Tibaldi-Kjeza Marija

Paganīni

Marija Tibaldi-Kjeza

Paganīni

SĒRIJA «IEVĒROJAMU CILVĒKU DZĪVE» IZNĀK ŠĀDI DARBI:

B. TARTAKOVSKIS. STĀSTS PAR SKOLOTĀJU SUHOMĻINSKI

V. IVBULIS. RABINDRANATS TAGORE

V. SKLOVSKIS LEVS TOLSTOJS

A. STANKEVIČS. DVĒSELES ATBALSS

A. MORUĀ. BAIRONS

B. VOLODINS. MENDELIS

O. SINJORELLI. ELEONORA DUZE

S. APTS. TOMASS MANNS

A. PER ISO. VAN GOGA DZĪVE

S. MOROZOVS. JOHANS SEBASTIANS BAHS

R. OSTROVSKA. NIKOLAJS OSTROVSKIS

B. NOSIKS. ŠVEICERS

M. ĻEVIDOVS. DŽONATANS SVIFTS

B. GRIBANOVS. FOLKNERS

B. KAMOVS. PARASTS DZĪVES STĀSTS

A. ITKINA. ALEKSANDRA KOLONTAJA

V. KARDASOVS. ROKOSOVSKIS

0. KUDENKO. DZĪVES ORBĪTA

A. STANKEVIČS. PĒC PIRMAJIEM CĪRUĻIEM

J. KALNIŅŠ. AUSEKLIS

D. URNOVS. DEFO

J. AKOBIROVS, Š. HARISOVS. SADRITDĪNS AINĪ

V. PETEĻINS. ALEKSEJS TOLSTOJS

A. KOTOVS. BALTIE UN MELNIE

1. DUBINSKIS-MUHADZE.

D. URNOVS. DEFO

J. AKOBIROVS, Š. HARISOVS. SADRITDĪNS AINĪ

T. PAVLOVA. KROMVELS

G. BAIDUKOVS. ČKALOVS

A. PERISO. TULŪZA-LOTREKA^ DZĪVE

G. GULIA. MIHAILA LERMONTOVA DZĪVE UN NĀVE

Pirmā nodaļa •MELNĀ KAĶA SĶĒRSIELA

Es biju sajūsmā pai instrumentu ur nepārtraukti vingrinājos.

Paganini

blakus Dženovas jaunizveidotajam kvartālam, kut paceļas impozanti debesskrāpju milzeņi, ir saglabājies pulciņš ļoti vecu ēku, kas, cita citai virsū spiezdamās, apsēdušas pakalna nogāzi, pa kuru vijas šauras ieliņas .la paiesimies dziļāk šajā līkloču labirintā, turklāt vakara laikā, mūsu acim pavērsies visai gleznains un īpatnējs skals. Augšgalā, savienotas ar auklām, uz kurām plandās izkārta veļa, māju sienas gandrīz saskaras tik tuvu, ka šķiet — no loga uz logu varētu sadoties rokās. Lejā namu durvis atveras uz stāvām trepēm ar tumšiem pakāpieniem, un pa nolekšķējušo bruģi nedzirdamiem soliem, spīdinādami zaļās acis, ložņā melni, pelēki un raibi kaķi.

Viena no šīm ieliņām ved uz šķērsieliņu, ko sauc. pat Melnā Kaķa šķērsielu. Pieiesim pie vecas mājas ar numuru 38. Iesānis no tumšām ieejas durvīm redzami četri logi: divus augšējos ieskauj augu ornaments, bet vidū starp tiem uz rožainā sienas kvadrāta uzstādīts neliels altāris ar madonnu. Apakšā zem jaunavas Marijas tēla starp otriem diviem logiem, kuriem priekšā stiepļu siets, atrodas marmora plāksne ar uzrakstu:

«Laimīgs liktenis ir bijis lemts šai vienkāršajai mīl-nei — šajā namā oktobra 27. dienā 1782. gadā^1 — par godu Dženovai un par prieku pasaulei — piedzimis Nikolo Paganīni — skaņu dievišķajā mākslā nepārspēts meistars».

Netālu no Melnā Kaķa šķērsieliņas atrodas Svētā Krusta un Visusvētā Pestītāja baznīca. Tur ir saglabājušies dokumenti par kristībām, kas notikušas, sākot aT 1766. līdz 1795. gadam. 213. lappusē senais ieraksts ai numuru 225 liecina:

«1782. gadā, oktobra dienā, dzimis un tapis manis kristīts Nikolauss Paganīno, laulātā pāra Antonio, Joana Batistas dēla, un Terēzas, Joana Bočardo meitas, dēls. Liecinieki — Nikolao Karuta un Kolombīne Maria Fer-ramolla.»

Mācītājs, kas ar savu vecišķo roku rakstījis šīs rindas, protams, nenojauta, ka līdz ar to ir atzīmējis vēsturisku datumu un pirmais uzrakstījis vienu no tiem retajiem vārdiem, kurus neizdzēš nepielūdzamais laika ritmus un kuru skaļā slava neļauj tiem nogrimt aizmirstības melnajā dzelmē.

Nikolauss Paganīno — vai Nikkolo, vai Nikolo^2 Paga-nīni — šis vārds tika dots bijušā ostas strādnieka un vienkāršas pilsētnieces otrajam dēlam. Antonio ostā turēja nelielu bodīti, bez tam centās kļūt arī par pareģoni un muzikantu. Šķiet, viņš tiešām varējis nosaukt saviem klientiem laimīgos skaitļus loterijā. «Tomēr pats sev,» raksta Paganīni biogrāfe Elīza Polko, «viņš, lai cik- tas būtu dīvaini, nekad neuzminēja laimīgos numurus.» Tā ka vispār nabags bijis un nabags palika. Antonio kaisli mīlēja mūziku un labprāt mēdza trinkšķināt — ja neteiktu — spēlēt — mandolīnu un vijoli. Viņa klausītājiem nebija augstas prasības, un tie jūsmīgi aplaudēja vieglajām, viegli iegaumējamām tautas melodijām, kuras viņš spēlēja tiem priekšā. Tās bija vienkāršas dziesmiņas, jautras un bezrūpīgas, vismaz daudz dzīvespriecīgākas nekā to atskaņotāja drūmais vaigs.

Antonio Paganīni piederēja pie to ļaužu kategorijas, kuri ir pārliecināti, ka viņu karjera nav izdevusies: viņš vēlējās būt mūziķis, nevis tirgotājs, gribēja plūkt slavas laurus un saņemt publikas aplausus. Tāpēc viņa dvēseli tirdīja neapmierināta godkāre un nepiepildītas cerības. Tas bojāja viņa raksturu — viņš kļuva iekarsīgs un dusmīgs, un sadzīvot ar viņu bija grūti.

Par laimi, viņa sieva Terēza Bočardo bija mīkstsirdīgas, maigas un piekļāvīgas dabas sieviete. Tā kā viņa nespēja pārveidot mūžam neapmierinātā un kašķīgā vīra raksturu, tad centās nebilst viņam ne vārdiņa pretī. Terēzai mierinājumu sniedza reliģija un bērni. Viņai bija pieci bērni — Karlo, Nikolo, Andžela, Džūlija Nikoleta un i i l'nminika. Visi viņi bija dzimuši laulības pirmajos 'i mihI vados. Terēza bija izgājusi pie vīra septiņpadsmit r hIu vecumā — 1777. gadā.

< 'ik gan tāli viņai tagad likās tie laiki, kad viņa bro-i iia kleitā, sapņodama par laimi, bija devusies pie airu, d Viņas Antonio toreiz bija 24 gadus vecs, viņš

m mīlēja, un likās, ka cerību un solījumu pilnā dzīve m viņiem prieku. Tomēr ritēja gadi bez īpaša prieka mi viegluma. Pieci bērneļi, cits par citu mazāki, kurus

i:;11s vajadzēja audzināt un barot, sagādāja ne mazumu t upju, raižu un satraukumu. Vairāk par visiem Terēza mīluļ i Nikolo. Viņš piedzima divus gadus pēc mazulīša, i uis nomira zīdaiņa vecumā, un Terēzai gribējās ticēt, k.i Nikolo turpina maziņā neizdzīvoto dzīvi. Vēl viena velmē vai sapnis, kā saka itālieši, taču Terēza sirds dziļumos vienmēr bija tiem ticējusi. . .

Reiz viņa redzēja brīnumainu sapili, ko saviļņojumā ■ lastīja tuviniekiem un kaimiņiem. Viņai parādījies eņģelis un jautājis, vai viņai ir kāda vēlēšanās, ko dievs savā žēlsirdībā varētu izpildīt. Un Terēza lūgusi dievišķo sūtni, lai viņas zēns Nikolo kļūtu par slavenu mūziķi.

Ari pati Terēza ļoti mīlēja mūziku un ievēroja, ka viņas mīlulis kā apburts ar sajūsmu klausās gan zvanu dunoņu, gan to, kas viņai pašai šķita drīzāk troksnis, nevis mūzika un bieži kaitināja viņu līdz pēdējam— ģimenes galvas trinkšķināto mandolīnu. No agras bērnības Nikolo vajadzēja tikai kur padzirdēt mūzikas skaņas, un viņš jau tiecās tām pretī, raksta Polko, «kā pumpurs, kas priecājas par pirmo saules staru», un zēna milzīgajās melnajās, noslēpumu pilnajās acīs tad spulgoja dīvaina gaisma.

Ari Antonio pamanīja, cik spēcīgi mūzika ietekme dēlēnu, ievēroja viņa izcili smalko dzirdi (reiz četrgadī gais puikiņš aizrādīja viņam uz kļūdainu toni mandolīnas spēlē), un, gluži tāpat kā vēlākos laikos Lista tēvs — arī neizdevies mūziķis, kurš cerēja, ka dēls īstenos viņa sapni par slavu, — viņš sev jautāja: «Varbūt dēls kļūs tas, par ko man neizdevās kļūt?»

Bija vērts pamēģināt. Antonio deva zēnam rokās vis pirms mandolīnu, pēc tam mazu vijolīti.[3] Nikolo tolaik bija deviņi gadi. Viņa prieks bija bezgalīgs. Taču ļoti drīz viņš saprata, ka mūzikas nodarbības nav viena vienīga izprieca. Jo, lūk, kopš tās dienas par viņa vienīgo rotaļlietu, vienīgo izpriecu un izklaidi kļuva vijole. Bet būtībā taču tā nav nedz rotaļlieta, nedz izpriecas vai izklaidēšanās līdzeklis. Tas ir ļoti nopietna, ļoti grūta un mokoša darba rīks.

Vajadzēja vingrināties bezgala garas stundas no vietas — mācīties pareizi turēt mazo instrumentu uz kreisā pleca zem zoda (nav nemaz izsakāms, cik tas bija neiedomājami neērti un grūti!) un pacietīgi atkal un atkal no jauna atkārtot bezgalīgos iesācēja vingrinājumus, lai apgūtu tehniku. Zēns ļoti nogura, taču tēvs bija nepielūdzams. Lai piespiestu vingrināties, viņš caurām dienām turēja zēnu istabā un nelaida uz ielas spēlēties ar citiem bērniem. Bet, ja viņš pamanīja, ka dēls maz vingrinājies vai nav klausījis un aizskrējis uz ostu paspēlēties jūras krastā, tad viņš sita un sodīja zēnu. Nikolo pats vēlāk ar skumjām stāstījis par šīm mocībām savam pirmajam biogrāfam Sotkijam^4.

«Grūti būtu iedomāties stingrāku tēvu par manējo,» viņš teicis. «Kad viņam likās, ka neesmu bijis pietiekami uzcītīgs, viņš man nedeva ēst un, šādi badinot, piespieda mani strādāt divkārt uzcītīgāk, tādējādi man bija jāizcieš lielas fiziskas mocības un tas atsaucās uz manu veselību.»

Māte bēdājās un raizējās, lūkodamās uz sava mīluļa bālo seju, uz viņa iekritušajiem vaigiem un tumšo, iedu-bušo acu drudžaino spīdumu. Viņa baidījās par dēlu. Kad zēnam bija četri gadi, viņš saslima ar masaliņām. Slimība tik stipri satricināja viņa nervu sistēmu, ka viņam uznāca katalepsijas lēkme —- veselu dienu viņš gulēja kā miris — nekustīgs un auksts. Visi nosprieda, ka viņš ir pagalam, ietina viņu palagā un jau grasījās guldīt zārkā, kad pēkšņi viņš sakustējās un kļuva skaidrs, ka viņš vēl ir dzīvs. Masaliņas ir parasta bērnu slimība un lielākoties norit samērā viegli. Taču, redzot, cik smagi no tās cieš Nikolo, māte pamatoti secināja, ka viņam piemīt īpašs, slimīgs jutīgums. Arī citu slimību norisē viņam radās vissmagākie sarežģījumi. Daudz ļauna viņa trauslajam organismam nodarīja šarlaks, ko viņš izslimoja septiņu gadu vecumā

i n n1.1i|(ļ formā — ar krampjiem, spazmām un konvui-nlj.llll,

' i niļiais mierinājums Terēzai bija atmiņas par brīniš-i mmi i.iļiui: ja jau eņģelis apsolījis Nikolo vijoļvirtuoza

i\ ii, tad, jādomā, zēns izturēs... Dažreiz viņa ņēma to ii'i.'i uz. baznīcu, kur dedzīgi aizlūdza par zēna veselību un n il-.olni. Baznīcā Nikolo pilnīgi pārņēma savā varā ērģeļu i ,udis: mūzika patiešām arvien vairāk piešķīra jēgu visai

m i dzīvei. Ja patiesībai atbilst tas, ka tēvs viņu spieda vineiināties līdz pilnīgam spēku izsīkumam, tad tikpat li.-i.i mērā patiesība bija arī tā, ka zēns pats ar katru iii. nu aizrautīgāk nodevās vijoles spēlei.

«l^7s biju sajūsmā par instrumentu,» viņš pēc tam stās-111■ i Šotkijam, «un nepārtraukti vingrinājos, cenzdamies iiIklāt kādas pavisam jaunas, agrāk nevienam nezināmas Inīkstu pozīcijas, lai izvilinātu skaņu, kas būtu ļaužu apļu inas cienīga.»

Zēna raksturā sāka izpausties neatlaidība un nesalaužama griba.

Nav šaubu, ka šie gadi bija liktenīgi Paganīni veselībai, kas kopš tā laika arvien bija ļoti vārga. Pārmērīgi ilgā vingrināšanās, ciešanas, svaiga gaisa, kustību un laba uztura trūkums — tas viss pārāk smagi iespaidoja viņa nugošo organismu. Pēc daudziem gadiem doktors Bennati' savā fizioloģiska rakstura aprakstā par Paganīni bija spiests atzīt: tēva pārmērīgā stingrība un zēna neapvaldītā dedzība kopš agras bērnības — un tas mēdz būt ļoti nopietns urr atbildīgs laikposms cilvēka • dzīvē — aizlauza begzala jutīgā un ne visai stiprā organisma spēkus.

Ļoti drīz Antonio saprata, ka neko vairs nespēj iemācīt dēlam, un nolēma, ka viņš jānodod skolotāja rokās, kurš viņu virzītu pa pareizo ceļu un padarītu par virtuozu. Viņš nodeva zēnu laba vijolnieka — Džovanni Červeti ziņā.

Ļoti īsā laikā Nikolo sasniedza tādus panākumus, ka slava par viņa talantu un meistarību izplatījās pāri Melnā Kaķa šķērsielas robežām. Reiz baznīcā dievkalpojuma laikā Nikolo iepazinās ar Frančesko Njeko — Dženovas komponistu, operu un kameransambļu autoru. Njeko ieinteresējās par zēnu, deva viņam vairākus derīgus padomus‘un norādījumus. Ari Nikolo pieķērās viņam un vēlāk

'Frančesko Bennati — itāliešu ārsts laringologs, rakstījis pētījumus par dziedoņa balss aparātu, (Kijevu tulk, piez.J ne vienu reizi vien izteicās, ka jūtoties Nieko pateicību parādā.

Vēl bērns būdams, Nikolo ne tikai atskaņoja mūziku, bet ari komponēja. Viņš uzrakstīja sonāti vijolei, piebārstīdams to ar dažāda veida grūtiem efektiem, kā arī citus skaņdarbus, arīdzan sarežģītus, kurus pats atskaņoja it viegli, Diemžēl šie viņa pirmie mēģinājumi, ar kuriem būtu ārkārtīgi interesanti iepazīties, līdz mūsdienām nav saglabājušies. >

Iespējams, ka tieši Njeko ierosinājis, lai Antonio pieaicina zēnam par skolotāju Dženovas pilsētas Sanlorenco katedrāles kapelmeistaru Džakomo Kostu, kurš bija ari labs diriģents. Frančesko Njeko kādreiz pats bijis viņa skolnieks un ļoti cienīja savu skolotāju.

1793. gadā desmitarpus gadu vecumā Nikolo pusgada laikā ņēmis pie Kostas apmēram trīsdesmit stundu. Tieši tad viņš sāka regulāri spēlēt baznīcā svētdienas dievkalpojumos un citos svinīgos gadījumos. Tolaik mise jau bija vesels koncerts, kurā piedalījās virtuozi — instrumentālisti un dziedoņi. Līdztekus baznīcas mūzikai tika atskaņota ari laicīga mūzika.

XVIII gadsimtā Dženova bija izaudzinājusi veselu plejādi izpildītājmākslinieku un diriģentu, kas vēlāk iesaisti-jās darbā dažādās slavenās kapelās. Labākie Dženovas mūziķi bija Červeti, Njeko un Kosta. Kapelās atskaņotais repertuārs bija izsmalcināts un plašs. Tas aptvēra labākos komponistus — Korelli, Vivaldi, Porporu, Stradellu, abus Skarlati, Tartīni, Hendeli, Duranti, Leo, Dž. B. Somisu, Martīni, tēvu, Galupi, Pergolezi, Hasi, Sārti, Pičini, Jommelli, Čimarozu un Mocartu. Dženovā Paganīni vārdā nosauktajā mūzikas skolā glabājas lielisks garīgās mūzikas apkopojums, kas atskaņota XVIII gadsimtā. Tolaik skanēja kamermūzika, bija ari izcili atskaņotāj mākslinieki, kurus uzaicināja spēlēt augstdzimušu ļaužu namos. Daudziem bagātiem dženoviešiem bija pašiem savi teātri, kuros uzveda drāmas un operas, atskaņoja oratorijas. Pilsētā bija arī publiski teātri — «Teatro del Falcone» un «Santagostino». Mūziķi un slaveni dziedoņi visur tika sirsnīgi uzņemti. No Dženovas instrumentālistiem veidojās brīnišķīgi stigu kvarteti, ar kādiem varēja lepoties tikai nedaudzas Eiropas pilsētas.

Pieminot savā pētījumā daudzu Dženovas vijolnieku vārdus, Pedemonte izdara interesantu secinājumu:

D.iiul/.u koncertu partitūrās trūkst vijoles solo partijas.

■ miedzot izskaidrojums ir tāds, ka solists ņēmis šis i:; līdzi uz mājām, iestudējis tās un nav atnesis atpakaļ i H neviens nevarētu redzēt tajās izdarītos labojumus. Nav

mliu, ka Dženovas mūziķi, sacenzdamies ar virtuoziem, i ■. ļii('aicināti no citurienes, konkurēdami ar viņiem,

’ I iņojuši lieliskas improvizācijas, lai visā spožumā d. monstrētu savu tehniku.»

Dženovas mūziķu aprindas, kurām XVIII gadsimtā bija ■.i, 11 >ils un plašs kultūras pamats, bez šaubām, radīja labvēlīgu gaisotni jaunā ģēnija uzplaukumam.

Dženovas laikrakstā «Avvisi» 1794. gada 31. maijā bija teikts:

«Pirmdien, 26. maijā, Sanfilipo Neri baznīcā notika liela mise, kuru noturēja augsti godājamais sinjors Dža

l.cuno Čepolina izcilu instrumentālu un vokālu skaņdarbu pavadījumā. Tika atskaņots jauks koncerts, ko i/.pildīja ļoti prasmīgs vienpadsmit gadus vecs jauneklis —

: injors Nikolo Paganīni, ievērojamā mūzikas skolotāja l )žakomo Kostas skolnieks, izpelnīdamies vispārēju sajūsmu.»

Kosta uzaicināja zēnu spēlēt Sanlorenco katedrālē. Gidi vēl šodien apmeklētājiem rāda katedrālē to vietu, kur toreiz stāvējis Nikolo.

Uzgājuši augšā pa nelielām kāpnītēm, kuras sargā divu akmens lauvu tēli, pa galveno ieeju iesoļojuši brīnišķīgā, ar baltu un melnu marmoru saskanīgi apdarinātā, romāņu stilā celtā katedrālē, nokļūstam jomu noslēpumainajā puskrēslā, starp korintiešu kolonnām, un tad nav grūti iztēloties tālaika atmosfēru, kad zem šīm velvēm skanējusi mazā Paganīni vijole.

Viņš mēdza uznākt, vienā rokā turēdams vijoli, otrā — lociņu, bālu seju, ko apņēma garu, melnu matu cirtas, spulgām acīm, trīcošs aiz uzbudinājuma. Jau bija izskanējuši vokālie un orķestra priekšnesumi, un viņš stāvēja, viscaur nosvīdis. Mūzikas izraisītais baudījums un satraukums bija tik liels, ka viņa plānā un ārkārtīgi jutīgā āda viscaur pārklājās ar sīksīkām sviedru lāsītēm, nervi saspringa un viņš bija tuvu ģībonim.

Taču ar pirmo lociņa pieskārienu viņš, kā elektriskas dzirksteles ķerts, atguvās. Mūzika, kā no gūsta izrāvusies, piepildīja visu katedrāli, skaņas cēlās arvien augstāk un augstāk, pacilājot ari puisēna muzikālo dvēseli.

Ekstāze, ko viņš pārdzīvoja, bija tik spēcīga, ka priekšnesuma beigās Nikolo nonāca līdz pilnīgam spēku izsīkumam — viņš vārda pilnā nozīmē sastinga un gandrīz zaudēja samaņu.

Otra nodaļa PAGANĪNI PIRMAIS KONCERTS

Vien visdziļākās jūtas var iekvēlināt sirdis.

Paganini

1795. gada 25. jūlijā laikrakstā «Avvisi» bija iespiests šāds paziņojums:

«Nākamo piektdien «Sanlagostino» teātri ir paredzēta akadēmija^5. To noturēs Nikolo Paganīni, jaunais dženo-vietis, kuru viņa līdzpilsoņi pazīst kā prasmīgu vijolnieku. Lai pilnveidotu savu mākslu, viņš nodomājis doties uz Parmu pie slavenā pasniedzēja Alesandro Rollas. Tā kā viņam trūkst līdzekļu paredzamo izdevumu segšanai, viņš uzdrošinās lūgt savus tautas brāļus palīdzēt viņam sasniegt šo ieceri un aicina apmeklēt koncertu, kas, viņš atļaujas cerēt, sagādās viņiem prieku.»

Antonio Paganīni tiešām bija ieteikts nosūtīt Nikolo pie maestro Alesandro Rollas, un, lai segtu izdevumus tika nolemts sniegt akadēmiju «Sanlagostino» teātrī, kas tolaik Dženovā bija vislielākais teātris.

31. jūlijā zēns, kuram jau apritēja pilni trīspadsmit gadi, bija gatavs teātri stāties publikas priekšā un dot savu pirmo koncertu. Māte viņu saposa melnā samta uz-valciņā, mīļi sakārtoja garās, melnās cirtas, uztīdama tās ap pirkslu, lai labāk vītos un skaisti iekļautu seju, kas aiz lielā uztraukuma šķita bālāka nekā citkārt, un kopā ar tikpat satraukto tēvu pavadīja dēlu uz «Santagostino» teātri.

Pēc 1793. gada revolūcijas, Belgrano stāsta, Dženova ar prieku uzņēma visu francisko. Un 1794. gadā karnevāla l.i.i .i lii ši šajā pašā «Santagostino» teātri tika izsvilptas i |n kontrdejas, ko uz skatuves uzveda baleta trupa, un i • 111 ■ 111. <i parterā pati sāka dejot, dziedot «Karmaņjolas»

• n< Indiju.

M.i'/nis Paganīni — šķiet, pēc tēva ierosmes — nolēma i m.mlot franču popularitāti un iekļāva savā programmā ii,'rijas par «Karmaņjolas» tēmu, šo pjemontiešu dzies-. ni, ko vēlāk dziedāja Francijas revolūcijas laikā. Ideja i i i lieliska: frondas vējš, ko pauda mūzika, un zēna ne-i ■ mājamā, virtuozā spēle pacēla publiku sajūsmas kalngalos.

I as bija pirmais no bezgala daudzajiem Paganīni trium-l.il ijiem koncertiem. Laikam gan tieši tovakar viņš no-

• l< dza slepenu derību ar otru — bezmiesīgu, taču reālu koncerta līdzdalībnieku — ar vijoles Dvēseli. Noslēpu-n i Inā dvēsele savalgoja viņu ar neredzamām saitēm. Kopš tās dienas Paganīni vairs nepiederēja ne sev, ne i īliem — vienīgi tai.

Vijole dzimusi apmēram divus gadsimtus pirms Paganīni kāda lombardiešu meistara rokās. Varbūt tas bijis, kā daži apgalvo, Montikjāri vai, pēc vairākuma domām, Gaspāre da Salo, bet varbūt tas bijis Andrea Amati. Lai nu bija kā būdams, šis apbrīnojamais instruments radās, lēni un pakāpeniski pārveidojoties citam tās pašas saimes radniecīgam instrumentam — violai, kurai gan nebija lemta tik spoža slava.

La Vielle, ko spēlēja trubadūri un menestreli, viola. kas skanēja koncertos daudzus gadsimtus ilgi līdz pat XV gadsimtam, — mēs to varam skatīt mākslinieku gleznās līdz ar lautām, arfām, teorbām, ģitārām, ko spēlē vīrieši un sievietes, — tā apveltīta ar liegu, mīkstu skaņu, taču tai trūkst augsto, mirdzošo toņu, tā necentās pacelt sev līdzi augšā un nomākt pārējo instrumentu vai dziedoņu balsis, kas skanēja ar to kopā. Violas forma atbilda tās skanējumam, proporcijas bija pareizas un vienkāršas.

Un, lūk, meistaru rokās viola pamazām vien sāka pārveidoties un mainīties: ieguva citu izskatu un proporcijas, kļuva smalkāka, vieglāka un staltāka, tās balss kļuva augstāka, skanīgāka, spraigāka. Stāsta, Leonardo da Vinči tās galviņai, piešķīris greznu vijumu. Tā radās vijole, kam piemīt valdonīga pavēlnieka daba un despotisks virtuoza raksturs. Vijoles skaņas var būt gan augstas un sirsnīgas, gan zemas un dobjas, tā spēj dziļi saviļņot gan tās darinātājus, gan mūziķus, gan klausītājus.

Arī meistari iemīļoja jauno instrumentu un centās to izveidot lieliskāku un pilnīgāku. Apbrīnojamo kremon-tiešu Amati, Gvarnēri, Stradivāri (neaizmirsīsim ari citus lieliskus meistarus — Rudžēri, Bergonci, Montanjāna, Gvadanjīni, Galjāno, Testori) rokas prata darināt brīnišķīgus instrumentus, šedevrus, nepārspējamus izveidojumā un skanējumā. So vijoļu gaišā, dzeltenā un tumšā koksne spīguļo smalkā īpašas neredzamas lakas pulējumā, un to formas iiecina par smalki saskanīgām proporcijām.

Līdz ar to kļūst leģendāri ari vijoļu darinātāji. Stradivāri ir atzīts brīnumdaris, Gvarnēri savas vijoles iezīmē ar iekšpusē ielīmētu etiķeti, kur blakus parakstam liek krustu un trīs evharistiskus burtus I. H. S., un ar viņa vārdu uz mūžiem saistās dievišķais tituls «del Džezu», atšķirot viņu no pārējiem ne tik slaveniem meistariem ar tādu pašu uzvārdu. Un tūdaļ vesela grupa komponistu bijīgi tvēra šos apbrīnojamos instrumentus, kas ļāva radīt brīnumainu mūziku, pārpilnu ar neiedomājamiem efektiem un radošiem jaunatklājumiem.

Sarodas liels daudzums vijoļmeistaru, komponistu un izpildītāj mūziķu. Visi tie palīdz vijolei un tai rakstītiem darbiem sasniegt slavas virsotnes. Vijoles zelta laikmeta priekšvakarā komponistu vārdi vēl neiznāk priekšplānā, jo to darbiem trūkst vienreizīguma un īpatnības. Kā tādi būtu minami Džambatista Jakonelli, Mikelandžēlo Rosi, Bjadžo Marlni, Karlo Farīna, Marko Učellīni, Tarkvīno Merula. Bet tad uz vispārējā fona izceļas Arkandželo Korelli no Fuzinjāno majestātiskais tēls, viņa personībai un sacerējumiem piemīt ģenialitāte. Aiz viņa nāk citi ievērojami Romas un Pjemontas skolas vijoļmūzikas komponisti? Frančesko Džeminiāni no Lūkas, Pjet.ro Lokatelli no Bergāmo, Dž. B. Somiss un Gaetāno Punjāni no Turīnas, Džovanni Batista Vjoti no Verčelli. Un vēl Džuzepe Torelli no Veronas un Dž. B.JBasāni no Padujas Tāpat venēcietis Antonio Vivakli — diženākais starp diženākajiem, Tommazo Antonio Vitāli no Boloņas, Frančesko Maria Veračīni no Florences. Un, visbeidzot, Džuzepe Tartīni no Pirāno d'Istrijas — otrs dižākais komponists, pēc kura nāk toskānietis Pjetro Nardīni.

Cik daudzus no šiem vārdiem apvij leģendas oreols!

'■ i m ml .11/ neizsakāmām bēdām zaudēja dūšu, kad, u un »vārējot, bija zaudējis divas savas vismīļākās vijoli ui.is bija nosaucis svētā Pētera un svētā Pāvila vārdā, i .i!. 11, kas ugunīgi sarkano matu dēļ izpelnījies iesauku

• t MI......... mācītājs», iedvesmas brīdī reiz pat atstājis

u.ui, lai pierakstītu prātā iešāvušos melodiju, bet var

i M Ih.I., ka steidzīgi aizgājis tāpēc, ka jutis uznākam epi-i. i-Mļ.is, lēkmi, ar ko mocījies visu. mūžu.

i ilmi, nepārspējams vijolnieks un talantīgs kompo-mi I ;, kurš ar zobenu pratis rīkoties tikpat izveicīgi kā

ii v ijoles lociņu un kura kontā ierakstīts iespaidīgs skaits divi.auju, bijis strauja, nevaldāma rakstura cilvēks, ko |i nīda arī viņa zīmīgā āriene un kvēlais skatiens. Pēc tam l. id bija nolaupījis kardināla Kornāro daiļo radinieci Mi ,.ibeti Premacone, slepeni salaulājies ar to un bija

• ļ nests slēpties klosteri (ari viņa bija ieslodzīta klosterī ' i tikai daudz vēlāk varēja savienoties ar savu vīru), l. 11 tini meklēja mierinājumu mūzikā un vijoles spēlē. Un tā kādreiz šajā Umrijas patvērumā pie viņa ieradies velns. «Kādreiz naktī (tas notika 1713. gadā — liktenīgā datumā),» viņš pats stāstījis de Lolandam, «es nosapņoju, ka slēdzu līgumu ar velnu: es viņam atdodu savu dvēseli, bet viņš izpildīs visu, ko vien vēlēšos. Iesākumā viss ritēja lieliski. Mans jaunais kalps jau iepriekš nojauta ikvienu manu vēlēšanos. Starp citu, man radās doma iedot, viņam manu vijoli, lai redzētu, vai viņš pratīs nospēlēt kādu jauku melodiju. Liels bija mans pārsteigums, kad viņš ar nepārspējamu meistarību un perfekti atskaņoja tik neparasti skaistu sonāti, kādu pat iedomāties nevarēja. Biju tik apstulbis, tik aizgrābts un savaldzināts, ka elpa aizrāvās un es pamodos. Tūdaļ tvēru rokās vijoli, lai kaut daļēji atveidotu sapnī dzirdētās skaņas, bet ak vai! Un tad es sacerēju mūziku — labāko no visa, ko biju uzrakstījis savā mūžā, — un nosaucu šo skaņdarbu par «Velna sonāti». Taču starpība starp šo un to, kas mani tā bija savaldzinājusi, bija tik liela, ka es būtu smalkās druskās sadauzījis savu instrumentu un uz visiem laikiem atsacījies no mūzikas, ja vien būtu spējis laupīt sev tos priekus, ko tā allaž man sniedza.»

Gatavodamies koncertiem, Paganīni rūpīgi izstudēja to komponistu darbus, kuri rakstījuši vijolei. Visievērojamākie no tiem vairs nebija dzīva jo vidū: Korelli nomira 1713. gadā, Vivaldi — 1741. gadā, Tartīni — 1770. gadā. Alkas pēc slavas, kas dziļi gruzdēja jaunā dženovieša

sirdī, mudināja viņu tvert liesmaino uzvaras lāpu, ķo šie meistari no paaudzes paaudzē nodevuši cits citam. Jā, viņam ir lemts un viņš spēj pārņemt to un atkal pacelt augstu: viņš apņēmās turpināt itāļu vijoles skolas lieliskās tradīcijas un reizē arī tās pārveidot un atjaunināt. Viņš nedomāja lauzt klasisko līniju, bet savā komponista un izpildītāja jaunradē ienest romantiska mūziķa virtuoza iezīmes.

Paganīni nešaubīgi juta, ka nespēs līdz galam izteikt sevi, nespēs pilnīgi palikt viņš pats un nespēs sasniegt savas mākslas virsotnes, ja pats nerakstīs mūziku un pats to neatskaņos. Lai cik diženi bija viņa priekšgājēji, taču to skaidrās, stingrās līnijas, kas atgādināja grieķu skulptūras, neatbilda viņa temperamentam. Paganīni jāraksta citāda mūzika un citādi tā arī jāatskaņo. Viņš juta sevī mostamies pilnīgi jaunu pasauli, un radošo spēku uzbangojums aizrāva viņu neprātīgā drosmē, kas nākotnē izveidosies par nepārspētu izpildītāja virtuozitāti. Ko tikai neuzrakstīs Paganīni, kādas virsotnes neaizsniegs vijole viņa rokās, viņa talanta vadīta! «Vien visdziļākās jūtas var iekvēlināt sirdis!» — tā viņš kādreiz teiks, un tas izskanēs tikpat nozīmīgi un neaizmirstami kā dažas viņa muzikālās tēmas. Tas ari ir viss noslēpums.

Gan viņa individuālās īpatnības, viņa neparastais organisms, gan viņa slimīgais saasinātais jutīgums lieliski palīdzēja viņam sasniegt augsto mērķi, piepildīt drosmīgo sapni. Uzaudzis vienkāršu ļaužu vidū, klausījies attālā pilsētas kvartāla balsīs un skaņās, viņš savā mūzikā attēlo to raksturu: melodijam, kuras viņš jūt dzimstam krūtīs, kuras laužas laukā no viņa dvēseles, no viņa vijoles stīgām, būs daudz kopēja ar tām dziesmām un melodijām, kas cauri gadsimtiem skanējušas itāliešu tautas sirdī. Šīs melodijas būs tikpat dzidras, vienkāršas un dziedošas, tās tikpat viegli un ātri paliks prātā un uz visiem laikiem savaldzinās klausītājus.

Šo melodiju īsās ievada taktis, kas skan kā aicinājums, ielūgums, neatvairāms vilinājums, Paganīni izpušķos, izrotās, pārveidos un pārmainīs, izveidojot nedzirdēti drosmīgu un sarežģītu dažāda veida trilleru fantasmagoriju, kuri, celdamies no viszemākajiem un uzlidojot līdz visaugstākajiem toņiem, piešķirs vijolei visbrīnumaināko skanējumu. Visu spēj izteikt šis instruments — dziesmas plašumu un kaismi, melodijas maigumu un skumjas, skurbuma un prieka dedzīgo spilgtumu, sāpju

im .....I u skaudrās vaimanas, uzvaras triumfējošās gaviles

i ,i,i karkasa, no cīpslu vai metāla stīgām, no astru

......Paganīni pratīs izvilināt visas tajā slēptās iespējas,

I > i .1 ; atraisīt, parādīt visā spožumā. Paganīni spēs

m ■ i| : klausītāju sirdis, liks ietrīsēties smalkākām dvē-i,i i, , ,'ām, un vienaldzīgajiem iedrebēsies lūpas, cini-

i M , is kļūs miklas. Visiem — gan skeptiskiem, gan ļn i:i,, m klausītājiem — viņš liks ielūkoties galvu rei-| M ii!>,',! bezdibeni, aizraujot viņus līdzi savā - akrobātiski viiiuozajā skaņu brīnumā.

' ū lo sasniegtu, bija vajadzīgi divi nosacījumi:' ne'at-! iiiligs darbs un bezgalīga drosme. Taču Paganīni nebie-< I< - j,i nedz darbs, nedz neprātīga drosme.

Sājā laikā vijolnieka dzīvē ienāk cilvēks, kurš vēlāk i'/.pelnīsies nosaukumu «Paganīni mecenāts», — marķīzs Džankarlo di Negro. Toreiz viņš vēl nedzīvoja tajā skaistajā villā «Di Negro», kas, sākot ar 1802. gadu, kļuva slavena kā mākslinieku un slavenību satikšanās vieta, kurus namatēvs pulcēja savos vakaros, uzaicinot ari iebraukušos un vietējos aristokrātus.

XVIII gadsimta nogalē di Negro vēl dzīvoja savā pilī uz via Lomellī un jau bija sācis pabalstīt mākslas un māksliniekus. «Di Negro savrupmāja,» raksta Arturo Kodinjola^1, «bija vislepnākā un ievērojamākā gleznotāju un mūziķu satikšanās vieta visā Dženovas republikā.»

Iespējams, ka marķīzs bijis klāt mazā Paganīni pirmajā koncertā «Sanlagostino» teātri vai dzirdējis par viņu un, pārsteigts par zēna ārkārtējām spējām, nolēmis viņam palīdzēt. Di Negro bija 26 gadus vecs, un viņa tēvocis Andrea di Negro, kā to prasīja valdošā aristokrātiskā mode, bija uzticējis viņu audzinātājam — dzejniekam improvizatoram Frančesko Džanni, kurš, turēts aizdomās par simpātijām franču revolūcijai, bija spiests bēgt no dzimtās pilsētas Romas un paslēpties Dženovā. Jauneklis di Negro, iedams skolotāja pēdās, aizrautīgi sacerēja puslīdz viduvēju dzeju. Neatturami viņu valdzināja ari viss. kam bija sakars ar mākslu un mūziku.

Paganīni variācijas par «Karmaņjolas» tēmu jauno

‘Arturo Kodinjola — itāliešu profesors, Madzīni institūta direktors Dženovā. (Kiievu tulk. plez.j marķīzu nevarēja atstāt vienaldzīgu, un viņš apņēmās jaunekli pabalstīt. Drīz vien (tas notika 1795. gada otra pusē) viņš pats personīgi aizveda Nikolo ar tēvu uz Florenci un iepazīstināja ar vijolnieku Saivatore Tinti. Tinti «vārda pilnā nozīmē kļuva mēms» aiz brīnumiem, raksta Konestabile^1, izdzirdot Nikolo Variācijas par «Kar-maņjolas» tēmu, ko zēns atskaņoja «ar tik meistarīgu precizitāti un intonāciju, kāda šajā vecumā jāuzskata par gluži neiespējamu».,

Florencē mazais vijolnieks teātri noturēja akadēmiju, un tās lielie panākumi apliecināja to atzinību, kādu viņš bija jau guvis dzimtajā pilsētā. Koncerts bez tam deva iespēju papildināt līdzekļus, kas bija nepieciešami braucienam uz Parmu. Uz turieni Paganīni devās kopā ar tēvu, lai tiktos ar Alesandro Rollu, Pavija dzimušo slaveno vijolnieku, galma vijojvirtuozu un Parmas hercoga orķestra diriģentu, kas sarakstījis instrumentālus skaņdarbus un vairākus baletus.

Todien, kad Paganīni tur ieradās, Rolla bija saslimis Viņa sieva ieveda atbraucējus istabā, kas atradās blakus guļamistabai, un aizgāja parunāt ar maestro, kurš nebija visai noskaņots pieņemt apmeklētājus. Nikolo ieraudzīja uz galda vijoli un notis. Tas bija maestro iepriekšējā vakarā uzrakstītais koncerts. Tēvs pameta ar aci, norādot uz vijoli, Nikolo to paņēma rokās un sāka no lapas spēlēt Rollas jauno skaņdarbu.

Slimais komponists pārsteigts izdzirda blakus istabā mūziku. Satraukts viņš piecēlās no gultas, izgāja pie viesiem un nespēja savām acīm ticēt, ieraudzījis, ka spēlētājs ir trīspadsmit gadus vecs zēns.

— Es vairs neko nevaru tev iemācīt, puisīt! — viņš saviļņots iesaucās. — Dieva dēļ, brauc pie Paēra. Šeit tu tikai velti zaudēsi laiku![6] [7]

Tajā laikā, kad Rosini zvaigzne vēl nebija uzlēkusi, Fernando Paērs, pēc izcelsmes vācietis, bet dzimis Parrnā, bija gaišākais spīdeklis itāliešu operas teātrī un plūca lau-rus ne tikai Parmā (kur kalpoja pie Burbonu hercoga dona Ferdinanda, mākslu protežētāja), bet arī Venēcijā un Flo-i. i rf!. Sakarā ar savu operu uzvedumiem viņam nācās i i< /i izbraukt no Parmas, un viņš negribēja sevi saistīt nodarbībās ar Paganīni. Tomēr viņš saņēma to labvēlīgi (zēns acīmredzot bija ieradies ar marķīza di Negro rekomendāciju) un ieteica griezties pie cita pasniedzēja, kuru I ihi pazina un ļoti cienīja, jo kādu laiku pats pie viņa bija mācījies, — pie vecā Neapoles mūziķa Gaspare < meti, lieliska čellista un laba kontrapunkta pārvaldītāja,

Gireti uzreiz iepatikās zēns, un viņš trīs reizes nedēļā mācīja viņam harmoniju un kontrapunktu. Sīs nodarbības Nikolo deva ļoti daudz. Gireti vadībā viņš sacerēja 24 četrbalsīgas fūgas, neņemot palīgā nekādu instrumentu, izmantodams vienīgi spalvu un tinti. Paērs tomēr izrādīja interesi par talantīgo vijolnieku un nenoliedzami simpatizēja viņam. Kad Nikolo bija Parmā, Paērs uzaicināja zēnu divas reizes dienā strādāt kopā ar viņu. Dažus mēnešus vēlāk Paērs uzdeva Paganīni sacerēt duetu, un, kad zēns to parādīja viņam, Paērs ar apmierinātu smaidu noteica:

— Es šeit nesaredzu nevienu kļūdu, nevienu atkāpi no formas tīrības.

Drīz viņi izšķīrās, jo Paērs aizbrauca uz Venēciju strādāt pie operas «Somnambula». Taču Paganīni vienmēr ar prieku un pateicību pieminēja slaveno maestro.

Nikolo Parmā palika vēl kādu gadu. Laiks, ko viņš pavadīja šajā pilsētā, bija svētīgs un lietderīgs (viņš sniedza divus koncertus teātri, spēlēja Kolorno un valdnieku ārpilsētas rezidencē), bet beidzās gandrīz liktenīgi.

Izslimota plaušu karsoņa laikā viņš bija kļuvis tik vārgs, ka viņu glāba, kā ārsts Bennati vēlāk atcerējās, vienīgi bieža asins noliešana un dažādi pretiekaisuma līdzekļi.

Parmā Paganīni nopelnīja savu pirmo vijoli — «Gvar-nēri vijoli». Kādreiz mākslinieks Pazīni, kuram piederēja šis brīnišķais instruments, viņam teica:

— Ja nospēlēsiet no lapas šo koncertu, vijole piederēs jums!

Skaidrs, ka Paganīni tas nesagādāja nekādu grūtību, un viņš saņēma lielisko vijoli.

1796. gadā Nikolo atgriezās Dženovā un tur sastapa ievērojamo vijolnieku Kreiceru, to pašu, kuram Bēthovens veltījis ugunīgo Sonāti opus 47, kuru Tolstojs iemūžinājis, padarot to par sava stāsta kodolu. Tolaik Krei-cers bija trīsdesmit gadus vecs un no Parīzes, kur viņš bija pasniedzējs konservatorijā, atbraucis uz Itāliju koncertturnejā. Kā to pavēsta nedēļas laikraksts «Avvisi», viens viņa koncerts notika Dženovā. 1798. gada 3. decembrī šā laikraksta 49. numurā lasām, ka sakarā ar svinībām, kas Dženovā notiek franču armijas Itālijā virspavēlnieka sievai «madam de la Pažerī-Bonapart» par godu, 27. novembra vakarā tika sarīkotā «dziedāšanas un mūzikas akadēmija», kurā viņa piedalījusies un kurā vijolnieks Ķreicers spēlējis «ar milzu panākumiem».

Īslaicīgās uzturēšanās laikā Dženovā Ķreicers ticis uzaicināts marķīza di Negro namā, kur iepazinies ar jauniņo Paganīni un dzirdējis viņa spēli. Dzejnieks Izola piezīmē pie sava dzejoļa, ko sacerējis sakarā ar Paganīni krūšutēla atklāšanu villā «Di Negro» 1835. gada 28. jūlijā, pastāsta par šo tikšanos. Ievērojams franču mūziķis atnesis kādu savu «visgrūtāko skaņdarbu», un marķīzs palūdzis Dženovas vijolnieku to nospēlēt. Nikolo ar acīm pārskrējis pār notīm un piekritis: viņš spēlējis tik meistarīgi un tik pareizi, ka «izbrīnītais ārzemnieks pareģojis šim jauneklim nepieredzētu slavu».

Tas ir liels retums, kad mūziķa radošā ceļa pašā sākumā viņam spožu nākotni paredz cits — jau nobriedis mākslinieks. Šādi pareģojumi ir rada ļoti agrīnai iesvētīšanai, un tie, jādomā, spēj atnest veiksmi jaunekļiem, kuri tos saņēmuši.

Kreicera vārdi uz ilgiem laikiem iespiedās četrpadsmit gadīgā Paganīni sirdī. Zēns šķita līdzīgs kūniņai, kas no inerta, nekustīga kāpura pārtop par spārnotu būtni, kura gatava atbrīvoties un pacelties gaisos. Florencē un Parmā viņš iepazina panākumu saldmi, uzstādamies pārpildītās pilsētas zālēs, lepnos piļu apartamentos; izauga viņa garīgās intereses, kopš viņš pieredzējušu pasniedzēju stundās bija paplašinājis savas zināšanas. Dvēselē kūsāja iespaidi un ieceres, godkāre un vēlmes. Tēva stingrā aizbildnība sāka viņu nomākt, taču Antonio netaisījās dēlu pamest savā vaļā, Nikolo bija spiests samierināties un kopā ar viņu doties koncertceļojumā. Viņi apmeklēja Milānu, Boloņu, Florenci, Pizu un Livorno.[8] Un visur viņu pavadīja triumfs, arvien vaiiāk iekvēlinot jauna vijolnieka sirdi.

Sakarā ar politiskiem notikumiem, kas nelabvēlīgi atsaucās uz koncertdarbību, Nikolo- nācās atgriezties Dže-novā. Tas notika Francijas revolūcijas priekšvakarā, un jaunais Paganīni bija spiests palikt dzimtenē. Drīzumā arī Dženovā stāvoklis tā sarežģījās, ka viņš kopā ar ģimeni pārcēlās uz Polčeveres ieleju, kur Antonio piederēja neliela lauku māja. Tur bija klusums un miers, visapkārt neviena cilvēka. Taču tādi straujas dabas raksturi kā Paganīni vienmēr prot izmantot laiku un notikumus savā labā: šajā lauku vientulības periodā viņš pilnīgi nodevās radošam darbam un vijoļspēlei.[9]

Tieši šajā vientulības un spraigo nodarbību perioda komponētas «Kaprīzes»; tieši šajā laikā viņš apguva absolūtu, nepārspētu varu pār brīnumaino instrumentu, kuram ziedojis sevi.

«Atgriezies dzimtenē,» Paganīni raksta «Autobiogrāfijā», «es komponēju grūti izpildāmu mūziku un nemitīgi spēlēju, izgudrodams sarežģītus vingrinājumus, lai varētu brīvi pārvaldīt tehniku, komponēju arīdzan citus koncertus un variācijas.»

Vijolnieka vingrinājumi tehnikas apgūšanai: «vienas un tās pašas nots atskaņošana trīs oktāvās ar vienu vienīgu lociņa uzsitienu, izmantojot četras stīgas, uz kurām novietoja pirmo, otro, trešo un ceturto pirkstu», neparasti lēcieni, dažāda veida staccato, pizzicato, gammas, vienkāršie un dubultie trilleri ar piZ7.ic.alo, nedzirdēti akordi —-Konestabile visu to uzskaita ar izbrīnu un sajūsmu. Johans Jakobs Valters XVII gadsimtā praktizēja līdzīgus vingrinājumus, taču visai nedroši. Paganīni drosmes bija pārpārēm. Viņš cēla gaismā arī kādu citu XVII gadsimta vijolnieku paņēmienu — disonansi, ar ko aizrāvās itālietis Bjadžo Mārtiņi, vācietis Nīkolauss Ādams Strungs un austrietis Fridrihs Ignats Francis Bībers, kuri izvilināja no vijoles gluži neiespējamas skaņas, Turklāt tīros .fla-žoletus, vienkāršos un dubultos, Paganīni arī mācījās paņemt ar absolūtu precizitāti un jebkurā, pat zibens' ātrumā.

Lai sasniegtu tās drosmīgās virsotnes, ko bija izraudzī jies, Nikolo vingrinājās astoņas, desmit, divpadsmit stun das dienā. Un pēdīgi spēku pagurumā krita gultā kā beigts. Viņam vienmēr patika galējības. Savaldība un mērenība bija viņam psiholoģiski un fizioloģiski sveša».

Kādreiz — gadus trīsdesmit vēlāk — Vācijā kāda lāga dvēsele, satriekta par Paganīni slimīgo izskatu, bikli ievai cājās, vai vijole nekaitē viņa veselībai. Atbilde skanēj i skumji:

— Vairs ne, dārgā sinjora, tāpēc ka es jau esmu pazaudējis šā dārguma lielāko daļu. Visi mani spēki ir iz sīkuši, tos paņēmis šis nelielais koka instruments.

Un, to teikdams, Paganīni veltīja vijolei ilgu un maigu skatienu.

Pamazām vien zēns, kas 1796. gada portretā redzams ļoti skaists, kļuva par jaunekli, kura seja un viss izskats atspoguļoja bērnībā pārciestās grūtības, dziļos iekšējos pārdzīvojumus, nemiera pilnās dvēseles trauksmi un do mas spraigo darbu. Tas viss atstāja savas pēdas — radās pāragras grumbas, viss augums kļuva neveikls un nesamērīgs, izveidojās nervozas kustības un žesti. Līdz ar gadiem mazasinīgā seja kļuva bāla kā mironim, plānie vaigi iekrita, tos vagoja dziļas grumbas, sejā iegula skep ses izteiksme, ko radīja ciešanas un vilšanās; acis, kas drudžaini liesmoja zem augsti izliektām uzacīm, arvien dziļāk grima dobumos; uz augstās kvadrātveida pieres iz spiedās «muzikālais puns»; lūpas kļuva plānas, mutes kaktiņos ievilkās rūgta, sarkastiska rieva; asāk iezīmējās ērgļa deguna līnija; kā faunam platās, atkārušās ausis līda ārā no garajiem, viļņainajiem un sajukušajiem matiem; sejas vaibsti zīmējās asi un cieti — tāpat kā viss viņa kalsnais un kaulainais augums ar garajām, izstieptajām rokām un kājām, kas kuļājās drēbēs kā koka lellei un asās, stūrainās kustībās spēja saliekties taisnā leņķī saspringti un tomēr lokani. Arī viņa āda, neparasti plāna un jutīga, kļuva arvien slimīgāka — niecīgākā iemesla dēļ viņš kā vasarā, tā ziemā pārklājās sviedriem.

Pastāvīgā vingrināšanās uz instrumenta nevarēja neatstāt kropļojošu iespaidu uz ķermeni: viņa samērā šaurais cilindrveida krūšukurvis, pēc ārsta Bennati liecinājuma, augšdaļā iekrita, turpretī kreisā puse, tā kā Paganīni šeit vienmēr turēja vijoli, kļuva platāka par labo; kreiso pusi arī varēja labāk izklausīt nekā labo — tās bija sekas pēc Parmā pārciestā plaušu plēves iekaisuma. .Kreisais plecs bija daudz augstāks par labo, un, kad viņš nolaida rokas, viena bija garāka par otru. Plaukstas un pirksti nebija garāki par parastajiem, bet kļuva tik elastīgi, ka varēja izstiepties divtik gari, un kreisās rokas pirksti bija tik lokani, ka zibens ātrumā varēja izdarīt visneiespējamākās kustības. Daba, bez šaubām, ir bijusi sevišķi labvēlīga pret izcilo vijolnieku, un neatlaidīgās nodarbības palīdzēja viņam maksimāli izmantot dabas piešķirtās dotības.

Apveltīts ar ļoti smalku dzirdi, Paganīni turklāt bija arī sevišķi jutīgs: kreisā auss, būdama vijoles tuvumā, dzirdēja daudz labāk par labo, un tās bungādiņa bija kļuvusi tik vārīga, ka Paganīni sajuta stipras sāpes, ja blakusstāvētājs skaļi runāja. Bez tam viņš varēja saklausīt visklusākās skaņas no ļoti liela attāluma. Ikviena pat niecīgākā nepareizā skaņa viņu sāpīgi aizskāra. Ar visliegāko pieskārienu viņš prata uzskaņot savu vijoli liela orķestra troksnī, sitamo instrumentu apdullinošajā tīboņā.

Paganīni organisma otra īpatnība bija ļoti lielas smadzenītes, jāsaka, tieši neparasti izvelvētas.

Visas šīs īpatnējās iezīmes, kas ar laiku izveidojās tik spilgti, pamazām viņam bija parādījušās jau bērnībā un jaunībā. 1799.—1800. gadi bija ļoti svarīgs posms Paganīni fiziskajā un garīgajā attīstībā.

Kādudien, sajutis (neviens, izņemot pašu, to nevarēja zināt), ka, balstoties uz klasiķu darbu dziļu-analīzi, viņš ir sasniedzis vijoles spēlē nepārspējamu tehniku, Nikolo saprata, ka jāizraujas no ģimenes loka un tas ir neatliekami. Vajadzēja nomainīt vidi, kļūt brīvam un neatkarīgam. Tas bija nepieciešami, lai pilnīgi varētu uzplaukt viņa māksla, attīstīties viņa personība.

Viņš pārdzīvoja, kā raksta Kodinjola, «vētrainu div-gadi». 1799. gadā Dženova sīvi cīnījās ar ārējiem un iekšējiem ienaidniekiem — risinājās asiņainas kaujas ar austriešiem, un tajā laikā tauta smagi cieta no produktu trūkuma un epidēmijām, kas pļautin pļāva iedzīvotājus. Dženoyai palīgā nāca ģenerālis Masēna, kas vadīja karadarbību pret ģenerāļa Hoencollerna armiju, kura ciešā lokā bija aplenkusi pilsētu. Daudzus mēnešus Dženovas iedzīvotāji varonīgi pretojās austriešiem. Tajā laikā, kad astoņpadsmit gadus vecais Paganīni, dzīvodams lauku mājā Polčeverē, ar spīvu neatlaidību nodevās vijoles spēlei, Dženovā sākās bads un ļaudīm uzbruka neaprakstāmas ciešanas: maizi izsniedza stingri normētu, taupīja kartupeļu mizas, zirga, kaķu un suņu gaļa bija kļuvusi par delikatesi, galdā cēla pat tārpus un sikspārņus. Ielās blīvējās līķu kaudzes, un dzīvajiem jo dienas jo klājās grūtāk. Ik miltu šķipsniņa un spainis ūdens tika glabāti kā dārgums. Ļaudis mira no izsitumu tīfa.

Itāliešu dzejnieks un revolucionārs Ugo Foskolo, toreiz divdesmit gadus vecs, ar savu kvēlo vārdu un dedzību iedvesmoja karavīrus, rosināja darboties politiskos bēgļus, uzmundrināja pilsētas iedzīvotājus. Ar pārgalvīgu drosmi viņš meta izaicinājumu ienaidniekam, auļodams uz zirga «kā kentaurs» (tā raksta viņa biogrāfs De Donno) un spi tēdams briesmām. Viņš nebēdāja ne par skopo diētu, ne par nepieciešamību gulēt salmos: viņa karstās asinis tāpēc neatvēsa, un viņa straujais temperaments allaž bija gatavs iekvēloties, ieraugot daiļu sievieti, un neremdināmā iedvesma bija gatava par godu daiļajai amazonei Luidžijai Pallavičīni sacerēt odu, kas izmisuma un nāves apstākļos skanēja kā uzvaras himna dzīvībai un dailei. Kādreiz vēlāk dzejnieks kentaurs un mūziķis kentaurs sastapsies; bet pagaidām viņu radošā darbība ritēja katram savrup.

1800. gada 4. jūnijā Dženova bija spiesta kapitulēt. Un, kamēr Ugo Foskolo meklēja patvērumu svešā malā, Nikolo Paganīni joprojām loloja domu pamest dzimto māju. Drīz pēc kapitulācijas 1800. gada -14. jūnijā, pēc kaujas pie Marengo, Itālija nonāca Bonaparta rokās, un 24. jūnijā franči atkal iesoļoja Dženovā.

Nākamajā gadā Paganīni beidzot, tomēr izdevās piepildīt savu nodomu — pamest dzimto ligzdu^1: septembra sākumā mēs viņu redzam Lūkā. Vecā oligarhiskā republika savā ģerbonī bija iezīmējusi laimīgo pravietisko vārdu: Libertas^10 [11].

Trešā nodaļa LŪKS

Savā ceļā mēs ieraudzījām Luku, kas, akmens sienas iekļauta, izslējās virs plašajām pļavām.

Facio Delji Uberti. Ceļvedis.

Lūka parādījās deviņpadsmit gadus vecajam Paganīni zaļas ielejas vidū, vīna dārzu un olīvkoku biržu lokā, iekļauta sarkanās viduslaicīgās sienās, no kuru šaujam-lūkām rēgojās lielgabalu stobri. 14. septembrī šī miegainā, veclaicīgā pilsēta parasti modās no miega, lai svinīgi novadītu «svētā krusta» svētkus. Ir zināms, ka Lūkā glabājas koka krucifikss, tā sauktais «svētais vaigs», kurš brīnumainā kārtā ar kuģi atvests no Palestīnas un kurš jau kopš pirmajiem mūsu ēras gadsimtiem padarījis Luku par svētceļojuma vietu. Viduslaikos svētceļnieks, dodamies uz Romu, uzskatīja par savu pienākumu apstāties Lūkā, lai locītu ceļus relikvijas priekšā. Tas bija negrozāms svētā maršruta etaps. Un kopš tiem laikiem Lūkā ik gadu tika sarīkoti un vēl šobaltdien svinīgi atzīmēti «svētā krusta» svētki. Iespējams, ka iepriekšējā vakarā Paganīni izdevās noskatīties pasakaino skatu — tradicionālo «gājienu ar svecēm», kurā piedalījās visi pilsētas iedzīvotāji un visa apgabala zemnieki. Visi viņi nesa aizdegtas sveces. Plašā ļaužu straume virzījās no Svētā Mārtiņa baznīcas uz Svētā Frediāno baznīcu, gājiena priekšgalā pilsētas tēvi, tad karavīru nodaļas, kalpi un taurētāji greznos tērpos, kuri nesa pilsētas karogu ar «svētā vaiga» attēlu. Procesija virzījās, raksta Ladzareski, «kā ugunīga straume pa līkajām ieliņām, garām drūmajiem namiem, kurus apgaismoja liels daudzums lukturīšu, un balkoniem, kas izrotāti ar karogiem un izrakstītiem paklājiem».

Gaismai austot, spēcīga zalve no «lielām un mazām mortīrām» un cietokšņa lielgabaliem pavēstīja baznīcas svētku sākšanos. Gadatirgū Sanmikeles laukumā viļņoja tirgotāju un pircēju raibais pulks, kas drūzmējās pie bodītēm un pulcējās ap kumēdiņu rādītājiem, akrobātiem, astrologiem un stāstītājiem. Cilvēki mielojās ar saldumiem, dejoja, dziedāja, spēlēja dažādus instrumentus. Šajos svētkos mūzikai bija svarīga vieta, un parasti šeit ieradās daudz mūziķu no citurienes, kuri labprāt un brīvprātīgi mēdza spēlēt pa visu dievkalpojumu laiku.

paganīni zināja par šo tradīciju un nolēma stāties publikas priekšā pilnajā Lūkas katedrālē. Tolaik viņš lietoja ļoti garu lociņu un pats «Autobiogrāfijā» stāsta, ka iesākumā visi smējušies par šādu ērmību, taču, viņš piebilst, «drīzumā es izpelnījos tik dedzīgus aplausus, ka pārējie mūziķi vairs neuzdrīkstējās piedāvāt savus pakalpojumus».

«... Mūzika turpinājās pārāk ilgi, jo prelāts neapdomīgi bija atļāvis atskaņot pilnīgi nedzirdētu koncertu kādam Paganīni, Dženovas jakobīnim, kurš sāka spēlēt tūlīt pēc «Kyrie». Viņa koncerts ilga 28 minūtes. Šis sinjors spēlēja ļoti meistarīgi, tomēr bez jebkādiem kritērijiem un muzikālas gaumes. Viņš imitēja uz vijoles putnu dziedāšanu, flautas skaņas, trompeti, ragu, tā ka viņa koncerts galu galā izvērtās par opera bulia^12, jo visi smējās, īstenībā jūsmodami par viņa meistarisko spēli un instrumenta brīvu pārvaldīšanu. Jaunais cilvēks nebija sapratis, ka putnu dziesmu un dažādu instrumentu imitācija gan liecina par zināmu meistarību, taču uzskatāma vienīgi kā jauna cilvēka ēverģēlība, kas būtu pieļaujama akadēmijā un arī tikai zināmās robežās, bet nebūt ne svētā vietā. Koncertam bija ārkārtīgi panākumi pirmām kārtām jakobīņu vidū, kuri apgalvoja, ka nekad vēl «svētā krusta» svētkos nav dzirdēta līdzīga mūzika, un, ja kāds pret to iedomātos iebilst, tas riskētu nonākt cietumā,» — tā šo atgadījumu apraksta avīžu kritiķis.

Drīzumā Paganīni atkal uzstājās «lielā nakts dievkalpojumā», un viņa koncerts klausītājos izraisīja tik vētrainu sajūsmu, ka mūki bija spiesti nonākt lejā no luktas un uzkliegt baznīcēniem, lai ievēro klusumu.

Vēstulē, kas adresēta Domeniko Džeminjāni un glabājas pie Lacāro Rebico, viena no Paganīni testamenta izpildītājiem, pieminēts, ka «1801. gada decembrī, dažas dienas pēc pilī notikušās akadēmijas, Paganīni piešķirts Republikas pirmās vijoles postenis ...».

Tātad Paganīni ir kļuvis par Lūkas republikas pirmo vijoli. Tik drīza viņa talanta atzīšana viņam katrā ziņā sagādāja lielu prieku un apmierinājumu. Lūkā bija paredzams palikt vairākus gadus. Tajā pašā laikā viņa amats pieļāva izbraukt arī atvaļinājumā, un viņš apmeklēja citas Toskānas pilsētas, it īpaši Pizu un Livorno. Pieskaroties šim periodam Paganīni dzīvē — no 1801. līdz 1805. gadam, biogrāfi parasti dod vaļu fantāzijai. Viena daļa, piemēram, izgudrojusi nostāstu par to, ka vijolnieks bijis ietupināts cietumā, kur nīcis par sievas vai — pēc citas versijas — par mīļākās noslepkavošanu. Viņa vijolei esot palikusi tikai viena — ceturtā stīga, un tad viņš ar apskaužamu meistarību iemācījies spēlēt uz vienas pašas... Trešie apgalvo, ka šos gadus viņš pavadījis katorgā — viņš klibojot ar kreiso kāju tāpēc, ka bijis ilgi piekalts ķēdē.

Paganīni dzīves Toskānas periodu tomēr ļoti viegli atsaukt atmiņā. Kā mēs redzēsim, noslēpumu miglā tīti galvenokārt tikai tie gadi, kas ziedoti mīlai, kuras dēļ viņš bija atrāvies no visas pasaules un pārtraucis koncertdarbību.

Par Paganīni Lūkā pavadīto laiku Kodinjola citē vēl kādu ļoti interesantu vēstuli, ko Bartolomeo Kviliči^13 rakstījis Lacāro Rebico:

«Nav šaubu, ka ievērojamais vijolnieks, mūzikas pasniedzējs Paganīni kungs, kad jaunībā apmeklējis Luku, kur kādu laiku bija iesaistīts orķestrī, izraisīja vispārēju sajūsmu. Cik vien līdzekļi atļāva, viņš bija atsaucīgs pret trūcīgajiem un it sevišķi pret savas profesijas cilvēkiem. Viņš neizjuta pret tiem skaudību vai greizsirdību, cienīja citus mūziķus, lai cik tie bija vājāki par pašu, un dažkārt ar saviem padomiem ļoti taktiski, neuzsverot savu pārākumu, skubināja viņus pasniedzēja praksē pielietot citas metodes, un, kaut arī tolaik dažs labs mūzikas skolotājs nebija visai stiprs savā mākslā, viņš tomēr allaž izturējās pret viņiem iecietīgi un nekad tos nenoniecināja.,Bez vijoļ-spēles viņš pasniedza stundas arī citos stīgu instrumentos. Ilgu laiku un ļoti sekmīgi viņš, piemēram, nodarbojās ar Andželo Torres kungu, pasniedzot viņam stundas čella spēlē. Viņš bez atlīdzības — aiz draudzības — nodarbojās ar mūzikas skolotāju Frančesko Bandetīni, kurš vēlāk kļuva par karaliskās kapelas pirmo kontrabasu, palīdzot viņam ar šo instrumentu apgūt jaunu spēles paņēmienu, kuru tas atzina par ļoti labu. Mūzikas profesorus Delle-piāni un Džovaneti viņš ari apmācīja vijoles spēlē un pat speciāli viņiem uzrakstīja mūziku ar lielu meistarību.»

Paganīni tādējādi sāka darbos apliecināt savu slaveno devīzi: «No dižmaņiem nebīstos, pazemotos nenicinu!» Šajā vēstulē uzmanību saista piemetinājums par Paganīni labsirdību, kurš, protams, ar savu nelielo orķestra mūziķa algu bagāts nebija. Šis apgalvojums noraida (starp citu, ari vēl dažus faktus, to mēs vēl redzēsim) ļaunprātīgo apvainojumu par sīkstulību un mantkāri, ko dženovietim tik bieži piedēvēja.

Uzmanību saista vēl kāds fakts — Paganīni orķestrī ieguva pieredzi. Viņa spilgtais, daudzpusīgais talants palīdzēja viņam uztvert ikviena instrumenta būtību un izmantot to visai neparastā un negaidītā veidā. Turklāt darb-orķestrī viņam labi noderēja (atcerēsimies jaunā Sabērt: līdzīgu pieredzi orķestrī «Stadtkonvict» un Lista — Ver māras orķestrī), sacerot simfoniskos darbus. Vēlāk, kā redzēsim, Paganīni kļūs lielisks diriģents un šis darbības lauks būs ļoti nozīmīgs viņa karjerai.

Pats Paganīni par šo periodu stāstīja Šotkijam tā:

«Kā cilvēks, kas aizvadījis ceļojumiem bagātu un dažbrīd ļoti vētrainu dzīvi, atzīšos, ka jaunībā tiku piedzīvojis daudzas kļūdas, kādas raksturīgas jauniem cilvēkiem, kuri, ilgu laiku nodzīvojuši gandrīz vai verdzībā, pēkšņi sajūtas brīvi no visādām važām un atstāti paši savā vaļā. Saprotams, ka pēc ilgās atturēšanās viņi alkst arvien pēc jaunām un jaunām baudām. Mans talants visur guva nedzirdētu atzinību, godīgi sakot, jaunam un straujam cilvēkam pārāk lielu. Iespēja izbraukties pa dažādām pilsētām, sajūsma, ar kādu gandrīz ikviens itālietis uztver mākslu, dženovieša asinis, kas, šķiet, rit straujāk nekā vācietim, — tas viss un vēl daudz kas cits nereti noveda mani kompānijās, kas, protams, nebija visai izsmalcinātas. Pavisam vaļsirdīgi teikšu, ka ne vienu reizi vien nācu saskarē ar cilvēkiem, kuri prata spēlēt labāk par mani, darīja to prasmīgāk un izveicīgāk. Runa, protams, nav ne par vijoli, ne ģitāru. Gadījās, ka vienā vakarā es zaudēju visu, ko biju saņēmis par vairākiem koncertiem, un savas vieglprātības dēļ nereti nokļuvu tādā stāvoklī, ka tikai mana paša māksla varēja mani paglābt.»

Šīs rindas mums spilgti notēlo jauno, vēl nepiedzīvojušo Paganīni, kurš, pēkšņi ticis brīvībā un kļuvis neatkarīgs, nonāca uz bīstama ceļa. Viņa straujo temperamentu plosīja divas kaislības — mīlestība un kāršu spēle. Un iespējams, ka tieši Lūkā, izrāvies no tēva stingrās aizbildnības, apskurbis no vēl nekad nebaudītas brīvības, viņš ļāvās mīlestībai — kaislībai, kas vēlāk viņam lik dārgi rnak-sās, un bīstamai sliecībai uz kāršu spēli, no kuras, par laimi, viņu ļoti drīz izdziedināja kāds atgadījums, kad viņš aiz šausmām sastinga, bet guva derīgu un glābēju mācību.

Paganīni tolaik piederēja tikai viena kamervijole, brīnišķīgs instruments, varbūt tas pats, kuru viņam Parmā dāvināja mākslinieks Pazini. Kāds augstmanis, kura vārdu Paganīni nevēlējās nosaukt, sendienām bija izteicis vēlēšanos nopirkt no viņa šo vijoli, un kādreiz pat kategoriski pieprasīja nosaukt tai cenu. Nikolo nepavisam netaisījās no vijoles šķirties un tāpēc uzprasīja 250 zelta monētu. Augstmanis atbildēja, ka viņš acīmredzot jokojot, nosaukdams šādu summu, tomēr viņš būtu ar mieru par instrumentu maksāt 100 zelta gabalu.

Tieši todien Paganīni bija nonācis ļoti lielos naudas grūtībās, jo bija paspēlējis milzu summu, un jau piekrita atdot vijoli par piedāvāto cenu. Bet tobrīd pie viņa pienāca kāds draugs un uzaicināja vakarā atnākt uz spēļu namu. Paganīni kabatā atradās tikai 30 liru, jau bija ieķīlāts pulkstenis, gredzeni, saspraudē — viss, kam vien bija kāda vērtība.

«Noriskēšu ar savas bagātības atliekām,» viņš nosprieda, «bet, ja laime novērsīsies no manis, pārdošu vijoli firstam un aizbraukšu uz Pēterburgu ar koncertiem uzlabot savas naudas lietas.»

Viņš piekrita drauga aicinājumam un vakarā lika galdā savu pēdējo naudu. Ļoti drīz no 30 lirām palika vairs tikai 3 liras, un Paganīni jau iztēlojās sevi braucam uz tālo Pēterburgu. Bet tad fortūnai iepatikās viņa pēdējās 3 liras pārvērst par 160 lirām. Paganīni izbailes Īrija tik lielas, ka viņam kļuva skaidrs: «spēlmanis ir pasaulē visu niecību niecība», — un, «skaidri to apzinājies», viņš kopš tā vakara uz visiem laikiem atmeta šo postīgo aizraušanos.

Drīz pēc šā notikuma Paganīni par savu meistarību tika atalgots ar otru lielisku instrumentu. Kādu vakaru viņš Livorno bija palicis bez vijoles. Vai nu viņš to bija ieķīlājis, vai atbraucis šurp izklaidēties, bet viņu uzaicināja sniegt koncertu un aizdeva spēlei ļoti vērtīgu vijoli, kas piederēja vienam bagātam komersantam, mākslas cienītājam, kādam sinjoram Livronam. Paganīni spīdoši atskaņoja Vjoti koncertu, un, kad bija beidzis spēlēt, sinjors Liv-rona teica:

—~ Neviena cita roka vairs nedrīkst pieskarties šim instrumentam. Pēc jums kāds cits to varētu tikai apgānīt. Vijole pieder jums.

Sājā laikā mūziķa dzīvē pirmo reizi ienāk sieviete. Viņas tēlu apvij mīklainības un neziņas oreols: Paganīni nekād nevienam nav minējis viņas vārdu, un tik kautrīga atturība ļauj spriest par dziļām jūtām pret cienījamu un cildenu cilvēku.

«Autobiogrāfijā» viņš tikai atzīmē, ka šajā laikā viņš nodarbojies ar lauksaimniecību un vairākus gadus «ar prieku trinkšķinājis ģitāras stīgas». Tikai reiz viņš šo to pastāstījis par to Fetišam^1, tomēr tieši nenorādot, kas tā bijusi par sievieti un kur viņi tikušies. Fetiss raksta:

«Lai gan jaunības plaukumā Paganīni to vien zināja kā baudīja sava talanta skaļu atzīšanu, kāds notikums, kādi bieži atgadās diženu mākslinieku dzīvē, bija par iemeslu, ka vijole pēkšņi vairs nespēja tā piepildīt viņa dvēseli kā līdz šim. Viņa kvēlās aizrautības objekts bija kāda augstdzimusi sieviete. Un, tā kā viņa dāvāja savu pretmīlestību, mīlnieki norobežojās divvientulībā viņas Toskānas muižā. Šī dāma spēlēja ģitāru, un Nikolo pārņēma šo aizraušanos. Paganīni tūdaļ parādīja savas ģeniālās spējas — tāpat kā agrāk, kad spēlēja vijoli. Ļoti drīz viņš atrada jaunus spēles paņēmienus un iepazīstināja ar tiem savu draudzeni. Gandrīz veselus trīs gadus viņš pilnā mērā nodevās ģitāras spēlei un lauksaimniecībai, jo viņa sirdsdāmas lepnā muiža deva šādu iespēju. Šajā laikā viņš sacerēja divpadsmit sonātes ģitārai un vijolei, tās ietilpst viņa otrajā un trešajā opusā. Taču kādā jaukā dienā Paganīni it kā attopas, no jauna ņem rokā vijoli un nolemj doties ceļā. Atgriezies Dže-ņovā 1804. gadā, viņš dažus mēnešus nododas komponēšanai.»

Tātad, pamatojoties uz Fetiša teikto, iznāk, ka romāns ar augstdzimušo dāmu turpinājies, jādomā, no 1802. gada sākuma līdz 1804. gada beigām. Šie ir trīs gadi Paganīni dzīvē, kuri, kā jau minējām, paliek nenoskaidroti.

Plašajā Paganīni neizdoto skaņdarbu klāstā atrodami apmēram divdesmit darbi ģitārai solo, kā arī vijolei ar ģitāru un stīgu instrumentiem ar ģitāru. Lielā sonāte

‘Fransuā Žozefs Fetiss — beļģu mūzikas, zinātnieks un komponists. (Krievu tulk. piez.) ģitārai sastāv no trim daļām: Allegio tisoluto — dzīvi, enerģiski; Romanse piā tosto largo — diezgan mierīga romance, ar mīlestību; Andante vaiiato, scheizando — diezgan kustīgi un nepastāvīgi, it kā jokojot. Šo tempu definējumu, kā redzēsim, var piemērot arī jaunā Paganīni mīlestības piedzīvojumu trim posmiem.

Vēl ir kāds nošu autogrāfs, uzskicēts uz lapiņas, jādomā, no piezīmju grāmatiņas — tas ir neliels valsis, kura nobeigumā autors ar savu roku pierakstījis: «Melodijas sešām sonatīnēm Nikolo Paganīni franču ģitārai. To es saku pilnīgi vaļsirdīgi.» Un pēc dažam nošu rindām papildinājis: «Bez glaimiem.»

Pieraksts pēc neliela ķīviņa mīlētāju starpā? Nav zināms ... Uz atsevišķas lapiņas arī «Mazais trakais menuets». Mākoņi izklīduši, un mūziķis uzrakstījis priekpilnu mūziku? Var jau būt...

Tālāk starp vairākiem duetiem vijolei un ģitārai atrodam «Mīlas duetu» ar šādu daļu apzīmējumu: «Iesākums», «Lūgums», «Saprašanās», «Biklums», «Līksme», «Ķilda», «Scilabšana», «Mīlas zīmes», «Paziņojums par aizbraukšanu» , «Šķiršanās ».

Aizbraukšana, šķiet, notikusi tādā steigā, ka skaņdarbs palicis nepabeigts. Visticamāk, tas bijis veltīts tai pašai Toskānas draudzenei. Šī dāma ļoti mīlēja ģitāru, iespējams, viņa pati atskaņoja šos skaņdarbus, un Paganīni, kā jau redzējām,-uz laiku pametis vijoli, sāka rakstīt mūziku speciāli šim instrumentam, lai viņu iepriecinātu. Šādam viņa dvēseles stāvoklim pilnīgi atbilda acīmredzot kāda cita skaņdarba nosaukums — Piektā sonāte: Cantabile (Andante passionato, con flessibililā) (dziedoši, lēni, saviļņojoši un vijīgi), — kurā ģitāra veido harmonisku duetu ar vijoli sinjoras un Nikolo abpusējās kaislības neizbēgamā saite...

Augstdzimušās dāmas aizraušanās ar ģitāru^14 palīdzēja Paganīni labi apgūt šo instrumentu, un šī prasme viņam noderēs nākotnē. Kā raksta Konestabile, draugu pulciņā Nikolo reizēm «spēlēja pēc kārtas gan vijoli, gan ģitāru, kas karājās viņam kaklā. Vijoli viņš turēja uz ceļiem un apbrīnojami ātri mainīja šos instrumentus. Ar laiku ģitāra viņu vairs neinteresēja kā virtuozu, viņš tikai reizēm rakstīja tai mūziku vai ar ģitāras palīdzību raudzīja atrast kādu harmoniju, ko nevarēja atveidot uz vijoles.»

Ģitāra palīdzēja Paganīni vēl vairāk izstiept kreiso roku. Turpretī citādais stīgu izvietojums veicināja arvien lielāku pirkstu lokanību.

Par dižciltīgo dāmu ir izteiktas domas, ka viņa bijusi vairākus gadus vecāka par Paganīni un viņas vīrs — no tiem, kuri gandrīz neko nezina, — acīmredzot atradies tālu. Var pat būt, ka viņa bijusi atraitne. Vienādi vai otrādi, viņas sociālais stāvoklis deva viņai zināmu neatkarību un rīcības brīvību, un ar savām mīlas dēkām, tādām kā romāns ar jauno Dženovas mūziķi, viņa varēja mest izaicinājumu vispārpieņemtajām sabiedrības normām.

< Līdz mielēm izbaudījis divējādas kaislības — maigos sievietes apkampienus un kāršu spēles ciešo nagu tvērienu —, jaunais cilvēks, kurš tikko bija sasniedzis savu divdesmito gadu, šķiet, jutās mazliet pārpūlējies, mazliet noguris. Toskānas draudzene viņu mīlēja — droši vien zināmā mērā ar mātes mīlestību — tā sievietēm bieži gadās, ja iemīļotais ir jaunāks, — un sargāja viņu kā cāļu māte. Viņa noteica Paganīni pareizu un veselīgu dzīves kārtību, un darbu uz lauka līdz ar atpūtas stundām patīkami nomainīja viskvēlākās mīlas brīži.

Romāns turpinājās, kā redzējām, apmēram trīs gadus. Paganīni vairs nekad nav izjutis tik dedzīgu pieķeršanos ne pret vienu sievieti. Un laikam gan nekad arī netika sastapis otru tādu cilvēku, kuram būtu bijusi tik labvēlīga ietekme. Šī sieviete, šķiet, ir vienīgā, par kuru viņš iedomāja ar maigumu un nožēlu — kā par māti. Kopš tā laika viņš arvien ir bijis vientuļš, kaut gan kā klejojošam mūziķim viņam mīlas piedzīvojumu bijis bez skaita . .. Vientuļš savā dvēselē kā cilvēks un liktenīgā kārtā kā mākslinieks saistīts ar savu vijoli.

Ceturtā nodaļa ELIZA BONAPARTE, BALTĀ ROZE

No dižmaņiem nebīstos, pazemotos nenicinu.

Paganīni

Tajā laikā, kad Paganīni Lūkas republikā kalpoja par pirmo vijolnieku un Toskānā dzīvoja kā dižciltīgās dāmas mīļākais, Eiropā un arīdzan Itālijā norisinājās svarīgi notikumi.

1799. gada novembri (18. brimērā) Napoleons izdarīja valsts apvērsumu, gāza republiku un Direktoriju un pasludināja sevi par Pirmo konsulu. 1804. gada 18. maijā, pēc tam kad četrus gadus'bija valdījis kā diktators, viņš pasludināja sevi par Francijas imperatoru. 1805. gada

2. aprīlī viņš kopā ar Zozefīni devās uz Itāliju. 23. aprīlī pēc kronēšanas Milānā viņu pasludināja par Itālijas karali. Pēc tam imperators ar dzīvesbiedri apmeklēja Dženovu un citas Ziemeļitālijas pilsētas un 1805. gada 18. jūlijā atgriezās Senklū.

Drīz vien Napoleons sāka izdāļāt pilsētas un provinces, dukātus un troņus savas ģimenes locekļiem: Zozefīnei piešķīra troni Neapolē; Paolīnai — Gvastallas hercogisti, Ežēnu Bogarnē, Zozefīnes un viņas pirmā vīra dēlu, iecēla par Itālijas karalistes vicekarali, par tās galvaspilsētu kļuva Milāna. Marianna, kurai deva jaunu vārdu — Elīza^1, saņēma Lūkas un Pjombīno hercogistes. Elīzas vīrs bija korsikāņu kapteinis, vēlāk viņš kļuva pulkvedis, vārdā Paskvāle Bačoki, ko Napoleons pārdēvēja par Feliče (laimīgais), jo itāliešu komiskajā teātrī Paskvāle ir muļķīša sinonīms.[15] [16] Taču vārda maiņa vis nelīdzēja, muļķis viņš bija un muļķis palika.

