bunkurā. Skrejlapas tikmēr veica savu uzdevumu. Kad īsi pirms pulksten sešiem mēs pēkšņi parādījāmies fabrikā, mūs dedzīgi sveica strādnieki. Vienā mirkli abas maiņas pilnā skaitā stāvēja pagalmā. Streikam bija savi panākumi. Kad mēs abi ar Makfērsonu un vēl trim strādniekiem ieradāmies pie Katla, tas nokrita kā no mākoņiem. Vislabprātāk viņš Benu un mani būtu licis apcietināt, taču viens skatiens pagalmā pierādīja Katlam un Krosam, ka viņi spēli zaudējuši. Viņi izpildīja mūsu prasības un bija spiesti arī mūs trīs pieņemt atkal darbā.

Robins noslaucīja pieri.

— Nu jā, pēc tam jau viss vienmēr liekas pavisam vienkārši, bet tas daudz ko maksāja: bailes, šaubas,

pašpārmetumus ... Protams, ilgi jau es pie Krusta zir-nekja nevarēšu palikt. Viņi izmantos pirmo izdevību, lai mani izmestu laukā.

Kādu brīdi Moris nolūkojās Robiņā.

— Tad jums vajadzētu ziedot visus spēkus tredjūnijām. Tur jūs varētu likt lietā savu cīņas pieredzi un nodot to tālāk daudziem.

Robins neatbildēja. Viņš lepojās ar atzinību, ko tam bija veltījis Markss. Bet vai tā tiešām ir pelnīta? Vai viņš jau tiktāl nobriedis, lai kļūtu par vadoni? Morim patika, ka jaunais strādnieks tik nopietni visu apsvēra. Kad vēlāk abi kopā devās atpakaļ, Markss jautāja:

— Un jūsu brālis? Kas būs tālāk ar Billiju?

— Domāju, ka viņš atgriezīsies pie mums. Viņš ļoti lepojas ar mūsu jaunāko brāli Džo. Un varbūt... ari mazliet ar mani. Taču to, ka Billijs nevēlas šķirties no Džeka, es saprotu. Arī savus Kraukļus viņš negrib pamest likteņa varā. Tādēļ nedomāju viņu steidzināt.

— Un tomēr! Tieši tas jums būtu jādara! — Moris nopietni sacīja. — Ne brīdi neļaujiet viņam vairs palikt. Par viņa draugu Džeku, protams, būs jāparūpējas. Tas ir lielisks zēns.

— Par Džeku grib parūpēties Bens Kollinss, — ātri atbildēja Robins. — Džeks varētu dzīvot pie viņa, par to esam jau aprunājušies. Džeks gan par to vēl nekā nezina.

«TAMERLINS»

Februārī ilgstošas lietus gāzes nedēļām ilgi skaloja pilsētas ielas un laukumus. Nabadzīgo kvartālu nebru-ģētās ieliņas vietām bija nepārejamas, pagrabi pieplūduši. Kad saule beidzot izlauzās cauri mākoņu vāliem, pavēstīdama, ka nav vis nosūkusi, bet ir pilna apņēmības dot atkal cilvēkiem līksmāku noskaņojumu, tā to darīja ar īstu marta mēneša siltumu.

Pirmo reizi šajā bargajā un nemīligajā gadā Mēmi izgāja pastaigāties ar saviem bērniem. Tikai Laurai bija jāpaliek vēl dažas dienas mājās. Pēc ieilgušās sa-

aukstēšanās ar komplikācijām viņai bija vēlams vispirms nogaidīt laika stabilizēšanos. Lēnhena izmantoja sengaidīto izdevību pamatīgai mājas uzkopšanai. Kad viņa sāka kārtot un uzpost darba istabu, viņas rokās nokļuva arī pelēkā kartona kārba.

Viņa pēkšņi sastinga aiz bailēm. Tik viegla? Viņa attaisīja kastīti. Tukša? «Tamerlīna» nav? Tikai kāda zīmīte. Ķīlu zīme! — Ķīlu zīme?

Lēnhenai Dēmutai vispirms vajadzēja apsēsties. Ieķīlājuši «Tamerlīnu» un ne vārda nesaka! Lēnhena pētīja ķīlu zīmi: 28. janvāris! Tas bija noticis tad, kad viņa gulēja drudzī un slimoja visa ģimene. Mājās nebija naudas. To visu varēja tīri labi saprast — bet, kā tad tā? Lēnhena vēlreiz uzmanīgi pārlasīja. Ieķīlāts tikai par desmit šiliņiem? Desmit? Tas taču nebija iespējams. Greznuma lieta no Vestfālenu mājas ar diviem lieliem dārgakmeņiem? Tur taču kaut kas nebija kārtībā. Viņas sirds strauji pukstēja. Roka, kas meklēja kalendārā datumu, trīcēja. Paldies dievam, — vēl viss nav zaudēts! Mēnesis bija parastais aizdevuma termiņš. Bet bija pats pēdējais laiks. Šodien 28. februāris. Moris parasti atgriezās vēlu. Viņu Lēnhena nevarēja gaidīt.

— Lerhen!

Laura, vēl bāla un novājējusi pēc ilgstošās slimības, ienāca tūlīt un ieraudzīja atvērto «Tamerlīna» kārbu, turklāt Lēnhenas satraukto seju. Kā zibens spēriens meitenei viss atausa atmiņā. Stomīdamās, ar pūlēm visu atcerēdamās, viņa stāstīja un nobeidza:

— Tu, Lēnhen, taču zini, tas ir Džo, kuru tik labi pazīst Moris. Viņš katrā ziņā atnesīs naudu. Viņš apsolīja. Tad mēs dabūsim «Tamerlīnu» laukā no Triju bumbu veikala.

Lēnhenas seja aizvien vairāk sadrūma.

— Kāpēc tu par to nepateici jau agrāk?

— Es — es aizmirsu . ..

Smagi elpodama, Lēnhena stāvēja istabas vidū. Vai gan vajadzēja bārt bērnu, kas bija gribējis palīdzēt? Laikam pirms mēneša ģimenei bija klājies visai grūti. Viņa to varēja iedomāties, kaut arī Moris uz viņas jautājumu bija smaidīdams atbildējis:

— Redzi, Lēnhen, mēs vēl dzīvojam. Un zeme joprojām turpina griezties ap savu asi. — Lēnhena atžilba no satraukuma, norāva priekšautu, ar drebošām rokām uzlika cepuri un iebāza ķīlu zīmi naudas makā.

— Tu aizej, Lēnhen? Neatstāj mani vienu!

— Man jāiet, Laura, Lerhen. Pat jāsteidzas. Man jāpagarina ķīlu zīme, saproti, jāatliek termiņš. — Lēnhena labprāt būtu tūlīt izpirkusi «Tamerlīnu», bet nebija vienpadsmit šiliņu.

— Bet tu, mazā, risini aritmētikas uzdevumus. Pēc dažām dienām kopā ar Ženi atkal iesi uz skolu. Esi daudz kavējusi. Ja kāds klauvē, neej pie durvīm. Es tās aizslēgšu.

Un tad jau Lenhena staveja Drurileina un raudzījās Žurkas ūsas pretīgajā sejā.

— Bet mis Dēmuta — jūs ierodaties tikai šodien? Ak, tu debestiņ! Kāpēc ne termiņa notecēšanas dienā?

— Termiņa notecēšanas dienā? Ter-miņa dienā? — Lēnhena stomījās. — Šodien taču ir 28. februāris!

•—- Procenti jāsamaksā par četrām nedēļām, — tarkšķēja Žurkas ūsa. — Termiņš izbeidzās divdesmit piektajā. Lūk, lasiet, četras nedēļas! Un rēķināt jūs protat lieliski, tas jau ir zināms . ..

Viņa ūsu gali raustījās. Galvas šūpošanai vajadzēja paust rūpes un līdzjūtību. Viņa zemiskais aprēķins, kas tika izprātots jau tad, kad pārbiedētie bērni lūgdamies stāvēja ar dārglietu viņa priekšā, bija piepildījies. Viņš bija pateicis Džo, lai tas ierodas pēc mēneša, bet ķīlu zīmi bija izrakstījis tikai uz četrām nedēļām. Lielākā daļa ieķīlātāju iekrita uz šo nekrietno triku un ieradās divas vai trīs dienas par vēlu.

Helēnai Dēmutai bija tāda sajūta, it kā viņa gāztos bezdibenī. Kad viņa atvēra acis, augļotājs jau sarunājās ar nākošo klientu. Dēmuta sašutusi iekliedzās:

— Mēs vēl neesam beiguši, mister Vaitmen! Jūs taču neapgalvosiet... tas ir. .. mūzikas lādītei jābūt vēl... — Viņas roka norādīja uz aizrestotajiem plauktiem un noslīdēja lejā. Viss bija veltīgi. Viņa bija iz-

lasījusi atbildi ļauni piemiegtajās acis. «Tamerlīns» bija prom!

— Bet mis Dēmuta, jūs taču neesat šeit pirmo reizi, — sacīja Žurkas ūsa lišķīgā balsī, — jūs taču zināt lombardā pastāvošo kārtību. Laikā neizpirkts — nozīmē pazaudēts. Tik skaistas lietiņas...—viņš iekoda sev lūpā, — es domāju, tām ļoti ātri atradīsies pircēji mūsu izsolēs. Mēs nevaram atļauties nedēļām ilgi izmantot telpas dažādu grabažu uzglabāšanai.. .

— Grabažas! — Vislabprātāk Lēnhena būtu sagrābusi šo blēdi pie rīkles. Cik pretīgi tas blenza uz viņu, cik nelietīgi un svētulīgi. — Jūs ļoti labi zināt, ka tā bija dārga lādīte, īsts mākslas darbs, ģimenes relikvija, dārgakmeņi, ziloņkauls ... — Viņa vairs nevarēja parunāt. Ko gan es vēl gaidu? Ar nelietību nevar cīnīties. Vienmēr jāzaudē, lai tad arī notiek, jāatbild ar tādu pašu zemiskumu. Kā es to varēju izdarīt? Lēnhena paraudzījās apkārt, viņai kļuva jo smagāk, jo skaidrāk viņa aptvēra zaudējumu. Moris — Mēmi — ja viņi to dabūtu zināt — ak debess!

Lēnhena apsēdās. Tie, kas gaidīja savu kārtu, viņu neievēroja. Šādus skatus šeit varēja redzēt katru dienu. Lēnhena aizklāja ar plaukstām seju un sāka raudāt.

Augļotājs tīrīja savu briļļu stiklus. Viņš iekrekšķējās.

— Domāju, ka tas jūs nomierinās, — man vēl jums jāizsniedz krietna naudas summa! — Lēnhena ieklausījās un atgriezās pie galda.

— Kārbas novērtējums bija trīsdesmit pieci šiliņi. Tik daudz bija ieņemts arī vairāksolīšanā. Lūdzu, parakstieties par saņemšanu. Desmit šiliņi izmaksāti divdesmit astotajā janvārī. Procenti viens šiliņš- Atlikums divdesmit četri šiliņi, izmaksāts šodien! — uzmezdams skatienu klātesošajiem, viņš piebilda:—Mēs esam solīds uzņēmums. Mēs nemēdzam iedzīvoties uz citu rēķina.

Lēnhena bija saņēmusies.

— Jūs taču negribēsiet man iestāstīt, ka mūzikas kastītes vērtība bija tikko divas mārciņas? — viņa dusmīgi iesmējās. — Tās vērtība ir desmit līdz piecpadsmit, pat divdesmit mārciņu, varbūt pat vairāk, vai nu es zinu!

— Viss jau var būt, cienītā, bet tas mūs neinteresē.

Mēs neesam juvelieri, bet izsniedzam aizdevumus pret ķīlām. Mēs operējam ar mazām summām. Saņemiet savu naudu un neaizkavējiet mūs vairāk. Jūsu parakstu!

— Vai jūs vismaz man nevarētu pateikt, kur notika vairāksolīšana? Ar ko es varētu runāt par atpirkšanu?

— Ļoti žēl! — Žurkas ūsa aplaizīja sasprēgājušo augšlūpu. — Izsole notika vakar. Iepirkšanas tiesības tur ir daudziem ārzemniekiem, arī senu lietu tirgotājiem, juvelieriem . . . viņu uzvārdi nav zināmi. Ir jau par vēlu. Lūdzu, nākošais!

— Jums jāpasaka man ūtrupnieka uzvārds . . .

— Nekādā gadījumā. Tas arī būtu veltīgi. Kārba ir jau sen cita īpašums. Starp citu — ja jūsu rīcībā pašlaik ir nauda, te vēl karājas neizpirktās Dr. Marksa ķīlas.

Lēnhenai sažņaudzās kakls. Viņa iebāza naudu kabatā. Jārunā ar Mori. Vai varēja prasīt no šīs ģimenes, lai tā dzīvotu saltajā svešumā bez «Tamerlīna»? Kad mūzikas vācelīte spēlēja, istabu pāršalca atmiņu dvesma: dzimtene, Vestfālenu nams, meži un zajie pakalni, Mozele, mijā vecā pilsēta Trīra, tik klusa, tik jauka un tuva. Varbūt Moris var tiesā? . . . Bet augļotāja pusē ir likums. Viņš bija ievērojis termiņu. Ai Ler-hen, Lerhen, tāda nelaime!

Dīnstrītā pie aizslēgtajām dzīvokļa durvīm stāvēja Džo. Viņš bija sarunājies ar Lauru caur atslēgas caurumu. Ieraudzījis, ka mis Dēmuta atgriežas mājās tik satraukta, Džo saprata, ka ir noticis kaut kas briesmīgs.

Viņas stāstu Džo nekādi nespēja aptvert. Viņš bija, kā tam šķita, ieradies laikus ar saviem vienpadsmit šiliņiem, lai šodien izpirktu «Tamerlīnu». Lēnhena viņam neko nevarēj a pārmest.

— Es pazīstu Žurkas ūsu, — viņa sacīja, — viņš ir visviltīgākais, visslīpētākais blēdis visā pasaulē. Velnam ir vairāk līdzcietības. Tāda nelaime!

Džo noskumis lūkojās uz raudošo Lerhenu. Viņi bija tik labi domājuši.

— Bet «Tamerlīnam» pašlaik taču kaut kur jābūt, — viņš sacīja drīzāk pats sev. Laura pamāja. — Mums tas jāuzzina!

— Es jau mēģināju uzzināt. Veltīgi, — Lēnhena klusi sacīja.

— Tad būs jāpamēģina man. Protams, ne jau vienam pašam. Kraukļi man palīdzēs. Mans brālis Billijs. Viņš taču ir karalis. Kraukļiem ir zināmas daudzas iespējas un paņēmieni, — Džo mierināja Lauru kā prazdams, pēc tam viņš tūlīt devās uz dokiem.

Ceļš uz ostu un pie «Ļodzīgās valzivs» Džo šoreiz likās sevišķi grūts. Pirms četrām nedēļām Kraukļi nevarēja viņam aizdot pat desmit šiliņu — un kā būs šodien? Tikai zobgalīgi par viņu smīnēs. Vismaz Olivers un Zagļu Henijs. Kāda mums daļa gar mistera Mora mūzikas vācelīti, un kas mums par to būs? Billijs un Džeks jau gan viņu saprastu. Taču ko gan viņi var izdarīt, lai «Tamerlīnu» dabūtu atpakaļ? Viņš gan bija mierinājis Lauru: Kraukļiem ir zināmas iespējas un paņēmieni. Taču pateikt to bija viegli. Džo nopūtās. Tagad viņam vajadzēja turēt doto vārdu. Kad Džo jau labu laiku bija gaidījis laukā, bet neviens no Kraukļiem neparādījās, viņš saņēmās un iegāja «Ļodzīgajā valzivī». «Valzivs» saimnieks — vienacis, pateicis brīdinoši «css!», ievilka viņu aiz netīra priekškara un čukstus jautāja:

— Tu esi brālis? Ak tā. Nu tad klausies labi uzmanīgi.

Ar šausmām Džo uzzināja, ka Kraukļu banda aizgājusi no šejienes. Patiesību sakot, tiem bijis jāaiziet. Policija esot viņiem uz pēdām. Džo aiz bailēm nobālēja. Saimnieks viņu nomierināj a.