Marianna-Elīza turpretī bija gudra un izglītota sieviete un vairāk nekā jebkurš cits ģimenē raksturā līdzinājās savam ģeniālajam brālim. Masons viņu attēlo šādi: melni mati un acis, liela mute, skaisti zobi, pati liela auguma un ļoti vāja, gluži kā tie hibrīdi, «kuru prāts ir viņu miesas atveids un kuri, neko neaizgūstot no pretējā dzimuma, zaudē pašiem piemītošo valdzinājumu». Elīzai, pēc franču rakstnieka domām, nebija ne mazākās sievišķības ne ārējā izskatā, ne augumā, ne sejā.

Ja aplūkojam oficiālo, nosacīti glaimojošo viņas portretu, kas glabājas Lūkas pilsētas mākslas galerijā, redzam vāju, bet ne gluži plakanu augumu, kas ietērpts neo-klasiskā stila karaliskā mantijā, un zem briljantu diadēmas, kas vainago melno matu gubu, mazliet stingru un saltu seju, kurai liela līdzība ar Napoleonu — tikpat apņēmīgs un ciešs skatiens, tāda pati vēsas bezkaislības maska.

Marianna-Eliza dzimusi 1777. gadā un pēc Žozefa, Napoleona un Lučāno bija ceturtais bērns Letīcijai Bona-partei, kura izgāja pie vīra, vēl gluži meitene būdama — tikko sasniegusi četrpadsmito dzīvības gadu.[17] Elīza, tāpat kā viņas māsa skaistule Paolīna, baudīja aristokrātisku audzināšanu un izglītību, taču abas vaļīgo tikumu un ārkārtīgās ekstravagances dēļ ar savu ne visai korekto uzvedību sagādāja ■ diezgan daudz raižu savam slavenajam brālim. Elīza pret viņu izturējās bez pienācīgās cieņas un nemaz nerēķinājās ar viņa domām.

Brālim un māsai tomēr bija kāda kopīga rakstura iezīme — godkārība. Tāpēc Napoleons pacentās jo drīz atbrīvoties no māsas, kuras uzvedība šokēja publiku Bu-loņas mežā. Elīzas uzturēšanās Senklū pilsētā arī bija pilnīgi nepieļaujama, jo viņa atklāti neieredzēja Zozefīni Napoleons nosūtīja Elīzu uz Toskānu, atvēlējis viņai ceļa izdevumiem neticami lielu summu — 150 tūkstošus franku — un norīkodams viņai pavadoņus — kambarsulaini, divus galminiekus — dāmu un kavalieri, divas laika kavētājas, ģenerālintendantu, ārstu, priekšālasītāju, četras kalpones, astoņus kalpus un divus kurjerus.

1805. gada 14. jūlijā hercogiene Elīza Bačoki visā godībā ieradās Lūkā, pārsteigdama vienkāršos ļautiņus ar savu svītu, kas ieradās divdesmit četrās karietēs un četros lieliskos jājamzirgos, ko dāvinājis pats imperators. Feliče Paskvāle Bačoki militārā formā jāja nopakaļ sievas karietei, gājienu noslēdza grezni ģērbta jātnieku goda gvarde no Boloņas, Veronas un Ferrāras.

Pārņēmusi firsta valstiņas valdīšanas grožus savās rokās, Elīza steidzās pārtaisīt to par Parīzi miniatūrā. Viņa pulcināja ap sevi lepnu galmu un izstrādāja stingru un sarežģītu etiķeti ar protokolu, kas sastāvēja no 153 pantiem, — vēl komplicētāku un smalkāku nekā Tilerī. Savu iecelšanu Elīza uztvēra ar vislielāko nopietnību un vēlējās, lai pret viņu izturas kā pret valdnieci. Viņa nodibināja akadēmiju, organizēja labdarības biedrības, veicināja tirdzniecības un rūpniecības attīstību, nodibināja franču un itāliešu teātrus — viņai, kā raksta kāds franču vēsturnieks, piemitusi gaume, un viņa pat iedēvēta par Lūkas Semiramīdu — un sāka pilsētu pārveidot Napoleona stilā: mēģināja mainīt tās viduslaicīgo seju, uzskatot to par gauži nožēlojamu — maz gaismas un plašuma, pavēlēja nojaukt dažas mājas un baznīcu, lai varētu izveidot Napoleona laukumu, un no baltā Karrāras marmora vēlēja darināt savas ģimenes locekļu neskaitāmās bistes un statujas. Tāpat viņa pavēlēja izkalt medaļas un pati uzzīmēja senatoru mundiera skici — zaļš ar zeltu. Elīza pieņēma Napoleona kodeksu un savu īpašumu pārvaldīja ar stingru roku un īpašu prasmi pavēlēt. Līdztekus visiem šiem darbiem, no kuriem Lūkas krietnajiem pilsoņiem, kas bija pieraduši pie vienmuļas, rāmas dzīves, elpa aizrāvās, viņa vēl atrada laiku laist pasaulē meitu, kurai piešķīra vīrieša vārdu — Napoleons.

Mazajam, toties lepnajam galmam bija nepieciešama godpilna rezidence, un Elīza nevilcinoties parūpējās par to: pavēlēja restaurēt un dekorēt ampīra stilā lielisko pilsētas pili. Arīdzan par jaunu tika apdarināta un iekārtota lepnā Sibo-Malaspina pils Masā, kurp Elīza dažkārt mēdza aizbraukt. Lai pils apkārtnē būtu plašums, tika nojaukta nelielā veclaicīgā Sanpjetro baznīca un ierīkots plašais Apei sīnu laukums.

Valdniece, protams, nevarēja palikt bez favorīta. Pai tādu kļuva galvenais ieročnesis firsts Bartolomeo Čenami kuram Saltokjo piederēja brīnišķīga villa. Arī Elīza iekā roja ārpilsētas rezidenci. Viņas izvēle krita uz jauku villu Marlijā, kuras īpašnieks bija firsts Orseti. Taisnību sakot firsts nebūt nevēlējās šķirties no sava īpašuma, taču valdnieces griba bija izteikta tik stingri, ka viņam gribot negribot vajadzēja piekāpties.

Kļuvusi par villas īpašnieci, Elīza tūdaļ ķērās pie tās pārkārtošanas. Viņa paplašināja īpašuma teritoriju, pievienojot tam kaimiņu villu un nopērkot apkārtējos zemes īpašumus. Sadomājusi pārveidot dārzu un parku, viņa griezās pēc padoma pie arhitekta Morela, kurš bija izveidojis Malmezonas parku, un viņš izgatavoja dažas skices, kurām 1812. gadā savus darbus pievienoja arhitekts Butori. Bija paredzēts parku pilnīgi pārveidot, pārvēršot to par «angļu» parku ar plašiem mauriņiem. Taču projektu realizēja tikai tajā parka daļā, kas ietvēra villu. Lai bagātinātu ar ūdeni nelielo ezeru, strūklakas un baseinus, tika paplašināta Serkjo upes pieteka Fraga. Visgarām angļu parteram sastādīja retu sugu kokus, ko atveda no Neapoles karaļa parkiem. Ezerā iemitināja melnos un baltos gulbjus, parkā — merīnaitas, briežus un gazeles, bet birztalās un alejās uzstādīja bezgaldaudzas marmora statujas. Pārbūvēja arī villu, tās veclaicīgo izskatu nomainot ar XIX gadsimta neoklasisko stilu.

Arhitekts Teodoro Bjeneme, vēlāk arī Ladzarīni, Mar-kelli un Paolinelli izbūvēja otro stāvu un ēku papildināja ar itāliešu terasi, portiku un galeriju otrajā stāvā svinīgiem gadījumiem. Zāles bija greznotas ciļņiem un gleznām, apgādātas ar mēbelēm ampīra stilā — balts ar zeltu, izrotātas ar Karrāras marmora statujām un no Francijas atvestiem gobelēniem.

Tai laikā Paganīni, sarāvis mīlas saites ar Toskānas dāmu, dažus mēnešus uzturējās Dženovā. Slava par viņu drīz vien nonāca EKzas ausīs, un viņa piedāvāja mūziķim atgriezties Lūkā, stāties viņas galma dienestā par vijolnieku un orķestra mūziķi. Paganīni piekrita, kaut arī viņam noteiktais atalgojums bija ļoti pieticīgs. Elīza viņam piešķīra «karnervirtuoza» titulu un pat iecēla par galma gvardes kapteini. Tādējādi, saskaņā ar viņas slaveno galma etiķeti ģērbies lepnā mundierī, viņš varēja piedalīties svinīgajās pieņemšanās pilī, kur vienkāršam mūziķim pietikšana bija liegta. Tas viss, protams, Paganīni netika par velti dots. Viņa pienākumos ietilpa diriģēt izrādes operas teātrī, divas vai trīs reizes nedēļā kā firstienes Elīzas personiskajam vijolniekam spēlēt galmā un ik pēc divām nedēļām sarīkot galmā lielu koncertu jeb akadēmiju. Bez tam, tā kā Paskvāle, proti, Feliče Bačoki, izklaidējās ar vijoles spēli, Paganīni vajadzēja pasniegt viņam mūzikas stundas. Elīza savukārt ļoti drīz uzsāka pie viņa apmācību mīlestības mākslā. Daudz gadu vēlāk Paganīni pats par to pastāstīja savam dēlam Akillem, kurš savukārt to atstāstīja dēlam Atilam, bet tas par to rakstīja kādā vēstulē Santern Bardžellīni 1930. gada 23. februārī.

Elīza bija piecus gadus vecāka par Nikolo. Skaista viņa nebija, toties gudra un interesanta. Turklāt viņa bija Francijas imperatora māsa. Nikolo, kurš bija tikpat godkārīgs kā viņa, bez šaubām, šis sakars glaimoja. Iniciatīva šoreiz nenāca no viņa puses, un viņš pats nebūt nebija līdz galam uzticīgs savai ķēnišķīgajai iemīļotajai.

Mīlas pāris satikās vai nu Lūkas pilī, vai Masas rezidencē — tur vēl šobaltdien mēdz rādīt terasi, uz kuras Elīza gaidījusi Nikolo, — vai arī villā Marlijā. Braucot karietē, no Lūkas tur var nokļūt nepilnā stundā. Pabraucot garām augstam aromātisko lauru dzīvžogam, var iekļūt dziļāk apburošā parkā un pa tā brīnišķīgajām alejām nonākt pie liela baseina, ko iežogo pazema pelēku

akmeņu balustrāde. Šeit peld sniegbalti gulbji, zied ģerā nijas un smaržo citronkoki. Šī parka pati vecākā daļa palikusi neskarta kopš XVIII gadsimta. Kopš tā laika saglabājusies grota ar Ledu un gulbi, «Sirēnas» strūklaka, kas urdz netālu, un aiz vecuma apsūbējušas Diānas un nimfu statujas. Turpat līdzās ir viens no Marlijas brīnumiem — meža teātris. Skatuves prospektu veido augsta siena no prasmīgi apcirptiem īves kociņiem, bet kulises, sufliera būdu, ložas, pašu skatuvi, parteru un kāpnes klāj koši zaļš mauriņš. Spraugās starp kulisēm ievietotas terakotas statuetes, kas attēlo komēdijas del arte maskas — Pantaloni, Arlekīnu, Kolumbīni, doktoru Balancone, Bri-gellu. Varam iedomāties, kā šeit noritējušas izrādes toreiz, kad bija modē pūderētās parūkas, skaistuma kārpiņas un čičisbeji^18, un arī vēlāk Elīzas Bačoki laikā.

Paganīni kā mūziķim Marlijā un Lūkā darba bija diezgan: galmā pilnā mērā izmantoja viņa prasmi improvizēt. Kādreiz kapelas maestro tika uzdots līdz vakaram uzrakstīt koncertu vijolei un angļu radziņam, taču viņš atsacījās to darīt, aizbildinādamies ar laika trūkumu. Tad tika uzaicināts Paganīni, un viņš divās stundās komponēja un pierakstīja šo koncertu ar orķestra pavadījumu un vakarā to atskaņoja kopā ar mūziķi Gaili, izpelnīdamies, kā raksta Konestabile, «vētrainu piekrišanas brāzmu» Kādu citu reizi Paganīni noslēdza interesantas derības Viņš apņēmās nodiriģēt veselu operu, ņemot talkā vijoli kurai būs tikai divas stīgas — trešā un ceturtā. Paganīni derības vinnēja — vakariņas divdesmit četrām personām

Burvīgās skaņas, kad vijoli spēlēja iemīļotais, jādomā Elīzu ļoti spēcīgi saviļņoja. Viņas nervi bija tik satraukti ka reizēm viņa pat krita ģībonī. Paganīni kādā vēstulē atceras, ka Elīza vienmēr atstājusi zāli pirms koncerta beigām. Vijolnieka sirdī Napoleona māsai bija nopietna sāncense. Paganīni viņu dēvē par «vismīļāko» un piebilst, ka ilgu laiku nav uzdrošinājies atklāt viņai savas jūtas Taču vēlāk viņš sācis nojaust, ka «viņa slepeni simpatizē viņam». Kādreiz viņš viņai apsolījis, ka nākamajā koncertā sniegs mazu «muzikālu pārsteigumu», kurā it kā «dos mājienu» par abu «draudzīgajām un mīlestības attiecībām». Galmā viņš paziņoja, ka sacerējis jaunu skaņdarbu ar nosaukumu «Mīlas scēna». Šis jaunums radīja ļoti lielu interesi, un koncerta vakarā zāle bija pārpildīta. Visi nepacietīgi gaidīja uzstāšanos. Kā gan klātesošie izbrīnījās, redzot, ka vijolei, kuru Paganīni nes rokā, ir tikai divas stīgas — Sol un kantīno^1: «vienai vajadzēja paust meitenes maigās jūtas, otrai — atveidot viņas dedzīgā mīļotā balsi».

Vijolnieks sāka spēlēt, un visi saklausīja tādu kā «mīlnieku maigu, saviļņojošu sarunu, kurā pēc vismaigākajiem vārdiem izšāvās greizsirdības uzbangojumi. Mūzika skanēja izjusti, žēlabaini; tajā varēja saklausīt dusmas un prieku, sirdssāpes un laimi.» Stīgas gan vaimanāja un no pūtās, čukstēja un elsoja, jokoja un gavilēja. Viss, protams, beidzās ar izlīgšanu, un aprimušie mīlnieki «ar vēl lielāku mīlestību viens pret otru izpildīja duetu, kas noslēdzās ar spožu kodu».

Klausītāji jūsmīgi aplaudēja «Mīlas scēnai», bet Paganīni sirdsdāma veltīja viņam izteiksmīgus skatienus. Fir-stiene Elīza izsacīja vijolniekam komplimentus (neko nenojauta vai izlikās nemanām? Bet varbūt apņēmās parādīt, ka ir stipra garā?) un «ļoti mīļi» apvaicājās:

— Jūs uz divām stīgām paveicāt neiespējamo. Bet vai teiksim, jūsu talantam pietiktu arī ar vienu stīgu?

Paganīni tūdaļ apsolījās izmēģināt. Viņam šī ideja iepatikās, un pēc dažām nedēļām viņš uzrakstīja ceturtajai stīgai sonāti ar nosaukumu «Napoleons».

15. augustā — imperatora dzimšanas dienā — viņš to atskaņoja greznas un lielas auditorijas priekšā. Panākumi pārspēja viņa cerības, un kopš tās dienas viņš vienmēi deva priekšroku ceturtajai stīgai.[19] [20]

Sonāte «Napoleons» līdz šim laikam atradās starp neizdotajiem vijolnieka darbiem, taču tā ne tikai pēc savas rašanās nostāsta, bet arī ar savu muzikālo vērtību ir pel nījusi, ka to publicē, atskaņo un dara pazīstamu. Sonāte izceļas ar īpašu virtuozitāti un atstāj neizdzēšamu iespaidu: tāpat kā pirmatskaņojumā, tā vienmēr izraisījusi Paganīni klausītājos neaprakstāmu sajūsmu .. .

Kad Paganīni, noguris no Elīzas un pārējām patīkamajām dāmām, nolēma atkal doties projām citos apstākļos meklēt jaunus ceļus mākslā un dzīvē, neviens nespēja viņu atturēt. Viņš palūdza Elīzai uz kādu laiku atvaļinājumu. Elīza saprātīgi sprieda — labāk neatteikt viņam, un Paganīni aizbrauca.

Piektā nodaļa PAOLlNA BONAPARTE, SARKANĀ ROZe

Manas lūpas neizpauž manas sirds no slēpumu.

Paolīna Bonaparte

Gandrīz trīs gadus Paganīni uzturējās Elīzas Bačoki galmā. Tad sekoja laikposms ar ilgiem ceļojumiem pa dažādām Itālijas pilsētām, kurās viņš sniedza koncertus. Vijolniekam sāka izveidoties pašam savs spilgti izteikts spēles stils un raksturīgas iezīmes, ar ko viņš drīzumā kļuva ļoti populārs. Mūzika viņa izpildījumā, viņa spēles maniere, poza un žesti bija tikpat savdabīgi, cik neatkārtojami. Vijolnieka neparastā, valdzinošā personība, it kā neatturami vilkdama kādā apburtā lokā, piesaistīja publiku, kas viņu saņēma ar neiedomājamām, ārkārtīgām sajūsmas brāzmām. Paganīni veikli prata izdabāt publikas vēlmēm, nereti pakļaudamies neizvēlīgu klausītāju gaumei, spēlēja muzikāli maznozīmīgus skaņdarbus un pat atļāvās nelielu šarlatānismu un triku taisīšanu. Viņš reiba vijoles burvīgajās skaņās, juzdams savu varu pār publiku, pārliecināts, ka spēj to novest līdz ekstāzei, līdz neprātīgai sajūsmai. Tas viss acīmredzot sagrozīja galvu jauneklim Paganīni, un viņš sniedza saviem klausītājiem mūziku, kas pilnīgi atbilda viņu neizkoptajai muzikālajai gaumei. Pie tam Paganīni bieži izturējās pārāk neapdomīgi, izmantodams diezgan apšaubāmus paņēmienus, domātus lētai teatrālai sensācijai. Neizdibināma sfinksas seja, plānas, cieši sakniebtas lūpas, kas vaikstās ņirdzīgā smaidā, līdz pleciem krītoši mati, nevērīga, ļodzīga gaita, kādā viņš paklibodams mēdza uznākt uz skatuves, paradums nedabiski, gandrīz ķēmīgi turēt vijoli — tas viss piederēja pie viņa «scēniskajiem atribūtiem».

Turklāt Paganīni neatspēkoja dažādās par viņu izplatītās baumas, liekas, viņam pat glaimoja šie fantastiskie stāsti, kas uzkurināja publikas slimīgo ziņkāri un palīdzēja piepildīt koncertzāles. Tas bija, varētu teikt, tāds kā mūsdienu amerikāņu reklāmas prototips . . . Tikai vēlāk ārzemēs vijolnieks sāka atsaukt visas šīs velnu pasakas un melīgās baumas.

.1808.—1810. gadi bija tas periods, kad Paganīni vēl labprāt izdabāja publikas vēlmēm — imitēja putnu balsis un taisīja dažādus citus trikus. Taču viņš ļoti labi apzinājās, ka nedaudzie mūzikas lietpratēji, kas prata novērtēt viņa talantu, tikpat atnāks paklausīties pūļa elku. Turpretī plašos publikas slāņus vajadzēja iekarot par katru cenu, reizi par visām reizēm, pat ja vajadzētu izmantot līdzekļus, kam ar mākslu visai maz sakara. Svarīgi bija iemantot milzu popularitāti, bet vēlāk, kad klausītāji vienmēr un visur viņa dēļ vai prātu zaudēs un trakos aiz sajūsmas, Paganīni noslīpēs savu meistarību, atteiksies no visāda veida nepiedienīgiem un lētiem elementiem un atklās pasaulei savu patieso dižumu un visu labāko, ko vien viņš spēj.

Kādreiz — tas bija 1808. gadā — Paganīni uzstājās Livorno pilsētā, kur viņu pazina jau kopš agrākajiem koncertiem. Gadījās, ka tieši koncerta dienā viņš uz naglas savainoja kājas pēdu. Vakarā viņš iznāca uz skatuves, stipri klibodams, un zālē iespurdzās smiekli. Nikolo tīši nepievērsa tiem vērību un pacēla vijoli. Bet tieši tobrīd no pults nokrita sveces... Tagad zālei pārvēlās smieklu šalts. Paganīni nesamulsdams sāka spēlēt, bet pēc nedaudz mirkļiem atskanēja sauss sprakšķis — bija pārtrūkusi stīga. Vēlāk Paganīni koncertos stīgas trūka tik bieži, ka daži pat uzskatīja, ka viņš tīšām tās pārrauj ar nagu vai kā citādi. Džefrijs Pulvers^21 pareizi aizrāda, ka tādam vijolniekam kā Paganīni nebija nekādas vajadzības izmantot tik bērnišķīgus paņēmienus, ka viņš, gluži otrādi, vienmēr pirms uzstāšanās ļoti rūpīgi apskatīja savu instrumentu. Jāsaka tomēr, ka pagājušajā gadsimtā vēl nelietoja tērauda stīgas un vērša cīpslu stīgas satrūka ļoti bieži, ko arī uzskatīja par gluži normālu parādību. Turklāt Paganīni ar laiku bija pasācis lietot sevišķi smalkas stīgas, un tās pārtrūka vēl biežāk.

Tovakar satrūkusī stīga, varētu teikt, bija Paganīni glābiņš. Nepievērsdams vērību smiekliem, jokiem un ignorēdams publikas krasi naidīgo nostāju, viņš nesatrici-ii,mm mierā turpināja spēli. Bet kā? Uz trim stīgām? Li-vornieši pieklusa. Sākumā viņi bija pārsteigti, pēc tam v iņus pārņēma izbrīns un beigās neaprakstāma sajūsma..-

I ivorno acīmredzot vēl nebija zinājuši, ka Paganīni spēj

II Ķīlēt ne tikai uz trim, bet ari uz divām un pat uz vienas vienīgas stīgas. Beigās šis vakars, tik neveiksmīgi salies, izvērsās par īstu vijolnieka triumfu.

Koncertdarbība Paganīni deva diezgan labus ienākumus. Tajā laikā viņa rīcībā jau bija neliels kapitāls — 20 bikstoši franku. Livorno uzturoties, Paganīni saņēma no līva vēstuli, kurā izteikti pārmetumi, ka dēls aizmirsis ģimeni, kurai klājas grūti. Tēvs kategoriski pieprasīja, lai dēls izpilda savu pienākumu. Paganīni vecākiem piesolīja daļu savas naudas. Taču tēvs ar to nebija mierā, viņš gribēja dabūt visu. Pēdīgi, kad cietsirdīgais tēvs, atteicies saņemt procentus no kapitāla, sāka viņam briesmīgi draudēt — tā Paganīni stāstīja Sotkijam — , nācās atdot tēvam lielāko daļu peļņas. Tāpat arī vēlāk Paganīni pret ģimeni izturējies ļoti augstsirdīgi: pēc tēva nāves viņš mātei piešķīris pensiju un labprāt izdalījis prāvas summas māsām.

Liktenis nepielūdzami vilināja Paganīni uz citām zemēm, citā vidē, citos apstākļos. Un, kaut gan viņš nekad netika noliedzis savu izcelsmi no vienkāršajiem ļaudīm, nav kaunējies no vecākiem, māsām un jo sevišķi mātei izrādījis vismaigāko mīlestību, jau kopš divdesmit gadu vecuma viņš gāja pats savu dzīves ceļu, nevairīdamies no tā fantastiskajiem līkločiem, kuri arvien viņu noveda pie visdīvainākajiem piedzīvojumiem.

Protams, Nikolo mazliet sagrozīja prātus apziņa, ka viņš ir hercogienes — Napoleona māsas mīļākais tobrīd, kad Napoleona rokās atradās visas Eiropas likteņi. Tomēr vijolnieks ātri atsala pret Elīzu un drīz vien aizrāvās ar otru Napoleona ģimenes locekli, ar kuru satikās tajā pašā 1808. gadā Turīnā, — ar imperatora iemīļoto māsu — apburošo Paolīnu. Viņai bija 28 gadi — viņa bija trīs gadus jaunāka par Elīzu un divus gadus vecāka par Nikolo. Bet kurš gan ievēros šo niecīgo starpību, vērojot dievietes daili! Jau kopš agras jaunības Paolīna sagrozīja galvu visiem, ko sastapa. Viņas mīlestības dēkas iesākās diezgan agri, un, lai izbeigtu māsas skandalozo uzvedību, Napoleons pasteidzās viņu drīzāk apprecināt. Septiņpadsmit gadu vecumā Paolīna kļuva ģenerāļa Leklēra sieva. Kādā vēstulē Paolīnai jeb Pacietai, kā viņu dažkārt sauca, Napoleons pavēlēja māsai sekot līdzi vīram uz Sandomingo, kur tam vajadzēja apspiest nēģeru sacelšanos, un centās viņu pierunāt uzvesties piedienīgi, lai nedotu iemeslu tenkām. Ģenerālis Leklērs 1803. gada ziemā Sandomingo nomira, un jaunā atraitne ar mazo dēliņu Dermidu atgriezās Eiropā.

. Ir saglabājušās bezgalīgi daudz atmiņu par Paolīnas neparasto skaistumu. Marmorā viņu iemūžinājis Kanova, atveidojot viņu daiļā pozā puszvilus uz krāšņas guļvietas, un tikai vēl otra nepārspēta skaistule — madam Re-kamjē, kuru mākslinieks Dāvids uzgleznojis tādā pašā pozā guļošu uz dīvāna, — spēj sacensties ar Paolīnas daiļumu un graciozajām formām.

Skaistules mīlas pārpilnajā sirdī 'sēras pēc mirušā vīra drīz vien izplēnēja un to vietā stājās neciešama garlaicība. Paolīna neizsakāmi cieta, stingri ievērodama sēras, kā to prasīja nepielūdzamais brālis, viņa diezgan drīz atmeta priekšrakstus un sāka izklaidēties. Tad Napoleons nolēma viņu no jauna izdot pie vīra un uzdeva kavalierim Andžolīni nokārtot Paolīnas laulības ar firstu Ka-millo Borgēzi. Tas bija skaists šatens ar viļņainiem matiem un tumšām usiņām, diezgan pievilcīga izskata, kaut gan viņa gaita un manieres bija mazliet komiskas. 1803. gadā ieradies Parīzē, viņš, būdams bagāts cilvēks, guva spožus panākumus augstākajās aprindās, un viņa zirgus, tāpat arī viņa faetonu pazina visa pilsēta. Paolīna bija viņu ievērojusi.

Laulības, izrādījās, bija gaužām neveiksmīgas; ļoti drīz Paolīna galīgi izšķīrās ar vīru, jo viņa nevarēja to ciest un sasirga ar neirastēniju. Napoleons veltīgi centās māsu pierunāt izpildīt savu pienākumu: viņas mīlas dēkas jau sekoja cita citai, un viņu savaldīt vairs nenācās viegli. Borgēze gan vēlējās panākt šķiršanos, taču bija spiests šādas domas atmest. Pirmais konsuls, Andžolīni apgalvo, «to nekad neatļautu un nepiedotu».

Kādu laiku laulātie draugi dzīvoja Romā, pēc tam Francijā, Senklū un mazajā Trianonā, bet pēc Napoleona kronēšanas Milānā 1805. gadā Paolīna no imperatora saņēma Gvastallas hercogisti Parmas un Pjačencas valstī. Var iedomāties viņas sašutumu.

«Nu, vai vari pateikt, dārgais brāli, kas tā Gvastalla tāda ir?» viņa rakstīja imperatoram. «Tā esot liela pilsēta, vai ne tā? Un man tur būšot lepna pils, daudz apakšnieku, armija — pulki un skaisti virsnieki?» — «Gvastalla — tā

N neliela apdzīvota vieta, miestiņš, kas atrodas Pannas un Pjačencas valstī.» — «Tā taču ir tikai sādža! Es to nekad nebūtu domājusi — tik skaists nosaukums. Jūs iii.iu vienkārši pūšat miglu acīs ar to Jūsu miestiņu! Ko, velnos, es tur sadarīšu?» — «Dari, ko vēlies.» — «Kā? Ko vēlos? Nē, Jūs man pasakiet pats — ko es tur lai ■ l.iru?... Annunciatu Jūs iecēlāt par Bergas un Klevas hercogieni un iedevāt viņai valstis, īstas valstis, ministrus, armiju... Bet man... Es taču esmu vecākā... Manā pārvaldīšanā Jūs dodat kaut. kādu nožēlojamu mies-l ii.iu un dažas cūkas, kas skraida apkārt! Pazemīgi pateicos! Mans dārgais brāli, es brīdinu Jūs, ka izskrāpēšu Jums acis, ja nedosiet man valsti — mazliet lielāku pai mutautiņu, un kuras pavalstnieki nebūs četrkājainie ar gredzenā sagrieztu astīti. Tas ir vajadzīgs man, tas ir vajadzīgs manam vīram!» — «Viņš taču ir nejēga!» — «Neviens to nezina labāk par mani, bet kāda tam nozīme, ja runa ir par valsts pārvaldīšanu.»

Sis nelielais epistolārais dialogs ir burvīgs aušības un spriganas koķetības paraugs. Vēlreiz pārliecinājies, ka Paolīna ir neciešama, Napoleons, lai viņam neizskrāpētu acis, 1808. gadā Gvastallu apmainīja pret Turīnu. Paolīna arī šoreiz nebija sajūsmināta: par savu rezidenci viņa būtu vēlējusies Parīzi.

Tomēr 7. aprīlī viņai nācās atstāt Nicu, kur bija nomājusi villu, un sekot nemīlamajam laulātajam draugam, kas atbrauca pavadīt viņu uz Pjemontas galvaspilsētu. Napoleons viņiem piešķīra Šablē pili, kā arī Sardīnijas karaļa senlaicīgās pilis, sakomplektēja nelielu galmu un bez viņa atļaujas aizliedza izbraukt aiz piešķirto īpašumu robežām.

Paolīna ar triumfu iebrauca Turīnā, sajūsminādama tu-rīniešus, un 3. maijā sarīkoja Imperatora teātrī lielu balli, kurā ieradās visā godībā. Un, pieprasīdama franču kontr-dejas vietā izpildīt «Monferīnu» — visraksturīgāko pje-montiešu deju, tūlīt ieguva savu pavalstnieku atzinību. Izrādījās, viņai piemita ne tikai smalkums un elegance, bet arī diplomātes talants. 15. augustā — Napoleona dzimšanas dienā — tika sarīkoti krāšņi svētki: regate Po upē, krāsaina uguņošana, svinīgi dievkalpojumi baznīcās. Un Paolīna, kļuvusi par turīniešu elku, izpelnījās mīlīgu iesauku «Sarkanā roze» — atšķirībā no «Baltās rozes» — Elīzas.

Uz pēdējās lapiņas, ko Paganīni rakstījis Nicā īsi pirms nāves 1840. gada 18. maijā, redzam nedaudz vārdu, ko uzvilkusi nedroša roka. Tie ir grūti atšifrējami, taču dažus var izlasīt itin viegli: «Damaskas rozes ... sarkanas rozes .. . tumši sarkanas ... un liekas, ka Damaskas ...» Pēdējā dzīves stundā viņš domājis par Sarkano rozi, par visskaistāko ziedu, ko sastapis savā dzīves ceļā? Kas to lai zina! Viss var būt.

Turīnā ieradušos Paganini, bez šaubām, uzreiz savaldzināja Paolīna. Viņas galmā Paganini iedraudzējās ar Turīnas komponistu Feliči Blandžīni, kurš firstienes pili bija «mūzikas direktors» — pārzināja mūzikas lietas. Kopā ar Paolinu un Blandžīni Paganini Turīnā — Stu-pindži pilī pavadīja jaukas stundas.

Kāds tad bija tas «pieticīgais mājoklis vienā no priekškalnes ielejām», par ko ieminas Kodinjola, runādams par to, ka Paolīna devusies turp kopā ar vijolnieku, lai baudītu mīlas stundas? Nav zināms. Paganini par savām attiecībām ar Paolīnu visu noklusējis, ne tā, kā stāstījis par savas mīlas sakariem ar Elīzu. Tikai vienu reizi viņš atkārtojis viņas devīzi: «Manas lūpas neizpauž manas sirds noslēpumu.»

Blandžīni, kas bija nedaudz vecāks par Paganīni, jau no paša sākuma sajuta pret viņu dziļas simpātijas un apbrīnu. Viņi bieži mēdza būt kopā, stāstīja viens otram atgadījumus no savām jaunības dienām, dalījās cerībās un sapņos. Turīnietim liktenis ir bijis labvēlīgs. Vecāki atbalstīja viņa mīlestību uz mūziku — labākie skolotāji mācīja viņam kompozīciju, mācīja spēlēt uz arfas un ērģelēm, kas kļuva viņam iemīļots instruments un uz kura viņš atskaņoja Palestrīnas un Pergolezi skaņdarbus. Bez garīgās mūzikas Blandžīni sacerēja arī graciozas ārijas un romantiskus duetus, kurus pats arī itin jauki dziedāja savā kaismīgajā, valdzinošajā balsī, izpelnīdamies Paolīnas Borgēzes jūsmīgu piekrišanu. Tādējādi viņš ļoti atšķīrās no Paganīni brāzmainajām kaislībām, kurās elsoja viņa vijole, satraucot sieviešu sirdis. Un tomēr, lai cik dažādi viņi bija, Blandžīni spēja saprast dženovieti. «Iespējams,» raksta Elīza Polko, «dižajafn vijolniekam nekad nav bijis nesavtīgāks cienītājs un dedzīgāks viņa slavas cildinātājs kā Blandžīni.»

Lūk, kā viņš atsaucas par Paganīni: «Neviens nespēj vārdos izteikt to valdzinājumu, ko pauž viņa cildenā spēle. Neviens nekad pat sapnī nebūtu varējis iedomāties, ka dzīvē kaut kas tāds iespējams. Raugoties un klausoties viņā, neviļus raudi vai smejies, neviļus nāk prātā kaut kas pārcilvēcisks. Vienīgā līdzība viņam ar pārē-ļiem vijolniekiem ir vijole un lociņš. Viss ir jauns, viss viņā ir nedzirdēts, viņš prot no sava instrumenta izvilināt tādus efektus, kādus līdz šim pat. iedomāties nevarēja; pietrūkst vārdu, lai precīzi izteiktu to, ko dzirdi. Viņš necenšas kā citi mūziķi spēles laikā pārvarēt tehnikas grūtības, nē! Izvilinādams no vijoles visliegākās skaņas, viņš pārspēj pat grūtības, kādas piemīt arfas spēlei, un ar pirkstiem pēkšņi atveido pizzicato sudrabainos treļļus. Tomēr jums pašiem vajag paklausīties un redzēt viņu: drīzumā ceru aizsūtīt viņu pie jums, šo mūsdienu brīnumu — Nikolo Paganīni.»

Tā Blandžīni rakstīja draugiem uz Parīzi, sagatavodams draugam ceļu nākotnē.

Paganīni sakars ar Paolīnu tomēr neturpinājās ilgi. Untums ātri pārgāja — abi bija straujas dabas, ātri iekvēlojās un tikpat ātri atvēsa. Stāsta, ka tieši tajā laikā Paganīni cietis no stipriem zarnu darbības traucējumiem, kas nekādi nevarēja veicināt mīlas rotaļas. Un, iespējams, kamēr vijolnieks sirga, Paolīna viņu nomainīja ar kādu citu kavalieri.

Paganīni uzsāka savu dzīves un mākslinieka karjeru uz tā gadsimta sliekšņa, kuram bija raksturīgas vienreizējas romantisma iezīmes. Arī viņa dzīves stāsts veidojās par vienu no pirmajām romantiskajām biogrāfijām, vienu no visfantastiskākajām un «vienreizējām». Paolīna bija tikai viena no tās epizodēm.

Sestā nodaļa vētrains koncerts un vētraina AIZBRAUKŠANA

Vienīgā līdzība viņam ar pārējiem vijolniekiem ir vijole un lociņš.

Feliče Blandžīni

Reizē ar Napoleona uzlecošo zvaigzni — sakarā ar to, ka viņa uzvaras un iekarojumi sekoja cits pēc cita, — cēlās arī viņa ģimenes locekļi — Luijs kļuva par Holandes karali, Zeroms par Vestfālenes karali, 2ozefs dabūja troni Spānijā, Karolīna — Neapolē. Elīza valdīja Lūkā. Viņas vīrs prata vienīgi ar smiltiņām nosusināt tinti viņas parakstītajos dekrētos, turpretī viņa pati uzrādīja izcilas spējas izrīkot savus pavalstniekus un pilnīgi būtu varējusi attaisnot to viedokli, ko 1939. gadā izteica Flo-rences laikraksts «Nuovo Giomale»: «Napoleonam, kurš ne vienmēr pareizi prata novērtēt savu tuvinieku spējas, būtu vajadzējis Elīzu iecelt par karalieni kādā lielā valstī, tad viņš būtu ieguvis visuzticamāko un visdrošāko sabiedroto.»

Tā kā Elīzai nebija lielas valsts, ko pārvaldīt, viņa sapņoja tikt par Toskānas lielhercogistes valdnieci. Brālis, sākumā ļāvis viņai krietni izdusmoties (starp Luku un Parīzi izbrāzās vesela vēstuļu straume!), pēdīgi 1808. gada iedeva viņai kāroto. Florence, kas pēdējās desmitgadēs piedzīvojusi diezgan daudzas valdnieku maiņas — Ferdinandu, Francijas republiku, Aretinas sanfedistus, kortonē ziešus, austriešus, poļus un «operetisko Etrūrijas karalisti, kas pastāvēja septiņus gadus», — jauno erchercogieni uzņēma ar īsti toskānisku ironiju.

Tomēr tauta ziņkārē nepacietīgi gaidīja viņu ierodamies, un liela bija vilšanās, kad tā arī nedabūja redzēt lepno un svinīgo iebraucienu pilsētā. Būdama tikpat nepacietīga kā viņas diženais radinieks, Elīza naktī atstāja Luku un auļos, ceļā bieži mainīdama zirgus, gaismai austot, iedrāzās Florencē. Toskānas galvaspilsēta vēl grima miegā. Kad pilsēta modās, erchercogiene jau brokastoja lepnajā Piti pils zālē. Tauta drūzmējās laukumā pils priekšā un skaļi skandēja parastos apsveikumus un visa laba vēlējumus, ar kādiem pūlis neskopojas, ja notiek kaut kas neparasts, un pēc tam izklīda pa mājām.

Vienkāršā tauta necēla iebildumus pret to, ka viņu valdniece tagad būs hercogiene itāliete (pats Napoleons, kā Anro stāsta, devis rīkojumu sameklēt savas ģimenes radurakstus Toskānā), toties aristokrātija izturējās pavisam citādi. Velti Elīza rīkoja lepnas viesības Piti pilī un uz Imperatora pakalna, veltīgi iecēla Florences dižciltīgās dāmas un kavalierus savu galminieku kārtā. Visi centās ar visdažādākajiem ieganstiem un aizbildinājumiem izvairīties — dažs aizbrauca uz laukiem, dažs devās ceļojumos, dažs likās slimības gultā ...

Elīzai, protams, tas ļoti nepatika, un viņa visiem spēkiem pūlējās pulcināt ap sevi augstdzimušos tiepšas. Flo rencē, tāpat kā tas bija Lūkā un Masā, viņa citu pēc cita rīkoja greznus svētkus, izrādes un koncertus. Un, lai tos padarītu jo sevišķi spožus, viņa atkal ataicināja pie sevis klejotāju Paganīni, raudzīdamās caur pirkstiem uz v i i.i a dēku pašu ģimenē — ar Paolīnu — un ārpus tās — dies zina ar cik daudzām daiļām būtnēm, kas padevušās viņa burvībai. Paganīni ielūgumu pieņēma un 1808. gada otrajā pusē ieradās Toskānas galvaspilsētā. Tur viņš uzturējās līdz 1812. gada beigām, tikai pa reizei dodamies koncertizbraukumos uz Cezēnu, Rimini, Boloņu, Ferrāru, Parmu un Pjačencu.

Tūlīt pēc ierašanās Florencē viņš piedalījās svētku sarīkojumā sakarā ar miera noslēgšanu starp Franciju un Spāniju. Arī vēlāk viņš bieži uzstājās publiskos koncertos un privātās sanāksmēs, visur un vienmēr izpelnīdamies sajūsmu un apbrīnu. Kādreiz Paganīni apsolījās spēlēt Elīzas galminieka sinjora de Fabrisa namā — klavieru pavadījumā atskaņot Haidna sonāti. Varam iedomāties, cik ļoti visi šo koncertu gaidīja: zāle bija stāvgrūdām pilna, viesi satraucās un nepacietīgi gaidīja vijolnieka ierašanos. Taču laiks pagāja, bet Paganīni joprojām vēl nenāca. Visi jau bija atmetuši cerību viņu redzēt, bet tad viņš ieradās, steigā aizelsies, atvainojās par nokavēšanos, bez vilcināšanās tvēra savu vijoli un pacēla lociņu. Pianiste uz klavierēm uzsita «la», bet viņš iesaucās:

— Sākam, sākam, nezaudēsim laiku, tā jau esmu licis šiem kungiem tik ilgi gaidīti

Un koncerts sākās.

«Paganīni,» raksta Konestabile, «spēlēja tik spīdoši, ka sajūsmināja visus — pārsteigums bija gan pats Haidna skaistais skaņdarbs, gan tie iestarpinājumi un fioritūras, ko Paganīni iesprauda turpat uz vietas.»

Pabeidzis sonātes pirmo daļu, Paganīni pauzes laikā pārbaudīja vijoles skanējumu un atklāja, ka «la» uz klavierēm un uz vijoles, kā atceras Pikjanti, «atšķīrās itin daudz — par veselu toni». Klausītāji to nepamanīja, bet Pikjanti, būdams labs mūziķis, vienkārši apstulba, jo «mākslinieks ne tikai izmantoja sava instrumenta parastās iespējas, lai pareizi un spīdoši nospēlētu šo sonāti, bet, ievērojot šo nejauši radušos atšķirību un abu instrumentu diapazonu, prata zibens ātrumā pārkārtot visu aplika-tūru, lai vijoles skanējums atbilstu klavieru skanējumam».

Paganīni mēdza ar lielu patiku tādējādi demonstrēt savu neparasto meistarību. Turpretī publikai visi šie viņa «eksperimenti» šķita gandrīz vai sātana viltības. Stāsta, ka reiz Rolla iedevis viņam savu jauno koncertu pašā pēdējā brīdī pirms iznākšanas uz skatuves. Paganīni paņēmis notis un aiz izklaidības uzlicis uz pults ačgārni. Pēc tam, it kā viss britu, kā vajadzīgs, nesatricināmā mierā un pārliecībā sācis spēlēt, lasīdams no ačgārni noliktās lapas. Bet viņš taču to redzēja pirmo reizi! Tāpat kādreiz notika arī baznīcā — garīgās mūzikas atskaņošanas brīdī. Pacēlis nokritušās notis no grīdas, viņš uzlika tās uz pults otrādi, tomēr bez nevienas kļūdas nospēlēja visu līdz beigām!

«Florences perioda» laikā (1808—1812) Paganīni reizēm, kā mēs jau zinām, mēdza izbraukt koncertturnejās uz citām pilsētām.

Ap to laiku Napoleona zvaigzne Eiropas kontinentā jau sāka rietēt, it kā slavenā komēta, kas parādījās 1811. gadā, būtu jau nospraudusi tai ceļu. 1811. gadā Nikolo ar savu sonāti «Napoleons» vēl varēja sacelt Parmā fu-roru, un Džervazoni rakstīja, ka viņš «līdz neprātam sajūsminājis pat turienes mūziķus». «Šis virtuozs,» viņš beigās izteicās, «tiešām ir visspožākais mūsu gadsimta talants, un diez vai atradīsies jelkāds mūziķis, kas gribētu ar viņu sacensties.» Taču drīz vien dažiem vārdiem un dažiem skaņdarbu nosaukumiem piesardzības labad bija lemts izzust no koncertu programmām...

Krievijas kampaņa beidzās ar bēdpilnu atkāpšanos, kas iedragāja Bonaparta armiju, un pamazām vien viņa uzceltās impērijas ēka sāka ļodzīties un brukt kopā. Varbūt Paganīni bija nolēmis turēties tālāk no tā vīra māsas, kuru gaidīja nenovēršams gals? Tāds izskaidrojums, kaut arī gluži saprotams, nedarītu viņam godu, un, mūsuprāt, šis pieņēmums, kas nav arī apstiprināts ne ar kādiem dokumentiem, ir jānoraida. Neapstrīdams ir cits fakts — to atkārto visi biogrāfi, pamatodamies uz Fetiša apgalvojumu, kuram par to stāstījis pats Paganīni. Kādu vakaru, kad bijis paredzēts liels koncerts galmā, Paganīni nostājies uz podija, ģērbies galma gvardes virsnieka formā, proti, izdarījis to, kas viņam bija stingri aizliegts. Elīza nobālusi un likusi pateikt Paganīni, lai viņš tūdaļ novelk formu un ietērpjas melnajās privātdrēbēs. Vijolnieks atbildējis «savai pavēlniecei», raksta Konestabile, «ka pavēlē, ar ko ticis iecelts augstajā godā, šādā sakarībā nav bijis nekāda aizrādījuma un ka viņš nedomā formu novilkt».

Elīza atkārtojusi pavēli, taču Paganīni palicis nelokāms. Vēl vairāk — viņš gandrīz vai izaicinoši, demonstratīvi pastaigājies pa zāli. Taču, kad koncerts beidzies un sākušās dejas, Paganini nojautis kaut ko nelāgu. Viņš, jādomā, pamanījis, ka Elīza klusu dod kādus rīkojumus, un «viņam šķitis», raksta Konestabile, «ka ir jau pamanījis cilvēkus, kuru nolūks laupīt viņam brīvību».

Lai izvairītos no cietuma, bet varbūt pat no kā ļaunāka — nav izslēgts, ka epizode ar formas tērpu pārpildīja Elīzas pacietības kausu, — vijolnieks, ilgi nevilcinoties, to pašu nakti atstāja Florenci.

/

Septītā nodaļa «RAGANAS»

Jūsos klausoties, Homērs bija man acu priekšā ...

Foskolo rakstīja Paganini

1813. gadā teātri «La Scala» tika uzvests Zīsmaijera' balets «Benevento rieksts». Libreta autors Vigano sižeta pamatā izmantojis tautas leģendu par to, ka Benevento ciematā bijis kāds ļoti vecs koks, kuru uzskatīja par burvju koku — nux maga^2, un ka raganas ap to rīkojušas sabatu. Baleta mūzikai tomēr nebija nekā kopīga ar šīm drūmajām un šaušalīgajām izdarībām. Paganīni šo uzvedumu redzēja, un viņa iztēli iejūsmināja bezveida raganu trakulīgā deja. Tūlīt arī iedegās vijolnieka fantāzija, un viņš sacerēja skaņdarbu, kurš vēlāk kļuva par vienu no visievērojamākajiem komponista daiļradē un kurš bija īpaši zīmīgs viņa personībai un viņa mākslai —■ proti, «Raganas». Paganīni to drīz vien atskaņoja Milānā, un šis notikums bija tik ievērojams, ka to uzzināja pat viņpus Alpiem. Leipcigas mūzikas laikraksta Milānas^ korespondents 1814. gada 6. aprīlī šajā sakarībā rakstīja: «1813. gada 29. oktobrī sinjors Paganīni no Dženovas, Itālijā visu atzīts labākais mūsdienu vijolnieks, teātrī «La Scala» sniedza mūzikas akadēmiju, kurā atskaņoja Kreicera Koncertu vijolei mi minorā un noslēgumā Variācijas Sol stīgai. Publikas bija ārkārtīgi daudz. Visi

'Francis I< savērs Zīs m ai jērs — austriešu komponists un diriģents. (Krievu tulk. piez.) s Burvju rieksts. (Latiņu vai.)

gribēja redzēt un dzirdēt šo skaņu burvi, un visi bija dziļi pārsteigti. Paganīni, bez šaubām, ir pasaulē pirmais un visdiženākais vijolnieks. Viņa spēles maniere ir neaptverama. Viņš izpilda tādas pasāžas, lēcienus, du-bultnotis, kādas līdz šim nav izpildījis neviens vijolnieks. Viņš spēlē (pavisam īpašā veidā) visgrūtākās pasāžas divās, trīs un četrās balsīs; viņš imitē pūšamos instrumentus; visaugstākajā reģistrā viņš atskaņo hromatisko gammu — pie paša steķīša (paliktņa) un tik tīri, ka tas liekas gluži neticami; viņš apbrīnojami izpilda vispārdrošākās pasāžas uz vienas pašas stīgas un tajā pašā laikā it kā spēlēdamies ņem zemās notis pizzicato uz citām stīgām, tā ka izklausās, it kā reizē skanētu vairāki instrumenti. Viņa Variācijas uz Sol stīgas (ko viņš pēc publikas neatlaidīga pieprasījuma atkārtoja) pilnīgi pārsteidza visus. Neko līdzīgu neviens nekad nebija dzirdējis. Šis vienreizējais vijolnieks vēl daudzkārt sagādāja prieku publikai — sešu nedēļu laikā viņš sniedza vienpadsmit "koncertus teātrī «La Scala» un teātrī «Carcano» Sevišķi liels panākums' bija viņa variācijām «Raganas».»

Tieši tolaik Paganīni sāk gudrot par braucienu uz ārzemēm: godkāre viņu urdīja iekarot ārzemju publiku un arī tur izbaudīt nedzirdēto triumfu skurbinošo prieku. Tomēr viņa veselība, iedragāta jau Turīnā pirms pieciem gadiem, atkal viņu piekrāpa. Šobrīd viņš bija spiests atmest domas par ilgāku braucienu uz ārzemēm.

* * *

Aplūkojot Paganīni uzturēšanos Milānā, Šotkijs min kādu epizodi, ko viņam pastāstījis Alesandro Amati, savukārt izlasījis to kāda sava Milānas drauga piezīmēs, kurš bijis tur aculiecinieks. Runa ir par Paganīni tikšanos ar Vinčenco Monti^1 un Ugo Foskolo. Acīmredzot tas noticis tolaik, kad Paganīni komponējis «Raganas». Foskolo, kā redzēsim, droši vien min vienu no tiem koncertiem, kuros Paganīni uzstājies teātrī «La Scala» vai «Carcano» 1813. gada beigās vai Karaliskajā teātrī

1814. gada maijā un jūnijā. Pēc tam vijolnieks atstājis Milānu, bet atkal atgriezies tur tikai 1816. gadā, kad Foskolo jau bija aizbraucis uz ārzemēm.

'Vinčenco Monti — itāliešu dzejnieks un dramaturgs, «Iliā-das» tulkotājs.

Ugo Foskolo un Vinčenco Monti juta pret Paganīni dzijas simpātijas un bezgala apbrīnoja viņu. Tomēr vijolniekam garīgi daudz tuvāks bija «Kapeņu» dziesminieks nekā «Iliādas» tulkotājs. Konestabile raksta, ka uz Ugo loskolo un Paganīni «pilnā mērā var attiecināt ne tikai ārējo līdzību, bet arī talantu radniecību. Man nereti ir licies,» viņš raksta, «ka, klausoties Paganīni, es lasu v ienu no Jakopo Grtisa^1 pēdējām vēstulēm. Viņa mūzikā skanēja gan dziļa ķaisme, gan rāms miers, gan dusmas, gan Foskolo drosmīgums. Paganīni ar mūzikas palīdzību il kā atsauca atmiņā «Kapenes» ...»

Kādreiz Paganīni, Monti un Foskolo sastapās viesībās pie grāfienes F. Ugo Foskolo nesen bija sanīdies ar mājas saimnieci un jutās ļoti nelāgā omā, bet, ieraudzījis Paganīni, atplauka, steidzās viņam pretī un, cieši spiezdams roku, iesaucās:

— Vakar es biju jūsu koncertā. Jūs esat dievs! Jūsos klausoties, Homērs bija man acu priekšā. Jūsu koncerta pirmā grandiozā daļa — tā bija grieķu kuģu ierašanās Trojas piekrastē. Un cildenu jūtu caurstrāvotais Ada-gio — Ahilleja saruna ar Briseidu... Bet kad gan es izdzirdēšu izmisuma pilno raudu dziesmu pie Patrokla līķa? — Foskolo atmeta savu ugunīgo matu cekulu un ieurbās vijolniekā ar savām zaļajām acīm. Paganīni tūlīt viņam atbildēja ar sardonisku vīpsnu plānajās lūpās:

— Tiklīdz Alrillejs — Paganīni atradīs starp vijolniekiem savu draugu Patroklu.

Milānā kritiķi dēvēja Paganīni par pasaules _ pirmo vijolnieku. Divos koncertos 11. un 19. novembrī 1813. gadā teātrī «La Scala» un septiņos koncertos, kuri pēc tam notika vēl teātrī «Carcano», milānieši uzņēma viņu ar lielu sajūsmu. Firma «Ricordi e Aitaiia» izlaida Paganīni portretu, ko vijolnieka fanātiskie pielūdzēji rautin rāva cits citam no rokām. Nākamā gada maijā un jūnijā Paganīni Milānas publikai sarīkoja vēl desmit koncertus Karaliskajā teātrī. Koncerti iekrita tieši operas sezonas laikā, un ikviena uzstāšanās bija kā vesela izrāde, tik liela bija interese par viņa mākslu.

Vēl nebija pienācis tas laiks, kad Lists, nepieļaujot savos koncertos piedalīties nevienam citam atskaņotāj-māksliniekam, drosmīgi nostāsies publikas priekšā viens

'Jakopo Ortiss — Ugo Foskolo romāna «Jakopo Ortisa pēdējās vēstules» varonis. (Krievu tulk. piez.) pats un lepni pazinos: «Le concert c'est moi!»1 Taču tieši Paganīni lika pamatus instrumentālistu virtuozu nozīmīgai solo koncertēšanai. Visi pārējie vokālie vai orķestra numuri, kas pēc tradīcijas tika iekļauti viņa programmā, bija tikai nenozīmīgas piedevas. Paganīni, despotiskais un neapstrīdamais pavēlnieks, jau varēja sacīt: «Kungi, koncerts — tas esmu es.» Paganīni ieviesa mākslā jaunu stilu, un ar viņu sākās jauns laikmets.

Astotā nodaļa STĀSTS PAR ANDŽELINU^22 [23], KAS NEBŪT NEBIJA EŅĢELIS

... meitene, kas dzīvoja pavisam brīvi...

Paganini

Stendāls grāmatā «Rosini dzīve», kura iznāca 1824. gadā, Paganīni aprakstījis šādi:

«Paganīni, Itālijas un, šķiet, arī Ziemeļu pirmajam vijolniekam, šobrīd ir trīsdesmit pieci gadi. Viņam ir melnas acis, caururbjošs skatiens un kupli mati. Virtuozitātes kalngalus šī kvēlā dvēsele sasniegusi, nevis ilgstoši un centīgi vingrinoties vai mācoties konservatorijā, bet aiz kļūmīgās mīlestības, kuras dēļ, kā stāsta, viņš daudzus gadus pavadījis ieslodzījumā, kur, siekstā ieslēgts, nīcis, visu aizmirsts. Tur viņam bijis tikai viens mierinājums — vijole, un viņš iemācījies ielikt tās spēlē savas dvēseles sāpes. Ilgie ieslodzījumā pavadītie gadi arī ļāva viņam sasniegt mākslas kalngalus...»

Tādējādi Stendāls atkārtojis Itālijā un aiz tās robežām plaši izplatīto leģendu par Paganīni. Sākumā, kā jau minējām, vijolnieks neiebilda pret tādām valodām, jo tamlīdzīgi «sacerējumi» uzkurināja ziņkārību, sarosināja interesi par viņu un palielināja viņa popularitāti gandrīz tāpat kā visāda veida sagudrojumi par viņa slavenajām saitēm ar meseru Velnu. Tomēr pienāca laiks, kad šīs baumas jau bija izplatījušās tik plaši un ar tādiem izpušķojumiem, ka sāka jau viņam kaitēt un draudēja ar nopietnām nepatikšanām. Un tad, kā redzēsim, Paganīni uzsāka tās atspēkot, publicēdams rakstus — gan paša, gan citu vārdā —, kuros kategoriski paziņoja, ka viss ir skaidra nepatiesība.

«Ilgie cietumnieclbas gadi» — tā ir izdoma. Tomēr, kā nereti notiek, neliels patiesības graudiņš, veldamies pa stāvu nogāzi, aizrāvis sev līdzi veselu lavīnu izdomas. Patiesības graudiņš — tās ir deviņas dienas karceri — nevienu dienu vairāk vai mazāk —, ko Paganīni tiešām pavadīja «Dženovas Tornī» no 1815. gada 6. maija līdz 15. maijam sakarā ar visai nepatīkamu atgadījumu, kas saistīts ar kādu Andželīnu Kavannu.

Mēs atstājām Paganīni Milānā, kad viņš tur uzstājās koncertā Karaliskajā teātri 1814. gadā. Drīz pēc tam — oktobrī — sākās viņa sarakste ar Luidži Džermi, jaunu, apdāvinātu Dženovas advokātu, lielu mūzikas cienītāju un lielisku oratoru, kas nesen ticis ievēlēts Sardīnijas karalistes parlamentā. Ar laiku Džermi kļuva Paganīni vistuvākais draugs, un Paganīni kādreiz viņam rakstīja:

«Es Jūs cienu vairāk nekā jebkuru citu, un, ja Jums ir nācies pārciest nepatikšanas manis dēļ, tad es ceru kādreiz dalīties ar Jums priekos, kas mums palīdzēs aizmirst pagājušo.»

Vēstules, kas rakstītas Džermi, tāpat Paganīni plašo saraksti ar māti un draugiem savācis un publicējis veselā sējumā Arturo Kodinjola. Šīs vēstules ļauj soli pa solim izsekot vijolnieka dzīves gājumam laikposmā vairāk nekā divdesmit piecos gados — no 1814. līdz 1840. gadam.

Pirmā vēstule, datēta ar 1814. gada 12. oktobri, izsūtīta no Novi, un tajā Paganīni vēl godbijīgi vēršas pie Džermi, uzrunādams viņu «augsti godātais sinjor' advokāt». Viņš lūdz Džermi saņemt viņa vietā kādu naudas summu, kuru viņam parādā «sinjors Migone, no teātra «Santagostino», kurš nav laikā samaksājis honorāru par piecām akadēmijām» pagājušajā septembrī, kad tām bija milzu panākumi. Tiešām 5— pēc pirmā koncerta 10. septembrī «Gazzetta,di Genova» rakstīja:

«Vakar vakarā sinjors Paganīni teātri «Sarilagostino» noturēja izsludināto akadēmiju... Ar neparastu vieglumu un eleganci viņš atskaņoja sevišķi grūtus skaņdarbus un tikpat viegli pārvarēja grūtības, kas nebūtu pa spēkam kādam citam. Viņš ir sasniedzis visaugstāko pilnību, viņa izpildījums pauž tādu maigumu, ekspan-sivitāti, vislielākā mērā ievērojot labu gaumi, nemaz nerunājot par to, ka viņš no sava instrumenta izvilināja pilnīgi jaunas, vijolei neatbilstošas skaņas, tādas kā flautas un ģitāras skanējumu, putnu treļļus u. c., kuras viņš «izdabū» no vijoles kā uz burvja mājienu un pilnīgi ideāli. Vārdu sakot, Paganīni izvilināja no savas vijoles vismaigāko un visgrūtāko, kas jebkad skanējis harmonijas templī. Vai vijolei ir četras stīgas vai viena — tas viņa burvju lociņam neko nenozīmē. Koncerta otrajā daļā viņš, spēlēdams tikai uz vienas pašas ceturtās stīgas, izvilināja nedzirdētas balsis un skaņas, tāpat kā Rafaēls un Mikelan-džeļo savās gleznās atdzīvinājuši gaismu un krāsas. Vārdu sakot, Paganīni — tas ir talants. Lai kas viņš būtu — eņģelis vai velns —, viņš, bez šaubām, ir mūzikas ģēnijs.»

21. septembrī tā pati avīze par otro koncertu deva šādu atsauksmi:

«Ne ar ko nesalīdzināmais Paganīni pirmdien noturēja otru apbrīnojamo akadēmiju, un rīt, divdesmit otrajā, būs vēl viena, kurā dzirdēsim mums līdz šim nepazīstamo skaņdarbu «Raganas». Šis neparastais cilvēks ir pabijis, varētu teikt, visur: debesīs viņš ir sadzirdējis eņģeļu daiļskanīgo dziedāšanu, dziesmās — cilvēku saskaņu, bet «Benevento riekstā» — raganu melodijas. Tagad tikai jāgaida, ka viņš mūs aicinās uz elli un iepazīstinās ai paša velna harmonijām labāk, nekā to izdarījuši Taso, Dante, Vergilijs un Orfejs, kurus viņš ar savu brīnum-vijoli jau pārspējis.

Dzejnieks Alesio veltījis Paganīni dzejoļus. Advokāts Džermi — sonetu akrostihu.' Vārdu sakot, skanēja vesels koris slavinājumu un aplausu. Sievietes, kā zināms, sevišķi jūtīgas pret slavu, un tāpēc pār viņām vienmēr viegli gūst uzvaras slaveni cilvēki, pat ja tie ii diezgan neglīti kā, piemēram, Paganīni.»

Trīsdesmit divu gadu vecumā vijolnieks vēl nebija tik izdēdējis un drūms, kāds viņš kļuva vēlāk. Ja aplūkojam viņa portretu, kas attiecas tieši uz 1814. gadu, redzam ziedošu, jaunu cilvēku ar spilgti izteiktiem vīrišķīgiem vaibstiem, taisnu degunu — nevis kā knābi, kāds tas kļūs vēlāk, jo šobrīd viņa vaigi, ko ietver melno, vijīga vaigubārda, ir apaļīgi. Acu skatiens nopietns, dziļš un caururbjošs, lūpas pilnīgas, nevis sardoniskas un plānas kā vēlākajos portretos. Zodā raksturīga bedrīte, ko atstājis, pēc latīņtautas ticējuma, Veneras pirkstiņš — gražības un untumainības pazīme.

Andželīna Kavanna — tā sauca meiteni, kas tika ierauta vijolnieka un viņa slavas magnētiskajā orbītā.

Dženova ir jūras osta, un kā tādai, raksta Džefrijs Pulvers, tai parasti bija slikta slava. Tumšajās, līkajās un piemēslotajās ieliņās, kur neuzdrošinājās kāju spert pieklājīgā publika, varēja sastapt sievietes, kas bija ai mieru izklaidēties ar kuru katru. Varbūt tieši tādā ieliņā Paganīni sastapa divdesmit gadus veco Andželīnu, skrodera Ferdinando Kavannas meitu. Kāda bija šī meiča, labi redzams no tiesas procesa materiāliem^24, procesa, ar ko beidzās šis atgadījums, visai neglīta procesa, no tiem, kurus izskata «aiz slēgtām durvīm». Aizstāvības un apsūdzības materiāli, ko pirmoreiz daļēji publicējis Kodin jola 1920. gada decembrī avīzē «Gazzetta di Genova», iepazīstina mūs ar vienu no visneinteresantākajām lappusēm Paganīni dzīvē, tik garlaicīgu, ka to nevajadzētu nemaz pieminēt. Bet, tā kā ir bijis pārāk daudz dažādu izdomu par vijolnieka noziegumiem un viņa ilgo cietum-niecību, liekas, vajag ienest skaidrību un pierādīt, ka runa bijusi nevis par noziegumu, bet par kļūdīšanos un nevis ilgi gadi aizvadīti ieslodzījumā, bet tikai dažas dienas viņš bijis spiests pavadīt karcerī. Skaidri redzams, ka Paganīni ar Dženovas skrodera meitu savedusi kopā nevis patiesa, liela mīla, bet tikai intīmi sakari, drīzāk pat mīlas dēka, kurai nav nekā kopēja ar patiesām, dzijām jūtām.

Andželīnu nebūt nevarēja saukt par nevainības un tiklības iemiesojumu. Māte viņai nav bijusi nekāds atdari nāšanas cienīgs paraugs. Tēvs turpretī vienkārši izraidīja meitu no mājas laukā, «pateicis, ja viņa vēlas maizi ēst, lai iet pelnīties». Un Andželīna pilnā mērā izmantoja piešķirto brīvību.

Vijolnieku acīmredzot savaldzināja viņas jaunība un piemīlīgais vaigs, un viņš paņēma meiteni sev par mīļāko; ņemot vēlā Andželīnas raksturu, tas nebija grūti panākams. Tāpēc muļķīgi būtu bijis runāt par vardarbību vai solījumu apprecēt, kā to savā apsūdzībā pret Paganīni mēģināja attēlot skroderis Kavanna. Ja uzmanīgi izlasa visus procesa materiālus, kļūst redzams, kā izgaist notikuma romantiskais oreols, ko sākumā iecerējuši apsūdzētāji, un atklājas skaidra aina, kā Kavanna mēģinājis šantažēt un pieprasīt no Paganīni apaļu summu kā atlīdzību par Andželīnai nodarīto pārestību.

Neapšaubāmi paliek šādi fakti: Andželīna kļuvusi vijolnieka mīļākā 1814. gada rudenī un drīz vien nonākusi stāvoklī. Tomēr grūti būtu apgalvot, ka vainojams Paganīni, jo viņa šajā laikā un pēc pazīšanās ar vijolnieku sagājušies arī ar citiem vīriešiem. Fakts ir tāds, ka oktobri Paganīni paņēmis viņu līdzi uz Pannu un drīz meitene nonākusi viņa māsas aukles ģimenē Fumerī, Poičeveres ielejā. Tur Andželīna pavadījusi ziemu grūtos un trūcīgos apstākļos, jo cilvēki, kas viņu pieņēma, kaut arī bija labsirdīgi ļautiņi, taču ļoti nabadzīgi. Pavasarī tēvs meitu atveda uz Dženovu, un 6. maijā pēc viņa pieteikuma par nolaupīšanu un izvarošanu Paganīni tika arestēts.

Meiča, bez šaubām, bija vainīga, taču aplam izdarījās arī Paganīni, kurš, gribēdams atgūt brīvību, piekrita parakstīt līgumu, saskaņā ar kuru apsolījās nodot Kavannani 1200 liru. Jādomā, ka vecāki un draugi pacentušies Nikolo pārliecināt, ka tas ir nepieciešami. To starpa, kuri centās nokārtot šo vijolnieka un skrodera konfliktu, protams, bija arī Džermi.

Pēc līguma parakstīšanas Paganīni 15. maijā tika atbrīvots, bet 20. maijā viņš savukārt iesūdzēja tiesā Kavannu, pieprasīdams, lai saistības, kuras viņš parakstījis spaidu kārtā, pasludina par spēkā neesošām, un arīdzan prasīja kompensāciju par sagādātajām neērtībām. To paveicis, vijolnieks aizbrauca uz Milānu. 13. maijā, dienu pirms līguma parakstīšanas, viņš bija piedāvājis tūlīt samaksāt 600 liru. Taču viņš negribēja šo naudu nodot ne Andželīnai, ne viņas tēvam, un tiesnesis viņam atļāva nodot to kādam Džovanni Batistam Roverem. 20. maijā Paganīni iedeva šim vīram pilnvaru naudas nodošanai Kavannam «līdz tam laikam, kamēr kompetenta tiesa dos savu spriedumu».

Pa to laiku tuvojās bērna piedzimšanas diena. Tas notika 1815. gada 24. jūnijā, taču bērns, tikko nācis pasaulē, nomira.

«Pilnīgi iespējams,» raksta Kodinjola, «ka jau pirms bērna dzimšanas Paganīni loloja pret viņu maigas jūtas, jo bija saņēmis no Kavannas ģimenes piekrišanu, ka «segs ar audzināšanu saistītos izdevumus un bērnu audzinās viena no viņa māsām».» Visi ar piedzimšanu saistītie izdevumi, Ferdinando Kavanna apgalvo minētajā apsūdzībā, būtu jāsedz Paganīni, un Andželīnai bez apso-

Iilajām 1200 lirām vēl būtu jāsaņem pieklājīga kompensācija. Turpretī, kad jaundzimušais nomira, abu Ka-vannu — tēva un meitas — izturēšanās tā sarūgtināja un sadusmoja Paganīni, ka viņš noteikti nostājās naidīgā pozīcijā, ar pilnām tiesībām mēģinot saukt viņus pie nlbildības par pazemojumu, kādu izcietis, kad viņam, lai liktu brīvībā, nācās parakstīt līgumu.

Tiesu process vilkās ļoti ilgi un noslēdzās 1816. gada 14. novembrī ar Paganīni nelabvēlīgu spriedumu, pēc kura Dženovas senāts viņam uzdeva izmaksāt trīs tūkstošus liru Andželīnai Kavannai, tādējādi viņai visa šī lieta beidzās tik labi, ka labāk nevarēja vēlēties. Fināls bija tāds kā farsā. 1816. gadā, dažus mēnešus pirms senāta sprieduma, viņa atrada sev vīru — pēc rakstura daudz piemērotāku. Visamizantākais ir tas, ka šā dārgumiņa uzvārds arī bija Paganīni.

Devītā nodaļa LOCIŅU DUELIS

Brīvība — vīrieša lielākais dārgums.

Paganīni, 31. janvāri 1820. gadā

Kādā no Paganīni Džermi adresētajām vēstulēm — 1815. gada 25. februārī no Milānas — lasām:

«Lafons otro reizi piedalījies kāda pianista sarīkotajā akadēmijā «La Scala» teātrī, taču tur nesanāca ne trīssimt klausītāju, toties labāk viņš iepatikās otrajā reizē. Teātri «La Scala», kas vienmēr aizņemts ar nebeidzamām operas un baleta izrādēm, un tā apbrīnojamo greznību es laikam dabūšu nākamā mēneša 8. datumā.[25] Lafona vijole izraisījusi dedzīgu vēlēšanos no jauna dzirdēt Paganīni. Lafons ir mēģinājis noklausīties manu spēli, tomēr šimbrīžam tas viņam vēl nav izdevies. L,ai jau labāk pagaida manu akadēmiju.»

Vēstules tonis nav diez cik cēlsirdīgs un uzreiz liek manīt kareivīgus nolūkus, tajā jūtams sāncensības gars, noprotama vēlēšanās mesties cīņā un iznīcināt pretinieku publikas acu priekšā.

Saris Fīlips Lalons, dzimis Parīzē 1781. gadā — vienu gadu agrāk nekā Paganīni, tika uzskatīts par Kreicera labāko skolnieku. Viņam bija milzu panākumi Anglijā, Vācijā, Holandē, un no 1805. līdz 1815. gadam viņš pēc Roda^26 ieņēma vakanto vietu cara galmā Pēterburgā. Pēc tam viņš atgriezās Francijā, kur tika iecelts par pirmo solistu Luija XVIII kapelā. Sis amats Jāva viņam ceļot, un 1815, gadā viņš bija ieradies Milānā, kur sniedza divus koncertus, par kuriem Paganīni ieminas vēstulē Džermi. 1816. gadā viņš atkal atbrauca uz Milānu, un šoreiz Paganīni ar viņu tikās. Konestabile diezgan dzēlīgi raksta:

«Kad Paganīni uzzināja, ka Lafonam līdzi ir neparasti pievilcīga sieva, viņš nevarēja palaist garām izdevību iepazīties ar viņu un tāpēc devās vizītē pie gailu mūziķa, ar kuru vēlāk ļoti sadraudzējās. Lafons gatavojās atkal stāties Milānas publikas priekšā un nolēma — vai nu ziņkāres urdīts, vai tiecoties nodrošināt sev panākumus, kā daži domā, bet varbūt vēlēdamies nopelnīt vairāk naudas — lūgt Paganīni piebiedroties viņam šajā koncertā. Šādus priekšlikumus Dženovas vijolnieks parasti pieņēma nelabprāt. Un tiešām — sākumā viņš atteicās, taču, kad ienāca Lafona burvīgā sieva un sāka dedzīgi! pierunāt viņu pieņemt vīra piedāvājumu, viņš nespēja turēties pretī viņas valdzinājumam.»

Pilnīgi ticams, ka tā arī ir bijis. Tas ļoti izskatās pēc pazīstamā brunču mednieka, kāds vienmēr bijis Paganīni. Vienādi vai otrādi, fakts tomēr ir tas, ka Paganīni piekritis uzstāties publikas priekšā kopā ar Lafonu 1816. gada 11. februārī. Franču vijolnieks īsi pirms tam — 2. februārī — jau bija uzstājies teātrī «La Sc.ala» kopā ar savu «pievilcīgo sievu», kura agrāk bijusi «viņas augstības visas Krievzemes valdnieces pirmā dziedātāja». Dažus mēnešus vēlāk Paganīni viņu klausījās koncertā teātrī «La Scalu» un atzina, ka viņa dziedot diezgan labi, vienīgi dikcija esot pavāja, «tāpēc ka viņa ir francūziete». Lafonu turpretī Paganīni raksturoja divos vārdos: «Spēlē labi, bet nepārsteidz.»

Pārsteigt — tieši to Paganīni pieprata kā neviens cits. Lafons, kurš dažu labu reizi stāstījis Fetišam par šīm publiskām sacensībām ar Paganīni, neuzskatīja, ka ticis uzveikts. Taču Fetiss zināja, ka klausītāji bez svārstīšanās uzvaras laurus piešķīra Paganīni. Fetiss uzskata, ka La-fons «šajā situācijā bijis ļoti nepiesardzīgs». Lafonam, raksta Fetiss, bija lielisks stils, līdzena un spēcīga skaņa, «taču, kas attiecas uz oriģinālu fantāziju, izpildījumu un grūto vietu pārvarēšanu, viņš nevarēja turēt līdzi konkurentam».

Lafons ar cēlu žestu atļāva Paganīni pirmo vietu uz afišām. Paganīni — no savas puses — programmas sastādīšanu atstāja Lafona ziņā. Vispirms uz estrādes iznāca Paganīni. Viņš atskaņoja paša sacerētu koncertu. Pēc tam vienu no saviem skaņdarbiem atskaņoja Lafons. Tad uznāca abi reizē, lai atskaņotu Kreicera Koncertsimfoniju divām vijolēm. Varam iedomāties publikas saviļņojumu, aplausu pērkonu un jūsmīgos izsaucienus, kad parādījās abi virtuozi. Lafons sāka rūpīgi uzskaņot savu instrumentu, pēc tam, pavērsies pret Paganīni, gribēja dot viņam «la», taču tas nicīgi paraustīja plecus un tūdaļ sāka spēlēt. Sākumā, kā viņš pats stāstījis Fetišam, dženo-vietis pareizi spēlējis visu, kas bija rakstīts notīs divām vijolēm. Toties solo posmā viņš ļāvis pilnu vaļu savai «itālieša fantāzijai» un pavadījumā improvizējis pavisam kaut ko jaunu, kas izraisīja neiedomājamu sajūsmu klausītājos, bet ne visai patika viņa «mīļajam pretiniekam». Pēc koncerta divām vijolēm Lafons atskaņoja savas Variācijas par krievu tēmu, un Paganīni koncertu noslēdza ar «Raganām». «Lafonam,» Paganīni izteicies Fetišam, «tonis, iespējams, bija skaistāks nekā man, taču publikas aplausi man skaidri apliecināja, ka šajā cīņā es nepiedzīvoju sakāvi.» (Pievērsiet uzmanību šim aiz žēlsirdības izmestajam vārdiņam «iespējams»!}

Saprotams, ka Paganīni radošā kaisme, it sevišķi Ada-gio kadencē Koncertsimfonijā divām vijolēm, fantastiskā skaņu un efektu daudzveidība meistariski izpildītajās «Raganās» pilnīgi atstāja ēnā Lafonu. Šoreiz savdabība, pār-smalcinātība un romantisms guva neapstrīdamu uzvaru pār klasikai tradicionālo skaidrību un atturību. Virtuozitātes brīnumiem, bez šaubām, piemīt neatvairāma burvība. Taču Paganīni nopelns ir ne tikai tas, ka viņš spīdoši pārvarējis visas grūtības, izkopis spožu tehniku un sasniedzis pilnības kalngalus. Jāņem vērā arī tas, ka viņš bija spējīgs aizēnot Lafonu un jebkuru citu vijolnieku ar savu individualitāti, savu kaismi, savu varenību, kas tad arī izpaudās viņa nepārspētajā meistarība. Viņš spēja «izbrīnīt» auditoriju, bet prata to arī aizraut, savaldzināt, apburt.

Rosīni, kuru viņš drīz satiks savā dzīves ceļā un kurš kā neviens cits prata izsmiet visu ko, sacīs:

«Es savā mūžā esmu raudājis tikai trīs reizes. Pirmo reizi, kad izgāzās mana pirmā opera, otro reizi, kad braucienā ar laivu ievēlās ūdenī ar trifelēm pildīts tītars, un trešo reizi, dzirdot Paganīni spēli.»

Un pēdējā frāzē vairs nejūt ne miņas no ironijas.

Nepārspīlējot un bez lieka dramatismā var pilnīgi noteikti apgalvot, ka Paganīni un Lafona duelim neapšaubāmi bijusi ļoti plaša atbalss ne tikai Itālijā, bet arī aiz tās robežām. Tas bija vēl viens pakāpiens Paganīni ceļā pa slavas kāpnēm: ceļš kalnup vēl tikai sākās.

1816. gada 7. martā Paganīni teātrī «La Scala» rīkoja vēl vienu akadēmiju. Pēc tam viņš uzstājās Parmā un Ferrārā un, nodomājis doties uz Vīni, aizbrauca uz ziemeļiem — Venēcijas virzienā. 30. jūlijā viņš uzstājās Padujā un 1. septembrī Triestē, kur uzkavējās ilgāk un sniedza vēl četrus koncertus. Uz pirmo koncertu ieradās 500 klausītāju, bet uz turpmākajiem publikas bija trīsreiz vairāk. Vijolnieku uzņēma ar lielu sajūsmu. Sevišķs panākums bija Variācijām uz ceturtās stīgas, šis skaņdarbs publiku vārda pilnā nozīmē noveda neprātīgā ekstāzē.

Triestē Paganīni sastapās ar Elīzu Bačoki, kurai pēc Napoleona krišanas vajadzēja šķirties no erchercogienes troņa. Tagad viņa dzīvoja burvīgā vietiņā — villā «Mi rats». Tur pulcējās vietējie aristokrāti, cenzdamies saldināt Napoleona māsas skumjo trimdu. Viņas namā bieži tika rīkoti banketi, sanāksmes, teātra uzyedumi, vies) tērzēja par šo un to, mazliet patenkoja. Par ko runāja Paganīni un Elīza, pastaigājoties pa brīnišķīgā dārza ēnainajām alejām? To nezina neviens.

Oktobrī Paganīni ieradās Venēcijā un palika tur līdz nākamā gada jūlijam. Tieši šajā laikā un šajā pilsētā viņš satika sievieti, kurai viņa dzīvē bija lemta diezgan paliekoša loma. Tā bija Antonija Bianki, tolaik necila statiste teātrī «Sansamuele». Meitene bija ļoti daiļa, un vijolnieka vērīgā acs to pamanīja. Redzams, kādreiz viņš bija devis viņai cerības uz to, kas bija viņas nesasniedzamais sapnis:

— Mācieties dziedāt, un jūs varēsiet piedalīties manos koncertos.

Ļoti iespējams, ka viņa uzturēšanās Venēcijā ieilga lirši šīs sievietes dēļ. Portretā, kas attiecināms uz daudz v.Piku laiku, viņas skaistums šķiet mazliet vulgārs, taču •I’ilgts un pievilcīgs: pareizi sejas vaibsti, ko ietver gluds matu sasukājams, gaišas acis, kas spilgti kontrastē ar 'umšajiem matiem, juteklīgas, skaisti veidotas lūpas, daiļi īleci un kakls, kurus izceļ tumšais samta tērps. Bianki ejas izteiksme ir netīkama, un, kā mēs vēlāk pārliecinā-1 imies, viņa patiešām ar savu nepiekāpīgo raksturu sagādājusi Paganīni daudz raižu.

1818. gada 7. novembrī Paganīni no Romas raksta Džermi:

«Mani jau gandrīz atkal bija iekvēlinājušas domas par to personu no Venēcijas. Taču vēstules, ko saņēmu no turienes, ir tādas, ka es par viņu ne dzirdēt negribu. Viņa vairs nemācās dziedāt. Viņa sakās mani nemīlam, mana draudzība viņai nepavisam neesot vajadzīga, un tāpēc viņa esot pilnīgi apmierināta. Tagad viņa acīmredzot dzīvo pie māsas Brešā.»

No piezīmes vēstules beigās redzams, cik ļoti Paganīni bijis aizkaitināts:

«Man vēl arvien,» viņš gaužas, «riebjas pat domāt par laulību. Man vajadzīgas nevis mīlestības vēstules, bet cieņa. Brīvība — tas ir dārgums.»

Sī pēdējā frāze ar spēcīgu rinlorzanclo (kāpinājumu) vēlreiz atkārtojas kādā citā vēstulē draugam — 1820. gada 31. janvāri no Palermo.

Pa to laiku Paganīni joprojām šo personu no Venēcijas apgādāja ar naudu, lai viņa mācītos dziedāt. Tā ir visai ievērības cienīga nianse: ja Paganīni «apgādājis viņu ar naudu», nav apšaubāms, ka abu starpā bijis kaut kas vairāk nekā platoniskas simpātijas jūtas vien vai viegla aizraušanās. Paganīni, kā redzams no viņa vēstules par kādu citu sievieti un kā var spriest pēc viņa izturēšanās citā līdzīgā situācijā, izsakās, ka vienmēr «dāvājis» naudu sievietēm, kuras pret viņu izturējušās «labvēlīgi», tik lielos apmēros, cik «viņam ļāvušas finanses». Taču diez vai viņš būtu gadiem ilgi devis naudu kādai meitenei, lai viņa mācītos dziedāt, ja nebūtu viņai ļoti pieķēries.

Tas redzams arī pēc tā, cik sirdīgi viņš uzsver, kas tad galu galā ir viņa sāncensis — mākslinieks: mans draugs! Un, lai gan Bianki viņam bijusi neuzticīga, kas bija vēl ļaunāk par saltajām un svešatnīgajām vēstulēm, ar kurām Antonija viņu bija aizvainojusi, ja Paganīni tomēr nepameta viņu, tas nozīmē, ka jaunā sieviete ļoti stipri un neparastā kārtā iekarojusi viņa sirdi. It sevišķi, ja ņem v.ērā vijolnieka vēj īgumu mīlas attiecībās.

Mēs redzēsim, ka arī vēlāk viņš tai vēl daudzas reizes piedos, līdz kamēr izmisums viņam liks galīgi pārtraukt attiecības. Bianki acīmredzot tā bija pārbaudīta taktika darīt viņam pāri un kļūt neuzticīgai. Tādi cilvēki kā Paga-nīni ne vienmēr izvēlas vismīlošākās un visuzticīgākās sievietes. No 1816. gada rudens teātra «Sansamuele» neievērojamā statiste sāks iekarot savu stāvokli, kamēr kļūs par sabiedrības atzītu vijolnieka mīļāko, un tā paliks vairākus gadus ilgi — no 1824. gada līdz 1828. gadam, ilguma ziņā sasniedzot rekordu, ko neviena ne pirms, ne pēc viņas nav pārspējusi. Tomēr līdz 1'824. gadam maldīgi būtu domāt, ka Bianki bijusi vienīgā Paganīni sirds valdniece. Viņš tai sūtīja naudu, varbūt pat laiku pa laikam satikās ar viņu, piedeva viņas neuzticību, bet, protams, pats nebūt nebija viņai uzticīgs, tā ka šajā ziņā viņas pretenzijas bija nevietā ...

Cik daudz vārdu, cik daudz sieviešu šajos gados pavīd Paganīni vēstulēs! Un katra ir likusi viņam iekvēloties, katrai viņš pratis atrast visjūsmīgākos vārdus, viscildinošākos apzīmējumus, aizgrābtības pilnus izteicienus. Vijolnieka straujais temperaments, sastapies ar šķēršļiem, kas traucē savienoties ar iemīļoto, bieži vien aizrauj viņu līdz pašai kraujas malai, kur sākas baigais bezdibenis — laulība. Taču ikreiz viņš īstā brīdī pagūst atkāpties un tūdaļ iemīlas no jauna.

Paganīni piemita neparasta naivitāte, kaut arī viņa pieredze mīlas jautājumos kļuva arvien bagātāka un viņa vēstulēs un rīcībā nereti izpaudās prāta diktēts saltums. Tomēr šī naivitāte ir nenoliedzama, tāpat kā neapstrīdams ir tas-, cik absolūti patiesas ir jūtas, kuras pārņem mūziķa sabangoto dvēseli tajos brīžos, kad viņu, kā vienmēr, valdonīgi un neatturami sagrābj kaisle. Mākslinieka temperamentam tas ir raksturīgi. Paganīni nespēj mīlēt auksti un ar aprēķinu kā «Seviljas pavedējs»[27], tāpat kā viņš nespēj ari auksti spēlēt vijoli. Šī īpatnība tad arī noteic viņa panākumus — gan mīlestībā, gan mākslā.

«... klausoties manas mūzikas dziedošo skaņu plūsmā, sievietēm tās liek raudāt...» viņš rakstīja Džermi dau-. i /.us gadus vēlāk — 1830. gadā, kad ar skumjām saprata, i-. i «viņš vairs nav jauns, nav... skaists, ir pat... neglīts».

Mēģiniet iedomāties, kas gan notika 1816. gadā, kad viņš vēl nebija neglīts un spēlēja ar liesmainu kvēli, un indēja ar nevaldāmu dedzību?! Sievietes taču krita viņa skaujas visur, kur vien viņš parādījās, kur vien viņu aizveda — kaut uz neilgu laiku — klejotāja gars.

1817. gada martā Venēcijā sniedzis divus koncertus teātrī «La Fenice», Paganīni jūlija sākumā aizbrauca uz Dženovu, lai «sastādītu rakstu, ka nepiekrīt tēvam un meitai Kavanniem», raksta Kodinjola. Iespējams, ka sali arā ar pilsētā paklīdušajām valodām viņš šeit arī nerīkoja koncertu.

Decembrī vijolnieks bija Turīnā, kur nodomājis uzstāties teātrī «lleggio» vai «Car ignano». Taču «Reggio» tieši bija operas sezona, turpretī «Carignano» šķita ne visai piemērots, jo aristokrātiem piederošās ložas nebija izmantojamas. Paganīni dega nepacietībā.

«Šodien uzsāku mazliet vingrināties, un man pirksti degtin deg,» viņš rakstīja Džermi 24. decembrī. Viņš mēģināja sameklēt kādu teātri Milānā, bet nesekmīgi, un pēdīgi viņam nācās Turīnā nogaidīt, kamēr paiet quare-sima'.

«Man šeit ir šausmīgi garlaicīgi,» viņš kādā citā vēstulē sūrojās draugam. «Teātrī «Reggio» ir draņķīga mūzika; reizēm aizeju pie sinjora Cinas, tur pulcējas ļoti daudz dženoviešu.»

Beidzot gavēnis bija pagājis, un 12. februārī Paganīni rīkoja savu pirmo koncertu teātrī «Carignano». Un avīze «Gazzetta piemontese» 14. februārī par to rakstīja:

«Sinjors Paganīni radījis jaunu stilu, kurā viņam diez vai būs sekotāji, tāpēc ka viņa veikums sniedzas pāri visam, ko vien var iespēt pēc mākslas likumiem. Ļoti bieži viņa vijole vairs nelīdzinās vijolei, bet skan kā flauta vai kā labi apmācīta dziesmu pratēja vistīrākā balss; neizsakāmi viegli viņš tiek galā ar vislielākajām grūtībām; vēl vairāk, būdams reizē ir komponists, ir atskaņotājs, viņš it kā tīšām cenšas palielināt šīs grūtības, sakāpināt tās līdz bezgalībai, lai pilnīgi nodrošinātu sev uzslavu, ka varējis tās uzveikt.» [28]

Pjačencā vijolnieka koncerts 24. maijā noritēja_ ar labiem panākumiem, to pašu var teikt par diviem pārējiem turpmākajās dienās.

Sarakste ar Džermi pārtrūkst līdz 1818. gada 1. jūlijam. Vēstulē ar šo datumu, kas- izsūtīta no Boloņas, Paganīni pavēsta draugam, ka bijis Palmā un noturējis tur akadēmiju, taču neesot ar to apmierināts, jo, viņš raksta, «todien bija nelāga laiks un Viņas gaišība bija saslimusi». No Parmas Paganīni devās uz Kremonu, kur filharmonijas biedrība iecēla viņu par savu korespondētājlocekli un uzņēmās visus izdevumus, kas saistīti ar diviem vakara koncertiem teātrī 15. un 21. maijā. Tomēr arī šeit otrais koncerts lietainā laika dēļ bija vāji apmeklēts. Pēc Kremonas pienāca kārta Mantujai, kurā Paganīni sniedza trīs alcadēmijas. «Gazzetta di Mantova» 30. maijā rakstīja par vijolnieka sirsnīgo uzņemšanu.

«Savā laikā manu uzstāšanos uzņēma tā, it kā spēlētu desmit vijoļu,» redzami glaimots, komentē Paganīni, «taču tagad tā atstāj tādu iespaidu kā visas simt vijoles. Man ir pašam savs stils.»

Boloņā Paganīni sarīkoja vienu akadēmiju un gatavojās sniegt vēl otru.

«Akadēmijā pagājušo ceturtdien,» vijolnieks stāsta, «man lielu labvēlību izrādīja kavalieris Krešentīni, mūziķis; viņš apmeklēja mani ģērbtuvē un uzaicināja ieturēt pusdienas, pievienojoties viņa viesu pulciņam. Tur es ļoti patīkami pavadīju laiku ar Kolbranas^28 kundzi un vēl vienu dāmu, diletanti, daiļu kā Ebe, kas savaldzināja mani, nodziedot duetu. Sinjors Barbaija, Neapoles teātru impresārijs, Kolbranas kundzes vārdā aicināja mani uz turieni, apsolot visus teātrus gratis^2, ja vien es atbrauktu septembra beigās. Tagad es sniegšu vēl divas akadēmijas; kādu mēnesi padzīvošu Venēcijā, tad došos uz Neapoli, uzstāšos Florencē . .. Radikati, Boloņas pirmais vijolnieks, lieliski prot pavadīt, tas ir mūziķis ar vārdu; aizvakar viņš atskaņoja vienu Haidna kvartetu, bet es — otru tā, kā tas bija rakstīts; tomēr teikšu Tev taisnību, mans izpildījums izstaroja burvību, ko es nespēju Tev aprakstīt.»

Tātad Boloņā Paganīni bija nonācis ļoti labvēlīgā vidē, visdzīvāko simpātiju lokā.

’Izabella And žēla Kolbrana — itāliešu dziedātāja, Rosini sieva. (Krievu tulk. piez.)

2 Par velti.

Kavalieris Krešentīni, kuru piemin Paganīni, ir ievēro-|.inīdis dziedātājs Džirolāmo Krešentīni, kas savu karjeru ļ,iu bija beidzis un tagad pasniedza dziedāšanas stundas. Alesandro Radikati bija labs vijolnieks un komponists. Interesanta ir Paganīni piebilde par to, ka viņš spēlējis I laidņu «tā, kā tas bija rakstīts». Tas ir rets gadījums Paganīni praksē, jo viņš mēdza ļauties radošajai iedvesmai pat tad, kad atskaņoja citu komponistu darbus.

* [29] [29]

Paganīni bija aizkustinoši pieķēries mātei. To pauž viņa vēstules un nebeidzamās rūpes par viņas veselību, labklājību, laimi. Pie tam viņš gandrīz nekad nav pieminējis tēvu, kurš nomira 1817. gadā. Acīmredzot viņš pret tēvu neizjuta īpašu sirsnību. Palasīsim dažas rindkopas no viņa vēstulēm mātei:

«Venēcijā, 1816. gada 16. oktobrī,

Mīļā sinjora māmuļa . .. esmu vienmēr gatavs izpildīt Jūsu vēlēšanās un ne tikai runājot par atlikušo summu, par kuru Jūs rakstāt. Vēl vairāk — es gribu noteikt Jums ikmēneša pensiju, lai Jums būtu pietiekami produktu pašai un visai ģimenei. Sakiet man, cik liru dienā Jums vajadzētu, un es aizsūtīšu. Ļoti vēlos, lai Jūs un māsas būtu apmierinātas.»

«Veronā, 18. novembrī.

Mana karsti mīļotā māmuļa! Esmu lieliskā noskaņojumā, bet tas kļūs vēl labāks, ja Jums būs labs uzturs; vēlos, lai Jūs pirktu labu vīnu «Monferato» un labi ēstu un mājās visi būtu laimīgi, citādi būšu apbēdināts. Naudas man ir diezgan, varu sūtīt, cik vien vajadzīgs.»

1813. gada 7. janvārī Nikolo bija noraizējies par mātes slimību un rakstīja Džermi:

«Varat iedomāties, kā mani satrauc tas, ka viņa arvien vēl ir slima. Nule es uzrakstīju vēstuli, taču nevis pats, bet to diktēja mana sirds. Sakiet viņai, ka viņa to saņems pa pastu.»

Taču, uzzinājis, ka māte atlabusi, viņš priecājas un aiz lieliem priekiem izsaucas:

«Esmu priecīgs, ka mana vismī-mī-mī-mī-mīļāķā māmulīte pilnīgi izveseļajusies, un vēlos, lai tā būtu allaž un vienmēr.»

1820. gadā viņš nodalīs mātei trīs tūkstoši liru lielu renti iztikai un izraudzīs viņai dzīvokli Sarcāno laukumā,

kur viņai būs daudz labāk nekā vecajā vietā Drakona šķērsielā.

«Tādējādi,» viņš 1820. gada 5. septembrī raksta Džermi no Neapoles, «man vienmēr būs kur apmesties, kad atbraukšu viņu apciemot un pamieloties ar brīnišķīgo mi-nestrone^1, ko dievišķīgi gatavojušas viņas rokas.»

Kādā citā vēstulē advokātam — 1825. gada 3. februāri no Romas — mēs atkal lasām:

«Dārgais draugs,

Tu esi bezgalīgi labs pret manu māti... es Tev par to esmu ļoti pateicīgs un nekad neaizmirsīšu.

Lūdzu Tevi sarēķināt kopīgi ar manu māti, cik daudz viņai jāmaksā uz priekšu par veselu gadu, lai nezaudētu māju, kurā viņa pašlaik dzīvo, un lai viņai būtu viss, ko var ievājadzēties; un ne tikai tas vien, bet lai varētu samaksāt arī visu pārējo, ko viņa vēlētos. Pasaki man, cik simtus vai tūkstošus liru vajadzētu viņai nodot, un es to noteikti izdarīšu.»

Starp piemiņas lietām, kas glabājas Milānā Paganīni dzimtā, ir veclaiku benīte ar pušķi — tāda, kādas pagājušajā gadsimtā valkāja gandrīz visi, jo ziemā telpas tolaik slikti apkurināja. Pie šīs benītes piesprausta zīmīte, ko rakstījis Nikolo Paganīni dēls Akille: «Benīte šūta no Terēzas Bočardo Paganīni, Nikolo mātes, kāzu tērpa drēbes gabaliņa.»

Vēlēšanās, lai pie viņa kā talismans^2 vienmēr atrastos šis mātes kāzu tērpa drēbes gabaliņš, vairāk nekā jebkura rīcība, vēstules vai vārdi izgaismo mums Paganīni patiesās jūtas. Tas, kurš vijolniekā saskatījis ļaunu, cietsirdīgu aprēķina cilvēku, lai padomā par šo veco, izbalējušo cepurīti un tad droši vien mainīs savus uzskatus.

Paganīni slava jau sniedzās pāri dzimtenes robežām. Un ļoti zīmīgi, ka ap 1816.—1817. gadu, lai tiktos ar viņu, uz Itāliju speciāli atbrauca divi ārzemju mūziķi — vācietis un polis.

Ludvigs Spors tolaik skaitījās Vācijā labākais vijolnieks. Viņš bija arī pazīstams komponists un kalpoja Kaselē hercoga Brunsvika galmā. Vācija 1816. gadā sūtīja viņu uz Venēciju uzmeklēt Paganīni. Grūti iedomāties lielāku kontrastu kā šie divi vijolnieki. Vācietis — [29] gaišmatains, drukns, gauss, flegmatisks, rožainu seju kā iesnām bērnam. Paganīni — melns, vājš, dzīvs nervu kamols, sejā saviļņojumi un kaislības pāragri ievilkušas grumbas.

Lūk, ko Špors raksta «Autobiogrāfijā»:

«Šorīt pie manis ieradās Paganīni, un tā es beidzot varēju iepazīties ar šo cilvēku, par kuru biju diezgan saklausījies gandrīz katru dienu, kopš esmu Itālijā. Neviens cits instrumentālists uz itāliešiem nebija atstājis tādu iespaidu kā Paganīni. Ja pavaicā, ar ko tad izskaidrojami šie milzu panākumi, mūzikā nekompetenti cilvēki saka, viņš esot īsts mags un burvis un izvilinot no savas vijoles tādas skaņas, kādas neviens vēl nav dzirdējis šim instrumentam. Mūziķi turpretī, nenoliedzot viņa apbrīnojamo tehniku, atzīst, ka viņam neesot liela, plaša toņa un kantilēnas izpildījumā pietrūkstot gaumes, un vispār uzskata viņu par šarlatānu. Tas, kas viņa spēlē savaldzina plašo publiku un rada nesasniedzamā slavu, uzmanīgāk pavērojot, esot tikai viens otrs «ziediņš», ar kādiem jau sendienām mūsu vecmāmiņas jūsminājis slavenais Šellers, kurš apbraukājis Vācijas provinces pilsētiņas. Šie mākslotie flažoleti, pizzicato vienīgi ar kreiso roku un bez lociņa, variācijas uz vienas stīgas, kad noņemtas trīs pārējās, un daudzi citi fokusi un skaņas, kas neatbilst vijolei, piemēram, fagota skaņa un veca cilvēka balss^30. Tā kā es nekad nebiju dzirdējis Šelleru, man būtu bijis interesanti paklausīties Paganīni un iepazīties ar viņa spēles paņēmieniem, tāpēc ka, pēc manas pārliecības, viņam, bez šaubām, piemīt daudz vērtīgākas īpašības nekā tās, kuras esmu pieminējis. Šeit klīst valodas, ka pārsteidzošo virtuozitāti viņš ieguvis, četrus gadus nosēdējis cietumā, kas viņam ticis piespriests par to, ka dusmu lēkmē nogalinājis kādu sievieti, un ka viņš pat neesot pratis ne lasīt, ne rakstīt.»

Ar šādām runām tika uzkurināta Spora ziņkārība, interesi sakāpināja arī profesionālās sacensības gars. Ir saprotams, ka viņam gribējās paklausīties^ Paganīni. Taču Paganīni reizēm labpatika izjokot cilvēkus, jo sevišķi savus tā dēvētos kolēģus. Viņš, piemēram, koncerta mēģinājumā, nonācis līdz kadencei, varēja pēkšņi apturēt orķestri un, pavērsies pret mūziķiem, kas_ nepacietīgi gaidīja viņa solo, mierīgi pateikt: «Un tā tālāk, kungi!»

Tiem tad nācās gaidīt līdz pašam koncerta vakaram, kad varēja apmierināt savu ziņkāri. Sporām vajadzēja gaidīt veselus četrpadsmit gadus, kamēr 1830. gada vasarā Pa-ganīni atbrauca koncertēt uz Kaseli. Bet arī tad, kā redzēsim, nevarēja būt ne runas par pilnīgu saprašanos abu starpā.

Toreiz Venēcijā Spors tā arī nedabūja viņu dzirdēt. Vijolnieki satikās vēl vienu reizi, taču Paganīni, tāpat kā pirmajā gadījumā, atsacījās spēlēt. Vācietis veltīgi viņu izlūdzās kopā ar veselu pulku mūzikas cienītāju, kuri tāpat ļoti vēlējās dzirdēt skaņu burvi. Paganīni atvainojās, teikdams, ka sāpot roka, jo nesen esot kritis, piebilzdams vēl, ka, protams, viņam ar Sporu gan radīšoties izdevība tikties Romā un Neapolē un tad viņš būšot ļoti laimīgs un pagodināts spēlēt kolēģim priekšā. Spors vēl gribēja raudzīt viņu pierunāt, bet Paganīni nozuda.

Polis — tas bija Karols Juzefs Lipiņskis, dzimis 1790. gadā, viens no izcilākajiem Polijas vijolniekiem. Viņš ir pieminēts vienā no Paganīni vēstulēm Džermi.

1818. gada 1. jūlijā viņš no Boloņas tam raksta: «Zināmais Lipiņskis atbraucis no Polijas uz Itāliju vienīgi, lai dzirdētu mani. Viņš mani uzmeklēja Pjačencā, un mēs gandrīz visu laiku pavadām kopā, viņš mani dievina. Viņš pārsteidzoši labi atskaņoja trīs manus kvartetus — Karrega, Radži un Džermi. Tagad viņš brauc atpakaļ uz Poliju, lai dažus gadus vingrinātos manā spēles veidā, un par kādu citu skolotāju negrib ne dzirdēt.»

Lipiņskis bija bagāts cilvēks, viņš varēja atļauties ceļojumu no Polijas uz Itāliju, lai uzmeklētu Paganīni. Kad polis pirmo reizi dzirdēja Paganīni spēlējam koncertā Pjačencā, viņš tūlīt uztvēra Paganīni ģēnija diženumu un pacilātībā pievienojās trakojošās publikas gaviļu saucieniem. «Paganīni ļoti draudzīgi uzņēma gados jauno kolēģi un daudz spēlēja kopā ar viņu turpmākajās dienās.»

Spēlēt labu mūziku kopā ar lieliskiem mūziķiem sagādāja Paganīni patiesu prieku. Viņa sarakstē bieži pieminēta šāda muzicēšana. Dženovietis ļoti labprāt spēlēja kvartetā. Augstāk par visiem citiem viņš vērtēja Bēthovena kvartetus, arī pēdējos, kuri sākumā viņu pārsteidza uh mulsināja. Taču vēlāk viņš tos saprata, novērtēja un apbrīnoja, kaut gan viņa pakurlie laikabiedri uzskatīja, ka šādu mūziku var klausīties tikai trakie.

Polijā atgriezies, Lipiņskis sacerēja trīs kaprīzes vijolei un veltīja tās Paganīni, tādējādi izsakot savu cieņu un pateicību. Diemžēl vēlāk, kad Paganīni 1829. gadā atbrauks uz Poliju, šo abpusējo simpātiju un draudzības gaisotni sabojās ļaunvēļu un dažādu tukšu ļautiņu domstarpības un tenkas; divu mūziķu jaunās brālīgās saites izirs.

* * #

Viena 1818. gada augustā rakstītā vēstule ļauj spriest, ka pēc Boloņā pavadītajām dienām Paganīni aizbraucis uz Florenci un, kaut gan tur patlaban bijusi operas un baleta sezona, gatavojies sniegt koncertus.

«Mans dārgais draugs,» viņš raksta Džermi 11. augustā, «tātad esmu šeit, jūtos labi un gatavojos rīkot divas akadēmijas (ko tik ļoti kāro Publika) teātrī «Pergola». Pirmā paredzēta nākamās nedēļas sākumā, kad būs beigušās operas un baleta izrādes un lielhercogs droši vien būs atgriezies no Sjēnas, kur viņš patlaban uzturas.»

Florences publika XIX gadsimta sākumā tiešām ir izpelnījusies lielo burtu, ar kādu Paganīni to pagodinājis savā vēstulē, ja tā apmeklēja teātri vasarā, augusta vidū — viskarstākajā laikā — , un turklāt nevis lai noskatītos operas un baleta izrādes, bet noklausītos vijoles koncertus. Taču šoreiz vijoli spēlēja Dženovas skaņu burvis, un no teātra arhīva dokumentiem var uzzināt, ka 25. augusta koncertā bija «neredzēts publikas pieplūdums». Paganīni viltīgi bija to izziņojis par vienīgo koncertu, ievietojot laikrakstā «Gazzetta di Firenze» 22. augustā šādu paziņojumu:

«Sinjors N. Paganīni, vijolnieks, pa ceļam uz Neapoli iegriezdamies mūsu pilsētā, pagodinās ziņot Publikai, ka trešdien, 25. augusta vakarā, teātrī «Pergola» sarīkos vienu vienīgu akadēmiju, kurā piedalīsies arī sinjora Terēza Čekoni.»

Florencē Paganīni bija prieks vēlreiz satikties ar Salvatore Tinti, kurš viņu atcerējās vēl kā zēnu, kad Paganīni 1795. gadā pirmo reizi bija atbraucis uz šo pilsētu.

«Tūlīt iešu spēlēt kvartetus ar vijoļspēles skolotāju sinjoru Tinti,» Paganīni vēl pieraksta savas 11. augusta vēstules beigās.

No Florences Paganīni devās uz Pistoiju, kur uzstājās koncertos «teātrī, kur bija tik gaišs kā dienā». Par to viņš rakstīja Džermi 1. oktobrī: «Izdevis trīsdesmit ce-hīnu, es uz rokas saņēmu trīsdesmit septiņus cehīnus.»

Septembrī viņš atkal atbrauc uz Florenci, un «Gazzetla di Fiienze» 19. datumā paziņo, ka pēc vispārēja lūguma Paganīni apņēmies sniegt otru akadēmiju.

23. septembrī vijolnieks ar triumfu koncertēja Pizā un oktobra sākumā iekaroja Sjēnas publikas sirdis.

«Mans dārgais draugs,» viņš raksta Džermi, «pagājušo svētdien, kad es biju Sjēnā teātrī, skatītāji mani sazīmēja un lūdza sniegt akadēmiju; tomēr, tā kā šajā gadalaikā lielākā daļa Sjēnas iedzīvotāju uzturas ārpus pilsētas, es atteicos. Pirmdien no rīta, kad biju jau saposies atgriezties Florencē, divi ieradās pie manis un iedeva man četrdesmit cehīnu, tad es sniedzu akadēmiju to pašu vakaru. Sjēnas publikas sajūsmas saucienus nav iespējams aprakstīt; vajadzēja apsolīt vēl vienu akadēmiju, ko sniedzu svētdien pats uz sava rēķina.»

Iekams atstāt Florenci, Paganīni 10, oktobrī uzstājās vēl vienā — pēc skaita trešajā koncertā teātrī «Pergola», pēc tam trijos naktī izbrauca uz Sjēnu, lai pagūtu tur nokļūt nākamās dienas vakarā uz otro akadēmiju. Tas bija viņa pēdējais koncerts Toskānā šajā sezonā. Pēc tā viņš tūdaļ aizbrauca uz Romu.

Desmita nodaļa PIEDZĪVOJUMI UN NEVEIKSMES NEAPOLĒ

Patiesa saskaņa — retums.

Paganīni

Kad Paganīni ieradās Romā pirmo reizi, pilsēta atstāja uz viņu milzīgu iespaidu. Tā 1818. gada 4. novembrī viņš raksta Džermi: «Sī pilsēta pārsteidz visspilgtāko iztēli.»

Viņš sāka apmeklēt teātrus, lai pirms uzstāšanās koncertā cik necik iepazītu pilsētas mākslas dzīvi.

Dženovieša ierašanos atzīmēja oficiālā prese. «Diario di Roma» bija rakstīts: «Šinīs dienās Romā ieradās vis-gaišais vijoles Profesors Paganīni. Ar nepacietību gaidām, kad viņš ļaus mums jūsmot par savu vienreizējo mākslu,»

Bet tad sākās lietavas, un Paganīni sūrojās Džermi, ka Romā «jāmaina zābaki desmit reizes dienā». Dusmas aizdeva arī baznīcas tēvi.

«Visgaišais kavalieri Tēvs,» viņš rakstīja Annibalem Milceti^31 pēc trīs mēnešu dzīves Romā — 1819. gada 22. janvāri, «tā kā man nav iespējams šeit sniegt akadēmiju, jo svētie tēvi negrib, ka spēlē piektdienā, un man savukārt nav izdevīgi citās dienās, kad darbojas visi teātri, es nolēmu braukt uz Neapoli, taču dažādi cienījami ļaudis, kuri cenšas izdabūt vajadzīgo atļauju, lūdz mani vēl uzkavēties šeit, tad nu redzēsim, vai viņiem izdosies pārliecināt Viņa gaišību kardinālu vikāru Litu.»

Atļauju rīkot koncertu piektdienā Paganīni saņēma nevis no kardināla Litas, bet no kardināla Albāni. Taču vēl pirms tam vijolnieks aizbrauca uz Neapoli un 31. martā tur sniedza savu pirmo koncertu teātri «Fondo». Laikraksts «Giornale del legno delle due Sicilie» par to 1, aprīlī rakstīja:

«Publikas nesanāca sevišķi daudz, toties ta bija smalka: dievišķās harmonijas mākslas patiesi cienītāji bija atnākuši paklausīties slaveno mākslinieku, kurš, savai slavai sekodams, pirmo reizi atbraucis pie mums plūkt jaunus laurus. Vakar vakarā viņš jo sevišķi sajūsmināja klausītājus, it īpaši tos, kuri pilnā mērā spēja novērtēt, kāda meistarība vajadzīga, lai uzveiktu arvien pieaugošās grūtības.»

20. aprīlī Paganīni Romā koncertēja pieņemšanā, ko valdība sarīkoja Viņa augstībai par godu teātri «Apollo», kurš bija tā iluminēts, ka tajā bija «gaišs ka diena», un 27. jūnijā viņš spēlēja Neapolē teātrī «San Cailo». Šis teātris pēc 1816. gada ugunsgrēka bija nesen restaurēts, un plašā zāle nebija tik pārpildīta, kā Paganīni to butu vēlējies.

«Tie, kuri nebija dzirdējuši sinjoru Paganīni teātrī «Fondo»,» rakstīja «Giornale del regno delle due Sicilie»

1819. gada 29. jūnijā, «varēja savu ziņkārību apmierināt sestdienas vakarā teātrī «San Carlo». Paganīni spēlēja pirms operas izrādes un pirms baleta. Viņš atskaņoja vienu no Kreicera visskaistākajiem darbiem un atkārtoja tās Variācijas uz ceturtās stīgas, kurām tik ļoti aplaudēja pirmajā akadēmijā. Kaut gan «San Carlo» teātris, šķiet, nebija visai piemērots viņa instrumentam, tāpēc ka pārāk lielajā zālē skaņa izgaisa, slavenais mākslinieks vijolnieks tomēr spēja pārvarēt visas akustikas grūtības un izpelnījās publikas atzinību. Šī otrā uzstāšanās nebūt nemazināja sinjora Paganīni slavu, ko viņš guva pirmajā akadēmijā.»

Paganīni pats par Neapoli un neapoliešiem vēstulē Džermi izteicies tā:

«Neapole, 1819. gada 20. jūlijā.

Mans dārgais draugs, zinot, cik neviltotas un maigas draudzības jūtas man ir pret Jums, Jūs labi sapratīsiet, cik ļoti es priecājos, uzzinājis, ka esat atspirdzis; mana pašsajūta ir laba, ja neņem vērā nepatikšanas sakarā ar lielo karstumu, kas, starp citu, jau ir mazinājies.

Nekas man tā neglaimo kā cildinājumi un aplausi, ko saņēmu trijos koncertos, kad šejienes karaliskajos teātros uzstājos izmeklētas publikas priekšā, kura visai lepojās ar to, ka ir kompetenta spriest par mūziku. Teikšu tikai, ka pirmajā vakarā, kad spēlēju teātri «San Carlo», šī publika, aplaudējot man, atļāvās pārkāpt stingro valdības pavēli •— neizrādīt piekrišanu vai neapmierinātību galma personu klātbūtnē, vismaz tikmēr ne, kamēr nesāk aplaudēt Viņa augstība. Publika viņu negaidīja un ar nebeidzamiem aplausiem un saucieniem «£v-viva»[32] jūsmīgi sveica mani, liekot trīs reizes iznākt uz skatuves.

Es dzīvoju ļoti taupīgi, tāpēc velti nebažījieties, mana veselība, miers un nauda nav apdraudēti. Pilsēta ir ļoti skaista, apburoša. Brīnišķīgs klimats, lieliskas ainavas, teicami ēdieni un vīni, krāšņas kokospalmas, jautrības pilni — kā Hesperīdu dārzi — ir publiskie parki; sievietes ir daiļas, taču Paganīni dzīvo pa pusei kā stoiķis, pa pusei kā piesardzīgs dženovietis.»

Dženovieša piesardzība, ar ko lielījās Paganīni, nekad nepastāvēja ilgi. Arī Neapolē viņš dažas reizes neprātīgi iemīlējās. Sākumā viņu savaldzināja Neapoles ievērojamākā advokāta meita. Kad Paganīni lūdza tā meitas roku, jaunavas tēvs atteica viņam un ar to viss izbei-cI.ms. Sājā laika vijolnieka veselība bija nopietni iedragātu.

1820. gada 29. maijā viņš rakstīja — «kādus divus indiešus jādzīvo ļoti piesardzīgi (kā ieteic Sicīlijas la-h.ikie mediķi)». Sicīlijā viņš bijis tā paša gada janvārī. Un turpināja: «Gribu uzlabot veselību, lai varētu aiz-lu.iukt uz Vāciju, Berlīni, Krieviju, Prūsiju, Franciju un Angliju; vēlāk varbūt apprecēšos, un arī man būs puikas vai meitenes.»

Un 7. jūnijā viņš atkal raksta Džermi:

«Dārgais draugs, svētais Janvārijs uzklausījis Tavas lugšanas, taču brīnums vēl nav pilnīgs. Tu gluži pamatoti sūdzies, ka nesaņem no manis vēstules; taču Tava pēdējā vēstule, tā, kuras datums palicis tintes pudelē, ceļā izmainījās ar manējo, kuru sūtīju Tev no šejienes un kuru, es ceru, Tu esi jau saņēmis. Vispār — lūdzu, neņem no manis piemēru slinkošanā; turpretī, lai nokauninātu mani, applūdini mani ar savām jautrajām vēstulēm, vienīgi tās spēj uzlabot manu sašļukušo omu. Pagaidām te būs atbildes uz Taviem jautājumiem.

Pošos braukt, uz Vāciju. Varbūt rudenī varēšu Tevi apkampt. Mana sirds vairs neiedegas mīlestībā.

Ļoti priecājos kopā ar Tevi, ka Tu tik labi sāc atskaņot manus kvartetus, un šajā sakarā Tev pienākas vēl lielāka uzslava. Mans kritiens bija pamatīgs! Tā vien stāv acu priekšā šie 39 pakāpieni.»

Nejauks furunkuls kājā un «gandrīz neciešamais» karstums mocīja Paganīni līdz septembra sākumam, un pēc tam viņš, kā redzēsim, aizbrauks kopā ar Rosini uz Romu. Taču marta mēnesī viņš atkal ir Neapolē un 22. jūnijā sūta Džermi vēstuli, kurā izklāsta veselu romānu:

«Mans dārgais draugs, beidzot nu esmu izšķīries rīkoties tā, kā liek mana sirds, un arīdzan, kā manam stāvoklim piedien, es precos. Jaunā meitene, ļoti krietnu vecāku meita, tikpat daiļa, cik stingri audzināta, tiešām ir dziļi saviļņojusi manu sirdi; un, kaut arī viņai nav pūra, es tomēr labprāt izvēlos viņu un būšu kopā ar viņu laimīgs. Jā, debesis tā ir lēmušas, un man pašam ir liels prieks. Mani gadi aizritēs laimības pilni, un es skatīšu sevi savos bērnos.

Taču šobrīd man ir vajadzīgs apliecinājums, ka nesastāvu laulībā, un es nezinu labāka drauga par Tevi, kuram es varētu lūgt pagādāt to iespējami ātri. Tā ka, lūdzu, izdari to manā labā — vispirms dabū manu kris-tāmzīmi no Sansalvatores baznīcas mācītāja, tai jābūt kaut kur ap 1780. gadu, pēc tam sameklē vēl kādu, kurš mani pazinis, varbūt sinjoru Šakalugu Karlo vai marķīzu Krozu, vai kādu citu, kurš Tev šķitīs piemērots, un aizej ar viņu uz arhibīskapa kanceleju, lai nodod liecību, ka es neesmu precējies... Izdari visu ātri un glāb mani, vilcināšanās man nozīmē tikpat kā nāvi!

Piedod, draugs, par šādu traucējumu, tomēr tas vēl nav viss salīdzinājumā ar to, ko vēl gribu prasīt mūsu draudzības vārdā.

Šeit vēl joprojām ir spēkā franču civilkodekss un laulības noformēšanā jāievēro tā noteiktās formalitātes, tāpēc man ir nepieciešama apliecība par mana tēva nāvi. Viņš nomira apmēram pirms četrarpus gadiem Sansalvatores draudzē, sīkāk Tu vari apjautāties manai mātei, viņu nav grūti atrast. Tāpat Tev zināms, ka nepieciešama arī mātes piekrišana; mana māte, kā zini, rakstīt neprot, un man būtu ļoti nepatīkami, ja to uzzinātu manas daiļās līgaviņas vecāki; tāpēc, esi tik labs, saki manai mātei, lai viņa, kad ies pie notāra, apsien labās rokas īkšķi un, kad viņai liks parakstīties, lai paskaidro, ka nevar, jo uz šā pirksta ir augonis. Saproti, tādējādi kaza būs dzīva un arī vilks būs paēdis. Ja tas notiktu Tavā kantori, es zinu, viss norisinātos ļoti ticami; saskaņā ar franču liku--miem vajadzīgs arī pierādījums, ka man nav radinieku pa tēva līniju, izdari arī to manā labā, Tu taču zini, kā tas darāms. Bet tagad pats grūtākais. Tas ir sakarā ar kris-tāmzīmi, man būtu ļoti nepatīkami, ja pēc tās uzzinātu, ka man jau ir pāri četrdesmitiem. Vai Tu nevarētu vienoties ar Sansalvatores baznīcas mācītāju, ka viņš ieraksta tajā citu gadu, līdz ar to padarot mani nedaudz jaunāku, tas mani ļoti iepriecinātu; tad nu pacenties izdomāt, kā to vislabāk nokārtot, un, ja Tev tas izdosies, man būs liels prieks.

Tik daudz raižu, mans dārgais draugs! Bet ko lai dara, man nav neviena, pie kā griezties, vienīgi Tu, jo Tev ir zināšanas, kas nepieciešamas, lai viss nokārtotos, kā pienākas, un Tu jau daudzas reizes esi pierādījis savu patieso draudzību. Par izdošanām nebaidies, es Tev visu atlīdzināšu. Tu pazīsti manu dabu un vari labi iedomāties, cik lielu sasprindzinājumu pārdzīvo mans organisms, ko sa-kairinājuši jutīgie nervi un iekvēlinājusi iztēle. Tāpēc, ja negribi, lai aiz mīlestības eju bojā, dari visu itin drīz im (' ilīdzi piepildīties manām vēlmēm un saldajam lik-i< 11iin, kāds mani sagaida.

i.iliec sveiks, mans draugs. Es paturu sev tiesības pa-

i.nlil; Tev savu Veneru un piespiest Tevi atzīt, ka Pagali n ii visās lietās izvairās no viduvējības.

Tavs patiesais draugs

Nikolo Paganīni,

Neapolē 1821. gada 22. jūnijā.

/’. S, Tiklīdz saņem apliecību, ka es nesastāvu laulībā, iiilīt izsūti man, kaut arī viss pārējais vēl nebūtu gatavs. Neaizmirsti mārku un nepieciešamās apliecības, kādas vajadzīgas, ja runa ir par divām dažādām valstīm; pabeidzies, jo es tā degu, ka vairāk nespēju.

P. P. S. Atbildi tūlīt, tiklīdz saņem šo vēstuli.»

Ak vai, nākamā vēstule pēkšņi nogrūž mūs no bangojošas kaislības virsotnēm nežēlīgas vilšanās bezdibenī. Sis vēstījums izsūtīts no Parmas 1821. gada 17. novembrī un arī adresēts Džermi;

«Mans dievinātais draugs, jūtos ļoti vainīgs, ka tik ilgi nerakstīju. Tikai Jums atzīšos, ka esmu atklājis, šis objekts ir īsts sāns souci', tagad viss ir mainījies, un es atbrīvojos pēc četrām dienām, kas man šķita četri gadi. Viņa atrodas pie kādas zemnieces, kas apliecinās, ka visu laiku uzraudzījusi viņu, un tādējādi viņi droši vien noticēs tam, kas nav noticis. Es apsolījos atgriezties dzimtenē: to darīšu mīļu prātu.»

# * *

Sakarā ar Paganīni vairāk vai mazāk donžuāna stilā veiktām dēkām būtu interesanti noskaidrot, kādā kārtā un kad viņš iepazinies ar tā laika angļu donžuānu —-Džordžu Gordonu Baironu. Bairons dzīvojis Itālijā laikā no 1817. gada līdz 1823. gadam sākumā Venēcijā, pēc tam Ravennā, Pizā un pēdējos mēnešus Dženovā.

Ļoti skaista blāvi bāla seja, ko ieskauj melnas, vijīgas cirtas, lielas, tumšas, sapņaini maigas acis, taisna uzacu līnija, daiļi veidots profils — tāds izskatījās šis cilvēks. Turklāt viņš tiešām atgādināja sātanu — viņš bija klibs. Viņa popularitāti daudzējādā ziņā veicināja viņam piedēvētais dēmoniskums — tāpat kā tas bija ar Paganīni. [33]

Dzejniekam ar vijolnieku bija vēl kaut kas kopīgs; attiecībā uz sievietēm abi labprāt mēdza parodēt gan vārdos, gan darbos Proporcija mīlas pilno rindiņu;

Nec lecum, nec sine te viveie possum.[33]

Bairons tiešām mēdza teikt:

— Sievietēs briesmīgākais ir tas, ka nav iespējams dzīvot ne bez viņām, ne ar viņām.

Arī Paganīni bija tādās pašās domās. Protams, abi bija spilgts kontrasts — dzejnieks un vijolnieks. Ārkārtīgi elegantais, izsmalcinātais lords ar bezkaislīgu, saltu sar-doniskā smīnā savilktu seju un dīvainais mūziķis, allaž vairāk vai mazāk nevīžīgi ģērbies, vairāk vai mazāk ekstravaganti ģērbies, vāju, savās noslēpumainās sērās neizdibināmu seju.

Bet varbūt, kad sastapās viņu možie, vērīgie skatieni, viss ārišķīgais izzuda un radās nenosakāms dvēseles strāvojums, brīvāka izturēšanās un dzima dziļu abpusēju simpātiju noskaņa, kas varēja pēkšņi tuvināt divus ģēnijus. Un, ja tā ir bijis, tad viņu saruna būs bijusi interesanta. Abi, kā stāsta Eskidjē^2, kādreiz 1824. gadā saulainā marta dienā pastaigājušies ārpilsētas parkā. Vijolnieks bija piecus gadus vecāks par dzejnieku, kurš dzimis 1788. gada janvārī, taču «Dona Žuana» autors izskatījies daudz skeptiskāks un žultaināks par «Raganu» komponistu.

Eskidjē raksta, ka Bairons un Paganīni tikušies Florencē

1824. gada martā, tomēr šis datums, bez šaubām, ir nepareizs, tāpēc ka 1823. gada 13. jūlijā, piektdienā, šajā liktenīgajā dienā, Bairons aizbrauca uz Grieķiju un 1824. gada 19. aprīlī mira Misolungi pilsētā. Kad tad šī sastapšanās ir notikusi? Varbūt agrāk — 1818. gada augustā? Bairons tad bija Venēcijā, taču varēja arī aizbraukt uz Florenci. Paganīni tad vairs Florencē nebija, atskaitot īslaicīgo uzturēšanos tur 1822. gadā. Tā paša gada augustā viņš ārstējies Pāvijā; var arī būt, kaut gan tas ir maz ticams, ka viņš ieradies Florencē laikā starp maiju un augustu un tad saticies ar lordu Baironu, kurš toreiz dzīvoja Pizā. Iespējams, šī sastapšanās notikusi ne tikai citā laikā, bet arī citā vietā... [34]

ROMAS KARNEVĀLS

Paganlni visās lietās izvairās no viduvējības.

Pagartīni raksta Džerrni 1821, gada 22. jūnijā

Ar Rosini vārdu mēs pirmoreiz sastopamies Paganlni vēstulē no Turīnas 1817. gada 20. decembri, kurā vijolnieks raksta: «Teātri «Reggio» šajā karnevālā uzved Rosini operu, tās nosaukums «Aleramo Palmīrā».» Var pieņemt, ka Paganlni tolaik jau bijis pazīstams ar Rosini, vismaz redzējis viņu. Tomēr vēstulēs viņš_ par to neieminas.

Par viņu tikšanos vēstulēs ir pieminēts tikai pēc gada. Paganlni uzturējies Boloņā 1818. gadā no jūnija līdz augustam. Un, kā redzams, iepazinies ar pilsētas spožo mūziķu aprindām. Tie bija dziedātājs Džerolamo Krešen-lini, dziedātāja Izabella Kolbrana, kas pie viņa ņēmusi stundas, impresārijs Domeniko Barbaija, vijolnieki Radi-kati un Danti, čellists Palmjēri, kā arī mūziķi, kas spēlēja violu, Sārti un Pankaldi, tēvs Stanislao Mātei — slavens kontrapunktists (kurš viņam pasniedza Boloņas Filharmonijas akadēmijas diplomu) — un kavalieris Annibale Milceti, diletants čellists. Viņi bieži rīkoja draudzīgas muzikālas sanāksmes — līdzīgas tai, kurā Paganlni atskaņoja Haidna kvartetu «tā, kā tas bija rakstīts», un kad, kā viņš rakstīja Džermi, «viņa izpildījums izstaroja burvību», ko viņš nespējot aprakstīt.

Dažreiz šie mūzikas vakari notika baņķiera Penjalveras namā, un «Autobiogrāfiskajās piezīmēs» mēs lasām:

«Improvizēju uz čembalo kopā ar Rosīni Boloņā Penjalveras mājā.» Konestabile šīs tikšanās datē ar 1814. gadu, bet datums jāizlabo uz 1818. gadu. Patiesi — Paga-nīni no Florences vēstulē Džermi 1818. gada 20. augustā piemin tikšanos ar Rosīni Boloņā.

Rosīni, dzimis 1792. gadā, bija desmit gadus jaunāks par Paganini. Tomēr abu starpā tūlīt radās dziļas simpātijas. Tas arī saprotams, ja atceramies, ka pēc temperamenta abi kā mākslinieki bija diezgan līdzīgi. Abiem piemita iedzimta, dabiska muzikalitāte, neparasts talanta un gara možums. «Viņš ir ārkārtīgi gudrs,» Lists rakstīja par Rosīni, kurš viņu uzreiz bija savaldzinājis un ar kuru viņu saistīja sirsnīga draudzība. To pašu Lists būtu varējis sacīt par Paganīni, ja būtu pazīstams ar viņu. Ir dženovie-tis, ir «Pezāro gulbis» — abi mēdza ar dzēlīgu vārdu sāpīgi iedzelt, abiem piemita humora izjūta; arī tas viņus tuvināja, tāpat kā iedzimta mūzikas uztvere, — abi izstaroja mūziku no visām ādas porām.

Barbaija, kura uzmanību jau bija saistījusi Kolbrana, nepalaida neievērotu arī jauno, daudzsološo operu komponistu un ar dažādiem vilinošiem piedāvājumiem pieaicināja arī neparasto vijolnieku. Barbaijam bija nemaldīga nojauta: viņš to bija asinājis jau Milānas kafejnīcās, kur strādājis par izsūtāmo zēnu. Vēlāk viņš kļuva par kafejnīcas īpašnieku, pēc tam izgudroja «barbaijatu» — šokolādes un piena maisījumu, dzērienu, kas sajūsmināja laikabiedrus un padarīja populāru tā izgudrotāju. No kafejnīcas īpašnieka Barbaija pārtapa par impresāriju, un Neapolē sākās viņa visvarenība teātra pasaulē. Viņš bija tas, kurš paveica brīnumu — dažu mēnešu laikā atjaunodams nodegušo «San Carlo» teātri, ar to ļoti iepriecinādams karali Ferdinandu IV.

«Ieejot jaunajā «San Carlo»,» raksta Stendāls, «Neapoles karalis pirmo reizi pa divpadsmit gadiem tiešām jutās kā karalis.»

Klīda valodas, ka Rosīni neesot vienaldzīgs pret dziedātāju Kolbranu arī kā pret sievieti. Viņa bija atbraukusi no Spānijas, kur mācījusies pie kāda itāliešu maestro, un Boloņā sāka ņemt stundas pie Krešentīni. 1818. gadā viņai bija 37 gadi, vienpadsmit gadu vairāk nekā Rosīni. Tomēr lielā gadu starpība, tāpat arī nenoliedzami tuvās attiecības ar Barbaiju un, iespējams, slepenie sakari ar Burbonu karali nebija par šķērsli, ka pezārietis četrus gadus vēlāk viņu apprecēja, kad viņas daiļums jau bija sācis bālēt un balss zaudējusi spožumu. Taču no 1807. līdz 1821. gadam Kolbrana Itālijā bija ārkārtīgi populāra un tika cildināta vai līdz debesīm.

1818./19. gada operas sezonā Rosīni bija Neapolē, un Paganīni ar viņu atkal sastapās. Vēlāk vēstulē Džerrni

1825. gada 3. februārī viņš rakstīja:

«Esmu dzirdējis slavas dziesmas maestro Merkadantem, Bet, tici man, ja Tu būtu Neapolē dzirdējis Rosīni pēdējās operas, Tu par citu komponistu operām negribētu ne dzirdēt.»

Neapolieši, kvēli patrioti, kas nedomāja sajūsmināties par kādu mūziķi, izņemot neapolieti, bija Rosīni savaldzināti un sarīkoja viņam triumfālu uzņemšanu. Viņi

ļii'.moja ne tikai par viņa komiskajām operām, kurās sa-nk.ilīja savu ievērojamo XVIII gadsimta komponistu še-.l.v ru mantojumu, viņus nemulsināja arī nopietnā, gandrīz • i 11 orijai līdzīgā opera «Mozus»1. Viegli iejūsmināmā Neapoles publika kā viens vīrs pērkonīgiem aplausiem i/.teica savu piekrišanu pēc slavenā kora «Dal tuo stel-hilo soglio...» («No tava zvaigžņu troņa»),

«Neiespējami,» raksta Stendāls, «iedomāties to pērkonu, kas norībēja zālē; likās, ka teātris tūlīt sagrūs. Nekad vēl nebija pieredzēts tāds furors, tādi panākumi... Ari es jūtu asaras sariešamies acīs, kad iedomājos šo lūgšanu.»

Spārnotās lūgšanas melodija, tāpat arī «Pelnrušķītē» dziesma «Man nav vairs skumji, pie pavarda sēžot» un «•rija «Sirds trīsas» no «Tankrēda» ierosināja Paganīni sacerēt trīs viņa slavenos skaņdarbus. Rosīni kompozīcijas, ko radīja viņa bangainās jaunrades fantāzija, sarosināja radošam darbam arī vijolnieku — komponistu, kura dvēselē rada atbalsi ik nots, kas dzimusi patiesas un dziļas iedvesmas brīdī.

1820. gada janvārī Rosīni atkal bija Neapolē un atkal tur sastapa Paganīni.

Un 27. oktobrī vijolnieks rakstīja Džermi:

«Rakstu tikai nedaudz rindu, lai pateiktos Tev par visu labo, ko Tu man saki, un lai paziņotu, ka pēc divām nedēļām būšu Romā. Šeit es negribu spēlēt, citādi kāds nejēga, kas nav noklausījies sešas akadēmijas pagājušajā gadā, varēs teikt, ka nav mani sapratis. Varbūt aizbraukšu reizē ar Rosīni, kas tur gatavojas rakstīt operu.»[35] [36]

Jaunā opera, kuru Rosīni domāja uzvest Romā teātrī «Apollo», — «Matilde di Šabrāna» — bija komponēta pēc libreta, ko steigā uzmetis Romas dzejnieks Džakcmo Fer-reti, kurš uz ātru roku bija sarakstījis libretu arī «Pelnrušķītei». Kaut gan «Matildei» vairākus gadus bija panākumi (tā kļuva par «pārbaudes akmeni» primadonnām, kas tajā varēja atklāt savas vokālās dotības), Rosīni šo operu uzskatīja par pirmās operas hibrīdu un, Parīzē atbraucis, nevēlējās to iekļaut «Itāliešu teātra» repertuārā.

Konestabile atklāj dažas citas detaļas: Paganīni rīcībā mēģinājumiem bija tikai viena diena, taču viņš spēja orķestri iekvēlināt un ar veiklu paņēmienu pakļāva sev — pirmās vijoles partiju viņš izpildīja oktāvu augstāk, trans-ponējot visas grūtākās daļas. Tādējādi viņš jau ar vienu mēģinājumu prata panākt, ka orķestris, kas sākumā apjuka, pēc tam kā galvanizēts spēlēja apbrīnojami saskanīgi un saliedēti. Panākumi — lielākoties vijolnieka diriģenta personiskie panākumi — bija ļoti efektīgi. Rosini, kas, nobažījies par savas operas likteni, tovakar sēdēja zālē, pieredzēja šo brīnumu un bija pārsteigts un laimīgs, un zvērēja dārgajam draugam mūžīgu pateicību.

Kodinjola citē rakstu, kas bija ievietots Romas avīzē «Notizia del giomo» pēc «Matildes di Šabrānas» pirmā uzveduma, kurš tika pārcelts no 1. uz 2. martu. Raksts beidzas ar šādiem vārdiem:

«Vienīgais, kas nekad neatkārtosies, lai cik reižu mēs vēlāk klausītos «Matildi di Sabrānu» citos uzvedumos, ir diriģents, jo šajā vienīgajā reizē mums bija laime redzēt un dzirdēt, kā maigas un nesavtīgas draudzības vārdā operu diriģēja slavenais Paganīni, kura vijoles lociņš pauž pērkona spēku, lakstīgalas maigumu, ideāla profesionāļa meistarību un ir vienreizējs.»

* * *

Masimo d’Adzeljo^1 «Manās atmiņās» ir kāda interesanta lappuse, kas parāda mums tās pašas personas Romas karnevāla laikā:

«Romā bija Paganīni un Rosini, «Tordinonā» dziedāja Liparīni, un es bieži pavadīju vakarus ar viņiem un ar citiem maniem vienaudžiem. Tuvojās karnevāla laiks, un kādu vakaru mēs pārrunājām, ko darīsim un kādu maskarādi sarīkosim. Pēdīgi nolēmām pārģērbties par ubagiem un, tēlodami aklos, lūgt žēlastības dāvanas. Tūlīt tika sacerēts šāds pantiņš:

Akli esam dzimuši,

Dzīve vienas mokas,

Līksmā dienā Neatteiciet,

Stiepjam pretī rokas.

'Masimo d'Adzeljo — itāliešu rakstnieks, mākslinieKs un politiskais darbinieks risordžimento laikmetā (XVIII gadsimta beigās). (Krievu tulk. piez.)

Rosini tūdaļ komponē tam mūziku, mēs samēģinām un beidzot nolemjam iziet publikas priekšā Treknajā ceturtdienā^37. Bija norunāts saģērbties viselegantākajās drēbēs un ubagu skrandas uzmest tikai virsū. Vārdu sakot, nabadzība būs šķietama un tīra. Rosīni un Paganīni apņēmās tēlot, orķestri, spēlēt ģitāras, turklāt viņi sadomāja pārģērbties sieviešu drānās. Rosīni ļoti izveicīgi pakuplināja savu diezgan apaļīgo augumu, satinis sev apkārt drēbes gabalus, un izskatījās ļoti komisks. Turpretī Paganīni — pats tievs kā šķeista — sieviešu tērpā izskatījās vēl kārnāks un garāks. Es nepārspīlēju, bet viņi tiešām sacēla furoru: vispirms divās trijās mājās, pēc tam uz Korso^2 un beidzot naktī karnevālā.

Rosīni tā bija tāda kā atvadīšanās no līdzšinējās bezrūpīgās klejotāja dzīves, braukājot no pilsētas uz pilsētu, no teātra uz teātri; tā bija atvadīšanās no kulisēm un re-petīciju zālēm, no orķestriem un dziedātājiem, no jautrām vakariņām pēc panākumiem un pēc caurkrišanas, no visas šīs pasaules, kurā vēl bija saglabājušās XVIII gadsimta dzīves īpatnības. Tikai nepilna gada laikā Rosīni bija kļuvis precēts vīrs ar pastāvīgu dzīvesvietu viņpus Alpiem, citā zemē, citos ļaudīs, kas krasi atšķīrās no viņa dzimtenes un tautiešiem...»

Trīs draugi, kas toreiz priecājās karnevāla naktī, drīzumā izšķīrās un katrs aizgāja savu ceļu. Masimo d'Adzeljo turpināja cīņu par Itālijas neatkarību, turpretī Rosīni un Paganīni aizrāva spraigas koncertdarbības un teātra dzīves virpulis.

Divpadsmitā nodaļa DIVI GADI, KAS ZAUDĒTI SKUMJĀS

Tas, ka ēsmu dzīvs, tiešām ir brīnums ...

Paganīni — Džermi, 1823. gads

Kādā vēstulē draugam Džermi, kas datēta ar 1823. gada 26. novembri, ir skumja frāze: «. . . gandrīz divi gadi zaudēti skumjās ...» Sis skumjais bezdarbības un depresijas periods izskaidrojams ar vijolnieka slikto veselības stāvokli. Šajā laikā sākās nežēlīgs dažādu slimību uzbrukums, kuras bieži saistīja viņu pie gultas un visu laiku spieda pacietīgi ārstēties — ilgi, neatlaidīgi, visbiežāk primitīvā veidā un nesekmīgi.

Nesen profesors Pjetro Berri^1 publicējis rakstu ar nosaukumu «Paganīni slimība» (viņš būtu varējis rakstīt «slimības», jo diemžēl runa bija par ļoti daudzām). Tur ir teikts:

«Interesanti pēc Paganīni sarakstes pasekot, ka cita citu nomainīja viņa ilūzijas un cerības, ko uzturēja dažādi ārsti — diemžēl ne vienmēr godīgos nolūkos, cik pacietīgi un centīgi pakļāvās bezgalīgiem un bieži vien bezjēdzīgiem ārstniecības kursiem šis nervozais, nemierīgais, viegli uzbudināmais, dinamiskais, savdabīgais, ļoti aizņemtais, nedzirdēto panākumu apreibinātais cilvēks, šis valdnieks un reizē arī paša Mākslas vergs, kurš gadiem ilgi nerimtīgi klīda no vienas zemes uz otru.»

Paganīni vēstules atkarībā no tā, kā viņa veselība uzlabojas vai pasliktinās, pauž viņa ticību vai neticību dakteriem un ārstēšanai. Reizēm sašutums par mediķiem un viņu ieteiktajiem līdzekļiem bija tik liels, ka nabaga Paganīni nenovaldījās. «Laimīgs tas,» viņš rakstīja, «kuram ir ļauts doties uz viņpasauli bez ārstu starpniecības.»

Lai pamanītu pirmās pazīmes slimībām, ar kādām nomocījās mūziķis, jāatgriežas netālā pagātnē. Fetiss jau minējis zarnu kaiti, ar ko vijolnieks sirga Turīnā 1808. gadā.[38] [39]

Tomēr, šķiet, tikai 1819.—1820. gados Neapole viņa veselība pirmoreiz tika nopietni iedragāta. 1819. gada 20. jūlijā viņš raksta Džermi vēstuli, kurā daži fakti izklausās visai aizdomīgi:

«... sievietes ir jaukas, bet Paganīni dzīvo pa pusei kā stoiķis, pa pusei kā piesardzīgs dženovietis.»

Piebildīsim, ka šāda piesardzība izklausās diezgan neparasti, ja atceramies vijolnieka temperamentu un raksturu. Turpmāk viņa padoms draugam skan ļoti prātīgi: «Jūs pa to laiku saudzējiet sevi un atļaujiet atdot atpakaļ Jūsu pašu padomu: atsakieties no Bakha. Šis dievs ir ne mazāk bīstams kā ... Venera.»

Izrādās, padoms tika atdots atpakaļ. Tas nozīmē, ka advokāts Džermi pirmais to devis Paganlni. Pilnīgi iespējams, ka no citām Paganīni vēstulēm, kas nav nonākušas mūsu rokās, vai no kāda paziņas vai drauga viņš uzzinājis, ka vijolniekam Neapolē klājies slikti, ka viņš bijis slims.

Spiests uzvesties piesardzīgi un dzīvot «pa pusei kā stoiķis», Paganīni mierināja sevi ar to, ka varēja kom ponēt.

«Sinjors Bollasko,» viņš pavēsta Džermi, «nodos Tev pārējos kvartetus, proti, 11., 12. un 13. kvartetu. Spēlē tos pacietīgi, tad tie Tev iepatiksies. Pēdējā kvarteta finālu Tu jau esi dzirdējis manos pirmajos kvartetos bez ģitāras pavadījuma, bet, tā kā tie vēl nebija iespiesti, es nolēmu, ka nedrīkst aizmirst šo finālu.»

Iekams doties uz Romu, Neapoli un Palermo, Paganīni kādu laiku uzturējās Milānā, kur viesojās pie Alesan-dro Rollas dēla — maestro Antonio, kuru mēdza saukt par «mazo Rollu». Viņam Paganīni uzticēja dažādu savu skaņdarbu publikāciju, to skaitā sešus kvartetus, opusus 4 un 5, kurus 1820. gadā bija izdevis Rikordi.

Tolaik, kad Paganīni rakstīja Džermi par kvartetiem, viņš acīmredzot juties gaužām labi, jo pats varējis aizbraukt uz Palermo un 1820. gada janvārī un februāri sniegt vairākus koncertus teātri «Carolino». Pēc tam viņš atgriezies Neapolē. Apmēram uz to pašu laiku attiecināma kāda epizode, uz kuru atsaucas Fetiss:

«Ieradies Neapolē, Paganīni uzzināja, ka daži turienes mūziķi ir pret viņu noskaņoti visai nelabvēlīgi. Viņi apšaubīja tos brīnumus, kādus viņam piedēvēja slava, un nolēma sarīkot pārbaudi, lai pasmietos par viņu. Šādā nolūkā viņi palūdza jauno, konservatoriju tikko beigušo komponistu Dannu speciāli uzrakstīt skaņdarbu vijolei, kurā būtu liels daudzums dažādu tehnisku grūtību, ar kādām Paganīni nespētu tikt galā. Paganīni tika ielūgts namā, kur bija sapulcējusies muzikāla sabiedrība — vijolnieks Onorio del Vito, komponists Danna, vijolnieks un diriģents Festa un čellists Čandelli. Tikko Paganīni ieradās, viņam tūlīt iedeva notis un lūdza nospēlēt tās no lapas. Sapratis, ka viņam tiek gatavotas lamatas, Paganīni aši uzmeta acis nošu lapai un tūlīt nospēlēja šo skaņdarbu tā, it kā tā nebūtu pirmā reize. Izdzirdējuši šādu spēli, visi klātesošie neviļus samulsa un pēc tam izteica vijolniekam savu bezgalīgo apbrīnu, pasludinot viņu par nepārspējamu.»

1819. gada aprīlī Paganīni Romā spēlēja pieņemšanā, ko savā rezidencē sarīkoja Austrijas sūtnis firsts Kaunies. Laikā, kamēr firsts uzturējās Mūžīgajā pilsētā, Paganīni vairākas reizes spēlēja viņa pilī «Venēcija», kur tolaik atradās Austrijas sūtniecība un kur bieži tika rīkoti muzikāli vakari. Sājā pieņemšanā gaidīja ierodamies firstu Meternihu, kas tieši 1819. gada martā pirmo reizi bija ieradies Romā, taču viņš jutās nevesels un bija spiests palikt mājās. Otrā rītā viņš atbrauca pie firsta Kaunica un izsacīja vēlēšanos paklausīties Paganīni. Vijolnieks par to raksta savās «Autobiogrāfiskajās piezīmēs»:

«... es paņēmu pirmo vijoli, kas pagadījās pa rokai, un, kad nospēlēju pirmo skaņdarbu, Viņa gaišība bija ļoti apmierināts un otrā vakarā ieradās vēlreiz. Ministra sieva man sacīja: «Bez jums nekādu svētku vispār nebūtu.» Un tūlīt Meterniha vārdā laipni uzlūdza mani atbraukt uz Vīni, un es viņai apsolīju, ka pirmā pilsēta, kurp došos, izbraucis no Itālijas, būs Vīne. Šo manu braucienu uz Austriju nācās atlikt, jo man uzbruka dažādas ārstiem nepazīstamas slimības.»

Vēstulē Džermi no Neapoles 1819. gada 20. jūlijā Paganīni raksta par savu nodomu braukt uz Austriju:

«Sniegšu vēl pāris akadēmiju un sezonas sākumā aizbraukšu uz Palermo. No turienes cauri visai Itālijai došos ceļā uz Vīni (pēc firsta Meterniha ielūguma), pēc tam uz Parīzi un Londonu; pēc šāda svētceļojuma es drīkstēšu godīgi paslinkot — tas man ir vajadzīgs vārgulībai nākotnē. Tāds, dārgais draugs, ir mans plāns, ja debesis dāvās man dzīvi.»

Pēdējie vārdi izskan skumji: «Ja debesis dāvās man dzīvi.»

Pirmo norādījumu par dažādiem ārstēšanās veidiem sastopam desmit mēnešus vēlāk 29. maija vēstulē no Neapoles, kurā Paganīni paziņo Džermi, ka «sācis ārstēties pēc Ruba metodes» un ka, paklausot Sicīlijas labāko mediķu padomam, «jābūt ļoti uzmanīgam». Tātad jāsecina, ka viņš atkal bijis slims, ja atradis par vajadzīgu konsultēties ar labākajiem Sicīlijas ārstiem.

«Acīmredzot,» raksta profesors Berri, «viņš mēģina uzlabot savu veselību ar Ruba metodes palīdzību. Šis līdzeklis atgādina «aptiekas maisījumu» (ārstniecības augu iz-

spaidas), proti, preparātus, kuri atkal nāk modē sakarā ar narkotiku un pašu zemes ārstniecības augu pētīšanu.»

«Mans dārgais draugs,» 2. augustā viņš rakstīja Džermi no Neapoles, «izmantoju kara komisāra sinjora Paolo Parea laipnību, kurš dodas uz Dženovu, un nosūtu ar viņu kvartetu, ko esmu ātrumā sacerējis marķīzam sinjoram Krozam. Pagaidām tikai Tu vienīgais vari ar to iepazīties. Sis darbs, ko esmu paveicis pa atveseļošanās laiku, mani pilnīgi apmierina, un, ja vēlies, vari izgatavot sev kopiju vai atstāj sākotnējā veidā, kā pats vēlies, es paļaujos uz Tavu piesardzību.»

Vēstulē, kas rakstīta pēc dažām dienām, 9. augustā, Paganīni piebilst:

«Manuprāt, šī mūzika ļoti patiks, ja vien to labi atskaņos un izturēs. Pievieno vienu vārdu rečitatīvā: tur jānorāda Andanle sostenuto (apvaldīti), ar izjūtu. Trūkst vārdiņa sostenuto.»

Vasara Neapolē bija tveicīga, un vijolnieks, kā redzējām, ļoti cietis no «gandrīz neciešama karstuma», kam vēl nāca klāt nepatikšanas, ko radīja furunkuls kājā, kad viņam sacēlās temperatūra. Atveseļojies Paganīni atkal ķērās pie darba: pārcēlies uz Romu, viņš tur diriģēja «Matildi di Šabrānu» un sniedza dažas akadēmijas.

Aprīļa vidū Paganīni ieradās Milānā un 30. datumā rakstīja Džermi:

«Mans visumīļais draugs, ar prieku uzzināju no Tavas brīnumjaukās vēstules, kas rakstīta šā mēneša 24. dienā, labas ziņas par Tavu veselību. Es jūtos labāk, kaut gan izveseļošanās prasa laiku.»

Un turpina:

«Vispirms es aizbraukšu atpūsties pie ģenerāļa Pino' pie Komo ezera, kur ceru labi salāpīt savu veselību; tas vajadzīgs arī tālab, ka nebūtu slikti beidzot pamest šo viesnīcu, kur visai pamatīgi izpurina manu maku un bendē manu miesu. Vai vari iedomāties, ka pēc tam, kad jau bijām vienojušies par maksu, viņi vēl ierakstīja rēķinā 50 liru par manas slimības laikā papildus doto gultas veļu un pēc tam līdzīgā kārtā palielināja maksu par visu pārējo. Mans rēķins divu mēnešu laikā — pie tam es gandrīz neko netiku ēdis un nedzēru vīnu — sanāca [40] 400 liru, neskaitot medikamentus un kafiju. Un tikpat liels rēķins ir manai mātei un svainim.»

Izrādās, uztrauktā māte atbraukusi no Dženovas, lai ārstētu viņu, un drīz vien kopā ar dēlu devusies uz Paviju^40, kur viņš, uzsācis sevišķi intensīvu ārstēšanās kursu, vairs nevarēja koncertēt un pārcieta smagu dvēseles depresijas periodu. Vijolnieks griezies pie profesora Sirio Bordas. Ārsta slēdziens acīmredzot bijis visai pesimistisks, tāpēc ka Pagaram tūlīt piekritis palikt Pavij ā un sākt kārtīgi ārstēties. Bet cik lielu grūtsirdību pauž viņa vēstule Džermi 24. augustā:

«Mans visudārgais draugs, cik apnicīga ir ārstēšanās! Esmu saņēmis masāžu jau 55 reizes! Pirmās trīsdesmit reizes — kopā drahma, vēl desmit — četri dināri un vēl piecpadsmit — pieci dināri, bet nekādas uzlabošanās! Profesors Borda ir izbrīnījies, atrodot manī tik daudz slēptas un sen uzkrājušās indes. Dievs zina cik daudz mēnešu vēl turpināsies šāds stāvoklis; tomēr ir cerības pilnīgi izveseļoties; tātad jāsaņem drosme.

Es gan esmu nobažījies, ka man visu laiku ir ātrs, drudžains pulss, taču, kad lasu Tavas jaukās vēstules, liekas, esmu gluži vesels un kāss mani nemoka.

Mans dārgais, lūdzu Tevi, nebrauc pie manis, labāk aizbrauc uz laukiem pie savas ļoti cienījamās māmuļas, ja nevēlies padarīt sevi par upuri, redzot manas ciešanas.

Pāvija ir izmirusi: skolnieku nav; maz ir arī kungu, ar kuriem es vēlētos iepazīties. Visi izbraukuši ārpus pilsētas, teātri slēgti. Atļauj man to prieku apkampt Tevi, kad būšu veselāks, tad varēsim kopā paceļot, muzicēt un taisīt ellišķīgu troksni.»

Tātad Borda konstatējis «slēptu indi», kas krājusies jau ilgi. Attiecībā par ārstēšanu profesors Berri paskaidro, ka tā bijusi masāža, ierīvējot dzīvsudraba ziedi, kas slimajam izraisījusi ļoti stipru stomatītu, un komentē: «Ir bijušas arī aizdomas par lues^41 [42]. Vai profesors Sirio Borda mēģinājis, pielietodams dzīvsudrabu, ārstēt katarālu plaušu iekaisumu?» Piebildīsim, ka vijolniekam bijis arī plaušu iekaisums, kas pamazām grāva viņa organismu, beidzot izsaucot liktenīgo krīzi — asins spļaušanu, kas bijusi par cēloni nāvei. Tad ir saprotams, kāpēc nelaimīgais Paganīni ciešot un mokoties, atrazdamies nomāktā, satriektā, jutoņā, nevēlējās, ka draugs viņu redzētu šajā gara un miesas smagajā stāvoklī. Māte — jā, viņa, protams, drīkstēja atrasties viņam blakus, bet tikai viņa vien.

Dzīvodams Pavijā, vijolnieks sagājās ar kāda sinjora Džakomo Mančīno dēlu, un šim sinjoram adresēta vēstule bez datuma, taču pēc satura vien redzams, ka tā rakstīta tajā laikā:

«Labsirdīgo sieviešu karaliene sinjora Fadžīni nodos Jums šo manu vēstuli. Kā lai Jums pateicos par to, ka esat mani tā rekomendējis?... Esmu gluži apmulsis no komplimentiem, ar kādiem mani apbēra Jūsu jaukie radinieki un it īpaši Jūsu ārkārtīgi laipnais dēls. Man vairs neatliek nekas, ko vēlēties, jo esmu lieliski iekārtojies un katru rītu mani apmeklē profesors Borda, esmu jau uzsācis ārstēšanos, un viss norit labi; ļoti daudz iebraukušo studentu nāk mani apciemot. Jutīšos laimīgs, ja man būtu tas gods noskūpstīt roku ļoti cienījamai sinjorai grāfienei Pino, kā arī spēlēt duetā ar sinjora ģenerāli, lūdzu, nododiet viņiem abiem manas dziļākās cieņas apliecinājumu. Mīliet mani, un Jums ar to pašu vienmēr atbildēs Jūsu mīlošais

N. Paganīni.»

«Nebūs lieki pieminēt,» raksta Arturo Kodinjola, «it īpaši sakarā ar Paganīni politiskām simpātijām, ka Borda bija iesaistījies plašā un visai bīstamā politiskā darbībā pret Austriju. Viņš bija skolotājs un draugs Džoakino Prati, kurš izteicās, ka «drīzāk šķirtos no saviem vecākiem nekā atsacītos tikties ar savu skolotāju». Šajos gados Borda atradās Austrijas policijas uzraudzībā, kura bija pat sagādājusi viņam prieku pasēdēt karcerī.»

No vēstules Džemu 1821. gada 3. jūlijā uzzinām, ka Paganīni draudzējies vēl ar kādu Burbonu policijai netīkamu patriotu — jauno advokātu Domeniko Solāri^43, kas dzimis Kjavāri pilsētā 1799. gadā.

«Ar dziļu nožēlu,» rakstīja Paganīni, «es uzzināju, ka aizbraucis mūsu advokāts Solāri, kurš ar saviem talantiem un apburošām manierēm mūs visus bija savaldzinājis. Nu, bet gaidīsim!»

Var pieņemt — tā kā Paganīni pazinis šos patriotus, sastapies ar viņiem un, kā redzam no vēstulēm, pat draudzējies, tātad viņa politiskajiem uzskatiem vajadzēja būt atbilstošiem vai vismaz tuvu viņu uzskatiem.

Tāpēc it dīvaini skan frāze vēstulē Džermi no Neapoles 1820. gada 9. maijā:

«Šeit dažus tā dēvētos Neapoles karbonārus visai nelaipnā kārtā kritizē, taču, pēc mana ieskata, viņi pelnījuši vēl ko ļaunāku.»

Šis teikums varētu iznīcināt leģendu par to, ka Paga-nīni pats piederējis pie karbonāriem, leģendu, kura, kā dibināti uzskata Kodinjola, radusies tāpat kā visi pārējie sagudrojumi par Paganīni — velnu un burvi.

Kopš 1820. gada, kad rakstīta šī vēstule, bija pagājuši trīs gadi, arī 1821. gads, kurā viņa mokpilnās ciešanas sasniedza kulmināciju, un Paganīni politiskā pārliecība, satiekoties ar cēlajiem patriotiem, varēja šajā laikā mainīties un pievērsties brīvības ideāliem, kas, bez šaubām, mainīja arī viņa domas par Neapoles karbonāriem.

Taču atgriezīsimies Pāvijā un pievērsīsimies Bordam, tad redzēsim, ka 1823. gada jūnijā — aptuveni desmit mēnešus pēc ārstēšanās kursa uzsākšanas — Borda parakstījis Paganīni dzert ēzeļmātes pienu.

«Slavenais Borda,» slimais Paganīni rakstīja Džermi

7. jūnijā, «noteicis man dzert mazās ēzeļmātes pienu un aizliedzis vīnu. Klepu, kas joprojām mani apgrūtina, izsaucot kāda rūgtviela, kura izzudīšot no lielas «negatīvas» ārstēšanas.»

Klepus tomēr arvien pastiprinājās, un — diemžēl! — jaunais līdzeklis, tāpat kā pārējie ārstēšanas veidi, arī izrādījās negatīvs pavisam tiešā nozīmē, nevis pārnestā, kādā to lietojis Paganīni. Tomēr ārsts pacientam iegalvojis, ka šis klepus plaušām nekaitējot.

Dažas dienas vēlāk — 18. jūnijā — Paganīni rakstīja Džermi: «Borda man saka, klepus nepavisam nemaitājot manas plaušas, ka ar laiku, pateicoties vilcenes, ak nē, — ēzeļmātes pienam, pilnīgi atsakoties no vīna lietošanas, es varēšu doties nodomātajā ceļojumā un noteikti varēšot spēlēt un baudīt dzīvi.»

Tā Borda atļāva Paganīni braukt uz Milānu noklausīties Katalāni koncertu teātrī «La Scala».

«Teātris bija gandrīz pārpildīts,» Nikolo rakstīja, «man bija ļoti skumji. Dziedātājai ir spēcīga, lokana balss — tas ir brīnišķīgs instruments; tomēr viņai trūkst mēra sajūtas un muzikālās filozofijas.»

lajā pašā 18. jūnija vēstulē Paganīni vēl lolo cerību, i a varēs aizbraukt uz Komo pie ģenerāļa Pino paārstēties an pastrādāt ar vijoli. Taču pēc desmit dienām otra vēs-1111< draugam ziņo par jaunām nepatikšanām:

«Milānā, 1823. gada 28. jūnijā.

Mans dārgais draugs, manī kūsā negantas dusmas, •ril — nolādēts ārā! — līst lietus un krīt krusa, un papa ļušo svētdienu man uznāca vēdergraizes un sākās rei-matiskas sāpes, tādēļ biju spiests atlikt braucienu uz Komo.

Borda mani izmeklēja, un tagad es jūtu atvieglojumu, liekas pat, esmu pavisam vesels. Gaidu tikai to brīdi, kad varēšu doties turp, kur mani gaida brīnumjaukā mazā ēzeļmāte un graciozā govs, par kurām ģenerālis jau ir parūpējies.

Nākamā otrdiena — tā ir noteikta prombraukšanai uz jaukajiem laukiem, kur gribu pieņemties miesās!»

Pieņemties miesās! Nabaga Paganīni. Kaut arī agrāk vājš un novārdzis viņš atgādināja dzīvas saliekamās kāpnes, kāds gan viņš bija kļuvis pa slimošanas laiku, pakļaujoties šai «negatīvajai ārstniecībai», proti, stingrai diētai un citiem doktora Bordas ārstēšanas paņēmieniem! Bet pagaidām vēl nav nekādas vasarnīcas Komo ezera krastā, tikai Pāvija — tuksnesīga, izmirusi, kāda tā bija 1823. gada tveicīgajā augustā. Paganīni brīžiem lolo cerības, brīžiem ļaujas izmisumam: viņš pakļaujas visiem ārstēšanas paņēmieniem, piekrīt visām diētām, gatavs uz visiem upuriem un visiem ārsta priekšrakstiem. Jau apritējis gads, kopš viņš nevienam nav devis par sevi ziņu. Viens otrs jau uzskatīja viņu par mirušu! Ja viņš ir spiests tā dzīvot, vai tad tā ir dzīve? Tikai visu savu likstu pilnvarotajam viņš izkrata savu sirdi:

«Pāvijā, 7. augustā.

Dārgais draugs, -

tikko saņēmu Tavu vēstuli un tūlīt steidzos uz to atbildēt. Mana veselība nav spīdoša, bet tā būs lieliska. Dievišķais Borda ir tādās pašās domās kā Tu un apgalvo, ka man ir neparasta, gandrīz līdz šim nedzirdēta slimība. Viņš to apzīmē par slēptu lu.es-, taču vairāk par visu jāpriecājas, ka es, kā par brīnumu, neesmu nomiris un pavisam droši atlabšu, vajadzīgs tikai laiks ... Tā ka jābruņojas ar pacietību un jāiet uz priekšu. Gribētos Tev pateikt vēl daudz labu vārdu. Mana māte dzer minerāla ūdeni un turpinās šo kursu līdz rudenim, tāpēc pagaidam vēl projām nebrauks.

Paganmi.»

Septembrī atkal jaunas nelaimes, jauni ārstēšanas paņēmieni, jaunas likstas. Vēstulē Džermi Paganīni vairs nezina, kādu datumu likt, tik ļoti viņš ir satriekts, tik slikti jūtas. Viņš ir bijis laukos, taču atgriezies jūt, ka labuma no tā bijis maz.

Pamazām, nemanāmi un viltīgi vijolnieka speķus aizlauž slimība. Paganīni kļūst arvien drūmāks, viņš jūt, ka spēki izsīkst... Tātad drīz pienāks gals? Bet viņam tikai nedaudz pāri četrdesmit...

Nē, liktenis pret viņu nav tik bargs. Laimīga sastapšanās, veiksmīgs gadījums izglābj slīkstošo no bojāejas. Iepriecināts viņš tūdaļ par to pavēsta Džermi:

«Mans dārgais draugs, laimīgs tas, kurš dodas uz viņpasauli bez ārstu starpniecības. Tas, ka esmu dzīvs, tiešām ir brīnums. Mani izglāba kāds amerikāņu ārsts. Borda, kā viņš teica, esot mani ārstējis ar dzīvsudrabu un piecas reizes licis nolaist man asinis, lai noteiktu klepus cēloni. Tagad es sev vaicāju, vai tiešām šādas izmeklēšanas dēļ vajadzēja pakļaut mani tamlīdzīgiem eksperimentiem, it kā manas miesas būtu viņam pārdotas. Šādu rīcību es novērtēju kā netikumisku, nemākulīgu un blēdīgu. Pēdējā laikā viņš man deva daudz opija; tas, nomākdams klepu, pilnīgi laupīja man spēkus, proti, es vairs nevarēju nostāvēt kājās, nespēju iedzert pat tasīti šokolādes dienā, man sākās elpas trūkums, uzpūtās vēders un āda kļuva mironīgi bāla.

Par laimi, kādā kafejnīcā es sapazinos ar jau pieminēto amerikāņu ārstu, kurš satrieca mani, paziņodams, ka man atlicis dzīvot ne vairāk kā mēnesi, ja es nepaklausīšu viņa padomam, jo viņš pazīstot manu kaiti, un klepus cēlonis esot nervu sistēmas novājējums: tās esot slimības, ko mūsu ārsti nepazīstot. «Esmu ar mieru,» es viņam teicu, «nododu sevi jūsu rokās!» Viņš man deva pilulas, ko pats pagatavoja no tējas, un vēlēja ēst tvaicētas labas teļgaļas kotletes un dzert labu vīnu. Dažās dienās es vārda pilnā nozīmē atguvu dzīvību — un tagad jūtos pavisam labi.

Milānā nebeidz rimāt par šo amerikāni, kas paveicis šādu brīnumu. Klepus pamazām pāries.

Nedēļas beigās atgriezīšos Villā Nuovā pie ģenerāļa Pino, kur man būs labāka kopšana, tur varēšu pat do-||t n izjādēs, kā amerikānis ieteica. Mēs visi nicinām II. inlu, ka viņš ne tikai nodarījis ļaunumu manai veselībai, lh I iztukšojis arī manu maku pa šiem. diviem gadiem, kas pagājuši vienās skumjās.»

Novembra beigās Paganīni, momentāni atguvis spēkus, .1 i/brauca uz Villu Nuovu Komo krastā, ģenerāļa Pjno va-Niiras mītni.

Lauku miers, atpūta pie ezera, dziedinošais kalnu gaiss (izbeidza brīnumaino atveseļošanos, un 23. aprīlī vijolnieks uz teātra «La Scala» skatuves stājās Milānas publikas priekšā.

Trīspadsmitā nodaļa ATGRIEŠANĀS MĀKSLĀ UN DZĪVE. MAZAIS AKILLE

Man ir dēls, un es ludzu debesis saglabāt man viņu.