— Es sacīju, gandrīz notvēra! Bet gandrīz vēl nenozīmē «notverts». Kings taču ir puika ko vērts! Pazuduši bez pēdām. — Viņš smīnēja. — Izsprukuši policijai. — Saimnieks pavilka vaļā noskrandušos aizkarus un parādīja Džo ceļu uz Kraukļu jauno slēpni. — Tieši iepretim Londonas dokiem, virziens «Tabakas pīpe». To taču tu zini? Kaut kā tev jātiek cauri. Aiz divām pussagruvušām tukšām labības noliktavām atrodas «Zilais šķūnis». Tur viņi mājo — saimnieks vēl paskaidroja Džo, kā vērst uz sevi Kraukļu uzmanību, un izbīdīja viņu pa pakaļējo izeju laukā.

Visu ceļu Džo drebēja ceļi. Viņš juta stipru spiedienu krūtīs. «Gandrīz notverti!» Un tieši tagad es atkal nāku pie Billija tādā lietā.

Jau satumsa. No kuģu būvētavu kalvēm sprēgāja dzirksteles. Veseru sitieni un krītošo dzelzs skārda lokšņu troksnis lika Džo vienā laidā satrūkties. Beidzot viņš bija nokļuvis neapdzīvotā apvidū, labības noliktavas atradās viņa priekšā. Taču kur bija «Zilais šķūnis?» Varbūt tā koka būda tur, viņā pusē? No zilas krāsas ne miņas. Muca lietus ūdens uzglabāšanai būdas priekšā varbūt kādreiz ir bijusi zila. Bet dzeltenā mala gan laikam uz augšu? Tas nozīmēja, ka Kraukļi atrodas šeit.

Džo trīs reizes meta akmeni pret koka sienu. Ilgu laiku neviens neatsaucās. Tad beidzot, kā no zemes izaugusi, parādījās Teļu Džima galva.

Pamādams ar roku, Džims pasauca Džo un veda viņu pa pagraba kāpnēm uz leju līdz nomaskētai ejai.

Kraukļi skaļiem kliedzieniem apsveica Džo. Viņi nemaz nelikās izbijušies un bija daudz runīgāki nekā parasts.

Būda no ārpuses likās pamesta, bet iekšpusē tā šķita gandrīz vai mājīga. Spraugas dēļu sienās bija aizbāztas. Dažādā ceļā iegūti priekšmeti un apģērba gabali karājās pie stenderēm uz naglām. Kraukļi sēdēja uz kastēm. Bija pat pavards, kurā rūpīgi uzturēja uguni. Blakus tam veci podi, kannas un bļodas.

Billijs tūlīt pamanīja, ka brālis satraukts. Tādēļ viņš jo vairāk pūlējās izlikties jautrs un aukstasinīgs.

— Nu, brāļuk, kādi vēji tad tevi šurp atpūtuši? Jūties pie mums kā mājās. Pēc nedēļām četrām mēs pārcelsimies uz mūsu vasaras rezidenci Islingtonā. Tā vēl nav pilnībā sagatavota. Šī vieta ir tikai pagaidu miteklis.

— ... toties absolūti droša, — piebilda Spelijs. — Nāc, es tev parādīšu mūsu otro izeju. — Viņš pamirkšķināja. — Svarīgākais lapsas alā ir izejas.

Plašā šķūņa stūrī Spelijs pacēla kādas lūkas vāku, un Džo ieskatījās šaurā, stāvā ejā.

— Tā ved tieši uz labības noliktavu. Tur postenī stāv Edijs. — Spelijs pavilka kādu virvi, un pēc mirkļa parādījās Govskājas dvīnis. Spelijs deva zīmi būt

brīvam. — Tikai pārbaudes trauksme. Taču paliec tepat. — Viņš uzsita Džo uz pleca. — Nu, vai nomierinājies?

Džo pamāja, taču kaut kas žņaudza viņam kaklu. Atgriezies pie pārējiem, viņš uzelpodams, tomēr mazliet sadrūmis sacīja:

— Katrā ziņā jūs vēl visi esat šeit. «Valzivs» saimnieks man pastāstīja, ka vienam esot izgājis plāni? Tas ir . . . Viņš esot policijas nagos? Viņš pētoši uzlūkoja brāli.

Billijs drūmi pamāja.

— Taisnība! Mūsu Brobijs. Viņš bija visveiklākais no mums visiem. Tie viņu nogrāba, kad viņš pārdeva krāsas. Tas zāļu žurka drogists tomēr nebija vis tāds miegamice, par kādu mēs viņu uzskatījām. Paziņojis policijai. Bet tagad sūrošanās nelīdz. Tādēļ arī esam pārgājuši uz drošāku apmešanās vietu.

Džeks piebīdīja Džo kādu kasti.

— Vispirms apsēdies!

— Tas zāļu žurka laikam ir tas, no kā jūs zāles? ... — jautāja Džo, pieri raukdams. Kings klusēja. Džeks bakstīja pavarda ogles.

— Jā, tas pats. Bija uzodis, ka lietus ūdens mucai izurbts caurums. Un kas tev uz sirds, Kinga brālīt?

Džo nebija viegli runāt. Stāstīdams par mūzikas lādīti un tās ieķīlāšanu Triju bumbu veikalā, viņš ievēroja, ka Olivers zobgalīgi šķoba muti. Tad pēkšņi uzraujas kājās, berzē rokas un priecīgi smejas.

— Tātad mūsu nākošā operācija ir «Tamerlīns»?

Billijs un Džeks bija pārsteigti. No Olivera gan viņi

nebija sagaidījuši ne vismazāko atsaucību. Viņi nevarēja zināt, ka jebkurš pasākums Oliveru vilināja vairāk nekā trulā nīkšana šajā būdā. Viņš ilgojās atpakaļ dienas gaismā.

•— Tā nedrīkst maksāt naudu, — sacīja Kings un pievērsās Džo: — Mārciņas, kuras cerējām iegūt, tagad guļ upes dibenā. Mums pastāstīja, ka Brobijs, neredzēdams nekādu iespēju aizbēgt, iemetis upē indigo krāsu. Taču zilais ūdens viņu nodevis.

Kādu brīdi valdīja nospiedošs klusums. Gribēdams visus uzmundrināt, Džeks jautāja:

— Redzu, ka neesat pretī vēlreiz palīdzēt grāmatu doktoram?

— Skaidrs, te mēs sapelēsim, bet Džo ir tintē. Mēs pacentīsimies Džo, nevis grāmatu doktora labā, — noņurdēja Spelijs.

— Un, ja doktors dabūs atpakaj dārgo lādīti, priecāsimies arī par to, — sacīja Džeks. — Taču pie lietas! Kaut kur taču «Žurkas ūsa» būs nogrūdis to tam-tamu.

Visi sasprindzināti domāja. Kings neizlaida no acīm nevienu. Arī viņš lauzīja galvu. Teļu Džims, kas kopš streika bija pilnīgi pārvērties un pats sev šķita tikpat viltīgs un izmanīgs kā cēlais laupītājs Robins Huds, tagad dziļdomīgi sacīja:

— Skaidrs, kaut kur taču mētājas tā nolādētā mantiņa. Bet mēs to atradīsim. Tu vari uz mums paļauties, Džo!

Speliju kaitināja Teļu Džima aizbildnieciskais tonis. Un viņš izaicinoši ņirgājās:

— Sevišķi uz Teļu Džimu. Acīm redzot, pār viņu ir nākusi apgaismība. Tātad tu viņu atradīsi? Bet kur?

— Nu — pie kāda krāmu bodnieka!

— Un pēc tam?

— Pēc tam? Nu pirmkārt, mums jāuzzina, pie kā.

Gribēdams brālim palīdzēt, Edijs sacīja:

— Varbūt pie kāda antikvāra vai pērļu veča?

— Es domāju tieši tāpat! — pateicīgi sacīja Džims. un dedzīgi turpināja: — Ja ikviens no mums apklausītos pie senlietu tirgotājiem? Katrs savā pilsētas rajonā.— Edijs viņam sajūsmināts piebalsoja.— Beidzot atkal tiksim prom no šejienes. Pēdējie pārtikas krājumi arī būs drīz notiesāti.

— Augstākā mērā inteliģenti mūsu Govskājas! — ņirdza Spelijs. — Apklausīties vairāk nekā trīsdesmit pilsētas rajonos. Nu tad mums jau būs sirmas bārdas, kad to atradīsim. — Atskanēja skaļi smiekli. Smējās arī dvīņi. Tikai Džo pat nepasmaidīja.

— Pie lietas! — mudināja Kings. Viņam nepagāja secen, ka Džo kļūst arvien drūmāks. Viņš aplika tam roku ap pleciem.

— Neskumsti, mazais! Svarīgākais ir tas, ka mēs visi

esam vienis pratis. Un, tā kā mums nav koka pauri, gan jau mēs kaut kā tiksim šai lietai uz pēdām. Teļu Dzims gan vēl ir ļoti maz pieredzējis, bet vienā ziņā viņam ir taisnība: tu vari uz mums paļauties.

Džirns pateicīgi paskatījās uz Kingu.

Viņi apspriedās ilgi. Katrā apsvērumā figurēja «Žurkas ūsa». Visiem bija skaidrs, ka viņš pats iztirgojis to mantiņu. Billijs rezumēja:

— Kam viņš to būtu nodevis tālāk? Varbūt kādam ūtrupniekam. Bet kuram? Tādam, par kuru neinteresējas policija. Kādēļ? Lai lēti notaksētu un, pārdodot tālāk, krietni nopelnītu. Bet tiktāl mēs vēl neesam! — Viņš lika vēlreiz atkārtot visus datus un aprēķināja: — Mums ir jāuzzina, kur pēdējā laikā notikušas ūtrupes. Es iesaku iecelt Speliju par pēdu dzinēju!

Spelijs pārsteigts apsēdās uz savas kastes, palauzīja galvu tikai dažus mirkļus.

— Ko šajā gadījumā nozīmē pēdu dzinējs. Vislabāk piespiedīsim to zelli, to augļotāju, pie sienas. Es domāju tā: iedzīsim viņu kādā dubļainā ielā un pamērcēsim viņu un viņa skaistās ūsas dubļos. Pēc tam piespiedīsim pateikt taisnību. Viņam būs jāpasaka starpnieks. Ja tur viss būtu bijis tīrs, viņš būtu varējis tai jaunkundzei, nu kā viņu tur sauc, pateikt uzvārdu.

Džo pamāja attapīgajam puisim, kas viņam sāka patikt arvien vairāk un vairāk, un iesaucās:

— Jā, jā, tam slīpētajam blēdim ir krietni jāsadod . ..

— Es arī esmu par to, — priekšlikumam pievienojās Džeks.

— Es nepiekrītu! — Kings izpleta pirkstus un savilka tos dūrē. — Tai gaļas mušai tāda mācība gan derētu. Taču mēs zaudēsim daudz laika. Tad mums vajadzētu izokšķerēt, kur viņš dzīvo, kad iziet no mājas, vai viens pats vai kopā ar kādu. Tas ievilktos. Bez tam tuvākajā laikā mēs nedrīkstam visi kopā rādīties. Nē, tas neder. Es šo lietu iedomājos tā. — Visi raudzījās uz Kingu gaidu pilni. — Tagad uzmanību. Viens no virsblēžiem, sauksim viņu par «Nosmalstītāju», gribēja mūs pirms pāris nedēļām angažēt. Mums būtu jādarbojas līdzi vienā no šīm vairāksolīšanām. Jā gan. Jānosper daž-

dažādas vērtīgas lietas, jānogādā tās pa aplinku ceļiem viņam, mēs tad saņemtu procentus un tā tālāk. Taču es negribēju iepīties šādā lietā. Arī Džeks nepiekrita, jo iedod tik tādam «Nosmalstītājam» pirkstu un viņš paņems visu roku. Bet tas nenozīmē, ka mēs šos blēžus kādreiz nevarētu iegāzt. Es izlikšos, ka piekrītam darboties līdzi... taču turpmāko atstājiet manā ziņā. Es par to sīkāk pastāstīšu pēc tam, kad būšu visam izbūries cauri. — Billijs pēkšņi kļuva gluži pārgalvīgs.

Džo devās atpakaļceļā daudz paļāvīgāks. Daudz kas Kraukļu apspriedē viņam bija palicis nesaprotams, taču tas, ka visi vēlējās palīdzēt, viņu iedrošināja.

Kad Džo nākošās dienas pēcpusdienā ieradās «Zilajā šķūnī», viņš sastapa Kraukļus vislabākajā omā.

Billijs priecīgs ar viņu sasveicinājās.

— Mēs, brāļuk, atkal varam izlidot. No «Ļodzīgās valzivs» saimnieka uzzinājām, ka mūs vairs neizseko. Un, otrkārt, lieta ar to «Nosmalstītāju» ir izdevusies. Viņš pats nopircis lādīti. Bet, tā kā mūzikas lādīte ir tikai viena lietiņa no tām daudzajām, kuras viņš pievācis, un tā kā es apsolīju mūsu līdzdalību, viņš atstāja lādīti manā ziņā.

— Tā ir pie tevis, Billij? — Džo iesaucās, laimē starodams.

— Kas? Lādīte? Ko nu blēņas! Esmu tai tikai uz pēdām. Bet sadzīt pēdas ir ļoti svarīgi. Un tās nav visai sarežģītas. «Nosmalstītājs» ar savu cilvēku starpniecību piedāvāja lādīti diviem senu lietu tirgotājiem. Tas notika tikai šorīt. Pie viena mēs jau bijām — Islingtonā. Tas nekā nezināja. Paliek vēl otrs Linkolninā, Čenseri-leinā.

— Tieši Augstākās tiesas degungalā, — zobgalīgi piebilda Spelij s.

Billijs pamāja.

— Paklau, Spelij, tev tagad būs jāiet kopā ar Oli-veru. Vislabāk paņemiet Džo tūlīt sev līdzi. Viņš zina, kāda izskatās vācelīte, nebūs daudz jāizprašņā. Tu, Spelij, tūlīt redzēsi, vai tas tēvocis ir ietiepīgs, vai viņš trūkstas no draudiem. Tātad laimīgi! Neesat jau ar pliku roku ņemami.

Čenserileina bija tiesnešu un advokātu iela. Skatīdamies uz visām pusēm, Džo, Olivers un Zagļu Henijs devās uz priekšu. Pie kādas metāla izkārtnes zēni palika stāvam. Viņi lasīja:

M. S. Kungs, antikvitātes,

ĶĪNAS MĀKSLAS PRIEKŠMETI Pērk un pārdod.

Izkārtni varēja neievērot, bet paiet garām durvīm gan nevarēja. Tās bija mākslinieciski un reizē ari lietderīgi apsistas ar platām metāla sloksnēm. Virs durvīm, nišas velvē, vissmalkākā vara kalumā darinātajos zaros, sēdēja divi dīvaini putni ar garām, mirdzošām astes spalvām. Olivera skatiens pārslīdēja durvīm, vārtu arkai. Viņš atcerējās. Kad viņš vēl bija mazs zēns, viņš šeit bieži vien izbrīnā apstājās. Arī neparastais durvju rokturis — dzērves galva uz gara kakla — bija labi palicis atmiņā.

Viegls uzspiediens — un durvis jau vērās vaļā. Atskanēja dzidra zvanu spēle: bing, bang, bong. Kādu brīdi skaņa vēl vibrēja. Vairāki pakāpieni veda lejā uz kādu kapelai līdzīgu, augsti velvētu telpu.

Jau uzlūkojot putnus, Džo bija pārņēmusi savāda sajūta. Bet šeit, kur pa labi un pa kreisi viss laistījās burvīgās krāsās, kur figūras, bronzas šķīvji, apgleznotās porcelāna vāzes bija skaisti novietotas, kur viņiem laipni nāca pretim maza auguma dīvaina izskata vīrs ar sirmu bizi, Džo šķita, ka viņš visu to jau būtu kādreiz redzējis. Tirgotājs bija ķīnietis. Viņa dzeltenīgi brūno, pergamentam līdzīgo seju izraibināja grumbas un grumbiņas. Biezās filca mājas kurpēs viņš pieslīdēja klāt, mugurā viņam bija tāds tērps, ka, pēc zēnu domām, kaut ko līdzīgu varētu valkāt tikai ķeizari vai karaļi. Misters Kungs mierīgi vēroja izbrīnījušos zēnus un ļāva neparastajiem apmeklētājiem atgūties. Tad viņš griezās pie Džo, kas viņam no visiem trim patika vislabāk, un jautāja patīkami klusā balsī, kā liekas, pilnīgi nopietni:

— Ar ko varu pakalpot?

Džo nespēja izteikt ne vārda. Tik ātri viņš vēl ne-

varēja saņemties. Bet Olivers jau staigāja, krūtis izrie-zis, ar lietpratēja skatienu vērodams telpu. Spelijs, kā jau norunāts, paklanījās vispieklājīgākā kārtā un, labi sagatavojies, apsveica ķīnieti, kā viņam pašam šķita, spāņu valodā. Misters Kungs, slēpdams smaidu, atbildēja uz sveicienu spāņu valodā, brīdi pieklājīgi nogaidījis, atkal spāņu valodā kaut ko jautāja Spelijam, kurš, protams, nesaprata ne vārda. Neskatoties uz to, viņš vairākkārt paklanījās un prātoja: ko tagad iesākt? Kā tikt klāt šim ķīnietim?

Džo beidzot bija saņēmies.

— Ak, mister . . . mister, mēs meklējam kādu mūzikas lādīti, sudraba mājiņu, kas spēlē. Un četri cilvēciņi tur griežas riņķī. Mēs to meklējam tādēļ, ka . . .

Bet te sabozies pienāca klāt Olivers un sacīja strupi:

— Jums to atnesa šorīt no rīta. Mums tas ir zināms. — Viņam šķita, ka Džo rīkojies bezatbildīgi, iejaukdamies pasākumā, pa kuru tam nav nekādas jēgas. Var izjaukt visu plānu. Ar tādu tirgotāju kā šis te vajadzēja runāt īsu un skaidru valodu: «Jums ir? Jums jādara! Jums ir zināms!» — un tā tālāk. Ķīnietis viņus uzlūkoja vēl arvien pieklājīgi. Viņš gaidīja.

Pēkšņi Džo ieraudzīja sienas plauktā, pie kura viņš stāvēja, no koka izgrieztu dūdu spēlmani. Priecīgs viņš iesaucās:

— Tieši tāds, jā, tieši tāds pats dūdu spēlmanis nāca laukā! Viņš iznāca no «Tamerlīna», no mūzikas vācelītes, es to zinu! Lūdzu, atdodiet mums vācelīti! Tā pieder . . .

Džo pēkšņi apklusa. Viņš redzēja, ka ķīnieša seja sadrūma, pierē ievilkās grumbas un noraidoši pacēlās rokas.

— Man tās nav! — sacīja misters Kungs. — Man tās vairs nav... — Taču vairāk viņš nekā neteica, jo ievēroja, ka zēna sejā, kurš viņam bija paticis no pirmā acu uzmetiena, atspoguļojās apjukums.

Senlietu tirgotājs priekšpusdienā bija nopircis oriģinālo vācelīti par desmit mārciņām no kāda cilvēka, kas viņam jau reiz, mazliet neparastos apstākļos, bija piedāvājis dārglietas. Toreiz viņš noraidījis. Bet šodien nevarējis atturēties. Diemžēl! Tātad tomēr kaut kas

nebija bijis kārtībā. Arī šorīt viņu tirdīja doma, kā gan šis neizglītotais vīrietis, kas nespēja sakarīgi pateikt teikumu, ticis pie tāda dārguma. Taču senlietu tirgotājiem ne par ko nav jābrīnās. Bailēs plaši ieplestās zēna acis ķīnieti pilnīgi pārliecināja par to, ko viņš šorīt bija vēl tikai nojautis: mūzikas lādīte te bija negodīgi iegūta manta.

Spelijs juta tirgotāja nepatiku. Viņš bravūrīgi nostājās tā priekšā, rokas bikšu kabatās sabāzis, un sacīja skarbi:

— Šķiet, jūs ļoti labi zināt, ka cilvēks, kas atnesa jums lādīti, noteikti to nav mantojis no sava vectēva. — Spelijs mirkli nogaidīja, lai konstatētu, vai viņš nebūtu atļāvies par daudz. Tā kā ķīnietis neprotestēja, viņš turpināja:

— Mēs dzenam šai lietai pēdas īpašnieka uzdevumā, kam šī lādīte ir nozagta. Tā ir ļoti ievērojama persona — kāds doktors! Tātad parādiet mums to lādīti! Domāju, jums labāk runāt ar mums, nevis ar policiju.

Nemaz neievērodams Spelija nekaunīgo ārdīšanos, toties joprojām līdzjūtīgi raudzīdamies Džo bālajā sejā, ķīnietis pacēla rokas un gandrīz vai norūpējies sacīja:

— Jā, man to piedāvāja. Es samaksāju par to desmit mārciņas. — Spelija zobgalīgo svilpošanu neievērodams, viņš vēl vairāk pievērsās Džo: — Es zinu, lādītes vērtība bija daudz lielāka.

— Kur ir lādīte? — Džo jautāja tikko sadzirdami.

— Pārdota, — klusi atbildēja misters Kungs, — viņa bija manās rokās tikko stundu.

Džo vairs nespēja savaldīties.

— Tas nevar būt, tai jābūt vēl tepat. Lādīte pieder kādam labam . . . kādam labam ... — Izmisumā Džo aizsedza seju ar rokām, taču tikai uz īsu brīdi, tad viņš tās savilka dūrēs. •— Man jāatnes lādīte atpakaļ — vai jūs saprotat? Es esmu pie visa vainīgs. Es to, viņam nezinot, ieķīlāju augļotājam. Viņiem nemaz nebija naudas, visi bija slimi. Desmit šiliņus es ļāvu sev iedot — un tagad — tagad, kad nesu naudu atpakaļ, lādītes vairs nebija!

— Desmit — šiliņus? Tas taču ir briesmīgi. Tas ir... — Misters Kungs uzlūkoja satraukto zēnu. Viņš

ieklepojās, atsēdās uz mīkstā zīda sēdekļa, sakrustoja rokas plati piegrieztajās zila zīda piedurknēs un beidzot sacīja: — Mūzikas lādīte ir mākslas darbs. Es labprāt, būtu to paturējis. Bet tieši tad, kad es jau trešo reiz to uzvilku, ienāca kāds kungs, kas šeit vairākkārt ir iepircies, ak tu debess, ieraudzīja lādīti un, nejautādams, cik tā maksā, nolika divdesmit mārciņu naudaszīmi uz galda. Viņš neļāva man bilst ne vārda. Tas esot tieši tas, kas vajadzīgs viņa abiem zēniem. Tos vajagot mazliet iepriecināt.

Džo stingi raudzījās sirmajā vīrā. Vai tiešām tā ir taisnība? Divdesmit mārciņas? Tik daudz naudas mēs nekad nesadabūsim. Nekad!

— Droši vien šis kungs neatdotu lādīti arī par divkāršu cenu. Viņš ir ļoti bagāts un liels šādu retumu mīļotājs. Tādus mākslas darbus tagad vairs negatavo ... — Misters Kungs apklusa, jo redzēja, ka abi lielākie zēni savā starpā sačukstas.

Olivers un Spelijs bija sapratušies. Bija ticams, ka vecais runāja patiesību. Tagad Olivers jautāja ļoti pieklājīgi:

— Vai jus varētu mums nosaukt pircēja vārdu — un viņa adresi? Nē, nē, tādi mēs tur neiesim... — viņš ironiski smaidīja un norādīja ar žestu, kuram būtu bijis jāatbilst smalkām manierēm, uz savu apģērbu. Par to neraizējieties! — Bet tas kungs, kam lādīte pieder, doktors Markss, es domāju, abi kungi taču varētu saprasties.

Misters Kungs pārdomāja.

-— Pircēja uzvārdu es nezinu. Zinu tikai, ka viņš ir baņķieris, pie tam ļoti bagāts, jau gadiem ilgi kolekcionē mākslas darbus. Daudz ceļo. Viņš dzīvo Lon-gekrā. Jā — tas ir viss, ko es par viņu zinu. Varbūt tas var jums noderēt!

Olivers ātri apsvēra: tas doktors Markss nekad tur neies. Un kāda tam nozīme? Viņam nekad arī nebūtu divdesmit mārciņu. Šī lieta jākārto viņiem. Kaut kā. Longekra nebija tālu no šejienes. Pēkšņi Olivers satrūkās:

— Vai viņam ir arī dēli? Jūs sacījāt divi? Cik veci? Tas ir, es domāju, vai ļoti mazi vai arī mūsu vecumā?

Misters Kungs apslēpa smaidu. Kas bija padomā šiem savādajiem izlūkiem? Tie neapšaubāmi bija attapīgi zēni. Šķiet, ka tie pazina kastītes pircēju!

— Jā, viņam ir divi dēli. Jūsu vecumā? Nē, jaunāki! Mazliet jaunāki. Pirms diviem gadiem abi bija atnākuši tēvam līdzi. Toreiz abiem mugurā bija matrožu blūzes. Tagad es atceros pavisam skaidri. Baņķieris nopirka abiem saviem sarkancekulainajiem dārgu ziloņkaula burukuģi. Buras bija no perlamutra. Tā bija loti skaista lietiņa . . .

— Labi, pateicos! Lieliski, ar to mums pietiek, ser! Padomāsim, ko darīt tālāk. — Olivers paklanījās. Arī Spelijs. Apmeklējums bija attaisnojies.

Kad Džo, galvu nodūris, gāja laukā no velvētās telpas, viņš vairs neievēroja raibo krāšņumu. Divdesmit mārciņas! «Tamerlīns» bija zaudēts — uz visiem laikiem.

Bing-bang-bong, noskanēja zvani.

PARĀDS TIEK NOMAKSĀTS

— Visai nepatīkama apkārtne, jālaižas prom pēc iespējas ātrāk, citādi vēl ieskriešu saviem radiem nagos, — teica Olivers, kad viņš ar Speliju klaiņoja pa Longekru, no kuras viņš bija vairījies veselu gadu. Viņš centās iet cieši gar namu sienām. — Tur, vienā no tām kastēm, dzīvo tie sarkanmatainie.

Olivers jau gribēja aizlavīties prom. Spelijs viņu atturēja.

— Blēņas, Oli, tās tikai iedomas. Kas tevi var pazīt? Šajos kankaros? Atceries tikai, kāds tu atnāci pie mums. Zīda biksēs! — Viņš iegrūda Oliveram sānos dunku, uzcēla tam mēteļa apkakli un nobrauca uz pieres vēl dažas matu šķipsnas.

Olivers pašķielēja uz savu attēlu kādā skatlogā. Draugam bija taisnība. Neviens no viņa tuviniekiem nebūtu viņu pazinis šajos kankaros. Viņš uzelpoja.

— Dažkārt uznāk šādas pēkšņas iedomas. Tev ne?

Vai tev vispār ir kāds, kas tevi meklē? Es domāju — piederīgie?

— Hm, — Spelijs noslaucīja degunu, — labāk runāsim par kaut ko prātīgu. Es domāju, ka mums vispirms kārtīgi jāaplūr abas mājas.

Viņi nogaidīja divas stundas, taču abi sarkanmatainie neparādījās.

— Vai nu man tūlīt jādabū kaut kas ko rīt, vai arī mans vēders aprīs mani, — ņurdēja Olivers.

—- Nu, laidies tikai lapās! — smējās Spelijs, — es vēl te mazliet apklausīšos.

Nākošajā rītā abi atkal pastaigājās pa Longekru. Dienu iepriekš Spelijs bija uzzinājis kaut ko svarīgu un vakarā par to pastāstījis Kraukļiem: baņķiera Ņū-meņa sarkancekulainās atvases saucot par Tomu un Dē-viju, vienam esot trīspadsmit, otram — četrpadsmit gadu. Ierašas? Un kādas vēl! Labie kaimiņi vienmēr zina stāstīt vai veselus romānus. Arī maiznieku zēniem un sīktirgotāju sievām nekas nepaiet secen. Šo ziņu pietika, lai Spelija attapīgā galviņa sāktu kombinēt. Baņķiera dēli, neraugoties uz aizliegumu, satiekoties ar kādu gaisagrābsli. Tas parādoties tikai uz neilgu laiku un pavedinot piedzīvojumu kāros zēnus uz dažādām dēkām. Protams, par krietnu samaksu skaidrā naudā.

Kopš kāda laika šo pazīšanos krasi pārtraucis baņ-ķieris-tētiņš. Gaisa grābsli saucot par Čarliju Smitu.

Uzzinājuši šos faktus, Kraukļi ietērpa Oliveru ūtrupēs salaupītajos kankaros: modelis «Jaunais vīzdegu-nis». Viņam bija jātēlo jau minētā Čarlija drauga loma Kad Olivers, bravūrīgi pasitis padusē bambusa spieķīti, devās ceļā, Kraukļi smējās, vēderus turēdami.

Spieķīti vicinādams, viņš tuvojās mājai Nr. 18. Pie ieejas stāvēja cilvēks jātnieka zābakos un kučiera apģērbā.

— Hallo, jaunais kungs, pie kā lūdzu?

— Pie saviem draugiem — Dēvija un Toma Ņūme-niem.

— Man ļoti žēl, bet jaunie kungi pārnāks tikai vakarā. Jau visu nedēļu viņi viesojas ārpus pilsētas pie vecmāmiņas.

Kučieris plati pasmaidīja un pamirkšķināja ar aci.

Olivers būtu visu ko devis, ja tikai varētu uzzināt, ko nozīmē šis smaids. Atjautības ziņā viņš tālu atpalika no Spelija. Olivers bija pārāk slikts detektīvs. Tāpēc viņš tikai noteica:

— Tādā gadījumā, lūdzu, nododiet viņiem manus sirsnīgākos sveicienus. Tātad līdz vakaram!

Kučieris panāca soli tuvāk un jautāja:

— Un no kā lai es nododu sveicienus?

No kā? Jā, ko nu — pie velna! Olivers drudžaini domāja.

— No. . . Zaļā Pipara! — viņš atbildēja ar mākslotu aukstasinību. Bet, kad kučiera sejā atspoguļojās vēl lielāka ziņkāre, Olivers, lai gan pats bija uztraucies, it kā starp citu, vienaldzīgi piemetināja: — No Carlija Smita drauga.

Spriežot pēc visa tā, ko Spelijs bija uzzinājis par šo Čarliju, tas šeit noteikti nedrīkstēja rādīties. Bet varbūt, ka kučieris kaut ko zināja? Pareizi: Olivers nebija maldījies. Baņķiera kučieris pielika pirkstu pie lūpām, pamirkšķināja un klusu sacīja:

— Tiks izpildīts. Noteikti! — Un pēc tam ar labvēlīgu skatienu nolūkojās pakaļ aizejošajam «Zaļajam Piparam». Vai abi kundzēni jau atkal būtu sapinušies ar kādu vējgrābsli? Lai arī tā — viņš jau nu nepļāpās. Tie abi tomēr krietni zēni. Un pie tam — arī devīgi. Bet «Zaļais Pipars», kā redzams, tomēr nebija no devīgajiem .

Nākošajā dienā abi Kraukļi atkal klaiņāja pa ielu uz priekšu un atpakaļ. Olivers šodien nebija «skatuves ietērpā», kā viņš pats izteicās. Beidzot — pēc trim garu garām stundām — viens no sarkanmataiņiem iznāca uz ielas, palūkojās vispirms pa labi, tad pa kreisi un aizskrēja. Spelijs neizlaida viņu no acīm. Sarkanmatis pazuda aiz kāda grāmatu veikala durvīm. Kad pēc brīža viņš atkal iznāca, viņš vairs nesteidzās. Iebāzis degunu grāmatā, viņš lasīja. Spelijs panāca viņu un gāja tam cieši blakus, līdz zēns pacēla galvu no grāmatas un paskatījās uz viņu.

— Ko blenz uz mani? Ej prom!

— O, mister Dēvij, jūs bijāt ļoti ilgi veikalā.

— Es neesmu Dēvij s!

— Ak pareizi — mister Tom! Atvainojiet! Man jānodod svarīgas ziņas jūsu brālim. — Pēc tam čukstus piebilda: — no Čarlija Smita.

Aiz izbailēm Tomam grāmata izkrita no rokām. Spe-lijs to uzmanīgi pacēla un izlasīja titullapu: «Piedzīvojumi jūrā un uz sauszemes». Pēc tam viņš pieklājīgi atdeva grāmatu tās īpašniekam. Toms bija izmisis. Pirmā diena Londonā pēc piespiedu izbraukuma pie vecmāmiņas — un jau atkal Čarlijs!

Ko tad viņš atkal grib? — noprasīja Toms raudulīgā balsī. — Mūs vairs nedrīkst redzēt kopā. Citādi tētis mūs ieslodzīs pavisam. Tā tikai mums vēl trūka!