Paganini

Tātad 1824. gada 23. aprīlī, gandrīz pēc trīs gadus ilga pārtraukuma (pēdējais koncerts notika 1821. gada 11. oktobrī Neapolē, teātrī «Fondo»), Paganīni uz teātra «La Scala» skatuves iznāca publikas priekšā. Viegli iedomāties, ar kādu nepacietību šo notikumu gaidīja publika un kritika. Daudzi bažījās, ka Paganīni, novārdzis pa ilgās slimības laiku, būs zaudējis savu tehniku un vairs nespēlēs tā kā agrāk. Kaut gan, pazīstot dženovieša lepno dabu, zinot, cik viņš ļoti patmīlīgs un godkārīgs, vajadzēja saprast, ka viņš nekad neiznāks uz estrādes, ja nebūs pilnīgi drošs par savām spējām. Tā tas arī bija. Un «Gazzetta di Milano» 26. aprīļa numurā lasām:

«... tikko atskanēja pirmās taktis, visi atviegloti uzelpoja. Viņš pārspēja pats sevi. . .»

Pēc tam Paganīni sniedza divas akadēmijas Pāvi jā, un viņam, protams, bija patīkami uzstāties kā slavenam vijolniekam pilsētā, kur viņu tik ilgi pazina vienīgi kā slimnieku, kuru var tikai nožēlot. Tāpat sensacionāli panākumi, kas pēc tik daudzām ciešanām un nepatikšanām viņam sagādāja sevišķi lielu prieku, bija dzimtajā pilsētā 14. jūnijā^44 teātrī «Santagostino».

«Kad māksla,» 15. jūnijā rakstīja «Gazzelta di Genova», «rokrokā ar dabu sasniedz tādas virsotnes, tad tālāk vairs ceja nav. Apliecinājums tam ir Rafaēls un Kanova, un citi nemirstīgas slavas apmirdzētie dižie itālieši, un arī mums būs laime dzirdēt un uzskatīt par mūsu tautieti mūzikas mākslas brīnumu — Nikolo Paganīni.»

«Nodod sveicienu Sivori!» Paganīni lūdz Džermi vēstulē no Milānas divas dienas pirms koncerta — 12. jūnijā.

Sivori vārds ļoti bieži sastopams viņa tā laika vēstulēs.

«Sivori man atrakstīja garu vēstuli,» Paganīni pavēsta 1823. gada 18. jūnijā, «kurā mēģina mani pierunāt, lai uzrakstu koncertu mazajam Kamillo, lai viņš varētu to atskaņot savā koncertā janvārī. Sestdien es viņam rakstīšu atbildi un ... došu cerības.»

Tā paša gada 26. novembrī:

«Sivori nekad nepieņemsies prātā. Lielisku pierādījumu par viņa vienkāršību es guvu, kad Dženovā biju sacerējis viņiem vēl sešus kantabile un menuetus un valsi — visai sarežģītus un ļoti derīgus un pamācošus gan instrumenta apgūšanai, gan Kamillīno dvēseles spēju izkopšanai, taču Kamillīno neizrādīja nekādu vēlēšanos saņemt šīs notis, tāpat viņi nerunāja vairs ari par pārējiem skaņdarbiem, tādiem kā sonatīnes un dueti vijolei un ģitārai!»

Pēc tam no Villas Nuovas pie Komo ezera — 1824. gada

2. februārī: «Kā zēns nospēlēja koncertā?» Vēlāk Paganīni atkal interesēsies par zēnu; piemēram, 1824. gada 27. novembrī viņš raksta no Triestes:

«Man bija ļoti patīkami uzzināt, kādas sekmes ir Kamillīno Sivori.» Ari būdams ārzemēs, Paganīni atkārtoti apvaicājies par savu iemīļoto skolnieku.

Kamillo Sivori dzimis Dženovā 1815. gadā. Ar viņa piedzimšanu saista interesantu notikumu. Viņa māte bijusi Paganīni koncertā un tik ļoti satraukusies, ka bijusi spiesta aiziet pirms koncerta beigām. To pašu nakti pirms paredzētā laika viņa dzemdējusi dēlu. Tātad Paganīni ietekme uz Sivori sākusies jau pirms viņa piedzimšanas ...

Mazais puisēns ļoti agri uzrādīja spējas vijoļspēle. Pusotra gada vecumā viņš par instrumentu un lociņu izmantoja divas koka nūjiņas. Viņa pirmais skolotājs bija Agostīno Dellepiāne no Dženovas, kurš savukārt bijis Paganīni skolnieks toreiz, kad tas dzīvojis Lūkā. 1822. gadā Paganīni paņēma mazo Sivori savā gādībā. Par to viņš pats stāstīja Šotkijam:

«Viņš bija tikko septiņus gadus vecs, kad sāku dot ■ nuiin pirmās stundas un iemācīju nospēlēt gammu. Pēc 111iii dienām viņš jau spēlēja dažādus skaņdarbiņus, un > im sauca vienā balsī: «Paganīni paveicis brīnumu!» Un lli'šam — pēc divām nedēļām zēnam jau bija klausītāji.»

Divpadsmit gadu vecumā pēc pirmā koncerta Dženovā ivori devās uz Londonu, kur piedzīvoja ļoti lielus panākumus. Arī Parīzē viņu jūsmīgi uzņēma publika un kri-11ka, viņu pat iedēvēja par «mazo Paganineto».

Paganīni savam skolniekam veltījis vairākus skaņdarbus. Kamillo Sivori mantinieki glabā Paganīni rokrakstus un vēstules, un varam vēlēties, lai kādā jaukā dienā tie kļūtu zināmi arī sabiedrībai.

1824. gadā Paganīni atkal pasniedza stundas Kamillīno un dažreiz, kad zēns uzstājās atklātībā, labprāt pavadīja viņu uz ģitāras.

Tajā laikā Paganīni loloja domu doties uz ārzemēm. Lai lo varētu darīt ziemā, viņš nolēma uzsākt ārstēšanos ar «Pollīni minerālūdeņiem».

Tomēr arī šoreiz šis nodoms neizdevās. Pa to laiku Paganīni aizbrauca uz Venēciju, un nule citētajā vēstulē viņš pavēsta, ka tur sniedzis divus koncertus un gatavojies vēl uzstāties Padujā, Brešā un Bergāmo. Taču par šiem koncertiem nav saglabājušās nekādas ziņas, nav arī zināms, vai Paganīni tos ir sniedzis. To pašu var teikt arī par tiem koncertiem, kurus, kā viņš izteicies Džerrni, nodomājis jūlijā sniegt Udīnē.

Apmēram tajā pašā laikā Venēcijā Paganīni atkal iedegās kaislē, kuru bija pārdzīvojis jau 1816. un 1817. gadā un kura bija sevišķi ilgstoša. Tā bija Antonija Bianki. Viņš atkal satuvinājās ar viņu. Un, liekas, uz šo periodu (nevis uz 1826. gadu, kad Paganīni nekur neizbrauca no Dienviditālijas) attiecināmas atmiņas, kuras Paganīni nodevis tālāk Konestabilem. Pankaldi pastāsta, ka tolaik, atrazdamies ar sievu Venēcijā, ticis uzlūgts viesībās pie grāfa Parrukīni, kur gaidīts arī Paganīni, kam vajadzēja atgriezties no Triestes. Zinādams, ka Paganīni atbrauks ar kuģi, Pankaldi viņu sagaidījis piestātnē, apkampis un gondolā atvedis pie sevis mājās. Kopā ar Paganīni bijusi Bianki. No Triestes Paganīni aizbraucis lielā steigā tūlīt pēc koncerta un ātrumā uzvilcis virs melnās frakas «dzeltenu nankina žaketi». Vakarā ar lielu nokavēšanos viņš pēdīgi kopā ar Antoniju ieradies Parrukīni namā, kur bija sapulcējušies daudz elegantu viesu, nepacietīgi gaidot viņa spēli. Antonija bija tērpusies vakara tualetē, bet Paga-nlni — Pankaldi un pārējiem viesiem par lielu izbrīnu — joprojām tajā pašā «dzeltenajā nankina žaketē». Viņš stādīja viesiem priekšā sinjoru Antoniju un lūdza viņu kaut ko nodziedāt. Taču, kad palūdza viņu pašu spēlēt, viņš atsacījās ņemt vijoli rokā un teica Pankaldi: «Grāfs ir izjokojis mani — bija runāts, ka satikšanās notiks nelielā draugu lokā, bet viņš iedomājies izvirzīt mani publikas apskatei. Šovakar man nav vēlēšanās spēlēt.» Viņu pierunāt nekādi nebija iespējams.

1824. gada novembrī Paganīni tiešām atveda Bianki uz Triesti un izpildīja solījumu, ko bija devis pirms vairākiem gadiem: viņa dziedāja Paganīni koncertā.

1824. gada 15. novembrī teātrī «Grande» notika akadēmija^45, par kuru mums pastāsta J. K. Zoba «Muzikālajās atmiņās par Veimāras laiku»; tās programmā līdzās Koncertam mi, Variācijām uz ceturtās stīgas, Larghetto un Poļu dejai Paganīni atskaņojumā redzam kava tīnes no Rosini «Žagata zagle», «Seviljas bārddzinis» un «Pārbaudes akmens», ko dziedāja sinjora Bianki. Pēdējo kavatīni Paganīni viņai pavadīja uz ģitāras.

Paganīni un Bianki viesojās dženovieša Agostīno Sa-mengo namā, šis komponists, spītēdams aizspriedumiem, uzņēma viņus abus. Paganīni šajā sakarībā rakstīja:

«Plaši pazīstamais profesors diletants Samengo, uzzinājis, ka esmu šeit ieradies kopā ar virtuozo dziedātāju Bianki, laipni uzaicināja mūs pie sevis mājās, kur nodzīvojām divus mēnešus, baudīdami visas ērtības un teicamu galdu.»

Uz Triestē pavadīto laiku attiecināmi daži amizanti notikumi. Teātrī «Grande» tika gatavots Meierbēra «Krustnesis Ēģiptē» uzvedums. Tāpēc Meierbērs, pats par sevi saprotams, bija klāt arī Paganīni pirmajā koncertā, kas notika teātrī «Nuovo» (tagad teātrim piešķirts Verdi vārds). Kad vijolnieks beidzis spēlēt savas slavenās Variācijas uz ceturtās stīgas, no pirmā balkona deviņpadsmitās ložas atskanējis sauciens:

— Debesu eņģelis!

Saucējs bija Meierbērs, kas neizsakāmi sajūsminājies par Paganīni un bijis viņa sirdsdraugs.

Šajās dienās no Ļubļanas filharmonijas biedrības pie vijolnieka ieradās delegācija ar goda diplomu.

«Uz akadēmiju,» Paganīni rakstīja draugam. Džermi, «speciāli mani noklausīties atbrauca minētās biedrības galvenie locekļi un līdz ar viņiem vijoļspēles profesors Be-ueša kungs... Viņi kopā ar pārējiem mūzikas cienītājiem, ķas atbraukuši no citām pilsētām, sēdēja teātrī īpašas vietās.»

Tomēr ne visi bija pret Paganīni tik labvēlīgi noskaņoti kā Meierbērs un šie mūziķi. Piemēram, maestro Džu-zepe Jēls, ļoti slavens vijolnieks, apšaubīja Nikolo pārcilvēciskās spējas: viņš neticēja, ka vispār ir iespējami daži pārsteidzošie tehniskie triki. «Kāds no Paganīni draugiem,» avīzē «Piccolo» rakstīja A. V., «pastāstījis viņam par Jēla šaubām. Vijolnieks pasmaidījis un neko nav teicis. Taču vakarā, kad maestro izdalīja mūziķiem Mocarta kvarteta notis, Paganīni paņēma pirmās vijoles partiju, apgrieza to otrādi, uzlika uz pults un tā spēlēja tieši no lapas bez nevienas kļūdas.»

Tajā pašā vēstulē Džermi atrodam vēl kādu amizantu nostāstu par to pašu Jēlu:

«Pastāstīšu Tev vēl, lai Tu varētu pasmieties, kādu asprātīgu atbildi minētajam Benešam tovakar teātrī deva cits pazīstams vijolnieks — zināmais sinjors Jēls, šeit dzīvojošais vācietis. Noklausījies manu spēli, Benešs viņam teicis: «Nu, tagad mēs visi varam rakstīt testamentu!» — «Nē,» atbildējis Jēls, «ne visi. Es jau esmu pagalam.»»

Tolaik Paganīni bija ļoti noskaities par to, ka atsākušās dažādas valodas par viņu sakarā ar Stendāla grāmatas «Rosīni dzīve» publikāciju, par kuru jau esam pieminējuši. Paganīni lūdza Džermi publicēt rakstu, kas atspēkotu visas šīs muļķības, it kā viņš, Paganīni, būtu sēdējis cietumā.

Par Bianki jāteic, viņš to vadāja sev līdzi uz Boloņu un uz Romu. Tā bija liela neapdomība no viņa puses, jo acīmredzot abu attiecībās nebija mīlestības, pat ne cieņas. Trešajā februārī vienā no nebeidzamām vēstulēm Džermi vijolnieks tā rakstīja par kādu citu sievieti — dziedātāju Letīčiju Korteži, kura tajos gados ar lieliem panākumiem uzstājās uz itāliešu skatuvēm:

«Tikai divas dienas es uzkavējos Florencē. Kālab? Lai redzētu dievišķo būtni. Viņa ir labi audzināta, ļoti daiļa un gluži jauki dzied. Tā ir Korteži. Es vēlētos, ja t.as būtu iespējams, savienot savu dzīvi ar šādu sievieti, taču nezinu, vai man tas izdosies.»

Un piebilst:

«Patiesa saskaņa ir retums.»

Tātad viņš neloloja nekādas ilūzijas, ka attiecības ar Bianki varētu kļūt citādas, nekā tas bijis ar līdzšinējām mīļākajām. Un, ja viņš vēl arvien nav viņu pametis, tad tikai tāpēc, ka viņa nesen atzinusies, ka esot mātes cerībās.

Kopš tā brīža, kad Antonija viņam paziņoja, ka gaidot bērnu, viņš vairs nešķīrās no viņas, kaut arī abu starpā jau bija sākušās pirmās nesaskaņas. «Patiesa saskaņa ir retums ...» — tā viņš domāja, bet samierinājās ar visu, lai tikai sagaidītu tik ļoti ilgoto notikumu — bērna piedzimšanu.

Paganīni joprojām uzstājās koncertos, kuros dziedāja arī Bianki. Divi koncerti notika Boloņā — ziemsvētkos teātrī «Coiso» un vairāki Romā — februārī teātrī «Ar- • gentino» un citās zālēs, kaut gan Svētās pilsētas gaisotne nebūt nebija labvēlīga akadēmiju sarīkošanai, kurās atskaņoja pasaulīgu mūziku.

«Tā es šeit piedalos procesijās un dziedu litānijas, tāpēc ka ir Svētais gads,» Paganīni sūrojās Džermi 22. janvāra vēstulē. Tomēr vēlāk viņš saņēma atļauju koncertēt, kaut gan parastās tenkas Svētajā pilsētā viņam zināmā i mērā kaitēja, tā ka nācās pat lūgt draugu, lai tas atsūta apliecinājumu par viņa uzticamību, pretējā gadījumā viņam būšot liegta gaidāmā goda parādīšana no pāvesta.

«Ķeries pie lietas, kas man ir ļoti svarīga,» viņš rakstīja Džermi 1825. gada 27. martā. «Lai Tu saprastu, kāds īsti ir mans lūgums, teikšu Tev, ka Viņa ekselence kardināls valsts sekretārs, jau itin vecs cilvēks — viņam 84 gadi, izdzirdējis mani koncertā, kad es uzstājos marķīza Džuzepes Origo namā, izteicies, ka visā mūžā neesot jutis tādu patiku kā tajā vakarā. Viņš esot nodomājis mani apveltīt ar svētā tēva ordeni. Tomēr viņa nodomam par šķērsli bija tenkas, ka es esot iemācījies spēlēt, cietumā sēdēdams. Tagad nu Tev jāpalīdz pārliecināt Viņa ekselenci mūsu gubernatora kungu, lai viņš izsniedz man apliecību, kas atspēkotu visas šīs runas un apstiprinātu, ka esmu likumīgi un godīgā ceļā dzimis, un tad es varētu visu saņemt. Protams, nav jau šis ordenis diez kas, bet aiz Itālijas robežām tas tiek augsti vērtēts.»

Šajā laikā vijolnieka veselība bija diezgan laba.

«Jūtos ļoti labi,» viņš rakstīja Džermi 3. februārī. «Kalsens esmu bijis no laika gala, bet sirdī man tukšums.»

N. Paganini pirmais triumfs. A. Gati glezna (1804)

Arkandželo Korelli. Litogrāfija

Džuzepe Tartīni

« m

Paganini portrets. Ežēna Delakruā darbs

Džankarlo di Negro.Litogrāfija

Luidži Džermi. Nezināms mākslinieks

N. Paganini.Nezināms mākslinieks

Venēcija

Stendāls. Nezināms mākslinieks

Moli«’ Paganīni bērnība. Deveriā zīmējums

Juzefs Lipiņskis. Litogrāfija

Kamillo Sivori. Litogrāfija

Ludvigs van Bēthovens.Gravīra

Sirdī tukšums — diemžēl... Bianki viņam neko nenozīmēja.

Drīz vien Paganīni devās uz Neapoli un, veselībai pasliktinoties, bija spiests atkal griezties pie ārstiem.

«Jūtos ne visai labi,» viņš raksta Džermi 12. aprīlī, «bet drīzumā varēšu Tev pavēstīt, ko ārsti saka par manu kāsu, kas joprojām mani nomoka.»

Tajā pašā vēstulē viņš atzinās, ka labprāt vēlētos pēc ārzemju brauciena uzņemties diriģenta pienākumus jau najā teātrī «Carlo Felice», ko būvēja Dženovā.

Neapolē Paganīni sniedza akadēmiju, ko organizēja Barbai ja teātri «Fonclo», tajā piedalījās Bianki un citi dziedātāji. 22. aprīlī viņš aizbrauca uz Palermo, kur ar lieliem panākumiem milzīgā publikas pieplūdumā uzstājās četros koncertos teātrī «Carolino» 28. maijā, 17. jūnijā, 8. jūlijā un 16. septembrī.

Trešā un ceturtā koncerta starplaikā — 23. jūlijā — viņam piedzima dēls, kuram deva vārdu Akille, liekas, atceroties sarunu ar Ugo Foskolo vai vienkārši par godu Homēra varonim. Bez tam puisēnam piešķīra vēl divus ļoti skanīgus vārdus — Ciro un Alesandro, tas pauda laimīgā tēva lepnumu.

Paganīni jutās neizsakāmi laimīgs, raugoties uz šo nule pasaulē nākušo radībiņu, kas bija tēva dzīves turpinājums — nemirstība, pēc kuras viņš, liekas, alka vairāk nekā tās nemirstības, kas gūta ar darbu un slavu.

Kādu laiku attiecības ar Bianki acīmredzot kļuva sil tākas un maigākas.

«... varbūt paņemšu viņu šopavasar līdzi ārzemju braucienā,» Nikolo Paganīni rakstīja Džermi pacilātības brīdī, kad bija sācis ticēt kārtējo brīnumzāļu spēkam. Tā viņš rakstīja no Neapoles 6. decembrī. Neapolē, Sicīlijā un, domājams, arī Maltā vijolnieks nodzīvojis visu ziemu «ieskatot par labāku», pēc viņa vārdiem, «pirmā sala laiku pavadīt maigākā klimatā».

Taču, ja arī dienvidu klimats bija maigs, to diemžēl nevarēja sacīt par Bianki.

«Pie reizes,» vijolnieks pavēstīja Džermi, «teikšu Tev, ka Bianki, kas arvien vēl ir pie manis, piemīt kāds ļoti liels trūkums. Tiklīdz kas, viņa sāk plosīties. Vakar vakarā, piemēram, tāpēc, ka netiku ņēmis viņu līdzi pie kāda tirgoņa, kur es aizkavējos darīšanu dēļ tikai ceturtdaļstundu, viņa paķēra manu vijoles futrāli un vairākas reizes trieca pret zemi, kamēr tas sašķīda gaba-

los. Par laimi, mans sulainis izņēma, pareizāk sakot, izrāva viņai no rokām vijoli un paglāba to: tā mana vijole, kā par brīnumu, palika vesela, tikai nedaudz noskaņojās.

Otrs gadījums bija aizvakardien vakarā. Mēs ar Bianki viesojāmies Spanjoli ģimenē. Dēls un māte, šī nama saimniece, bija mani uzlūguši, lai sapazīstinātu ar kādu neparastu mūzikas cienītāju, kas fanātiski mīl vijoli, bet Bianki visus pārsteidza, pēkšņi pieprasīdama, manuprāt, aiz greizsirdības, lai pavadu viņu uz mājām. Kad pavaicāju viņai, kamdēļ tā, viņa iešāva man pamatīgu pļauku, sāka neganti bļaut, izbrīnīdama visus klātesošos. Viņa gandrīz vai nomira no tādas kliegšanas, un mēs vairs necerējām, ka spēsim viņu nomierināt.»

Pilnīgi iespējams, ka pēc tamlīdzīgām scēnām Paga-nīni jutās «sabeigts» tāpat kā viņa vijole. Un tomēr tagad, kad piedzimis puika, bija diezgan grūti tikt vaļā no Bianki un Paganīni pacieta viņu un nešķīrās.

«Bianki ir ļoti progresējusi dziedāšanā un brauks man līdzi lielā turnejā pa Eiropu, kurā taisos doties, tikko pāries mans neciešamais klepus,» viņš rakstīja Džermi

1826. gada 6. aprīlī.

Paganīni nācās vēlreiz uz nenoteiktu laiku atlikt braucienu pāri Alpiem, un viņš atkal meklēja mierinājumu jaunrades darbā: šajā ziemā Neapolē viņš komponēja trīs Koncertus vijolei ar orķestri, ieskaitot Koncertu ar zvaniņu. Tas, protams, tāpat kā dēla pirmie smaidi, bija viņam gaismas stars tumsībā.

Liktenis ir cietsirdīgs pret ģēniju, bieži vien pat viltīgs un nežēlīgs: tas dārgi liek samaksāt par tām ārkārtējām spējām, ar kādām viņu pats apveltījis. Ja soli pa solim izsekojam visai Paganīni dzīvei, neviļus pamanām, ka nepārtraukto mākslinieka talanta augsto lidojumu neiztrūkstoši pavada spēja veselības pasliktināšanās, ka spožajai triumfālo panākumu virknei pa pēdām seko skumja slimību virtene. Ka pēc aktīva radoša pacēluma vai koncertdarbības nenovēršami uzbrūk asas krīzes dienas, kas beigu beigās nelaimīgo, izvārdzināto organismu noved līdz pilnīgam sabrukumam.

1827. gada 7. maijā Paganīni rakstīja Džermi:

«Mans draugs, stipra saaukstēšanās gandrīz nobendēja mani pavisam, taču, par spīti ārstu viedoklim, kuri uzskata mani par neizdziedināmu, es ļoti ātri atspirgšu, lai

tikai nokrītas temperatūra un atgriežas ēstgriba, kuras patlaban nav.»

Tāda bija samaksa par trim Koncertiem vijolei ar orķestri, kurus viņš sacerēja Neapolē laikā no 1826. gada augusta līdz decembrim, un par piecām akadēmijām, ko, savārdzis būdams, viņš sniedza Romā 1827. gada februāri un martā.

Necerēti apstājies bezdibeņa malā, kad nupat, nupat būtu nogāzies lejā, Paganīni atkal atgriezās dzīvē un turpināja savu ceļu.

Saņēmis no pāvesta Leona XII Zelta Pieša ordeni, vijolnieks jūnijā kopā ar Bianki un mazo Akilli devās uz Florenci, kur teātrī «Pergola» sniedza divus koncertus — 26. jūnijā un 12. jūlijā —, programmā iekļāvis nupat komponētos darbus — Koncertu ar zvaniņu, Militāro sonāti uz ceturtās stīgas un Poļu variācijas. Džulija Grizi un Bianki uzstājās akadēmijā kopā ar vijolnieku, kurš atkal no jauna, kā rakstīja «Florences Avīze» 1827. gada 30. jūnijā, «ne tikai apliecināja, bet arī pavairoja to slavu, kas dēvēja viņu drīzāk par neatdarināmu nekā pirmo starp meistariem, kura mākslai vijole paklausa, izvilinot burvīgas harmonijas».

Elorencē mazajam Akillem gadījās nelaime, kas viņa tēvu noveda pilnīgā izmisumā. Rotaļājoties mazais lauza kājiņu. Nebūtu nekas briesmīgs, ja vien zēns būtu mazliet vecāks. Bet divgadīgo, ļoti dzīvīgo un nemierīgo puisīti bija grūti noturēt pilnīgā mierā, lai ļautu saaugt kaulam. Turpretī, ja to nedarītu, zēns uz visu mūžu pa liktu klibs.

Sājā laikā Florencē ieradās advokāts Pankaldi un klar netists Aduči un tūlīt dzirdēja runas par to, ka Paganīni «divas reizes piekrāpis publiku, sacīdams, ka nevarot spēlēt, un neejot vairs no mājas laukā». Pankaldi kopā ar Aduči devās turp, un Bianki viņus saņēma kā atpestītājus un pastāstīja, kas noticis ar Akilli. Ārsts apgalvojis, ka zēns drīz būšot vesels, ja vien dažas dienas izdotos novaldīt viņu bez kustēšanās — pie dēlīša piesietā kājiņa jāpatur pilnīgi mierā. Bet kurš to darīs? «Viņa tēvs!» iesaucies Paganīni un tūlīt apsēdies atzveltnes krēslā, paņēmis dēlu klēpī, apmīļojis un sācis stāstīt visādas pasakas. Un no tā brīža, lai Akille nekustētos, kā bija licis ārsts, Paganīni necēlies no krēsla veselas astoņas dienas. Šajā laikā viņš gandrīz neko neesot ēdis un ļoti novājējis, acis viņam iekrita un satumsa. Draugi sākumā jūsmoja par

viņu, bet tad ņēmās pierunāt, lai taču ceļoties augšā, jo Akillem jau ir labāk, tāpēc vairs nav jāsēž, jāpadomā arī par sevi — labi jāpaēd, jāiedzer vīns, jāizbrauc karietē paelpot svaigu gaisu ...

— Ak jā! — iesaucās Paganīni. — Es labprāt pavizinātos ratos, bet tikai kopā ar Akilli. Vai var ar viņu?

— Nu protams! — teica Aduči. — Ja vien vēlaties, lejā gaida lieliski rati, ērti un ietilpīgi... Izbrauksim ārpus pilsētas visi kopā, sinjora Antonija arī un meiča, kas auklē Akilli. Aizbrauksim uz sierotavu, pamielosimies tur ar sviestu un šķiņķi, iedzersim glāzīti laba vīna ...

Beidzot viņu pierunāja. Viņš kļuva mundrāks, nodeva Akilli sievietēm, piecēlās kājās un grīļodamies devās uz durvīm. Lai uzturētu viņa labo omu, Aduči izklaidēja viņu ar anekdotēm. Nikolo pārģērbās, atkal paņēma Akilli klēpī un lēni — «gliemeža gaitā» — nokāpa lejā, un iesēdās ratos. Spirgtajā gaisā viņš tūlīt sajutās labāk. Ārpilsētā, sierotavā, viņš vairs nelikās lūgties — ēda šķiņķi, sviestu un rostbifu, pēc tam aizgāja uz kūti, izdzēra tur veselu krūzi piena un tūlīt kļuva cits cilvēks. Dažas dienas vēlāk viņš jau bija pilnīgi atlabis un varēja sniegt florencie-šiem apsolīto koncertu.

Jāatzīst, ka šāda uzupurēšanās, tik pilnīga pašatteik-šanās mīļotā dēla labā reti sastopama pat mātēm, bet tēviem nu pavisam ne. Tiešām — mazais Akille tagad bija Paganīni visdārgākais pasaulē. Skumji, protams, ka cilvēks ar tik labu sirdi nav varējis nevienas sievietes dvēselē rast «patiesu saskaņu», kas ir «retums». Skumji, ka neviena sieviete, izņemot māti, nav bijusi viņam tuva, neviena nav rūpējusies par viņu ar tik lielu mīlestību, ar kādu viņš saudzējis savu mazo Akilli, neviena nav atvieglojusi viņa ciešanas ilgajās slimību nedēļās.

Toties mazais Akille, kas sajuta šo uzupurēšanos un vēl citus tēva mīlestības pierādījumus, nebija nepateicīgs. Tikko iemācījies staigāt, viņš ar savām mazajām kājelēm vienmēr tipinās līdzi plašajiem, smagajiem, gurdenajiem tēva soļiem. Un nekad nepametīs viņu. No trīs līdz piecpadsmit gadu vecumam viņš vienmēr visiem spēkiem centīsies tēvam būt palīdzīgs, kops viņu, mierinās, stādamies mātes vietā, kas no viņa bija aizgājusi un dzīvoja tālu vieglprātīga un aizmāršīga.

Četru gadu vecumā Akille jau brīvi pratīs runāt vāciski, vēlāk iemācīsies arī angļu valodu (šīs valodas bija svešas tēva muzikālajai ausij, kaut gan, apveltīts ar lie-too

lišķu atmiņu, viņš kategoriski atsacījās tās iemācīties) im ceļojumu laikā būs tēva tulks.

I’rotāms, Akilles ātrā daba un untumi vēl dzīs izmisumā ievu, kurš pastāvīgi vadās viņu līdzi no valsts uz valsti, no pilsētas uz pilsētu. Toties zēna smaids, viņa skūpsti un lāsti atalgos Paganīni par to pacietību un tiem upuriem, Iwjdus prasīja bērna izaudzināšana šādos apstākļos, ūn sniegs viņa vientuļajai sirdij, kas vienmēr pievīlās un ko sievietes krāpa, to siltumu, kāds arīdzan nepieciešams, lai saņemtu dūšu un dzīvotu tālāk. Lai svētīts mazais Akille par to atbalstu, ko viņš sniedzis savam tēvam — dižajam māksliniekam, kas īstenībā vienmēr bijis nelaimīgs cilvēks.

Četrpadsmits nodala VĪNES IEKAROŠANA

Periturts sonls non perilura gloria.'

Uzraksts uz medaļas, ko Vīne piešķīra Paganīni

1827. gada vasarā, atstājis Florenci, Paganīni devās uz Boloņu. Pamazām viņš virzījās uz ziemeļiem — viņš bija cieši nodomājis doties viņpus Alpiem. Par spīti slimībām un ārstu liegumiem. Veselība — to viņš juta — nekad vairs neatgriezīsies, tāpēc nav jāņem vērā ārstu aizliegumi, jāsteidzas, kamēr nav par vēlu. Tomēr vajadzēja vēlreiz uzklausīt, ko domā medicīnas spīdekļi — Toma-zīni un Valorāni. Lai pakonsultētos ar viņiem, Paganīni devās uz Boloņu.

Tur viņš palika apmēram mēnesi — no augusta vidus līdz septembra vidum. Kā atalgojumu par jaunām mokošām procedūrām un par jauno ārstēšanu viņš baudīja sastapšanās prieku ar vecveco draugu — mīļo «tēvu» Mil-ceti, ar kuru nebija ticies kopš 1818. gada, un iekļuva jauna gudru cilvēku sabiedrībā.

«Lai pamuzicētu kvartetā, Paganīni sapulcināja ap sevi,» Pankaldi stāsta, «vairākus draugus. Tie bija vijoļspēles skolotājs Danti, Sārti, kas spēlēja violu, un kavalieris Palmjēri — čellists, kas spēlēja arī kvintetos vai citos ga- [46]

dljumos, kad paredzētas vairākas partijas. Paganīni ļoti mīlēja Bēthovenu un gandrīz vai ik dienas spēlēja viņa mūziku. Cik lieliska skola tā bija mums spēlēt ar šo dižo vijolnieku!»

22. septembrī Paganīni devās uz Milānu, no kurienes novembri īsu laiku aizbrauca uz Dženovu. Paganīni ģimene, bez šaubām, uzņēma Bianki sirsnīgi un tomēr ar lielu ziņkāri, daudz neprātojot, ka viņas un Paganīni attiecības nav oficiāli nokārtotas. Māte (to'mēs nojautīsim no siltiem sveicieniem Bianki, kādus viņa sūta dēlam rakstītajā -vēstulē dažus mēnešus vēlāk) izturējās pret viņu ar maigumu un labvēlību. Bez tam Bianki, nonākusi tik izcila skolotāja rokās, mūzikā bija ļoti progresējusi, pat tiktāl, ka tagad viņu ar pilnām tiesībām varēja saukt par teicamu vokālisti. Paganīni koncertos viņa uzstājās ļoti veiksmīgi un saņēma aplausus arī par pašas panākumiem, ne tikai kā vijolnieka līdzdalībniece vien.

Tā tas notika ari 9. septembra vakarā koncertā teātri «Falcone» un nākamajā koncertā — 16. novembrī teātrī «Santagostino». Abos koncertos tautas brāļi dedzīgi sumināja dižo vijolnieku, kurš, kā dzirdams, nodomājis ārzemēs demonstrēt itāliešu ģēnija mākslu.

3. decembrī nenogurdināmais Nikolo koncertēja teātrī «La Scala» Milānā un 8., 9. un 12. decembrī kopā ar Bianki uzstājās Turīnā Savojas prinča teātri «Carignano». «Teātri «La Scala»,-» Paganīni rakstīja Džermi, «Bianki tik meistariski nodziedāja Rondo, ka izpelnījās vētrainus aplausus.» Otro koncertu «L.a Scala» vajadzēja atcelt, jo vijolnieks nevarēja spēlēt, «viņam uz labās rokas īkšķa uzmilza čūla», tomēr, par laimi, trīs dienās to ar kādu ziedi izārstēja.

Paganīni pa to laiku posās ārzemju braucienam uz Vīni un izteica Džermi vēlēšanos, lai kopā ar viņu brauktu arī Lacāro Rebico, un lika sagatavot ērtu karieti.

«Šeit man gatavo ērtu karieti; kopā ar Bianki es jaunnedēļ došos uz Vīni,» viņš rakstīja Džermi 1828, gada

2. janvārī, «no turienes rakstīšu draugam Rebico par Eiropas braucienu. Tu tikmēr nodarbojies mierīgi ar savām lietām un lūdz, lai viņš mani neaizmirst.»

Tālāk tajā pašā vēstulē mēs atrodam zīmīgu frāzi:

«Bianki beidzot ir nomierinājusies, jo es noformēju dokumentu, pēc kura viņa saņems pensiju simt Milānas skudo ik gadu, protams, kamēr dzīvos.»

17itad, ja atceramies Paganīni nepastāvīgo temperamentu, varbūt Bianki rīkotajām scēnām varēja būt arī rits cēlonis, ne tikai greizsirdība vien? Šādas scēnas vaļēja izraisīt arī vēlēšanās nodrošināt sevi materiāli, ja nāktos abiem šķirties. Tas būtu saprotami un piedodami. Taču tas tikai lieku reizi pierāda, ka attiecības starp Antoniju un vijolnieku arvien pasliktinājās — dienu no dienas viņi kļuva viens otram svešāki. Neilgie pamiera periodi noslīka strīdu un skandālu lavīnā, kad Bianki demonstrēja tādu «vokālo meistarību» — dažkārt ari «pielietojamo»! — pilnīgi atbilstošu tai, ar kādu viņa nodziedāja Rondo teātrī «La Scala». Tomēr, tā kā Paganīni jau bija izlēmis ņemt viņu līdzi uz Vīni, atkāpties vairs nevarēja.

Pēdējais koncerts Pāvijā 4. janvārī, «lai izpatiktu studentu kungu vēlmei», pēdējie atgādinājumi krietnajam Džermi, lai tas ar «ātro pastu» neaizmirstu atsūtīt zināmās mikstūras recepti, kuru parakstījis jau nez kurš pēc skaita ārsts — doktors Džuzepe Antonio Garibaldi, Dže-novas universitātes docents, zinātnieks un politiskais darbinieks; un nu jau viņš sēž karietē, un ceļš sākas —■ 117 Vīni!

JR * *

1828. gadā Vīnē bija iestājies samierināšanās periods: Napoleona laiku atskaņas bija gandrīz jau noklusušas; tiklīdz iekarotāja saceltās šausmas bija pāri, Eiropas dzīlēs sāka mosties jaunas idejas, vēstīdamas nemierus nākamībā.

Mākslā pabailīgi izpaudās vēlēšanās pēc jaunā un brīvības. Bīdermeiera stils — neuzkrītošs, rāms, godīgs, sentimentāls — tika uzņemts labvēlīgi. Literatūrā un mūzikā noteicošā bija interese par neparasto, slepeno.

Pirms gada bija miris Bēthovens; Šūbertu pazina un mīlēja tikai šaurā draugu lokā, kuri tomēr neapzinājās viņa diženumu. Vācu komponistiem Barbaija ar milzu panākumiem stādīja pretī Rosīni, kura operas — sākot ar 1822. gadu un turpmāk — neierobežoti valdīja uz Vīnes skatuvēm. Meternihs uzskatīja, ka itāliešu operu pārstādīšana uz Vīni noritējusi lieliski. Kā gan Vīnes publika atsauksies, dzirdot Paganīni vijoli? Viņš tur ieradās, kad viņu jau bija apsteigusi milzu slava un arī sakāpinātā

ziņkārība un interese, ko uzkurināja dažnedažādās baumas par viņa personisko dzīvi, par viņa noziegumiem.

Sešpadsmitajā martā mūziķis ieradās Vīnē, un 29. martā pulksten vienpadsmitos trīsdesmit minūtēs no rīta vajadzēja sākties pirmajam viņa koncertam. Bet jau pulksten 9 uzbudinātā publika, degdama nepacietībā un iztvīkusi gaidās, piepildīja «Redutensaal».

Zālē bija pulcējušies izcilākie mākslas, Jiteratūras un zinātnes pārstāvji. Tur bija — Meiseders — Vīnes vijoļ-skolas vadošā persona, Jozefs Bērns — spožs vijoļspēles pasniedzējs un vēlākā laikā Joahima skolotājs; vēl bija Jansa, Slaviks-, Leons de Sen Libēns, Štreibingers — vijolnieki, kas alkaini kāroja beidzot dzirdēt no dienvidiem atbraukušo skaņu burvi. Tāpat tur bija arī dzejnieks Gril-parcers un Jozefs fon Špauns, Esterhāzi ģimene un vēl daudzi citi.

Taču visspožāk dzirkstīja acis aiz brijļu stikliem pamaza auguma resnītim ar jocīgu bedrīti uz zoda un apaļu vēderiņu, ko balstīja īsas kājeles. Tas bija Francis Sū-berts, kas, nejuzdams greizsirdību, nebūdams spējīgs uz zemisku, ļaunu nenovēlību, neliekuļotā jūsmībā ilgojās dzirdēt Paganīni spēli. Trūcīgs kā ījabs, saņemdams nožēlojamus honorārus, ko visžēlīgi viņam piešķīra mūzikas izdevēji, kad piekrita drukāt viņa skaņdarbus, šogad viņš, paklausot draugu lūgumiem, beidzot nolēma sarīkot kon-certu-benefici sev par labu. Koncerts notika 1828. gada

26. martā — trīs dienas pirms Paganīni uzstāšanās, un gluži negaidot tam bija panākumi — gan muzikāli, gan finansiāli. Astoņsimt guldeņu — Sūbertam tā bija pasakaina summa, viņam, .kas bija radis izmakšķerēt no savas lādzīgās pamātes aizgādīgās zeķes tikai nožēlojamus grašus. Sūberts nokārtoja parādus un uzdāvāja sev kaut ko tādu, ko agrāk nevarēja atļauties, — pianīnu. Kad Paganīni ieradās Vīnē^47, Sūbertam vēl bija šis tas pataupījies no šīs bagātības un viņš skrēja pirkt biļeti uz skaņu burvja koncertu. Paganīni viņam tā iepatikās, ka gribējās viņā klausīties atkal un atkal.

Paklausīsimies, kā par to pastāsta Bauernfelds^2 «Vecajā Vīnē»:

«Man neizdevās sadabūt piecus guldeņus, ko piepra-riiļa šis koncertējošais korsārs. Es nešaubījos, ka Sūber-1,1111 vajadzēja viņu dzirdēt, bet viņš neparko negribēja Iet uz koncertu otru reizi bez manis un ļoti apvainojās, luīd es liedzos ņemt viņa piedāvāto biļeti.

«Muļķības!» viņš iesaucās. «Es jau noklausījos viņa spēli un ļoti nožēloju, ka tu neesi kopā ar mani! Tici man, otru tādu cilvēku tu nekad nedabūsi redzēt! Man lagad ir naudas kā spaļu! Tad ejam!»

Viņš ieķērās man elkonī un veda. Mēs klausījāmies velnišķi dievišķo vijolnieku un bijām sajūsmā par viņa neatdarināmo Adagio, apbrīnojām viņa velnišķo meistarību un pasmējāmies, noraugoties, cik neiespējami locījās viņa dēmoniskais augums, kas atgādināja tievu, melnu marioneti, ko rausta aiz diedziņa. Pēc koncerta Šūberts, kā parasti, aicināja mani uz restorānu, un mēs šim gadījumam par godu iztukšojām pudeli lieliska vīna.»

Šūberts pats vēstulē Gūtenbrenneram tā izteicās par Paganīni: «Adagio es dzirdēju, kā dzied eņģelis.»

«Tiklīdz «velnišķi dievišķais» iznāca uz skatuves, pār zāli nolaidās dziļš klusums. Acīmredzot,» raksta Liliana Deja, «viņa vājais augums pārsteidza apaļīgos vīniešus. Paganīni bija garš, kaulains kā skelets melnā uzvalkā, kas ap viņa augumu kūļājās kā uz pākaramā. Garie, melnie mati krita pār pleciem, seja bija bāla, sakritusiēs un pauda neizsakāmu nogurumu. Kādu brīdi viņš stāvēja nekustīgi, aplūkodams zāli. Tad nogāja pa kāpnītēm un tuvojās diriģenta pultij. Un tad pēkšņi zāles klusumā eksplodēja aplausi — vienprātīgi, spontāni, nevaldāmi. Paganīni vēl nebija pieskāries savam instrumentam, bet viss viņa neparastais stāvs, viņa neizdibināmā seja, ap-, dzisušās, blāvās acis vārda pilnā nozīmē apbūra zāli: visi juta, ka viņu priekšā ir neikdienišķa būtne, kas spēj radīt brīnumu.

Vijolnieks atturīgi, kaut kā greizi palocījās, un šķita, ka var dzirdēt iečīkstamies viņa kaulus. Viņa sejā at-plaiksnījās gaišums, no lūpām pagaisa bezgalīgā vienaldzība, un tās savilkās tādā kā dīvainā smaidā, kas izskatījās pēc dzēlīga smīna, bet acis uzdzirkstīja un pievērsās pūlim — vērīgas un dzīvas. Viņš izspēra uz priekšu labo kāju, paņēma vijoli plecā, uzsita ar lociņu pa stīgām un vienā mirklī tā pārvērtās, ka skatītāju zālē visi nodrebēja, kā elektriskās strāvas ķerti.

Vijolnieka acis meta zibeņus un tumšie redzokļi durstīja gan vienu, gan otru orķestra mūziķi, valdonīgi, neatvairāmi ieraujot tos tajā ritmā, kādu viņš piešķīra mūzikai. Vijole šķita ieaugusi viņa plecā, kļuvusi par viņa ķermeņa daļu, kā viens vesels ar kreiso roku. Lociņš likās labās rokas turpinājums, un delnas locītava bija tik lokana, ka šķita karājamies. Kreisās rokas pirksti neiedomājami ātri ņirbēja pa stīgām straujajās daļās, izraisot tādas sīko nošu kaskādes un virknes, ka skaņas uzšāvās, eksplodēja un dzisa kā daudzkrāsainas dzirksteles. Turpretī viegli plūstošajās melodiskajās vietās pirkstu spilventiņi spieda uz stīgām spēcīgi un spraigi, no locītavas trīsām melodija sāka vibrēt, kļuva kaismīga un satraukta, brīžiem ieskanēdamās neizsakāmi liegi un neticami dzidri, brīžiem traģiskā patosā, kas satricināja klausītājus līdz pašiem sirds dziļumiem. Šādos brīžos vijoles skanējums bija pielīdzināms Skopasa darinātā krūšutēla skumjajai dailei.»

Sajūsma, ko sacēla Paganīni, nav vārdos izsakāma: aplausiem, jūsmīgiem izsaucieniem, gandrīz neprāta pārņemtās publikas vētrainām ovācijām sekoja neskaitāmi aizgrābtības pilni raksti avīzēs un žurnālos un neticami daudz slavinošu dzejoļu, no kuriem viens bija krietni liels — tā bija poēma trijos dziedājumos.

Pirmajam koncertam sekoja otrs, trešais, ceturtais — veseli četrpadsmit koncerti pavisam tikai četros mēnešos. Arīdzan kā Vīnes publika, Paganīni klausīties brauca cilvēki no provinces, no visattālākajiem kaktiem. Atbalss par viņa sensacionālajiem panākumiem ieskanējās Tries-tes, Berlīnes, Leipcigas un citu pilsētu laikrakstos. Paganīni par to rakstīja draugiem ar pelnītu lepnumu un iekšēju gandarījumu. Vēstulē Samengo viņš 15. maijā rakstīja: ,

«Lai top Jums zināms, ka šeit es jau pirmajā koncertā sastapos ar publiku, kura labi izprot mūziku un ar mīlestību izturas pret ikvienu, kas to izjusti atskaņo. Es sniedzu piecus lielus koncertus lielā zālē un aizvakar sesto koncertu ķeizariskajā galma teātrī.

Ja būtu atļauts Jums pastāstīt, cik lielu sajūsmu izrādīja publika, mani suminādama, pienāktos pateikt arī to, cik daudz glaimojošas atsauksmes par manu koncertu varēja lasīt vietējā presē, un tulkojumus par tām es lasu pat Triestes avīzēs. Aprobežošos, vienīgi piebilzdams, ka mani ļoti pacilā tāds cildinājums, varētu teikt, vienprā-11" un tik glaimojošs, par kādu kādreiz varēja tikai sap-ih'l. Šovakar spēlēšu firsta Meterniha namā. Ritu atkal Iii l,i jā zālē — labdarības koncerts.»

Ii mīļotajam Džermi 11. jūnijā Nikolo ziņo:

..Uzrakstīju Adagio diviem stīgu instrumentiem, un i li kts ir šāds: viens liek raudāt, bet otrs — ar nosaukumu "Nuliģiozais» — liek klausītājiem gremdēties sērās.»

Arī 5. jūlijā pēc trīspadsmitā triumfālā koncerta Pagalmu pēkšņi izlaužas pašcildinošs izsauciens, kāds nepavi-’,,iiii nav raksturīgs viņa tonim, jo parasti viņš ļoti savaldīgi vērtē visu, kam sakars ar paša personu un meistarību, kaut gan lieliski saprot Savas mākslas nozīmību.

«Nekad nezudīs,» viņš raksta, «vēlēšanās atkal un atkal klausīties mani. Kā Tev šķiet, cik tādi Paganīni vēl atrodami pasaulē?»

Vīnes publikas dzīvā atsaucība brīnumainā kārtā bija iedvesmojusi mūziķi. Bez tiem skaņdarbiem, kurus viņš pieminējis 11. jūnija un citās vēstulēs, viņš ķērās pie dramatiski vēstījoša rakstura kompozīcijas.

«Patlaban es rakstu,» viņš pavēsta Džermi 5. jūlijā, «dramatisku mūziku, kuru vajadzēs atskaņot lielam orķestrim uz G stīgas^48, darbs gandrīz jau pabeigts. Tā ir dramatiska sonāte ar nosaukumu «Vētra»: pirmā daļa — prelūdija «Pirms vētras», otrā — «Vētras sākums», trešā — «Trauksme uz jūras», ceturtā — «Lūgšana», piektā gravē «Vētra», sestā — «Vislielākās briesmas», septītā — «Miers», astotā — spožs fināls. So skaņdarbu es atskaņošu reizē ar savu lielo Trešo koncertu, kas vēl nekad nav izpildīts, pēdējā akadēmijā, šķiroties no vīniešiem.»

Viss šis radošais darbs tika veikts, kā redzēsim, ne mazāk vētrainos apstākļos kā pati «Vētra» vijolei — nebeidzamos strīdos ar Antoniju Bianki, bezgalīgajās scēnās, ko viņa sarīkoja vijolniekam. Kopdzīve ar Bianki kļuva pilnīgi neiespējama un neciešama, no visādiem viedokļiem raugoties. Viņas greizsirdība acīmredzot bija nonākusi līdz galējībai, kad savu kulmināciju sasniedza Paganīni Vīnē saceltais furors, kas radīja lielu rezonansi sieviešu sirdīs.

«Neprāts» sakarā ar Paganīni Vīnē bija pārņēmis visas dzīves jomas, izpaužoties dažkārt visneticamākās, pat komiskās formās. Komponisti ļāva vaļu visādām ērmibām variācijās par Paganīni tēmām: Strauss komponēja Valsi d la Paganīni, Likls — «Atvadu valsi» par Paganīni Pirmā, Otrā un Trešā koncerta tēmām, F. Grūbers — dejas ā la Paganīni, Jozefs Lanners — pirmo un otro Vīnes uidlibet par Paganīni Pirmā koncerta tēmām, Georgs Miheuzs — Kaprīzi un Skerco par Paganīni tēmām, Penni — Variācijas par tēmu Rondo ar zvaniņu, Svarcs — Galopu ar zvaniņiem, Fišofs — Maršu ā la Paganīni, Kāris Cerni — Rondo ar zvaniņiem klavierēm ... Vārdu sakot, tā varētu turpināt līdz bezgalībai.

Visās vitrīnās parādījās Paganīni portreti un litogrāfijas, karikatūras par viņu. Konditori cepa kūkas un biskvītus ā la Paganīni, darināja Nikolo bistes no marcipāna vai ledenītes. Vīnes smalkmaizītēm beķeri piešķīra vijoles formu, restorānos un kafejnīcās klāja galdautus ar vijolniekā attēlu, bet apmeklētājiem piedāvāja šniceli vai kotletes ā la Paganīni un arī cepeti ā la Paganīni. Kurpnieki darināja kurpes ā la Paganīni, cepurnieki — cepures. Visa vīriešu un sieviešu mode visās lietās apģērbā vai frizūrā atdarināja vijolnieku: lentes, šalles, kravates a la Paganīni, spieķi ar rokturi — izgrieztu Paganīni galvas veidā, karulīši un saspraudes ar viņa attēlu, ko ietvēra briljanti un zelts; pat uz mutautiņiem, pogām, pīpēm, nūjiņām, tabakas dozēm, cigāru kārbām, naktslam-piņu abažūriem uzradās vijoles burvja seja vai figūra. Visas dāmas un galma freilenes valkāja tikai viena veida frizūru — ā la Paganīni: poētiskā nekārtībā brīvi pār pleciem krītošas cirtas. Biljarda spēlmaņi izgudroja īpašu sitienu a la Paganīni.

Tiesa, pēc astotā koncerta Paganīni piedzīvoja diezgan lielas briesmas — pie apvāršņa iznira četrkājains sāncensis. Ēģiptes pašā Austrijas ķeizaram uzdāvināja lielisku žirafi, un, kad tā ieradās Austrijā, vīnieši, nekad agrāk tādu zvēru neredzējuši, pūļiem vien sturmēja Sēn-brunnas dārzu, kur to rādīja. Piesardzības labad Paganīni atlika savu koncertu — ja nu zāle paliek tukša! Taču interese par žirafi drīz vien noplaka. Un Parīzes «Revue musicale» visā nopietnībā- rakstīja:

«No Vīnes ziņo, ka sajūsma par Paganīni sasniegusi kulmināciju un viņš kļuvis par modes lietu, vienā rāvienā nosviežot no troņa, kā raksta «Osservatore Austriaco», žirafi, ko šeit nesen atsūtījis Ēģiptes pašā.»

Žirafē iedibināja modi uz dzelteniem, brūni punktotiem cimdiem, imitējot eksotiskā dzīvnieka kažoku. Sie cimdi konkurēja ar kādiem citiem — ā la Paganīni: uz kreisās rokas cimda izšūta vijole, uz labās — lociņš. Kādreiz mūziķis ieradies veikalā nopirkt sev cimdu pārīti.

— A la žirafe? — pārdevējs apvaicājies.

— Nē, nē, labāk kādu citu zvēru, — Paganīni atbildējis, domādams, ka runa ir par ādas kvalitāti.

Un tad pārdevējs ar smaidu piedāvājis:

— Varbūt ā la Paganīni?

Vīnes viesnīcās klīda daudz citu amizantu nostāstu. Vīnes ormaņi tagad par braucienu pieprasot nevis piecus guldeņus, bet vienu «paganinerlu», tāpēc ka pieci guldeņi esot minimālā biļetes maksa vijoļvirtuoza koncertā. Stāstīja, ka reiz, kad netālu no viesnīcas uznācis lietus, Paganīni pasaucis fiakru.

— Cik jāmaksā? — viņš jautājis, kad gribējis norēķināties.

— Pieci guldeņi.

— Ko? Kā tu drīksti prasīt piecus guldeņus par tik īsu braucienu?

— Paganīni arī prasa piecus guldeņus, bet spēlē tikņi uz vienas stīgas.

— Bet vai tu varētu pabraukt savos ratos uz viena riteņa?

Abi pasmējās, pajokoja, un Paganīni, uzzinājis, ka vedējs ir itālietis, iedeva viņam biļeti uz savu koncertu. Kučieris atnācis uz koncertu savā ietērpā, saceļot vispārēju izbrīnu, un sparīgi aplaudējis vijolniekam. Otrā rītā viņš ieradies viesnīcā pie Paganīni un sacījis:

— Es esmu nabadzīgs vīrs, un man ir četri bērni. Vai atļausiet maniem ratiem dot nosaukumu — fiakrs ā la Paganīni?

— Pie velna! — Paganīni labsirdīgi pasmējies. — Mālē tur virsū, kas vien tev patīk!

Tā dažu dienu laikā ormanis kļuvis tikpat slavens kā vijolnieks.

Kāds cits nostāsts ir jauks un aizkustinošs. Kādreiz Paganīni uz ielas sastapis zēnu, kas spēlēja vijoli. Prātā nāca atmiņas par tālajām bērnības dienām, kas pagājušas Melnā Kaķa šķērsieliņā, par paša pirmajiem soļiem vijoļ-spēlē. Nikolo pasaucis zēnu un iztaujājot uzzinājis, ka tas spēlē uz ielas, lai nopelnītu mazliet naudas mātei un māsām. Tad Paganīni paņēmis puisēna nožēlojamo vijolīti un sācis spēlēt. Drīzumā ap viņiem sapulcējies liels ļaužu pūlis, un, kad Nikolo beidzis spēlēt un ar cepuri apstaigājis klausītājus, tajā birtin birušas monētas. Mazais ielas muzikants tovakar aizgājis mājās laimīgs. Un, protams, visu mūžu atcerējās šo notikumu kā brīnumainu sapni.

Vīniešu atjauta — dzēlīga un sprikstoša kā šampanietis — izmantoja izdevību attēlot Paganīni uz skatuves. Ar mainītu, taču gluži noprotamu vārdu Čelebrīni^49 viņš kļuva par galveno personāžu visai jautrā farsā «Šķietamais virtuozs», kuram tekstu sarakstīja Meizelis, bet mūziku — Francis Glēzers. Jautrā komēdija ar lieliem panākumiem tika uzvesta teātri «An dei Wien», un vīnieši no sirds smējās par sevi, klausoties šādu atreferējumu par notikumiem galvaspilsētā: «Trīssimt pārdabiskas sajūsmas ķerti pilsoņi atrodas slimnīcās, četri simti — visi mākslinieki — bija tik plaši turējuši vaļā mutes un ausis, ka nespēja tās vairs aizvērt, tā ka vajadzēja viņus operēt. Vairāk nekā četrdesmit kritiķu nopietni sasirga ar smadzeņu karsoni pēc tam, kad bija uzrakstījuši recenzijas par viņa koncertiem,» (proti, par Paganīni — Čelebrīni koncertiem) — un tādā paša garā tālāk. Tā kā veiksmīga parodija nekad nekaitē oriģinālam, raksta Džefrijs Pulvers, Paganīni popularitāte no tā tikai pieauga.

11. maijā sestajā koncertā, kas bija pulcinājis milzīgu auditoriju, vijolnieks atkāpās no sava principa un paša kompozīciju vietā atskaņoja Roda Koncertu, vienīgi izpušķodams to ar variācijām.

«Es biju nolēmis,» viņš vēlāk stāstīja Šotkijam, «vairāk nekad nespēlēt citu komponistu darbus un izmetu visu to mūziku; taču Vīnē biju spiests atkāpties no sava lēmuma. Tas ir pretrunā ar manu dabu — spēlēt citu autoru skaņdarbus; un nevis tāpēc, ka es nevarētu atskaņot visu, ko man pabāž priekšā, bet es gribu izcelt pats savas īpatnības: tā ir vēlēšanās, par ko man nevajadzētu pārmest, tāpēc ka tāda, liekas, ir arī manu klausītāju lielākās daļas vēlēšanās.»

Nevarētu arī teikt, ka viņam nebūtu taisnība: viņa personība izcēlās ar tik spēcīgu egocentrismu, bija tik despotiska un valdonīga, ka neatzina nevienu, izņemot pati sevi, un visspilgtāk tas izpaudās tieši tad, kad viņš stājās publikas priekšā kā izpildītājs un autors — tajā vienreizējā, neatkārtojamā vienotībā, kuru radīja autors, virtuozi izpildīdams sacerējumus, kas dzima viņa līdz baltkvēlei nokaitētajās smadzenēs, un kura tālāk arvien ttupināja slīpēt, mainīt un pilnveidot viņa meistarību saskaņā ar viņa spārnotās fantāzijas radošo lidojumu. Viss l’aganīni radošais, tēlainais spēks varēja izpausties pilnā mērā tikai tad, kad viņš interpretēja pats sevi, ar brīnumainā Gvarnēri palīdzību paužot skaņās to, ar ko pilna viņa dvēsele, kas aizkustināja viņa sirdi, kas atraisījās uz dziesmas spārniem.

Taču tas attiecināms tikai uz koncertiem, kad Paga-nīni uzstājās kā solists. Draugu lokā vijolnieks labprātāk spēlēja kvartetā, pie tam ļoti labprāt atskaņoja ne tikai savas, bet arī citu autoru kompozīcijas. Galvenokārt, ka jau minējām, Bēthovenu.

Vīnē viņš dabūja dzirdēt divus Bēthovena kvartetus, kurus līdz šim nebija pazinis, un 11. jūnijā rakstīja vēstulē Džermi:

«Es klausījos divus Bēthovena kvartetus, ko atskaņoja četri labākie mūziķi, kuri bija pie manis ciemos; vēlāk man būs prieks arī pašam piedalīties to atskaņojumā; tomēr šī mūzika ir ļoti ekstravaganta.»

No tā laika viņš atkal un atkal spēlēja šos kvartetus, kuros Bonnas ģēnijs bija iekausējis visu savas iedvesmas bagātību. Šie sarežģītie, neparastie un drosmīgie kvarteti Paganīni šķita -ekstravaganti, taču ar laiku viņš tos saprata dziļāk, iejutās saturā un pilnīgi apguva. 1839. gadā viņš rakstīja Džermi:

«Ceru, ka Tev bezgalīgi iepatiksies Bēthovena pēdējie kvarteti, kad es tos diriģēšu.»

«Bezgalīgi» — kā bezgalīgi tie patika viņam, kurš dziļi, tāpat kā Šūberts, nolieca galvu, dižā komponista priekšā.

Maijā Paganīni apmeklēja koncertus «Augartenā». Reiz viņš tur noklausījās Septīto simfoniju. Kad mūzika izskanēja, viņš ilgi sēdēja nekustēdamies un viņa acis pieplūda asarām.

— Viņa vairs nav, — viņš klusu bilda.

Slavai un mūzikai, triumfālajiem panākumiem un koncertiem bija arī cita — medaļas otrā puse. Parastie ļaunprātīgie apmelojumi bija sasnieguši Vīni jau pirms Paganīni. Drīz vien kādā avīzē parādījās raksts par to, ka viņš vijoli spēlēt esot iemācījies cietumā, kur nokļuvis slepkavības dēļ. Paganīni neprata vācu valodu un nolēma griezties ar lūgumu pie majora Kamillo Vakāni, lai tas viņa vārdā sagatavo protesta rakstu avīzei «Theaterzei-tung», un Vakāni uzrakstīja sekojošo paziņojumu, kuru

Paganīni parakstīja un kurš tika nodrukāts vācu valodā šajā un ļoti daudzās citās avīzēs:

««Theaterzeitung» direktoram.

Paganīni, izteikdams atzinību par to, ko autors vēlējies pateikt rakstā, kurš ievietots avīzē «Theaterzeitung» šā mēneša piektajā datumā sakarā ar viņa pirmo koncertu, kas sniegts izglītotajai un augsti cienījamai Vīnes Publikai, uzskata par savu pienākumu dot šai pašai Publikai paskaidrojumu par kādu izteikumu, kuru var lasīt šajā avīzē un kurš, kā rādās, attiecas arīdzan uz dažāda veida nepatiesām baumām, kuras izplata tie, kas nepārzina lietas patiesos apstākļus.

Viņš tātad sava goda un patiesības vārdā apliecina, ka nekad un nekur nekādas valdīšanas laikā nav bijis spiests jebkāda iemesla pēc dzīvot citādi, nekā pieklājas brīvam cilvēkam, godājamam pilsonim un uzticamam likumu sekotājam. Ja rastos vajadzība, to var apliecināt visi varas orgāni, kuru aizbildnībā viņš ir pratis dzīvot brīvi un par godu sev, savai ģimenei un Mākslai, kurā nolēmis .šobrīd atklāties tik kompetentai un labvēlīgai Publikai, kāda ir Vīnes Publika, — pirmajai, kuras priekšā viņš stājies, kopš izbraucis no Itālijas.

Vīnē, 1828. gada 10. aprīlī, Nikolo Paganīni.»

Sis protests, pfotams, pārliecināja vienīgi gudrus cilvēkus, tomēr valodas nemitējās. Drīz mēs redzēsim, cik pārspīlēti izgudrojumi sasniegs Vāciju.

Daudz rūpju Paganīni sagādāja viņa veselības stāvoklis. 5. jūlijā viņš raksta Džermi:

«Es būtu sniedzis četrpadsmito akadēmiju, ja nebūtu saslimis; taču es to rīkošu ja ne jaunnedēļ, tad nedēļu vēlāk, lai izpatiktu Viņas augstības erchercogienes Luīzas lielajai vēlmei, kurai tad ziņošu par savu atveseļošanos.»

Marija Luīza neapšaubāmi ļoti labprāt vēlējās redzēt un dzirdēt virtuozu, kuru bija iemīļojušas viņas māsīcas Elīza un Paolīna, un viņa izmantoja izdevību atcerēties viņu dažus gadus vēlāk, lai piešķirtu spožumu mūzikas pulciņam savā galmā Parmā.

Nav jābrīnās, ka Paganīni atkal jutās nevesels ne tikai aiz pārpūles un nervu sasprindzinājuma pēc tik daudziem koncertiem tik īsā laikā, bet arī pēc nepārtrauktām scēnām, ko mājās sarīkoja Bianki. Vēstules Džermi ir daiļrunīgas un neatstāj nekādas šaubas par to, ka abu attiecību pārtraukšana ir nenovēršama.

11. jūnijā:

«Bianki esmu spiests padzīt, jo viņa novedusi mani līdz trakumam, bet par to es rakstīšu vēlāk; pagaidām esam izšķīrušies; rīt es sniegšu desmito koncertu itāliešu operas teātrī, un tas, kā afišā ziņots, visā pilnība būs viņai par labu.»

Un pēdīgi no Prāgas 20. oktobrī:

«Ar Bianki viss ir cauri. Vīnes tiesā, kur es griezos, lai paturētu manu dārgo dēlu Akilli, kuru esmu gauži iemīlējis par smalkjūtību un maigumu pret mani, es nolēmu piekrist Bianki ierosinājumam un izmaksāju viņai 2000 Milānas skudo, līdz ar to viņa atsacījās no mūža rentes 100 skudo ik mēnesi. Augusta sakuma Bianki no Vīnes aizbrauca uz Milānu.»

Pēc tam kad abas puses bija vienojušās par Bianki izmaksājamo summu, Vīnes tiesa taisīja spriedumu, ar kuru nodeva bērnu tēva aizbildnībā.

Vēlākā laikā Paganīni dēlam lika saprast, ka nevēlas, lai tas sastaptos ar māti, kas viņu pārdevusi. Tie_ ir cietsirdīgi vārdi, taču nevar teikt, ka tie vismaz daļēji neatbilstu patiesībai.

Varam iedomāties, kādu iespaidu visas šīs scēnas, ķildas un tiesāšanās atstāja uz Paganīni nervu sistēmu — kas ir vēl jutīgāka nekā viņa vijoles stīgas.

Ļoti iespaidīgi par to raksta Kodinjola:

«Tas viss, manuprāt, un vēl citi cēloņi stipri iedragāja viņa veselību, kas, Vīnē uzturoties, jau tā bija vārga un nepastāvīga un ko mēģināja uzlabot doktors Bennati — jauns zinātnieks, kas ilgāku laiku bija vērojis vijolnieka organismu un nācis pie slēdziena, ka Paganīni pec kada skaņdarba izpildīšanas izskatījies kā cilvēks, kuru nupat ķērusi trieka; āda auksta, sviedriem noplūdusi, tāpēc viņš ģērbās kažokā; pulss nebija sataustāms, un, ja tobrīd viņam kaut ko jautāja, viņš vai nu klusēja, vai atbildēja strupi un gandrīz vienmēr nevietā. Pēc koncerta tonakt viņš nevarēja aizmigt un vēl labu laiku pēc tam bija ļoti uzbudināts.»

Tātad Nikolo atkal bija nolēmis lūgt palīdzību medicīnai un griezās pie visai prasmīgiem ārstiem — pie jaunā doktora Bennati un slavenā ārsta Marencellera. Viņš izmēģināja arī Hānemaņa homeopātisko ārstniecību, taču vēlāk to atmeta. Paganīni, bez šaubām, jau sāka aptvert, ka viņš ir nedziedināmi slims.

23. maijā ķeizars Francis I iecēla viņu par savu kamer-virtuozu, un Vīne savukārt apbalvoja viņu ar zelta medaļu — Jozefa Langes meistarisku darinājumu —, uz kuras bija izkalts skaistais latīņu teiciens: Perituris sonis non peritura gloria — «Skaņas izgaist, slava nemirst». Pirmie vārdi sāpīgi atbalsojās vijolnieka sirdī. Tiesa gan: tikko viņš pacēla lociņu no stīgām un nolaida roku, tūdaļ izgaisa viņa instrumenta burvīgās skaņas, kas bija savaldzinājušas un apbūrušas klausītāju pūļus. Taču pienāks diena, kad slimība — stiprāka par viņu — gūs virsroku un viņa vijoles skaņas apklusīs uz visiem laikiem. Viņš to zināja. Tāpēc šobrīd svarīgi bija tikai tas — izturēt, cik vien var, noturēties visiem spēkiem, ar visu savu gribasspēku, kas uzvilkts kā tērauda stīga, tomēr arī tērauda stīga agrāk vai_vēlak pārtrūkst. Agrāk vai vēlāk ... Taču ne tagad. Ārsti viņam ieteica jaunu adresi cerībām:

— Karlsbāde.

Viņš tvērās pie tās un, 24. jūlijā uzstājies pēdējā koncertā «Redutensaal» telpās, kur bija noritējis arī viņa pirmais koncerts Vīnē, aizbrauca uz ārstēšanās vietu.

Piecpadsmitā nodaļa VIESOŠANĀS PRĀGA

Patiesība būs atslēdziņa, kas piekarināta melīgām lūpām.

Pagamnl, 1829. gadā

Karlsbādē nabaga Paganīni sākās vesela virkne likstu un nepatikšanu. 20. oktobrī viņš no Prāgas rakstīja Džermi:

«Mans draugs! Karlsbādē es jutos ļoti nelaimīgs. Es jau biju uzsācis ārstēšanos ar vannām, bet to vajadzēja pārtraukt — pēc kreisās puses dzerokļa izraušanas bija sācies stiprs siekalu dziedzera iekaisums. Radās fistula, kas iesniedzās ne tikai mīkstajos audos, bet arī kaulā. Iekaisumu neizdevās apturēt pat pēc 48 sautējošām kompresēm, kuras man lika pusotra mēneša ilgi. Es nemaz nevaru izstāstīt, ko izcietos.

Vietējie ķirurgi pierunāja mani atbraukt šurp uz konsultāciju. Es ataicināju četrus visievērojamākos profesorus un sarīkoju konsiliju. Sēdēju krēslā nekustīgi kā statuja, bet viņi operēja, apbruņojušies ar milzīgam ada-lām, nažiem un šķērēm. Mana pašsavaldība ārstus pārsteidza.»

Karlsbādē Paganīni sniedza tikai divus koncertus, tāpēc ka kūrortu sezona gāja uz beigām un pilsētā vairs tikpat kā nebija iebraucēju no citurienes. Oktobrī viņš aizbrauca uz Prāgu. Tur, šķiet, viņš jau jutās mazliet labāk.

«Nu jau vairākas dienas,» viņš rakstīja Džermi, «kopš jūtos labāk, un ir cerības, ka fistulas bojātais kauls izkritis pats no sevis vai to mēģinās izvilkt laukā, lai es ātrāk izveseļotos, jo šejienes publika nepacietīgi gaida, kad varēs dzirdēt manu vijoli, un es ceru sniegt akadēmiju novembra beigās.»

Diemžēl tās bija veltīgas cerības. 10. janvārī viņš rakstīja draugam:

«Kā par brīnumu, novembra beigās es jau biju atlabis pēc vienas ārkārtīgi sāpīgas operācijas, kuras nolūks bija izvilkt — un izvilka arī — četrus nelielus kauliņus no apakšžokļa, Pēc tam es vietējā teātrī sniedzu sešas akadēmijas, ieskaitot vienu labdarības koncertu trūcīgo labā, — 1., 4., 9., 13., 16. un 20. decembrī.»

Paganīni bija nokļuvis nemākuļa dentista rokās un zaudēja ne tikai tos četrus kauliņus, bet gan visus zobus apakšējā žoklī. Var iedomāties, kādas fiziskas un garīgas ciešanas nelaimīgajam vijolniekam sagādāja šāda operācija.

Bez tam, Konestabile raksta, ka, dzīvodams Prāgā, vijolnieks slimojis ar balss saišu iekaisumu. Tā sākusies kakla tuberkuloze, kas attīstījusies no plaušu tuberkulozes, kura palēnām saēda viņa spēkus un pēdīgi noveda kapā.

Tikko sācis justies labāk, viņš atkal atsāka koncertdarbību. Taču Prāgas publikas iekarošana izrādījās daudz grūtāka nekā vīniešu savaldzināšana. Starp šīm abām pilsētām jau kopš Mocarta laikiem pastāvēja sīva sacensība mākslas jomā. Tāpēc Vīnē piedzīvotais triumfs nebija Paganīni labākā rekomendācija. Publika un kritiķi nāca uz viņa koncertiem aizspriedumu pilni vai pat naidīgi noskaņoti un īstenībā tikai tāpēc vien, lai lieku reizi pārliecinātos, ka vīnieši sajūsminājušies un apbrīnojuši cilvēku, kurš ne visai to pelnījis. Nav arī jāaizmirst, ka Bo-hēmija lepojās ar savu slaveno vijoļmākslas skolu: tāpēc pret ārzemju vijoļspēles dievekli sacēlās viss viņu nacionālais lepnums.

Anonīms autors, slēpdamies aiz pseidonīma, savu sašutumu izteica rakstā, ko bija publicējusi kāda Hambur-gas avīze ar kliedzošu virsrakstu: «Brīdinājums». Tajā tika noniecināts Paganīni un brīdināti tie, kuri iedomātos viņu klausīties: «Es reiz aizgāju uz Paganīni koncertu, bet vairāk viņš mani tur neredzēs.»

Taču kādā citā frāzē, kurā autors ar ironiju raksta par Vīnes publikas sajūsmu, izpaužas viņa aizspriedumu pilnā nostāja: «Tā saucamā «Kampanella», par kuru vīnieši bija kā bez prāta, kas tas īsti ir?...»

Piedevām vēl Prāgā, tāpat arī citur, sāka klīst tās pašas melīgās baumas par cietumu, slepkavību un sātanu. Par naidīgumu, ar kādu saņēma vijolnieku, liecina arī Šopēna vēstule, kuru 1829. gada 22. augustā viņš rakstījis no Prāgas tuviniekiem: «Draugi gribēja, lai es koncertētu Prāgā, bet es negribu sabojāt to, ko biju panācis Vīnē (jo šeit slikti uzņēma pat Paganīni), tāpēc būšu mierīgs.»

Paganīni savukārt ar rūgtumu rakstīja Džermi:

«Ja Tu zinātu, cik daudz man šeit ir ienaidnieku, Tu vienkārši neticētu. Es nevienam ļaunu nedaru, taču tie, kas mani nepazīst, iztēlo mani par pēdīgo nelieti, mantrausīgu, skopu, sīkumainu utt. Un es, par visu to atspēlēdamies, oficiāli paziņoju, ka vēl vairāk paaugstināšu ieejas biļešu cenas akadēmijām, kuras rīkošu pārējās Eiropas valstīs.»

Tomēr Paganīni arī šeit izraisīja vispārēju sajūsmu, un viņa spēles meistarība atbruņoja ienaidniekus un nelabvēļus. «Osseivatore trlestino» 17. janvārī publicēja sava Prāgas korespondenta rakstu, kas satur ievērības cienīgas ziņas:

«Šā mēneša sākumā mēs pirmo reizi dzirdējām kavalieri Nikolo Paganīni, Nepacietībā tvīkstošie mūzikas cienītāji, tā saucamie «salkstošie», kuri jau pirms vairākiem mēnešiem bija izpirkuši biļetes ir ložās, ir krēslu rindās un kuri visu vasaru uzkavējās pilsētā, neriskēdami aizbraukt, kaut tikai nepalaistu garām šo baudījumu, palika pilnīgi apmierināti un pārsteigti. Teātris bija pilns. Tomēr ne pārpildīts, kas, jādomā, izskaidrojams ar biļešu augsto maksu, kas divkārt pārsniedza to, kāda bija Vīnē.

... Un nu beidzot atveras durvis un uz skatuves, zemu, gandrīz pazemīgi klanīdamies, iznāk Paganīni. Staltais augums, kaut arī nedaudz slimību novārdzināts, izteiksmīgā, kaut arī mironīgi bālā, apgarotā seja neviļus liek atcerēties Hofmaņa naktis: ar nedalītu uzmanību visi noklausījās Allegio maestoso. Kad aizvērās priekškars, kaut arī tika aplaudēts, vijolnieku neizsauca otrreiz — iespējams, tāpēc, ka sajūsmas pārņemtā publika gaidīja koncerta pārējās divas daļas, lai labāk saprastu viņu, jo pēc nupat dzirdētā vajadzēja laiku atgūties. Kad atkal pacēlās aizkars un izskanēja Adagio cantabile, vijolnieka maniere kļuva klausītājiem saprotamāka, un pēc Rondo allegretto viņu ar brāzmainiem aplausiem izsauca uz skatuves... Tad sekoja Paganīni Militārā sonāte uz ceturtās stīgas (to vienkāršāk būtu bijis saukt par popūriju), un ar šo brīnišķīgo skaņdarbu Paganīni spēja flegmatiskos bohēmiešus novest gandrīz līdz ekstāzei, tāpēc ka viņi — tas bija ārkārtējs gadījums teātrī — izsauca viņu divas reizes pēc kārtas — kā pēc šīs sonātes, tā pēc Larghelto cantabile un Variācijām par rondo .tēmu no «Pelnrušķītes».»

Sī Paganīni pirmā koncerta apraksts ar nolūku sniegts pasauss, neiedziļinoties pirmā vijoles maestro nopelnos, tāpēc ka tas ir vairāk raksturīgi Prāgas tikumiem, kur publika neiekvēlojas uzreiz, bet «iesildās» pamazām. Inteliģence saskatīja Paganīni personā pirmklasīgu, savā veidā vienreizēju talantu, kas rūdījies sistemātiskā un nepagurstošā darbā.

Ļaunvēļu «dumpis» izraisīja Prāgā dzīvu un dabisku reakciju no patieso mūzikas cienītāju puses, kuri, apbrīnodami vijolnieka ārkārtējo meistarību, juta pret viņu neviltotas simpātijas.

Trīs mēnešu laikā, kurus Paganīni nodzīvoja Bohē-mijā, ap viņu izveidojās neliels draugu pulciņš, kuri, iedraudzējušies un tuvāk iepazinuši, vēl vairāk viņu iemīlēja. Tas sevišķi sakāms par profesoriem Gordidžāni, Mil-leru un Šotldju. Profesors Millers uzrakstīja atsauksmi par Paganīni koncertu laikrakstā «Pragaer Unterhaltungs-blāttei», uzsvērdams tajā, ka «Paganīni pārspējis visdrosmīgāko cerību robežas». Paganīni atļāva Sotkijam rakstīt savu biogrāfiju un apgādāja viņu ar visu nepieciešamo materiālu^1. Juliusa Maksa Šotkija — Prāgas

1 Šotkija grāmatā ievietots Paganīni vēstules faksimils: «Džūlio Maksimiliano Sotkijam. Es, apakšā parakstījies, atļauju sinjoram profesoram Sotkijam publicēt manu biogrāfiju un lūdzu viņu darīt visu iespējamo, lai aizstāvētu mani un atspēkotu manu ienaidnieku apmelojums.

Nikolo Paganīni, Prāgā, 1B29, gada 12. janvāri.»

universitātes profesora — vārds bija labākā garantija, ka biogrāfiskā grāmata būs nopietna un ticama.

«Ar nepacietību gaidu manas biogrāfijas iznākšanu,» Paganīni rakstīja dažus mēnešus vēlāk — 1829. gada 10. martā — no Berlīnes kādam Prāgas paziņam, «ne tāpēc, lai ar to palepotos, bet lai apklusinātu ļaunās mēles, kuras ar lielu patiku (nespēdamas vai neprazdamas noniecināt manu mākslu, lai kāda tā būtu) ceļ man neslavu ar dažādiem melīgiem, galīgi nepatiesiem apvainojumiem.

Nododiet sveicienu profesoram un. sakiet viņam, ka visi mani draugi nepacietīgi gaida viņa grāmatu. Ar to mans gods būs atjaunots un atriebts, un patiesība būs atslēdziņa, kas piekarināta melīgām lūpām.»

Grāmata iznāca 1830. gadā. Tā nav biogrāfija vārda tiešajā nozīmē. Tā tikai apkopo dažādas ziņas, dokumentus, rakstus un nostāstus, kas saistīti ar Paganīni dzīvi un darbību. Grāmatas izklāsts ir diezgan juceklīgs. Materiāls nav sakārtots hronoloģiski un loģiskā secībā. Tajā var atrast arī kļūdas un izlaidumus, tāpat arī pārspīlētus slavinājumus, un tomēr tā ir faktu un ziņu apkopojums, turklāt ticamu, jo tos devis pats Paganīni un viņa laika biedri.

Starp Vīnes perioda dokumentiem, kas iekļauti grāmatā, ir vienīgā līdz mums nonākusī Paganīni mātes vēstule. Pati būdama rakstītnepratēja, viņa acīmredzot to ir diktējusi kādam no ģimenes locekļiem vai kādai draudzenei. Šīs vēstules ticamība ir tikusi apšaubīta, un tiešām izskatās, ka tā būtu rakstīta ad hoc^1. Te tā ir:

«Mans mīļais dēls, beidzot nu apmēram septiņus mēnešus pēc tam, kad nosūtīju Jums vēstuli uz Milānu, es nomierinājos, saņēmusi Jūsu vēstuli šā mēneša 9. datumā caur sinjoru Anjīno, kura man sagādāja lielu prieku, kad es uzzināju, ka Jūs labi jūtaties; tāpat ar prieku uzzināju, ka pēc brauciena uz Parīzi un pēc tam uz Londonu Jūs esat nodomājis atbraukt uz Dženovu, lai mani apkamptu. No savas puses teikšu, ka es katru dienu lūdzu dievu to kungu, lai viņš izpilda mūsu un Jūsu vēlēšanās.

Lolotais sapnis piepildījies; tas, ko dievs man teicis, ir noticis, Jūsu vārds ir slavens un māksla ar dieva palīgu devusi Jums labklājību; atbraucis uz šejieni, savu tautiešu mīlēts un cienīts, manas gādības rokās un [50] draugu lokā Jūs labi atpūtīsieties, bet tas tik ļoti vajadzīgs Jūsu veselības labad.

Man patika arī portreti, kurus Jūs atsūtījāt vēstulē, un es jau uzzināju visu to, ko mūsu avīze ļoti sīki rakstīja par Jums; ticiet, ka man, mātei, šīs jaunās ziņas sagādāja lielu prieku. Mīļais dēls, es vēlos tikai vienu — lai Jūs arī uz priekšu rakstītu man par sevi, tāpēc ka tad Man liekas, ka es dzīvošu ilgāk un ticēšu — kādā jaukā dienā man būs tā laime un prieks apkampt Jūs. Mums visiem klājas labi, un Jūsu radinieku vārdā es pateicos Jums par atsūtīto naudu. Saudzējiet sevi un dariet tā, lai Jūsu vārds kļūtu nemirstīgs.

Piesargieties no slikta laika tajās vietās, kur aizbraucat, un atcerieties, ka Jums ir māte, kura Jūs no sirds mīl un kura to vien vēlas, lai Jūs būtu sveiks un vesels, un kura nekad nepagurs lūgt dievu to kungu, lai Jums labi klātos. Lūdzu Jūs, apkampiet manā vietā Jūsu sirdsmīļo draudzeni, kā arī nobučojiet mazo Akilli. Mīliet mani, un es no visas sirds atdarīšu ar to pašu.

Vienmēr Jūs karsti mīlošā māte

Terēza Paganīni.

Dženovā, 1828. gada 21. jūlijā.»

Spilgtu simpātiju izpausmi atrodam Prāgas teātra direktora vēstulē, kas atspēko daudzās baumas par dženovieša skopulību un mantrausību:

«Profesoram Šotkija kungam.