Spelijs līdzjūtīgi pamāja. Viņš nejautāja nekā. Viņš klusēja. Nē, nē, šeit ar valodu nedrīkstēja steigties. Gan jau dēliņš izpļāpāsies pats. Bet «dēliņš» bija neuzticīgs, blenza iesāņus uz Speliju un arī klusēja. Tad Spelijs nolēma pāriet uzbrukumā:

— Es esmu Čarlija izlūks, viņa uzticības vīrs. Man jūs varat uzticēt visu. Mana mēle ir tikpat mēma kā miroņa galvaskauss Haigeitā [28].

Toms sāka smieties. Viņam patika šādi izteicieni.

- Tātad — kas tev sakāms? Kāda ziņa?

Redzi! — Spelijs parakņājās kabatā un izvilka apdilušu, kādreiz apzeltītu pogu, uz kuras bija iespiests enkurs.

— Pagaidām šo te! Ja šī poga rīt būs jūsu mājas priekšā pie mūra sētas, tad tā būs norunātā zīme Čarli-jam!

Toms apskatīja pogu.

— Labi! Norunāts! — Un, pacēlis balsi, viņš svarīgi piebilda: — Parasti visu kārto mans vecākais brālis. Bet paziņo Čarlijam, lai viņš rādās tikai tad, kad beidzot būs dabūjis kuģi.

Spelijs sāka ausīties. — Kuģi? — viņš pārjautāja, cerībā uzzināt ko vairāk. Vai tad ķīnietis nebija stāstījis par kādu ziloņkaula kuģīti? Varbūt Toms domāja kādu rotaļlietiņu? Spelijs pētīja tālāk:

— Tāds glīts, mazs burinieks . . .

— Kas par mazu burinieku! Nē! Nekāds burinieks!

Tam jābūt tvaikonim! Lielam tvaikonim! Tādam, kas brauc uz Ameriku! Vai vislabāk uz Indiju. Un, ja viņam vajadzīga nauda, tad lai tikai saka. Nu, vai vajadzīga nauda? Cik daudz?

— Par naudu viņš neko neteica, — vienaldzīgi atbildēja Spelijs un nodomāja: «Skaties tikai, šiem zeļļiem naudas ir kā spaļu.»

Bet te Toms viņam uzkliedza:

— Pazūdi! Tur pāri pretī ir mūsu māja. Mūs nedrīkst redzēt kopā.

— Velna milti! Tu nu gan esi puika! —• skaļi smiedamies, Olivers teica Spelijam, slavēdams viņa sekmīgo izlūka gājienu. — Nekad nebūtu domājis, ka mēs tik ātri nokļūsim uz pareizā kursa. Tātad ar kuģi... — Viņš iesvilpās caur zobiem. — Manam piemēram seko viens otrs vēl šodien. Ar šo Čarliju Smitu tātad esam trāpījuši pareizi. Bet kā nu tālāk? Nāc! — Viņš ievilka Speliju kādā priekšnamā. Tur Spelijs viņam īsumā pastāstīja vēl dažus sīkumus, ko bija uzzinājis no maiznieka izsūtāmā zēna. Pēkšņi Olivers sāka skaļi smieties:

— Un pogu? Vai tiešām viņš to paņēma?

— Tas? Nu protams! Tādi kā viņi ir kāri uz slepenām zīmēm. Viņš būtu ņēmis arī zirga mēslu bambuli.

Nākošajā rītā «Zaļais Pipars» — šoreiz bez spieķīša, toties ar piķa melniem matiem, kas bija nokrāsoti ar zāļu žurkas krāsu, — gabaliņu tālāk nogaidīja, līdz Spelijs izvilka no plaisas mūrī pogu ar enkura attēlu un padeva viņam zīmi. Tātad arī Dēvijs ir uzkodies. Mazliet vēlāk Dēvijs iznāca no mājas, tāpat vilcinādamies kā viņa brālis, un aizsoļoja uz grāmatu veikala pusi. Olivers devās viņam pakaļ.

Panācis to, viņš čukstēja:

— Mister Dēvij! Jums sveiciens no Čarlija Smita. Jās nedrīkstat ļaut sevi atkal aizsūtīt uz laukiem tik ilgi. Carlijs pa to laiku bija uzgājis jums brīnišķīgu preču kuģi, kas brauca uz Ceilonu! Jā, jā! Traks maršruts. Biskajas jūras līcis — Zaļais rags — Keiptauna — un tad Indijas okeāns. Bet «Rothermere» ilgāk vairs ne-

varēja gaidīt — šodien aizbrauca. Locis jau nu gan bija gatavs aizbraukšanu mazliet novilcināt. Bet ne ilgāk kā pusi dienas. Par pūlēm misters Čarlijs viņam samaksāja desmit šiliņus.

— Tikai desmit? Ne vairāk? Lūdzu — ņemiet!

Un Dēvijs nekavējoties izvilka naudu no kabatas. Ar to abi brāļi vienmēr bija apgādāti bagātīgi, un baņķieris dēliem vienmēr piekodināja: «Iegādājieties sev ko prātīgu! Pērciet grāmatas, atlantus! Tas viss noderēs jūsu izglītībai.»

Arī Dēvijs bija piesardzīgs un nevēlējās sarunu stiept garumā.

— Pasakiet Čarlijam, ka viņš šeit nedrīkst rādīties nekādā gadījumā. Bet, ja jūs mūsu starpā uzturēsiet sakarus arī turpmāk, tad jums, kā viņa sūtnim, varu teikt tikai vienu: mūsu plāni ir tieši tādi paši kā agrāk — lielais reiss!

Kad Spelijs un Olivers, atgriezušies «Zilajā šķūnī», paziņoja Kraukļiem par paveikto un nodeva desmit šiliņus, kas tiešām bija ārkārtīgi nepieciešami dažādu neatliekamu izdevumu segšanai, visi domāja, ka viņu pasākums ir ievirzījies ļoti labvēlīgā gultnē. Abi zēni bija jau ieskrējuši tīklā. Par tiem bija uzzināts viss nepieciešamais. Bet nebija ieteicams sākt sarunas par mūzikas lādīti jau tagad. Vispirms bija jāinscenē šķietama abu zēnu nolīgšana uz kuģa. Tas jau nebija tik vienkārši izdarāms. Lai gan Spelijam ostas apkārtnē pazīstamu bija daudz — matroži, krāvēji, loči, ostas strādnieki, — tomēr to varēja uzskatīt par laimes gadījumu, ka divas dienas vēlāk viņš satika plecīgo Raselu, kuģa «Arrow»[29] mehāniķi. Jau pirms gada Rasels gribēja Speliju ņemt sev līdzi. Tādu apķērīgu, nenogurdināmu un vienmēr jautru zēnu nevar vis sastapt katru dienu.

— Nu, draudziņ? Man atkal tev ir piedāvājums! San-īrancisko mums aizbēga kuģa zēns. Tātad —- kā būtu?

Bet Spelijs skumīgi atbildēja:

— Tagad nekas neiznāks, Rasei! Varbūt vēlāk.

— Ar atbildi nav jāsteidzas. Mēs stāvēsim dokā vēl veselas divas nedēļas. Pie Deptfordas krasta.

Spelijs mirkli šaubījās. Vai šeit nebija divkārša izdevība? Arī viņam pašam? Bet tam vēl bija laiks. Pavadīdams kādu gabalu Raselu, viņš pastāstīja tam par Kraukļu nodomu nolīgt uz kuģa baņķiera zēnus. Rasels smaidīja. Viņam patika īsti jūrnieku joki.

Bet nu vajadzēja rīkoties.

Divas dienas vēlāk Dēvijs vakarā atkal izlavījās no nama Nr. 18. Pie grāmatu veikala viņam pievienojās Spelijs un pačukstēja:

— Tik tālu nu ir. Viss tikpat kā norunāts. Kuģa vārds ir «Arrow». Tas ir preču tvaikonis. Vispirms dodas uz Kanādu, bet pēc tam brauc gar Dienvidameriku. Viņiem vajadzīgs tāds izveicīgs zēns kā tu. Arī līgums ir sagatavots. Bet, ja ieradīsieties abi, tad otru jau nu tieši pār bortu nemetīs.

— Tātad tu domā, ka Toms ari var braukt līdzi? — noprasīja Dēvijs, un viņam aiz uztraukuma elpa aizrāvās.

— Domāju, jā. Mans draugs mehāniķis Rasels — es viņu pazīstu jau gadiem ilgi — saka, ka kuģa pavārs atradīšot darbu arī viņam. Esmu jau izdomājis, kā nokļūt uz kuģa. Es jūs nogādāšu. Protams, naktī, kad būs migla. Iekāpt jums vajadzēs pa iluminatoru. Pārtika jāpaņem līdzi divām trim dienām. Kuģis uzreiz nebrauks. Tātad līdz rītam — ahoi! Vakarā satiksimies ar manu mehāniķi pie Deptfordas tilta. Viņš tur gaidīs mūs kuģa laivā. Līdz tiltam es jūs aizvedīšu.

Dēvijs apmierināts nopūtās.

— Beidzot! — viņš tikai noteica. Bet pēc tam, ātri apķēries, viņš aši pajautāja: — Bet ko lai mēs velkam mugurā?

Spelijs padomāja.

— Tagad ir marta sākums un naktīs vēl ir ļoti auksts. Kamēr jūs slēpsities, jūs nedrīkstat klepot. Tātad apģērbam jābūt siltam: adīts džemperis, šalle un cepure. — Spelijs vēlreiz paskaidroja, kur jāsatiekas. — Uz stūra, divus kvartālus tālāk. Laiks: stundu pēc tumsas iestāšanās.

Tālāk Spelijs runāja vilcinādamies, jo bija jāpasaka pats svarīgākais:

— Un tad . . . tad ir vēl kaut kas . . .

— Jā, jā, es jau zinu! Lietas finansiālā puse. Skaidrs! Mums nauda ir. Tātad — cik daudz?

Spelijam no uztraukuma viegli iesāpējās vēders. Viņš nodomāja: «Tagad nedrīkst izgāzties. Ja viņš kaut ko manīs, tad visam beigas un uz visiem laikiem. Vispirms šis zellis uzmanīgi jāsagatavo. Nevar taču uzreiz pateikt: «Dod šurp mūzikas lādīti!»» Tāpēc Spelijs vēlreiz sāka runāt par Toma darbu pie kuģa pavāra, par pašu pavāru, kas esot lielisks un cienījams cilvēks, par vientulīgo dzīvi tālajā jūras ceļā, par garlaicību un pavāra dīvaino mīlestību uz mūziku.

— Tavs brālis Toms, protams, pie pavāra iekārtosies ļoti labi. Bet vajadzētu viņam lūkot piebraukt. Kaut ko uzdāvināt. Vislabāk kaut ko muzikālu.

— Kaut ko muzikālu? Ko tu ar to domā?

Spelijs vientiesīgi turpināja:

—- Vai tad jums mājās nav nekā tāda, ar ko var muzicēt? Protams, ne jau klavieres, bet varbūt, teiksim, vijole, dūdas . . . nu, kaut kas tāds «tingel, tangel, kling-ling-ling».

— Nē, nav. Tēvam ir tikai tāda mūzikas lādīte. Bet ar to nevar muzicēt. Tā spēlē pati.

— Nu kas par to? Labāk jau kā nekas. Vai tā lādīte ir liela? Smaga? Kādu centneru?

Kur 11u! — iesmējās Dēvijs. — Maza sudraba lietiņa. Ar atslēgu uzvelkama. īstenībā tā tagad pieder mums. Pirms dažām dienām tēvs mums uzdāvināja. Bet ko mēs darīsim ar tādu krāmu? Pavāram varbūt patiks. Kā tu domā?

Dēvijs bažīgi paskatījās uz Speliju. Pēdējais aiz prieka bija gatavs vai dejot. Bet viņš apvaldīja savu prieku un vienaldzīgi noteica:

— Varbūt tāda tingling kastīte nemaz nav tik slikta pavāram. Nudien! Atnes to. Noteikti atnes! Gan jau pavāram patiks. Jā, bet mehāniķim — kaut ko šķidru rīkles izskalošanai. Pudeli ruma vai viskija — skaidrs?

— Paķeršu ari to, — bez vilcināšanas piekrita Dē-vijs.

Spelijs pārsteigts paskatījās uz zēnu. «Skaties tikai,» viņš nodomāja, «zellis zina, kā jārīkojas, ja gatavojas piedzīvojumiem.»

— Nu labi, bet tev un Čarlijam? — uzstāja Dēvijs.

— Šo lietu es nokārtoju viens pats bez Čarlija.

— Jo labāk. Tātad — cik tev pienākas par starpniecību?

Spelijam no uztraukuma asinis sakāpa galvā. «Zeļļi ir bagāti, bet mums vajadzīga nauda. Bet tikai neuztraukties!» viņš sevī apņēmās.

— Vispirms es nogādāšu jūs laivā. Un, ja viss noritēs gludi, tad jūs dosiet man, teiksim, trīs mārciņas.

— Norunāts! — atbildēja Dēvijs, nepamirkšķinājis ne aci.

Kādā šķērsielā Speliju gaidīja Olivers. No prieka Spelijs apkrita viņam ap kaklu.

Nākošajā vakarā, divas stundas pēc tumsas iestāšanās, uz kādas kastes «Zilajā šķūnī» stāvēja maza, grezna mūzikas lādīte, un to uzvilka ar zelta atslēdziņu. No tās iznāca dūdinieks, gans ar fleiti, stabulnieks un spēlmanis. Uz šķūņa sienas dejoja mazo muzikantu ēnas. Zvani atskanēja maigi un noslēpumaini. Beidzot tie apklusa. Visi klusēja. Pēc brīža Billijs ierunājās:

— Tas bija to vērts. Tā lietiņa ir velnišķīgi skaista. Ja tas nebūtu doktors Markss, viņš nekad to atpakaļ nedabūtu.

— Mums būtu skaista mūzika pirms gulētiešanas . ..

Šajā vakarā vēl daudzas reizes atskanēja «Tamer-

līna» zvanu dziesma.

Tikai Spelija nebija šovakar mājās. Arī naktī viņš vēl neatgriezās. Viņam bija vēl jāaizved abi zēni uz ostas austrumu daļu, mērojot kilometriem tālu un grūtu ceļu cauri visai pilsētai, pāri Londonas tiltam un pa tumšu ielu labirintiem. Abi zēni viņam tomēr sekoja nekurnēdami. īsi pirms pusnakts viņi nonāca pie Dept-fordas tilta. Rasels viņus jau gaidīja. Mirdzošām acīm viņš saņēma pudeli. Spelijs pamirkšķināja:

— Bet «mūziku» Olis nodos tieši pavāram. Viņš šovakar dzer groku «Ļodzīgajā valzivī».

— Kārtībā! — Un Rasels griezās pie Spelija un abiem zēniem: — Nu tad aiziet!

Abi zēni ielēca laivā, un Spelijs tiem sekoja. Rasels uzmanīgi airēja gar krastu.

—- Pa iluminatoriem iekāpt taču pratīsiet? Un ogļu bunkurā izturēties klusu kā pelītēm — vai sapratāt? Pārtiku paņēmāt?

Zēni klusēdami pamāja un parādīja saiņus ar ēdamo. Viss bija tik aizraujoši. Mēness uz brīdi paslēpās aiz saplosītiem mākoņiem, un Deptfordas grīvas apkārtne ar šķūņiem un pussagruvušām mājām kļuva vēl atbaidošāka. Nosita divpadsmit. Kaut kur pavisam tuvu varēja dzirdēt dzelzi kaļam. Toms bailīgi paskatījās atpakaļ uz Speliju. Bet tas tikai pasmējās:

Tas viss pieder pie lietas!

— Lūk, tur stāv «Arrow», — teica Rasels, rādīdams kaut kur tumsā, kas brīžiem atplaiksnīja gaišāka, bet pēc tam atkal sabiezēja melna kā tinte. Laiva piestājās pie krasta.

— Esiet uzmanīgi! — Rasels izlēca krastā. — Iekāpt tikai tad, kad mēness aizslēpjas aiz mākoņiem. Un nebļaustieties, puikas! Kuģis dokā būs vēl divas dienas. Bet pēc tam ceļā! Ahoi!

Lēnām un piesardzīgi Spelijs stūrēja laivu doka ārējos ūdeņos, pabrauca garām plankām, izbrauca pa apakšu laipām, aizvien vairāk tuvodamies milzīgajam kuģim, kas melnēja pietauvots pie krastmalas. Kalšana bija apklususi, un šajā naktī no sestdienas uz svētdienu valdīja pilnīgs klusums.

Mēness jau ilgāku laiku negribēja un negribēja paslēpties aiz mākoņiem. Spelijs pacietīgi gaidīja, vērodams mākoņus.