Atbildot uz Jūsu lūgumu, profesora kungs, es ar prieku ziņoju saskaņā ar patiesību, ka visos finansiālos jautājumos, kādi man radās ar izcilo virtuozu sakarā ar sešiem koncertiem, kurus viņš sniedza šajā teātrī, viņš izrādījās godājams cilvēks, kas nebūt nav sīkumains, kad runas ievirzījās par honorāriem, un vienmēr bija gatavs izturēties pret mani ar uzticību un patiesām jūtām. Atmiņas par viņu paliks man arvien dārgas un patiesu prieku sagādās doma, ka mani izteikumi kaut kādā ziņā palīdzēs attēlot sinjoru kavalieri Paganīni kā augstākā mērā godājamu cilvēku, ar kuru nemaz nav grūti saprasties, kā nezin kādēļ ticis uzskatīts.

Džovanni N. Hipanks, Prāgas teātra direktors un impresārijs, Prāgā, 1829. gada 12. janvārī.»

Tiem, kuri vēlētos tuvāk iepazīt Paganīni, tāpat kā viņu pazina Prāgas draugi 1828./29. gada ziemā, Šotkija grāmata sniedz dzīvas, spilgtas lappuses, kurās Nikolo atklājas gluži citādā aspektā, nevis kā koncertējošs mākslinieks, kaut gan Sotkijs rakstījis arī par to, turklāt visai pārliecinoši:

«Viņš ir tik vājš, ka nemaz nevar iedomāties lielāku kalsenumu; seja bāla, dzeltenīgā tonī, un, kad viņš klanās, ķermenis kustas tik dīvaini, ka šķiet — viņa kājas tūlīt atrausies no rumpja un viņš sabruks kā kaulu kaudze.»

Vienaldzības un nesatricināma miera maska, aiz kuras viņš norobežojās no publikas, noslēpumainības oreols, ar kādu viņu apvija slava un leģendas, izzūd, un mūsu priekšā nostājas Paganīni, loti cilvēcisks savā sejas izteiksmē un žestos, savos paradumos un vājībās, jūtās un simpātijās.

Satiksmē ar draugiem viņš nekad nebija ne drūms, ne atturīgs, nedz neizdibināms, nedz augstprātīgs. Gluži otrādi, viņa izturēšanās bija draudzīga un sirsnīga, viņš mēdza būt jautrā un labā noskaņojumā. Viņš bija laimīgs, ja gadījās reize ieturēt vakariņas nelielā draugu pulciņā kādā tratorijā (krodziņā), kur gatavoja kādu itāliešu ēdienu, kas viņam garšoja, un viņa klātbūtne bija loti patīkama. Paganīni bija asprātīgs un jautrs sarunu biedrs un labprāt stāstīja amizantus notikumus un piedzīvojumus no savas dzīves, un pats pie tam smējās skaļāk par visiem. Acīmredzot Nikolo pat gandrīz nespēja ticēt, ka var atslābināt nervus un atpūsties kopā ar draugiem, ka var netraucēti ēst un dzert, ignorējot visus ārstu priekšrakstus un viņu medikamentus, neievērojot skauģus un viņu tenkas, visas gražīgās mīļākās un viņu kaprīzes. Nelielā draugu lokā, kuri viņu tiešām mīlēja, viņš gluži atplauka, aizmirsa visas likstas, ciešanas, slimības un nepatikšanas^ un kaut īsu brīdi bija līksms un apmierināts.

Gordidžāni ar Šotkija starpniecību ir atstājis dažus, tā sakot, «intīmā» Paganīni notēlojumus. Kādreiz viņš atnācis uz viesnīcu pie Paganīni, lai aicinātu viņu kopīgi ieturēt pusdienas. Istabā, kā parasti, valdījusi neiedomājama nekārtība: te bija nomesta viena vijole, tur — otra, uz gultas vēl kāda instrumenta futrālis, bet ceturtā vijole atradās zem rotaļlietu kaudzes. Notis, monētas, berete, vēstules, pulksteņi, kurpes — viss bija izmētāts pa istabu vislielākajā nekārtībā. Krēsli, galds, pat gulta bija izgrūstīti no vietas. Un šā haosa vidū sēdējis Paganīni.

Galvā viņam bijusi melna naktsmice, ap kaklu apmesta dzeltena šalle un plecos skumīgi karājies brūns paltraks.

Paganīni klēpī turējis mazo Akilli, kas tobrīd bijis ļoti «liktā omā, tāpēc ka tēvs nupat bija izdarījis to, ko viņš visvairāk necieta, — nomazgājis viņam rokas!

Paganīni pret šo trīsgadīgo bērnu izturējies ar neiedomājamu pacietību — aizkustinošu un bezgalīgu. Kad mazais gražojies, tēvs nekad nezaudēja mieru un vienmēr iiIzstāvēja viņu, draugiem sacīdams:

— Nabaga knauķis, viņam ir garlaicīgi. Nezinu, ko vēl l.ii izdomā. Mēs jau izmēģinājām visas rotaļas. Visu rīta c ēlienu paukojāmies, pēc tam es viņu nēsāju kukaragās, pagatavoju viņam šokolādi... Tagad vairs nesaprotu, ko lai vēl izdomā!

Tas bijis ļoti jocīgs skats, kad Paganīni — mājas tupelēm kājās — paukojies ar puišeli, kas viņam nesniedzās pat līdz ceļiem. Akillīno draudīgi vēcinājis zobenu un spiedis tēvu atkāpties. Un Nikolīno kliedzis:

— Pietiek, pietiek, manu dārgumiņ! Es jau esmu ievainots!

Tomēr mazais licies mierā tikai tad, kad pretinieks uzveikts atkritis gultā un paziņojis, ka esot beigts.

— Vai nenāksi pusdienās? — aicinājis Gordidžāni, kad «duelis» beidzies.

— Cik tad ir pulkstenis? — Paganīni jautājis.

— Divpadsmit. Nu, ejam. Mūs gaida itālieši, kas nupat atbraukuši.

— Kuri tad?

— Neapolietis, viņš spēlē mandolīnu un ir dzejnieks.

— Ļoti labi — mūzika un poēzija šodien varēs sadoties rokās kā brāļi.

Pa to laiku Paganīni bija pabeidzis saģērbt Akillīno, taču pats vēl bijis galīgi nesakopies. Viņš sācis pa visām malām meklēt savus apģērba gabalus. Kur kravate? Un zābaki? Un žakete? Viss bijis noglabāts. Kas to izdarījis? Akillīno? Un mazais bijis lielā sajūsmā, redzot, ka tēvs lieliem soļiem staigā pa istabu, ielūkojas visos kaktos un vaicā:

— Kur tu liki manas drēbes?

Bet resgalis taisījis izbrīnītu seju, noliecis galvu sānis, rādīdams, ka nekā nesaprot. Pēdīgi pēc lielas meklēšanas zābakus atrada zem spilvena, žaketi ceļasomā, vesti mazā galdiņa atvilknē. Tiklīdz Paganīni izdevies atrast vienu vai otru apģērba gabalu, viņš uzvaroši pakratījis to gaisā un iešņaucis tabaku. Pēc tam ar jaunu sparu atsācis meklēšanu, bet knauķis staigājis viņam pakaļ un jautri smējies, kad tēvs ielūkojies tur, kur nekas nebija noslēpts!.

Beidzot Paganīni bija saposies. Viņš aizslēdzis durvis, taču atstājis istabā visās malās izmētātus gredzenus, pulksteni, naudu un — par ko Gordidžāni sevišķi pabrīnījies — savas vērtīgās vijoles arī atstājis uz galda un krēsliem, pat futrāļos neieliktas. Paganīni par tām neuztraucās. Labi vēl, Gordidžāni nodomājis, ka vijolnieks dzīvo viesnīcā, kur saimnieki ir godīgi ļaudis.

Bijis ļoti auksts. Paganīni uzvilcis platu, smagu kažoku. Baidīdamies, ka mazais Akille varētu saaukstēties, viņš paņēmis to klēpī un iečubinājis sev pie krūtīm. Ik pa brīdim gar kažoka malu paraudzījās puisēna sārtā sejiņa, viņš izbāza degunu, lai paelpotu salto gaisu.

Paganīni ātriem soļiem sasniedzis tratoriju, un, kaut ari ceļš nebija garš, viņš ļoti piekusis, pat aizkusis, jo dēlēns jau nebija viegls!

Vijolnieks ar baudu ķēries pie rizpto^51 un citiem itāliešu ēdieniem, kurus varēja sakost, tomēr no visgardākajiem un kārdinošākajiem atteicās — tie nebija pa spēkam viņa atlikušajiem veselajiem zobiem. Pēc pusdienām Paganīni juties pacilātā omā, citu pēc cita stāstījis jocīgus atgadījumus, atcerējies epizodes no savas dzīves un kā teicams vēsturisku faktu zinātājs stāstījis par diženajiem dženoviešiem. Pievakarē sēdās spēlēt tresette^2, un Gordidžāni tikmēr kavējis laiku mazajam Akillem. Pulksten 9 vakarā draugi aizvadījuši Paganīni uz viesnīcu.

Mazais Akille acīmredzot nogurdināja, jāsaka, pat nomocīja savu slaveno tēvu, kurš jau tā juta lielu nervu sasprindzinājumu koncerta laikā un pēc uzstāšanās. Jādomā, ka nogurums un atslābums arī bija cēloņi viņa nevīžībai un nekārtībai mājās.

Vienīgais, par ko Paganīni rūpējās, bija viņa mazais dēliņš, tas bija viņa gaišums, visa viņa dzīve. Paganīni viņu ļoti lutināja, dāvināja viņam bezgala daudz rotaļlietu un reiz pat pārnesa mazu vijolīti un mācīja Akilli spēlēt dažas vienkāršas un lēnas melodijas.

Un tomēr, kaut gan viņam viss bija atļauts un viņš ticis pārmērīgi apmīļots, zēns auga gluži jauks... Viņam bija savas iegribas un niķi, tas jau zināms, taču viņš tēvu mīlēja, bija viņam pateicīgs un auga godīgs un labsir-1111Paganīni bija dēlam ļoti pieķēries, bet, ja zēna ne-l i|,i blakus, viņš nekur nevarēja rimties aiz uztraukuma. Viņš atzinās, ja zaudētu dēlu, nevarētu vairs dzīvot. ■Naktī, kad pamostos,» viņš mēdza teikt, «mana pirmā doma ir par viņu...»

Konestabile pamatoti spriež, ka Paganīni patiesais dzeni īlis sapelnīt vairāk naudu un slimīgā kaislība sakrāt ( ik vien var vairāk un ātrāk izskaidrojami kā vēlēšanās oigādāt visu nepieciešamo savam vienīgajam un dievinā-lujam dēlam.

Vai tad jābrīnās, ka Paganīni bija taupīgs un ekonomisks. Viņš vēlējās nodrošināt sev vecuma dienas, ko gan viņš diemžēl nepiedzīvoja, kā arī nodrošināt dēlu, kuru mīlēja tik neizsakāmi maigi.

Paganīni Prāgā teicis profesoram Šotkijam:

«Ir taču tā, ka tikai pēdējos gados liktenis bijis man labvēlīgs. Turklāt šajā laikā es biju smagi slims un ārstēšana prasīja milzum daudz naudas. Bet ja nu es atkal saslimstu un ilgu laiku nevaru koncertēt? No kādiem līdzekļiem, es tad dzīvošu? Bez tam man jādomā par mana dēla nākotni, par maniem trūcīgajiem tuviniekiem, kuriem gribu palīdzēt arī vēlāk.»

Kāda cita epizode no Prāgas laikiem liecina par vijolnieka labo sirdi. Gordidžāni par to pastāsta vēstulē profesoram Šotkijam tā:

«Dārgais draugs, visi nosoda Paganīni par skopulību, visi cenšas parādīt viņu tieši tādu, un droši vien tam varētu ticēt, ja nebūtu acīm redzamu pierādījumu par gluži pretējo. Kāds itālietis, kurš ar mūsu mākslinieku bija pazinies dzimtenē, uzmeklējis viņu, kad tas ieradies Prāgā, lai uzturētu draudzīgas attiecības. Šis itālietis apmelojumu dēļ, kādu ir daudz šajā pasaulē, bija nonācis visai spaidīgos apstākļos. Man nav zināms, kādā veidā tas nācis Paganīni ausīs, toties es pilnīgi droši zinu, ka pirms prombraukšanas Paganīni šim itālietim pasniedzis konvertu ar šādiem vārdiem: «Jūsu sabiedrība man allaž bijusi tik patīkama, ka vēlējos kaut ko atstāt jums par piemiņu. Bet, tā kā es nezinu, ar ko varu jūs iepriecināt, tad lūdzu jūs, izvēlieties pats. Jūs mani gauži apbēdināsiet, ja atteiksieties pieņemt. Tās taču ir puķes.» Tās arī tiešām bija «puķītes»[52]. Šis itālietis, izjuzdams lielu pateicību pret diženo mākslinieku, lūdz Jūs neaizmirst šo cēlo žestu, un, ja Jūs par to pastāstīsiet savā grāmatā, tas uz mūžu apliecinās viņa sirsnīgo pateicību devējam.

Džovanni Gordidžāni.»

Paganīni tiešām varēja uzskatīt par ļoti sarežģītu «vienādojumu», kas, protams, i nebija viegli atrisināms: viņš bija mākslinieks un reizē arī cilvēks ar saviem trūkumiem un savām labām īpašībām, ar savām pretrunām un savām galējībām, un to visu saasināja galīgi sabeigtā nervu sistēma, ko iedragājis klejotāja dzīves veids un pārpūle pēc neskaitāmiem koncertiem. Viņš nebija ne eņģelis, ne velns, kaut savā mūzikā varēja izpaust sevi gan kā dēmons, gan .arī kā eņģelis: viņš bija tikai cilvēks.

Sešpadsmitā nodaļa VĀCIJĀ

... liesmu un negaisa virpulis ...

Raksturo ļums, kādu par Pagarini devis Gēte 1829. gadā

Janvāra vidū Paganīni atstāja Prāgu un, šķērsojis brīnumskaisto zemi, ko dēvē par Saksijas Sveici — žilbinoši skaisti kalni, ielejas, sniegā ieputināti meži —, ieradās Drēzdenē. Varam iedomāties, kā noritējusi ceļošana

1829. gadā, kaut arī «labā karietē», ar trīsgadīgu bērnu, pašā ziemas spelgonī, kas šeit bija daudz bargāka nekā dienvidos. Turklāt Paganīni bija ļoti vārga veselība un viņš ārkārtīgi grūti pacieta aukstumu. Ļoti drīz to dabūja just viņa plaušas — viņš sāka bieži un stipri klepot, reizēm pat tiešām mokoši. Viņa sekretārs vēlāk stāstīja, ka naktīs Paganīni uznākušas negantas klepus lēkmes un bijuši dzirdami baismīgi izsaucieni, «it kā viņu kāds žņaugtu nost». Un, ja atceramies, ka no 1829. gada janvāra līdz 1831. gada februārim Paganīni Vācijā un Polijā sniedzis ap simt koncertu, pastāvīgi braukādams no vienas pilsētas uz otru, tad var tikai bezgalīgi apbrīnot viņa izturību un gara spēku, kas viņam neļāva sabrukt.

Patiesi — tikai absolūti neparasta fiziskā un garīgā enerģija palīdzēja viņam izturēt šādu dzīvesveidu. Bez šaubām, triumfs, mūzikas pazinēju un milzīgās klausītāju auditorijas dedzīgais, aizkustinošais atbalsts bija viņam neizsakāms iepriecinājums, un tieši tas visvairāk palīdz cilvēkam pārvarēt dzīves grūtības. Viņam, tāpat kā Lis-lam, bija nepieciešams kontakts ar publiku, taču viņam trūka dižā ungāra apskaužamās veselības, un viņš*, ļoti dārgi maksāja par tiem priekiem, ko liktenis viņam dāvāja: katrs noietais dzīves posms plosīja viņa miesīgos un garīgos spēkus.

Vācijā Paganīni piedzīvoja tikpat triumfālu uzņemšanu kā Vīnē. Sājā valstī bija sevišķi labvēlīga gaisotne visam, kas ir neparasts, dīvains, neizprotams, un vijolnieka — skaņu burvja fantastiskais stāvs, šķiet, iemiesoja sevī tos žilbinošos tēlus, ko radījuši savā iztēlē Hofmanis vai 2ans Pols^53. Līdz ar Gēti atkal nāca modē mesers Velns, un nebija nekādu šaubu, ka Paganīni, tāpat kā doktors Fausts, parakstījis ar viņu līgumu. Vīnē kāds kungs apgalvoja, it kā skaidri esot redzējis, ka vijolniekam aiz muguras stāvējis sarkanā ģērbā tērpies velns — ar ragiem uz galvas un asti kājstarpē — un vadījis viņa roku, kas turējusi lociņu, un abi bijuši pārsteidzoši līdzīgi. Leipcigas mūzikas avīzes kritiķis arī gandrīz nešaubījās, ka Paganīni — tas ir pats velna iemiesojums, un visā nopietnībā grasījies atklāt viņa šķelto nagu un sameklēt kritušā eņģeļa spārnus...

Veltīgi vijolnieks lūdza Šotkiju palīdzēt.

«Mans gods,» viņš tam rakstīja no Berlīnes, «ir Jūsu rokās. Cik laimīgs es esmu, ka ir atradies cilvēks, kurš atmaksās par visu to, un ka pietiek ar viņa vārdu vien, lai atspēkotu visus šos melus.»

Nē, nekaunīgajiem meliem ir sīksta dzīvība, tie atkal un atkal lien ārā no dažādām spraugām, un tos nespēj iznīcināt ne kādas slavenības vārds, ne arī kāda Šotkija grāmata, tie visur joprojām sāpīgi kož un izšļāc indi. Trīs gadus vēlāk Paganīni no Mančestras rakstīja Džermi:

«Taisnību sakot, man ir ļoti žēl, ka visos sabiedrības slāņos izplatās uzskats, ka es esot velns.»

Pirmā vācu pilsēta, kur Paganīni apmetās, kā jau minējām, bija Saksijas galvaspilsēta Drēzdene, slavena ar lielisko operteātri un teicamu orķestri. Saksijas valdnieku pāris tūdaļ uzaicināja vijolnieku galmā, kur viņš sniedza koncertu izmeklētai auditorijai. Pēc XVIII gadsimta vecvecās tradīcijas — viņš par koncertu saņēma simt dukātus un zelta tabakdozi.

23. janvārī pārpildītajā operas teātrī Nikolo stājās publikas priekšā. Panākumi bija pasakaini, un laikraksti bija pilni slavinājumu. «Merkurs» rakstīja, ka Paganīni — tas ir «fantāzijas un poēzijas valstības valdnieks» un «var atļauties visu, jo viņam viss ir pa spēkam». Ar pilnām tiesībām viņu «var saukt par Šekspīru starp māksliniekiem»: nevienam citam nekad neesot izdevies tā savienot vistīrāko humoru ar visizsmalcinātāko koķetību, visskaudrākās ciešanas ar viskvēlāko kaisli.

12. februārī Paganīni ieradās Leipcigā, kur pēc četrām dienām bija paredzēts koncerts. Taču koncerts vairāku iemeslu dēļ nenotika. Teātra direkcija, vēlēdamās saņemt solīdu summu par zāles īri, pieprasīja, lai vijolnieks angažētu visu orķestri, bet viņam bija vajadzīga tikai puse sastāva, citādi skanējums būtu pārmērīgi skaļš. Paganīni piekrita citām prasībām attiecībā par repertuāru un dziedātāju, ko viņam piedāvāja, taču jautājumā par mūziķu skaitu viņš palika nelokāms un, negribēdams atkāpties, labāk pavisam atteicās no koncerta un aizbrauca uz Berlīni.

Tur viņš sastapās ar savu mīļoto draugu Meierbēru, kurš prūšu galvaspilsētā bija ļoti populārs un kurš sagatavoja viņam lepnu uzņemšanu, sacildināja Paganīni ķeizaram Fridriham Vilhelmam III, galmā un visiem paziņām, izmantodams aforismu: «Tur, kur beidzas mūsu doma, iesākas Paganīni.» Spontīni, kurš jau deviņus gadus bija galmā mākslinieciskais mūzikas vadītājs, arī ļoti silti uzņēma vijolnieku.

Kaut arī sūdzējās par slikto veselību («Man sāp acis, un jūtos diezgan slikti,» Paganīni rakstīja ģenerālim Fontāno-Pino un Kamillo Vakāni: «Man mazliet sāp acis, taču vēl arvien turos,» — un Džermi: «Pašsajūta nav visai laba»), tomēr Paganīni Berlīnē sniedza 12 koncertus. Pirmais notika 4. martā, pēdējais — 13. maijā. Tā bija vesela virkne tik nedzirdētu triumfu, ka viņš atlika braucienu uz Londonu un nolēma palikt Vācijā un doties viesizrādēs uz lielākajām pilsētām.

Berlīnes prese vienprātīgi slavināja vijolnieku. Rel-štābs^1 avīzē «Wiener Theaterzeitung» 5. martā rakstīja,

’Ludvigs Relštābs — vācu rakstnieks un kritiķis. (Krievu tulk. plez.) ka koncertā «bija sajūsmas un eksaltācijas situācija», kādu viņam reti gadījies «redzēt kādā teātri, bet nekad — koncertzālē». Šeit' var piebilst, ka tieši Paganīni bija pirmais garajā izpildītāju virtuozu rindā, kurš spēja novest klausītājus līdz galējai sajūsmai, proti, paveikt to, ko pirms viņa izdevās vienīgi operdziedoņiem. Paganīni zvaigzne uzlēca tajā laikā, kad, lietojot lorda Derventa izteicienu, uz teātru skatuvēm lidinājās pilnības un slavas kalngalus sasniegušo apbrīnojamo XVIII gadsimta lakstīgalu «pēdējās pūciņas». Šī bija pirmā reize, kad mūziķis instrumentālists ir spējis izraisīt tikpat neprātīgu sajūsmu un tikpat vētrainu apbrīnu, kādu līdz šim bija izraisījuši tikai tie, kuri savaldzināja publiku ar citu — spēcīgāku burvju instrumentu — cilvēka balsi. Tas varēja notikt tāpēc, ka viņš bija sakusis ar savu vijoli («Paganīni un viņa vijole ir vienota, unikāla personība,» rakstīja Berlīnes kritiķis), padarījis vijoli par daļu no sevis, daļu no sava ķermeņa, par dvēseli no savas dvēseles: dzīvais instruments talantīgā izpildītājā rokās runāja pats savā balsī, un tā vibrējošo un trīsošo stīgu skaņas bija tikpat saviļņojošas kā cilvēka balss saišu radītās skaņas. Tas ir sasniegums, kas simbolizēja jaunas ēras sākumu: vokālā virtuozitāte no šī brīža bija ieguvusi līdzvērtīgu sāncensi instrumentālajā virtuozitātē.

«Nekad visā mūžā nebiju dzirdējis, ka instruments raud,» rakstīja Relštābs. «Likās, sirdi plosa mokošas sāpes, tūlīt, tūlīt ciešanas to plēsīs pušu... Netiku domājis, ka mūzikā iespējamas tādas skaņas. Viņš runāja, viņš raudāja, dziedāja... Beigās dāmas gandrīz vai novēlās no galerijas, liekdamās pāri margām, lai labāk saskatītu to, kuram aplaudēja, bet vīrieši lēca uz krēsliem, lai suminātu vijolnieku. Es nekad nebiju redzējis Berlīnes publiku tādā noskaņojumā... Un to visu panāca tikai melodija! ... Viņā ir kaut kas dēmonisks. Tā būtu varējis spēlēt vijoli Gētes Mefistofelis.»

Un tālāk:

«Paganīni — tas ir vēlēšanās, izsmiekla, neprāta, svelošu sāpju iemiesojums... Viņa skaņdarbi — mežonīgas un nemierīgas dzīves rezultāts... Kad izskanēja programmas pirmais numurs, viņam atnesa kažoku, viņš ietinās tajā — bāls kā nāve —, noslaucīja sviedrus no pieres un krišus atkrita krēslā.»

Pirmajiem triumfālajiem panākumiem sekoja arvien jauni — ikvienā nākamajā koncertā.

Arī šoreiz panākami iedvesmoja viņa jaunradi, un vijolnieks uzrakstīja jaunu skaņdarbu, par ko pats ziņoja Džermi 3. aprīļa vēstulē:

«Es ar visu savu būtību uzrakstīju variācijas par tēmu «God, save the king»[54] atskaņošanai tikai uz manas vijoles, lai pārliecinātu neticīgos.»

29. aprīlī vijolnieks šo jauno skaņdarbu spēlēja koncertā, kurš notika operas teātrī, kas bija pārpildīts līdz pēdējai iespējamībai, un kura ienākumi visā pilnībā bija paredzēti Prūsijā plūdos cietušo pabalstīšanai. Valdnieku, ļ kas klausījās šo koncertu, šāds solis ļoti apmierināja, un viņš drīzumā iecēla Paganīni par savu pirmo goda koncertmeistaru.

Gētes un Celtera^2 sarakstē atrodam interesantas detaļas par Paganīni uzturēšanos Berlīnē. Jāpiebilst tikai, ka ļ Fridrihs Celters bija ārkārtīgi konservatīvs mūziķis. Par Gēti jāsaka — kaut arī viņš ļoti mīlēja mūziku un pats Komponēja, tomēr nebija apveltīts ar tādu paredzēšanas spēju un apbrīnojumu intuīciju, kāda viņam piemita ' literatūras laukā. Veidojis savu gaumi pēc Celtera pa- ļ rauga, dzejnieks mūzikas jomā izrādījās retrogrāds — visa novecojušā piekritējs. Tāpēc arī, kā redzēsim, viņš nepavisam neizprata ne Bēthovenu, ne Šūbertu. Par vijolnieku viņš vienīgi pabrīnījās. Celters, kaut arī atzina, ka Paganīni paveic ko neparastu, ka «pats ir pārvērties par vijoli», kas spēj izbrīnīt, pārsteigt un pat apburt, tomēr uzskatīja, ka viņš atgādinot «kādu nedabisku gliemezi, ko var norīt vienīgi kopā ar pipariem un citrona šķēli»!

Maija vidū Paganīni devās uz Varšavu, uz kurieni viņu aicināja piedalīties svinībās sakarā ar krievu cara Nikolaja kronēšanu par Polijas karali.

Brauciens bija ilgs un nogurdinošs, un Paganīni to sadalīja trīs etapos: 13. maijā viņš apstājās Breslavā, kur sniedza koncertu «Leopoldinas» zālē, bet 15. maijā Frankfurtē pie Oderas ģenerāļa Zelinksa sievas — dedzīgas mākslas dievinātājas — pilī. 19. maijā Paganīni uzstājās Poznaņā un 23. maijā stājās Varšavas publikas priekšā.

Pārpildītajā zālē bija pulcējusies visa vietējā aristokrātija, visi mūziķi un visi mākslas cienītāji. Šeit bija arī kāds slaids un vājš jauns cilvēks ar smalku, dižciltīgu profilu — deviņpadsmitgadīgais Šopēns. Sajūsmināts par l’aganīni spēli, viņš komponēja dažas variācijas klavierēm ar nosaukumu «Paganīni suvenīrs»1 un visu mūžu saglabāja atmiņas par šo koncertu un paša vijolnieka brīnumaino, valdzinošo burvestības mākslu.

Koncertu noklausījās ari Lipiņskis^55 [56], vijolnieks, kurš pirms vienpadsmit gadiem īpaši bija braucis uz Itāliju, lai iepazītos ar Paganīni, un sekojis viņam pa pēdām uz Venēciju, Veronu, Milānu un citam pilsētām, līdz beidzot sastapa viņu Pjačencā, kur izteica viņam savu bezgalīgo sajūsmu. Abu mūziķu otrā sastapšanās vairs nebija tik priecīga. To apēnoja polemika, kas bija sākusies laikrakstos. Kāds žurnālists — šķiet, aiz pārprasta 'patriotisma — bija sācis cildināt Lipiņski un noniecināt Paga-nīni. Parādījās atbildes korespondences, kurās, gluži otrādi, tika dziedātas slavas dziesmas itālietim un smagi noniecināts polis, tā ka beidzot Lipiņskis ieskatīja par nepieciešamu publiski paziņot, ka viņam nav nekāda sakara ar visiem pret Paganīni vērstiem rakstiem. Paganīni — no savas puses — nelikās par visu to ne zinis, taču kopš tās reizes viņš pret Lipiņski izturējās vēsi. Tā saira viņu draudzīgās attiecības.

Varšavā Paganīni palika divus mēnešus, uzstājās divos koncertos un guva tikpat lielus panākumus kā Vīnē un Berlīnē. 14. jūnijā viņš spēlēja galmā, kur viņu noklausījās arī Krievijas cars, kas viņam uzdāvināja gredzenu ar briljantu. Aizbraukšanas dienā — 19. jūlijā — liela mūziķu grupa — ap sešdesmit cilvēku — apturēja Paganīni karieti pie pilsētas robežām un ielūdza viņam par godu sarīkotajā banketā. Paceļot kausu, poļu mūziķu vecākais Juzefs Elsners^57, konservatorijas direktors (un Šopēna skolotājs), uzsauca tostu par svinību vaininieku un pasniedza viņam dāvanu no sevis un saviem kolēģiem — zelta tabakdozi. Dziļi saviļņots, Paganīni, nespēdams ne vārda bilst, viņu noskūpstīja. Pēc tam draugi pavadīja viņu līdz karietei un viņš aizbrauca.

Viesošanās Varšavā nepagāja arī bez sensācijām. Laik-

raksti publicēja paziņojumu par vijolnieka un daiļas, tikai 21 gadu vecas florencietes kāzām, paskaidrojot, ka viņa iemīlējusi Paganīni, klausoties viņa mūziku, trīs gadus ilgi braukājusi viņam pa pēdām, kamēr beidzot sadzinusi Varšavā, un, kļūdama viņa sieva, ienesīšot pūrā 138 tūkstošus franku! Dženovas laikraksts «Nuovo Poli-gralo» 5. septembrī pārdrukāja šo ziņojumu, un Džerrni tūdaļ par to pavēstīja Paganīni, kurš viņam nosūtīja diezgan skumju atbildi:

«Tas nav tiesa. Es joprojām esmu neprecējies, un nu jau divi gadi, kopš neesmu pieskāries sievietēm un nelietoju medikamentus.»

Acīmredzot, bēdīgas pieredzes mācīts, viņš vairījās ir no viena, ir otra. Taču, kā redzēsim, ļoti drīz viņš atkal būs spiests lietot zāles un atkal kritīs mīlas slazdos.

Pa to laiku Paganīni turpināja savu braucienu pa Vāciju, un tajā pašā vēstulē Džerrni 16. oktobrī no Lēipcigas lasām:

«Tā kā mani ielūguši šie vācu firsti, man jāspēlē paša kompozīcijas un jārāda sava māksla. Ne tik daudz naudas dēļ, kuru krāju, bet slavas dēļ. Frankfurtē pie Maiņas ļoti īsā laikā sniedzu sešus koncertus, un žurnālistu kungi nebeidz mani slavināt. Priekšpēdējais koncerts šeit notika aizvakar, un žurnālistiem jau pietrūkst vārdu. Esmu sniedzis koncertu arī Darmštatē, kur mani visādi godināja firsts un sajūsminātā publika, ap mani vienmēr pulcējas daudz ļaužu, daudzi atnāk pie viesnīcas, lai tikai palūkotos manas istabas logā, dzied serenādes utt. Vakar sniedzu divus koncertus Meisenē, aizvakar — Hallē.

Šodien no rīta braucu projām, lai uzstātos ar koncertiem šādās pilsētās. Rīt, 17. oktobrī, Magdeburgā, 20. — Albertštatē, 23. — Magdeburgā, 25. — Desavā, 30. — Veimārā, 2. novembrī — Erfurtē, 6. — Nirnbergā, no 9. līdz 11. — Štutgartē, 13. — Karlsrūē, 16. — Brunsvikā.

Mana māja pilna ļaužu, kuri vēlas saņemt kādu suvenīru — dažs stīgas gabaliņu, dažs skūpstu. Mans dēls Akille, kas teicami runā vāciski, ir mans tulks.»

Turpmāk redzēsim, ka, abēja dzimuma pielūdzēju ielenkts, ierauts koncertu drudžainajā ritmā, kuri seko cits citam pēc ļoti īsa starplaika, Paganīni tomēr atrod laiku jaunradei.

«Esmu uzrakstījis,» viņš paziņo, «pirmo daļu Koncertam re minorā un Adagio trešās pakāpes minorā ar tataria sitienu beigās, taču šīs sasodītās akadēmijas man neatstāj laiku uzrakstīt rondo, kaut gan melodiju jau (smu atradis.»

Tikmēr nauda krājās, un maija beigās Paganīni iecēla Džermi par savu galveno uzticības personu ar plašām pilnvarām un ļoti priecājās, ka savus ietaupījumus var uzticēt tik pārbaudītam draugam.

«Priecājos,» viņš raksta, «ka man ir tāds uzticams draugs un manu pieticīgo ietaupījumu glabātājs.»

Sājā periodā ir neparasti daudz dažāda rakstura notikumu — tikšanos un atgadījumu. Atgriezies no Varšavas Berlīnē, vijolnieks no 24. līdz 28. jūlijam sniedza trīs akadēmijas Breslavā, kur viņam atkal bija kāds izcils klausītājs — Roberts Šūmanis, kas, lai viņu dzirdētu, bija atbraucis no Heidelbergas.

Paganīni tēls uz visiem laikiem palika Šūmaņa prātā, un viņš to iedzīvināja savā «Karnevālā» — ugunīs dzirkstošās karnevāla nakts raibajā pūlī. Šūmani ne tikai pārsteidza Paganīni virtuozs, bet vēl vairāk viņu sajūsmināja Paganīni komponists. Apveltīts ar lielisku muzikālu izjūtu un smalku uztveri, Šūmanis pamatīgi iedziļinājās viņa 24 kaprīzēs vijolei, dažas no tām pārlika klavierēm un par vijolnieku rakstīja:

«Paganīni pašam vajadzētu savu komponista talantu cienīt vairāk nekā savas ģeniālās vijoļvirtuoza spējas Kaut arī vismaz šodien var nepiekrist viņam pilnā mērā, taču viņa sacerējumos, it īpaši Karprīzēs vijolei, kas radušās un iecerētas ar neparastu svaigumu un vieglumu, ir tik daudz briljantu, ka visbagātākais klavieru pavadi jums varētu vienīgi izcelt to krāšņumu, nevis aizēnot tās.»

Frankfurtē Paganīni divu nedēļu laikā sniedza sešus koncertus un piedalījās svinībās, ko Gētes dzimtā pilsēta rīkoja par godu dzejnieka 80 gadu jubilejai. Vijolnieks tur ieradās 27. augustā, svinību priekšvakarā, un apmeklēja teātri, kur tika uzvestas atsevišķas ainas no «Fausta» Acīmredzot Paganīni bija tīkami noklausīties Mefistofeļa dialektisko monologu un vērot, kā viņa dēmoniskā māksla ietekmē doktoru Paustu. Daži no klātesošajiem rakstniekiem pat apgalvoja, ka vijolnieks viņiem licies drāmas personāžs (un varam iedomāties, kādā mērā!), kas iznācis laukā no kulisēm.

Frankfurtē Paganīni juties sevišķi labi: viņš bija atradis mītni sev pa prātam un saimniecei tik ļoti uzticējās, ka pat, aizbraucot uz koncertiem, atstāja pie viņas mazo Akilli. Tas bija ļoti neparasti, ja atceramies, cik maz

Nikolo uzticējies citiem un cik ļoti bija pieķēries savam dievinātajam dēlam.

Koncertiem bija ārkārtīgi panākumi gan mākslinieciskā, gan finansiālā ziņā, arī presē atsauksmes bija tikpat jūsmīgas kā Vīnes un Berlīnes laikrakstos. Mazais vijolnieks Anrī Vjetāns^1, kuram tolaik bija tikai desmit gadu, atrazdamies Frankfurtē caurb raucot, klausījās Paganīni un uz visu mūžu atcerējās «magnētiskās važas», kādās brīnumdaris saistīja klausītājus.

Arī Konestabile raksta, ka tieši ■ Frankfurtē viens otrs centās izdibināt, vai tikai viņš nevalkā gredzenu, kurš, kā neapolieši ticēja, klausoties Mocartu, dod viņam burvju impulsu nepārspētam izpildījumam...

Pēdējā koncertā — 11. septembrī — ovācijas bija pērkonīgas un beidzot zāles aplausiem pievienojās arī orķestris, nospēlējot ar trompetēm (timpāniem piebalsojot) triumfa fanfaru.

Frankfurtē par Paganīni ļoti ieinteresējās diriģents Kārlis Gurs^58 [59], kas uzmanīgi vēroja viņa spēli un vēlāk sacerēja visai interesantu rakstu par Paganīni mākslu.

No Frankfurtes Paganīni devās uz Darmštati, pēc tam uz Maincu un Manheimu, kur uzstājās koncertos, izraisīdams — kā vienmēr — sajūsmas vētru.

Leipcigā Paganīni iepazinās ar Fridrihu Kārli Šicu, kurš gadu vēlāk publicēja nelielu brošūru ar nosaukumu «Kavaliera Paganīni dzīve, raksturs un māksla», kas ļoti noderēja, izsekojot vijolnieka darbību galvenokārt tajās divās Leipcigā pavadītajās nedēļās. Šotkijs pavēsta, ka viņa impresārijs Remi ar teātra intendanta galma maršala un barona fon Littenhāna atbalstu noslēdzis ar vijolnieku līgumu par trim koncertiem, kuri paredzēti 5., 9. un 12. oktobrī, un biļešu maksa par tiem tika trīskāršota, pie kam viss ienākums nododams Paganīni, jo zāli un orķestri viņam deva bez maksas. Sajūsma, ko izpelnījās vijolnieks, bija milzīga, un laikraksti, kā vienmēr, apbēra viņu ar hiperboliskiem cildinājumiem.

Arī šeit kāds žurnālists ar sevišķi bagātu iztēli uzrakstīja dēmoniskas tematikas iedvesmotas rindas, kaut gan tajās ietverto izdomu varētu attaisnot ar to, ka Leipcigā kopš sendienām glabājās nostāsti par Mefistofeļa dē-

kam Auerbaha vīna pagrabiņā. Žurnālists rakstīja, ka v it snīcā «Polija» kādreiz esot ieraudzījis brīnumdaiļu dāmu ar debeszilām acīm un skumju izteiksmi sejā, ar I !<!iu, sastingušu smaidu. Viņš ieinteresējies par šo dāmu un. sācis to visur meklēt. Vakarā, kad bija paredzēts Paganīni priekšpēdējais koncerts, viņš devies uz teātri, domādams viņu tur sastapt, Un tiešām, kad vijolnieks no t otrām stīgām sācis izvilināt burvīgas skaņas, žurnālists sev aiz muguras sajutis kādas būtnes elpu. Viņš atskatījies un ieraudzījis meklēto svešinieci. Viņa bijusi ļoti bāla, sēdējusi nekustēdamās, un viņas vaigi bija noplūduši asarām. Žurnālists nenovaldījis vieglu izsaucienu. Paganīni atradies ļoti tuvu, viņš pagriezies uz to pusi, un viņa sejā uzplaiksnījies dīvains smaids. Taču tas nebija domāts ne dāmai, ne žurnālistam. Ložā atradies vēl viens šī» scēnas personāžs — kāds apmetnī ietinies vīrs, kurš sēdējis daiļajai svešiniecei blakus. Acīmredzot vijolnieks .ieviņu pazinis ... Žurnālists sajutis šermuļus pārskrienam pār kauliem, ieraugot, ka cilvēks apmetnī sažņaudzis sievietes roku un izvedis viņu no ložas tieši tobrīd, kad zālē nodārdēja aplausi. Žurnālists viņiem sekojis. Pie teātra ieejas gaidījusi kariete ar ogļmelniem zirgiem priekšā. Svešinieki tajā iesēdušies, un rurnaki, skaļi zviegdami, rāvušies uz priekšu: dzirkstis vien pašķīdušas no kumeļu neprātīgajām acīm. Žurnālists atgriezies zālē, dīvaini satraukts, noklausījies koncerta otro daļu. Vēlāk viņš atkal izgājis pa tām pašām durvīm, pa kurām aizgāja svešinieki, un bijis «ļoti pārsteigts, pat soli nevarējis paspert aiz izbrīna: tur, kur pirms stundas viņš ar acīm pavadījis karieti, nebija vietas, kur karietei izbraukt»!

Leipcigas laikrakstā «Musikalische Zeitung» 1829. gada 42. numurā pretēji šai fantāzijai mēs lasām:

«Paganīni izskats, pēc mūsu domām, nebūt nav baismīgs vai atbaidošs, gluži otrādi, vijolnieks atstāj ļoti patīkamu iespaidu. Viņš tiešām ir bāls un izskatās nevesels, taču nepavisam nav drūms, un viņa seja mazliet apmācas vienīgi spēcīga saviļņojuma brīžos. Tumšās acis pauž viņa labdabīgo raksturu; sarunas viņš risina dzīvi, kaut arī atturīgi, kā vīrietim pieklājas; viņa manieres ir pieklājīgas un tīkamas, lai gan viņam ne pārāk rūp, kādu iespaidu viņš atstāj. Viņa izturēšanās veids ir pilnīgi brīvs, un tajā pašā laikā viņā izpaužas zināma atturība reizē ar nopietnību un savu izcilo spēju apzināšanos, kas cilvēkam viņa stāvokli ir pilnīgi dabiska.

Pirms katras kompozīcijas atskaņošanas viņš it kā ietur pauzi, lai sakopotu domas, pēc tam tūlīt — ar pirmo lociņa pieskārienu stīgām — parāda sevi kā izcilu virtuozu; viņš nav vis kaut kāds burvis un vēl jo mazāk šarlatāns, bet sava instrumenta valdnieks, un tas pakļaujas viņa gribai...»

Leipcigā pie Paganīni ieradās deputācija no Magdebur-gas un lūdza viņu uzstāties šajā pilsētā. Viņš piekrita un laikā starp 17. un 24. oktobri sniedza tur trīs koncertus. Otrais no šiem koncertiem notika spēcīga pērkona negaisa laikā, un tas, protams, sarosināja žurnālistus sacerēt visfantastiskākās recenzijas. 20. oktobrī Paganīni uzstājās Albertštatē, pēc tam atgriezās Magdeburgā, lai sniegtu pēdējo — trešo koncertu, un 26. oktobri jau spēlēja De-savā, kur koncertu noklausījās hercogs ar savu ģimeni Un Leipcigas avīzes «Komet» pārstāvis rakstīja:

«Mūsu priekšā stalts, vājš stāvs kaut kādā vecmodīgā ietērpā. Lociņš augstu pacelts, labā kāja viegli saliekta un stingri izsperta uz priekšu. Tērps, kas viņam šķiet daudz par ērtu, apsedz vienīgi skeleta būvi un tā garīgo satvaru. Miesas ir vienīgi tik daudz, lai turētos kopā un nesabruktu viņa kaismes pārņemtais, pussabeigtais ķermenis. Viņa šaurā, bālā seja, ko iekļauj gari, melni mati un cirtaina vaigubārda, ir mierīga. Nekustīgā, sastingusī nopietnība apbrīnojami kontrastē ar tumšo acu dzīvīgo spīdumu. Skaistā, augstā piere liecina par cildenu raksturu un jūtīgumu,- ērgļa deguns norāda uz vīrišķību, bet cieši sakniebtās lūpas pauž viltīgumu, naidīgumu un ironiju. Pēkšņi viņa saltos, drūmos vaibstus izķēmo spēcīgas ciešanas un apbrīnojams traģiskā un komiskā apvienojums, varētu pat teikt, reizē labsirdība un dēmonisms. Ja vaibstus, kuros klaji iezīmējas patiesa ģenialitāte, var saukt par skaistiem, tad arī viņa galvu var saukt par skaistu, tādu, kas pirmajā acu uzmetienā spēj izraisīt dziļas simpātijas.»

Nākamais brauciena mērķis bija Veimāra, kur Paganīni, acīmredzot spožo panākumu uzmundrināts («Publikas aplausi bija viņa dzīves elpa,» raksta Džefrijs Pulvers), 30. oktobri līdz pēdējai iespējai pārpildītajā galma zālē spēlēja kopā ar orķestri Hummeļa vadībā.

Šajā koncertā bija ieradies arī Gēte, kurš par viņu rakstīja:

«Vakar vakarā klausījos Paganīni. Nevaru saukt par baudījumu, tas ir, par to, kas man robežojas starp juteklību un prātu, šo liesmu un negaisa virpuli... Es dzirdēju uzliesmojam kaut ko meteorītam līdzīgu un nevarēju gūt par to nekādu priekšstatu.»

Turpmākos mēnešus — novembri un decembri — aizpildīja intensīva darbība, nebeidzama koncertu virkne, sākot no 2. novembra līdz 18. decembrim — Erfurtē, Gotā, Rū-dolštatē, Koburgā, Bambergā, Rēgensburgā, Nirnbergā, Brunsvikā, Minhenē, Tēgernzē, Augsburgā, Štutgartē, Karlsrūē, Frankfurtē pie Maiņas.

Šai spraigajā koncertdarbības un daudzo braukāšanu laikā viņš vēl iespēja arī komponēt. Šajā periodā viņš uzrakstīja Variācijas par tēmu «Venēcijas karnevāls», Koncertu re minorā, Koncertu la minorā un Sonāti ar variācijām ceturtajai stīgai par Rosini tēmu. Vēstulē Džermi 1829. gada 12. decembri no Karlsrūes mēs lasām:

«Variācijas, ko esmu sacerējis par jaukās neapoliešu dziesmiņas «Māmiņ, mijā māmiņ» tēmu, pārspēj visu. Es Tev nevaru to nemaz izteikt.»

Nākamajā vēstulē — februārī — tam pašam Džermi viņš raksta no Frankfurtes pie Maiņas:

«Pabeidzu Koncertu re minorā un sāku otru — la minorā, kas būs man sevišķi mīļš, taču nav laika to pabeigt, jo vēl jāinstrumentē cits, un to vajadzēs paņemt līdzi uz Parīzi, kurp taisos braukt nākamā mēneša sākumā. Komponēju arī Sonāti ar variācijām ceturtajai stīgai, arī tā jāinstrumentē.»

Šī otrā vēstule rakstīta pavaļas brīdī, taču ir skaidrs, ka Paganīni pieminētie skaņdarbi komponēti agrāk; atkal komponistu ietekmējuši virtuoza izpildītāja panākumi.

Paganīni, kā redzējām, bija ar mieru uzstāties ar koncertiem pat mazās pilsētiņās. Vācu publika, liela mūzikas cienītāja, vienmēr bariem nāca uz viņa koncertiem. Lielākajās pilsētās, lai izpatiktu visu klausītāju vēlmēm, Paganīni sniedzis divus un pat vairākus koncertus. Tā tas bija Nirnbergā, kur viņu pasludināja par «jauno Orfeju» un kur pat nelabvēlīgos laika apstākļos divi viņa koncerti pulcināja milzum daudz publikas; tāpat arī Minhenē, kur viņš sarīkoja divas akadēmijas un uzstājās galmā.

«Trešajā koncertā Minhenes teātrī,» viņš rakstīja Džermi 12. decembrī no Karlsrūes vēstules pēcrakstā, «mani apveltīja ar lauru vainagu; es spēlēju arī Tēgernzē valdnieces atraitnes rezidencē, kur viņa, tāpat ari vis-daiļās princeses neskopojās ar komplimentiem.»

Ari pirms.tam viņš rakstīja draugam:

«Mana spēle atstāj tik brīnišķīgu iespaidu, ka augst-dzimušās personas un ari mīļās dāmas ir gluži kā bez prāta. Es Tev nevaru atkārtot to, ko valdniece caur savu personīgo padomnieku likusi man pateikt.»

Iespējams, ka šeit ir runa par «valdnieci atraitni», par kuras jūtām pret Paganīni varam nojaust vienīgi no mazās netaktiskās rindas, kas ieslīdējusi vēstulē Džermi. Tomēr ievērības cienīgs ir takts — kopš tā laika Bavārijas skolās tika ieviesta obligāta muzikālā izglītība, tā ka burvju vijolnieka uzturēšanās Minhenē bija sējusi tur labu sēklu.

28. un 30. novembri Paganīni spēlēja Augsburgā, kur laikraksti atzinīgi izteicās, ka vijolnieks izdalījis daudz bezmaksas biļešu.

Ceļā no Augsburgas uz Štutgarti ar Paganīni notika nepatīkams gadījums, kas satricināja viņa nervu sistēmu, kurai sakarā ar nemitīgiem braucieniem vairāku mēnešu laikā un sasprindzināto darbu jau tā bija daudz jāiztur. Braucot tumšā un saltā decembra naktī, viņa kariete apgāzās, un, kad beidzot bija sasniegta Svābijas galvaspilsēta, viņš jutās slims. Paganīni jau gribēja koncertu atcelt, taču vēlāk tomēr nolēma uzstāties. Nejuzdamies labi, viņš, šķiet, pirmo reizi savas karjeras laikā ar savu spēli nesajūsmināja publiku. 5. decembri, kad jutās jau labāk, viņš spēlēja Virtembergas valdniekam un ari galmā. Tikai trešajā koncertā, 7. decembrī, viņš revanšējās un sasniedza triumfālus panākumus gan publikā, gan Stutgar-tes presē. Pat tiktāl, ka 12. decembrī «Morgenblcitt», dodama vēsturisku pārskatu par visiem slavenajiem vijolniekiem, zīmīgi secināja:

«Ar Paganīni vijoļspēles mākslā sākusies pilnīgi jauna ēra.»

Dodamies uz ziemeļiem, vijolnieks divas dienas uzkavējās Karlsrūē, kur uzstājās koncertā, saņēmis — kā rakstīja draugam Džermi — «Viņa augstības erchercoga garantētos 150 zelta luidorus». Pēc tam viņš devās uz Manheimu un tur sniedza otru akadēmiju, līdz beidzot atgriezās Frankfurtē, pagalam noguris, taču laimīgs, jo atkal varēja apkampt savu mazo Akilli. Viņa prieks bija tik liels, ka radās spēki 18. decembrī uzstāties koncert-biedrībā «Museum», kas viņu ievēlēja par savu goda biedru, ar to neizsakāmi iepriecinot vijolnieku.

Tā beidzās Paganīni pirmais gads Vācijā.

Septiņpadsmitā nodaļa OTRAIS GADS VĀCIJA

. .. klausoties manas mūzikas dziedošo skaņu plūsmā, sievietēm tās liek raudāt,

Paganīni raksta Diet riti 1830. gada 30. augusta

Vēstulē Džermi 12. decembrī no Karlsrūes Paganīni izteica savu nodomu drīzumā atstāt Vāciju. Viņš gatavojās doties uz Parīzi, pa ceļam iegriežoties Nīderlandē, un pērtam pavasari apmeklēt Londonu. Tomēr no šiem plāniem nācās atteikties. Sakarā ar revolucionāro kustību pret Kārli X 1830. gada pavasarī un vasarā radās ne visai labvēlīgi apstākļi koncertdarbībai. Par laimi, piespiedu uzturēšanās Frankfurtē nemaz Paganīni neapbēdināja: pilsēta viņam patika, un, protams, viņam netrūka arī ap-jūsmotāju — vīriešu un sieviešu. Turklāt dažas no dāmām bija tik jaunas un piemīlīgas, ka Paganīni arvien bija gatavs pakļauties viņu neatvairāmajai burvībai. Protams, viņš nespēja atturēties pastāstīt par saviem sentimentālajiem piedzīvojumiem Džermi. 30. augustā viņš rakstīja, ka lūdzis «visdaiļākās meitenes» roku, taču tūlīt arī piebilda:

«Viņa ir kāda turīga, kaut arī ne bagāta tirgotāja meita. Tomēr, ņemot vērā, ka viņa ir ļoti jauniņa un pārāk daiļa, turklāt nemīl mūziku, pareizāk, mūzika ir sveša viņas dvēselei un ka, nemīlēdama vai, labāk sakot, nespēdama sadzirdēt mūziku, baidos, viņa varētu veltīt man savu mūžu vienīgi aiz pārprastas intereses. Tāpēc es jau sāku atteikties no šī nodoma.»

Turklāt viņa redzes lokij. uzradās cita viņā samīlējusies jauna būtne, vēl valdzinošāka.

«... visburvīgākā dāma, viņai ir 20 gadi, nesen viņa apprecējusies ar baronu, viņas tēvs ir ievērojams, pat ļoti slavens Vācijas rakstnieks un jurists — Feierbaha kungs, Ansbahas pilsētas mērs, daudzu ordeņu kavalieris, Bavārijas valdnieka personiskais padomnieks.»

Divdesmitgadīgās baroneses vārds bija Helene, un — gluži pretēji tirgoņa meitai — viņa ļoti mīlēja mūziku. Viņa bija glīta, smalki audzināta, un viņai bija skaista, dziļi izjusta balss.

«Viņa tikpat labi pazīst ģeogrāfiju kā es vijoli,» Paganīni stāstīja Džermi. «Viņa apprecējusies ar baronu pirms trim gadiem, taču ne aiz mīlestības, viņa jūsmo par mūziku un gluži labi dzied; viņa atbraukusi no Nirnbergas paklausīties mani un lūgusi vīru aizvest viņu arī uz otru koncertu. Dzirdējusi manu uzstāšanos un iepazinusies ar mani pašu, viņa tā iemīlējās mani, ka zaudēja miera un, liekas, izdarīs pašnāvību, ja vien beidzot neiegūs mani.»

Paganīni tas viss ļoti aizkustināja, viņā atkal uzbangoja cerības, tomēr, kā allaž, viņu atkal māca šaubas.

«Viņa ir gatava pamest ģimeni, lai uz visiem laikiem saistītu savu dzīvi ar manējo,» viņš, redzami apmierināts, rakstīja Džermi, bet tūlīt arī piebilda: «Tā kā viņa ir Vācijā plaši pazīstama cilvēka meita, kurš turklāt, ir arī Viņa augstības personiskais padomnieks... esmu spiests no viņas atteikties reliģijas un manas slavas labad.»

Tomēr apburošā Heļene neatkāpās un turpināja vilināt viegli svārstīgo vijolnieku, uzkurinādama kaisli ar savām vēstulēm.

Kvēlās jūtas, ko viņš izraisīja jaunajās dāmās un gluži jauniņajās freilenēs, neapšaubāmi ļoti glaimoja Paganīni patmīlībai. Taču viņš itin labi saprata, cik lielā mērā šos panākumus var attiecināt uz viņa paša personas pievilcību un cik uz viņa neatvairāmo virtuoza slavu, kas sievietēm sagrozīja galvu. Viņš atzinās draugam, kuram neslēpa neko:

«Ir tiesa, klausoties manas mūzikas dziedošo skaņu plūsmā, sievietēm tās liek raudāt. Bet es vairs neesmu ne jauns, ne skaists; pat otrādi — esmu kļuvis ļoti neglīts.»

Tātad vajadzēja būt piesardzīgam: vācietēm eksaltācija varēja būt pārejoša, spogulis brīdināja... Un ko tad? Labāk nogaidīt, pirms izlemt, redzēs, ko teiks Džermi... Tikmēr Nikoio ļāva sev mazliet atvilkt elpu un izklaidēties patīkamajā un viesmīlīgajā Frankfurtē.

«Rīt katrā ziņā jāiet uz balli, uz kuru mani ielūdza Viņa gaišība Austrijas ministrs, un tur ceru izgriezt valsi ar visdaiļāko dāmu. Šīs skaistules ir ļoti romantiskas.»

Četras dienas vēlāk viņš raksta:

«Šodien mums ir piecpadsmitais datums; varu Tev pateikt, ka ballē biju, tomēr nedejoju; taču katrā ziņā dejošu svinībās pie Krievijas ministra nākamajā pirmdienā.

Trešdien, 24. aprīlī, sniegšu teātri koncertu par prieku visām šīm dāmām, kuras ir vai bez prāta aiz vēlēšanās dzirdēt mani pirms aizbraukšanas...»

Paganīni dejo! Tik tiešām vijolniekam neparasta nodarbība ... Jā, Frankfurtes romantisko daiļavu labad jāpacieš daža laba pārvērtība.

Koncertam, kuru viņš sniedza, lai izpatiktu dāmām, kā vienmēr, bija lieliski panākumi, un līdz aprīļa beigām tam sekoja vēl vairāki citi. Tādējādi Gūram bija visas iespējas labāk izdibināt Paganīni mākslas noslēpumus. Pēc Paganīni piezīmju grāmatiņas varam izsekot datumiem un vietām, kur 1830. gada pavasarī viņš sniedzis koncertus: 12. maijā viņš spēlēja Koblencā, 14. — Bonna, 16. — Ķelnē^60, 19. — Diseldorfā, 20. un 22. — Elberfeldē, 25. — Kaselē, 28. — Getingenē, 30. — atkal Kaselē; un jūnijā — 3., 5. un 6. — Hannoverē, 8. — Cellē, 12., 16. un 19. — Hamburgā, 25. un 28. — Brēmenē. Atkal, kā redzam, lieliska koncertu virkne. Tomēr nerimtīgais Paganīni nebija gluži apmierināts, viņš būtu gribējis pavisam citādi. Viņš sūrojās Džermi, ka 1830. gadā strādājis gaužām maz. Acīmredzot drudžaina koncertdarbība bija viņam kļuvusi par nepieciešamību; kāds apslēpts spēks neatturami rāva viņu uz priekšu, un ikviena piespiedu novilcināšanās, ikviens bezdarbībā un dīkā aizvadīts periods viņu neizsakāmi nomāca.

Kaselē Paganīni ieradās pēc Spora uzaicinājuma, taču nebija visai apmierināts ar pirmā koncerta rezultātiem un nepalaida garām izdevību viņam to pateikt:

«Vakardienas koncerta ienākumi nebija ne puse no 1500 dālderiem, kurus Jūs man garantējāt vēstulē ielūgumā, ko saņēmu Frankfurtē. Šādā sakarā, lūdzu, neuzskatiet, ka es būtu saistīts uzstāties otrā koncertā, kurš paredzēts nākamo svētdien, tāpēc ka, redzams, šeit ne visai interesējas par ārzemju māksliniekiem. Man būtu ļoti patīkami saglabāt kaut ko par piemiņu no Viņa augstības, ja viņš vēlētos parādīt man šādu godu, un es būšu Jums vienmēr pateicīgs par to, ka Jūs devāt man iespēju spēlēt Kaselē.»

Tā bija, kā Kodinjola raksta, «naudas izprasīšana Paganīni gaumē». 30. maijā tad ari notika otrs koncerts, kā vijolnieks to bija vēlējies. Par to Spors ne visai cēlsirdīgi atmaksāja viņam savā autobiogrāfijā, kurā ļoti nesaudzīgi noraksturojis Paganīni. Taču, nopeļot arī citus diženos mūziķus, viņš īstenībā parādīja sevi kā cilvēku, kuram trūkst tālredzības (piemēram, viņš uzskatīja, ka Bēthovena 9. simfonija nestāv ne tuvu iepriekšējām astoņām, bet tās pēdējā daļa viņam likusies vienkārši «drausmīga un bezgaumīga»!), tā ka nebija vērts rēķināties ar viņa viedokli.

Pavisam citādu iespaidu par Paganīni bija guvis Heine, kas dzirdēja viņa spēli Hamburgā. Ļausim dzejniekam runāt pašam:

«Koncerts notika Hamburgas Komēdijas teātrī, un mākslas cienītāja publika bija pulcējusies jau priekšlaikus, tā ka es ar pūlēm izbrīvēju sev vietiņu orķestra tuvumā. Kaut gan tā bija pasta diena, pirmajās ložās sēdēja visi kulturālie tirdzniecības pasaules pārstāvji, viss baņķieru un pārējo miljonāru — kafijas un cukura dievu Olimps, kopā ar savām resnajām, dievišķīgajām laule-nēm, Vandrama Jūnonām un Drekvala Afrodītēm. Zālē valdīja klusums kā dievnamā. Visu apmeklētāju skatieni bija pievērsti .skatuvei. Visi turēja ausis vaļā. Mans kaimiņš, vecs zvērādu tirgotājs, izņēma no ausim netīro vati, lai labāk baudītu dārgās skaņas, par ko bija samaksājis divus dālderus. Beidzot uz estrādes iznāca tumšs stāvs, kurš, likās, tikko izkāpis no pekles. Tas bija Paganīni savā melnajā parādes tērpā: mugurā viņam bija melna fraka, drausmīga fasona melna veste — tādu laikam prasīja pekles etiķete Prozerpinas galmā. Melnās bikses nožēlojami kuļājās ap viņa tievajām kājām. Garās rokas šķita vēl garākas, kad viņš, turot vienā rokā vijoli, otrā — lejup nolaistu lociņu, kas gandrīz skāra zemi, uzsāka publikas priekšā savu dīvaino klanīšanos. Viņa ķermeņa stūrainās kustības bija baismīgi kokainas un reizē atgādināja kaut ko neiedomājami dzīvniecisku, tā ka tas varēja izraisīt vienīgi smieklus, taču viņa sejā, kas spožajā rampas gaismā šķita mironīgi bāla, tobrīd izpaudās tāds lūgums, tāda neiedomājama zemošanās, ka smiekli, kāda dziļa žēluma apslāpēti, aprāvās. No kā gan viņš iemācījies šo klanīšanos — no automāta vai no suņa? Un ko nozīmēja viņa skatiens? Vai tas bija neglābjami slima cilvēka skatiens, vai šajā skatienā slēpās viltīga sīkstuļa ņirgas? Un kas ir viņš pats? Dzīvs cilvēks, kurš kā mirstošs gladiators savā pirmsnāves agonijā uz mākslas podija ar pēdējām konvulsijām cenšas izklaidēt publiku? Vai ari tas ir no zārka uzcēlies mironis, vampīrs ar vijoli rokā, kurš nolēmis izsūkt ja ne mūsu sirds asinis, tad katrā ziņā naudu no mūsu maka? Tādi jautājumi nedeva mums mieru, kamēr Paganīni bezgala klanījās uz visām pusēm; taču visas šādas domas tūlīt aprāvās, līdzko šis .ipbrīnojamais mākslinieks pacēla vijoli pie pleca un sāka spēlēt.»

Dzejnieks klausījās viņu ļoti īpatnēji: viņam piemita otrā — muzikālā redze, un ik skaņa viņam uzbūra attiecīgu redzes tēlu.

«Ar katru jaunu lociņa vēzienu manu acu priekšā iznira skaidri saskatāmi tēli un ainas; skaņu hieroglifu valodā Paganīni man stāstīja par daudziem spilgtiem notikumiem, tā ka man priekšā it kā pavērās krāsainu ēnu rotaļa, pie tam viņš pats ar savu vijoli vienmēr bija galvenā persona, Jau ar pirmo lociņa pieskārienu visa viņa apkārtne pārmainījās; viņš ar savu nošu pulti pēkšņi stāvēja jaukā, gaišā istabā, kas jautrā nekārtībā bija iekārtota ar samāksloti darinātām mēbelēm pompadūra stilā: visur mazi spogulīši, apzeltīti amoriņi, ķīniešu porcelāns, apburošs juceklis lenšu, krāsainu vītņu, baltu cimdu, saplēstu mežģīņu, neīstu pērļu, bagātīgi apzeltītu skārda diadēmu un pārējo nieciņu, kādi parasti lielā daudzumā sastopami primadonnas buduārā. Pārvērtās ari Paganīni izskats, pie tam viņam visai glaimojoši: kājās viņam bija īsas violeta atlāsa bikses, balta, ar sudrabu izšūta veste, gaišzili samta svārki ar zelta pogām; viņa seja, ko ietvēra sīki sacirtoti mati, ir jauna, ziedoša, sārta, un tajā atplaukst neparasts maigums, kad viņš ik pa brīdim uzmet acis piemīlīgai būtnei, kas stāv blakus viņa pultij, kamēr viņš spēlē savu vijoli.

Tik tiešām — blakus viņam es ieraudzīju jauku, jaunu meiteni vecmodīgā tērpā; balta atlasa krinolīns kuplojās ap viņas gurniem, burvīgi izceldams slaido vidukli; cirtotie, sapūderētie mati augstu uzsprausti, un zem šīs augstās sasukās gaiši staroja piemīlīga, apaļa sejiņa ar spožām actiņām, sārtinātiem vaidziņiem, skaistuma kārpiņām un nebēdnīgu, mīlīgu deguntiņu. Rokā viņa turēja saritinātu papīra vīstokli, un pēc viņas lūpu kustībām, kā arī pēc augumiņa augšdaļas koķetīgas grozīšanās varēja spriest, ka viņa dzied; taču auss nespēja uztvert nevienu viņas trilleri, tikai pēc vijoles skaņām, kad jaunais Paganīni pavadīja šo burvīgo drostaliņu, es varēju nojaust, ko viņa dziedāja un ko tobrīd pārdzīvoja viņš pats. O, šīs melodijas izklausījās kā lakstīgalas pogošana vakara mijkrēslī, kad rozes smarža pilda sirdi ar ilgām pavasara jausmās! O, tā bija tvīkstoša, saldkaislē gurstoša svētlaime! Sīs skaņas brīžiem saskūpstījās, brīžiem kaprīzi aiz-

bēga viena no otras un beidzot smiedamās atkal saplūda kopā un pamira skurbinošā apskāvienā. Jā, šīs skaņas lidinājās viegli un līksmi; tieši tā taurenīši draiski kāvējas viens ar otru, gan izšķiras uz dažādām pusēm un slēpjas ziedos, gan panāk viens otru un, sadevušies kopā, bezrūpīgi laimīgā aizrautībā uzspurdz gaisā un izzūd saules zelta staros. Bet iemīlējušos tauriņu priekus pēkšņi spēj traģiski apraut zirneklis, melns zirneklis. Vai ļauna priekšnojauta iezagusies jaunajā sirdī? Sāpju pilna, vaidoša skaņa kā tuvās nelaimes vēstnesis klusu ieslīd starp jūsmīgajām melodijām, ko izstrāvo Paganīni vijole... Viņa acis kļūst miklas... Kā lūgšanā viņš noslīgst ceļos savas iemīļotās priekšā... Ak vai! Noliecies, lai noskūpstītu viņas kājiņas, viņš pamana pagultē mazo abatu! Nezinu, kas viņam bija pret šo nabadziņu, taču dženovie-tis nobāla kā līķis; dusmās viņš sagrābj mazo cilvēciņu, kārtīgi izpļaukā, apveltī ar vairākiem kāju spērieniem un pašās beigās izmet pa durvīm, pēc tam izvelk no kabatas savu garo stiletu un iegrūž to jaunās daiļavas krūtīs...

Bet šajā brīdī no visām pusēm atskanēja saucieni; «Bravo! Bravo!» Hamburgas publika — vīrieši un sievietes — skaļi izrādīja savu piekrišanu diženajam māksliniekam, kurš nupat bija beidzis koncerta pirmo daļu un klanījās, noliekdamies vēl zemāk, vēl stūraināk nekā iepriekš. Un es šķitu saskatām viņa sejā tādu kā žēlabainu, vēl pieglaimīgāku lūgumu nekā pirmīt. Viņa acis bija sastindzis baisms nemiers kā bojāejai nolemtam grēciniekam.

— Dievišķīgi! — iesaucās mans kaimiņš, zvērādu tirgotājs, urbinot savas ausis. — Par šo gabalu vien bija vērts maksāt divus dālderus.

Kad Paganīni atkal uzsāka spēlēt, manu acu priekšā uzpeldēja drūma migla. Skaņas vairs neiedzīvinājās gaišos tēlos un ainās; gluži otrādi, arī paša mākslinieka stāvu ieskāva tumšas ēnas, un no šīs tumsas griezīgi, žēlabaini vaimanādama, skanēja viņa mūzika. Tikai retumis, kad mazā lampa viņam virs galvas atstaroja uz viņu savu skopo gaismu, es varēju saredzēt viņa nobālušo seju, kurā vēl arvien jautās jaunības vaibsti. Dīvains šķita viņa apģērbs, it kā sašķēlies divās krāsās — no vienas puses dzeltens, no otras — sarkans. Viņa kājas bija iekaltas smagās važās. Viņa aizmugurē rēgojās kāds stāvs, tā fizionomijā vīdēja kaut kas nebēdīgs, kaut kas no āža;

garās, spalvainās rokas acīmredzot bija šīs figūras rokas, tās brīžiem taustījās ap vijoles stīgām, pakalpīgi palīdzot māksliniekam. Dažbrīd tās vadīja vijolnieka roku ar lociņu, un tad mēkšķinoši piekrišanas smiekli pavadīja vijoles skaņas, kas žēlojās arvien skaudrāk — kā asiņu pielijušas. Likās, tā dzied eņģeļi, kas krituši grēkā ar zemes meitām un par to izdzīti no svētlaimīgo valstības, un kaunā kvēlojošām sejām grimst pekles bezdibenī. Tās bija skaņas, kuru dziļumā neatspīdēja ne cerību, ne mierinājuma stariņš. Kad šādas skaņas izdzird svētie debesis, tad slavas dziesmas tam kungam pamirst viņu nobālušajās lūpās un viņi raudot apsedz savas dievbijīgās galvas. Brīžiem, kad šīs mūzikas melodiskās ciešanas pārtrauca neatturama mēkšķināšana un smiekli, es dibenplānā pamanīju pulciņu sīku sieviešu figūru, kas nešpetnā jautrībā māja ar savām ķēmīgajām galviņām un ar krustīties saliktiem. pirkstiem ļaunā priekā kasīja savu mugurpusi. Tādās reizēs no vijoles atskanēja bezcerīgu skumju pilni kunksti, šaušalīgas vaimanas un raudas, kādas uz zemes nekad nav dzirdētas un, jādomā, nekad arī nedzirdēs, varbūt vienīgi Josafata ielejā pastardienā, kad sāks skanēt erceņģeļu milzu taures un kaili miroņi izkāps no saviem kapiem, lai sagaidītu tiesu... Taču izmocītais vijolnieks pēkšņi ar tādu sparu, ar tik neprātīgu izmisumu rāva pa stīgām, ka ķēdes, ar kurām viņš bija saistīts, skanēdamas • nokrita un viņa jestrais palīgs nozuda ar visiem saviem ņirdzīgajiem neradījumiem.

Šajā brīdī mans kaimiņš, zvērādu tirgonis, bilda:

— Žēl gan! Žēl! Viņam pārtrūka stiga — tas no tiem nemitīgajiem pizzicatol

Vai patiesi pārtrūka vijoles stīga? Es nezinu-. Ievēroju tikai, ka skaņas kļuva gluži citādas un reizē ar to it kā pārvērtās pats Paganīni un visa viņa apkārtne. Es tikko varēju viņu pazīt brūnajā mūka tērpā, kas viņu tikai sedza, nevis ietērpa. Ar mežonīgu izteiksmi,sejā, ko daļēji apslēpa kapuce, ar virvi apjozies, basām kājām, vientuļš un lepns — Paganīni stāvēja jūras malā uz pārkaru klints un spēlēja. Tas, kā man likās, notika mijkrēslī; tumšsarkani rieta atspīdumi krita pār platajiem jūras viļņiem, kas atspīdēja arvien sārtāki un noslēpumainā saskaņā ar vijoles melodijām šalca arvien svinīgāk. Taču, jo sārtāka kļuva jūra, jo bālāka vērtās debess, bet, kad beidzot bangainie ūdeņi iekvēlojās asinssārti, debess kļuva spokaini bāla, mironīgi bāla un tajā draudīgi un

14.1

majestātiski iespulgojās zvaigznes — gluži melnas zvaigznes kā spožas akmeņogļu drumslas...

...Tā bija tik briesmīga aina, ka es, baidīdamies sajukt prātā, aizbāzu ausis un aizvēru acis. Rēgainā aina tūdaļ izgaisa, un, kad atkal sāku skatīties, es ieraudzīju nabaga dženovieti viņa parastajā izskatā klanāmies uz visām pusēm, kamēr publika jūsmīgi aplaudēja.

— Ak tad šitāda ir tā slavenā spēle uz basa stīgas, — ierunājās mans kaimiņš, — es pats spēlēju vijoli un zinu gan, ko nozīmē tā pārvaldīt šo instrumeritu.

Par laimi, starpbrīdis nebija garš, citādi šis muzikālais zvērādu tirgonis būtu nezin ko sapļāpājis par mākslu. Paganīni no jauna mierīgi pacēla vijoli pie pleca, un jau ar pirmo lociņa pieskārienu atkal sākās brīnumainā skaņu pārvērtība. Tomēr tagad tās neveidojās asi izteiktos krāsu un tēlu veidolos. Skaņas raisījās rāmi, cēli kāpdamas un pieaugdamas spēkā — gluži kā korālis katedrāles ērģelēs, visa apkārtne šķita izplēšamies, veidojot milzum lielu un plašu telpu, kas aptverama vienīgi gara acīm. Sā plašuma vidū joņoja spožs lodveida ķermenis, un uz tā iz-slējies stāvēja gigantisks, lepns, majestātisks cilvēks, kas spēlēja vijoli. Kas tā bija pa lodi? Saule? Es nezinu. Bet cilvēka vaibstos es sazīmēju Paganīni, viņš bija ideāli skaists, un viņa smaids izstaroja samierināšanos. Viņa augums bija pilns vīrietības spēka; gaiši zils apģērbs ap-kļāva cildenos locekļus; pār pleciem spožām cirtām vijās melnie mati; un, kad viņš — pašpārliecināts, nesatricināms, līdzīgs cēlam dievības tēlam — tā stāvēja ar savu vijoli, likās, ka viņa skaņām pakļaujas viss izplatījums. Tas bija cilvēks planēta, ap kuru nosvērtā svētsvinībā, dievišķā ritmā riņķoja Visums. Un šie diženie spīdekļi, kas, rāmi mirdzēdami, slīdēja ap viņu, — vai tās nebija zvaigznes? Un skaņu harmonija, kas radās no to kustības, — vai tā nebija augstāko sfēru mūzika, par kuru lielā pacilātībā mums vēstījuši dzejnieki un gaišreģi? Reizēm, kad cieši ielūkojos dūmakainajā tālē, man šķita, ka redzu tikai baltus, plīvojošus tērpus, kas apņem svētceļniekus milžus, kuri cēli aizsoļo ar baltiem ceļa-spieķiem rokā. Cik dīvaini! Spieķu zeltītie gali — tie taču bija diženie spīdekļi, kurus es tiku uzskatījis par zvaigznēm. Plašā lokā svētceļnieki virzījās apkārt diženajam māksliniekam, viņa vijoles skaņas lika arvien spožāk iemirdzēties viņu spieķu galiem, un korāļi, kas plūda no viņu lūpām un ko es noturēju par augstāko sfēru

mūziku, tā bija tikai viņa vijoles skaņu dziestošā atbalss. Šīs skaņas pauda neizsakāmu, svētu sajūsmu, tās gan aizšalca tikko dzirdami kā ūdeņu noslēpumainie .čuksti, gan atkal baigi un saldi pieņēmās spēkā kā mednieka taures sauciens mēness naktī un beidzot dārdēja nevaldāmā līksmē, it kā tūkstošiem, bardu skandinātu savu arfu stīgas un saplūdinātu balsis vienā uzvaras līksmes dziesmā. Tās bija skaņas, kādas auss nekad nevar uztvert, par tām var tikai sapņot sirds, kad tā naktī atdusas pie iemīļotās krūtīm...»

Tā ar savu iztēli dzejnieks pacēlās uz dziesmas spārniem.

* * *

Palūkosimies tagad uz vijolnieku kā uz vienkāršu cilvēku, pavērosim viņu ikdienā. Georgs Hariss saglabājis mums daudz zīmīgu detaļu un uzskicējis Paganīni tēlu «viņa istabā un ceļojuma karietē». Viņš bija kopā ar Paganīni laikā, kad norisa vijolnieka spraigā radošā darbība un skaļie panākumi. Viņš palīdzējis Paganīni noturēties pret abēja dzimuma cienītāju uzbrukumu, kuri, kā visi fanātiķi, vairs nezināja mēru.

Ja Paganīni būtu pieņēmis visus ielūgumus, Hariss stāsta, viņam būtu nācies brokastot vismaz sešas reizes dienā un vakariņas ieturēt vēl biežāk. Vīnē un vēlāk ari Vācijā viņš saņēma ielūgumus ne tikai no augstdzimušām personām un aristokrātu ģimenēm, bet arī no nepazīstamiem cilvēkiem, kuri kāroja sarīkot viņam par godu lepnas viesības. Tomēr brokastis un vakariņas nemaz nevilināja Paganīni, jo veselības stāvokļa labad viņam vajadzēja ieturēt stingru mērenību ēdienos. Bez tam viņš ne labprāt mēdza ilgi uzkavēties pie galda un jutās slikti, ja pēc maltītes nevarēja mazliet nosnausties. Ja viņam tas neizdevās, Konestabile raksta, viņš «jutās saguris visu atlikušo dienas daļu». Tāpēc viņš pieņēma tikai nedaudzus ielūgumus un lielākoties no tiem atsacījās. Apņēmies piedalīties brokastīs vai vakariņās, viņš nogaršoja dažus ēdienus un dažādus vīnus, taču nekad nebaudīja daudz ne vienu, ne otru. Atkāpšanās no ierastā režīma nelika sevi just tūlīt, taču otrā dienā par šādu negausību bija jācieš stipras sāpes.

Pieņemšanās viņš parasti bija nerunīgs (ja neskaita tēs reizes, kad viņš satikās ar tuviem draugiem, kā tas bija

Prāgā) un Joti izklaidīgs, pat tik ļoti, ka nevarēja atcerēties, ko ēdis. Viņam labi garšoja vienīgi daži īsti itāliešu gaumē gatavoti ēdieni, piemēram, ravioli^1, miltu tume, zupa dženoviešu gaumē, Milānas iizoto. Taču oficiālajās pieņemšanās šos viņa iemīļotos gardumus nekad nelika galdā...

Pēc pusdienām vai vakariņām Paganīni centās jo drīz nozust, nebēdājot par to, kā tas patiks namatēvam. Viņš pat necentās slēpt, ka piedalīšanās goda mielastā viņam sagādā drīzāk mocības, nevis prieku. Vispār visi augstākās sabiedrības rauti viņu garlaikoja: svešu cilvēku vidū, kuri ziņkārē appētīja viņu kā retu dzīvnieku (atcerieties Ēģiptes pašā žirafi), viņš jutās pavisam citādi nekā mākslinieku un mūziķu^61 [62] "vidē, kuri spēja viņu saprast un varēja būt viņam tuvi, turpretī visi pārējie viņam neko nenozīmēja un palika sveši. Viņš ļoti priecājās, sastopot itāliešus. Tad viņš varēja sarunāties dzimtajā valodā un labprāt tērzēja ar viņiem. Nekas viņu tā nenokaitināja augstāko aprindu pieņemšanās un pusdienās kā sarunas par mūziku. Kā vien varēdams viņš no tā izvairījās, atrunājās, sagudrodams nezin ko — palūdza, piemēram, atnest viņam kādu dzērienu —, nolīda kaktā un dažkārl tieši pateica, ka viesos gribētu atpūsties no mūzikas. Viņš necieta arī diletantu vokālos un instrumentālos vingrinājumus viesistabās un, ja tomēr bija spiests viņos noklausīties, tad klausījās izklaidīgi, pagriezies ar muguru pret gaismu, kas viņu traucēja, un aplūkodams rakstus uz tapetēm vai paklāja zīmējumus. Pēdīgi, lai nebūtu nepieklājīgs, aprobežojās ar dažiem atzinības mājieniem. Acīmredzot viņa dzīvē pilnīgi pietika nopietnās mūzikas, lai atpūtas brīžos vēl spētu baudīt citādu. Un nevar sacīt, ka viņam nebūtu bijusi taisnība.

Koncertu nebeidzamā secība katrā ziņā viņu ļoti nogurdināja. Tikai ar pārgurumu izskaidrojams kāds Georga Harisa novērojums, kas citādi nesaskanētu ar Paganīni izsmalcināto jutīgumu un dažu labu izteikumu viņa vēstulēs. Hariss raksta, ka vijolnieks nespēja priecāties par apkārtējo skaistumu — par dabu, ainavām, pieminekļiem, celtnēm.

Paganīni pēctečiem Milānā ir saglabājies viņu slavenā senča biogrāfijas eksemplārs, ko sarakstījis Konestabile, tās pirmizdevums (Perudžā, 1851. gads), uz kura malām ir daudz ar Paganīni dēla Akilles roku izdarītu piezīmju. Dažas no Akilles piezīmēm ir uzmanības vērtas.

X nodaļā Konestabile raksta: «Tā kā viņš neizjuta nekādu prieku par apkārtni, lai cik skaista tā būtu, ikviens sapratīs, ka viņš labprāt ielaidās sarunā ar ceļabiedru', ja vien viņu nemocīja klepus, un, kad pēdējais vērsa viņa uzmanību uz kādu skaistu ciematiņu, krāšņu ieleju vai ievērības vērtu celtni, Paganīni pieklājīgi atbildēja: «Ļoti jauki!» — un pat nepaskatījās.» Šajā vietā Akille pierakstījis: «Absolūti nepareizs apgalvojums! Tiešām jā-brīnās, kā var drukāt šādas muļķības.» Akille enerģiski noraida apvainojumu vienaldzībā pret dabas un mākslas pieminekļu daili, un tas ir visai zīmīgi. Viņš taču vienmēr ir bijis blakus tēvam un pazinis viņu ļoti labi. Kad Paganīni nomira, zēns bija 15 gadus vecs, viņš vairs nebija bērns. Kaut gan ari Konestabilem Georga Harisa apgalvojums nav šķitis pārliecinošs. Viņš raksta, ka, viņam šķiet, Itālijā Paganīni pievērsis lielāku uzmanību «dabas skaistumam», tāpēc nav jābrīnās, ka Vācijā, kur viņš vienmēr juties slims un cietis no bargā klimata, šis cilvēks vēsi izturējies vienalga pret kādu skaistumu, kas pavēries viņa priekšā.

Protams, šim nelaimīgajam, izvārgušajam cilvēkam, kas nekad nav juties īsti labi un dažkārt pat bijis slims un spiests pastāvīgi braukāt karietē no pilsētas uz pilsētu sniegt ļoti grūtus koncertus, kas prasīja visus viņa fiziskos un garīgos spēkus, — viņam apstākļi nav bijuši labvēlīgi, lai spētu vēl jūsmot par skaistām ainavām un pieminekļiem.

Ceļojumos viņa bagāža bija ļoti pieticīga: vecs čemodāns, cepuru kārba un nobružāts vijoles futrālis, kurā viņš glabāja apģērbu un smalko veļu, kāda bija nepieciešama viņa ārkārtīgi jutīgajai ādai, naudu un vērtslietas. Visas šīs mantas viņš allaž turēja savā tuvumā un redzeslokā. Pirms brauciena viņš mēdza iedzert kādu zāļu tēju vai tasi šokolādes, bet, ja rīts bija agrs, viņš vispār neko neēda un nedzēra. Viņa lielākās raizes bija vijole vecajā futrālī. To viņš cītīgi glabāja un vienmēr pats pārnesa no viesnīcas istabas uz karieti un atpakaļ.

••Domāts Hariss, kura vārdus citē Konestabile.

Paganīni bija tik jutīgs pret aukstumu, ka vienmēr cieši aizvēra karietes durvis un logus. Pat tad, ja diena bija 22 grādus silta, viņš sēdēja, kažokā satinies, kaktā ierāvies, aizvērtām acīm snauduļojot. Ja turpretim ceļš bija līdzens un karieti nekratīja (viņš ļoti cieta, ja ceļš bija bedrains), viņš kļuva mundrāks un labprāt tērzēja ar savu pavadoni, atcerēdamies maigo klimatu mīļajā Itālijā. Tur, viņš mēdza teikt, visi dzimuši, lai dziedātu un spēlētu ģitāru zilās jūras krastā... Kā gan varot strinkšķināt ģitāru šajā zemē, kur vienmēr jā vīstās kažokā? Itālijā mūzika skanot visur: uz sauszemes, jūrā, augos, vistrūcīgākajās būdiņās un vislepnākajās pilīs. Gadās, cilvēkiem trūkst maizes, bet viņi dzied. Cilvēki ir nelaimīgi, un tomēr viņi dzied... Melodija dzimst ugunī. Itālijas zeme, gaiss un debesis — tas ir uguns un liesmas . . .

Nabaga Paganīni! Jādomā, viņam grūti bija dzīvot ziemeļu zemēs... Bet viņam bija mazais Akille un vajadzēja sapelnīt daudz naudas, vajadzēja nodrošināt dēla dzīvi, ja nāve atņems viņam tēvu... Paganīni bieži juta, kā snaikstās pēc viņa skeletam līdzīgā ķermeņa nāves ķetnas. Viņš to juta tādās reizēs, kad saasinājās viņa kaites, kad asajās lēkmēs yiņš gulēja kā miris. Ilgstošajos braucienos no nemitīgās kratīšanās karietē zarnu kaite saasinājās. Tad viņa bālā seja kļuva vaska dzeltena, mute saviebās ciešanu grimasē, un nereti, mocīdamies ar sāpēm vēderā, viņš augas dienas bija spiests atturēties no ēdiena. Atpūtu viņš varēja rast tikai pēcpusdienas atdusā un vispār ilgstošā miegā. Viesnīcā ieradies, viņš nevaicāja pēc skaistiem un elegantiem apartamentiem, bet pieprasīja klusu istabu un, pat nepārbaudījis, vai gulta ir mīksta un ērta, tūdaļ likās gulēt, lai atpūstos pēc ceļa. Istabā viņš ne vienmēr logus turēja ciet; nereti viņš pat atvēra tos, lai, kā pats izteicās, pieņemtu «gaisa vannu».

Miegā viņu bieži mocīja klepus. Hariss, pārbijies no šaušalīgiem kliedzieniem, kad Paganīni klepus lēkmē cīnījās pēc elpas, mēdza trūkties augšā un. drāzties uz viņa istabu, lai palīdzētu, bet atrada viņu jau aizmigušu.

No rītiem viņu bija ļoti grūti uzmodināt. Ja nemodinātu, Paganīni varēja nogulēt visu dienu.

Atpūties viņš parasti piecēlās labā omā, jautrs, gatavs uz jokiem, vārda pilnā nozīrfiē gluži pārvērties. Vienīgi koncertu dienās viņš bija nervozs un norūpējies. Vēl pēc daudzu gadu koncertdarbības viņš joprojām pirms uzstāšanās nervozēja. Dažkārt viņš visu dienu pavadīja savā viesnīcas istabā, gulšņādams uz dīvāna. Pirms mēģinājuma viņš attaisīja futrāli un pārliecinājās, ka vijole vesela, Uzskaņoja to un atkal rūpīgi novietoja futrālī. Bieži vien Pagaram nervozitāte un nemiers izpaudās tādējādi, ka viņš sāka skaitīt un pārskaitīt orķestra partijas vai nepārtraukti šņaukt tabaku. Turklāt viņš kļuva nopietnāks un klusāks nekā parasti. Iespējams, Konestabile dibināti atzīmē, uzbudinājums, kas viņu pārņēma, radās no «cildenās tieksmes iet tālāk — uz jauniem panākumiem». Protams, viņš zināja, cik daudz no viņa sagaida, un gribēja ne tikai attaisnot šīs cerības, bet arī pārspēt savu slavu.

Hariss raksta, ka, braukādams kopā ar Paganīni pa Vāciju, viņš ne reizes neesot dzirdējis Paganīni spēlējam. Paganīni mēdzis teikt, ka esot savā mūžā diezgan izvingri-nājies. No šīs kārtības viņš atkāpās vienīgi tajās dienās, kad viņam bija koncerts vai kad komponēja vai instru-mentēja. Bet arī tādās reizēs viņš lietoja klusinātāju, lai nedzirdētu kaimiņi.

Ir zināms nostāsts: kāds anglis melomāns veselu pusgadu sekojis Paganīni pa pēdām — cerībā noklausīties viņu spēlējam un izprast daudzināto «noslēpumu». Viņš vienmēr iekārtojies viesnīcā blakus Paganīni istabai un stundām ilgi vērojis viņu pa atslēgas caurumu. Paganīni istabā allaž valdījis dziļš klusums. Reiz anglis redzējis, ka Paganīni paņēmis vijoli un pacēlis to pie pleca. Elpu aizturējis, anglis vērojis vijolnieka kustības: tas ar pirkstiem pārskrējis pār stīgām, it kā pārbaudīdams to pozīcijas, un pēc tam atkal nolicis vijoli vietā. Galīgi vilies šis netaktiskais cilvēks bijis spiests atgriezties dzimtenē, tā ari neapmierinājis savu ziņķāri.

Kāds mākslinieks, kura istaba bijusi blakus Paganīni istabai, arī esot dzirdējis, ka vijolnieks naktī kliedzis, Taču dienā viņa istabā valdījis pilnīgs klusums.

Paganīni sarakste^63 noraida leģendu, it kā vijolnieks nekad neesot vingrinājies uz vijoles. Tomēr, ja viņš jutās ļoti noguris vai, būdams aizdomu pilns un greizsirdīgs, baidījās — kā parasti — no netaktiskiem klausītājiem, tad ļoti ticams, ka viņš tiešām varēja ilgu laiku iztikt bez vingrināšanās. Viņš, bez šaubām, spēja galvā iestudēt savas partijas un vingrināt kreisās rokas pirkstus un delnas locītavu, pat nepieskaroties ar lociņu stīgām.

Mēģinājumos Paganīni, kā jau bija minēts, atskaņoja tikai tās vietas, kuras spēlēja kopā ar orķestri. Solo posmus viņš atstāja koncertam. Ieradies koncertzālē vai teātrī, viņš vispirms apvaicājās diriģentam, vai orķestrī ir pietiekams skaits pūšamo instrumentu, timpānu un bungu, jo tos vienmēr iekļāva savos skaņdarbos vijolei ar orķestri.

Kamēr mūziķi uzskaņoja instrumentus, Paganīni pārlaida acis zālei un, ja pamanīja kādu nepiederošu personu, tūlīt protestēja un pieprasīja, lai nelūgtais viesis atstāj telpas. Pret orķestri viņš izturējās ļoti stingri. Ja kādam mūziķim kaut vai viena nots bija kļūdaina, viņš daudzus posmus lika atkārtot trīs vai četras reizes.

Viņa smalkajai dzirdei nekad nekas nepaslīdēja garām, un no dažām kļūdām viņš pat sarāvās. Ja viņam kaut kas nebija pa prātam, viņš tūdaļ vainoja orķestri. Ja kāds uzsāka nelaikā, viņš ārkārtīgi sašuta un aiz dusmām sprāga vai no ādas laukā; viņa acis šķīla zibeņus, un pārbijušos mūziķus viņš apsaukāja aizvainojošiem un negantiem vārdiem. Ja turpretī izpildījums viņu apmierināja, viņš staroja aiz prieka un pat izpildījuma laikā izsaucās:

— Vareni! Jūs visi esat īsti virtuozi!

Straujajās vietās, skaļajos tutti^1 viņš pieprasīja, lai orķestris spēlētu pilnā spēkā, un vienmēr mēdza atkārtot šādu frāzi: «Pariez donc plus lort, mesieurs!»2 — vai ari: «Courage, mesieurs!»3 — kā tas, piemēram, bija Han-noverē Militārās sonātes mēģinājumā.

Mēģinājuma beigās Paganīni cildināja orķestri un deva dažus norādījumus diriģentam, pateicās par sadarbību un

Hansam, kurš apgalvo, ka bijis māksliniekam ļoti tuvs, jau nu vajadzēja kaut ko zināt, jo komponēt vijolei ir ļoti grūti, ja nemaz rie ņem palīgā instrumentu.»

1 Kad spēlē visi orķestra instrumenti. (Krievu tulk. piez.J

2 «Runājiet stiprāk, kungi!» (Franču vai.)

3 «Drošāk, kungi!» (Franču vai.) vērsa viņa uzmanību uz dažām vietām. Pēc tam viņš gāja projām, aiz piesardzības paņemdams līdzi notis, baidīdamies, ka tās varētu pārrakstīt, kaut gan bija atnesis tikai orķestra partijas. Savu partiju viņš lieliski zināja no gal vas un nekad nevienam nerādīja. Viņam vispār bija ne tikai laba muzikālā atmiņa, viņš labi atcerējās arī cilvē kus: kaut vai vienu reizi, pat nejauši ir redzējis kādu cilvēku, atcerēsies to uz visiem laikiem. Cilvēku uzvārdus viņš atcerējās pat pēc vairākiem gadiem. Taču to pilsētu nosaukumus, kurās ir bijis, viņš aizmirsa tūlīt, izņēmums bija tikai nedaudzas pilsētas.

Pirms koncerta vijolnieks ilgi atpūtās; tumsā nekustīgi guļot gultā, viņš vai nu gulēja miegā, vai domāja. Pēc tam pēdējā brīdī steigšus saģērbās, uzvilka savu melno fraku un aptina ap vājo kaklu platu, baltu, sacietinātu šalli, ko sasprauda ar briljantiem rotātu spraudi. Tad viņš ēda — pavisam nedaudz («Mērenība ēšanā un dzeršanā vē> nekad nevienam nav kaitējusi,» viņš mēdza teikt) un beidzot sēdās ratos, lai dotos uz koncertzāli. Ienācis savā ģērbistabā, viņš apvaicājās: «Vai publikas daudz?» — un, saņēmis apstiprinošu atbildi, iesaucās: «Labi, labi! Ir vēl jauki cilvēki!» Viņš viss pēkšņi pārvērtās — nopietnība un domīgums izgaisa, viņš kļuva līksms un priecīgs. Gadījās, ka viņam atgādināja, ka jāiet uz skatuves, tieši tobrīd, kad viņš ar kaut ko bija aizņemts, tad viņš uzreiz it kā saspringa, saņēmās un, Konestabile raksta, izgāja publikas priekšā, pārvērties kā Protejs.

Kaut gan Paganīni koncertdarbība jau noritēja ilgus gadus, viņš joprojām savā ziņā izjuta bailes, izejot publi kas priekšā, taču nekad neapjuka, ja koncerta laikā kaut kas atgadījās. Reiz viņam satrūka daži lociņa sari, un viņš, nemaz nesamulsdams, apstājās, norāva tos un nepārtrauca spēlēt. Kādu citu reizi Hamburgas teātra lielajā ložā skatītāju starpā izcēlās strīdi vietu dēļ, un vijolnieks, jau sagatavojies spēlēt, mierīgi nogaidīja, kamēr iestājās miers.

Ne vienmēr pirms koncerta Paganīni bija nosvērtā garastāvoklī. Dažkārt viņš izjuta dīvainu nemieru un savā ģērbistabā atkārtoja dažas vietas no skaņdarbiem, kurus bija nodomājis celt publikai priekšā. Un saērcinājās vēl vairāk, ja tās neizdevās, kā bija gribējis. Reiz tādā neveiksmīgā vakarā viņš Harisam teica:

— Šovakar es nespēlētu ne Londonā, ne Parīzē.

Tomēr, jau spēlējot otru skaņdarbu, viņš parasti atguva gara līdzsvaru un vēlāk mēdza apjautāties:

— Vai nav tiesa, uz beigām es spēlēju labāk?

No dabas apveltīts, kā jau minējām, ar lielisku atmiņu, viņš vienmēr spēlēja bez notīm. Ja arī kādreiz kaut kas piemirsās, tad vajadzēja tikai izskatīt partiju un viņš tūlīt visu atcerējās. Dažreiz, lai sajustos drošāks, pietika ieklausīties tikai orķestra pavadījumā.

Orķestra mūziķi vienmēr pret Paganīni izturējās ar sajūsmu un ziņkāri. Kad viņš ieradās uz mēģinājumu, zālē tūdaļ norima sarunas un visi pavērsās pret viņu, gaidot kaut ko neparastu. Pārtraukuma laikā viņam uzdeva dažādus jautājumus, uz kuriem viņš labprāt atbildēja. Reiz kāds vecs Ķelnes orķestra mūziķis, ar viņu tērzēdams, iešņauca tabaku, un Paganīni, vēlēdamies sagādāt, viņam ko patīkamu, izņēma savējo un piebēra mūziķim pilnu dozīti ar lielisku franču tabaku. Tas viņam pateicās, bet vēlāk pārtraukuma laikā nogāja sānis un dāvāto tabaku izkratīja laukā.

— Ej tu sazini, — viņš, galvu nogrozīdams, skaidroja draugiem, — ka tikai nav kāds sātana kvēpeklis...

Neviens nekad netika redzējis, ka viņš būtu uzskaņojis vijoli. Viņš prata piegriezt tapiņas tik nemanāmi un mainīt instrumenta skaņojumu koncerta laikā, vārda pilnā nozīmē apstulbinot pat speciālistus, kuri sēdēja zālē.

Starpbrīdī vijolnieks labprāt mēdza iebaudīt kādu atvēsinošu dzērienu. Viņam bija paradums vilcināties, iekams iziet uz skatuves un paklanīties publikai, kas nerimtīgi aplaudēja. Pēc koncerta Paganīni, kā jau redzējām, bija pilnīgi, izsmelts. Viņš krišus atkrita krēslā — bāls un trīcošs, noplūdis aukstiem sviedriem, plaši atvērtām, neko neredzošām acīm, gandrīz bez pulsa. Kādu brīdi tā sēdējis, viņš piespieda sevi piecelties, izgāja no teātra un, smaidot klanīdamies publikai, kas atkāpās viņa priekšā un sumināja viņu, sēdās ratos, lai atgrieztos viesnīcā, kur lieliskā omā un ar labu apetīti ieturēja vakariņas lielā kompānijā, kas viņu godināja, uzsaucot tostus, teicot runas un pasniedzot ziedus.

Paganīni ir patikuši (kā liecina viņa sarakste) sacerējumi dzejā un prozā, kādus viņam veltīja dzejnieki un rakstnieki. Nereti viņš tos pārrakstīja sarkanās grāmatiņās, piezīmju grāmatiņās katram gadam, kūrās ierakstīja savus ieņēmumus un izdevumus, kā arī diemžēl ļoti bieži —■ gandrīz katru dienu — «caurejas zāles», «vemjamas zāles» un «caurejas un vemjamās zāles».

Bieži vien vijolnieka ģērbistabā tika atnestas skaistas puķu buķetes, un viņš, priecādamies kā bērns, pats ievie-loja tās ūdenī un nelikās mierā, līdz nebija sameklējis sūtītāju. Ja tā izrādījās sieviete, viņš skūpstīja viņai roku un izjusti pateicās. Reizēm viešņas mīlīgi un koķeti lūdza parādīt slaveno vijoli. Tad viņš piekāpās un pacietīgi, it kā iepazīstinot bērnu ar jaunu rotaļlietu, paskaidroja katras stīgas nozīmi, jokodams runāja par vijoles dvēseli^64, stāstīja par paliktni un surdīni un priecājās par viņu izbrīnu, kad demonstrēja viņām savu kreiso roku, kuras īkšķis atliecās atpakaļ, skarot delnas virspusi, vai rādīja savu roku lokanību, bez pūlēm atliecot elkoņus atpakaļ. Hamburgā viņa cienītājas, burtiski, drūzmām sanāca viņa viesnīcas istabā, un, tā kā parasti viņas uzkavējās pārāk ilgi, Paganīni paguris noslēdzās klusējot.

Vispār Nikolo nelabprāt pieņēma vizītes viesnīcā vai mājās, tāpēc ka viņa istabā allaž valdīja liela nekārtība, bet, lai uzņemtu viesus, vajadzēja apmainīt apvalkāto mājas ģērbu («Vecs uzvalks .man ir tikpat kā vecs draugs,» viņš mēdza teikt) pret melnu, reprezentablu uzvalku, sakārtot istabu, nolikt vietā dažādas lietas un apģērbu, kas izmētāti visās malās, atbrīvot krēslus, uz kuriem atradās notis un grāmatas. Tas viss viņu ļoti apgrūtināja.

Turpretī, ja jūsmīgo apmeklētāju saradās pārāk daudz un viņi bez kautrēšanās uzkavējās par ilgu, Paganīni devās pie Harisa, paskaidroja viņam, ka esot piekusis, un lūdza nevienu vairs neielaist. Tad viņa istabas durvis palika slēgtas vairākas stundas.

Paganīni labprāt apmeklēja teātri, ja tur varēja noklausīties labu mūziku, un reti palaida garām kādu Mocarta operu («Dons Žuans» bija viņa mīļākā opera) vai Bēthovena «Fidelio», vai sava drauga Rosini operas. Tiklīdz kļuva zināms, ka vakarā operā būs Paganīni, visas biļetes pārdeva vienā mirklī: Vijolniekam ļoti patika senlaicīgā itāliešu garīgā mūzika, un viņš jutās laimīgs, ja varēja to noklausīties baznīcā vai koncertā.

Georgs Hariss atspēko runas, ka Paganīni bijis skops. Mēlneši pat sagrozīja viņa uzvārdu, iedēvēdami vijolnieku par Paganjente^1. Taču, ja atcerēsimies kaut vai bagātīgās dāvanas radiniekiem un dažādām labdarības biedrībām, tad sapratīsim, ka atkrīt nelabā slava, ka viņš esot bijis skops, sīkmanīgs cilvēks. Paganīni bieži koncertēja labdarīgiem mērķiem un vienmēr izdāļāja bezmaksas biļetes māksliniekiem un mūzikas studentiem. Sīkumos viņš tiešām dažkārt bijis diezgan skops, tas, jādomā, izskaidrojams kā paradums būt taupīgam, ko viņš mācījies bērnībā, kad dzīvojis trūkumā. Tā, piemēram, viņš nelabprāt izdeva naudu par apģērbu, stāstīja pat, ka viņš bieži pērkot drēbes pie vecu mantu uzpircējiem, sīksti kaulēdamies ar viņiem. Taču mazajam Akillem viņš, gluži otrādi, pirka visskaistākās lietas, neraizēdamies par cenu.

Akilli viņš dievināja jo dienas jo vairāk. 1829. gada

8. oktobrī viņš rakstīja Doniceti no Leipcigas^65 [66]:

«... Akille, mans dārgais Akille — tas ir mans vienīgais prieks. Zēns aug labsirdīgs un skaists. Teicami runā vāciski un ir mans tulks; viņš mani maigi mīl, un es viņu dievinu.»

Dāmas zināja šo vijolnieka vājību un, lai noskaņotu viņu sev labvēlīgi, apveltīja zēnu ar maigumu un dāvanām.

Kādreiz berlīnietes, vijolnieka pielūdzējas, palūdza dot viņām Akilli uz kādu laiku līdzi. Paganīni piekrita, taču dāmas ilgi neveda zēnu atpakaļ. Paganīni pārņēma patiesas šausmas. Neviens, kas bija pie viņa, nespēja viņu nomierināt. Viņš bija pārliecināts, ka Akillem kaut kas noticis, un ārkārtīgi uztraucās. Beidzot Akille atgriezās! Tēvs viņu maigi jo maigi apkampa un vairs nekur nelaida no sevis projām. Tovakar viņš atkal un atkal lielā saviļņojumā runāja tikai par zēnu — mazo Akilli.

Zēns bija ļoti skaists: gluda, ovāla sejiņa, milzīgi lielas, tumšas acis, garas, kastaņbrūnas cirtas. Viņš bija gudrs un muzikāli apdāVināts, tomēr nekad nemācījās mūziku, un viņa tēvs par to nemaz neuztraucās: mūzika no viņa paša bija prasījusi pārāk daudz.

_ 1830. gada vasarā Salm-Kirburgas firsts Fridrihs IV — Ahenes, Boholtes un Hemenas valdītājs — piešķīra Paga-nīni barona titulu. Bet, tā kā šis tituls bija pārmantojams,

Paganīni daudz vairāk priecājās Akilles, nevis paša dēļ. Ne vienreiz vien viņš gudroja apprecēties, lai mazajam Akillem būtu māte. Taču, būdams gudrs un vērīgs, viņš saprata, ka šāds solis var būt tikpat svētīgs, cik bīstams. Tāpēc viņš arī nekad neizšķīrās to darīt.

* * *

Vācijā tomēr bija kāds brīdis, kad viņš gandrīz padevās šim kārdinājumam. Tā bija kāda sieviete ar daudzām labām īpašībām, neparasti daiļa un teicami izglītota — baronese Helene fon Feierbaha, kuru jau esam šeit minējuši. Mēnešiem ilgi — no 1829. gada decembra līdz 1830. gada augustam — viņa apbēra Paganīni ar kvēlām un kaisles pilnām mīlestības vēstulēm.

«Viņas vēstules,» Nikolo atzinās Džermi, «to man ir vairāk nekā 24, ir vērts publicēt, tās pauž dziļas jūtas, kas tālu pārspēj Eloizas un Abelāra jūtas. Vēstules ir pie manis Frankfurtē; ja vēlies, es Tev nosūtīšu kopiju.

Ar šo jauno sievieti es būtu ieguvis labu sievu, bet Akille — teicamu māti. Pagaidām izlasi šeit klātpielikto vēstuli.»

Un Džermi izlasīja šādu vēstuli — tipisku romantiskā epistolāra paraugu:

«Helene. 19. vēstule.

Ansbaha, 1830. gada 7. augustā.

Mans mīļais, dārgais Nikolo!

Dienas un stundas steidz, un es aiz bailēm skaitu minūtes, visu laiku cerēdama, ka vismaz nākotnē es saņemšu dažas ar Jūsu roku rakstītas rindas. Bet veltas cerības. Cerēt — tas nozīmē krist izmisumā. Mīlēt — nozīmē ciest. Ak, mans sirdsmīļais! Ja es spētu atklāt Jums savu sirdi, izstāstīt, ko jūtu pret Jums! Taču neuzskatiet mani par vāju sievieti. Ak vai! Tūkstošiem reižu esmu sevi norājusi par lielo grēku, par jūtām, ko dāvāju Jums, bet kā lai tām pretojos? Izdzēst no dvēseles Jūsu tēlu? Tās būtu pārmērīgas, neiedomājamas ciešanas! Bēgt no Nikolo — tas būtu tikpat kā bēgt no dzīves. Bez viņa var tikai nomirt.

Daru ko darīdama — vai izšuju, vai dziedu, sarunājos —, visam līdzi iet domas par Jūsu apbrīnojamo personu. Pat miegā esmu ar Jums, taču Jūs ne vienmēr darāt mani laimīgu. Reizēm mani plosa Visbriesmīgākās šaubas, un tad es raudu kā nelaimīgs bērns, kaut gan brīžiem esmu ļoti, ļoti līksma. Tad es jokojos un kļūstu gluži cita. Un tas notiek, kad uzdrošinos iztēloties, ka Jūs domājat par mani. Cik ļoti Jūs spējat valdīt pār mani! Ak, ja es būtu Jūsu gūstekne uz mūžiem! Bet drīzumā mana brīvība beigsies, atgriezīsies vīrs, un putniņam būs jāiet atpakaļ būrītī. Tomēr nedomājiet, ka es izmantoju brīvību, apgrozījos sabiedrībā, gāju pastaigāties. Nekas man nesagādāja prieku. Es pastaigājos vienīgi tur, kur neviena nebija. Nekad neizgāju no mājas bez pavadoņiem. Liekas, es stingri ievēroju visus vīra norādījumus.

Taču padomājiet, mīļais Nikolo, kā gan es varēju baudīt šo ilgoto brīvību. Dienu un nakti es domāju par Jums, mans dievinātais draugs! Nikolo un mūzika — tas ir manas dzīves brīnums. Esmu pārliecināta, ka pēdējā ir man uzticīga, bet pirmais — Nikolo?

Dzirdēju, ka Jūs uzturaties kūrvietā Bādenbādenē. Kā Jums tur patīk? Kā jūtaties? Vai Jūsu veselība uzlabojusies? Vai izpriecas, kas pieejamas šajā burvīgajā vietiņā, neaizēnos manu tēlu Jūsu atmiņā? Nedusmojiet, ja Jūsu draudzene par to raizējas. Tomēr padomājiet, dārgais Nikolo, — vai var būt tik cietsirdīgs un tik ilgi man nerakstīt? Kaut vai pāris siltu vārdu, kuri spēs uzreiz izbeigt visas tās mokas, kas plosa manu baiļu pārņemto sirdi.

Jūs izklaidējaties, bet es mirstu. Jūs mani aizmirstat., bet es uzticīgi glabāju Jūsu tēlu. Cik liela atšķirībā mūsu garastāvokļos! Simpātija, dievišķā simpātija, es lūdzu tevi ej uzmeklē šo vīrieti, kas mani aizmirst, un dāvā viņam visjaukākos priekus. Varbūt viņš nezina, ka pasaulē ir tāda nelaimīga Helene, tuvojies viņam, liec, lai viņš izdzird kaut vienu no tūkstoš nopūtām, ko glabā viņas nelaimīgā, Toties līdz kapa malai uzticīgā sirds.

Mans Nikolo, kāpēc tik ilga, biedējoša klusēšana? Es negribu prasīt, lai Jūs man rakstītu. Lai Jūsu sirds nodiktē Jums dažas rindiņas, un, kaut tās būtu radušās vienīgi aiz simpātijām, arī tad es būšu apmierināta. Es vēlos kaut mazliet nomierināties. Esmu sūtījusi Jums daudz vēstuļu, taču līdz šim neesmu saņēmusi atbildi, ne arī Jūsu portretu. Vienīgi klusēšanu. Esmu pieradusi klusēt un vēl vairāk — ciest. Tikai nedomājiet, ka esmu Jūs aizmirsusi. Man nav Jūsu attēla. Jūs neesat atveidots bildē, taču mīlestības gravīra ir pastāvīgāka par pasaulē visizturīgākajām krāsām. Vēstulēs, ko esmu sūtījusi uz Frankfurti, esmu aicinājusi Jūs apciemot mani. Un tomēr Jūs joprojām diplomātiski klusējat, nepadomājot, ka Jūsu klusēšana dara mani nelaimīgu. Es nespēju ticēt, ka Jūs klusējat ar nodomu.“Jūs baudāt dzīvi kūrvietās Emsā, Vīsbādenē, Frankfurtē, Jums neatliek laika, un ir saprotams, ka Jums liekas garlaicīgi ar spalvas palīdzību- nodibināt saites starp divām šķirtām sirdīm, ja pašreizējais bridis Jums sola patīkamas tiešas sarunas. Es atkal un atkal attaisnoju Jūsu rīcību, bet miera man nav. Šobrīd tūkstoš reižu maigi atvados no Jums, mans dārgais draugs! Nevēlos ļaunprātīgi izmantot Jūsu pacietību un beidzu šo vēstuli, taču nevaru pielikt punktu, ja runa ir par manu jūtu patiesumu. Tātad izklaidējieties. Un lai pie tam fantāzija kaut reizēm Jūsos iedzīvina Jūsu vispatiesākās draudzenes veidolu. Nu labi, paļausimies uz simpātiju un uz to, ka dievs saglabās man Jūsu draudzību, Jūsu atminēšanos par Jūsu Heleni, Nikoio draudzeni uz mūžiem, viņu, kas nebeidz cerēt, bet nekrīt izmisumā.

P. S. Mans draugs, mans mīļais draugs! Mans Nikoio, ja Jūs vēlaties manu nāvi, klusējiet vēl kā līdz šim. Vēlēšanās Jūs redzēt mani beidz nost, paņem manus spēkus.»

Vai gan varēja turēties pretī tādai neatlaidībai, tādai dedzībai?

Un Paganīni atkal krita mīlestības valgos, kur uzglūnēja briesmas un viltus. Pēc koncertiem Brēmenē viņš, kā jau zinām, devās ārstēties uz Bādenbādeni. No turienes viņš aizbrauca uz Ansbahu un, lai netiktu sazīmēts, ieradās tur naktī. Tas bija nepieciešams aiz piesardzības, jo tieši no Bādenbādenes Paganīni 4. augustā rakstīja Džermi:

«Pat tad, kad es iebraucu pilsētā, kur nekad neesmu bijis, mani visi pazīst. Un pulcējas man apkārt, it kā es būtu Befana^67. Ir neiespējami ceļot inkognito, varbūt vienīgi maskā.»

Izkāpis no karietes «tieši ielas vidū», Paganīni stāsta Džermi, viņš iegājis viesnīcā un pierakstījies tur «ar izdomātu vārdu kā Viņa augstības Prūsijas valdnieka arhitekts».

Helene viņu gaidījusi, un, kā Paganīni rakstīja, viņš pavadījis pie viņas «vizītē» trīs dienas, «apbrīnojamā kārtā neviena nepazīts».

«Šīs dāmas jūtas,» viņš draugam atzinās, «man bija tīrais brīnums, tā ka jutu pienākumu izturēties pret viņu ar cieņu un viņu iemīlēt. Viņa ir pārliecinājusi savu tēvu nokārtot viņas šķiršanās jautājumu cerībā, ka kļūs mana sieva. Turklāt viņa apgalvo, ka atsakās no visām manām bagātībām, ka vēlas tikai mani pašu!

Ko Tu teiksi par visu to? ... Ļoti grūti būtu atrast tādu sievieti, kas mīlētu mani tā kā Helene! Ir tiesa, ka, klausoties manas mūzikas dziedošo skaņu plūsmā, sievietēm tās liek raudāt. Bet es taču vairs neesmu ne jauns, ne skaists; teikšu pat — esmu kļuvis atbaidošs. Padomā un pasaki, ko Tu par visu to domā. Viņa runā to pašu, ko raksta; viņas runas izteiksme un balss ir sirsnīga. Viņa pazīst ģeogrāfiju tikpat labi kā es savu vijoli.»

Galu galā Paganīni arī šoreiz klusītēm izspruka no laulības važām. Viņš aizbrauca tāpat, kā bija atbraucis — naktī, un atgriezās Bādenbādenē. Laikam gan Vijoles dvēsele bija atnākusi pie viņa un atgādinājusi nolīgumu: māksla, pirmām kārtām māksla — uz visiem laikiem.

Paganīni atkal bija ceļa jūtīs pretī mākslai un slavai.

«Nav manos spēkos Tev izteikt to burvību, ko pauda mans instruments 5. janvāra koncertā,» viņš rakstīja Džermi 1831. gada 8. janvārī no Karlsrūes. Viņš tur koncertēja arī, februāra sākumā, pēc tam kad trīs nedēļas bija pavadījis Frankfurtē, kur aizkavējās, kamēr mazais Akille izslimoja masaliņas. Tikko zēns atspirga, viņš tūlīt brauca uz Strasbūru, no kurienes bija nodomājis doties uz Parīzi.

«Patlaban,» viņš rakstīja draugam, «nav īstais laiks koncertiem; bet, tā kā dzīve ir ļoti īsa, es cenšos nezaudēt laiku.»

Astoņpadsmitā nodaļa PARĪZE

Kāds cilvēks, kāda vijole, kāds mākslinieks! Mans dievs, cik daudz ciešanu, cik daudz bēdu, cik daudz moku pauž šīs četras stīgas!

Lists, 1831. gaclo

Paganīni divi koncerti Strasbūrā — 1831. gada 14. un 17. februāri — radīja klausītājos neiedomājamu sajūsmu, un vijolnieks guva pārliecību, ka franču publika ir tikpat dedzīga kā itālieši, austrieši un vācieši. Pirmās akadēmijas laikā Paganīni sagrāba asa zarnu kaites lēkme, liet, kā raksta Anderss, tas tikai «palielināja viņa nepārspējamā lociņa prestižu»: viņš tiešām bija neparasts, jo tādam pār jūtīgam, cilvēkam kā Paganīni nebija gluži nekā neiespējama.

«Nevaru Tev izstāstīt,» Paganīni rakstīja Džermi 19. februārī, «cik sirsnīgi mani uzņēma mūzikas mīļotāji Strasbūrā. Gan pirmajā, gan otrajā koncertā mani uz skatuves apveltīja ar lauru vainagu. Vienu no tiem, ko darinājušas divas brīnumjaukas meitenes, kuras lieliski spēlē arfu, es glabāju, lai vainagotu manu dārgo draugu Džermi, kad man būs laime viņu apkampt.»

Drīz pēc šīs vēstules uzrakstīšanas Paganīni aizbrauca un pāri Vogēzu kalniem — vēl viens ceļojums ziemā pa žilbinoši baltiem, pirmatnējiem sniegiem — devās uz Parīzi.

Jau 1828. gadā ģenerālis Fontāno-Pino bija centies uzkurināt Paganīni patmīlību šādi:

«Tiklīdz uzlabosies Tava veselība,» viņš rakstīja, «ko es Tev vēlu, Tev tūlīt jābrauc uz Parīzi, lai pārsteigtu un izbrīnītu visus tos mūziķus, kuri netic, ka dzīvo tāds Paganīni! Sājā sakarībā gribu Tev pastāstīt kādu jocīgu atgadījumu. Sajās dienās es tikos ar kādu francūzi, kurš nesen ieradies no Parīzes, un sākām runāt par Paganīni nemirstību. Un iedomājies tikai, kas man bija jādzird no šī maitas! Viņš teica, ka vienā no daudzajām Parīzes avīzēm esot bijis publicēts paziņojums par Tavu ierašanos tur un tūlītēju aizbraukšanu. Raksta saturs apmēram šāds:

«Tik ļoti cildinātais Paganīni uzkavējās Francijas galvaspilsētā astoņas dienas, šajā laikā noklausīdamies ievērojamāko vijolnieku spēli. Pārliecinājies par viņu pārākumu, viņš tūdaļ aizbraucis, nevēlēdamies piedzīvot neveiksmi sacensībā ar viņiem.» Gatavie nejēgas! Steidzies turp, traucies, lai pārliecinātu neticīgos par savu nesatricināmo pārākumu. Tavā lauru vainagā vēl trūkst šīs lapiņas.»

Acīmredzot jau kopš tiem laikiem Paganīni dedzīgi vēlējās nodemonstrēt Parīzes publikai, ka nebīstas nekādas salīdzināšanas.

Parīzē Paganīni atrada vienu izdevēju, kādu Antonio Pacīni kungu, kurš vēl pirms viņa ierašanās publicēja 24 kaprīzes. Vijolnieki tūdaļ šīs notis izpirka, taču atrada tās tik grūtas, ka paziņoja — tas ir rēbuss, kuru nav iespējams atrisināt,

Feliče Blandžīni no savas puses, kā redzējām, arī sagatavoja augsni, uzrakstot saviem Parīzes draugiem jūsmīgas rindas un noraksturojot Paganīni par «šolaiku brīnumu».

Bez tam rakstnieks Imbērs de Lafaleks 1830. gadā bija publicējis «Ziņas par ievērojamo vijolnieku Nikolo Paganīni». Iespējams, raksta Kodinjola, viņš šīs ziņas aizguvis no Lacāro Rebico, Paganīni bērnības drauga, kuram bija draudzīgas attiecības ar Francijas galvaspilsētas māksliniekiem, rakstniekiem un mūzikas kritiķiem. Apgalvodams, ka viņš «var pateikt patiesību par viņu kā par cilvēku, tā par viņa talantu», biogrāfs devis dižā mūziķa personības pārāk romantisku iztulkojumu.

Kad Paganīni ieradās Parīzē, uzradās vēl viens biogrāfs — G. E. Anderss, kurš publicēja grāmatu ar nosaukumu «Nikolo Paganīni, viņa dzīve, personība un daži vārdi par viņa noslēpumu». Tomēr arī Anderss, kaut labi domājis, nav varējis izvairīties no daudzām neprecizitātēm un veicināja to leģendu, muļķību un tenku izplatību, kuras sagādāja Paganīni tik daudz nepatikšanu sākumā Parīzē un pēc tam arī Anglijā.

Paganīni ieradās Parīzē 24. februārī un tajā pašā vakarā parādījās atklātībā — Itāliešu teātrī, kur uzveda Rosini operu «Otello» ar Mārī Malibrānu Dezdemonas lomā. Vilinājums noklausīties šo izrādi bija tik liels, ka lika vijolniekam aizmirst ceļa nogurumu un saņemties tūlīt iet uz teātri. Un viņš to nenožēloja.

Opera, protams, nebija Rosini labākais darbs. Tas pamatā vājais un bālais marķīza Berio librets, kurā ar pūlēm bija nojaušamas drāmas pamatkontūras un Šekspīra varoņu raksturi. Tomēr operā bija kāda aina, kas kompensēja visus trūkumus. Tā ir ceturtā cēliena saviļņojošā aina — Dezdemona un Emīlija. Skumjās gremdējusies, Otello dzīvesbiedre dzird, ka garām logiem dziedādams aizslīd gondoljers, un nopūšas: «Ak, laimīgais! Pēc darba dienas viņš atgriežas pie tās, kuru mīl. Bet es nekad nevarēšu, nē, nevarēšu apkampt mīļoto ...»

Tad viņa iet pie arfas un sāk dziedāt «Dziesmu par vītolu». Un šeit Rosīni mūzika sasniedz iedvesmas virsotnes: tā ir visliegākā mūzika, līgana kā vītola zari vēja pūsmās, melodija, kas ar savu dabiskumu, svaigumu un dzidrumu atgādina tautās dziesmu un dziļi saviļņo klausītāja sirdi.

Malibrānai tolaik bija 22 gadi. Neparasti daiļa, valdzinošu, brīnišķīgu baisi, dziedot «Dziesmu par vītolu», viņa bija nepārspējama. Portretā, kas glabājas «la Scala» teātra muzejā, mākslinieks Luidži Pedraci gleznojis viņu Dezdemonas tērpā. Viņai ir .izteiksmīga, maigi veidota seja, ko iekļauj gludi sasukāti mati, lielas, domīgas acis, matu sprodziņa pie deniņiem, pilnīga un svaiga mute, daiļi ' pleci, ko atsedz samta kleitas dekoltē. Taču vēl vairāk nekā šis portrets mums par viņu stāsta Alfrēda de Misē skumjās rindas:

... Ces pleurs sur les bras nus quand tu chantais le Saule, n'etais-ce par hier, ô pâle Desdemone?.. .*

Jā, vakar un vairs nekad. Sešus gadus vēlāk Malibrāna nomira, un līdz ar viņu uz visiem laikiem zuda viņas balss maigais metāls, viņas intelekta liesma, viņas dailes gaišums. Laimīgi tie, kas viņu redzējuši un dzirdējuši — kā Misē un Paganīni.

Paganīni jutās kā apburts. Un bija laimīgs, atkal viņu ieraugot Ežēna Trupēna — mūzikas izdevēja un mecenāta namā. Paganīni bija tik ļoti apburts un tik ļoti aplaimots, ka dziedātājai izdevās viņu pierunāt, lai uzstājas solo privātā namā, ko viņš nekad agrāk nebija ar mieru darīt. Malibrāna nodziedāja āriju un izaicināja viņu sacensties.

— Sinjora, — Paganīni mēģināja aizstāvēties, — vai es jelkad uzdrīkstēšos, kad jums ir visas priekšrocības — daiļums un nesalīdzināmā balss —, pacelt jūsu cimdu?

Un tomēr šis izaicinājums uzkurināja viņa patmīlību, un viņš piekrita aizsūtīt, kalpotāju uz viesnīcu, lai tas atnes viņa brīnišķīgo vijoli. To saņēmis, viņš tik meistarīgi atskaņoja improvizāciju par Malibrānas dziedātās āriias tēmu, ka viņa atzina sevi par uzvarētu. Protams, viņa par to neapvainojās, gluži otrādi, sarunāja viņam tūkstoš komplimentu, kaut arī zālē bija vēl otrs vijolnieks — de Berio. Vēlāk viņa izgāja par sievu tieši pie tā, nevis pie apburtā-Paganīni un ne pie Bellīni, kas viņā bija iemīlējies.

Tovakar pie Trupēna Paganīni. bija prieks satikt savu veco draugu Rosīni. Atkal blakus bija redzami šie divi [68] kontrasti: Nikolo — garš un vājš un Džoakīno — vēl apaļāks un tuklāks, — tādus mēs viņus redzam Danhei-zera gleznā, kurā attēlota sanāksme kāda cita jauna brīnumdara namā, ar kuru drīz vien sastapsimies, — tas ir Ferencs Lists. Vēl reizi pieminot šo vakaru Trupēna namā, piebildīsim, ka bez Rosini un Malibrānas Paganīni tur sastapa pazīstamus māksliniekus — basu Tamburīni, basu Lablāšu, tenoru Rubīni un citus romantiskās Parīzes pārstāvjus, dižus talantus, kuri šeit 1830. gadā it kā pēc norunas bija sanākuši apstiprināt un dot. svētību jauna stila un jaunā laikposma dzimšanai literatūrā un mākslā. Un Paganīni pēkšņi sajutās savā vidē par inter par es' un tāpēc nenožēloja, ka jau iepriekš — pirms koncerta — šiem izmeklētajiem klausītājiem privātā sanāksmē spēlējis savu programmu.

Pagāja vēl dažas dienas, iekams vijolnieks stājās publikas priekšā. Savam koncertam viņš gribēja dabūt labu zāli un tāpēc nesteidzās. Protams, viņš nervozēja un nevēlējās izjaukt sasprindzinātās gaidas. 27. februārī viņš atkal parādījās sabiedrībā — konservatorijas zālē, kur Abeneka^69 [70] vadībā notika simfoniskais koncerts. Programmā bija viņa dievekļa dižais skaņdarbs — Bēthovena Sim fonija do minorā.

Dienā Nikolo kopā ar mazo Akilli pastaigājās pa pilsētu un izrādīja viņam ielas, laukumus un pieminekļus. Cilvēki ziņkārē noskatījās uz garo, kārno vīrieti, kuram blakus tipināja mazs zēniņš, pūlēdamies neatpalikt no tēva lielajiem soļiem.

Parīzē Paganīni sastapa vēl vienu veco draugu — Ferdinandu Paēru, ar kuru bija iepazinies jau Parmā 1796 gadā, kad zēna Paganīni seja līdzinājās mazā Akilles sejiņai. Paērs bija priecīgs redzēt savu kādreizējo protežē un tūlīt paziņoja, ka stādīšot viņu priekšā galmā. Koncerts bija paredzēts 2. martā, taču Paganīni jutās nevesels — viņam bija «stiprs klepus» —, un akadēmija nenotika.

Rosīni tikmēr nezaudēja laiku un visādi centās draugam palīdzēt.

«Rosīni tiešām ir uzticams draugs,» Paganīni rakstīja

Džermi, «ar viņa atbalstu es izdevīgi noslēdzu labu koncerta līgumu, ko sniedzu lielajā operas teātrī.»

Dažas dienas pirms tam — precīzāk, kopš 1. marta — Parīzes «Operas» vadību bija pārņēmis doktors Verons. Viņš bija ļoti interesants cilvēks, ārsts melomāns, kurš kādreiz, vēl students būdams, pārdevis par 25 frankiem lielisku skeletu, lai varētu uzaicināt uz pusdienām draugu pulciņu — dzejniekus un māksliniekus. Vēlāk — 1829. gadā — kā līdzīpašnieks pārdevis kādu empīrisku medikamentu un kļuvis turīgs, Verons nodibināja «Revue de Paris» — literāru žurnālu, kurā savus darbus iespieda jaunie romantiskie dzejnieki un rakstnieki Sentbevs, Me-rimē, Hofmanis, Škribs, Balzaks. Luijs Filips, kas pēc

1830. gada Jūlija revolūcijas stājās Kārļa X vietā, stipri apcirpa dotācijas teātrim. Karaliskās mūzikas akadēmiju, vienkārši sauktu par «Operu», nodeva doktora Verona rokās kā impresārijam direktoram ar tiesībām ekspluatēt to sešu gadu laikā uz savu risku.

Nebija viegli jaunajam impresārijam direktoram iekarot buržuāziskās publikas simpātijas, kura tolaik pārvaldīja stāvokli, un no jauna uzaicināt ārzemniekus lielākajā Parīzes teātri. Tomēr viņš neapjuka un tūdaļ sāka darboties. Repertuārā viņš iekļāva operu, kas saskaņa ar modes prasībām bija pilna dēmoniskas pievilcības, — «Velna Robertu» (libreta autors Skribs, Meierbēra mūzika), kā arī vairākus baletus — arīdzan ar elles sižetu, tādus kā «Kārdinājums» un «Klibais velns». Bija paredzēts, ka «Velna Roberta» uzvedumam jāpārspēj Vēbera fantasmagorisko izrādi «Burvju strēlnieks», ko izrādīja «Odeonā», ar tā velnišķīgo Zāmueļu un jāaizēno Berlioza «Fantastiskās simfonijas» raganu nakti. Taču, sagatavojot Meierbēra operas uzvedumu, mēģinājumos paietu vairāki mēneši. Bet kā tad paliek ar ienākumiem?

Rosīni, piedāvādams doktoram Veronam sarīkot Paga-nīni koncertu, deva viņam cerības dzirkstīti. Burvju vijolnieks taču iemiesoja visu nepārspēto dēmonisko pievilcību. Tieši tāda prelūdija viņam bija vajadzīga. Doma uzstāties «Operā» savaldzināja arī Paganīni: grandiozā un lepnā zāle tik labi, ka labāk nevar ne iedomāties, bija piemērota grand eoup^71, ko viņš jau sen gatavojās sagādāt Parīzes publikai. Un tomēr Nikolo svārstījās, viņa nervi bija saspringti, ari veselība varēja būt labāka.

5. martā viņš vēl nebija noteicis datumu pirmajam koncertam.

Bet tad kādu rītu Balzaks, iegriezies teātrī pie Verona, sastapa viņu tieši mēģinājumā ar Paganīni un dzirdēja daudzsološus vārdus: vijolnieks spēlēšot 9. martā. Un 8. martā «Coureur de théâtre» publicēja šādu paziņojumu: «Rīt varēsim paklausīties slaveno Paganīni. Sakarā ar šo svinīgo notikumu sagaidāms liels publikas pieplūdums. Vakars mūzikas baudītājiem.»

Nav iespējams aprakstīt satraukumu, ko izraisīja šis paziņojums. Vakarā pirms koncerta sākuma «Operā» atklājās nepieredzēts un neaizmirstams skats. Zālē bija sapulcējusies visa Parīzes mūzikas, literatūras un mākslinieku pasaule, visi redzamākie aristokrātijas un buržuāzijas pārstāvji, vārdu sakot, vislepnākā tout Paris^72, kas pēc politiskajām vētrām pirmo reizi bija sanākusi kopā.

Teofils Gotjē atmeta savus garos matus; Alfonss Karš un Igo laulātais pāris sarunājās ar kritiķi baltos, garos svārkos, kas pazīstams ar savu aso mēli, — Zilu Zanēnu; no māksliniekiem Saris Nodjē un Ežēns Delakruā. Droši vien arī Žorža Sanda bija nokāpusi no savām jumtistabām, kur rakstīja romānus, paklausīties dženovietī; un, pats par sevi saprotams, tur bija Rosīni, Pacīni, Trupēns, dzejnieks Alfrēds de Vinjī, kritiķis Sentbevs un rakstnieks Emils de Žirardēns, komponisti Kerubīni, Obērs, Adāns, Alevī, vijolnieks Baijo, septiņpadsmit gadus vecā aktrise Rašele ar savu māti, — visi, bez šaubām, bija nākuši dzirdēt Paganīni šovakar un nākamajās dienās. Bet bija kāds, kurš klausījās viņu lielā saviļņojumā, ar sirds trīsām, uzbudināts, tas bija ungāru jauneklis tumšbrūniem, kupliem matiem, sevišķi daiļš savos divdesmit gados — Ferencs Lists.

Pēc Bēthovena «Egmonta» uvertīras, ko atskaņoja Karaliskās akadēmijas lieliskais orķestris Abeneka teicamā vadībā, un pēc ārijas, ko lieliski nodziedāja tenors Ādolfs Nuri, uz skatuves iznāca Paganīni — viens pats, ar vijoli -rokā. Zāle viņu sagaidīja ar aplausiem un saucieniem, daudzi pietrūkās no savām vietām, bet mūziķi pacēla savus instrumentus, sveikdami to, kurš viņus bija savaldzinājis jau mēģinājumos.

Jau pēc pirmajām desmit taktīm visi saprata, kas ir Paganīni: viņa vijoles lociņš bija paņēmis visus savā varā. Koncertu re minorā ar tā daudzveidīgo, oriģinālo, drošo pirmo daļu, ar tā plašās elpas Adagio, ar tā Rondo — vieglu un strauju — publika saņēma nemitīgiem, neprātīgiem aplausiem. Koncerta programmas otrs numurs bija Militārā sonāte par Mocarta tēmu — «Vairs neaiziesi» no «Figaro kāzām». Un te Paganīni parādīja visu savu spēles mākslu uz ceturtās stīgas. Kāda jauna dāma iesaucās: «Ko? Tikai uz vienas stīgas? Bet es skaidri sadzirdu visas četras!» Baijo čukstēja Malibrānai: «Ak, sinjora, tas ir apbrīnojami, neticami, viņa spēles manierē ir kaut kas tāds, ko prāts nespēj aptvert!»

Koncertu un sonāti atskaņoja orķestra pavadījumā. Toties trešo skaņdarbu — Variācijas par Paiziello tēmu «Sirdī man nav vairs nekā» — Paganīni atskaņoja solo. Mākslinieka nepārspējamā virtuozitāte nu izpaudās visa spožumā, un beigās publika sāka brāzmaini, pērkondim-doši aplaudēt, atkal un atkal izsaucot mākslinieku.

Otrā dienā laikraksti vienprātīgi rakstīja par vijolnieka triumfu. Žurnālā «Journal des Débats» Kastils-Blāzs^1 iz teicās jūsmīgā prozā:

«Priecāsimies,» viņš rakstīja, «ka šis burvis ir mūsu laikabiedrs! ...»

Un nobeidza ar ditirambu:

«Pārdosim, visu pārdosim, lai tiktu paklausīties Paganīni, sacījis kāds provinces mūzikas cienītājs, parodē , dams vecu tautas dziesmu. Lai nu tie, kas nekad nav bijuši koncertā, iet turp paši pirmie, lai sievietes nes turp savus zīdaiņus, ka tie pēc sešdesmit gadiem varētu lepoties, ka dzirdējuši viņu ...»

Brāļi Eskidjē bija tikpat liriski un atklāja Paganīni sniegumā «...Bairona ironiju un Hofmaņa stāstu fan tastiskumu; Lamartina sapņaino melanholiju un Dantes liesmaino elli».

Laikraksts «Revue de Paris» rakstīja:

«Paganīni vijoli ne tikai spēlē:. viņš ir mākslinieks šā vārda visplašākajā nozīmē — cilvēks, kurš rada, kurš izgudro savu instrumentu, savu stilu, savu izteiksmību un visu, pat visgrūtāko pakļauj sev. Ir neiespējami jel kā salīdzināt viņu ar tiem, kas bijuši pirms viņa.»

Tāpat domāja arī Lists, un apmēram to pašu rakstīja arī par viņu, kad viņš bija sasniedzis klavierspēlē savas

' Fransuā Anrī Zozefs Kastils-Blāzs — franču mū zikas rakstnieks, kritiķis un komponists. (Krievu tulk. piez.) virtuozitātes kalngalus. Kad Paganini ieradās Parīzē, Lists tikko bija pārlaidis mokošu krīzi: nelaimīga mīlestība pret jauniņu aristokrāti bija iedzinusi viņu izmisumā, novedusi līdz pašnāvības domām, bijusi cēlonis dziļai fiziskai un garīgai depresijai, kas lika bažīties par viņa dzīvību. Viņš arī bija vienreizējs, pārjūtīgs cilvēks ar atkailinātiem nerviem kā Paganīni. 1830. gada Jūlija revolūcija atgrieza viņu dzīvē, lielgabalu dārdi deva iedvesmu «Revolucionārajai simfonijai». Viņš atkal uzsāka koncertdarbību, sāka komponēt, pasniegt stundas, piedzīvoja citas mīlestības dēkas — veiksmīgākas un mazāk traģiskas — un atkal sāka parādīties sabiedrībā, salonos un koncertos. Viņš, protams, bija arī «Operā»

9. marta vakarā, un Paganīni spēle viņu tik dziļi saviļņoja, ka radīja veselu vētru dvēselē. Drīz pēc koncerta Lists rakstīja savam draugam Pjēram Voltam:

«Nu jau divas nedēļas, kopš mans gars un mani pirksti strādā kā apsēsti; Homērs, Bībele, Platons, Loks, Bairons, īgo, Lamartins, Satobriāns, Bēthovens, Bahs, Hummels, Mocarts, Vēbers — visi ir ap mani. Es iedziļinos viņos, pārdomāju, dedzīgi apgūstu; bez tam 4—5 stundas dienā vingrinos (tercas, sekstas, oktāvas, tremolo, kadences utt.). Ak, ja es nesajukšu prātā — Tu atkal saskatīsi manī mākslinieku! Jā, mākslinieku, kādu Tu vēlies, kāds šodien ir nepieciešams!

«Arī es esmu mākslinieks!» izsaucies Mikelandželo, pirmo reizi ieraugot šedevru... Un, kaut arī Tavs draugs ir niecīgs un neievērojams, viņš tāpat nemitēsies atkārtot šos dižā meistara vārdus, pēc tam kad noklausījies Paganini pēdējo koncertu. Kāds cilvēks, kāda vijole, kāds mākslinieks! Mans dievs, cik daudz ciešanu, cik daudz bēdu, cik daudz moku pauž šīs četras stīgas!... Un viņa pašizpausme, viņa frēzēšanas veids un visbeidzot viņa dvēsele.»

Dažus gadus vēlāk:

«Mans dārgais draugs, šīs pēdējās rindas esmu uzrakstījis Tev prāta aptumšošanās brīdī — pārmērīgais darbs, bezmiega naktis un neapvaldītās vēlmes (ko Tu pazīsti) iekvēlināja manu nabaga galvu: es staigāju pa istabu šurpu turpu (kā sargkareivis postenī ziemas salā), es dziedāju, skandēju dzeju, žestikulēju, kaut ko klaigāju, — vārdu sakot, biju kā bez prāta. Šodien gan pirmais, gan otrais — dvēsele un zvērs manī mazliet notes

rimuši, tomēr vulkāns sirdi nav apdzisis, tas slepeni kvēlo... cik ilgi gan?»

Kamēr viņš nesasniegs klavierspēles mākslā tādu pašu meistarību, kādu Paganīni sasniedzis vijoļspēlē: tā Lists, nozvērējās pats sev. Ar neatlaidību, nesalaužamu gribasspēku, nebeidzamām nodarbībām un pūlēm viņš to panāca. Tomēr dižais ungāru mūziķis tiecās ne tikai aptvert, kur slēpjas Paganīni virtuozitātes noslēpums, bet gribēja viņu arī dziļāk izprast kā komponistu. Viņš izstrādāja «Kampanellas» pārlikumu klavierēm (tas bija viņa opuss Nr. 2) un drīz pēc tam arī piecas kaprīzes, kas bija pilnas ar neiedomājamām grūtībām. Var teikt, ka ar to viņš iedibināja jaunu ēru klavierspēles tehnikā: Paganīni — komponists un izpildītājs — bija atklājis viņam. jaunus apvāršņus.

Nav jāpārspīlē Paganīni ietekme uz Listu. Lists tomēr būtu kļuvis Lists, tas nav apšaubāms. Taču, cik svarīgas šādas tikšanās, it sevišķi jaunībā, kad prātā tik viegli kā mīkstā vaskā iegulst viss, kas ir neparasts un saviļņojošs, tas ir nenoliedzams. Divu mūziķu tikšanās jaunākajam no viņiem bija ārkārtīgi rosinoša un derīga.

. * * *

Pēc pirmā koncerta nelielā laika sprīdī sekoja vēi seši — un visi ar teicamu rezultātu, tā ka 6. aprīlī Paganīni izbrīnījies rakstīja Džermi:

«Pilnīgi neiespējami dot Tev kādu priekšstatu par manu nedzirdēto triumfu. Tas tiešām ir pārsteidzoši, šie milzīgie panākumi pēc daudzajiem koncertiem, kas se koja cits pēc cita, šajā skumjajā laikā.»

Otrajā koncertā — 13. martā — Nikolo iekļāva programmā «Kampanellu», Variācijas par Mozus lūgšanas tēmu un Ceturto koncertu re minorā, kuru atskaņoja pirmo reizi. Kastils-Blāzs to novērtēja šādi: «Šim skaņdarbam ir ļoti oriģināla forma, un tas satur dažu labu gleznainu tēlu.»

Pirmie septiņi koncerti Parīzē izpelnījās nemainīgu triumfu. Astotais koncerts' notika Itāliešu teātrī, uz kurieni vijolniekam vajadzēja pāriet, tāpēc ka «Operu» Nacionālā gvarde bija noīrējusi labdarības ballei. Paganīni, uzaicināts piedalīties šajā sarīkojumā, atteicās un par to tika bargi nopelts. Kodinjola pamatoti raksta:

«Atcerēsimies, ka Parīze tolaik pārdzīvoja grūtu brīdi — nebija taču vēl pagājuši ne seši mēneši kopš «slavenajām Jūlija dienām», vēl arvien pastāvēja kontrrevolūcijas draudi, ko perināja vecās monarhijas piekritēji. Tas viss jāatceras, lai saprastu, cik smagu apvainojumu viņam pierakstīja, turklāt tam pievienojās vēl cits, kuram arī bija politiska nozīme: nesaprotami, kā bija kļuvis zināms, ka otrā dienā pēc karbonāru revolūcijas

1831. gadā Paganīni atteicies ar savu mākslu pakalpot itāliešu bēgļu labā.»

Patiesībā šoreiz nebija runa par vijolnieka skopulību vai ļaunu nodomu — kā viņam tika pārmests, bet vienīgi pašcieņa: viņš nespēja spēlēt ballē. Konestabile^1 to ļoti labi sapratis un pārliecinoši parādījis, ka tie, kuri prasīja, lai vijolnieks kaut ko nospēlē šajā labdarības sarīkojumā, nemaz «nepadomāja, ka tāds mākslinieks kā Paganīni, nevēlēdamies mazināt savas mākslas vērtību, nekad nepiekritīs spēlēt ballē, kur cilvēki sanāk vienīgi padejot». Un «savas mākslas godu viņš sargāja tik ļoti, ka atsacījās no jebkāda uzaicinājuma, kur viņa vijolei būtu ierādīta vienīgi papildus, nevis galvenā vieta».

Paganīni pats par to rakstīja vēstulē laikrakstam «Moniteur univeisel», piebilzdams vēl, ka ir ar mieru sniegt koncertu, «visus tā ienākumus nododot Francijas galvaspilsētas trūkumcietēju labā».

Šis labdarības koncerts notika 17. aprīlī: publikas nebija daudz, tāpēc trūkumcietēju labā sanāca tikai 3 tūkstoši liru, turpretī daži citi Paganīni koncerti deva daudz lielākus ienākumus.[73] [74]

16. martā Paganīni spēlēja galmā. Viņa pēdējais koncerts Parīzē notika 12. aprīlī, un piektā daļa no ienākumiem bija nododama bāreņiem. Šajā koncertā zālē bija kāds neparasts klausītājs — jaunais norvēģu vijolnieks Ule Bulls^75, kas atstājis spilgtu aprakstu par šo koncertu, un to mēs šeit citēsim visu:

«Paganīni spēlēja, cik atceros, savu Koncertu si minorā, Rondo no «Kampanellas», kā arī divas variācijas no Haidna pazīstamās «Austrijas nacionālās himnas» un koncertu beidza ar «Mūžīgo kustību». Publika bija radusi aplaudēt (šis skats stāv man acu priekšā, it kā tas būtu noticis šodien), tiklīdz Paganīni iznāk priekšā. Ieraugot tuvojamies viņa ēnu, skatītāji sāka, kā parasti, aplaudēt, taču, viņiem par lielu izbrīnu, uz skatuves iznāca nevis Paganīni, bet kāds cilvēks melnā apģērbā un ar nošu pulti. Viņš to novietoja uz podija blakus orķestra diriģentam. Uz sānsienas atkal krita ēna, un publika atkal sāka aplaudēt. Šoreiz iznāca kalpotājs livrejā. Viņš atnesa divas sveces, piestiprināja tās uz pults, aizdedzināja un aizgāja, sīku smiekliņu pavadīts. Pēc tam atkal iznāca melni ģērbts cilvēks — šoreiz ar notīm rokā. Un zālē atkal alojās, pieņemot viņu par Paganīni! Pēdīgi parādījās vēl viena ēna — tas bija pats Paganīni. Taču aplausi tūdaļ rimās, jo publika viņu nepazina, tāpēc ka viņš nepienāca pie pašas rampas, bet apstājās gaismā uz skatuves. Vijolnieks stīvi palocījās, viņa seja stipri saviebās, un varēja redzēt, ka viņš ir nemierā ar tik vēsu saņemšanu. Viņš taču nezināja par to jocīgo norisi, kas notika pirms viņa uznāciena. Tikko viņš iznāca uz skatuves, Abeneks pacēla savu diriģenta zizli, gatavs sākt orķestra ievadu, bet Paganīni pakratīja galvu. Viņš paņēma lociņu kreisajā rokā un, iebāzis labo kaut kur frakas dziļumā, izvilka pāri tumšzaļu cimdu, ko tāpat saņēma kreisajā rokā. Vēlreiz pašūpoja galvu un vēl dziļāk iebrauca kabatā. Šoreiz viņš izvilka lielu, baltu mutautu, pārlika to kreisajā rokā, bet arvien vēl izskatījās neapmierināts. Pēc tam kad bija vēl dziļāk pameklējies kabatā, viņš sadabūja kādu brūnu kārbiņu, paskatījās uz to, nogrozīja galvu un pievienoja kārbiņu tām lietām, ko turēja kreisajā rokā kopā ar vijoli. Tad viņš iebāza kabatā mutautu un cimdus, izņēma no kārbiņas brilles, mazliet nogaidīja, it kā pārdomādams, ko darīt tālāk; beidzot, pārvietojis lociņu labajā rokā, uzlika brilles un visai apmierināts pavērās apkārt. Bet kā viņš bija pārvērties! Brillēm bija gaiši zili stikli, un viņa izvārgušajā, skeletam līdzīgajā sejā tās šķita kā divi milzīgi dobumi. Strauji piecirtis kāju, Paganīni deva zīmi sākt ievadu. Bija ziņots, ka tas ir viņa pēdējais koncerts Parīzē šajā sezonā, un klausītāji it kā nojauta, ka nekad vairs neredzēs šo kārno, stūraino cilvēku ar nogurušo seju un nekad vairs nedzirdēs viņa vijoles neaprakstāmo burvību.

Nav iespējams,» turpināja Ule Bulls, «pilnā mērā novērtēt Paganīni spēles stilu, nepazīstot itāliešu bel canto mākslu. Pastas, Tamburīni, Rubīni, Malibrānas laikabiedrs — viņš sacentās ar viņiem un atskaņoja uz vijoles melodijas, ko dziedāja šie dziedoņi, kuri viņa spēlē klausījās ar vēl lielāku izbrīnu nekā publika. Taisnību sakot, ar savu neatkārtojamo spēles stilu, jaunām, neiedomājami skaistām epizodēm un dīvaini oriģinālo mūziku viņš vijolniekus — savus laikabiedrus — vienkārši satrieca.»

Pirms aizbraukšanas no Parīzes atgadījās vēl kāds — šoreiz nepatīkams notikums. Kādreiz iedams garām estampu veikalam, Paganīni ieraudzīja vitrīnā ieliktu fotogrāfiju, kurā viņš attēlots cietumā. Viņš apstājās un ar smaidu sāka to aplūkot. Viņam apkārt tūlīt sastājās pulciņš ļaužu, kas sāka salīdzināt viņu ar gravīrā attēloto jauno vijolnieku un spriedelēt, cik lielā mērā oriģināls mainījies kopš sava apcietinājuma.

Gaužām neapmierināts, Paganīni uzmeklēja Fetišu, kas viņam palīdzēja uzrakstīt garu vēstuli laikrakstam «Revue musicale». Rakstā vijolnieks pastāstīja par šo atgadījumu, pavēstīdams, ka ļaunprātīgās tenkas saistās ar viņa vārdu jau piecpadsmit gadus. Vieni izgudrojuši, ka viņš, iemīļotās mājā pārsteidzis sāncensi, to nogalinājis. Citi turpretim apgalvojuši, ka viņš nogalinājis kādu sievieti. Kādreiz Padujā, kad viņš viesnīcā sēdējis pie letes, kur bez viņa vēl atradās ap sešdesmit cilvēku, kāds sācis stāstīt, ka Paganīni savu mākslu apguvis, astoņus gadus vingrinoties cietumā, kur bijis ieslodzīts par sava sāncenša nogalināšanu. Tad Paganīni pārtraucis mutes bajāru, pavaicādams, vai tas varot pateikt, kur tas noticis. Visi pavērsušies pret viņu, un visi viņu pazinuši... Stāstītājs samulsis noburkšķējis, ka nezinot... varbūt esot maldījies...

Kādu citu reizi Vīnē -kāds klausītājs bālu seju un iedvesmā spulgojošām acīm, pēc tam kad bija noklausījies .Paganīni spēlējam «Raganas», pateicis, ka nemaz nebrīnoties par šādu spēli, jo pats savām acīm skaidri redzējis velnu sarkanā tērpā, ar ragiem un asti, tas stāvējis vijolniekam aiz muguras un vadījis viņa roku un abi bijuši tik līdzīgi, ka nevarēja šaubīties par vijolnieka izcelsmi...

Pastāstījis šos atgadījumus un piemetinājis, ka tie arī varējuši noderēt par sižetu litogrāfijām, Paganīni atspēkoja visus šos apmelojumus, precizēdams, ka viņš sešpadsmit gadus (īstenībā tikai vienpadsmit — no 1801.— 1812. — un, kā jau redzējām, ar vairākiem pārtraukumiem) strādājis par orķestra diriģentu Toskānā un, ja būtu astoņus gadus nosēdējis cietumā par savas mīļākās nogalināšanu, viņam šo noziegumu būtu vajadzējis pastrādāt bērna gados. Savu vēstuli viņš nobeidza šādi:

«Kāds vijolnieks, vārdā D. .. is (Paganīni šeit domājis kādu Duranovski^1), kurš 1798. gadā dzīvoja Milānā, bija saistījies ar diviem apšaubāmiem tipiem, kuri viņu pierunājuši naktī doties uz kādu ciematu un nogalēt māci-laju, kas bija izdaudzināts ar savu bagātību. Par laimi, vienam no noziedzniekiem pēdējā brīdī aptrūcis dūšas, un viņš nodevis savus līdzbiedrus. Policija devusies uz nozieguma vietu un pārsteigusi tur D... ar biedru, kad tie jau gājuši prom no mācītāja. Viņus notiesāja uz divdesmit gadiem katorgā. Tomēr Menas ģenerālis, kļuvis par Milānas gubernatoru, pēc diviem gadiem šo vijolnieku izlaida brīvībā.

Un, varat iedomāties, uz visa šī atgadījuma balstījās aplamās tenkas par mani. Vainīgais bija vijolnieks, kura uzvārds arī beidzās ar «i», un tas pārtapa par Paganīni. Noslepkavotais nu vairs nebija mācītājs, bet mana mīļākā vai mans sāncensis, un es tad esot bijis ieslodzīts cietumā. Bet, tā kā vajadzēja kaut kā izskaidrot, kur es iemācījos spēlēt, man esot noņemtas roku važas, kas traucējušas spēlēt. Un vēl — lai viss izklausītos pēc patiesības, man vajadzējis tam piekrist. Tomēr man palikusi cerība — es ceru, ka pēc manas nāves apmelojums beidzot vairs nevajās savu upuri un tie, kas tik ļoti atriebjas par maniem panākumiem, liks mierā manus pīšļus.»2

Mākslinieks Bulanžē, litogrāfijas «Paganīni cietumā» autors, pēc šā Paganīni paziņojuma publicēja laikrakstā «Revue musicale» vēstuli, kurā teica, ka esot klausījies Paganīni spēli un ka tas bijis «viens no skaistākajiem brīžiem» viņa mūžā, un ka «Paganīni skaistā galva, mākslas dievišķās uguns apstarota», atstājusi neaprakstāmu iespaidu. Vijolnieka tēls viņu uzvedinājis uz domām par traģisko likteni, ka varbūt leģenda par cietumu nav izdomāta, un, atceroties, ka Taso sēdējis cietumā, viņš iedvesmas brīdī uzzīmējis, ka Paganīni cietumā spēlē vi-

1 Augusts Duranovski s — poļu vijolnieks un komponists. (Krievu tulk. plez.)

2 Fetiss «Kopējā mūziķu biogrāfijā» (IV sēj., 412. Ipp.) raksta, ka Paganīni, kad vajadzēja parakstīt šo viņa izrediģēto (Pacīni klātesot) vēstuli, neesot gribējis piekrist pēdējai, kursīvā izceltajai frāzei: viņš negribēja līdz pašai nāvei palikt apmelots! Taču vēlāk piekritis.

1?1

joli. Taču to viņš neesot darījis ļaunā nolūkā un neviens viņu uz to neesot pamudinājis, viņš apgalvoja, piebilzdams:

«Būtu smieklīgi uzbrukt cilvēkam, par kuru sajūsminās visa pasaule.»

Pēc visa tā, protams, ļoti daudzi vēl vairāk nekā līdz šim ticēja, ka Paganīni diezin cik ilgi nosēdējis cietumā, kur noslēdzis līgumu ar pašu nelabo.

Vijolnieks pa to laiku pameta Parīzi un 28. aprīlī devās iekarot Angliju.

Deviņpadsmitā nodaļa ANGLIJĀ UN ĪRIJA

Cik daudz gan viņam izdevies paveikt ar vienkārša koka gabala palīdzību! ...

No Paganīni un Džermi sarakstes, ■ 1832, gada 17: septembri

1831. gada 6. aprīlī Paganīni jau rakstīja draugam Džermi:

«Ar Laporu, Londonas Lielā teātra impresāriju, kurš steidzīgi ieradies šeit manis dēļ, es aizvakar parakstīju līgumu par pirmajiem koncertiem nākamā mēneša sākumā — pavisam ne mazāk par astoņiem koncertiem sešu nedēļu laikā; pēc sezonas beigām braukšu uz Skotiju un Īriju.»

Tajā pašā dienā Paganīni nosūtīja vēstuli kādam Gislēna kungam, kurā ziņoja, ka nodomājis dot koncertu Duē un Lillē. Mēs nezinām, vai viņš šo solījumu turējis.[76] Turpretī ir zināms, ka viņš spēlējis Valansjēnā, Kalē un Buloņē Valansjēnas dāmas izšuvušas viņam pāri goda cimdu, uz kuriem attēlots lauru zars, saule un burvju vijole, zelta burtiem izrakstīts vijolnieka vārds un neaizmirstamais koncerta datums: «Paganīni — 1831. gada 8. maijs».

Buloņas dāmas savā politiski literārā laikrakstā «An-nontateur» 1831. gada 5. maijā varēja izlasīt šādu saviļņojošu korespondenci: «Vai tas nav tikai sapnis? Kas tā ir par būtni, kura jau ar savu parādīšanos izsauc brāzmainu sajūsmu? Kam viņš piederīgs — zemei vai debesīm? Vai varbūt kādām nezināmām pasaulēm?» Un tiešām — koncerts bija pavisam neparasts. Kāds par Paganīni izteicies Ruso vārdiem: «Liesma, kas nebeidz, degt un nekad nenodziest.» Kāds cits salīdzinājis viņu ar Portugāles dzejnieku Negaisu Virsotnes Gigantu Kamoišu^1, kad tas, vētrai grandot, ar savu zizlīti uzsit pa klintīm, uzšķildams dzirksteļu spietus.

Tiešām — vesela vētra sacēlās ap Paganīni personu, tikko viņš ieradās Anglijā; tas notika sakarā ar biļešu maksu pirmajam koncertam. Cenas bija divtik dārgākas nekā parasti, pat galerijā. Maksa par vietām Londonā vienmēr ir bijusi nemainīga. Taču Paganīni visur sacēla cenas — kā savā dzimtenē, tā ārzemēs. Dažkārt viņam vienā otrā vietā par to izteica iebildumus, tomēr nekad vēl viņš nebija sadūries ar tik kategorisku pretsparu kā Londonā. Ir zināma angļu konservatīvā daba un stabilās tradīcijas, kas skar viņu paradumus un ieražas, viņu parūkas un karaļu mantijas. Tāpēc pilnīgi saprotama asā reakcija, ar kādu viņi uzņēma Paganīni noteikumus. Patiesībā, ja angļi ari kādreiz pieļāva ārkārtēju atkāpšanos no saviem stingrajiem noteikumiem, tad tikai, kad uzstājās kāds dziedātājs, piemēram, kā Farinelli un viņam līdzīgi, bet, lai ar tādām pretenzijām nāktu kāds instrumentālists, a mere instmmental performer^77 [78], kā rakstīja «Times», tas nu bija par daudz.

Šajā sakarībā izcēlās polemika un «Times» nikni pārmeta Laporam, kuru aizstāvēja «Courier». «Athenaemu»[79]uzbruka Paganīni, un «Paganīni draugi» deva pretsparu «Observer» lappusēs. Strīdi ievilkās — sākās runas vispār par mākslinieku un impresāriju mantrausību un skopulību, par galējo nacionālismu, par simpātijām pret ārzemniekiem. 21. maijā «Times» rakstīja:

«Džons Buls ir pacietīgs lopiņš, taču līdz zināmai robežai. Kad šī robeža ir pārkāpta, viņš parāda, ka prot sevi aizstāvēt. Un vienādi grūti ir kā viņu izprovocēt, tā arī nomierināt. Ir kļuvis zināms, ka uz šodienu pārdotas tikai, divas biļetes.»

Koncerts Karaliskajā teātrī bija paredzēts 28. maijā. Redzēdams, ka izredzes ir vājas, Paganīni nolēma koncertu atlikt, aizbildinoties ar slikto veselību, kas tiešām varēja būt labāka. Pirms brauciena uz Angliju viņa draugi Rosīni, Pacīni, Paērs un ārsts Bennati, kurš atkal bija sācis viņu ārstēt, uzskatīja, ka viņam ir tik saguris izskats un neveselīga sejas krāsa, ka viņu nemaz nevar laist uz Angliju. Viņi baiļojās par Paganīni, iedomādamies ceļojuma grūtības un Londonas mūžīgās miglas. Taču pavasaris bija klāt, un Paganīni viņos neklausījās. Tāpēc ir iespējams, ka Londonā viņš atkal jutās sliktāk. Turklāt nepatikšanas, protams, nenāca par labu viņa veselībai, ko allaž stipri ietekmēja garastāvoklis. Tāpēc pirms koncerta Paganīni uzrakstīja Laporam- šādu vēstuli:

«Godājamais kungs,

juzdamies nevesels, lūdzu Jūs korekti paziņot publikai, ka rītdienas koncerts nenotiks.

Visā padevībā

Nikolo Paganīni.»

Pa to laiku «Paganīni draugi» devās uzbrukumā, un 24. maijā «Obseivei» visu vainu uzvēla impresārijam, paziņojot, ka viņš ir sacēlis cenas, lai palielinātu savus ienākumus, un aizstāvēja Paganīni:

«Vai maz ir iedomājams, ka ārzemnieks, tikko ieradies Anglijā, uzdrīkstētos spert tādu soli, kas varētu izraisīt publikas sašutumu, ir taču skaidri redzams, ka viņa interesēs ir nodrošināties ar tās tautas labvēlību, kuru dibināti uzskata par visdedzīgāko mākslas aizstāvi.»

29. maijā «Obseivei» paziņoja, ka Paganīni izbeidzis savu strīdu ar Laporu un spēlēs ar parastajiem noteikumiem.

«Priekšlikums dubultot ieejas maksu,» avīze noslēgumā rakstīja, «ir viņu kopējā kļūda, un abi ir to sapratuši, taču vaina jāuzņemas Laporam, jo viņam vajadzēja labāk pazīt Džonu Bulu.»

Apmēram to pašu 1. jūnijā — divas dienas pirms pirmā koncerta — Paganīni rakstīja «Times» direktoram, aizbildinādamies, ka neesot zinājis angļu paražas.

Gaidot viņa uzstāšanos, angļu publikas ziņkāre bija uzkurināta, un saspīlējums sasniedza augstāko pakāpi. Vēl pirms vijolnieka ierašanās «Times» publicēja Paganīni vēstuli Parīzes laikrakstam «Revue musicale», un tādējādi arī Londonā visi tagad uzzināja nostāstu par slepkavību, cietumu un līgumu ar velnu, un tas, protams, cilvēku apziņā iegūlās spilgtāk nekā Paganīni mēģinājumi atspēkot šis tenkas.

īstenībā, kā raksta Liliana Deja, Londona 1831. gadā bija diezgan provinciāla-pilsēta. Tā nevarēja spīdēt ne ar bagātībām, ne garadzīvi. Kāds laikabiedrs .ierakstījis savā dienasgrāmatā: «Valsts atrodas briesmīgā stāvoklī. Londonu izpostījis sīvais karš un ārzemnieku iebrukums, un mēs visu laiku gaidām ziņas par kaujām., ugunsgrēkiem un citām nelaimēm...»

Viljama IV valdīšanas sākums bija vētrains, nemieru apēnots. Pēc tam sekoja samērā mierīgs laikposms, un galvaspilsēta sāka posties kronēšanas svinībām. Paganīni bija ieradies tieši šajā brīdī, un tāpēc nav brīnums, ka tādā grūtā laikā prese un publika sacēlās pret biļešu sadārdzināšanu,

Pirms pusotra gadsimta Londona neparādījās diez cik pievilcīgā gaismā. Poiisrneņi zilajos mundieros nesekoja, lai ielas būtu tīras, neregulēja kariešu un ratu kustību, tā ka ekipāžu sadursmes un dūru cīņas ielās bija parasta lieta. Ielās nereti varēja redzēt pārdzenam dažādus mājlopus no pilsētas viena gala uz otru, it sevišķi tirgus dienās, tāpat ari zināmas šķiras sievietes, kuras, par spīti angļu puritānismam, meta «savus bezkaunīgos aicinājumus pilnīgi atklāti, nebēdājot par policiju ... ». Toties salīdzinājumā ar citām Eiropas galvaspilsētām «zādzības gadījumu bija maz, jo zagļus uz vietas noķēra un sodīja ...».

Paganīni, kurš mīlēja klusumu, Londona šķita ļoti skaļa.

«Piena sievas, kas klaigāja ļoti agri,» raksta Džefrijs Pulvers, «sargzaldāti, tirgoņi, skursteņslauķi, zivju iznēsātāji, atkritumu savācēji, simtiem ielas tirgotāju, kas piedāvāja, ko vien vēlies — sākot ar kaķa gaļu un beidzot ar slotiņām, nerimtīgi tērgāja un nepagurdami skandināja savus zvaniņus. Ratu riteņi ar dzelzs stīpām rībināja pa akmeņu bruģi, un Londona šķita tāda vieta, kas radusies tikai nervu bendēšanai, kaut gan tolaik vēl nebija mašīnu ar iekšdedzes dzinējiem. Sabiedrības ze mākie slāņi bija lasīt un rakstīt nepratēji, dzīvoja nabadzībā un visai neskaidri kaut ko zināja par miesas un gara tīrību; sievas bieži plūcās ... Vidusšķiras dzīvoja savās bagātajās, ar zeltu izraibinātajās mājās un nejutās apgrūtinātas ar garīgo bagāžu, toties parasti labi prata parūpēties par saviem mantiniekiem. Pilsētā bija apmēram simt omnibusu, iedzīvotāju skaits tuvojās pusotram miljonam.»

Anglijas galvaspilsētā bija piecpadsmit teātru, londonieši gāja uz Itāliešu operu aplaudēt Lablāšam, Rubīni, Garsijam, Tamburīni, Grizi, Malibrānai, Pastam, bet dramatiskajos teātros — Edmundam Kīnam, Helēnai Tri un citiem tā laika populārajiem aktieriem. Literārajā pasaulē spīdēja Čārlza Dikensa, Džordža Borova, Bulvera-Litona, Vērdsverta vārdi, mūzikā bija pazīstami Moše-less, Krāiners, Benedikts, Bišops, Sterndeils, turpretī Tēr-ners un citi mākslinieki lika pirmos pamatus romantismam glezniecībā, darinot miglas apņemtas vai dīvainas gaismas apstarotas ainavas.

3. jūnija vakarā Karaliskajā teātrī pulcējās skatuves mākslinieki un profesionāli mūziķi, galvenokārt vijolnieki.. Te bija sanākuši visi filharmonijas orķestra veterāni — Spanjoleti, Dragoneti, Lindlejs, Mori. Viņi iekārtojās ložā — skatuves tuvumā, lai varētu labāk redzēt Paganīni un pamatīgi izsekot viņa izpildījumam. Tieši viņi, raksta «Observer», aplaudēja visjūsmīgāk, jo labāk par citiem spēja novērtēt vijolnieka māku. īstenībā, protams, visu publiku bija pārņēmusi tāda sajūsma, kādu nepazina pat Paganīni spožā karjera: skaņu burvja māksla savaldzināja pilsētu, kas bija uzņēmusi viņu naidīgi. Starpbrīdī Mori augstu pacēla savu vijoli un paziņoja, ka sadedzinās to, ja vien, padomājis viņš piebilda, nepārdos to par pāris grašiem. Džons Krāmers, atviegloti nopūties, teica:

— Paldies dievam, ka es esmu pianists!