— Nu ir laiks! Tur ir iluminators. Otrais! — Spelijs jau sen bija pamanījis virvju kāpnes, kas karājās laukā no iluminatora. Viņš klusi bez trokšņa vēl dažas reizes iemērca airus ūdenī, un klāt viņi bija. — Rāpieties nu!

Dēvijs iedeva Spelijam norunātās trīs mārciņas. Pēc tam viņš sāka kāpt augšup. Uzmanīgi, bet samērā

veikli. Viņam sekoja Toms. Un tad viņi abi nozuda. Spelijs klusu caur zobiem nosvilpās.

Kad pēc brīža viņš laivu bija pietauvojis pie doka reliņiem, preču kuģi atkal apspīdēja spilgta mēness gaisma. Bija skaidri salasāms kuģa nosaukums — «Arrow». Spelijs nopūtās. Pēc četrpadsmit dienām kuģis dosies lielajā reisā. Bet kāpēc bez viņa?

Otrā rītā Spelijs atkal ieradās Longekrā.

Sākumā kučieris pārdrošnieku negribēja ielaist.

—• Reiz taču šajā naktī jātiek pie miera, — viņš rūca. Bet Spelijs neatkāpās:

— Naktī? Pulkstenis taču ir jau seši!

Tad kučieris, vēl stipri satraukts, pastāstīja, ka misters Ņūmens visu māju sacēlis kājās. Abi jaunskungi esot aizlaidušies.

Baņķieris trakojis, vaimanājis, paziņojis policijai un

apvainojis viņu, kučieri. Beidzot veltīgi izskraidījies, uz rīta pusi atgriezies mājās, .apsējis ap galvu mitru dvieli un, pie rakstāmgalda sēdēdams, aizmidzis.

Kad Spelijs jau stāvēja piesmēķētajā ar priekškariem aptumšotajā baņķiera darbistabā un kalpotājs grasījās viņu izraidīt, viņš skaļi iesaucās:

— Labrīt, mister Ņūmen!

Baņķieris uztrūkās no snaudiena, paskatījās uz ienā~ cēju miegainām acīm un gribēja viņam uzkliegt. Bet Spelijs, it kā runa būtu par visparastāko lietu pasaulē, teica:

— Es nāku jūsu dēlu — Toma un Dēvija uzdevumā!

Baņķieris uz mirkli sastinga. Bet tad viņš pēkšņi norāva dvieli no galvas un iedrāzās sievas guļamistabā, saukdams:

—- Mēja, Mēja, viņi ir atrasti! Dēvijs un Toms ir atrasti!

Ar mājienu izraidījis kalpotāju, viņš smagi atkrita krēslā pie rakstāmgalda un skaļi iešņukstējās. Tas bija tikai mirklis. Viņš ātri savaldījās un pētoši paskatījās uz Speliju.

— Kur viņi ir? Aizved mani pie viņiem! Vari prasīt jebkādu atalgojumu. Vai viņi ir veseli? Varbūt viņiem kas noti . ..? — Viņš skatījās uz Speliju caururbjoši, it kā nojauzdams, kur nokļuvuši abi viņa piedzīvojumu kārie puišeļi.

Baņķieris uz Speliju atstāja ļoti prātīga cilvēka iespaidu. Nevajadzēja daudz vārdu, lai paskaidrotu tēvam visu plānu par dēlu nolīgšanu uz kuģa.

Kad Spelijs beigās viņam nodeva zīmi, ko bija rakstījis Rasels, baņķieris atvilka priekškarus un, lai gan istabā bija kļuvis gaišs, aizdedzināja vēl sveci. Kad viņš lasīja zīmi, sejā tam atplaiksnījās plats smaids:

«... lai tie kādas divas vai trīs dienas mierīgi pasuti-nās ogļu bunkurā. Tā viņi no braukšanas pa jūru atradināsies visātrāk. Ēdamais viņiem ir. Mūsu kuģis neaizbrauks ātrāk kā pēc četrpadsmit dienām. Viss ir kārtībā! Mehāniķis Rasels.

Un izsniedziet divdesmit mārciņas šīs zīmes uzrādītājam ...»

Spelijs uzmanīgi vēroja baņķieri. Tas asi paskatījās uz Speliju. Vai tikai šis zellis nav blēdis? Divdesmit mārciņas ir liels atalgojums. Pārāk liels.

— Es maksāšu šīs divdesmit mārciņas, — brīdi padomājis viņš teica. —- Tik daudz mani dēli ir vērts. Arī vairāk. Bet vispirms aizved mani uz kuģi!

— Bet lūdzu, mister Ņūmen! — mierīgi atbildēja Spelijs. — Tādā gadījumā gan tikai jūsu karietē. Šo ceļu šonakt esmu nostaigājis jau divreiz. Man pietiek!

Tad nu baņķieris pēkšņi iesmējās. Šaubas viņam bija zudušas.

— Nu labi! Lai zēniņi pasūt tur pāris dienu. Vai arī visas trīs. Pēc tam nokārtošu visu pats. — Viņš izņēma no kabatas portfeļa divdesmit mārciņu zīmi, nolika to Spelijam priekšā, neizlaizdams viņu no acīm. — Bet ta-

gad saki — ko tu iesāksi ar to? Nopirksi sev jaunu uzvalku?

Spelijs smaidīja.

— Šīs divdesmit mārciņas vajadzīgas maniem draugiem, lai no kāda bagāta kunga atpirktu atpakaļ vienu mūzikas lādīti. Viņš ir nopircis to, nemaz nenojauzdams, ka tā ir zagta. Tagad mēs varam to atdot atpakaļ tam, kuram tā pieder. Viņš gan brīnīsies!

To pateicis, Spelijs pastūma naudas zīmi pāri galdam uz baņķiera pusi:

— Lūdzu, šeit ir nauda. Bet mūzikas lādīte mums jau ir!

— Kas? Kā? Mūzikas lādīte? Pagaidi, pagaidi...

Misters Ņūmens gribēja jau izsteigties no darbistabas, bet Spelijs tikpat mierīgi kā pirmīt turpināja:

— Jums nav jāmeklē. Šo mūzikas lādīti patiešām mums iedeva jūsu dēli. Bet nauda mums vispirms bija jānopelna. Es domāju, ser, ka tādā kārtā esam palīdzējuši viens otram!

Pirms baņķieris spēja visu aptvert, Spelijs jau bija atstājis istabu. Vispirms misters Ņūmens tagad juta nepieciešamību pēc stiprāka malka. Bet viņš veltīgi meklēja pudeli.

Pudele, kas parasti bija atradusies pa tvērienam galda atvilktnē, jau labu laiku gulēja Temzā, netālu no Dept-fordas krasta, zem preču kuģa «Arrow».

«Grāmatu doktors gan iepletīs acis!»

Par to Kraukļi nešaubījās. Mūzikas lādīti viņi gribēja aiznest atpakaļ vēl tajā pašā dienā. Iet gribēja visi.

Billijs sarauca pieri. Visi? Nē, to nevar. Bet viņš klusēja. Arī Džeks novēroja pārējo sejas: nē, brīvprātīgi neatteiksies neviens.

Kad visi taisījās ceļā, Kings pēkšņi teica:

— Es domāju, ka to aiznesīs Spelijs. Tev, Oli, šoreiz nevajadzētu iet. Galu galā tu taču zini, kāds izskatās zinātnieka dzīvoklis. Bet man ir jābūt klāt, jo jānokārto vecs parāds.

Tas skanēja pārliecinoši. Pēc pusdienas visi devās ceļā pavadīt Billiju un Speliju. Pie Soho skvēra viņi

abus sagaidīs atpakaļ. Aizejot Kings vēl dzirdēja, ka Džeks tam nosauca pakaļ:

— Novelciet viņu lejā!

Tagad Billijam bija pavisam citāds garastāvoklis nekā tajā dienā, kad viņi aiznesa Marksam kārbiņu ar zālēm. Šodien viņiem nevajadzēja nolaist acis, jo pirksti nebija aptraipīti.

— Visvairāk man patīk tas, ka tu tam bagātniekam naudu atdevi atpakaļ, Spelij. — teica Billijs, kad viņi kāpa pa kāpnēm. — To es gribēju tev vēl pateikt. Par to nebijām norunājuši, bet tu pats saprati, kas no tā atkarīgs. Braši.

Tad viņi bija jau pie durvīm.

«Tamerlīna» piedzīvojumus Spelijs attēloja ļoti temperamentīgi, un Mora ģimene viņa sniegumu uzņēma ar lielu jautrību.

— Abi jūras braucēji droši vien vēl sēž ogļu kaudzē, un, ja viņu tēvs ir prātīgs, viņš ļauj tiem tur pavārtīties vēl kādu laiku, — teica Moris, izslaucījis acis. — Bet par to, ka baņķierim tās divdesmit mārciņas uzdāvinājāt, — visa cieņa jums!

Kad «Tamerlīns» bija beidzis savu skaisto dziesmu, to nolika atpakaļ vecajā vietā, iepakotu pelēkajā kartona kārbā. Lēnhena to paslepus noglāstīja. Visiem it kā akmens bija novēlies no sirds.

Bet Moris vēl neatlaida abus zēnus. Viņiem bija jāapsēžas uz ādas dīvāna. Pats viņš apsēdās pie rakstāmgalda, kas stāvēja augsta grāmatu plaukta priekšā un jautāja:

— Un kur ir pārējie?

— Gaida lejā, pie Soho skvēra. Džeks ļoti vēlējās nākt, arī Olivers un Govskājas.

— Vēlāk arī es noiešu lejā.

— Tad nu gan Džeks priecāsies! — teica Billijs un nodomāja: «Viņš gan prot lasīt citu domas.»

— Man taču jāpaspiež roka visiem, sevišķi Džekam, kas tik enerģiski palīdzēja streika laikā.

Kings un Spelijs saskatījās. Arī to viņš zināja?

Moris aizdedzināja cigāru un meistarīgi pūta dūmu riņķus krēslainajā istabā.

— Jā, «Tamerlīns» man ir ļoti dārgs bērnu dēļ. Bet streiks . . . bez jums nebūtu viss noritējis tik gludi. Te nu jūs pierādījāt, kas īsti esat par vīriem, uz ko esat spējīgi. Ir vērts palauzīt galvu, lai palīdzētu citiem. Šoreiz ieguvēji ir pāris simtu strādnieku, un tie ir saņēmuši palīdzību arī tupmākajam laikam.

Viņš brīdi apklusa un tad, pamājis Billijam, turpināja:

— Es gribu teikt, ka esat kaut ko veikuši visas cilvēces labā, King! Krusta zirneklim šis sitiens maksā pāris tūkstošu mārciņu. Mazliet vairāk nekā mežģi-nes...

— Pāris tūkstošu mārciņu? — brīnījās Billijs. Pēc tam viņš ar lepnumu paskatījās uz Speliju.

— Nu, bet vai tālāk domājat braukt pa vecām sliedēm? — jautāja Moris. — Sīkas zādzības ... no kaut kā taču cilvēkam j ādzīvo.

Uz šo jautājumu, ko Billijam vienmēr bija uzdevis Džeks, bet jo sevišķi Robins un Bens, viņš parasti centās neatbildēt. Bet šeit, šajā telpā, no atbildes izvairīties nevarēja.

Spelijs uztraukumā iebrauca ar roku matos. Viņš nodomāja: «Varbūt tagad man vajadzētu? ...» Vai nu nebija izdevīgs brīdis? Viņš bija nodomājis pastāstīt Kraukļiem par saviem plāniem jau tuvākajās dienās. Spelijs jau gribēja sākt runāt, bet tad nedrošā balsī ierunājās Billijs:

— Nevaru pamest Kraukļus — Speliju, Džeku, Oli...

— Padoma tikai! — iespurdzas Spelijs, Nu viņam runāt bija vieglāk.

— Par mums neraizējies. — Viņš brīdi klusēja, jo Billijs paskatījās uz viņu diezgan pārsteigts. Tā kā par tik svarīgu lietu nevar runāt sēdot, Spelijs piecēlās. Viņš izslējās taisni, noglaudīja svārkus, paskatījās uz Mori, kas sēdēja aiz rakstāmgalda, pēc tam — uz Bil-liju, pakasīja vēlreiz pakausi un tad turpināja:

— Es domāju, ka gadījums ar «Tamerlīnu» ir mūsu

meistargabals. Tik spīdoši mēs neko vairs neizdarīsim. Un tāpēc . . .

— ... un tāpēc?

Kings vēl arvien nesaprata, ko Spelijs grib teikt.

— Nu, gluži vienkārši. Tas ir labs noslēgums.

— Kā? Kas to saka? — uztraucās Billijs.

— Es to saku.

Moris bija atbalstījis galvu pret roku un vērīgi lūkojās Spelijā. Tas Speliju uzmundrināja, un viņš sparīgi turpināja:

— Neizliecies, King! Tu jau sen to zini. Arī Džeks. Pat dvīņi. Nevienam no mums vairs nav īstas uzņēmības. Kopš tās reizes. Ar Oli jau esmu par to runājis. Viņš atgriezīsies mājā Portmana skvērā. — Morim Spelijs paskaidroja: — Tur dzīvo viņa vecāki! — Pēc tam turpināja: — Viņam, redziet, uznākusi vēlēšanās mācīties navigaviju vai kā to tur sauc.

•— Navigāciju!

-— Pateicos! Viņš taču galu galā nevar palikt bandā līdz sirmam vecumam. Viņš grib kļūt par kapteini, un es braukšu uz viņa kuģa.

Pamazām Spelijs izstāstīja visus savus plānus. Viņš bija nodomājis pēc desmit dienām aizbraukt ar «Arrow». Uz Dienvidameriku. Viņš bija apsolījis Raselam, kas par viņu rūpēsies un ar laiku izmācīs par krietnu mehāniķi.

— Spelij, tu pirmais laidies no mums prom... — gribēja teikt Billijs, bet pār lūpām nāca pavisam citi vārdi:

— Buržuja dēliņš Olivers drīkst mācīties un kļūs par kapteini, — viņš paskatījās uz Marksu, it kā gaidīdams viņa atbalstu. — Bet mūsu vislabākajam biedram, kas mūs nekad nav pametis nelaimē, mūsu vismazākajam, bet ar vislielāko saprātu, atkal jāstrādā melnais darbs...

— Lēnām pār tiltu, apakšā ūdens ... — Spelijs jutās neērti par tik lielisku uzslavu, ka viņam prātā neienāca nekas labāks kā citēt Kinga vārdus: — Jāsāk reiz taču kaut kā katram, skatoties pēc viņa apstākļiem. . . Man ir citādi apstākļi nekā Oliveram. Kad Olis būs beidzis savu navigācijas skolu, tad es jau strādāšu pie Rasela

vismaz kā palīgmehāniķis. Un Olivers kā kapteinis, protams, neko nezinās par mašīnu eļļošanu. Ja tādai laiviņai jāpeld, tad uz tās ir nepieciešams kārtīgs mehāniķis. Un tāds es būšu. Bet, ja no Olija iznāks lakots pērtiķis, kura krūtis un vēderu grezno visādi spīguļi, ja viņš aizmirsīs, kas viņu iztaisījis par īstu vīru — aizmirsīs mūs, Kraukļus, — nu tad addio, nix rivederci! [30]. Es neesmu atkarīgs no Olivera, kaut arī būtu jauki palikt kopā. Un vispār — būtu ļoti labi, ja visi Kraukļi varētu braukt uz viena kuģa — tā, kā jūs toreiz runājāt ar mūsu Kingu.

Billijs nevarēja pateikt ne vārda. Tad tā bija izdomājuši zēni! Un . . . vai tiešām nebija izdomājuši labi?

Moris jautri smējās. Spelijs viņam patika. Tā kā Kings vēl nevarēja atrast vajadzīgos vārdus atbildei, ierunājās Moris:

— Es uzskatu, ka tu, Spelij, esi labi izdomājis savu turpmāko dzīvi. Reiz taču jāsāk šā vai tā, katram pēc saviem apstākļiem. Labi formulēts. Jā, diemžēl ir vēl tā, ka buržuja dēliņš drīkst vadīt kuģi, bet strādnieka bērnam jāeļļo mašīnas. Bet mūžīgi tā nebūs. Nāks laiks, kad katrs pēc savām spējām varēs strādāt un dzīvot. Jā, reiz tāds laiks pienāks!

Billijs platām acīm skatījās uz Mori: arī toreiz viņi tā bija runājuši. Spelijs teica:

— Es esmu nodrošināts, arī Olijs, bet dvīņi atgriezīsies pie mātes. Ja ir māte, tad atgriešanās ir pavisam vienkārša!

— Džekam mātes nav, un viņam vispār neviena nav. Viņam tikai es esmu. Un mēs paliksim kopā, — Billijs vēl nepiekāpās.

Moris sāka soļot pa istabu.

— Džekam? Viņam, cik zinu, ir jau atrasts darbs kādā dokā. To viņam pagādājis Bens Kollinss. Viņš domā, ka Džeks varētu dzīvot pie viņa. Un proti — vispirms jau tāpēc, ka tik lielisku kartupeļu zupu kā viņš neprot vārīt neviens!

— To viņš iemācījās no manis! — iesaucās Billijs un smējās līdz ar pārējiem.

Moris paņēma cepuri un mēteli. Ejot pa kāpnēm lejā, viņš domīgi teica:

—• Varbūt dokā atradīsies vieta arī viņa draugam.

— Kam tad, vai Benam? — iztrūcies jautāja Billijs.

— Nē — citam, tam, kas reiz bija Kings un atkal kļūs par Klingu .. .

LAIKA ZĀBAKI

Ir tādas dienas dzīvē, kuras neaizmirst ne pēc desmit, ne divdesmit gadiem, ne arī visu mūžu. Vajag tikai aizvērt acis, un atmiņā uzpeld gan viss bijušais, gan tā laika ļaudis, kā dzīvi nostādamies acu priekšā . . .

Arī trīspadsmitgadīgais Džo Klings piedzīvoja vienu šādu neaizmirstamu dienu — vienu svētdienu kopā ar Mori silājā. Viņu vidū tad bija vēl viens, kas šādos izbraukumos piedalījās ne tikai todien vien, — Vilhelms Lībknehts. Vēl septiņdesmit gadu vecumā viņš atcerējās:

«Mūsu izbraukumi uz Hempstedas silāju! Ja es tūkstoš gadu dzīvotu, pat tad es tos neaizmirstu!» rakstīja viņš.

«Bērni par to runāja visu nedēļu, un arī mēs, pieaugušie — gan vecie, gan jaunie, — priecājāmies par šiem izbraukumiem. Jau pats brauciens vien uz turieni bija svētki. . . Lai tiktu no Dīnstrītas līdz turienei, vajadzēja gandrīz pusotras stundas. Ceļā devāmies pulksten vienpadsmitos no rīta. Dažreiz, protams, iznāca vēlāk... jo visu sagatavot, sapost bērnus, sakravāt grozu . . . tas viss prasīja savu laiku. Ak šis grozs! Tas stāv — pareizāk karājas — manu «garīgo acu» priekšā tik dzīvi, tiik spilgti, tik saistoši, tik kārdinoši, it kā tikai vakar es to būtu redzējis Lēnhenas rokā. Grozs bija mūsu «provianta noliktava», un, ja cilvēkam ir vesels un spēcīgs kuņģis, bet bieži vien nav nepieciešamās sīknaudas kabatā (par lielākām naudas summām toreiz vispār nebija ko domāt), provianta jautājumam ir liela nozīme. To zināja krietnā Lēnhena, kuras sifdī sila līdzcietība pret mums, vienmēr izsalkušajiem viesiem.

Galvenā svētdienas maltīte Hempstedas silājā bija tradīcij as svētīts varens teļa cepeša gabals . . .

Es ar abām meitenēm pa lielākajai daļai gāju avangardā, gan ko stāstīdams, gan plūkdams lauku ziedus, kas toreiz tur nebija tik reti sastopami. .. Kad nonācām uzkalnē, izmeklējām vietu, kur apmesties... Kas tas bija par prieku, kad staigājot mēs uzgājām mazu dīķīti koku ēnā un es varēju parādīt bērniem pirmās meža neaizmirstules. Vēl lielāks bija mūsu prieks, kad kādā pļavā lielā zālē uzgājām vēl retāk sastopamās hiacintes ...»

Šaurs kājceliņš no mazā dīķīša veda uz akmeņu kalnu, ko bērni bija iesaukuši par «Velna akmeņiem». Mušs, kas vienmēr atpalika, jo bija tik daudz ko redzēt, pēkšņi aizskrēja uz priekšu. Viņš bija pamanījis pakalnu ar daudzajiem klinšu gabaliem, kas izskatījās kā milzim no tarbas izbiruši spēļu kauliņi. Mušs paskrēja garām Mēmi, tēvocim Frederikam un pieskrēja pie tēvoča Viljama, kas kopā ar viņa māsām veidoja «avangardu».

— Ja arī jūs lūgsiet, tad Morim būs jāstāsta tālāk par meistaru Rekli.

Laura un Kikija smējās.

— Protams, mēs lūgsim viņu, bet viņš negribēs.

— Kāpēc negribēs?

— Tāpēc, ka... — Kikija izskatījās norūpējusies. — Džo zina pasaku tikai līdz adatiņai Šujpati. Par Lietus stabulīti viņš nezina nekā, tāpat par vilciņu Ama-rantisu. Un Bekija šo pasaku vēl nezina nemaz. Vai tad tu domā, ka Moris vēlreiz stāstīs visu no gala? To viņš nedarīs.

Mušs sarauca pieri.

— Tev vajadzētu Džo un Bekiju nokomandēt uz «avangardu», — ieteica tēvocis Viljams. -— Tad varēsiet aizauļot uz priekšu līdz Velna akmeņu kalnam. Tur augšā tad pastāstiet viņiem to, ko tie vēl nezina.

Mušs aizlēkšoja atpakaļ. Bet Moris un Džo bija dziļi

iegrimuši sarunā, tāpēc viņš neiedrošinājās tos traucēt un tikai īsi noziņoja:

— Es došos atpakaļ uz provianta noliktavu, Mori. Pēc desmit minūtēm mēs ar Džo un Bekiju ieņemsim Velna akmeņu kalnu un nodrošināsim armijai apmešanās vietu.

Moris pamāja ar galvu:

— Piekrītu!

Pēc tam kad Mušs bija noziņojis arī Mēmi un Ģenerālim, viņš pievienojās Bekijai un Lēnhenai, kas jau sen gāja blakus. Lēnhena tūlīt iemīlēja Bekiju. Arī Lēnhenai jau astoņu gadu vecumā, kad viņa vēl neprata ne lasīt, ne rakstīt, bija jāpelna maize pie svešiem cilvēkiem. Viņai, protams, bērnībā bija laimējies. Viņa nokļuva pie bagātajiem Vestfāleniem, labiem cilvēkiem, iepazinās ar Ženiju un Kārli, iemīlēja tos un palika pie viņiem uz visiem laikiem.

Arī Bekija ātri iedraudzējās ar Lēnhenu un pastāstīja viņai daudz par savām mājām, par mazajām māsiņām un brālīti Kārli, kas varēja jau nosēdēt pats. Tieši tajā brīdī, kad Mušs pienāca pie viņām, Bekija teica:

— Kaut Doroteja būtu vēl pieredzējusi, ka mēs beidzot aizvācāmies no netīrās Kraukļu ligzdas, — un nopūtās.

Lēnhena līdzjūtīgi atbildēja:

— Es zinu, Lerhena jūs sastapa toreiz, kad jūs atgriezāties mājās ar tukšajiem ratiņiem . . .

— Mums bija ilgi jāgaida, līdz mēs varējām viņu apglabāt, — klusu teica Bekija. — Mums nebija naudas zārkam . . .

Lēnhena aplika roku Bekijai ap pleciem. Mušs ievēroja, ka abām ir skumīgas sejas. Viņš ļoti gribēja mierināt Bekiju, bet viņam pašam arī bija bēdīgs prāts, tāpēc viņš pateica skaļāk, nekā bija vajadzīgs:

— Mūsu mīļā Frenchena arī nomira. Trīs dienas viņa gulēja guļamistabā viena pati, jo viņai nebija zārciņa, bet mēs visi gulējām uz grīdas Mora istabā .. .

— Kad tas bija? — klusu pajautāja Bekija, jo viņas gāja cieši aiz Mēmi. Tagad Bekija saprata, kāpēc Mēmi bija tik bāla un skumja.

Lēnhena nolika smago grozu zemē un pagaidīja brītiņu, līdz Ženija un Engelss bija pagājuši gabalu uz priekšu. Tikai tad viņa atbildēja:

— Nav pagājušas ne trīs nedēļas, kopš uznesu tukšo bērna šūpulīti uz bēniņiem.

Ženija Marksa sarāvās, izdzirdusi runājam par Frenc-henas nāvi. Engelss sadrūma. Kāpēc mazajam Mušām šajā pirmajā skaistajā dienā vajadzēja atgādināt par smago zaudējumu?

Netālu no ceļa kāda strautiņa malā ziedēja neaizmirstules. Ar pāris lēcieniem Engelss bija tur un uzmanīgi dažas noplūca. Panācis Ženiju, viņš maigi ielika tai rokā mazo puķu pušķīti.

Viņa domīgi nolūkojās uz ziedu zvaigznītēm. Pēc brīža viņa ierunājās:

— Vai tiešām kādreiz būs vilciņš Amarantis, kas aizdzīs no cilvēku dzīves visas slimības un pāragru nāvi? ...

Tas nebija jautājums, to Ženija teica vairāk pati sev. Engelss klusēja. «Kad pārtrūkst tikko uzziedējusi dzīvība, mēs bieži nonākam bezspēcīgā izmisumā,» viņš domāja. Bet tas nebūs mūžīgi. Dziļi ievilcis elpu, viņš pilns pārliecības teica:

— Pienāks laiks, kad slimības un pāragra nāve izzudīs no cilvēku dzīves. Nevienu cilvēka dzīvību nedrīkst vairs izšķiest veltīgi. Nevienu nedrīkst vairs vieglprātīgi pakļaut briesmām. Visvērtīgākais šīs Zemes apdzīvotājiem būs cilvēka dzīvība . . .

— Tā būs ... — klusu noteica Ženija, — jā, reizi tā būs. — Pēkšņi viņa satvēra Engelsa roku. — Mīļais Fre-derik! Bet mēs, kas esam vēl tikai ceļā uz turieni? Ceļa sākumā?

Viņa apstājās un pārlaida skatienu pār pļavām un pakalniem.

— Ja es to arī nepiedzīvošu, es tomēr gribētu uzkāpt tajā kalnā, par kuru stāsta leģenda, un, pirms mirstu, ieraudzīt apsolīto zemi.

Engelss paraudzījās uz priekšu. Tur soļoja Moris. Viņa augums bija stalts, galva lepni pacelta, kā vienmēr, kad viņš gāja straujā gaitā.

— Tur iet mūsu ceļvedis uz šo kalnu, mīļā Ženijas

kundze, — teica Engelss. — Atsevišķi katrs no jums bieži pārdzīvotu šādus izmisuma brīžus. Bet jūs esat Kārlis un Ženija. Un kaut arī tas vilktos ilgi, kaut gadu desmitus, jūs to zināt tikpat labi kā es — viņš nekad nespētu īstenot savu vareno ideju, ar kuras palīdzību izcelt pasauli no vecajām eņģēm, ja viņam nebūtu jūs. Bet viņš to noteikti veiks! Un vārti uz Rītdienas un Parītdienas zemi atvērsies tikpat noteikti, cik noteikts ir zvaigžņu mūžīgais riņķojums.

Moris bija apstājies. Ar plašu žestu viņš rādīja Džo silāja lēzeno pakalnu grēdu, tad pagriezās atpakaļ un pamāja ar galvu Ženijai un Engelsam.

Pēc brīža viņš turpināja uzsākto sarunu:

•— Vai Billijs ar tēvu izrunājās godīgi un atklāti?

Pārdomājis Džo atbildēja:

-—• Domāju gan, jo viņš pastāstīja visu. Pastāstīja, kā toreiz iznācis ar miltiem, kā viņi dzīvojuši bandā un arī to, ka viņš bijis tas, kas nozadzis mežģines, bet... —-Džo mazliet vilcinājās, — varbūt — to viņam nevajadzēja teikt...

— Nevajadzēja? Kāpēc nevajadzēja?

— Tāpēc, ka tad, kad viņš piebilda: «Nu redzi, viss taču beidzās labi!» — tēvs saskaitās un, uzsitis ar dūri uz galda, uzkliedza Billijam: «Nav tavs nopelns, ka māmiņa un Džo nesēž cietumā un mēs visi neesam apkaunoti!» Pēc tam Billijs vairs neteica nekā. Viņš vienkārši piecēlās un aizgāja.

— Bet Robins?

— Robins gribēja Billiju aizturēt, bet tēvs neļāva. Viņš tikai noteica, ka greizi izaudzis koks nekad nekļūšot taisns.

Džo balss kļuva arvien klusāka. Beidzot viņš dziļi nopūtās un nedroši paskatījās uz Marksu. Viņam bija kāds jautājums mēles galā, bet tomēr viņš to neizteica.

Brīdi klusējis, Moris teica:

— Bekija domā, ka jūsu tēvs Billiju mīlot visvairāk. Un tā arī laikam būs. Tāpēc viņš Billiju nosoda tik stingri. Bet jūsu tēvs maldās. Cilvēki aug citādāk nekā koki. Billijs vairs nav viens savā grūtajā ceļā. Vai tu viņu jau apmeklēji dokā?

Džo pamāja:

— Biju tur tieši vakar. Kopa ar Robiņu un Benu Kol-linsu. Billijs teica, lai dodot tikai laiku. Gan tad viņš pierādīšot tēvam!

— Mēs tūlīt būsim klāt, — mazliet vēlāk iesaucās Mušs, rādīdams uz mazo pakalnu. Pēc tam viņš aizdrāzās uz priekšu, lai izlūkotu vislabāko vietu, kur apmesties.

Jau pa ceļam uz šejieni Lēnhena, Kikija un Mušs bija sākuši stāstīt pasakas turpinājumu par meistaru Rekli. Bet viņi katrs sāka no savas vietas, cits citu pārtraukdami.

Laura noteikti gribēja pastāstīt par vilciņu Amaran-tisu, kas izskatījies kā slaids, sniega apsudrabots egles čiekurs. Kad vilciņš griezies un dejojis, atskanējusi mūzika, kas izdziedinājusi visus slimos.

Mušs visvairāk mīlēja stāstu par Vēja un lietus sta-bulīti, kuru Rekle pagatavojis ciemata zēnam Jako-bam. Mušām šķita, ka noteikti jāpaskaidro burvju vārdiņi, kas jāsaka, lai stabulīte sāktu spēlēt. Pitirim — ja gribēja izsaukt vēju un vētru, Pataram — ja vēlējās lietu un Zamberzum — ja gribēja, lai ir jauks laiks.

Kikija ar sašutumu pastāstīja par velna nekrietnajām viltībām, par viņa spiegiem un sulaiņiem, kurus tas izsūtījis, lai tie uzzinātu pareizos burvju vārdus. Džo un Bekijai bija grūti saprast stāstīto. Pitirim . . . Zamberzum . . . Pataram . . . Amarantis . . . Lietus un vēj a stabulīte . . . Burvju vārdiņi. . . Tas viss gāja juku jukām. Bet vienu gan tie abi saprata: starp velnu un Hansu Rekli bija iedegusies karsta cīņa. Velns bija piesavinājies Vēja un lietus stabulīti un gribēja ar to atkal uzpūst elles krāteru ugunis. Bet velns neprata apieties ar lietām, kuras bija pagatavojis meistars Rekle. Un tā notika arī šoreiz, stabulīte neuzbūra vis vēju, bet gan milzīgu daudzumu ūdens, kas applūdināja visu elli. Arī šoreiz velnam niknumā iekaisušam bija jāuzkliedz: «Atpakaļ pie Rekles!»

Mušs uzsēdās jāteniski uz vislielākā akmens, kas izskatījās kā lāča mugura, un signalizēja «galvenajiem spēkiem», ka apmešanās vieta ir nodrošināta, bet Be-kija un Džo nosēdās zālē blakus Kikijai. Pienāca arī

Laura un apsēdās zemē. Viņa bija uzgājusi pieneni un, uzmanīgi turēdama to aiz kātiņa, atnesusi līdzi. Viņa uzpūta brīnumainajai pūkainajai galviņai, un sēklu iz-pletnīši aizlidoja vējā.

No visām brīnišķīgajām lietiņām, ko bija izgatavojis meistars Rekle, Bekijai visvairāk patika vilciņš Ama-rantis.

— Vai tiešām visi kļūst veseli, kad viņš dejo un dzied?