Lindlejs, kas mazliet stostījās, nomurmināja:

— T-t-tas taču t-t-tīrais v-v-velns!

Dragoneti, ievērojams kontrabasists, norūca:

— Tā ir diža dvēsele.

Mākslinieki, kuri koncertos uzstājās kopā ar Paganīni, pat slavenais bass Lablāšs ar savu meistarību palika ēnā. Publikai ļoti patika, ka Paganīni spēlēja no galvas. Anglijā līdz šim neviens tā nebija darījis, «Athenaeum» rakstīja, tāpēc «izpildījums izklausījās pēc improvizācijas», un piemetināja: «Cerēsim, ka viņam radīsies sekotāji, ja vispār būs rodams kāds drosminieks, kurš riskēs uzstāties ar solo koncertu tuvākajos septiņos gados.»

Mošeless izteicās šādi:

«Ne Zontāgs, ne Pasta šeit nebija panākuši tādu iespaidu. Ja šī stieptā skaņa, kas iespiežas līdz pašām

dvēseles dzīlēm, kaut uz mirkli būtu zaudējusi savu līdzsvaru, tā pārvērstos par žēlabainu kaķa ņaudienu. Taču viņš nekad nezaudēja šo līdzsvaru. Viņa instrumenta smalkās stīgas, no kurām viņš brīnumainā kārtā prata izvilināt neizsmeļamu daudzumu melodiju, trilleru un kadenču, kļūtu liktenīgas ikviena cita vijolnieka rokās.»

Laikraksti veltīja Paganīni nedzirdētajiem panākumiem cildinošus rakstus, ar kuriem pilnīgi izpirka savu naidīgo attieksmi un agrākos uzbrukumus. Protams, avīžu recen zijās (kas saturēja arīdzan visai nopietnu mūzikas analīzi) arī velnam bija ierādīta sava vieta. «Athenaeurn» rakstīja^80, ka Paganīni bijis «pats Zamuels pēc izskata un, protams, pats velna iemiesojums izpildījuma laikā!». Un piebilda: «Mēdz teikt, ka īru melodijām raksturīgā smeldze izskaidrojama ar to, ka arfas, uz kurām spēlē, darinātas no tīkkoka. Gribētos zināt, no kāda koka tad izgatavota Paganīni vijole? Viens otrs ieminas, ka no sātaniska koka.»

«Ohserver» kritiķis rakstīja: «Paganīni savā mākslā ir neatdarināms. Tas, bez šaubām, ir mūslaiku un visu laiku visdiženākais mūziķis.»

Paganīni bija devis iedvesmu arī angļu dzejniekiem Lajs Hants sacerēja garu odu vijolniekam par godu, bet kāds nezināms dzejnieks veltīja viņam suminošu dzeju vienpadsmit pantos, kuros augsti cildināja viņa brīnumaino spēli uz ceturtās stīgas.

Paganīni, aizkustināts par dedzīgo atsaucību Londonā pirmajā un visos turpmākajos koncertos, nosūtīja Džermi garu vēstuli, kurā ļoti dzīvi aprakstījis visus tā laika, notikumus.

«Londona, 1831. gada jūnijs (vai jūlijs).

Mans dārgais draugs, ja Tev iznāks palasīt vienu otru angļu avīzi, tad redzēsi, kādi nedzirdēti, pat ārkārtīgi, vēl nepiedzīvoti panākumi man bija pie aukstajiem britiem pirmajā koncertā 3. jūnijā Lielajā itāliešu teātri.

Ja es rakstītu Tev šo vēstuli veselu gadu, ir tad nevarētu pateikt ne mazu daļu no tā, kas tur notika. Viss teātris — parters, ložas, galerija — atgādināja vētras sabangotu jūru, tik daudz bija izsaucienu un aplausu, publika māja ar lakatiņiem, un meta gaisā cepures. Angļi par mani izsakās tā, ka man pat neērti visu to atkārtot: izlasi, ja vari, tad redzēsi. Tas ir savā ziņā nepiedzīvots triumfs, kā visi vienprātīgi atzīst, jo vairāk patīkams, ka esmu varējis ar sava instrumenta palīdzību sagraut sākotnējo nelabvēlīgo iespaidu, tāpēc ka biju paaugstinājis biļešu maksu maniem koncertiem.

Es spēlēju, un nosodījums izvērtās neaprakstāmos slavinājumos, vēl vairāk — ikviena kritiķu zilbe skanēja kā slavas dziesma. Visi klausītāji it kā pēc pavēles piecēlās kājās un sakāpa uz soliem un krēsliem parterā, tāpat ari augšā, ložās un galerijā, un es baidījos, ka tikai kāds nemetas lejā. Sajūsma neaprobežojās ar skatītāju zāli vien: lai kur es parādos, uz ielas vai citur, cilvēki mani aptur, nāk man līdzi, pulcējas man apkārt. Atkārtošu frāzi ko publicēja «Times». Tu droši vien neticēsi ne pusei no tā, ko es Tev rakstu, turpretī es nestāstu ne pusi no tā, kas ir patiesībā. Mani pastāvīgi visur ielūdz — pie visaugstāk stāvošajām personām, un es. nezinu, pie kā iet vispirms. Par koncertu ienākumiem pagaidām nevaru teikt nekā iepriecinoša; pagaidām ir noticis tikai viens koncerts no sešiem, kurus pēc līguma izsludinājis mantrausīgais un viltīgais impresārijs — francūzis Lapors, parīt būs otrs. Tāpat kā līdz šim, es pastāvīgi turēšu Tevi kursā par finansu lietām, jo tas ir pats galvenais.

Šo vēstuli biju iesācis rakstīt pirms divdesmit dienām, pa šo laiku jau trīs reizes uzstājos publikas priekšā -• arvien tajā pašā teātrī, kur notika pirmais koncerts. Pirtā, ko esmu teicis, nav nekā vairāk, ko piebilst, varbū! vienīgi to, ka publikas aplausi kļūst arvien skaļāki, publikas arvien vairāk un peļņa aug. Es nerunāju par slavu; nerunāju par publikas labvēlīgo attieksmi — man vienkārši trūkst vārdu, lai, sniegtu Tev kaut vai priekšstatu par to.

Pēc karaļa, uzaicinājuma spēlēju galmā un gaidu gredzenu, jo pie manis bija atnācis viņa juvelieris -— noņēma mēru, es viņam pastiepu pretī labās rokas rādītājpirkstu.

Visos veikalos parādījies milzum daudz portretu, ko darinājuši dažādi mākslinieki; dažs labāk, dažs sliktāk attēlojis manu fizionorniju, tomēr viens portrets, kurā es tiešām izskatos līdzīgs, vēl nav pārdošanā. Gadās arī jocīgas karikatūras. Vienā no tām es esmu attēlots spēlējam dīvainā pozā un nošu pults ir liesmu apņemta. Otrā es apkampju kādu daiļavu, tas laikam atbilst tenkām, ka esmu iemīlējies visdaiļākajā angļu jaunavā. Trešajā es spēlēju vijoli, kurai ir viena stīga; apakšā ir jocīgs paraksts, bet kādā citā karikatūrā esmu attēlots kopā ar Lablāšu, kas skandina zvaniņu — tieši tā, kā viņš to darīja vienā no maniem koncertiem. Es par šīm karikatūrām smejos, līks palikdams, un neiebilstu — lai zīmē vien.

4. jūlijā man tajā pašā teātrī bija astotais koncerts, taču vislielākie ienākumi bija no piektā. Zāle bija neiedomājami. pārpildīta. Aiz kulisēm stāvēja ap simt cilvēku un vairāk nekā divi .simti bija iekārtpjušies starp orķestra mūziķiem, kurus es izvietoju uz skatuves, ļaudams par gineju pārdot vietas orķestra bedrē. Londonā vēl nekad nebija pieredzēts tik liels publikas pieplūdums teātrī. Tiku piedalījies arī vairāku citu mākslinieku koncertos dažādās zālēs un saņēmu apmēram trešo daļu no ienākumiem.

Spēlēju koncertā kopā ar Lablāšu un sinjoru Spanjo-leti — viņš ir Londonā pirmā vijole, kā arī kopā ar kapelas maestro sinjoru Heivesu. Lielajā teātrī koncertā spēlēju gratis filharmonijas orķestra mūziķu, viņu atraitņu u. c. labā un gratis koncertā par labu Londonas bāreņiem. Pirmdien no rīta spēlēšu mistera Toni koncertā un saņemšu trešo daļu no ienākumiem. Vakarā man būs koncerts Sitijā, t. L, četras jūdzes no Londonas, kur noīrēju zāli «London Tavern» apmēram ar 800 vietām. Tur es sniegšu trīs vai četrus koncertus — pusgineju par biļeti. Piektdien, 15. jūlijā, sniegšu devīto koncertu Lielajā teātrī. Kad spēlē Paganīni, visi skrien viņu klausīties.

Naudu jau esmu nodevis mūsu konsulam sinjoram Hītam, šajās dienās man jau sanāks seši tūkstoši sterliņu mārciņu.

... Mans dārgais Džemu, man ir prāts izpestīt no nabadzības manu māsu Dominiku un viņas ģimeni. Salūko viņai pieklājīgu dzīvokli, parūpējies par mēbelēm, ari gultām un par visu pārējo: palagu audeklu, zeķēm, lakatiem un visu, kas vajadzīgs nodrošinātai dzīvei, pēc tam ierēķini viņai 150 franku mēnesi, ja, pēc tavām domām, ar to pietiek bērnu uzturēšanai. Ja ir nepieciešams, izdod par visu to ar manu. piekrišanu 8 vai 10 tūkstošus franku. Ja Tev ir padomā kāds piemērots draugs, uztici viņam visu to būšanu. Mana māte atsūtījusi vēstuli, kurā lūdz samaksāt izdevumus par . mana māsasdēla Karlo uzturēšanos koledžā, un, ja Tu tam pieklāti, es būtu ar mieru.

Tāpēc esi tik laipns un apsver, kur viņu varētu nodot mācīties, un dari, kā atrodi par vajadzīgu, es būšu mierā ar visu, ko Tu ieteiksi. Šajās dienās rakstīšu Tev vēl un turpmāk arvien rakstīšu manam mīļajam Luidži.

Parīzē man neatlika laika nošķaudīties, bet šeit nav laika ievilkt elpu. Strādāju ļoti daudz, lai kādā jaukā dienā, slavas vainagots, varētu atpūsties pie krūtīm tam, ko tik ļoti mīlu. Debesis lai Tevi pasargā par sirdsprieku T avam

Paganīni.

P. S. Mans dēls, kuram ļoti labi klājas Parīzē pie mana drauga Pacīni, Tevi apkampj, un es maigi skūpstu Tevi. Pasveicini no manis draugus. Ardievu.»

Rūpes par māsu un viņas bērniem vēlreiz apliecina Nikolo cēlsirdību. Redzams, viņš nespēja priecāties par saviem panākumiem un peļņu, ja nav nodrošināti paša tuvinieki.

Kādā citā — 16. augusta — vēstulē, ko Grovs citē savā «Mūzikas kalendārā», Paganīni raksta, kaut arī jau reizes trīsdesmit stājies angļu publikas priekšā un kaut gan viņš attēlots gravīrās visos stilos un Visās formās, angļi joprojām izrāda lielu interesi par viņa personu un, tiklīdz viņš iziet laukā no mājas, aplenc viņu, seko viņam, uzrunā angļu valodā, lai gan viņš ne vārda nesaprot (tāpēc, raksta Liliana Deja, kļūst «aizdomu pilns kā kurlais pret saviem radiniekiem»), pieskaras viņam, pat rauga iekniebt, lai pārliecinātos, ka viņš ir miesa un asinis. Tā darīja, viņš rakstīja, ne tikai vienkāršā tauta, bet arī augstāko aprindu ļaudis . ..

Izmantodams dzīvo atsaucību, Paganīni uzturējās Londonā gandrīz divus mēnešus un kopumā sniedza 18 koncertus. Pēc pirmajām sešām vai septiņām nedēļām viņš arvien ziņoja, ka tagad būs pēdējais, pats pēdējais, pavisam pēdējais koncerts, sarīkoja atvadu vakaru un tamlīdzīgi, izpelnīdamies ironiskus komentārus presē, kas laikam jau vairs nezināja, kā sniegt atskaites par viņa koncertiem, kuri atkārtojās, varētu teikt, tikpat bezgalīgi kā pazīstamais refrēns «labu nakti» donam Bazīlio.

Viņa honorāra summas kļuva tiešām fantastiskas. Bez koncertiem Paganīni Londonā sniedza vairākas privātstundas abēja dzimuma mūzikas mīļotājiem, par ko tika ļoti bagātīgi atalgots. Viņa veselība nebija sevišķi laba un pat sliktāka nekā parasti, jo to iespaidoja 'klimats, taču, aizņemts ar visiem saviem koncertiem, privātstundām, ielūgumiem uz sarīkojumiem, pieņemšanām, brokastīm un vakariņām, viņš vēl atrada laiku un patikšanu iemīlēties. «Lady's Magazine» par to rakstīja:

«Klīst baumas, ka Paganini jau pazaudējis savu sirdi un piedāvājis roku kādai jaunavai, kura nozagusi viņa sirdi. Šī jaunava, kā stāsta, esot sinjora Benjisa skolniece, sešpadsmit gadus veca.»

Iespējams, ka šeit domāta jaunā sieviete, ar kuru vēl sastapsimies ne vienreiz vien un kura Paganīni sagādās milzum daudz raižu, — Šarlote Votsone. Spriežot pēc vecuma, tā varētu būt tieši viņa, jo divus gadus vēlāk, 1834. gadā, kad izcēlās skandāls, Šarlotei bija tieši astoņpadsmit gadu.

«New Monthly Magazine» apraksta šādu jocīgu atgadījumu Paganīni viesošanās laikā Londonā. Kādā svinīgā rautā, kas notika «Mansion-house» zālē, tika uzsaukts tosts par godu lordam kancleram. Viņš piecēlās, lai pateiktos, klātesošie sāka aplaudēt, un tieši šajā brīdī zālē ienāca Paganīni. «Viņš, protams, nodomāja, ka apsveic vienīgi viņu, pakāpās uz krēsla un sāka savu koncertu. Lords Brougems apsēdās . ..»

Cits — daudz nepatīkamāks atgadījums notika Čeltnemā. Jūlija vidū Paganīni tur bija sniedzis divus koncertus un 21. jūlijā nodomājis sniegt trešo. Bet tajā vakarā pilsētā bija paredzēta balle, un Paganīni, bažīdamies, ka sanāks maz publikas, pieprasīja 200 sterliņu mārciņas izmaksāt pirms koncerta. Zāle — pretēji viņa bažām — izrādījās pārpildīta, un varam iedomāties publikas sašutumu, uzzinot, ka vijolnieks neuzstāsies ātrāk, iekams nebūs saņēmis rokasnaudu. Ļaužu pūlis devās uz viesnīcu, un varas iestāžu pārstāvis veltīgi centās to nomierināt, apgalvodams, ka Paganīni saslimis. Beidzot pēc garām pārrunām vijolnieks bija ar mieru doties uz teātri. Pulkstenis bija desmit vakarā, un pilnajā zālē publika vel arvien bija sašutusi un noskaņota naidīgi. Paganīni uzsāka spēlēt skumju melodiju, un klausītāju nelabvēlība izkūpēja kā dūmi. «Visu vakaru,» rakstīja «Lady's Magazine», «zālē dārdēja nebeidzami aplausi.»

Citas avīzes par šo gadījumu deva citādu versiju. Vienā bija paskaidrots, ka Paganīni neesot gājis uz teātri tāpēc, ka impresārijs atteicies izpildīt līguma noteikumus. Grūti pateikt, kā tur īstenībā bijis, tāpēc ka, raksta Džef-rijs Pulvers, tolaik laikrakstu ziņojumi galvenokārt balstījās uz dažādām baumām.

Augusta sākumā Paganīni sniedza trīs koncertus No-ričā, un abats Džons Edmunds Kokss pastāsta mums savus iespaidus no tikšanās ar Paganīni šajā pilsētā, — šīs lappuses stāsta par to, cik jauks varējis būt Paganīni sarunās ar tiem, kas viņam bija patiesi simpātiski. Abats Kokss prata franciski, un šis apstāklis ļāva viņam tuvāk sadraudzēties ar Paganīni, kurš lūdza viņu mazliet palīdzēt un uzņemties sekretāra pienākumus. Kokss par to ļoti priecājās, kādu laiku pavadīja viņu braucienos un apmetās tajās pašās viesnīcās, kur vijolnieks. Viņš, protams, vēroja Paganīni arī atpūtas brīžos.

«... Tad,» viņš raksta, «Paganīni atmeta aizdomu pilno atturību, kas izpaudās viņa manierēs, atrodoties svešu ļaužu vidū, kuri, kā viņam šķita, grib iegūt no viņa kādu labumu. Tādos brīžos viņš spēja būt viss, tikai ne cietsirdīgs un ne skops. Vispār attiecībās ar otru cilvēku viņš bija reti patīkams un neparasti laipns.

Uz skatuves viņš vienmēr izpildīja tikai savus skaņdarbus, taču mājās, tā kā vijole allaž bija pa rokai’, viņš bieži spēlēja uz sava «Gvarnēri» fragmentus no labāko komponistu darbiem. Pie tam viņš nereti dažiem labi pazīstamiem skaņdarbiem deva savu oriģinālo iztulkojumu, tā ka tie skanēja pavisam citādi nekā citu vijolnieku izpildījumā.»

Otrā dienā Paganīni piecēlās ļoti agri — jau laikus pirms prombrauciena, iesēdās lepnā karietē, ko bija noīrējis Londonā, un atstāja Noriču, tā ka draugi to nemaz nedabūja zināt. Abats Kokss saprata, ka Paganīni gribējis izvairīties no rūgtajiem šķiršanās brīžiem, un uz visiem laikiem saglabāja sirdī atmiņas par cēlsirdīgo un humāno mākslinieku, kas tomēr ļoti «mīlējis skanošo».

5. augustā Paganīni atkal spēlēja Karaliskajā teātri Londonā. Tas bija viņa trīspadsmitais koncerts. Četrpadsmitais un piecpadsmitais koncerts notika 17. un 20. augustā. Neierēķinot koncertus citās pilsētās, koncertēšana tikai Anglijas galvaspilsētā vien viņam ienesa 10 200 sterliņu mārciņu.

No 30. augusta līdz 3. septembrim Dublinā tika rīkots mūzikas festivāls, un Paganmi apsolījās tajā piedalīties, atteicies uzkavēties Londonā un piedalīties monarha kronēšanas svētkos. Zaudējis ar to viņš neko nebija, jo stingrās ekonomijas apstākļos šī ceremonija tika iedēvēta par [81] «puskronēšanu». Turpretī festivālam Dublinā bija lieli mākslinieciski panākumi. Pēc līguma Paganini pienācās 500 ginejas, un «Harmonicon» asi uzstājās pret šādu summu, uzskatot, ka Īrijai, kur tik daudzi cieta badu, tā ir pārlieku liela. Taču ne tikai Paganini vien saņēmis tik lielu honorāru, Pulvers raksta, ka Henrijam Filipam un Džonam Brēmam arī maksāts ļoti daudz.

Īrijā Paganini ieradās ar kuģi, kuram bija biedinošs nosaukums — «Lidojošais holandietis»; un neviens nezināja, kur, krastā izkāpis, vijolnieks apmeties. Šāds solis izraisīja dažādas runas: varbūt viņš negrib, ka tiktu pazīts, negrib kļūt par ziņkāres objektu, negrib, ka cilvēki, lai pārliecinātos, vai viņš ir dzīvs, taustītu un knaibītu viņu.

Vakarā pirms koncerta sākuma teātris bija pārpildīts, zālē sēdēja arī lords leitnants ar pavadoņiem. Kā jau vienmēr, Paganini sagaidīja ar aplausu pērkonu. Pēc tam iestājās klusums, un vijolnieks, kā radis, sāka iekārtot pie pleca vijoli. Jādomā, viņš ar to noņēmās ļoti centīgi, tāpēc ka no galerijas kāds nepacietīgs klausītājs viņam uzsauca:

— Well, we're all ready! (Ir jau labi, mēs esam gatavi!)

Zāle Sāka smieties, un Paganīni izbrīnījies franciski pajautāja diriģentam, ko tas nozīmē. Tas mēģināja klāstīt, taču Nikolo viņa skaidrojumi neapmierināja. Ļoti nikns viņš atstāja skatuvi un tovakar neparko negribēja vairs spēlēt.

Nebija viegli pierunāt vijolnieku no jauna stāties publikas priekšā Dublinā. Pēdīgi viņš piekāpās un, paklausot neatlaidīgiem lūgumiem, 3. septembrī sniedza koncertu, kura iznākums bija triumfāls. Un tomēr, kaut arī viņš bija spējis iekarot auditoriju, viņam neizdevās panākt zālē pilnīgu klusumu un novērst jaunu starpgadījumu, ko šoreiz izraisīja vislielākās simpātijas jūtas. Pēc «Kampanel-las» noklausīšanās kāds viņam uzsauca:

— Bravo, sinjor Paganīni! Ierauj kādu šļuku viskija, mīļais, un nospēlē vēlreiz «Zvaniņus»!

Īrijas vicekaralis sajūsmināts uzdāvināja viņam brīnišķīgu dārglietu. Oktobra sākumā Paganīni uzstājās arī Korkā un Limerikā.

Dažādās Anglijas pilsētās Paganīni bija sniedzis piecdesmit koncertus. Oktobri viņam aplaudēja Edinburgā. Vēl ir zināms, ka 8. oktobrī viņš spēlējis Braitonā un

10. oktobrī — Bristolē, kur kādas avīzes sašutuma pilnais raksts, aicinot pilsoņus ignorēt koncertus, kas notiek tik grūtos laikos, panāca gluži pretējo — zāle bija stāvgrūdām pilna.

Drīz pēc tam — janvārī — Paganīni saņēma sēru vēsti:

11. decembrī Dženovā bija mirusi viņa māte. Iepriekšējais gads arī bija ģimenes sēru aptumšots — bija miris Nikolo brālis Karlo. Uzzinājis to no vēstules, kurā bija pastāstīts, ka arī māte, kura jau sen vārguļo, nemaz neatspirgst, Paganīni priekšnojautā par skumjām beigām 1831. gada

27. janvārī bija rakstījis Džermi no Frankfurtes:

«... mana nabaga brāļa nāve, mātes nebeidzamā slimošana un tas, ka pagājušo gadu esmu strādājis tikai divus mēnešus, mani bezgala skumdina...»

Tālaika vēstules draugam ir pilnas šādām skumjām frāzēm:

«Paziņo, kā klājas manai mātei», «Nodod mīļu sveicienu manai mātei», «Paziņo, kā jūtas mana māte. Es lūdzu debesis, kaut tās pasargātu viņu man, un Tu palīdzi viņai kā varēdams.»

1831. gada 6. aprīlī viņš no Parīzes bija sūtījis draugam vēstuli ar lūgumu, kas pauda vismaigākās rūpes:

«Man jāpateicas Tev par rūpēm manas mātes labā, viņai, es ceru, palīdzēs pavasara siltums, un lūdzu Tevi darīt visu iespējamo, lai viņa atveseļotos; ja lauku gaiss viņai būtu vēlams, mēs varētu viņai nopirkt mājiņu kaut kur, piemēram... es nezinu. Pavaicā labāk ārstam Truko.»

Varam iedomāties Paganīni bēdas, kad viņš uzzināja, ka māti nekad vairs neredzēs. Viņš zināja, ka arvien bijis mātes mīļais dēls, kurš dieva svaidīts par ģēniju, un zināja, ka viņa, bez šaubām, būtu gribējusi viņu redzēt savā pēdējā stundā. Taču liktenis bija lēmis citādi. Un Paganīni pēkšņi juta, ka janvāra gaiss Londonā kļuvis vēl skaudrāks, un viņa sirds sažņaudzās, it kā sasala ledū: palsā ziemas gaisma satumsa acīs, un pār apkārtni nolaidās apmulsuma, vientulības un pamestības baigā tumsa.

Izmisumā viņš rakstīja Džermi:

«Mančestrā, 1832. gada 15. janvārī.

Mīļais draugs, mana sirds to paredzēja! Manu vilcināšanos atbildēt uz Tavu vēstuli Tu sapratīsi. Es biju ļoti noskumis par Tonietu un rūgti apraudāju Terēžu; bet, tā kā mums jāsamierinās ar likteni un jāstiprinās cerībā tik-lies ar viņām kādreiz paradīzē, domāsim par tiem, kas palikuši tā kunga godībā un slavā,»

Šos vārdus būtu vajadzējis atcerēties tiem, kuri vēlāk nikni uzbruka Paganīni pīšļiem, apvainojot viņu ķecerībā.

Tālāk, kad Paganīni sāk stāstīt par savu triumfu Anglijā, vēstules tonis kļūst rāmāks:

«Fanātiskā sajūsma, ko izraisa mans instruments, kad uzstājos, ir pārliecinājusi mani, ka jāsniedz vēl seši koncerti, un es saņemšu divas trešdaļas no ienākumiem.

Atgriezīšos 20. februārī un tūdaļ došos pie sava dārgā Akilles, lai apkamptu viņu, manu neizsakāmi mīļo puisīti, kurš tagad ir labi iekārtots, taču, kad viņš atkal būs pie manis, es viņu vairs nelaidīšu projām, jo viņš ir mans prieks.»

Pēc tam viņš painteresējas par otru «prieku» — villu, ko Džermi solījis viņam nopirkt:

«Pastāsti man, kāds tad izskatās tas mājoklis, šis prieks, kuru Tu taisies man pirkt. Pēc Tava ieteikuma man vajadzēs gadu vai divus tur atpūsties, lai uzlabotu veselību un paglābtos no dažām neērtībām, kas mani gaužām apbēdina. Spriegums, kuru izjūtu, radot burvīgas harmonijas, man šausmīgi kaitē, taču atgriešanās dzimtenē un tikšanās ar Tevi paildzinās manus gadus.»

Nāves eņģeļa ēna bija paslīdējusi viņam cieši garām, un viņš nodrebēja, sajutis tā lielo spārnu vēdas. Pēc tik daudziem koncertiem viņš jutās bezgalīgi noguris un pilnīgi salauzts no nebeidzamām, nepielūdzamām slimībām.

«Pēc tam kopš es no Londonas aizbraucu uz Īriju,» viņš stāstīja savam tālajam draugam, «palūk, cik daudz koncertu esmu sniedzis, sākot jau ar festivālu Dublinā, citās Īrijas un Skotijas pilsētās un arī šeit, Anglijā. Sešdesmit piecus koncertus — laikā no 1831. gada 30. augusta līdz

1832. gada 14. janvārim. Ņem vērā, ka piecas nedēļas es noslimoju^82 un neuzstājos. Tātad šos 65 koncertus esmu sniedzis aptuveni trīs mēnešu laikā, apbraukājot 30 pilsētas, auļiem vien, kopā ar vienu dziedātāju — sinjoru Pjetrāliju, kuru ieteikšu impresārijam F. Granārem, lai viņš to angažē nākamo pavasari, jo viņa vēlas atgriezties Itālijā. Ar mani kopā bija arī kāds sinjors Čanketīni — mūziķis, kas spēlē čembalo; mans sekretārs bija jauns, smalki audzināts anglis, viņš brauca viens — man pa priekšu, lai sagatavotu uzstāšanos. Vēl kopā ar mani brauca kāds antiņš, kādreizējais šveicars, man viņš bija ļoti labs kalpotājs; Londonā es noīrēju sev ļoti skaistu karieti. Tu nespēj iedomāties, cik lielus izdevumus prasīja šis ceļojums, bet vēlāk es Tev došu pilnīgu norēķinu un pastāstīšu satriecošus jaunumus par šās zemes paražām.

Kas te nav bijis, tas ir daudz zaudējis. Ja es būtu Londonā ieradies pirms divpadsmit gadiem, man būtu ļoti viegli, bet pašlaik šo zemi nevar ne pazīt, visur valda liela nabadzība. Tikai dženovieša vēl trūka, lai izkultos no tās. Tu smejies? Tagad šeit vaicā nevis — vai esat dzirdējuši Paganīni, bet — vai esat viņu redzējuši. Taisnību sakot, man ir žēl, ka visos sabiedrības slāņos izplatījušās valodas, ka es esot velns. Avīzes raksta par mani pārāk daudz, un tāpēc rodas neiedomājama'ziņkārība. Ardievu.

Paganīni.

P.S. Pasveicini sinjoru Kamillu. Ko dara Bērni un Gvarnēriuss? Atvaino par ķeburaino rakstu, nejūtos lāgā. Rīt braucu uz Līdsu, tur man būs koncerts otrdienas vakarā. Ceturtdien, piektdien un sestdien atkal būs koncerti šeit, Mančestrā. Pirmdien, 23., 24. un 25. — koncerti Liverpūlē, 26., 27., 28. — Birmingemā, 30. — Česterā, pēc tam vēl trijās vai četrās pilsētās, kur daudz studentu; par tiem es tev vēl rakstīšu. Apmēram 28. februārī došos uz Londonu, lai apkamptu savu dēlu, to jau es Tev stāstīju.»

Februāra beigās Paganīni atkal atbrauca uz Londonu un posās atstāt Angliju: viņam vairs nebija spēka. Un atkal viņš atzinās Džermi:

«Londonā, 1832. gada 29. februārī.

Mans dārgais draugs, Tev nevajag doties ceļojumā, lai to iepazītu, es domāju — pasauli. Es to pazīstu un spriežu, ka tā ir laterna magica.

Ceturtdien būšu Parīzē, kur pavadīšu pusotra mēneša, un pēc tam priecāšos redzēt Londonu un savu dēiu, tomēr es netaisos vairs atgriezties Anglijas klēpī: man vajadzīgs piemērotāks klimats. Tāpēc augustā došos braucienā pa Francijas pilsētām, kamēr nokļūšu līdz savai dzimtenei un varēšu mazliet atvilkt elpu draudzības skavās. Savai māsai Nikoletai esmu nodomājis noteikt pensiju atkarībā no ienākumu lieluma vai renti no 20600 liru kapitāla un mājiņu Polčeverē. Pasveicini viņu no manis un saki, ka biju ļoti priecīgs par viņas vēstuli. Būtu labi, ja Tu vēl varētu kaut kā palīdzēt, ja atrodi par vajadzīgu, arī otrai māsai — Dominikai, pasaki viņai, ka tikai vakar esmu saņēmis viņas pateicības vēstuli, kas datēta novembrī.»

Divdesmita nodaļa ŠARLOTE VOTSONE

Pasaule... manuprāt, ir laterna ma-gica.

Paganīni raksta Džermi 1832. gada 29. februārī

Pasaule — tā ir laterna magica, Paganīni rakstīja un, atkal dodamies ceļojumā, sāka šo pasauli vērot. Viņš atkal ar koncertiem pabija Līdsā, Liverpūlē, Vinčesterā un atgriezās Londonā paņemt mazo Akilli, kurš nesen bija atbraucis no Parīzes un ticis nodots audzinātājam, kādam Volteram; pēc tam Paganīni koncertēja dažādās Dienvidanglijas pilsētās un beidzot 6. martā Stemptonā. Divas dienas vēlāk viņš sēdās kuģī un devās uz Franciju.

Kad vijolnieks ieradās Parīzē, pilsētai mūzika vairs nebija prātā. Šeit plosījās neganta holeras epidēmija, ļaudis mira tūkstošiem. Paganīni nenobijās, kaut gan smagas zarnu kaites dēļ viņam būtu iemesls baidīties no šīs lipīgās slimības. Viņš nolēma sniegt koncertu labdarīgiem mērķiem.

«Visi bēg no Parīzes holeras dēļ,» viņš rakstīja Džermi

18. aprīlī. «Policija jau ir izsniegusi 130 tūkstošus pasu. Pēc oficiālām ziņām, no holeras mirušo skaits sasniedzis vienpadsmit tūkstošus...

Nākamo piektdien sniegšu koncertu Lielajā teātrī saslimušo labā. Tirdzniecības un sabiedrisko lietu ministrs bija ļoti apmierināts par manu piedāvājumu un lika bez maksas nodot maņā rīcībā teātri; arī impresārijs man piedāvāja orķestri un visu apkalpojošo personālu...

Rosīni nobijies aizbrauca: es turpretim ne no kā nebaidos, gribu tikai ko darīt cilvēku labā.»

Pirms aizbraukšanas no Parīzes Rosīni tomēr satikās ar draugu. 12. aprīlī viņš rīkoja lielu soiree\ kurā piedalī- [83]

jās ari Paganīni. Vakarā bija ielūgti arī daudzi izcili vijolnieki, to skaitā Lafons, Berio un Baijo. Paganīni tika likti priekšā dažādi grūti uzdevumi, un viņš, klātesošajiem par izbrīnu, visus tos veica apskaužami viegli. Pēdīgi viņam tika dota muzikāla tēma, kas sastāvēja no trim taktīm., ko sacerējuši trīs jau pieminētie vijolnieki. Paganīni nu vajadzēja improvizēt sonāti, par galveno tēmu ņemot visus trīs fragmentus kopā. Paganīni to paveica ar tādu meistarību, ka Rosīni tūlīt komponēja sonāti ar nosaukumu «Improvizētā mozaīka» un nodeva to Fetišam iespiešanai.

Līdzīgu uzdevumu sagādāja Kastils-Blāzs. Viņš paņēma nošu lapu, noplēsa no tās šauru strēmeli, uz kuras palika vienīgi katras rindas pēdējās notis, un iedeva to Paganīni. Taču Paganīni pēc šīm notīm tūdaļ, ne mirkli neapdomādamies un neizmantodams citas notis, sacerēja brīnišķīgu polku.

Rosīni un visi klātesošie bija sajūsmā par skaisto un izteiksmīgo skaņdarbu. Rosīni, pacēlis šampanieša glāzi, uzsauca tostu virtuoza veselībai. Paganīni atbildes veidā tūlīt nospēlēja «Šampanieša maršu», kura tēmā ietilpa tikai notis chage, kas veido vārdu «šampanietis». Pēc tam tika pasniegta kafija. Arī par šo tēmu Paganīni sacerēja mūziku, pārspēdams visu līdzšinējo, viņš uz vietas atskaņoja Adagio, kurā bija vienīgi notis cafe. Tad Rosīni izsaucās:

— Man vienmēr ir padevušās improvizācijas, un kaut ko jau esmu paveicis šajā žanrā, tomēr ar atsevišķām notīm man nekad nekas nav izdevies! Es uzskatīju par lielu veiksmi, ja varēju kaut ko izdomāt no atsevišķām taktīm! Ko vēl varētu darīt, kungi, lai iedzītu sprukās šo maestro? Nu izdomāsim taču kaut ko!

Kastiis-Blāzs atbildēja:

— Pat ja Paganīni atņemtu viņa vijoli un visus, instrumentus, kādi vien ir pasaulē, pat ja būtu sarautas visas stīgas un lociņi, Paganīni ir tad izvilinās savas burvīgās skaņas ar diegu, kas uzvilkts uz spieķa!

Paganīni nelikās daudz lūgties. Viņš paņēma no savas lornetes zīda diegu un, pārvilcis to pāri punša traukam, dāvāja viesiem «Punša āriju», veltīdams to Rosīni.

Taču vēl lielāku brīnumu -— kā spēle uz zīda diega — Paganīni paveica 22. aprīļa vakarā. «Operas» zāle bija stāvgrūdām pilna: interese par vijolnieku lika aizmirst bailes no holeras. Visā viņa slavenās karjeras laikā šis, bez šaubām, bija vēl nepārspēts triumfs. Taču tas nebija pēdējais. Maijā Paganīni sniedza vēl deviņus koncertus, un 3. jūnijā viņš ar dibinātu lepnumu rakstīja Džermi:

«Pagājušo gadu es liku parīziešiem aizmirst karu, šoreiz — holeru. Visus astoņus koncertus Lielais teātris (Karaliskā akadēmija) bija neticami pārpildīts, bet pirms tam notika koncerts Itāliešu teātrī.»

Šajā vēstulē Paganīni pirmoreiz ieminas par vēlēšanos publicēt savas kompozīcijas, tomēr nevis Parīzē, kā viņam ieteica, bet dzimtenē:

«Visi mūziķi prasa, lai es nodrukājot savas kompozīcijas, un ar nepacietību gaida arī metodi, lai izdibinātu vai vismaz gūtu priekšstatu par to, kā izmantot vijoli. Es to izdarīšu Dženovā, kur atvēršu tipogrāfiju, lai varētu Eiropā izplatīt savus skaņdarbus. Mākslinieki vēlētos, lai es palieku šeit, taču es gribu būt pie Tevis un Kolumba dzimtenē.»

Par šo projektu viņš vēl runās vēlāk savās vēstulēs.

Parīzē visām Paganīni likstām — zarnu kaitei, sifilisam, klepum, kakla tuberkulozei, slimajiem zobiem un žoklim — pievienojās vēl viena — prostatas saslimšana. Tiešām skumja ciešanu un moku virkne. Bija vajadzīgs neiedomājami izturīgs organisms un nervi, lai daudzās slimības viņu nesalauztu un viņš varētu turpināt savu ģeniālo darbību. Diemžēl vairs ne tik ilgi. Paganīni triumfs Parīzē holeras laikā — 1832. gadā — bija viņa karjeras, viņa slavas un varenības kalngals. Turpmāk sekoja nenovēršama lejupslīde.

4*

19. jūnijā Paganīni atgriezās Londonā, kur 6. jūlijā spēlēja Koventgārdenā. No 10. līdz 24. jūlijam viņš sniedza divus koncertus priekšpilsētā un 27. jūlijā, 3., 10. un ‘

14. augustā atkal spēlēja Londonā.

Vispār ar savu otro turneju Londonā viņš nebija apmierināts un 17. septembrī rakstīja Džermi:

«Man kļūst skumji; gaidīdams nevaru ne sagaidīt, kad varēšu atpūsties dzimtenē. Turklāt Anglijā, ja vien Tu zinātu! Tagad es patiešām pazīstu pasauli. Šoreiz es Londonā iebraucu vēlu. Sezona jau bija beigusies, tomēr man bija 11 koncerti Koventgārdenā teātrī, kaut gan ap šo laiku tas parasti ir slēgts. Tikai mana vijole, panāca, ka tas vienmēr bija pilns, jo mana spēle, tā saka, esot kļuvusi tik burvīga kā vēl nekad...»

Atstājis Angliju^84, Paganīni 27. septembrī ieradās Parīzē un oktobra pirmajā pusē sniedza desmit koncertus Ruānā, Ovenā un Havrā. 23. oktobri, atgriezies Parīzē, Paganīni jutās pavisam savārdzis.

«Nu jau ir apritējis divarpus mēneša,» viņš rakstīja Džerrni 1833. gada 22. janvārī, «kopš es nespēju saturēt rokā ne spalvu, ne lociņu. Esmu divas reizes pārcietis saaukstēšanos, bet tagad jau ir labāk. Aukstums šeit ir pamatīgs. Un tāpēc biju spiests vismaz sešas reizes mainīt dzīvokli, jo kamīni ir slikti un stipri dūmo. Pašreiz esmu iekārtojies diezgan ciešami.»

Beidzot viņš bija atradis labu mitekli «Lauvas viesnīcā». Tomēr veselība neuzlabojās, un ziemu viņš pārlaida bezdarbībā un grūtsirdībā.

«Nu jau pagājuši četri mēneši, kopš neesmu redzējis vijoli, ne arī tai pieskāries,» viņš pavēstīja draugam

28. februārī, «taču šodien gribu mazliet spēlēt.»

Vēstule, kas rakstīta Džerrni 1833. gada 12. aprīlī, ir vēl skumjāka:

«Tā kā pusgadu neesmu spēlējis, tad nevaru ne izteikt, cik man grūti atkal panākt jūtu kvēli, kas liek manī klausīties! ... Gaidu un nevaru vien sagaidīt, kad varēšu atpūsties!»

Arī vēlāk — 16. jūlijā — no Londonas viņš atkal ar nepatiku piemin šo laiku:

«Tā bija drausmīga ziema Parīzē — visu pusgadu tiku vārguļojis.»

Vārguļojis! Saudzīgs apzīmējums. Vajadzēja būt kaut kam vairāk nekā vārguļošanai vien, ja Paganīni nebija varējis strādāt. Varam iedomāties, kā viņš jutās miklajā un saltajā, bargajā Parīzes ziemā, ieslēgts četrās sienās,.

noskumis un nospiestā garastāvoklī. Viņa vienīgais prieks bija mazais Akille, kuru viņš vienmēr piemin savās vēstulēs. Zēnam vēl nebija astoņi gadi, bet viņš tēvu nīpīgi aptecēja, dienu un nakti. Paganīni par to lielā saviļņojumā rakstīja Džermi:

«Viņš ir mans vienīgais prieks. Kad man sākas šausmīgais klepus, šis jaukais bērns pamostas, palīdz man un mierina mani ar neizsakāmu iejūtību. Kaut debesis saglabātu man viņu un Tevi arī. Rīt iešu pie sava ministra tropā ar Akilli.»

Paganīni nopietni domāja, kā ar likumu nodrošināt tēva tiesības uz bērnu. Viņš cerēja uz Sardīnijas ministra marķīza Brinjoles Saies palīdzību, kurš bija Kārļa Alberta sūtnis Luija Filipa galmā. Marķīzs vijolnieku bija ļoti iemīļojis, taču grūtību bija daudz, un šo jautājumu izdevās nokārtot tikai krietni vēlāk.

Vēstulē Džermi, kas rakstīta 16. jūlijā, Paganīni ziņoja, ka «ļaunvēļu intrigu» dēļ Parīzē viņš šajā lietā nav varējis neko darīt ne ziemā, ne pavasarī.

«Tomēr,» viņš piebilst, «es turējos pretī sazvērestībām un ar savu koncertēšanu, ar savu «vijoli lielgabalu», par spīti visam, guvu triumfālus panākumus... Laikam gan vajadzēs uz šejieni atgriezties nākamgad. Šobrīd esmu iecerējis septembrī braukt uz Pēterburgu un Krievijā nodzīvot visu ziemu. Ko Tu saki par to? Salt es nenosalšu, jo tur mājas ir tā celtas, ka tajās nevar saaukstēties, karietes tiek cieši noslēgtas un Sibīrijas kažoki...»

Runājot par intrigām, stāvoklis bija šāds. 1833. gada pavasarī Herieta Smitsone, īru aktrise, kura pirms dažiem gadiem, tēlojot Šekspīra varones, bija apbūrusi Berliozu un kura pēc bezgala daudz ciešanām, likstām un ķibelēm kļuva viņa sieva (laulība diemžēl bija ļoti nelaimīga), nonākusi ļoti spaidīgos apstākļos, sarīkoja benefices koncertu. Tajā apsolīja piedalīties Šopēns, Lists un ITillers^1. Paganīni turpretim atteicās. Vēstulē laikrakstam «Times» 1833. gada 9. maijā viņš rakstīja, ka vājās veselības dēļ noraidījis ielūgumu spēlēt ari citā koncertā, ko tolaik rīkoja Parīzē par labu trūcīgiem angļu māksliniekiem. Tiešām — nu jau pusgadu viņš neuzstājās un nevarēja atkal atgūt «kvēli, kas nepieciešama, lai liktu „mani klausīties». Taču spēlēt bez iedvesmas Paganīni

'Ferdinands Hillers — vācu komponists, pianists, diriģents un mūzikas rakstnieks. (Krievu tulk. piez.)

bija pilnīgi neiespējami, turklāt viņš ari nevēlējās stāties Parīzes publikas priekšā, nebūdams labā formā.

«Epoque littéraire» (vēlāk ari «Harmonicon» un «Times») nikni uzbruka viņam, un tas mākslinieku dziļi apbēdināja. Tātad Parīze ir tik nepateicīga, ka aizmirsusi visus pārējos labdarības koncertus, ko Paganīni jau bija rīkojis, un tagad netic, ka viņš neveselības dēļ nevar spēlēt?

Interesanti piebilst, ka dažus mēnešus vēlāk, kad Paganīni iepazinās ar Berliozu, kas drīz pēc minētā koncerta bija apprecējis Smitsoni, komponists .neizteica vijolniekam nevienu pārmetumu: acīmredzot Berliozs viņu saprata labāk nekā daži žurnālisti.

20. aprīlī Paganīni jutās pietiekami možs, lai trešo reizi ' dotos uz Angliju. Iespējams, viņš nemaz nebūtu turp braucis, bet, kā pats rakstīja Džerrni:

«Viņi būtu ierosinājuši pret mani prāvu, kas man " maksātu pārāk dārgi, ja ņem vērā šās pasaules iedibinātos likumus ...»

Paganīni savu koncertu organizēšanu uzticēja impresārijam. Agrāk viņš tā nebija darījis, un šāda viņa rīcība izsauca asu kritiku. Taču vēlāk, kad noskaidrojās, ka tas ir ļoti ērti, Paganīni priekšzīmei sekoja visi.

Tikko ieradies Londonā, vijolnieks uzreiz nokļuva jauna skandāla centrā. Sākumā viņam nācās atbildēt uz «Times» izvirzītiem apvainojumiem sakarā ar to, ka viņš atteicies Parīzē spēlēt koncertā angļu mākslinieku labā, un pēc tam tūlīt rakstīt atbildi uz kāda I. īvloskati atklāto vēstuli, kurš viņu apvainoja, ka 1817. gadā Romā vijolnieks kāršu spēlē esot piesavinājies svešu naudu. Moskati safabricēja, ko vien varēja, paziņodams pat, ka Paganīni ieradies Romā pliks kā baznīcas žurka un kāds jauns mākslinieks aizņēmies no Moskati naudu, lai vijolniekam ' palīdzētu, bet tas, tiklīdz to dabūjis, jau pirmajā vakarā visu paspēlējis ...

Paganīni aizstāvējās, minēdams faktus, apgalvodams, ka tajā laikā viņam bijis brīvs kredīts pie baņķiera Torloni un ka viņš daudz nopelnījis ar saviem koncertiem un neko nav paspēlējis naktīs. Tomēr Moskati nikni uzbruka viņam. Paganīni kategoriski pretojās un noliedza, ka jebkad bijis pazīstams ar Moskati, kā tas apgalvojot, un pēc tam savukārt apvainoja Moskati nolūkā ar «Times» palīdzību sagādāt sev lētu «tenku pasniedzēja reklāmu». «Times» šo mājienu saprata un paziņoja, ka turpmāk neko nedrukās bez maksas. Sājā laikrakstā ari toreiz

Johans Volfgangs Gēte

Nezināma māksliniekā karikatūra

Grenvila karikatūra (1832)

Akille Paganīni jaunībā. Fotogrāfija

N. Paganini. Gleznojis V. Heizelis (1829)

Paganini kaps Parmā. Fotogrāfija

publikācijas maksāja ļoti dārgi. Tomēr Moskati, iztēlodamies par de Berio draugu, atsūtīja vēl vienu vēstuli, parakstītu ar iniciāļiem L V., kurā cēla priekšā citas nožēlojamas tenkas. Šoreiz Paganīni vēstuli atstāja bez ievērības, taču varam iedomāties, kā šāda rīcība viņu kaitināja. Viņš bija dzimis, lai spēlētu vijoli, nevis lai tērētu laiku, sacerot polemiskas vēstules avīzēm. Diemžēl ar to viss nebeidzās. Pretinieki, kā redzēsim, iekaisa dusmās pret viņu, un vēlāk viņam ne vienreiz vien vajadzēja ķerties pie spalvas, lai aizstāvētos pret ļaunprātīgiem apmelojumiem.

Sava trešā «Anglijas perioda» laikā Paganīni deviņās nedēļās sniedza 52 koncertus, iegriezdamies ari Skotijā. Šoreiz viņa koncertiem nebija izcilu panākumu ne Londonā, kur teātri pārdzīvoja smagu krīzi, ne citās pilsētās. Turklāt Parīzē viņš atgriezās pagalam saguris.

Sekas no nervu sasprindzinājuma un pārpūlēšanās bija briesmīgas. Vijolnieks smagi saslima, nonāca pat tiktāl, ka 24. novembri, atmetis cerības atlabt, rakstīja draugam:

«Dārgais Džermi, esmu tik ļoti slims, ka šoreiz diez vai izķepurošos. Esmu stipri saaukstējies, man nolaida asinis, un es nemaz nezinu, ko Tev sacīt. Es būtu laimīgs, ja varētu Tevi atkal redzēt Parīzē. Tavs

Paganīni.»

Par laimi, viņam izdevās atveseļoties drīzāk, nekā bija domājis, un 14. decembrī viņš par to ziņoja Džermi:

«Nu esmu atkal uz pekām. Kad divdesmit ceturtajā skrīvēju Tev to vēstuli, tad, kā ārsti un ķirurgi teica, dzīvot man bija atlicis tikai 8—10 stundas. Paldies dievam, nu viss ir labi.

Cerams, atpūta paildzinās manas dienas šajā pasaulē. Ziema šeit ir ļoti barga, un, pēc manām domām, visprātīgākais būtu palikt Parīzē, nevis uzsākt braucienu pa Itāliju. Citādi, jau atlabis, es riskēju atkal saslimt un vēlāk nožēlošu, ka esmu braucis. Esmu atradis brīnumjauku dzīvokli ar logiem dienvidu pusē pašā pilsētas centrā, un mana adrese šāda: Lafita ielā 10.

Raksti man biežāk! Esmu saņēmis Tavas pārējās vēstules, arī vēstuli no Londonas un devu rīkojumu, lai no muitas izņem lielo violu. Atklāti sakot, kaut ari aicināju Tevi pie sevis uz Parīzi, domāju, ka nenodzīvošu līdz Tavai atbraukšanai; taču tagad atkal ceru apkampt Tevi un

nodot Tavā gādībā dēlu, kurš zina, ka Tu esi viņa otrais

tēvs.»

Kādā citā vēstulē Džermi viņš arī atgādinājis par lielo violu — lūdzis atsūtīt — un 1833. gada 12. aprīlī pavēstīja:

«Saņēmu baroneses Rotšildas atļauju nosūtīt lielo violu uz Austrijas sūtniecību Londonā; tātad Tu labi drīz to rūpīgi iepako un sūti turp, pie tam pa zemesceļu, lai es pagūtu to saņemt, un, ja vari, ieliec sūtījumā kādu lociņu no tiem, kas iesaukti a la Paganīni.»

Paganīni vienmēr bija cienījis violu un gluži labi spēlēja šo instrumentu kopš jaunības. Tagad viņš bija nodomājis spēlēt to koncertā, iespējams, vēlēdamies publikai parādīt kaut ko jaunu.

22. decembrī, juzdamies pavisam labi, viņš devās noklausīties Berlioza koncertu. Komponists savos «Memuāros» par to pastāsta:

«... kad publika bija izklīdusi, izrādījās, ka hollā mani gaidīja kāds cilvēks gariem matiem un ciešu skatienu, nogurušiem un izmocītiem sejas vaibstiem, kuros atspulgojās ģēnijs — koloss starp gigantiem. Es nekad agrāk nebiju viņu redzējis, taču viņa tēls tūlīt lika manai sirdij straujāk pukstēt. Sis cilvēks nāca man klāt, paspieda manu roku un apbēra dedzīgiem cildinājumiem, kas iekvēlināja manu sirdi un prātu. Tas bija Paganīni.»

Abi mūziķi kļuva draugi. Berliozs jau kopš sendienām bija dedzīgs Paganīni cienītājs un 1831. gadā ļoti nožēloja, ka nebija varējis būt Parīzē un apmeklēt viņa koncertus. Paganīni savukārt ļoti sajūsminājās par franču komponista «Fantastisko simfoniju» un lūdza viņu komponēt kādu īpašu skaņdarbu ar solo partiju vijolei, kuru viņš varētu izpildīt uz savas iemīļotās Stradivāri lielās violas. Berliozs piekrita un ķērās klāt. Kad pirmā daļa bija gatava, Paganīni izteica vēlēšanos to noklausīties. Bet jutās vīlies. Violas solo partijā bija pārāk daudz paužu, un viņš sacīja:

— Nē. tas neder. Šeit man ilgi jāstāv klusu. Es vēlos spēlēt nepārtraukti.

Berliozs iebilda:

— Tas, ko jūs vēlaties, īstenībā ir koncerts violai. Tad jums labāk vajadzētu komponēt to pašam.

Paganīni neko neatbildēja, un vairāk šim jautājumam viņi nepieskārās. Berliozs pārstrādāja savu skaņdarbu un izveidoja no tā simfoniju «Harolds Itālijā».

Vijolnieka veselība sāka uzlaboties, un 17. februārī viņš rakstīja Džermi:

«Mans dārgais draugs, kaut gan mana veselība iet uz labo pusi, tomēr viss vēl nav īsti kārtībā, un tāpēc es vēl vairāk nekā līdz šim slinkoju un nekomponēju.

Pēdīgi tad nu ir atradusies lielā viola, kura, kā biju domājis, uz visiem laikiem būs pazudusi Londonas muitā. Es to saņemšu aprīļa sākumā, ja atstāšu Parīzi 10. martā, dodamies uz Briseli un citām pilsētām.»

Taču 9. martā viņš rakstīja draugam par bīstamu atgadījumu, kas noticis ar viņu un kas, par laimi, beidzies laimīgi:

«... Griežot Pjačencas sieru, es ievainoju sev kreisās rokas vidējo pirkstu. Bet vakar vakarā tieši biju nodomājis mazliet pavingrināties pirms uzstāšanās minētajās pilsētās. Par laimi, augonis neizveidojās, un ceru, ka plāksteris, ko uzliku, kad vairs netecēja asinis, roku sadziedēs. Tomēr vijoli varēšu paņemt rokā tikai koncerta dienā.»

Pirksts sadzija, un Nikolo varēja doties jaunā ceļojumā.

Daudzi biogrāfi nepareizi apgalvojuši, it kā Beļģijā Pa-ganīni ticis vēsi uzņemts, to ir atspēkojis Marko Batis-tīni raksts. Kā viņš rakstīja Džermi, Paganīni spēlējis Aljē, Duē, Valansjēnā un Monsā, pie tam pēdējā no šīm pilsētām publikas sanācis tik daudz, ka visiem neiznāca vietas, un pēc koncerta Paganīni rotāja ar lauru vainagu un kāds dzejnieks nolasīja viņam veltīto dzejoli.

15. martā vijolnieks ieradās Briselē, kur viņu jau gaidīja ar lielu interesi. Biļetes «Théâtre de la Молле» bija gandrīz izpārdotas trim koncertiem uz priekšu. Pirmajā vakarā pulcējās visspožākā un elegantākā publika, piedalījās arī karalis un karaliene. Panākumi bija milzīgi. Avīzes tikai atzīmēja, ka Paganīni izskatījies noguris no garā ceļojuma un daudzajiem koncertiem, ļoti tika kritizētas dziedātājas, divas anglietes — mis Velsa un mis Votsone, kuras jau agrāk kopā ar Paganīni bija uzstājušās viņa pēdējos vieskoncertos Anglijā un kuras gandrīz sabojāja viņa vijoli, par ko Paganīni, neskopodamies ar izteicieniem, rakstīja Džermi:

«Neesmu Tev vēl pastāstījis, ka Anglijā — pa koncertu laiku — manas dziedātājas anglietes, divas nožēlojamas jaunkundzītes, sēzdamās karietē, lai brauktu uz koncertu teātrī, atdeva manu vijoli važonim, nevis paturēja pie

sevis un nolika uz grīdas. Futrālis ar vijoli nokrita zemē, vijole tika bojātā, un es to atdevu pazīstamam meistaram remontēt. Ceru, viņš visu izdarīs, kā pienākas.»

Vijoli, par laimi, salaboja teicami, taču izlabot dziedātāju ļoti viduvējās balsis bija daudz grūtāk, un beļģu publika atklati pauda savu novērtējumu. Iespējams, ka Paganīni, kā redzēsim, bijis personīgi ieinteresēts būt labvēlīgs pret vienu no viņām — Šarloti Votsoni, kura gan dziedāja ne visai labi, toties bija jauna un daiļa.

Atgriežoties pie preses atsauksmēm, jāpiebilst, ka «Libéral» kritizēja Paganīni par nepietiekamu vijību (vai tās nebija pirmās norieta pazīmes?), tomēr atzina viņa nepārspējamo meistarību pārvaldīt «šo savu vijoli, šo pekles instrumentu, kas satrauc nervus un spēj izvilināt ir asaras, ir trīsas un vienmēr sajūsmu». «Indépendant» publicēja Fetiša rakstu, kurā viņš asi kritizēja dziedātājas un orķestri, bet cildināja Paganīni, kaut arī konstatēja, ka viņš ir ļoti noguris un tāpēc nav īsti formā.

7. martā vijolnieks atkal pilnā gatavībā stājās publikas priekšā un izpelnījās daudzus slavinājumus laikrakstos «Courier des Pays-Bas» un «Libéral». Arī šoreiz bija daudz publikas un sajūsmai nebija gala, sevišķi pēc «Mozus lūgšanas». Turpretī mis Votsonei atkal bija jādzird nopēlumi. Tāpat arī mis Velsai. Viņas esot apātiskas un vēsas, un tas ļoti kaitējis Paganīni. «Libéral» rakstīja: «Lai radītu klausītājos sajūsmu, Paganīni mākslai nav vajadzīgas nekādas piedevas — briljantus nemēdz likt svina ietvarā.»

Trešajā koncertā publikas jau bija mazāk, taču visā Beļģijas presē par Paganīni nevarēja atrast ne mazāko kritisku vai netīkamu pieskaņu.

Karalis vijolniekam uzdāvināja 1000 franku, un Paganīni, pametis Briseli, ar triumfu izbrauca cauri visai Beļģijai. Tātad valodas par naidīgo attieksmi pret viņu un, viņa koncertu izgāšanos palaiduši tikai viņa nelabvēļi. Beļģijā nebija apmierināti vienīgi ar dziedātājām.

18. martā Antverpenē Paganīni pasludināja par «vijolnieku karali», arī šeit kritika vērsās vienīgi pret anglie-tem, Centē 22. marta koncerts beidzās ar triumfu. Mēģinājumā no rīta. Paganīni, apmierināts ar orķestra spēli, atskaņoja četrus darbus no savas koncerta programmas tas bija nepieredzēts gadījums. Vakarā sajūsminātie cienītāji pie viņa logiem nodziedāja serenādi, un viņš iznāca uz balkona un pateicās.

24. martā Brigē zāle bija pārpildīta, un triumfālajiem panākumiem Briges laikraksts 26. martā veltīja jūsmīgu rakstu. Kā redzam, nav ne kripatas patiesības valodās par Paganīni «izgāšanos» Beļģijā.

Pēc koncertiem Denkerkā vijolnieks sēdās kuģī un trešo reizi brauca uz Angliju, tomēr viņa koncerti vairs nepulcināja tādu milzumu publikas kā agrāk, un viņš ar šiem vieskoncertiem bija. ļoti neapmierināts. 19. jūnijā viņš no Londonas rakstīja Džermi:

«... Esmu cieši apņēmies aizbraukt no šejienes un domāju vairākus mēnešus atpūsties. Esmu noguris no koncertiem. Vairāk par visu pasaulē mani nodarbina iespēja ar likumu nodrošināt tēva tiesības uz Akilli. Sestdienas vakarā noteikti braukšu uz Parīzi. Veltīgi esmu šogad braucis uz Londonu, bet, kāpēc to darīju, es Tev paskaidrošu vēlāk, kad tiksimies.»

Ap to pašu laiku ir rakstīta Nikolo vēstulīte dēlam, tā pauž neizsakāmu mīlestību un maigumu.

«Liverpūle, 1834. gada 6. maijā.

Mans dārgais, karsti mīļotais dēls Akille, šīs nedaudzās dienas, ko pavadīju bez Tevis, man šķiet kā desmit gadi. Tikai debesis vien jauš, cik ļoti es cietu, šķirdamies no Tevis! Tomēr, zinādams, cik Tev vārga veselība, es atteicos no prieka būt kopā ar Tevi šajā šausmīgajā ceļojumā un atstāju Tevi Londonā, turklāt pie labiem cilvēkiem, tādiem kā sinjora Votsone un viņas dēls Gijoms.

■Esmu saņēmis mašīniņu, kuru Tu, mani apkampdams, aizmirsi man aizbraucot iedot, paldies, ka Tu man to atsūtīji.

Nepaiet neviena diena, kad neiedomāju par Tevi, nesarunājos domās ar Tevi, neskūpstu Tevi. Ceru, ka svētdien man būs prieks Tevi apkampt un pateikt Tev daudz ko tādu, ko aiz pilnas sirds nespēju pateikt vēstulē. Ceru, Tu uzvedies labi un mācies. Ar nepacietību gaidu to laimes brīdi, kad varēšu Tevi spiest pie savas .krūts, lai izteiktu manu vissirsnīgāko mīlestību.

Tavs tētis

Paganīni.»

Visinteresantāko atsauksmi par Paganīni trešo uzturēšanos Anglijā atrodam pārskatā par viņa pēdējo koncertu, ko publicēja «Athenaeum». Tajā teikts:

«Viņa precizitāte un spožā, virtuozā violas spēle, izpildot pasāžas uz divām stīgām, flažoletus un visgrūtākos arpe-džo, bija tiešām pārsteidzoša.»

Tātad Paganini paklausījis Berliozam un komponējis lielajai violai Sonāti, kuru izpildīja Londonā pēdējā koncertā. Sīs līdz šim neizdotās sonātes manuskriptā ir atzīme: «Londona, 1834. gada aprīlis».

26. jūnijā Nikolo aizbrauca. Taču, tikko viņš bija parādījies Buloņā, pār viņa galvu brāzās jauna vētra, kurai par cēloni bija jauniņā mis Votsone, ar kuru esam jau sastapušies.

Londonā Paganīni bija īrējis istabas Votsonu ģimenē, un nav nekāds brīnums, ka astoņpadsmit gadus vecā Šarlote saistīja viņa uzmanību: meitene mājās bija nelaimīga, jo tēvs māti bija pametis un dzīvoja ar mis Velsu, otru dziedātāju, kuru esam pieminējuši, runājot par Paganīni uzstāšanos Beļģijā. Šāda sarežģīta situācija, šķiet, veicināja Šarlotes un Paganīni tuvināšanos, kaut arī vijolniekam bija vāja veselība un liela starpība gados — tolaik viņš bija 52 gadus vecs. Toties viņam bija slava, ģenialitāte un ... bagātība, kas varēja savaldzināt jauno meiteni. Paganīni apņēmās Šarlotei mācīt dziedāšanu, un, iespējams, sākumā viņš tiešām būs izteicis tādu piedāvājumu, lai palīdzētu mis Votsonei izkļūt no kļūmīgā stāvokļa, kādā viņa atradās. Viņa taču bija spiesta dzīvot kopā ar tēvu, no vairākiem viedokļiem ne visai cienījamu personu, un ar viņa mīļāko, kura, protams, nebija sevišķi laipna pret meiteni. Par to, ka Paganīni Šarloti bija iemīlējis, varam spriest ne tikai no piedāvājuma sākt viņu mācīt, par to liecina arī fakts, ka 1839. gadā pēc skaļā skandāla, kā redzēsim, viņš atjaunoja attiecības ar Vot-soni un, ja citi apstākļi nestātos ceļā, bija gatavs doties uz Ameriku, uz kurieni meiča pēc skandāla aizbrauca, lai viņu apprecētu.

1834. gadā notikumi izvērsās šādi. Šarlote pieņēma Paganīni piedāvājumu un jau grasījās slepus no tēva atstāt Londonu, lai Paganīni sekretāra Frančesko Urbāni pavadībā dotos pie vijolnieka uz Buloņu. Misters Votsons, atklājis meitas bēgšanu, steigšus devās viņai pa pēdām, aizturēja viņu, kad tā Francijā izkāpa no kuģa, un pārveda pār Lamanšu atpakaļ.

Paganīni popularitāte bija tik liela, ka starpgadījums tūlīt nonāca sabiedrības uzmanības centrā un avīzes ņēmās uzpūst skandālu, priecādamās, ka pagadījies tik «kārdinošs» temats, ar ko aizpildīt slejas un saistīt lasītāju uzmanību. «Annontateur de Boulogne» un «Sunday Times» tīksminājās ap dažādām pikantām detaļām un, at-

ņemot divus gadus, notēloja Šarloti par nepilngadīgu. Avīzes rakstīja, ka Paganīni iekārdinājis viņu ar dārglietām, tāpat kā pēc Mefistofeļa ieteikuma to darīja Pausts, pavedinādams Margaretu. Viegli iedomāties, ar kādu kāri pārējās angļu avīzes uztvēra šo paziņojumu, ar dažādiem piepušķojumiem atstāstot apmelojumu par meitenes bēgšanu un velnišķā Paganīni bīstamo mākslu.

Satracinātais Paganīni uzrakstīja «Annontateur» redaktoram sašutuma pilnu vēstuli:

««Boulogne-sm-Mer» 1834. gada 2. jūlijā.

Mesjē,

sakarā ar apvainojumu, ka esmu nolaupījis sešpadsmit gadus vecu meiteni, aizskarts savās goda jūtās, esmu spiests ķerties pie skumjā, tomēr nepieciešamā pienākuma un paziņot, kā īstenībā viss noticis.

Noraujot iniciālim V. plīvuru, ar kuru esat rūpīgi piesedzis manu apvainotāju, turpretī mani nosaucot pilnā vārdā, es savukārt gribu parādīt šo personu no nepievilcīgās puses.

Misters Votsons kopā ar zināmo mis Velsu, kura nav viņa sieva, un mis Votsoni, kas ir viņa meita, noslēdza ar mani līgumu, saskaņā ar kuru mums vajadzēja kopīgi uzstāties koncertos. So līgumu, kas nebūt neizputināja misteru Votsonu, jo viņš arī bez tā sen jau bija bankrotējis, esmu pildījis ne tikai precīzi, bet pat pašaizliedzīgi. Braucienā uz Londonu es biju spiests pats apmaksāt visus izdevumus par viesnīcu, kaut gan tos vajadzēja maksāt uz pusēm. Es nepiedzinu no mistera Votsona 50 sterliņu mārciņas, kuras viņš man palika parādā. Turpretī, kad kreditori ceturto reizi pēdējos piecos gados ietupināja viņu cietumā, es izliku no savas kabatas 45 sterliņu mārciņas, lai atdotu viņam brīvību. Saskaņā ar līgumu man bija tiesības pēdējo koncertu benefici rīkot pašam savā labā, taču, tā kā viņš, iznācis no cietuma, lūdza mani palīdzēt, es tiesības uz šo benefici atdevu viņa meitai, lai kreditori nevarētu konfiscēt ienākušo naudu. Sev es paturēju vienīgi 50 mārciņas, viņa meita nodeva tēvam 120 mārciņas — visus koncerta ienākumus.

Tāda, mesjē, bija mana izturēšanās pret Votsonu, kura pagātne, par ko uzzināju pārāk vēlu, gaiši liecina, kas viņš par tipu. īstenībā cilvēks, kurš jau piecpadsmit gadus pametis nabadzībā savu likumīgo sievu, kurš izdzinis no mājām savu dēlu, — māte dēla nāvi uzskata par svētību tikai tādēļ vien, ka ar to viņam aiztaupīts kauns

par tēvu, — kurš visneģēlīgākā kārtā izturas pret savu meitu un viņas acu priekšā nododas izlaidīgai dzīvei, šis cilvēks, par kuru es šeit rakstu tikai pašu mazumiņu, vai viņš ir pelnījis, ka viņa ziņojumiem pievērš uzmanību, un vai var uzticēties viņa melu stāstiem, kurus Jūs saucat par «oficiālu ziņojumu»?...

Tagad — par apvainojumu meitas nolaupīšanā un apgalvojumiem, ka mans mīlas sakars ar viņu bijis iemesls, kāpēc mis Votsone nolēmusi braukt pie manis uz Bu-loņu.

Sapratis, ka meitenei ir lielas muzikālās dotības, par kurām viņas tēvs nevar spriest, es piedāvājos būt viņas skolotājs un apliecināju, ka pēc trīs gadu mācīšanās viņa ar savu talantu spēs pati sevi uzturēt, kļūs patstāvīga un varēs palīdzēt nabaga mātei. Mans piedāvājums brīžiem tika noraidīts, brīžiem ar lielas pateicības izteikumiem pieņemts, beigās tomēr palika neizmantots. Es aizbraucu no Anglijas un atkal piesolīju Votsonam palīdzēt viņa meitai. Mis Votsone, kurai ir 18, nevis 16 gadi, jau bija sākusi strādāt teātrī ar atzīstamiem panākumiem. Tomēr tēvs atteicās no viņas nākotnes izredzēm pašreizējā brīža labā, tāpēc viņam bija vairāk pa prātam, ka meita dzīvo pie viņa, kur par uzstāšanos koncertos viņa saņēma vienīgi pazemojumus un vissmagākais darbs mājās viņu nostādīja sliktākā stāvoklī nekā visnožēlojamāko mājkalpotāju, jo viņai vēl bija jāpakiausa mis Velsas — tēva mīļākās rīkojumiem.

Pēdīgi, nogurusi no visām šīm nepatikšanām, nevarēdama paciest nebeidzamos skandālus un mēģinādama paglābties no tiem, viņa atcerējās manu piedāvājumu un atbrauca pati pēc savas iniciatīvas lūgt aizstāvību tam, kura padomi un labvēlība deva viņai cerības uz labāku nākotni.

Tātad es neesmu nolaupījis mis Votsoni, kā viņas melīgais tēvs iedrošinājies mani apvainot, bet, ja man būtu bijis tāds nodoms, es to varēju viegli piepildīt, kamēr Votsons sēdēja cietumā, no kura es viņu cēlsirdīgi izpestīju, un kamēr viņa meita bija brīva, palikusi viena, jo mis Velsa katru nakti gāja pie Votsona uz cietumu.

Taču ■— es uzdrošinos to atzīt — mis Votsone bija pārliecināta, ka manā personā atradīs aizstāvi, kādu meklēja, un palīdzību, ko viņai liedza tas, kurš bija devis viņai dzīvību...»

Tālāk sekoja citi apliecinājumi par cēliem un godīgiem nolūkiem pret meiteni.

«Annoritateur» iebilda, norādot, ka Paganīni gan aizstāvējies ļoti veikli, taču viņa izturēšanās tomēr ir amorāla un nosodāma: meitene būtu varējusi rast patvērumu pie savas mātes, ja jutās nelaimīga, dzīvodama pie tēva. Paganīni 10. jūlijā tūlīt oponēja, atkārtoti uzsvēris savus apliecinājumus, un vēstuli nobeidza ar šādiem vārdiem:

«Sašutums, mans kungs, arī ir labs ierocis, un daudzi godīgi cilvēki to izmantojuši tāpat, kā to daru es pret satrakojušos pūli...

Tagad nu Londonas un Parīzes laikraksti arī sākuši trīt mēles par visu to, iestāstīdami, ka mis Votsone nožēlojot savu muļķību un pārsteidzīgo soli, un piebilst, ka viņa atbraukusi pie manis, tāpēc ka mans pienākums bijis Parīzē viņu apprecēt un dot viņai lielu pūru un dārglietas! ... Viņu vadīja vienīgi pašas vēlēšanās un ieinteresētība. Tātad lai publika pati spriež, kam taisnība un kas vainīgs. Es turpretī esmu pateicis savu pēdējo vārdu...»

Skandalozais notikums, protams, neveicināja Paganīni reputācijas nostiprināšanos: viņš aizstāvējās, tomēr nevarēja noliegt galveno faktu — Šarlotes bēgšanu, uz ko viņš bija pamudinājis. Neviens neticēja, ka ar solījumu palīdzēt iemācīties dziedāt netika aizmaskoti nosodoši nolūki pret meiteni. Grūti līdz galam atšķetināt šo sa-mezglojumu vijolnieka personiskajā dzīvē, kur savijusies dažādi cēloņi un sadūrušās atšķirīgas intereses. Tomēr ir kāds neapstrīdams dokuments, no kura ir skaidrs, ka pēc šī skandāla Šarlote, kā jau minējām, aizbraukusi uz Ameriku, kur uzstājusies ar koncertiem, veikli izmantodama popularitāti... kā Paganīni «bijusī līgava». Paganīni savukārt, norūpējies, ka metis ēnu uz viņas reputāciju, nolēma viņu apprecēt. To pēc viņa nāves apliecinājis advokāts Džermi, kas tika izsaukts tiesas prāvā sakarā ar vijolnieka apsūdzību ķecerībā. Lūk, dokuments, kurā fiksēta viņa liecība:

«Vairāk nekā trīsdesmit gadu esmu pazinis nelaiķi Ni-kolo Paganīni, kurš pie vecākiem saņēmis ļoti stingru audzināšanu — it īpaši attiecībā uz dievbijību. Nekad neesmu no viņa dzirdējis spriedumus, kas kaut cik liktu apšaubīt viņa reliģiozitāti, un vienmēr esmu vērojis, ka viņš ar cieņu izturas pret visiem baznīcas kalpotājiem.

Minēšu dažus raksturīgus piemērus, kuri norāda, ka mirušais Paganīni bijis ticīgs katolis.

Pēc tam kad avīzes, visumā naidīgi nostājušās pret viņu, paziņoja, ka viņš noorganizējis mis Šarlotes Votso-nes bēgšanu no tēva, viņš, atspēkojis šo apmelojumu, pats savas sirds skubināts, nolēma piedāvāt roku un sirdi šai meitenei, kas tobrīd jau atradās Ņujorkā — Amerikā. Piedāvājumu pieņēma viņas tēvs, tomēr galīgo atbildi atstājot viņai pašai. Viņai vajadzēja vai nu atbraukt, uz Eiropu — Paganīni šajā nolūkā iedalīja viņai 50 tūkstošus franku, kurus uzticēja man nodot viņas tēvam, — vai pagaidīt Paganīni pašu aizbraucam uz Savienotajām Valstīm. Šādā situācijā, nebūdams pārliecināts, ka mis Šarlote Votsone atbrauks uz Eiropu, viņš atstāja man pilnvaru laulības noformēšanai ar iepriekšminēto personu, ko es aiz smalkjūtības līdz šim neizpaudu un ko tagad patiesības vārdā šeit atklāti paziņoju.

Šajā pilnvarā, ko pašrocīgi uzrakstījis un parakstījis tagad jau mirušais Paganīni, viņš paziņo par savu nodomu pievērst sievu katoļticībai. Šādu nodomu viņš man ir nepārprotami izteicis, kad bija runa par laulībām. Šo dokumentu es pievienoju pārējiem.»

Kāds cits ļoti interesants dokuments atklāts tikai nesen. Tā ir Paganīni nepublicētā vēstule, kuru mums uzrādījis doktors Fricis Reiters no Manheimas. Paganīni raksta savam sekretāram Urbāni sakarā ar kādas meitenītes adoptēšanu:

«Buloņa, 1839. gada 20. jūlijā.

Atbildot uz Jūsu vakardienas vēstuli, lūdzu Jūs tagad satikt meitenes māti un pateikt viņai, ka tādā gadījumā, ja. viņas meita ir piemīlīga, kā Jūs man sacījāt, un muzikāli apdāvināta, es ņemšu viņu pie sevis un uzaudzināšu kā savu meitu, un padarīšu viņu par mūziķi virtuozi un tad viņa būs pazīstama kā mana skolniece un ar laiku varēs patstāvīgi un ar sekmēm uzstāties kā māksliniece. Es tomēr gribētu pats iepazīties ar viņas māti, kā arī saņemt viņas un meitenes patēva piekrišanu būt viņai par tēvu. Tāpēc, manuprāt, Jums vajadzētu atvest šurp ja ne patēvu, tad vismaz māti kopā ar meitu, lai viņa nodotu man meiteni līdz ar viņas dzimšanas apliecību un patēva piekrišanu. Ja šim ceļojumam ievajadzētos piemērotas drēbes, varat par to parūpēties.

Ja meitenes vecāki nevēlas vai negrib izbraukt no Londonas, viņi var meiteni nodot Jūsu rokās un Jūs at-

vestu viņu uz Buloņu, paņemot līdzi rakstisku apliecinājumu, ka viņi savas vecāku tiesības nodod man reizē ar kristāmzlmi, kā arī kādas varas iestādes apliecību, lai neceltos runas, ka esmu en levé une petite tille^85. Ja viņas vecāki atbrauktu šurp, būšu priecīgs ar viņiem iepazīties, tikmēr iegalvojiet viņiem, ka meitene saņems tādu pašu audzināšanu, kādu esmu nodomājis dot savam dēlam, un viņš izturēsies pret meiteni kā pret savu māsu. Rakstiet man tūdaļ, kas ir vajadzīgs, vai brauciet viņai pakaļ! Gaidu atbildi. Ja rastos kādi šķēršļi, darīšu visu iespējamo, lai tos pārvarētu. Pa šo laiku mēģiniet viņu sastapt, parunājieties un paziņojiet man, kas būtu vajadzīgs. Palieciet sveiks!

N. Paganīni.»

Izskatās, ka vijolniekam vēl bija par maz ar visām tām meitenītēm un jaunajām meičām, ja dažas dienas pēc skandāla ar Šarloti viņš taisījās pieņemt audžumeitu. Varbūt vēstule tika rakstīta pēc vienošanās ar Urbāni kā dokuments, kas liecinātu Paganīni labā? Vai varbūt Paganīni tiešām bija gribējis, lai mazajam Akillem būtu drau-dzenīte, jo puisēnam kopā ar tēvu dzīve ritēja vienos klejojumos un vientulībā un tā nemaz nelīdzinājās citu bērnu dzīvei, kuri aug normālās ģimenēs. Sis otrais pieņēmums šķiet ticamāks. Nikolo reizēm jutās tik vientuļš un noskumis, tik slims un, protams, bēdājās, ka visu viņa ciešanu smagums nospiež arī mazo Akilli. Tā ka ir ļoti iespējams, ka viņš meklēja puisēnam rotaļu biedreni —-daudz jautrāku un dzīvāku nekā vecais tēvs. Tomēr šis nodoms nepiepildījās. Paganīni palika viens ar savu dēlu,

Divdesmit pirmā nodaļa

ATGRIEŠANĀS DZIMTENĒ

Atgriezies dzimtajā zemē tik slavens, ka tavu ligūriešu ilgas tapa piepildītas.

Kailo di Negto, 1834. gada oktobil

Ar to visas likstas vēl nebija galā. Paganīni tikko bija ieradies Parīzē, kad vajadzēja aizstāvēties pret ārkārtīgi nikniem preses uzbrukumiem. No Buloņas Paganīni no-

sūtīja uz Londonu vēstuli kādam savam īru draugam — virsniekam Kornīljusam Markusam Semproniusam O'Do-noge — ar lūgumu atbraukt pie viņa svarīgas lietas kārtošanai. Paganīni pastāstīja viņam visu to notikumu ar Votsoni, piebilzdams, ka gribētu ar viņu apspriesties un uzzināt viņa domas «par to, ko vajadzētu uzsākt, lai izdibinātu, kas ir sagudrojis visus šos dīvainos nostāstus un neskaitāmās skandalozās tenkas, ar kurām avīzes viņu nesen apkaunojušas». Sarunas laikā Paganīni Helā sa-rūgtinājumā un sašutuma iesaucies:

— Aizmirst un nicināt — tie ir mani ieroči!

Tas bija viens no viņa spilgtajiem un tēlainajiem teicieniem. Taču īstenībā viņam vajadzēja ķerties pie citiem ieročiem, lai atvairītu žurnālistu žultainos apvainojumus. Var būt, ja viņi parunātu ar vijolnieku un redzētu, cik joli šis cilvēks sabrucis pēc intensīvā darba, ciešanām un slimībām, kā tas viss atspoguļojas viņa nelaimīgajā, vājajā sejā, viņa nožēlojamā, kā skelets izģindušajā stāvā, viņiem nebūtu dūšas tam uzbrukt. Taču viņi sacerēja savus rakstus mājās vai redakcijā pie galda un vairs neatcerējās ne Paganīni labdarības koncertus, ne arī to neaprakstāmo prieku, ko viņš ar savu spēli tika sagādājis cilvēkiem, ne arī to labo, ko viņš bija iedēstījis viņu dvēselēs, paceldams viņus uz sava talanta spārniem mākslas augstumos.

1834. gada rudenī uzbrukumu sāka Žils Žanēns preses izdevumā «Journal des Débats». Viņa 15. septembrī publicētais raksts ir tik nodevīgs un ļaunprātīgs, ka to pat grūti lasīt: Žanēns ir nesaudzīgs pret to, kuru pats dēvē par «Ce grand corps d' un ombre en peine»[86] un kurš parādījies viņa priekšā uz Parīzes teātra skatuves melnbaltā ģērbā kā rēgs. Žanēns nosauc viņu par spekulantu, vulgāru cilvēku un uzskata, ka viņam nemaz nav mākslinieka sirds un dvēseles. Vēl viņš nosoda Paganīni par to, ka tas atteicies spēlēt koncertā, kas rīkots Parīzes trūcīgajiem angļu māksliniekiem par labu, un noslēgumā apgalvo, ja viņš šobrīd palicis viens un viņa vijole klusē, tad to viņš pilnīgi pelnījis: «... viņu pazudinājusi mant-kāre; nocietināšanās pret postā nonākušajiem māksliniekiem vērsusies pret paša slavu; tagad lai brauc vien uz Angliju, lai brauc uz Franciju — viņa vijole gulēs futrāli noskumusi, mēma, nekam nederīga...»

Pēc šīs niknās un neapvaldītās tirādes, tikpat nesamierināmas, cik nepārdomātas, Zils Žanēns visaizskarošākajā kārtā piedāvāja Paganīni vienīgo «lielisko veidu — drošu un nekļūdīgu —, kā no jauna atgūt pasaulē atzinību, cieņu un jūsmīgu uzņemšanu un padarīt par saviem piekritējiem visus tos, kuri tagad no viņa novēršas ... ». Tas būtu — spēlēt par labu Sentetjēnas strādniekiem, kuri plūdu dēļ palikuši bez pajumtes un mantas.