— Jā, visi, — atbildēja Lerhena. — Aklie tad var redzēt, gaudenie staigāt.

Labu brīdi Bekija pārdomāja. Tad viņa teica:

— Kas tad meistaram Reklem būtu jādara, lai velns nevarētu atņemt visas tās burvju lietiņas?

Jā, kas viņam būtu jādara? To nezināja arī Kikija un Lerhena.

— Tāpēc Morim šodien jāturpina stāstīt, — teica Mušs. — Un viņš to darīs! — Morim, kas nupat pienāca, viņš uzsauca:

— Mori, Mori! Kāp augšā! Nu nāc! Šeit no augšas var redzēt līdz pat pasaules galam- Te tev būs jauka stāstīšana. Un vējš, Mori, tev te pūtīs bārdā! — Mušs māja ar abām rokām, aicinādams Mori pie sevis.

Bet Moris nekāpa augšā.

— Vējš man pašreiz nav vajadzīgs, pulkvedi Muš,— viņš atbildēja un nosēdās blakus Lēnhenas grozam. — Tu paliec augšā sardzē. Tas ir nepieciešami, jo jāuzmanās, lai kaut kur no silāja neparādītos visiem zināmais laupītājs Robins Huds un nenolaupītu manu skaisto baronesi Ženiju fon Vestfālenu vai arī mūsu provianta noliktavu. Mums ir nepieciešama gan baronese, gan proviants.

Mušs īsti nesaprata, vai Moris runā nopietni vai arī tikai joko. Viņš redzēja, ka visi bijīgi sasēžas ap Lēnhenas grozu, un dzirdēja, ka Ģenerālis saka:

— Mēs šeit, apakšā, apstrādāsim teļa cepeti.

«Kā tad tā? Bez manis?» nodomāja Mušs. Un vienā mirklī Velna akmeņu kalns tika pamests, un Mušs jau atradās cieši blakus Lēnhenai.

Moris gulēja kādā ieplakā, kura, viņš apgalvoja, esot

tieši kā radīta viņa augumam. Mēmi sēdēja blakus Morim, Engelss bija atlaidies pie baltās drānas, ko bija izklājusi Lēnhena, un Lībknehts, ar rokām apņēmis ceļgalus, sēdēja bijīgi kā bērns Ziemas svētku vakarā. Visi sēdēja rāmi. Darbojās tikai Lēnhena. Čaukstēja papīrs.

Aāā! — no visām pusēm atskanēja priecīga un reizē arī nepacietīga nopūta: Lēnhena bija iztinusi iecienīto gardumu.

Visnepacietīgāk uz cepeti noraudzījās bērni. Tāpēc Lēnhena no cepeša malas ātri nogrieza piecas garas šķēles un sniedza bērniem. Vispirms Bekijai. Mielasts sākās.

Kad bija paēsts, sākās rotaļas, kuras bērni bija gaidījuši visu nedēļu. Tā kā šodien bija līdzi arī Ģenerālis, notika sevišķi ilgas un sīvas jātnieku cīņas. Trīs jātnieki izlozēja «zirgus» un pēc tam, urrā saucieniem atskanot, sākās turnīrs. Džo un Bekija noskatījās ar lielu interesi.

Kikija, jādama uz Mora, divas reizes uzvarēja Ler-henu un pēc tam atkal divas reizes palika uzvarētāja cīņā ar Mušu. Kaut gan Ģenerālis ar savu pulkvedi uz muguras taisīja visādus negaidītus un veiklus lēcienus, gan skrēja pretiniekam virsū, gan izvairījās, tomēr ne Ģenerālis, ne viņa jātnieks nespēja mēroties ar Mora stingro stāju un viņa jātnieces Kikijas lokanību un drosmi.

Gribēdams aizvilināt Mori un Lībknehtu uz viesnīcu iztukšot tur glāzi alus kopā ar draugiem un pazīstamiem, Engelss bija pagādājis kādu iecienītu jājamo ēzeli un smiedamies uzsauca Morim: ^

— Tas tev, Mori! Ja tu vasarsvētkos gribi Mančesterā kopā ar mani kaut kur izjāt, tad ir laiks sākt vingrināties . . .

Viņš paskatījās uz Ženiju un smējās.

— Vingrināties? Vai tad tas mums nepieciešams, pe-lēcīt? — dzīvi atsaucās Moris. — Vai tad es, būdams vēl students, nebiju sasniedzis augstu meistarību jāšanas mākslā?

Engelss šķelmīgi pamirkšķināja bērniem un pačukstēja Mēmi, ka Kārlis neesot ticis tālāk par trešo stundu, bet Moris ātri uzlēca ēzelim mugurā, papliķēja tam pa kaklu un uzsauca:

— Bet tagad, garausi, rādi ko tu vari!Ēzelis sāka dižāties, tā ka Moris tikko spēja noturēties sedlos.

— Piešus, Mori! Piešus! — sauca Engelss, locīdamies aiz smiekliem.

Ēzelis saslējās pakaļkājās un draudēja nomest Mori zemē. Moris ieķērās ēzelim krēpēs un sauca:

— Tikpat kā Brēmenes muzikants! Labāk tik tam kokli skaņot, ne ar Mori plecos joņot.

Tieši šajā acumirklī pelēcis sāka nevaldāmi auļot.

Lieliem lēcieniem viņš drāzās tieši uz tavernu. Mora svārku stērbeles plīvoja vējā. Bērni smiedamies un kliegdami skrēja jātniekam pakaļ. Šis troksnis jau tā satramdīto ēzeli satracināja vēl vairāk.

Tavernas dārziņā Mori jautri apsveica paziņas, un tūlīt izraisījās dzīva saruna.

Vēlā pēcpusdienā visi apsēdās piekalnē. Tālu pletās lauku ainava. Kā viegli viļņodams, gaišais pļavu zaļums pamazām saplūda ar mežaino pakalnu tumšo zaļumu. Pie debesīm nebija ne mākonīša. Tālu pie apvāršņa bija redzami mazi mazi ciematiņi ar sarkaniem māju jumtiem. Šur un tur irbulenes stiepa augšup pirmos dzeltenos dzinumus, kas zilajā gaisā izskatījās kā līksmi karodziņi.

Moris apskatīja bērnus. Citu pēc cita. Paskatījās uz Džo, pamāja Lēnhenai un Lībknehtam un pamirkšķināja ar acīm Engelsam, kas ar tādu pašu nepacietību kā bērni gaidīja stāsta sākumu. Beidzot viņa skatiens apstājās pie Ženijas sejas, kas pēc jauki pavadītajām stundām silājā nebija vairs tik skumja. Viņš iesāka:

— RĪTDIENAS un PARĪTDIENAS ZEME nav tukša fantāzija. Ļaudis atradīs ceļu uz turieni, kaut arī tas būtu nezin cik garš un ērkšķains. Viņi aizdzīs velnus no pasaules uz visiem laikiem. Tāpat kā to izdarīja meistars Rekle pasakā, ko jums tūlīt pastāstīšu.

.. .Velns bija ļoti nikns, ļoti ļauns. Viņam prātā bija tikai viens: sabojāt Reklem visu dzīvesprieku un nolaupīt viņam adatiņu Šujpati, Lietus stabulīti un visas pārējās lietas, kuras Rekle bija pagatavojis cilvēku labā. Velna kalpi steidzās uz visām pusēm, lai izklaušinātu bērnus. Sikspārnis un skorpions bija paslēpušies Rekles pagrabā un nepārtraukti glūnēja.

Kādu dienu Luiza pie Rekles atveda nelaimīgu bērnu, kas bija piedzimis gaudens. Tikai ar lielām pūlēm viņš ar kruķu palīdzību spēja nokāpt pa kāpnēm lejā. Hanss Rekle paņēma vilciņu Amarantis un pateica:

— Hrizantimos!

Vilciņš tūlīt sāka griezties, virpuļoja arvien ātrāk, un atmirdzēja zilā gaisma. Atskanēja mūzika, skaista un jautra kā cīruļa dziesma. Klibais bērns nometa kruķus un pieskrēja pie meistara, jo viņš nu bija vesels.

Pēc tam kad Luiza ar bērnu bija aizgājuši, Hanss Rekle rūpīgi noslēpa vilciņu Amarantis. Bet sikspārnis tomēr bija ievērojis paslēptuvi. Viņš steidzīgi aizlidoja pie velna, kam paziņoja redzēto. Pēc tam viņš atgriezās un atkal ieņēma savu vietu pie griestu baļķa.

Dažas dienas vēlāk Luiza atnesa adatiņu Šuj pati meistaram un paziņoja:

—- Ņem viņu atpakaļ! Man apkārt tagad grozās sveši ļaudis, kuriem ir gan laipnas sejas, bet ļaunas acis. Es vairs neuzdrošinos izrunāt burvju vārdiņu.

Hanss Rekle paņēma kastīti un teica:

— Tā vairs nav derīga, ja nenes nevienam labumu. Tomēr es to paglabāšu, līdz atnāks labāki laiki.

Bet Rekle skuma. Un, kad Luiza aizgāja, viņa bārda nosirmoja. Arī par to sikspārnis ziņoja velnam. Velns triumfēja.

Otrā dienā Jakobs atnesa atpakaļ Lietus stabulīti. Viņš pateica meistaram to pašu, ko Luiza. Paņēmis stabulīti, Rekle teica:

— Tā nav derīga, ja nenes nevienam labumu. Bet es to tomēr paglabāšu, kamēr briesmas aizies garām.

Jakobs aizgāja nobēdājies. Hanss Rekle gribēja atkal ķerties pie darba, bet viņam nebija spēka.

Bet, kad Jakobs un Luiza atkal apmeklēja Hansu Rekli, viņi izbijās.

— Tava bārda ir atkal sirma, -— teica Luiza, — un mati arī.

Un Jakobs jautāja.

— Meistar, — kā tev trūkst?

Hanss Rekle atbildēja:

— Prieks man iet garām. Šaubas māc.

Bērni apspriedās un tad Reklem teica:

— Neskumsti. Mēs adatiņu un stabulīti paņemsim atkal. Pasargāsim no velna viltības.

Hanss Rekle atbildēja.

— To jūs nespēsiet. Velns ir sacēlis kājās visus savus spiegus un lietas, kas cilvēkiem nes labumu, beigu beigās pievāc sev, lai izlietotu tos ļaunā nolūkā.

Tas nedrīkst notikt! — iesaucās Jakobs. — Tev labās lietas no velna jānoslēpj. Es zinu arī kur — Rītdienas un Parītdienas zemē.

— Ceļš uz nākotnes zemi ir tāls, —- atbildēja Hanss Rekle. — Mans solis īss.

—- Tad pagatavo septiņjūdžu zābakus, — ieteica Luiza.

— Septiņjūdžu zābaki nes ātri, bet neienes laika ritumā.

Jakobs domāja ilgi un beidzot pateica.

— Meistar, tev vajadzētu pagatavot sev Laika zābakus!

Pārsteigts Hanss Rekle paskatījās uz bērniem:

— Jūs devāt man labu padomu. Atnāciet atkal rīt.

Viņš tūlīt ķērās pie darba, un mēness vēl nebija norietējis, kad zābaki bija gatavi. Prieks atgriezās.

Bet sikspārnis paziņoja velnam:

— Rekle ir atkal jauns. Viņš uztaisījis sev jājamos zābakus un nodomājis visas tās lietas, kas pieder jums, paslēpt kādā tur Rījdieņa un Dižrījdieņa zemē.

Kad otrā rītā Luiza un Jakobs ieradās pie Hansa Rek-les, viņam zābaki jau bija kājās. Nevarēja pateikt, no kā tie pagatavoti. Zilā krāsā, izrakstīti ar sudrabainām zvaigžņu zīmēm.

Bet velns jau bija paslēpies pagrabā un noklausījās.

— Es drīzi atgriezīšos, — Rekle teica bērniem. — Uzmaniet pulksteni! Kamēr es būšu ceļā, tā rādītāji skries milzīgā ātrumā, bet, tiklīdz būšu nonācis galā, tie ies atkal savā parastajā gaitā. Tad paskatieties pa tālredzi, un jūs ieraudzīsiet mani nākotnes zemē!

Pavisam klusu viņš pateica burvju vārdus, kas zābakiem liek doties ceļā. Velns uzmanīgi klausījās. Viņš bija sasprindzinājis dzirdi tik ļoti, ka šķita, tam pārplīsīs ausis. Bet burvju vārdus viņš tomēr nesadzirdēja.

Hanss Rekle paspēra vienu soli, tad otru un, lūk, viņš aizdrāzās pa laika sliedēm.

— Es tev došos līdzi! — iesaucās velns un mēģināja satvert Rekli, bet Hanss Rekle jau bija kļuvis vieglāks par gaisu — un, pirms velns spēja atjēgties, pazudis. Pagraba velvē vēl tikai viņa smiekli skanēja.

Bērni vēroja pulksteni. Kādu brīdi rādītāji griezās ļoti ātri, bet tad tie kļuva lēnāki un beidzot sāka iet savā parastajā gaitā. Luiza un Jakobs palūkojās caur tālskati Visredzi.

Šajā acumirklī pagrabā ienāca kāds svešinieks. Mugurā tam bija dzeltenas drēbes, izrakstītas ar melnām • čūskiņām, bet galvā augsta cepure ar raibām pāva spalvām. Medussaldā balsī viņš uzrunāja bērnus:

— Mani sūta meistars Rekle. Tev, Jakob, es atnesu burvju nazi, ar kuru tu varēsi izgriezt tikpat labi kā meistars. Tu taču tādu jau sen vēlējies iegūt. Šeit tas ir! — To pateicis, velns nolika uz galda nazi ar ziloņkaula spalu.

Jakobs no laimes bija kā apburts, panāca tuvāk un tvēra pēc naža. Bet Luiza iesaucās:

— To tev nesūta meistars! Vai tad tu jau esi aizmirsis, ko viņš teica? Viņš teica: «Kokgriešanu vajag iemācīties, nazis vien nedara meistaru!» — Jakobs nometa nazi. Luiza paskatījās pa tālskati un iesaucās:

— Es redzu meistaru Rekli. Viņš māj man ar roku!

Te pēkšņi ap Luizu uzliesmoja spilgti zaļš aplis, un viņa saļima. Arī ap Jakobu uzliesmoja tāds pats velna aplis. Bet viltus vēstnesis smējās:

— Tagad tu zini, kas es esmu! Esi prātīgs. Vilciņš Amarantis ir prom, tāpēc Luiza paliks gaudena līdz mūža galam. Ja gribi viņai palīdzēt, tad pakļaujies manai gribai.

— Ko tu vēlies? — jautāja galīgi satriektais Jakobs.

— Es vēlos Rekles jājamos zābakus. Pagādā man tos!

— Zābaki tev nebūs derīgi, — atbildēja Jakobs. — Tu nezini burvju vārdus. Arī es tos nezinu.

— Nāc līdzi pie tālskata un pasauc Rekli atpakaļ, — viltīgi ierosināja velns. — Kad viņš atgriezīsies, tad jau gan dabūšu zābakus. Un, kā tiem likt ceļot, to mēs tūlīt dzirdēsim.

Jakobs domāja ilgi. Izdomājis, kā velnu apmānīt, viņš atbildēja:

— Lai notiek! — un piegāja pie tālskata. Velns nostājās Jakobam blakus.

Luiza lūdza Jakobu:

— Es labāk palikšu gaudena visu mūžu, tikai, mīļais Jakob, nenodod mūsu Hansu Rekli!

Bet Jakobs zināja, ko dara, un iekliedza tālskatī.

— Mēs esam briesmās!

Hanss Rekle dzirdēja viņa saucienu. Viņš nekavējoties apāva zābakus un pavēlēja:

— Vēja ātrumā!

Velns triumfēja. — Nu Rekle ir mans! — Viņš nošņācās un paslēpās pagraba velves tumšākajā kaktā.

Pulksteņa rādītāji joņoja, jo Hanss Rekle bija atpakaļceļā. Luiza raudāja, bet Jakobs viņu mierināja:

— Paslēpsimies arī mēs. Gan jau meistars zinās, kā tikt galā ar velnu.

Hanss Rekle tūlīt ievēroja, kas bija paslēpies viņa pagrabā. Viņš pamanīja arī bērnus, aši tiem padeva slepenu zīmi, lai izturas mierīgi, un novilka zābakus. Viņš nolika zābakus tā, ka velns tos viegli varēja paņemt.

— Luiza, Jakob, — kur jūs esat? — sauca Rekle, izlikdamies, ka tos neredz, un piegāja pie tālskata, it kā gribēdams abus meklēt.

Velns no aizmugures aši tam pielēca klāt. Viņš bija ietinies melnā samta apmetnī. Tik grezns kā vēl nekad.

— Nu tu man esi cilpā, Rekle!

Hanss Rekle izlikās pavisam pārsteigts:

— Jūs nu gan es nebiju gaidījis! Ko jūs sakāt — es cilpā?

— Paskaties, kas man ir! — Un velns, atsitis apmetni, parādīja zābakus.

Hanss Rekle izlikās apbēdināts:

— Tā jau domāju: nozagti, kā vienmēr!

Velns ņirdza:

— Ar velna tiesībām, kā jau kontraktā stāv rakstīts.

Hanss Rekle izlikās nobijies:

— Es tevi lūdzu, dod man tos atpakaļ. Tie tev nekā nelīdzēs, jo tu nezini milzu soļa vārdus.

Velns tikai smējās:

— Tos man pateica tavs Jakobs, meistar Visgudri! Ak tu nerrs, visu mūžu tu pūlējies šo smurguļu labā, bet bērni tevi galu galā nodeva.

— Tu melo, — mierīgi atbildēja meistars Rekle. — Jakobs man ir uzticīgs tāpat kā visi citi bērni. Bet zābakiem nekad tu nespēsi pavēlēt skriet.

Tad velns kliedza:

— Diezgan pļāpāts! Tūlīt tu redzēsi, kā es aizceļošu un visas tavas lietas, kas pieder man, paņemšu no tās Dižrījdieņa zemes. Bet pēc tam — pēc tam es paraušu arī tevi!

— Nu tad laimīgu ceļa vēju! — zobgalīgi novēlēja Hanss Rekle.

— Kā? Ko? Tu man netici? — saskaitās velns. — Tūlīt tev parādīšu. — Tad, kā no Rekles noskatījies, viņš uzsita zābakiem un cik skaļi spēdams uzsauca: — Vēja ātrumā!

Acumirklī viņam nokrita apmetnis un atkal uzauga ragi pierē. Hanss Rekle sāka smieties tā, ka viss pagrabs nodārdēja. Bērni iznāca no sava kakta un smējās līdzi.

— Ko jūs smejaties? — velns, nekā nesaprazdams, noprasīja, pats kļūdams arvien plānāks un plānāks.

— Tu nepateici pareizos milzu soļa vārdus! — smiedamies atbildēja Rekle. — Tagad tu vēja ātrumā skriesi atpakaļ. Atpakaļ pagātnē. Un tur tev arī jābūt.

Velns sāka kaukt, cik spēka:

— Velciet man tos zābakus nost! Es jums došu . .. es jums apsolu . . . •— viņš kliedza un gribēja ar rokām pieturēties gan pie meistara Rekles, gan bērniem, bet kļuva arvien bezveidīgāks, kā gaiss. Beidzot pazuda pavisam, un tikai viegls, caurspīdīgs mākonītis palika karājamies gaisā — vairāk nekas.

Hanss Rekle pieveda bērnus pie tālskata, un viņi ieraudzīja: zābaki velnu rāva laukā no laika sliedēm. Velns gan turējās pretī ar negantu spēku, bet zābaki

tikai skrēja un skrēja — garām visām pilīm, kur kādreiz velns dzīvojis, garām vareniem kungiem, kas tam kalpojuši. Velns sauca tos palīgā. Veltīgi! Pagājībai vairs nebija varas.

Drīzi vien apkārtne kļuva arvien tuksnešaināka. Zeme ietinās miglā un mākoņos. Pār to plosījās sniega vētras.

Bet zābaki tikai skrēja. Velns arvien dziļāk iegrima ledū un sniegā. Redzami vairs bija tikai viņa ragi. Beidzot viņš pazuda pavisam.

Bērni no prieka lekaja un dejoja pa Rekles pagrabu. Arī Rekle ļoti priecājās. Jakobs beidzot ieminējās:

— Cik labi, ka viņš nezināja īstos burvju vārdus. — Paskatījies uz meistaru, viņš palūdza: — Vai tagad tu drīksti tos pateikt?

Hanss Rekle pievilka bērnus sev klāt:

— Protams! Kas grib nokļūt Rītdienas un Parītdienas zemē, tam jāsaka: «Uz priekšu, tik ātri kā domas!»

— Cik žēl, — bēdīgi noteica Luiza. — Tev vairs nav laika zabaku!

Bet Rekle atbildēja:

— Par to nerūpējieties. Es varu pagatavot jaunus. Nākotnē neviens velns mani vairs nekavēs darbā.

Arī atpakaļceļā, kad saule bija norietējusi un sāka spīdēt vakara zvaigznes, smiekli vēl neapklusa.

Moris, Bekija un Džo gāja visiem pa priekšu. Vēl arvien nevarēdams nomierināties un domādams par pasaku, Džo pajautāja:

— Bet tāds tālskatis Visredzis, ko izgatavoja Rekle, droši vien ir tikai pasakās?

— Kas zina? — noslēpumani atbildēja Moris. — Varbūt arī man ir tāds tālskatis, ar kuru var saskatīt gan pagātni, gan nākotni. ..

Pilsētas troksnis vēl bija tālu. Vakara vējš trauca

cauri koku lapotnēm, it kā ar tām sačukstēdamies. Džo paslepus paskatījās uz Mori. Vai tikai Moris nebija pats meistars Rekle?

— Arī bērniem jau tagad jāzina, cik brīnišķīgi pārvērtīsies pasaule, — sirsnīgā balsī ierunājās Moris. — Tāpēc pastāstīju pasaku par Hansu Rekli.

Bekija ciešāk piekļāvās viņam klāt. Moris aplika roku tai ap pleciem.

Džo tomēr vēl arvien, šaubījās.

— Bet Laika zābakus gan pagatavot nevar neviens!

Viņi gāja klusēdami un raudzījās uz apvārsni, kura

skaisto vakara mākoņu rotu izroboja milzīgās pilsētas torņi un fabriku dūmeņi. Gājējiem virs galvas spīdēja mēness sirpis — gan pabāls, tomēr skaidri izzīmētām kontūrām, cenzdamies ietvert savā lokā vakara zvaigzni.

Moris piekļāva Džo sev klāt:

— Arī Laika zābaki ir. Gan arī jūs iemācīsieties tos pašūt, jo gudri un drosmīgi ļaudis izpēta un paziņo, kas nākotnē būs. Uz savu drosmīgo sapņu spārniem tie Rītdienas un Parītdienas zemi spēj iecelt šodienā.

PĒC DIVDESMIT GADIEM

Džo Klings bieži ved savus bērnus uz silāju. Viņi aiziet līdz pat tam uzkalnam, kura nogāzē Moris stāstīja pasaku par to, kā meistars Rekle uzvarēja velnu. Plašā ainava tāda pati kā toreiz. Lai arī zied virši, lai arī bērzi tērpušies savos zeltainajos rudens mēteļos, silājs ir skaists vienmēr, bet tik skaists kā tajā pavasara dienā tas vairs nekad nevarēja būt.

Kad Džo sāk stāstīt — bieži tas negadās, — viņš nekad neaizmirst zilās neaizmirstules strauta malā un Mora jautro jājienu ar ēzeli. Džo vēl skaidri atceras, pie kura pakalna toreiz sākās bērnu turnīrs un kas tajā uzvarēja.

Edijs, Džo vecākais dēls, uzmanīgi pēta zaļo silāja jūru un prasa:

— Bet kur tad ir tas mazais ezeriņš, tēt?

Arī Džo to vairs nezina. Droši vien tas ir izžuvis. Bet kā lai viņš paskaidro dēlam, ka tomēr viņš šo dīķīti redz? Viņa mazā Ženija vienmēr grib dzirdēt par tumšmataino meiteni Ženiju, kuru saukuši par Kikiju un dažreiz pat par Ķīnas ķeizaru.

Tā kā bērni nekad nedod miera un vienmēr grib zināt vairāk, Džo vienmēr jāsāk stāstīt viss no paša sākuma: gan par vērptuvē strādājošo bērnu grūto dzīvi, gan par to, ka tie bijuši padoti kāda velna patvaļai līdz pat tai dienai, kad Moris par Džo un Bekiju pateica omnibusa konduktoram: «Bērni brauc kopā ar mani!» Sākot ar šo dienu, Džo, viņa brāļu, māsu, visas ģimenes un arī daudzu citu cilvēku dzīve pārmainījās. Džo nav aizmirsis neko. Viņš nav aizmirsis arī to, ko toreiz silājā Moris teica viņiem visiem:

«Rītdienas un Parītdienas zeme nav tukša fantāzija. Ļaudis atradīs ceļu uz turieni, kaut arī tas būtu nezin cik garš un ērkšķains. Viņi aizdzīs velnus no pasaules uz visiem laikiem. Tāpat, kā to izdarīja meistars Rekle.»

Vajadzēja paiet gadiem, līdz Džo sāka izprast šo vārdu nozīmi. Bet, lai to izprastu pilnīgi, viņam bija jānodzīvo viss mūžs.

Tajā dienā, kad pār skaisto Parīzi plīvoja komunāru karogs, trīsdesmit trīs gadus vecajam Džo Klingam šķita, ka ilgotā zeme jau ir pavisam tuvu. Bet tā vēl ilgi netika sasniegta.

Jaunā gadsimta piektajā gadā, kad milzīgajā un tumšajā caru valstī proletariāta karogi iezvanīja vētru, — Džo jau bija sirmgalvis — viņam atkal šķita, ka vārti uz nākotnes zemi ir plaši atvērti. Bet tie atkal aizvērās.

Kad beidzot rītausmas kuģa «Auroras» liesmojošais dzīvības karogs uzvaroši uzvijas pie vēstures apvāršņa, lai nekad vairs nenoslīgtu, to pieredzēja tikai Džo bērni un bērnu bērni.

Lasītāj, mēs abi redzam šo karogu plīvojam pār miljonu galvām, redzam to uzvij amies līdz pat zvaigznēm un dzirdam, ka tas pasludina: «Kungu un velnu impērijām jāpazūd!» Rītdienas un Parītdienas zeme, par kuru mūsu tēvi varēja tikai sapņot, mums kļūst par īstenību. Mūsu rokās jau ir meistara Rekles tālskatis Vis-redzis, un mēs spējam redzēt gan pāri kalniem, gan kalnu dzīlēs, gan pāri jūrām, gan jūras dzelmēs, gan vislielākās, gan vissīkākās lietas, gan ielūkoties lakstīgalas sirdī, gan tālu aiz zvaigznēm.

SATURS

Zirgu omnibuss.........

Kraukļu ligzda.........

Velns plosās..........

Moris Krusta zirnekļa valstībā . . .

Pazudušas mežģines.......

Moris un viņa bērni.......

Kas var palīdzēt?........

Tiek parakstīta parādzīme.....

Robins izdara atklājumu......

Divi draugi...........

Kings un Kraukļu banda.....

Svītrojums aprēķinā.......

Vēl nepieredzēta pirmdiena ....

Mēmi.............

Meistars Rekle un velns......

Pārpilnība...........

Robinsons un elektriskais dzelzceļš . .

Viena vieta palika brīva.....

Veikals ar trim zelta bumbām ....

Garais ceļš...........

Bekija.............

Streiks ............

«Tamerlīns»..........

Parāds tiek nomaksāts.......

Laika zābaki..........

Pēc divdesmit gadiem.......

Vilmos und Ilse Korn MOHR UND DIE RABEN VON LONDON Der Kinderbuchverlag Berlin Illustrationen von Kurt Zimmermann

Вильмос и Илзе Корн

МАВР И ЛОНДОНСКИЕ ГРАЧИ

Детская литература

Москва 1964

Издательство «Лиесма»

На латышском языке

Vilmoss un Ilze Korni MORIS UN LONDONAS KRAUKĻI

Redaktore M. Paula. Māksi, redaktors V. Selkovs. Tehn. redaktore Z. Kronberga. Korektore I. Kopiņa. Nodota salikšanai 1966. g. 22. augustā. Parakstīta iespiešanai 1967. g. 7. februārī. Papīra formāts 84X108’/32. 13.46 fiz. iespiedi.; 22,05 uzsk. iespiedi.; 23,31 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Maksā 81 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 20482-J1895. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 473.

A(Vācu)

1

Lielie kokvilnas rūpnieki Anglijā. Colton — kokvilna; lord — kungs.

2

die Spinne — zirneklis, spinnen — vērpt.

3

Mīlulīt (angl.).

4

Mule (angl. v.) — vērpjamā mašīna.

5

die Lerche (vāc.) — cīrulis.

6

Tomass Mincers (apm. 1490—1525) — zemnieku un pilsētas nabadzīgo iedzīvotāju vadonis Lielā zemnieku kara laikā 1524.—1525. g. Vācijā.

7

Ferdinands Freiligrāts (1810—1876) — vācu dzejnieks.

1848.—1849. g. viņš bija viens no «Neue Rheinische Zeitung» redaktoriem. K. Markss bija šīs avīzes galvenais redaktors F. F. bija arī Komunistu Savienības loceklis.. So starptautisko komunistisko organizāciju nodibināja K. Markss un F. Engelss. Piecdesmitajos gados F. F. atkrita no revolucionārās kustības.

8

Jekleins Rorbahs (miris 1525.) — viens no Vācijas Zemnieku kara (1524—1525) visrevolucionārākajiem vadoņiem.

9

Līst, līst, līst! (Angl.)

10

Ejam! (Franc.)

11

Čartisms — revolucionāra strādnieku kustība 1836.—1848. g. Anglijā, kuras mērķis bija panākt vispārējas vēlēšanu tiesības. Dokumentā «Tautas harta» bija izklāstītas strādnieku galvenās prasības. Pēc šī dokumenta kustība ieguva nosaukumu «čartisms».

12

«Uz priekšu, tēvu zemes dēli!» «Marseljēzas» sākums (franc.).

13

River (angl.) — upe.

14

Mazs zēns (angl.).

15

Ak debesis, svētā Marija! (Itāl.)

16

Temperaments! (Itāl.)

17

Nē, nē! (Itāl.)

18

Ar dievu! (Itāl.)

19

Uz redzēšanos, puisēn!

20

Slava! Uzvara!

21

Whiteman — Baltais vīrs (angļu vai).

22

Šos vārdus Bairons teica Lordu palātā 1812. gada 27. februārī, uzstājoties pret likuma projektu par nāves sodu strādniekiem, kas iznīcināja jaunās mašīnas, saskatīdami tajās bezdarba un trūkuma cēloni.

23

0’Konors (1794—1855) — viens no čartistu kustības aktīvistiem. Lielisks runātājs. Pēc 1848. gada reformists.

24

Ouvens Roberts (1771—1858)—lielais angļu sociālists-utopists.

25

Līčs Džems — pēc nodarbošanās audējs, viens no čartistu organizāciju vadītājiem Lankaširā XIX gs. četrdesmitajos gados.

26

O’Braiens Džeimss Bronters (1805—1864) — ievērojams čar-tistu kustības darbinieks Anglijā.

27

Frosts Džons (1784—1877) — čartistu kustības darbinieks. 1839. g. organizējis kalnraču sacelšanos Velsā. Izsūtīts uz Austrāliju uz visu mūžu.

28

Haigeita — kapsēta Londonas ziemeļu daļā.

29

Arrow — bulta (angl.).

30

Ardievu, bet ne uz redzēšanos! (Itāl.)

Content

Kornī Vilmoss un Ilze Moris un Londonas kraukļi

ZIRGU OMNIBUSS

KRAUKĻU LIGZDA

VELNS PLOSĀS

MORIS KRUSTA ZIRNEKĻA VALSTĪBA

PAZUDUŠAS MEŽĢĪNES

MORIS UN VIŅA BĒRNI

KAS VAR PALĪDZĒT?

TIEK PARAKSTĪTA PARĀDZĪME

ROBINS IZDARA ATKLĀJUMU

DIVI DRAUGI

KINGS UN KRAUKĻU BANDA

SVĪTROJUMS APRĒĶINĀ

MEISTARS REKLE UN VELNS

PĀRPILNĪBA

ROBINSONS UN ELEKTRISKAIS DZELZCEĻŠ

VIENA VIETA PALIKA BRĪVA

VEIKALS AR TRIM ZELTA BUMBĀM

GARAIS CEĻŠ

BEKIJA

STREIKS

«TAMERLINS»

PARĀDS TIEK NOMAKSĀTS

LAIKA ZĀBAKI

PĒC DIVDESMIT GADIEM

SATURS

1