Taču tādā gadījumā — tā varētu pavaicāt Zanēnam — iznāk, ka viņš vēl tic, ka Paganīni vijole spēs sajūsmināt publiku? Bet kāpēc tad viņš neizteica to pieklājīgāk, kāpēc nenāca tieši pie vijolnieka un personiski nepalūdza sniegt šo labdarības koncertu? Nekas tāds netika darīts, nekas saprātīgs, kas palīdzētu panākt labus rezultātus. Gluži otrādi, pēc veselas rindas apvainojumu — rupjš, kategorisks pieprasījums. Un avīze «Figaro» 22. septembrī vēl izteica izbrīnu, kāpēc Paganīni nav piekritis Zanēna nekaunīgajam piedāvājumam!

Paganīni atbildēja laikrakstā «Journal des Débats» ar vēstuli, kuru mēs vērtējam vēl kā pārāk laipnu:

«Mesjē redaktor,

neparastais veids, kādu izmantojis Jūsu asprātīgais žurnālists, lai paskubinātu mani uzstāties labdarības koncertā trūcīgo labā, liek man atbildēt uz šo izaicinājumu.

Nu. jau vairāk nekā trīs mēnešus es Francijā neesmu sniedzis nekādus koncertus: iedragātās veselības dēļ man ir nepieciešams miers, un es atgriežos Dženovā, dzimtenē, lai pavadītu tur visu laiku, kāds būs vajadzīgs, lai pilnīgi izveseļotos. Parīzē jau esmu sniedzis divus labdarības koncertus trūcīgo labā. Kuram gan rastos šaubas, ka es labprāt nesarīkotu arī trešo? Ceru, ka Jūs atradīsiet vietu šīm rindiņām Jūsu godājamā avīzē.

Nikolo Paganīni.»

Paganīni veitīgi bija tik delikāts un piekāpīgs: avīze ne tikai nepublicēja viņa vēstuli, bet, atmetot jebkādu pieklājību, atkal ļāva Zilam Zanēnam nākt klajā ar vel vienu ļaunprātīgu un tiešām negodīgu rakstu, kurā tas uzbruka vijolniekam ar dažādiem pārmetumiem un lāstiem. Labāko novērtējumu šai rīcībai dod Filibēra Odeb-rāna vārdi, kurš savā «Romānā par Paganīni», kas iespiests «Nouvelle revue» 1890. gada maijā, raksta:

«Vai nu tas ir taisnīgi vai ne, bet, ja dižens mākslinieks mūsu laikos vēlas sev līdzīgo vidē iegūt mīlestību, viņam jāignorē laicīgā manta, jādzīvo izšķērdīgi, pat iz-

plenderëjot visu, pretējā gadījumā viņu uzlūkos par buržuā un skopuli, tas ir, sīkumainu, nevērtīgu cilvēku.»

Paganīni nosūtīja laikrakstam. «Journal des Débats» vēl vienu vēstuli ar lūgumu publicēt viņa iepriekšējo iesniegumu. Tad beidzot avīze publicēja ir vienu, ir otru.

Pa to laiku Paganīni sakravāja mantas un sarūgtināts un vīlies 28. septembrī aizbrauca uz Itāliju. Viņam vairs nebija spēka. Viņš vienīgi vēlējās klusumā un mierā atpūsties kādā nomaļā vietā — tālu no visiem, kopā ar savu mazo Akilli, uzticamo Džermi un vēl ar kādu no īstajiem draugiem, kuri sniegtu viņam mierinājumu pēc ārzemēs piedzīvotās nodevības un vilšanās, ar ko viņam atmaksāja par sniegtajiem labdarības koncertiem, pēc tam kad bija bezgalīgi cildinājuši un cēluši vai debesīs.

Dženovā viņš ieradās oktobra pirmajās dienās, bet uzturējās tur tikai dažas stundas, lai mazliet atpūstos. Liekas, nevis nepacietība redzēt villu «Gaione» — «prieku», kuru Džermi viņam nopircis, drīzāk gan vēlēšanās ātrāk patverties kādā klusā vietā mudināja viņu nekavējoties pamest dzimto pilsētu. Godināšana un cildināšana šajā pilnīga paguruma un bezgalīga sarūgtinājuma brīdī viņam sagādātu nepasakāmas ciešanas — viņš juta, ka nespēj stāties ļaužu pūļa priekšā, dzirdēt tā saucienus un aplausus. Viņam bija vajadzīgs vienīgi miers un klusums.

Parmā viņš ieradās 5. oktobrī Džermi, marķīza di Negro un baņķiera Migones pavadībā. Drīz viņiem pievienojās Lacāro Rebico. Nodzīvojis dažas dienas Parmā, Paganīni pārcēlās uz villu «Gaione», kas atradās sešus kilometrus no pilsētas, Vigato apgabalā.

Parmas skolas akvarelī, kas glabājas Glauko Lombardi vārdā nosauktajā Farnezes villas muzejā Kolornā, villa «Gaione» redzama tāda, kāda tā bija toreiz. Tagad tā ir gluži citāda. Galvenā ēka — vienkārša divstāvu māja — bija augstu parka koku ieskauta. Villas priekšā spulgoja brīnumjauks neliels ezers, kurā varēja vizināties laivā. Akvarelī tādas redzamas divas: viena ar buru un kajīti, otra — maza airu laiviņa, kas piestājusi pie sēru bērziem apaugušas saliņas. 1909. gadā Aristide Manasero, kas speciāli bija aizbraucis turp, lai redzētu villu un Paganīni piemiņas lietu muzeju, šo vijolnieka apmešanās vietu aprakstījis šādi:

«Majestātiskā ēka ar plašo terasi un kolonādēm parka koku zaļumā izskatījās jauka, un tomēr cipreses apdvesa

to ar skumjām.» Cipreses auga tajā parka daļā, kur uz laiku — līdz 1876. gadam — atdusējās Nikolo Paganīni pīšļi. Kādā nepublicētā Paganīni vēstulē Džermi vijolnieks cildinājis villas «Gaione» jaukumus, pieminēdams «tīro un veselīgo gaisu, jo tā atrodas Apeninu kalnu pakājē, kuri nošķir Parmu no Ligūrijas».

Vasarnīcā bija plašas, stilā ieturētas zāles ar kesona griestiem, pie sienām karājās gleznas. Pirmajā stāvā ēkas visvecākajā daļā, kas pavērsta pret saulaino pusi dārza vientuļajā stūrītī, atradās neliela, sarkani tapsēta viesistaba, kurā Paganīni reizēm spēlējis. Un viens otrs no vecajiem Vigato zemniekiem, kā raksta Manasero, «pastāstīs jums, ka dzirdējis viņu spēlējam un bērna ziņkārē paslepen varbūt pat redzējis Paganīni, kā tas ar labo roku un tajā iekarināto atsvaru lēni vadījis lociņu un, spēlēdams visgrūtākās vietas, pastaigājies pa istabu, dažbrīd apstādamies pie augstās pults, uz kuras bija uzliktas notis».

«Istabā mēbeles un citas mantas atrodas tajās pašas vietās, kur kādreiz, un šeit valda drīzāk tipiska mākslinieciska nekārtība nekā stingra muzeja kārtība. Nekārtība izskatās tik dabiska, ka liekas, it kā Nikolo Paganīni nupat, nupat ienāks un atsāks savus ikdienas darbus. Visas viņa mantas samestas vienā kaudzē: melnās, īsās atlasa bikses, ar sudraba diegiem izšūtā veste, tumšbrūnā fraka ar balta atlasa oderi, zobens, bambusa spieķis, taisnstūraina gaišzila stikla lornete zelta ietvarā un pārējie sīkmni, kuri viņam nākuši līdzi no pompozā XVIII gadsimta, — kurpju sprādzes, zaļas akmens dozltes un sarkanas stikla kārbiņas, apvilktas ar samtu, diez kādai vajadzībai domātas. Tāpat dzīvas elpas iespaidu rada Santo Varni darinātais Karrāras marmora krūšutēls, kas novietots uz kāpnēm, bet vēl vairāk iespaidu palielina portrets dabiskajā lielumā, ko eļļā gleznojis Džordžs Pe-tens.

Zaļajā vasarnīcas viesistabā, kuras centrā stāv zeltīta kolonna, zem stikla vāka kopā ar pergamentu — apliecību, kurai piekarināts zīmogs, atrodas lociņš, kuru Paganīni dēls paturējis sev^87, tēva vijoli atdāvinot Dženo-vai. Visi — sākot ar laikabiedriem un beidzot ar Paganīni mazmazdēliem — uzskatīja šo lociņu par neparasti

garu, arī man sākumā tas tāds likās. Taču, kad iedomājos to izmērīt, biju ļoti izbrīnījies, atklādams, ka tas nebūt nav garāks par jebkuru citu lociņu, kādus vijolnieki lieto, spēlējot skaņdarbus, kuros ir daudz legato.

No Paganīni personiskajām lietām šeit redzama ari kariete, kurā viņš apbraukājis Eiropu un kuru viņa administrators un draugs Džermi uzskatījis par nepietiekami siltu un drošu. Kariete pēc pasūtījuma izgatavota Anglijā un maksājusi 150 sterliņu mārciņas.»

Paganīni ļoti patika vasarnīca. Diemžēl — kaut arī mājoklis bijis lielisks un klimats veselīgs — ķīlu zīmes, saskaņā ar kurām šis īpašums tika iegūts, un iepriekšējā īpašnieka parādi pēc neilga laika sagādājuši jaunas nepatikšanas, ķildas un protestus, tā ka Paganīni jau prātojis vasarnīcu pārdot.

«Paganīni it kā vadīja kāda nepielūdzama likteņa roka,» rakstīja Kodinioia, «satriecot pīšļos visu, kas viņam bija dārgs.»

Drīz vien redzēsim, ka nesaprašanās un intrigu dēļ bēdīgi beidzās arī viņa jaunais skaistais pasākums.

Dažas nedēļas atpūties villā «Gaione», vijolnieks tur vairs neuzkavējās. Jau 14. novembrī viņš Pannā sniedza labdarības koncertu trūcīgo labā.

Bija pagājuši seši gadi, kopš Paganīni pēc koncertiem Milānā un Pannā 1828. gada rudenī nebija ticies ar itāliešu publiku» Tie tad arī bija. pēdējie «uzplaiksnījumi» viņa apbrīnojamā darbībā: viņš pameta dzimteni pavasarī savā mākslinieka pilnbriedā un atgriezās vēlā rudeni,- neglābjamu slimību iedragāts, ar kurām viņš mocījās, jau aizbraucot, bezcerīgi un nenovēršami tuvodamies savam norietam. Viņš, jādomā, to saprata un ļoti pārdzīvoja.

Rudenī, kad vakari kļūst arvien īsāki, krēslas stundās skumju un sēru brīžos droši vien viņu pārņēma saltas trīsas — vēl saltāka mūžīgā ledus priekšvēstneši.

Kad Pausts — vecs un vientuļš — tuvojās savas dzīves pēdējai stundai, viņu apciemoja trīs pelēki rēgi: Bads, Nabadzība un Grūtsirdība. Bads nespēja atvērt šā nama aizslēgtās durvis, bet Nabadzība paskaidroja:

— Šis ir bagāta cilvēka nams, mums šeit nav vietas.

Tad ierunājās Grūtsirdība.

—- Ejiet projām no šejienes, mani nožēlojamie draugi, — viņa teica. —- Tikai es vienīgā varu tikt iekšā šajā namā. Grūtsirdībai nav šķērslis ne atslēgas, ne aizšaujamie.

Tad debesis satumsa, zvaigznes nodzisa, un garām no-vējoja salta dvesma.

— 'Mūsu māsa Nāve nāk šurp. — Nodrebēja pelēkās ēnas.

Abas pirmās izgaisa nakts tumsā, bet trešā ieslīdēja mājā pa atslēgas caurumu.

— Kas tur ir? —- ievaicājās Pausts, sajutis kāda klātbūtni.

— Tā esmu es, — tumsā atbildēja Grūtsirdība dobjā un bezkrāsainā balsī.

—- Kas tu tāda?

— Nav svarīgi, kas. Svarīgi, ka esmu šeit.

— Ej prom!

■— Neiešu. Mana vieta ir šeit Tur, kur esmu ieradusies, pazūd miers, cilvēks kļūst mans laupījums un nespēj vairs rast prieku šajā pasaulē. Vai tagad pazīsti mani? Es esmu — Šaubas, es esmu — Grūtsirdība.

—- Ciet klusu! Tev nav varas pār mani, nožēlojamais rēgs!

— Neesot varas? Nu tad tu redzēsi! Aizejot es atstāšu tev savu novēlējumu: cilvēki staigā akli visu mūžu, ari tu, Paust, būsi akls līdz mūža galam!

Grūtsirdība uzpūta dvašu Pausta sejai un izgaisa. Un pēkšņi nakts viņam šķita vēl tumšāka un baigāka; viņš bija kļuvis akls.

Pārslīdējuši pāri mazajam ezeriņam pie villas «Gai-one», izmanījušies cauri biezajai ziemas miglai, ļaunie rēgi veikli ielavījās vientuļā un slimā cilvēka lepnajā namā. Grūtsirdība, šaubas, aklums — tas bija viss, kas viņam palicis mūža beigās.

Nemiera tirdīts, drūmu domu vajāts, viņš klīda pa savas mājas plašajām zālēm, aplūkodams dārgumus, kas sakrāti ilgās karjeras laikā, — karaļu dāvanas, gredzenus, spraudes ar briljantiem un tabakdozes, ordeņus, angļu sudrabu, lauru vainagus, dārgas vijoles, īpašnieku dāvātus lociņus, paša manuskriptus, paša portretus un krūšutēlu...

Cik nožēlojams izskatījās šis krūšutēls — vēl dzīva cilvēka auksts marmora atveids... Cik ilgi viņš vēl dzīvos? Vai vēl ilgi pietiks gribas un nervu sprieguma, kas vairāk nekā ārsti un zāles varētu uzturēt dzīvību viņa ķermeņa graustā? Agri vai vēlu, visticamāk, ļoti drīz viņa miesa sairs un sabruks, kā Sotkijs baidījies, kaulu kaudzē ... Nē, vēl nav pienācis laiks. Ar instinktīvu žestu viņš tvēra gaišzilo, jau izbalējušo cepurīti, kas šūta no mīļotās māmuļas kāzu tērpa... Viņa sargās ari turpmāk.

Vajadzēja vēl daudz ko paveikt: publicēt neizdotos manuskriptus, darīt zināmu savu metodi^1, bet, ja spēki neatstās, viņš ar savu vijoli vēl iekaros daudzas tāles zemes — Krieviju, Ameriku... Amerikā dzīvo daiļā Šarlote, kas varbūt kļūs viņa sieva^88 [89]...

«Ja veselība ļautu,» viņš rakstīja Džermi 1835. gada

23. decembri, «es dotos uz Ņujorku un atgrieztos no turienes divatā...»

Otrā dienā tajā pašā vēstulē, juzdamies labā omā un dzīvespriecīgs, viņš turpina:

«Man joprojām stāv prātā doma pavadīt ziemu Krievijā...

Dzīvoju ar ceribām...» viņš draugam atzīstas. Jā, vēl būs veiksmīgas dienas, jādzen projām drūmie rēgi, grūtsirdība un skumjas, jāturas...

Pirmām kārtām jānokrata šis nekustības un bezdarbības saltums, no jauna jāiedzīvina mīļās vijoles balss, no jauna jāizjūt tās brīnumainais spēks, jāatjauno saiknes ar publiku, lai sasildītos ļaužu sajūsmas kvēlajās liesmās... Šis bija vienīgais līdzeklis, kas neļautu nogāzties izmisuma bezdibenī. Atpūta un dīkdienība nebija viņam domāta.

Paganīni pirmais koncerts pēc atgriešanās dzimtenē notika 1834. gada 14. novembrī. Sākumā tas bija izsludināts ceturtajā, bet vijolnieka slimības dēļ pārcelts desmit dienas vēlāk.

Migone 4. novembrī par to rakstīja brālēnam Leonardo Dirānam, paziņodams, ka Paganīni akadēmija notikšot hercoga teātrī, «ko noklausīsies arī hercogiene, kas ar lielu prieku uzņēmusi šo lēmumu».

1815. gadā saskaņā ar Vīnes līgumu Parmas hercogiene bija Marija Luīza, ar kuru Paganīni jau 1828. gadā bija ticies Austrijas galmā. Hercoga teātris (mūsdienās Karaliskais teātris) celts XVII gadsimta beigās, pārbūvēts

1828. gadā un dekorēts pēc Napoleona otrās sievas vēlēšanās; kaut arī viņa nebija spējusi iekarot sevišķas simpātijas kā imperatora dzīvesbiedre, toties ieguva autoritāti kā Parmas, Pjačencas un Gvastallas valdniece, kā mākslas un mākslinieku atbalstītāja un guva vispārēju apbrīnu kā prasmīga savu īpašumu un pavalstnieku pārvaldītāja.

Parmas kultūras dzīves zelta laikmets bija XVI un XVII gadsimts, kad pilsētu pārvaldīja Farneze, tāpat arī nākošais XVIII gadsimts — di Tijo, abata Frugoni un Toin-mazo Traetas laiks. Marija Luīza gribēja atjaunot pilsētas kādreizējo spožumu. Viņa bija mūzikas cienītāja un tajā pašā gadā, kad ieradās Parmā, noorganizēja lielisku orķestri, kas, divu komisiju — mākslinieciskās un administratīvās — vadīts, pašas hercogienes pārraudzībā spēlēja hercoga teātrī un galma svinībās.

Tāpēc saprotams, ka Marija Luīza ar prieku devās uz Paganīni labdarības koncertu.

Ar diplomātisku taktu vijolnieks programmā bija iekļāvis svinīgo Allegro no kāda sava koncerta, Variācijas par tēmu «Manā dvēselē ir tukšums», Mīlas larghetto no «Venēcijas karnevāla» un arī Svinīgo sentimentālo sonāti ar variācijām par Haidna himnas tēmu «Dievs, sargi ķeizaru!». Tas, protams, hercogienei ļoti glaimoja, un vakars savā ziņā izvērtās par prelūdiju viņas un vijolnieka draudzīgām attiecībām.

Paganīni tai laikā bija saņēmis svinīgu ielūgumu no dzimtās pilsētas. Mēri Vinčenco Serra un Džans Vinčenco Riči, izmantodami Kārļa Alberta uzturēšanos Dženovā, lūdza viņu ar savu ierašanos pagodināt Paganīni kon-

cērtu. Karalis piekrita, viņi aizrakstīja vijolniekam, un koncerts bija paredzēts 30. novembri teātrī «Carlo Fe-lice». Paganīni no Pannas izbrauca 24. novembrī un, Dže-novā ieradies, apmetās Emanuēles Taljavakes namā.

«Gazzetta di Genova» 1834. gada 3. decembrī par šo vakaru teātrī «Carlo Felice» rakstīja:

«Prieka un pārsteigumu pilns dženoviešiem bija pagājušās svētdienas vakars! Neskaitāmi lukturi apgaismoja teātra ieeju un daudzgalvaino ļaužu pūli, kas sapulcējies, lai sveiktu Viņu augstības, kuras ar savu karalisko klātbūtni padarīja šo ilgoto vakaru vēl svinīgāku un tīkamāku.

Grūti attēlot, kāds tovakar izskatījās lieliski iluminētais teātris, kas pulcinājis gandrīz vai trīstūkstoš skatītāju, kuri ar nepacietību gaidīja koncerta sākšanos...

Paganīni iznāca uz skatuves. Visi aizturēja elpu. Varenas skaņas izraisīja jau pirmais spēcīgais viņa lociņa vēziens, un brīnišķīga mūzika piepildīja zāli: skaņas, balsis un, varētu pat teikt, vārdi, kas plūda no brīnumainā koka instrumenta, modināja klausītāju sirdīs viscildenāko jūtu un domu miju.

Ak, cik daudz reižu saspringto uzmanību pārtrauca publikas pēkšņs izbrīns, kura, sekodama Viņu augstību paraugam un ļaudamās vispārējai sajūsmai, ar aplausu brāzmu sumināja savu izcilo tautieti, kas izskatījās tik vienkāršs, tik pateicīgs un saviļņots.»

Sakarā ar šo notikumu Dženovas pilsētas Dekurionu padome lika izkalt vijolniekam par godu medaļu ar uzrakstu: Nie. Paganino Fidicini cui nemo par luit civique bene merenti, 1834.[90] 5. decembri Paganīni sniedza otru koncertu teātrī «Carlo Felice» telpās trūcīgajiem par labu.

No Dženovas viņš devās uz Pjačencu, kur 10. decembri sniedza koncertu, kas jau trešo reizi, kā raksta Etore de Džovanni, «līdz neprātam sajūsmināja» viņa tautiešus.

12. decembri Paganīni atkal bija Pannā un piedalījās galma svētkos, kas tika rīkoti sakarā ar Marijas Luīzas dzimšanas dienu. 20. decembri, paklausot grāfa Andželo Bianki, galminieka un vijolnieka amatiera, aicinājumam, viņš rīkoja akadēmiju izmeklētai publikai «Costa» pilī Pjačencā.

Ziemsvētku vakarā viņš atgriezās Dženovā, pieņēmis

marķīza Filipo Paoluči uzaicinājumu spēlēt viņa namā; sarīkojums nolika 2. janvārī, un šoreiz vijolnieks labprāt piekrita spēlēt sanākušajiem viesiem. Pilsētā valdīja sēru noskaņojums sakarā ar holeras epidēmiju, kas jau vairākus mēnešus plosījās Eiropā, un ir zināms, ka visi koncerta ienākumi, kurš 5. decembrī bija noticis teātri «Carlo Felice», tika nodoti trūcīgo ģimeņu pabalstīšanai, kuras cietušas epidēmijas laikā. Vēlāk Paganīni piedāvāja vēl tūkstoš liru holeras cietušo labā.

Viņš bija nodomājis atgriezties Parmā un varbūt pa! aizbraukt uz Milānu, lai uzstātos teātri «La Scala». Tomēr neveselības dēj bija spiests palikt Dženovā. Draugi, kas vijolnieku apmeklēja, viņu mierināja, bet viņš palīka nobēdājies un sarūgtināts. Nekas tā neapbēdināja Paganīni kā piespiesta bezdarbība, kas viņu iesvēla grūtsirdībā un izmisumā.

Pa to laiku draugi gatavojās viņu svinīgi godināt.[91]Iniciators bija marķīzs di Negro, kurš vienmēr vijolnieku bija mīlējis un protežējis kopš viņa pirmajiem soļiem mūzikas laukā. 1835. gada 28. jūlijā notika neaizmirstamā ceremonija di Negro villas «Zemes paradīze», kas atradās pakalna galā, dārzā, kur smaržoja puķes un lauru koki, uz terases, no kuras atklājās brīnumjauks skats uz Dženovu ar tās neskaitāmajiem jumtiem, kuri izklaidus nolaidās līdz jūrai, līdz ostai, kur stāv daudz kuģu un slejas pilsētas sargs — vecais, pelēkais cietoksnis.

Paganīni klātesot, tika atklāts Dženovas skulptora Paolo Olivāri darināts krūšutēls, un marķīzs di Negro teica runu, ka, lai gan uzslava, ko diženie vīri vēiāk saņem no mazmazbērniem, ir lieliska, tomēr jo vairāk tīkama un saviļņojoša tā ir tad, ja viņi to dzird, dzīvi esot. Viņš negribot «atdot pēctečiem godpilno pienākumu parādīt svinīgo un pelnīto cildinājumu apliecinājumu sava tautieša Ģēnijam».

Dārzā, ko apgaismoja tūkstoši krāsainu lampionu, bija sapulcējušies visizsmalcinātākie Dženovas sabiedrības pārstāvji un daudzi ārzemju viesi. Viņi bija puslokā sasēdušies ziediem rotātā paviljonā, lai noklausītos Sardīni-jas karaļa sūtņa Luija Filipa galmā marķīza Antoni© Brinjoles Saies, Paganīni drauga kopš Francijas laikiem, runu. Pēc tam advokāts Martelli vijolniekam par godu nolasīja sonetu. Savas dzejas skandēja cli Negro un Lo-renco Kosta, arī Džuzepe Kroko, Džuzepe Morro, Ferdi-nando Maestri un Pjetro Izola. Pēc tam, stāsta «Gazzettu di Genova», dāmas un kavalieri dejoja «zem smaržīgajiem ciedriem», Līksmība turpinājās līdz rīta gaismai.

Divdesmit otrā nodaļa PAGANINI PARMĀ

Visa cēlonis Ir liktenis, kuram labpatīk, lai es būtu nelaimīgs ...

Pagani ni

Septembra sākumā Paganini uz dažām dienām aizbrauca uz Milānu un atgriezās Parmā 20. septembrī. Viņš cerēja villā «Gaione» sastapt Džermi, bet, kad tur ieradās, viņa sirds sastinga: villa bija tumša un aizslēgta.' Džermi bija aizkavējies Sarcāno slimības dēļ un arī tāpēc, ka bija ļoti satriekts par mātes nāvi. Paganīni vienam ar mazo Akilli milzīgā māja šķita nemīlīga, skumja un pamesta.

Par laimi, vientulība un skumjas drīz vien atkāpās, jo vijolnieks saņēma negaidītu vēsti: Marija Luīza piedāvāja Paganini kļūt par galma orķestra komisijas locekli. Piedāvājums bija vilinošs, un viņš to pieņēma ar prieku un pateicību.

Komisijas priekšsēdētājs grāfs Stefāno Sanvitāle — pēc hercogienes norādījuma — izturējās pret Paganīni visai labvēlīgi un laipni un lūdza viņu izteikt savas domas pat orķestri, tā sastāvu un darbību.

Parmas orķestris bija visai neliels: deviņas vijoles, divi alti, divi čelli, četri kontrabasi, trīs flautas, trīs obojas, trīs klarnetes, divi fagoti, trīs radziņi, divas taures, trompete un timpāns. Pavisam trīsdesmit četri mūziķi, kuri parasti tika pieņemti pēc konkursa un saņēma cietu algu. Vēl bija daži mūziķi, kurus dēvēja par aspirantiem. Tie piedāvāja savus pakalpojumus par nelielu samaksu (vai tikai laiku pa laikam par nelielu atlīdzību). Parasti viņus [92] pieaicināja, kad nelielo orķestri vajadzēja papildināt, 1835. gadā bija sešpadsmit šādu aspirantu: daži no viņiem bija ļoti labi mūziķi un, piedaloties koncertos, guva pieredzi. Bez tam Marijai Luīzai pašai bija divi dziedātāji un viena dziedātāja. Visas šīs galma mūzikas organizācijas priekšgalā bija vairāki diriģenti, no kuriem katram bija savi pienākumi: viens diriģēja tikai instrumentālo mūziku, otrs — tikai vokālo un tamlīdzīgi. 1835. gadā Parmas orķestrī strādāja Ferdinando Simoniss, Džuzepe Nikolīni, Džuzepe Alinovi, Ferdinando Orlandi un Ferdinando Melkjori.

Pēc tā laika ieražām orķestri diriģēja vai nu pirmā vijole, vai čembalo maestro, bet, ja bija jāatskaņo opera, tad tās autors — vismaz pirmos trīs četrus vakarus. Mēs jau zinām, ka Paganīni ir diriģējis operu «Matilde di 8a-brāna», izpildot pirmās vijoles partiju. Džerzovāni piemin Melkjori kā labu Parmas vijolnieku, un tieši viņš diriģēja hercoga orķestri, bet, tā kā viņam bija vārga veselība, bieži viņu aizstāja citi. 1835. gada septembri sakarā ar Enriko Dal' Astas pēkšņo nāvi atbrīvojās pirmās vijoles vieta. Grāfs Sanvitāle steigšus izsludināja konkursu un, ziņodams par to 10. oktobrī kavalierim Riheram, kabineta sekretāram, rakstīja:

«Droši vien būtu derīgi, ja komisijas sastāvā ieietu barons Nikolo Paganīni, kurš labāk nekā kāds cits var izteikt spriedumu par hercoga orķestra pārorganizēšanu.»

16. novembrī Sanvitāles pilī Sansimones laukumā notika pirmais konkursa eksāmens. No pieciem pretendentiem izvirzījās Ferdinando Skvasoni, kurš līdz tam, tāpat kā pārējie, ir bijis aspirants. Tajās pašās dienās ļoti slimā diriģenta Melkjori vietā hercoga teātrī stājās Ferdinando Orlandi, bet Paganīni tika uzdots diriģēt koncertos.

Tā pēc trīsdesmit gadiem vijolnieks nokļuva apmēram tādā pašā stāvoklī, kādā bija Lūkā Elīzas Bačoki galmā, tikai toreiz par hercogieni bija Napoleona māsa, bet tagad viņa atraitne, kas apprecējusies (jau trešo reizi pēc

1829. gada) ar grāfu Bombellesu, un šoreiz Paganīni nebija vairs 23, bet 53 gadus vecs, kaut gan viņa sirds joprojām bija jauna, tāpat kā mati arvien vēl melni. Marijas Luīzas piedāvājums iepriecināja un iejūsmināja vijolnieku, un viņš ar lielu enerģiju un entuziasmu stājās pie darba.

Viņš sāka strādāt ar orķestri un gatavot to koncertam 12. decembrī, hercogienes dzimšanas dienā. Viņš tūlīt at-

.

brīvoja trīs neapdāvinātus vijolniekus un papildināja orķestri ar trim pūšamajiem un sitamajiem instrumentiem, paņēmis tos no kara orķestra. Paganīni par lielu prieku, šis koncerts pagāja ar lieliem panākumiem, un 1835. gada 23. decembrī viņš rakstīja Džerini:

«Divām simfonijām, «Vilhelmam Tellam» un «Fidelio», kuras es diriģēju 12, decembrī galmā, bija milzu panākumi, un tās izraisīja fantastisku sajūsmu; publika saprata, ko nozīmē, ja orķestri vada meistars. Pabrīnies! Maestro Orlandi piedzīvoja pilnīgu fiasko. Kormeistars — tas ir tas, kas iestudē mūziku ar dziedātājiem. Orlandi pat nespēja sēsties pie čembalo un bija tik stulbs, ka pirmajā orķestra mēģinājumā teātrī sāka diriģēt nekustēdamies, likās, ka viņš kļuvis akls, mēms un kurls. Tad viņa vietā stājās pirmā vijole sinjors Fer-rāra, kuru rekomendējis K. Kārli un Rolla un kurš tiešām ir labs diriģents. Pēc tam es atbrīvoju Orlandi no ieņemamās vietas un nosēdināju viņu starp diviem kontrabasiem — vairs ne kā diriģentu, bet partitūras maestro, un viņš šķirstīs notis tikai pats sev, jo kontrabasi katrs pats lasa savu partitūru.

Galms mani pagodināja, ieceldams arī teātru komisijā, tagad nekas netiek darīts bez manas piekrišanas. Pēc trim mēģinājumiem ar orķestri un pēc tam kad nomainīju piemutņus pūšamajiem instrumentiem, es panācu lielisku efektu operā «Puritāņi». Noeksaminējis dažus vijolniekus un konstatējis, ka viņiem nav dzirdes, es atbrīvoju no hercoga orķestra un teātra septiņus cilvēkus.

Ja hercogiene kādu Tavu paziņu uzlūgtu pie sevis pusdienās un pati uzkārtu viņam kaklā ordeni... ko Tu sacītu par tādu godu?»

Jau 5. decembrī īsos teikumos, kuros jaušams prieks par darbu, kas ir pa prātam, viņš raksta Džermi:

«Mans draugs, orķestris ir fantastisks. Esmu laimīgs, ka man ir viss, ko vien varēju vēlēties. Tomēr visu laiku esmu aizņemts, tāpēc ka nekas netiek darīts bez manas ziņas un padoma, jo man ir tas godpilnais pienākums būt par mūzikas kolektīva vadītāju un teātra komisijas locekli.»

Fetiss, uzzinājis, ka Paganīni norīkots strādāt Parmas galmā, izteica nožēlu. «Atzīmējam un ne bez nožēlas,» viņš izsaucas laikrakstā «Revue musicale», «ka šis mākslinieku karalis noslīdējis līdz galminieka stāvoklim.» Taču Paganīni, gluži pretēji, bija laimīgs un galma dzīves savaldzināts. Marija Lulza iecēla viņu par Svētā Georga ordeņa kavalieri, un barons kavalieris Nikolo Pa-ganīni, dodamies uz kārtējo balli, ar labpatiku piesprauda savu jauno ordeni. 15. janvārī ar puicisku lepnumu viņš paziņoja draugam Džermi:

«Vakar vakarā ierados kostīmu ballē galmā ar zobenu un saviem ordeņiem, arīdzan Konstantīna ordeni un ordeni ar briljantiem: tas tiešām ir jauns un ievērības cienīgs notikums.»

Cītīgi un ar iejūsmu viņš turpināja orķestra reorganizēšanu un 4, februārī rakstīja Džermi par orķestra jauno sastāvu:

«Esmu ļoti aizņemts, izstrādājot hercoga orķestra reglamentu, ko iesāku pēc Viņas augstības lūguma, un tāpēc nevaru izbrīvēt laiku aizbraukt uz Turīnu. Ceru tomēr, ka šis aizkavējums man nekaitēs. Domāju aizbraukt turp vēlāk, pavasara sākumā, varbūt pat ātrāk.

Esmu atkal spiests dzert zāles, bet daudz par to nebēdāju, tomēr sirds miera labad man patiktos, ka šis brauciens jau būtu aiz muguras. Rakstu testamentu.»

Tagad viņš varēja slimot un mierīgi dzert zāles, varēja bez satraukuma domāt par nāvi. Viņa orķestrim bija panākumi, tas viņu apmierināja un darīja laimīgu.

«Orķestris,» viņš atkal rakstīja Džermi 5. februārī, «kaut arī nepilnā sastāvā, tomēr šodien Itālijā ir labākais: tās nedaudzās stundas, ko devu, sagatavodams divas simfonijas — Rosīni «Tellu» un Bēthovena «Fidelio», kā arī piemutņu nomaiņa pūšamajiem instrumentiem paveikušas brīnumu...»

Paganīni bija atguvis iedvesmu un dzirkstošo brio savu koncertu finālos. Parmas mākslinieka Vinčenco Bertaloti karikatūra, kas darināta 1836. gadā, ļoti izteiksmīgi attēlo Paganīni diriģējošu — lociņš pacelts, mati izjukuši, acis spulgo. Viņš bija tik laimīgs, ka aizdeva grāfam Sanvitālem ievērojamas summas un cienāja ar pusdienām, lai izpestītu viņu no parādu sloga un tādējādi parādītu savu atzinību. Paganīni bija nepieciešams pilnīgs grāfa atbalsts, jo iecerētais hercoga orķestra reglaments bija grandiozs atjaunošanas projekts. Paganīni gribēja daudz un apzinājās to, taču zināja arī, ka tas ir pareizais ceļš un ka viņš ierosina derīgas reformas un jauninājumus.

Dženovieša smadzenes drudžaini strādāja, un var tikai pabrīnīties, lasot viņa vēstules Sanvitālem, kurās viņš iz-

klāsta savus plānus un reglamenta projektu ne tikai hercoga orķestrim, bet arī «akadēmijai, kas jānodibina šajā pilsētā».

Orķestris tika palielināts no 34 līdz 49 mūziķiem, neskaitot dublierus pūšamajiem instrumentiem un timpā-niem; bez tam diriģēšanas problēma tika aplūkota un izšķirta no pilnīgi jaunām pozīcijām. Paganīni ir apmeklējis ārzemes, un viņam bija izdevība Vīnē, Parīzē un Vācijā klausīties simfonisko mūziku tiešām lielisku orķestru izpildījumā. Šo koncertu programmu vienmēr ievadīja kāda simfonija, kura bieži diriģēja izcili mākslinieki, piemēram, Abeneks Parīzē. Uzmanīgi vērodams šo orķestru darbu, Paganīni ar savu aso prātu itin drīz pamanīja tradicionālās sistēmas trūkumus, kādi piemita visiem itāliešu orķestriem, un saprata orķestra diriģenta patieso sūtību — diriģentam jāstāv pāri čembalo maestro vai pirmajai vijolei, kuri vadīja mūziķu kompleksu, kā kurš prata, dodami norādījumus vai nu ar rokām, vai lociņu, pametot savu instrumentu, kad tas bija iespējams, tverot kādu nūjiņu vai papīra rulli un klaudzinot ar to pa pulti, un, ja orķestra mūziķiem bija biezas ausis, skaļi piecērtot kājas, sita takti. Šāda rīcība gan bija pieļaujama, spēlējot operas izrādēs, kur orķestrim salīdzinājumā ar dziedāšanu ir otršķirīga nozīme, bet, protams, neiedomājama tādu simfonisku darbu atskaņojumā, kurus Haidns, Mocarts, Vēbers un Bēthovens radījuši pēdējos desmit gados. Paganīni ieskaidroja Sanvitālem, ka ārzemēs visiem orķestriem bija «...diriģents, kas atrodas tādā vietā orķestrī, no kurienes var raidīt savas domas un vēlējumus dziedātājiem un mūziķiem. Viņam acu priekšā uz pianīna vai maza galdiņa novietota partitūra, ko viņš vajadzības gadījumā pāršķir ar kreiso roku. Viņš diriģē, kājās stāvot, parāda sākumu, skaita takti kā hronometrs, dod zīmi ar acīm un ir orķestra muzikālās vienības centrs ...»

Un, ja Itālijā grib panākt labus rezultātus un pieņemamu izpildījumu, iesīkstējušās sistēmas pašos pamatos jāpārveido.

«Paganīni,» raksta kritiķis B. Lupo, «Itālijā pirmais ierosināja jautājumu par orķestra organizāciju, tātad arī par diriģenta lomu. Ja atceramies, kāds viņš bija kā mākslinieks un izpildītājs, sapratīsim, ka viņa ierosinājumi attiecas arī uz mēģinājumiem un interpretāciju, vārdu sakot, tie bija ierosinājumi, kas skar simfoniskās mūzikas fundamentālās problēmas.»

Ārkārtīgi svarīgs ir pats mēģinājums, kurā jau izpaužas visas iespējas un gala rezultāts. Tieši tāpēc nepietiek ar to vien, ka orķestri vada čembaio maestro vai pirmā vijole. Simfoniskā orķestra vadītāja personībai ir liela nozīme.

Viņš jau paredzēja, kādam jābūt mūsdienu orķestra diriģentam, tātad tas bija «spilgts paredzējums».

Paganīni aplūko orķestri ar vērīgu prātu. Viņš piešķir lielu nozīmi vijolēm un čelliem, kurus uzskata par orķestra pamatinstrumentiem, rūpējas par korektu un precīzu izpildījumu un nianšu smalkumu — to visu viņš apsver un paredz, spriezdams, ka tikai tad Parmas orķestris varēs «labi izpildīt dižo komponistu darbus un arī Bēthovena simfonijas».

«Deviņi mūziķi,» viņš rakstīja reglamentā, «sastāda kompleksu, kurš ... dod ... drošu līdzekli, kā koncertos vislabāk izpildīt slavenos un grūtos skaņdarbus; līdz ar to tiks izkopta gaume par instrumentālo mūziku, pilnveidosies pati māksla, ko mīlam un atbalstām, un mūsu sirdis mācīsies pareizi saprast mūziku.»

Ja atceramies, ka simfoniskā mūzika tolaik Itālijā bija gaužām nožēlojamā stāvoklī, tad Paganīni idejas un iniciatīva tiešām jāuzskata par mūsdienīgu novatorismu. Viņš saprata, ka ir nepieciešams «arvien vairāk tiekties uz vēl labāku» mūzikas mākslu, un, vēlēdamies modināt arvien plašākas un daudzveidīgākas publikas interesi, ierosināja nodibināt Koncertu biedrību, noteica abonementu maksu, sastādīja programmas un uzskatīja, ka daļu šis biedrības līdzekļu varētu izlietot izcilu skaņdarbu iegādei un prēmiju piešķiršanai labākajiem izpildītājiem.

Paganīni ar savu versmaino prātu, būdams mūziķis līdz dvēseles dzīlēm, mūziķis no galvas līdz papēžiem, kurš fanātiski nodevies skaņu mākslai, nevis tikai nepārspēts virtuozs izpildītājs vien, brīdī, kad liktenis viņam deva laimīgu iespēju patstāvīgi strādāt ar orķestri — veidot, to, radīt no jauna, pavēlēt tam, iecer grandiozu plānu, it kā savos centienos jau paredzēdams nākamību.

Bet kurš gan spēja izsekot viņam šajos drosmīgajos pasākumos, kas virzīti uz nākotni? Taču ne Austrijas Marijas Luīzas galminieki. Uzzinājuši par Nikolo projektiem, viņi bija apstulbuši un pārsteigti. Un klusītēm sāka celties valodas, ka Paganīni ir «pārāk dižens cilvēks», lai veiktu šos pienākumus, kas viņam uzticēti. 1836. gada

27. februārī Ričmonds piesūtīja Sanvitālem šāda satura konfidenciālu vēstuli:

«Ekselence, savā vislaipnākajā šā mēneša 24. datumā rakstītajā vēstulē Jūs vaicājat man, vai barons kavalieris Paganīni, sastādot hercoga galma orķestra reorganizācijas projektu, ir tiesīgs pieskarties jautājumam par minētā orķestra vadošo mūziķu 'pienākumiem, tāpēc ka viņa iecelšanas pavēlē ir teikts — «ar speciālu uzdevumu pievērsties visam, kas attiecas uz mūziku minētajā teātrī»,, tas ir, kā labpatīk izteikties Jūsu. ekselencei, vai viņa darbības lauks aprobežojas vienīgi ar hercoga teātri vai saistīts arī ar visu galma mūziku utt.

Uz šo jautājumu pagodinos Jūsu ekselencei atbildēt, ka kungam baronam kavalierim Nikolo' Paganīni, sastādot, hercoga galina orķestra reorganizācijas projektu, nav ļauts iejaukties minētā galma orķestra vadošo mūziķu pienākumos, jo:

pirmkārt, viņš ir pārāk dižens cilvēks, lai tiktu uzskatīts par šāda orķestra ierindas mūziķi;

otrkārt, tāpēc, ka, ņemot vērā viņa iecelšanas pavēli, kurā teikts — «ar speciālu uzdevumu pievērsties visam, kas attiecas uz mūziku minētajā teātrī», viņa pienākumi aprobežojas tikai ar teātri, kurā viņš kā paša teātra administratīvās komisijas loceklis saņēmis speciālu uzdevumu pievērsties visam, kam sakars ar mūziku teātrī; ikvienam citam komisijas loceklim ir katram savs uzdevums, kas attiecas uz kādu teātra darbības daļu.

Teātra administratīvās komisijas lēmumi attiecināmi tikai uz teātra iekšējām lietām; no tā izriet, ka līdzīgā kārtā ārpus teātra nevar attiecināt arī atsevišķu komisijas locekļu lēmumus.

Runājot par galma dienestu, neviens, lai arī kas tas būtu, nedrīkst iejaukties šajā jautājumā, jo vienīgi galma, un hercoga mītnes ministram savu tiešo pienākumu dēļ ir augstākās pārvaldes tiesības. Un tās, protams, ir atkarīgas no Viņas augstības tiešiem rīkojumiem.»

Tādējādi a.p ģēniju savērpās jauns intrigu kamols, kurās vainojami nožēlojami skauģi un sīki cilvēciņi. Kad Sanvitāle iepazīstināja vijolnieku, kurš šobrīd strādāja pie reglamenta projekta, ar «konfidenciālo» vēstuli, Paganīni, dziļi aizvainots, atbildēja viņam šādi:

«Parma, 1836. gada 29. februārī.

Ekselence,

pateicoties Jūsu ekselencei par to, ka pagodinājāt mani,

iepazīstinot ar vēstuli, kuru saņēmāt no Viņas augstības Kabineta šā mēneša 27. datumā, kurā, parādot man godu., esmu nosaukts par pārāk diženu cilvēku, lai varētu ierindoties hercoga orķestra mūziķu skaitā, es atļaujos še piemetināt:

pirmkārt, es domāju, ka Viņas augstība, parādīdama man godu un uzdodama sastādīt viņas orķestra reorganizācijas projektu, nav gribējusi mani ierindot orķestra muziķu skaitā un ka par mūzas kalpiem šā vārda īstajā nozīmē nedrīkstētu saukt ne komisijas locekļus, ne to, kas stāv šīs komisijas priekšgalā, vēl jo vairāk tos cilvēkus, kas sastāda Viņas augstībai tuvāko ļaužu loku;

otrkārt, runājot par «diženumu», kas man visžēlīgi piešķirts, jāsaka, no tā nekas nav palicis vēstules otrā daļā, no kuras izriet, ka es varu palikt hercoga orķestrī tikai tādēļ, ka tas ir derīgi minētā teātra mūzikai;

treškārt, tā kā Jūsu ekselence vada hercoga teātri visās tā funkcijās tiklab galmā, kā ārpus tā, man vedas domāt, ka tikai Jums vienam ir uzticēts vadīt visas lietas — noteikums, kas jebkurā gadījumā nepieciešams sekmīgai darbībai; bet vienvadība, pamatojoties uz iepriekšminēto vēstuli, tātad pilnīgi izslēgta.

Loloju cerības tuvākā laikā iesniegt Viņas augstībai hercoga orķestra reglamenta projektu, par kuru jau vairākkārt esmu minējis Jūsu ekselencei; tajā esmu izklāstījis savas domas sakarā ar minēto, un cerība, ka šo manu darbu vispirms caurskatīs Jūsu ekselence, jau pati par sevi man ir pietiekams atalgojums par pūlēm.

Jūtos pagodināts, būdams visgodbijīgākais un padevīgākais Jūsu ekselences kalps

Nikolo Paganīni.»

Dažas dienas vēlāk — 6. martā — Paganīni vijolniekam Karlo Binjāmi piedāvāja vietu hercoga orķestrī; ar viņu Paganīni bija iepazinies un viņu novērtējis savas neilgās uzturēšanās laikā Kremonā. Binjāmi piedāvājumu pieņēma, un 12. martā viņš un Paganīni noslēdza šādu savstarpēju vienošanos:

«Kavalieris un barons Paganīni pieņem par savu vijolnieku sinjoru Karlo Binjāmi, pašreizējo Mantujas teātra diriģentu,

Ja pats Binjāmi vēlētos atteikties no šī posteņa, kuru šodien viņam nodod barons Paganīni, viņš ir tiesīgs to darīt tikai pēc desmit gadiem.

Atlīdzība, ko barons Paganīni noteic sinjoram Binjāmi, ir divi tūkstoši franku gadā plus piecsimt franku par divām mācību stundām — 3/4 stundas katru, kuras jādod piecas reizes nedēļā diviem jauniem cilvēkiem pēc barona Paganīni norādījuma.

Sinjors Binjāmi sāks saņemt savu algu ar šā 1836. gada 1. jūniju, un šajā laikā viņam jābūt jau tur, kur norādīs barons Paganīni.

Visu teikto savstarpēji apsolās pildīt še apakšā parakstījušies

barons N. Paganīni un Karlo Binjāmi.»

Sis līgums, kā raksta Kodinjola, arī bija tiešais strīda ābols. Marija Luīza šo līgumu negribēja atzīt un, protams, pret Paganīni naidīgi noskaņoto galminieku sakūdīta, saskatīja tajā necieņas izrādīšanu savai augstajai autoritātei. Paganīni un Binjāmi daudz nopūlējās, mēģinādami konfliktu nogludināt, taču bez sekmēm. Grāfs Sanvitāle klusēja un paslepen gatavojās Paganīni nomainīt.

Uz to laiku attiecas kāda neizdota Paganīni vēstule, ko publicējam ar tās īpašnieka doktora Réitéra no Manhei-mas laipnu atļauju, un tās saturs ir šāds:

«Parma, 1836. gada 27. maijā.

Viņa gaišības sinjoram Filipo Dzafarīni Ferrāra.

Mans dārgais un cienījamais draugs, ar laipnības pārpilniem vārdiem, ar kādiem dievinātā hercogiene personiski vērsās pie manis, man tika uzdots sagatavot projektu, saskaņā ar kuru, esmu pārliecināts, šis orķestris būtu kļuvis labākais pasaulē. Taču mani ierosinājumi visiem nebija pa prātam, kaut gan biju centies nevienu neaizvainot un gada izdevumi šā orķestra uzturēšanā būtu tikai nedaudz palielinājušies. Nu jau ir pagājuši divi mēneši, kopš projekts nodots Viņas augstībai, bet es vēl līdz šim neesmu saņēmis atbildi. Tomēr es sevi mierinu ar apziņu, ka esmu bijis godīgs visos savos nodomos, un esmu pārliecināts, ka dievinātajai hercogienei par godu. esmu piedāvājis tikai labāko.

Tādā situācijā kā pašlaik Jūs sapratīsiet, es diez cik daudz nevaru Jūs iepriecināt. Turīnā uzturēšos tikai neilgu laiku, kamēr nokārtošu svarīgu lietu^93, un tūlīt atgriezīšos. Teikšu Jums, ka šeit esmu iepazinies ar sinjoru advokātu Luidži Torridžāni, kurš, cik man zināms, saistīts ar monsinjoru Askvīni, un šī pazīšanās varētu Jums

noderēt, tāpēc ieteicu Jums rakstīt tieši viņam un galvoju, ka to nenožēlosiet. Palieciet sveiks, mans dārgais draugs, nešaubieties, ka mana cieņa un mīlestība pret Jums, ko modinājuši Jūsu labie tikumi un talanti, nekad nezudīs, lai cik ilgs laiks paietu un lai cik tālu mēs viens no otra atrastos. Arvien esmu Jūsu rīcībā, mīliet mani kā līdz šim un uzskatiet mani par bezgala mīlošo Jūsu draugu

N. Paganīni.»

Šeit skaidri izpaužas Paganīni sašutums un pārliecība, ka galmā pret viņu vērpj intrigas un ka viņa projekts nekad netiks ne pieņemts, ne lietā likts. Binjāmi vietā grasījās iecelt citu diriģentu, proti, Nikolu de Džovanni, kurš 1836. gada 26. decembri Parmā bija diriģējis Bellīni «Pirātu». Oficiālais paziņojums par viņa iecelšanu parādās daudz vēlāk laikrakstā «Gazzetta di Parma» — 1837. gada 4. martā. «Ar 8. februāra pavēli Viņas augstība mūsu majestāte valdniece pagodinājusi sinjoru Nikolu de Džovanni, ieceldama viņu par instrumentālo darbu diriģentu un hercoga orķestra pirmo vijoli.»

Taču jau labu laiku pirms šī notikuma Paganīni sāka justies neomulīgi savā villā «Gaione» un apzināties, ka kritis galma nežēlastībā. Tad viņam atkal reiz pacietības mērs bija pilns. Bez visa tā vēl arī ziema nemaz nebeidzās — maijs bija ļoti auksts.

«Pilsētā vakar sniga,» viņš 3. maijā rakstīja Džermi, «šorīt villā «Gaione» viss ir apledojis. Man tas jau ir astotais ziemas mēnesis. Vēl tikai trūkst zemestrīces, lai uzsūta to dievs.

Nerakstīju Tev agrāk, jo, kā parasti, ļoti cietu no reimatisma lēkmēm un atkal biju spiests ārstēties ar caurejas līdzekli «Le rua». Tiklīdz kļūs labāk, tūlīt došos uz Turīnu un, saņēmis to, kas man atdos sirdsmieru, tūdaļ rakstīšu testamentu.

Pateicos Tev par vēstuli no Amerikas, kuru biji pielicis klāt. Tur mani gaida, un es gribētu braukt turp arī vēl tāpēc, lai pats pārliecinātos, vai var nomirt no jūras slimības; tomēr šaubos, vai man ir lemts izbeigt savas dienas starp zivīm.

Jo labāk, ka jaunais Raimondi nevar parādīt godu šai dr... jai pilsētai, kas pilna ar tukšo un muļķīgo aristokrātiju; vēl jo vairāk žēl, ka mūsu hercogiene ir tik jauka un bezgala laba; žēl tikai, ka viņa ļoti aizmāršīga.»

Sapīkuma pilnais tonis un aizskarošais epitets, kas veltīts Pannai, ir gluži tāds, raksta de Sosīna^1, kāds sagaidāms no ostas puišeļa. Paganīni bija zudusi pacietība, un drīz viņš uz visiem laikiem pametis «aizmāršīgo» Mariju Luīžu, viņas nožēlojamo un mēlnesīgo galmu ar tā intrigām un galma ķildām, pametīs orķestri un komisiju. Lai palīdzētu Binjāmi, viņš vēlreiz godbijīgā galma stilā rakstīs vēstules Sanvitālem, taču ari ar viņu sāks runāt citādu valodu. Pēdējā vēstule, ko Paganīni 1836. gada 7. aprīlī sūtījis viņam, ir šāda:

«Ekselence,

kad Jūsu žēlastībai labpatika aizgājušā karnevāla pēdējās dienās konfidenciāli paziņot man tās vēstules saturu, kuru bijāt saņēmis no Kabineta un kurā bija izteikta Viņas augstības vēlēšanās, lai es ieteicu visu, ko atzīstu par nepieciešamu viņas orķestra pilnīgai un enerģiskai reorganizācijai, es, kaut ari jutos nevesels un aizņemts ar citiem pienākumiem, tūlīt ķēros pie darba, kuru hercogiene bija man uzdevusi, apbērdama mani ar žēlastības pierādījumiem, pagodinādama ar savu uzticēšanos un personiski, kā arī ar ministra starpniecību veltīdama man tos vārdus, kas nekad neizdzists no manas atmiņas: «Tout ce qe pioposera. Paganini sera adoptē.»2

Pārliecības pilns, ka minētie vārdi sacīti, lai mani iedrošinātu, es centīgi strādāju pie hercoga orķestra jaunā reglamenta, jo vārdos pilnīga un enerģiska reorganizācija es viedu Viņas augstības vēlēšanos pēc tādas struktūras, kas atšķirtos no tagadējās, un es nevarēju izdarīt orķestra reorganizāciju, atstājot to līdzšinējā veidā. Tajā laikā es uzzināju, ka sinjors Ferrara, kurš bija uzaicināts par pirmo vijoli — diriģentu Pannas hercoga orķestrī, nepilda savus pienākumus. Tāpat, uzzinājis, ka Viņas augstība bijusi ar to nemierā, es nepalaidu garām izdevību painformēties, vai nevar dabūt teicamu vijolnieku, diriģentu, koncertmeistaru un komponistu, kurš, kā zināju, atrodas Mantu!ā, ar to domādams sinjoru Karlo Binjāmi. Izsaucu viņu uz Parmu un, neuzticēdamies citu domām, nolēmu pats viņu noeksaminēt. Manas cerības attaisnojās, un es nekavējoties nolēmu viņu pieņemt, ļāvies vilinājumam, ka jaunajā reorganizācijas plānā varēšu piedāvāt hercoga orķestra jaunā vadītāja postenī cilvēku,

’Renē de Sosīna — franču rakstniece. (Kilevu tulk. piez.J

2 «Viss, ko Paganīni ieteiks, tiks pieņemts.» (Franču vai.},

kam piemīt visas labās īpašības, lai šo orķestri vadītu. Man ir zināms, ka ļaužu nenovīdība izmantoja izdevību nomelnot Binjāmi uzvedību. Lai atdotu viņam neaptraipītu reputāciju, varu tikai teikt, ka viņš gan Kremonā, gan Mantujā, gan Milānā daudzus gadus ar labām sekmēm pildījis orķestra diriģentā pienākumus, proti, ieņēmis amatu, kurā necienīga uzvedība agri vai vēlu būtu nākusi pašam par ļaunu.

Attiecībā uz hercogienes uzticības pilnajiem vārdiem, par ko minēju šīs vēstules sākumā un kuri man piešķīra neierobežotas pilnvaras, jāsaka, es aiz smalkjūtības orķestra štata sarakstā netiku iekļāvis sinjora Binjāmi vārdu, vienīgi savam projektam pievienoju ar viņu noslēgtā līguma kopiju un paskaidrojumu, kāpēc esmu noslēdzis šo līgumu; tā man bija jārīkojas pēc tam, kad redzēju, ka man atņemtas Viņas augstības pilnvaras un viņas acīs iznīcināti visi mani pūliņi, ar kādiem biju rēķinājies un kurus paveicu saskaņā ar pilnvarām, ko biju saņēmis, lai realizētu projektu, kā labpatika Viņas augstības gribai. Pārmetumus, kas pēc tam sekoja, it kā es būtu pieļāvis kļūdu, pievienojot reglamentam līgumu, kas tika noslēgts, lai izdabātu Viņas augstībai un. orķestra labā, attieksmē pret kuru es tikai pirms dažiem mēnešiem, šķiet, drīkstēju dot vienīgi derīgus priekšlikumus, liek man domāt, ka kļūdījies esmu nevis es, bet tas, kurš vēlējies uzdot par manu kļūdu šo varbūt ne gluži parasto veidu, kā izlabot padarīto.

Lai arī kā būtu, lūdzu Jūsu ekselenci paātrināt atbildi, kādu Kabinets savā visgudrībā atradīs par manis cienīgu, jo vairāk tāpēc, ka, kā jau teicu, pienākumi mani sauc uz citām zemēm, un vēl tāpēc, ka gribu publicēt izstrādāto reglamentu, kuru esmu ieteicis hercoga orķestrim, lai ikviens, ar to iepazinies, zinātu, cik liela laipnība man bija izrādīta, un varētu spriest, ka esmu izpildījis hercogienes vēlēšanos, kā arī tāpēc, lai šo darbu — ilgu pārdomu un lielas pieredzes augli — varētu izmantot citās pilsētās, kurās ar iejūtību izturas pret mūzikas mākslas attīstību,

Padevīgs un pazemīgs Jūsu ekselences kalps

N. Paganīni.»

Arī villa «Gaione» sagādāja viņam tikai nepatikšanas un rūpes. Droši vien labāk būtu bijis — ja vien iespējams — no tās atbrīvoties. Un viņš lūdza padomu Džermi. «Sakarā ar villu «Gaione»,» viņš rakstīja 24. maijā, «at-

raksti man savus apsvērumus...» Tad viņš vairs tur nedzīvoja, visu šausmīgo ziemu viņš pavadīja Parmā, grāfa Linati namā. Taču ari šeit viņš jutās slikti, jo slimības viņu neatstāja un turēja ieslēgtu četrās sienās, bieži saistot viņu pie gultas zarnu spazmu dēļ, ko radīja barbariskā ārstēšanās ar caurejas līdzekli «Le nia». Ja vien viņš būtu spējis, tūlīt aizbrauktu... Jau vairākkārt lika padot zirgus ... Taču katru reizi viņam kļuva slikti un braucienu atkal vajadzēja atlikt.

«Mans draugs,» viņš rakstīja Džermi 21. jūnijā, «esmu spiests ieņemt zāles katru dienu, tāpēc vakar neaizbraucu, kā biju domājis un rakstījis Tev pagājušo piektdien; tomēr ceru, ka man kļūs mazliet labāk un es varēšu tūlīt sēsties-karietē, un, tiklīdz ieradīšos Turīnā, tūlīt Tev rakstīšu.»

Nevar nejust līdzi, iedomājoties šādu ārstēšanos dienu no dienas. Grūti iedomāties, kā Paganīni varēja izturēt šādas mocības.

Viņš tomēr izturēja un vēlreiz piecēlās no slimības gultas. Vismaz uz kādu laiku. Šoreiz viņš vairs nevilcinājās un lūdza advokātu Torridžāni, kurš bija apņēmies nokārtot visas domstarpības, kas radušās īsajā un vētrainajā laikā, kad viņš vadīja hercoga orķestri, parūpēties, lai izbeigtu neveiksmīgo Karlo Binjāmi lietu, un, uz visiem laikiem pametis Parmu, jūlija vidū aizbrauca uz Turīnu.

Divdesmit trešā nodaļa

neveiksmīgs pasākums un cēlsirdīgs žests

Paganīni — tā ir liesmaina dvēsele, kas saplūdusi kopā ar vijoli.

E. Gijoms, 1839. gadā

Paganīni bija kārtojama vēl kāda lieta, kas nu jau vairākus gadus neizgāja no prāta, — leģitimēt tēva tiesības uz Akilli. Ar to saistītās grūtības bija ļoti lielas, tomēr viņš, noteikti apņēmies panākt savu, aizbrauca uz Turīnu un ar ministra Villamarīnas^94 atbalstu dabūja no karaļa apliecinājumu. Tas notika 1837. gadā, astoņus mēnešus pēc viņa aizbraukšanas no Parmas. Tur pa to laiku komisijā, kas pārvaldīja hercoga orķestri, viņu bija no-

mainījis grāfs Džuzepe Kantelli, bet vijolnieks de Džo-vanni, kurš bija stājies Binjāmi^95 paredzētajā vietā, 12. de cembrī diriģēja koncertā — Marijas Luīzas dzimšanas dienā.

Līdz ar to noslēdzās, tāpat kā daudzi citi, vēl viens laikposms Nikolo Paganīni vētrainajā dzīvē — Parma? periods un viņa ģeniālā diriģenta darbība. Viņam nu vajadzēja atšķirt jaunu nodaļu savā dzīvē un šajā sakarībā atkal doties ceļā, taču viņa spēki jau bija gandrīz izsmelti, un to pietika vairs neilgam laikam. Tādējādi slimības viņu spieda galīgi atteikties no plāniem aizbraukt uz Krieviju un Ameriku un apprecēt Šarloti Votsoni. Atsacīšanās — šis vārds kļuva par sava veida lozungu pēdējos viņa dzīves gados.

Tikko ieradies Turīnā, Paganīni devās uz teātri «Cari gnano» uz ģitārista Luidži Lenjāni koncertu. Viņš zināja, ka tas ir pazīstams ģitārists, kas spēlē viņam tikpat mīļu instrumentu kā vijole, un koncerts viņu ļoti interesēja.

«Es guvu lielu baudījumu,» viņš raksta Džermi 17. jūlijā. «Publika, ieraudzījusi mani ložā, sveica mani vētrainiem aplausiem un, kad gāju projām no teātra, tāpat sumināja.»

To pašu dienu viņš apmeklēja slaveno Dženovas rakstnieku Feliči Romāni un priecājās par šo tikšanos. Tas, kā Paganīni rakstīja vēstulē Džermi, viņu laipni uzņēmis un solījies palīdzēt Akilles leģitimācijas lietā.

Kādā no vēstulēm Džermi ap to pašu laiku mēs lasām:

«Aizrakstīju Rebico, ka ņemšu 10 akcijas, jo, pazīdams Parīzi, uzskatu to par labu darījumu...»

Rebico pārliecināja vijolnieku, kas sākumā svārstījās, iegādāties dažas akcijas, ko izlaida kāda biedrība, gatavodamās Parīzē atklāt mūzikas mācības iestādi. Vienmēr tik uzmanīgais un. apdomīgais, aizdomu pilnais un neuzticīgais Paganīni šoreiz ļāvās iesaistīties ārkārtīgi nedrošā pasākumā, kas laupīja viņam mieru līdz pat pēdējām mūža dienām. Bija sācies tas aklums, ar kuru, uzvēdījot sejā, viņu apveltīja Grūtsirdība.

Turīnā, kur vijolnieks nodzīvoja ne ilgāk par vienu mēnesi, viņš gribēja iesaistīties vēl kādā pasākumā, taču

Džermi un Torridžāni viņu no tā atturēja. Šāda tieksme neapdomīgi iesaistīties nedrošos un apšaubāmos finansiālos pasākumos arī liecina par dvēseles stāvokli,, kāds agrāk viņam nepiemita.

īstenībā Paganīni nebija nekādas vajadzības palielināt savu milzīgo bagātību. Nespēja saskatīt lietu patieso stāvokli, šaubas un nemiers iedvesa domas, ka viņš vēl nav pietiekami bagāts, lai varētu mierīgi nomirt, neraizēdamies par Akilles likteni. Zēns bija tikai vienpadsmit gadus vecs, un Paganīni, juzdamies slikti, allaž baiļojās no negaidītas katastrofas: tas darīja viņu nemierīgu arī agrāk, taču tagad, kad viņš sāka justies daudz sliktāk, viņa rūpes izvērtās par nebeidzamām mokām, kas nedeva mieru. Ja nebūtu dēla, Paganīni nekad nebūtu uzsācis dažādas finansiālas avantūras un iesaistījies jebkādos nedrošos pasākumos. Taču rūpes par Akilles nākotni — vienīgi tā izskaidrojama Paganīni rīcība dzīves pēdējos gados.

Oktobra sākumā Paganīni vēlreiz atgriezās Turīnā, Sājā laikā Paganīni dzīvē ienāca jauna persona, kurai bija liela nozīme viņa dzīvē, kad vijolnieks vēl dzīvoja Nicā. Tas ir grāfs Ilarione Spitaljēri no Cesoles, karaļa senāta priekšsēdētājs šajā pilsētā. Viņš uzaicināja Paganīni, lai tas šajā pilsētā sniegtu trīs koncertus. Vijolnieks piekrita un noteica uzstāšanās laiku decembra sākumā. Pēc tam viņš bija nodomājis braukt uz Maršēju un uzstāties tur. 23. decembrī viņš no Nicas rakstīja Džermi:

«Mans draugs,

lūdzu Tevi aizbildināt manu piespiedu klusēšanu (vēstulēs, jo domās es nekad nepārstāju ar Tevi sarunāties) par maniem trim koncertiem vietējā teātrī 15., 17. un 20. Es, kā vienmēr, biju laimīgs, saņēmis Tavu 16. datuma jauko vēstuli.»

Un piebilda: .

«Ceru, ka mūsu mīļais un cienījamais sinjors Džordāno jau atveseļojies, un tad es palūgšu viņu noīrēt Karalisko teātri Turīnā uz karnevāla pēdējo piektdienu, kas iekrīt, ja nemaldos, 3. februārī. Cerībā, ka tas izdosies, rīt pulksten trijos braucu uz Marseļu. Taču es noteikti atgriezīšos Dženovā, lai Tevi apkamptu un tūlīt laistos uz galvaspilsētu — izpildīt savu pienākumu un iepriecināt savū sirdi. Mana vijole vēl mazliet skaišas uz mani, taču pēc 6 vai 8 koncertiem, kurus sniegšu Marseļā, dusmas viņai pāries.

Dūšas man ir vairāk nekā spēku. Tomēr es priecājos, ka atkal esmu ķēries pie instrumenta un stājies publikas priekšā, tāpēc ka šāda uzpurināšana krietni palīdzējusi manai veselībai.»

Kontakts ar publiku piešķīra viņam mazliet možuma un enerģijas, tomēr viņš jau juta, ka izsīkst dzīvības avoti un līdz ar to arī viņa māksla, viņa burvība. Viņš skumji raudzījās uz savu vijoli, un viņam šķita, ka šis instruments, uzticams līdzgaitnieks tik daudzās darbošanās, tik daudzās cīņās un uzvarās, dusmojas uz viņu — skaišas, kā viņš, autodidakts dzimtajā valodā, tomēr tēlaini un īpatnēji pratis izteikt savas domas.

Viņa tālaika vēstulēs no Marseļas redzam ļoti skumju un sāpju pilnu izskaidrojumu, kā izbeidzas viņa koncertdarbība, ar kuru viņš, «kad bija vairāk dūšas nekā spēku», pūlējies spītēt ļaunajam liktenim, uzveikt slimību un no jauna iekarot publikas labvēlību.

«Marseļa, 1837. gada 22. janvārī.

Mans draugs,

atbildot uz Tavu jauko 31. decembra vēstuli, mums jāatzīstas, ka nākamie gadi būs tik laimīgi kā vēl nekad, ja mums izdosies saglabāt labu omu; tātad vajag tikai saņemt dūšu. Ja spēku man būtu mazāk nekā dūšas, es varētu būt apmierināts ar savu vijoles spēli trīs akadēmijās Nicā un arī šeit divos koncertos Lielajā teātrī... Šeit es vairāk neuzstāšos, jo esmu paziņojis, ka otrais koncerts būs pēdējais, cieši apņēmies, iekams atkal ņemšu vijoli rokā, salāpīt veselību ar kāda slavena vācu ārsta palīdzību, kurš man garantē pilnīgu izveseļošanos.»

Atkal skumjā virknē seko ārsti un zāles. Jaunas miesīgās ciešanas, ko sagādāja prostatas slimība, bija negantākas par jebkad agrāk izciestajām. Tās viņu nomāca, izvārdzināja, laupīja viņam spēkus. Varam iedomāties, kādam riskam un mocībām pakļāvās šis cilvēks, piekrizdams vissarežģītākām ārstnieciskām procedūrām, kā atzīmējis Berri, bez jebkādas aseptikas — jo Pastērs tolaik bija tikai piecpadsmit gadus vecs!

Tomēr Paganīni atkal un atkal noticēja ārsta optimistiskajiem apgalvojumiem un sāka sirdī lolot plānu par braucienu uz Ameriku.

Ak vai! — arī šoreiz viņa cerības izkūpēja kā dūmi — gan brauciens uz Ameriku, gan koncerts Turīnā.

«Mans draugs,» viņš bezcerīgi rakstīja Džermi 31. janvārī, «es, tāpat kā Tu, esmu gauži bēdīgs, ka nevaru da-

rīt, ko biju nodomājis, proti, 3. februāra vakarā Turīnā sniegt tik ļoti gaidīto akadēmiju. Bet kurš to būtu varējis iedomāties, ka tikai pēc diviem koncertiem šeit (kaut gan pilsēta vēlējās divpadsmit), lai drīzāk varētu atgriezties galvaspilsētā, mani nogāzīs no kājām nervu drudzis?»

Un tālāk:

«... ārsts apgalvo, ka es pilnīgi atspirgšu, vajag tikai nedaudz pacietības un mazliet laika.»

«Nedaudz pacietības un mazliet laika»... Rūgta ironija! Viņš vēl negribēja ļauties izmisumam, bet jau juta, ka iet bojā. Tagad viņam bija tikai viena vēlēšanās — atgriezties Dženovā. Viņš lūdza Džermi sagatavot testamenta blanku. Taču, tikko izbraucis no Nicas, viņš atkal saslima un nevarēja braucienu turpināt.

«Mans draugs,» 6. martā viņš rakstīja no Marseļas, «izbraucu sestdien un pa svētdienu, cīnīdamies ar ļoti stipru vēju, kaut kā aizkūlos līdz Nicai, kur pēc pusdienām biju spiests likties gultā, jo mani ļoti mocīja reimatisms un saaukstēšanās.»

Uzskaitījis zāles, diētu un procedūras, kādas viņam jālieto, viņš skumji nobeidz vēstuli:

«Tā ka, pagalam satriekts, es nevaru Tev paskaidrot, kas ir pārāks — vai manas ciešanas, ka neesmu varējis nokļūt līdz Turīnai, lai atvieglotu sirdi, vai miesīgās ciešanas, kas man jāiztur. Palīdzi man kopā ar Džordāno un Viņa ekselenci ministru Villamarīnu un neaizmirsti mani. Visām šīm nelaimēm ir arī sava labā puse — esmu te labi iekārtojies, un apkopšana te ir laba. Mans dēls, kuru mīlu kā vēl nekad, skūpsta Tevi, un es, gaidot Tavas vēstules, apkampju Tevi.

Ardievu. Tavs mīlošais draugs Paganīni,

Viesnīca «du Nord».

P. S. Ja būs kas jauns, es Tev rakstīšu. Pagaidām neņem ļaunā manu rokrakstu.»

Saaukstēšanās, reimatisms, iekaisums, asiņošanas, kata-rālais bronhīts... Skumja simptomu virkne, kas ielenc slimnieka gultu... Ak jā, te ir kāds labs līdzeklis pret klepu, un par to tūlīt jāraksta Džermi, varbūt arī viņam gadās saaukstēties:

«Lielisks līdzeklis pret katara klepu un gripu — ņem balto sīpolu, notīri, sagriez četrās daļās un ieliec čuguna podā, ielej tur divas glāzes ūdens un liec uz uguns. Kad puse ūdens iztvaikojusi, izņem sīpolu, ieber novārījumā divas vai tris unces cukura un ļauj mazliet pavārīties.

I

4

I

i2

Pēc tam dzer karstu, jo šāda dzira ir veselīga un dziedē plaušas. Es to dzeru rītos un vakaros un jūtos labi — elpot kļuvis vieglāk, un klepus pāriet.»

Vai var vēl plānot braucienu uz Ameriku? Var. Ar šādu cerību viņš atjaunoja sarakstīšanos ar Šarlotes tēvu un lika viņam iegādāties biļetes uz kuģi.

«Es atbildēju,» viņš raksta Džermi, «uz Tavu klātpie-likto Votsona vēstuli. Rakstīju viņam, ka patlaban neredzu iespēju izpildīt mūsu norunu, jo esmu stipri savārdzis; ja viņš ieteiks, varēšu doties ceļojumā jūnija beigās. Aizsūtīju ari paziņojumu uz Havru, lai tie kungi neieskaita Votsona rēķinā divas viņa pasūtītās biļetes uz kuģi.»

21. martā vēstulē draugam uzplaiksnās cerības stars:

«Vakar piecēlos no gultas, diena bija ļoti karsta; šodien ir ļoti auksts. Jūtos nedaudz labāk, lēni pastaigājos.»

Viņš cerēja, ka varēs «sēsties karietē pēc nedēļām divām». Tomēr pavasaris, dažas dienas paciemojies, aizgāja; atkal sniga, laiks kļuva- auksts, un tieši no tā Paganini ļoti baidījās ...

Beidzot spoži uzspīdēja saule un viņš varēja doties ceļā. Ar kuģi (ārsts viņam ieteica braucienu pa jūru, lai nebūtu jākratās karietē) 3. aprīlī^96 viņš ieradās Dženovā. Dzimtās zemes gaiss, satikšanās prieks ar Džermi un citiem draugiem tik labvēlīgi ietekmēja Paganini veselību, ka 3. jūnijā viņš varēja aizbraukt uz Turīnu, lai pateiktos Kārlim Albertam, kas viņam bija atļāvis leģitimēt tēva tiesības uz dēlu.

9. un 16. jūnijā viņš jutās tik labi, ka varēja spēlēt koncertā trūcīgo labā, un «Gazzetta piemontese» 10. jūnijā par pirmo no šiem diviem koncertiem rakstīja:

«Šis apbrīnojamais vakars pārspēja visu gaidīto. Teātris nevarēja uzņemt visus gribētājus. Cildenā dziņa, kas lika Paganīni vēlreiz iznākt uz skatuves, šķiet, sasniedza pašas virsotnes neatkārtojamā visaugstākās iedvesmas izpausmē. Viņu klausījās ar lielu uzmanību un koncentrēšanos, kas Īrija īpašā kontrastā ar tiešām neaprakstāmu aplausu brāzmām.»

Šis koncerts iejūsmināja Feliči Romāni sacerēt odu, kurā minēja visus Paganīni spēlētos skaņdarbus. Otram

koncertam arī bija lieli panākumi, un «Gazzetta piemon-tese» 19. jūnijā rakstīja:

«Otra akadēmija, kuru ievērojamais Paganini sniedza trūcīgo labā, notika piektdien teātrī «Carignano». Koncerts, tāpat kā pirmais, noritēja spīdoši, un tas vēlreiz apliecināja šā izcilā mākslinieka augsto meistarību, kurš spēlē visgrūtāko un reizē arī vispilnīgāko no visiem instrumentiem. Plašā auditorija apveltīja viņu dedzīgiem aplausiem ne tikai par spožo spēli, bet arī par viņa paša nepārspējamiem sacerējumiem. Ir zināms, ka Paganini ir ievērojams komponists un viens no slavenā Paēra labākajiem skolniekiem. Iespaidu par apbrīnojamo izpildījumu padziļināja arī apziņa, kādam cildenam mērķim vijolnieks koncertēja T'urīnā ... Tādējādi godājamā Paga-nīni akadēmijas paliks mums spilgtā atmiņā kā mākslinieka talanta un viņa cēlsirdības izpausme.»

Tie bija divi pēdējie Paganini publiskie koncerti. Viņa karjera bija ilgusi apaļus četrdesmit gadus, ja skaita no pirmās koncertturnejas pa Lombardiju un Toskānu, kurā viņš devās kopā ar tēvu 1797. gadā.

Turīnā' Paganini ieradās kopā ar Rebico, kurš gribēja ar viņu pārrunāt par mūzikas iestādes projektu Parīzē. Tāpēc 21. jūnijā vijolnieks atgriezās Francijas galvaspilsētā. «Jūs varat labi iedomāties, cik daudz svarīgākas ir tās lietas, kas mani aicina uz citām zemēm, nekā tas, ka man jāatstāj Itālija,» viņš rakstīja advokātam Luidži Torridžāni. Bet advokāts vēstulē Džermi 14. aprīlī jzteica pravietiskus vārdus:

«Vispār man šķiet, ir laba tiesa alkatīgu cilvēku vai tādu, kam vajadzīga nauda, un tie no Paganini bagātības lūko ieraust kaut ko ari savā kabatā. Viņi ielenc Paga-nīni, piedāvā viņam dažādus projektus, iekārdina ar lielu peļņu, viņiem nav svarīgi, kā pasākums izdosies, svarīgi gūt kādu labumu sev, izmantojot viņa bagātību. Taču mēs abi, mans dārgais, cienījamais draugs, jūtam, ka ir nepieciešams viņu pasargāt no tamlīdzīgiem līgumiem un neveicināt šīs nekrietnās operācijas.»

Diemžēl ne visi bija tādās domās, un Paganini Parīzē, burtiski, iekārdināja mirāža, ar ko nekorektiem un ne visai prātīgiem cilvēkiem izdevās viņu apstulbot. Runa ir par «Paganini kazino» — liela mūzikas centra dibināšanu viņa vadībā.

«Drīzāk ilgas pēc mākslas,» pareizi raksta Kodinjola, «nevis vēlēšanās nopelnīt naudu pamudināja viņu uz šo

kļūmīgo soli. Viņš gribēja pats sev gūt pārliecību, ka dievišķajā skaņu mākslā viņš kā līdz šim ir visvarens. Pēc tam kad tika atlikts nodoms pašam izdot savus skaņdarbus, kad sabruka projekts izveidot paraugorķestri Parmā un izgaisa sapnis par mierīgu atpūtu villā «Gaione», Rebico piedāvājumā viņš saskatīja vēl vienu cēlu dzīves mērķi.»

Rebico, Kodinjola raksta, bija «visai turīgs dižciltīgas izcelsmes dženovietis, Paganīni bērnības draugs, ļoti godīgs un labsirdīgs cilvēks, patriots, literatūras pazinējs, kas pats sacerēja dzejas un operu libretus. Viņš sagājās ar daudziem ievērojamiem itāliešu un ārzemju rakstniekiem un māksliniekiem. Viņš bija ļāvies iesaistīties šajā pasākumā, ko iecerējuši nekautrīgi avantūristi nolūkā saviem ne visai godīgiem mērķiem izmantot Paganīni vārdu un bagātību. Sākumā maestro, lai izpatiktu draugam, bija parakstījies uz nelielu skaitu akciju, vēlāk sapinās šajā pasākumā vēl vairāk nekā Rebico un nonāca nepatīkamā situācijā, kad pēc sākotnējā projekta izgāšanās tika iecerēts jauns pasākums, kura iniciatori bija citi cilvēki vai varbūt tie paši, tikai ar citiem vārdiem. Pirmā pasākuma iniciators bija Betoni, otrā — Flēra. Abiem bija viens un tas pats mērķis, kuram Džermi, protams, izrādīja pretestību, tomēr neprazdams šoreiz panākt savu.»

Tātad, tikko ieradies Parīzē, Paganīni tūlīt uzņēmās nopietnas saistības, par kurām neko neinformēja ne Džermi, ne Rebico. Džermi viņš tikai pasūrojās par savu veselību un 16. septembrī rakstīja:

«Ciešu visu laiku, tomēr turos. Homeopātisko ārstēšanos esmu atmetis, taču pakonsultējos pie doktora Ma-džendi, akadēmijas prezidenta. Viņš rādījās apmierināts, ka zarnās neatrada čūlu, par ko bija šaubījies. Viņš apgalvo, ka es kļūšu pilnīgi vesels. Cerēsim! Pagaidām padzīvošu Parīzē, tomēr šogad uz Krieviju nebraukšu; atlikšu līdz nākamajam gadam.»

Rebico sievai viņš tomēr atsūtīja vēstuli, kurā pastāstīja par «Paganīni kazino» un lepno dzīvokli, ko noīrējis, lai dzīvotu tajā pašā namā, kur iekārtots kazino.

«Kazino, 1837, gada 15. oktobrī.

Viss padarīts. Mans dārgais draugs Rebico ierindots «Paganīni kazino» dibinātāju skaitā... Viņa rīcībā ir trīsdesmit akcijas — tūkstoš franku katra, un viņš iecelts par kazino rīkotāju. Man atliek vienīgi prieks viņu apkampt.»

Kazino atklāšana bija paredzēta oktobra vidū ar vilinošu programmu:

«Sabiedrības mērķis ekspluatēt muzikālu un literāru iestādi ar nosaukumu «Kazino». Šajā iestādē tiks sakoncentrēti visi izpriecu veidi, kādus vien var piedāvāt publikai un daudzajiem ārzemniekiem, kas apmeklē Parīzi, — proti, mūzika, dejas, daiļās mākslas, pārrunas, daiļlasīšana, pastaigas, — un ļaus viņiem izmantot arī citus visdažādākos izklaidēšanās veidus.»

Tomēr pats lielākais vilinājums, protams, bija Paga-nīni, taču viņš atkal saslima.

«Mans draugs,» viņš rakstīja Rebico 2. novembri, «kazino atklāšana nenotika manas neparedzētās saslimšanas dēļ. Taču katrā ziņā neliec uz sevi ilgāk gaidīt, jo Tava klātbūtne pilnīgi nepieciešama, lai saglābtu Tavas naudas lietas.»

Rebico, izlasījis kāda franču avīzē, ka «Paganīni kazino» akcijas pārdod brīvi, sagrāba panika: viņš vēl nebija atdevis notērēto naudu un, nobijies, ka lieta ievirzījusies citādi, nevis steidzās uz Parīzi paglābt draugu no ļaunākām nelaimēm, bet palika Dženovā, jo saprata, ka Paganīni nokļuvis blēžu rokās un ir nopietni slims, tādēļ arī stāvoklis kļuvis daudz sarežģītāks.

«Mans draugs,» Paganīni rakstīja Džermi 17. novembrī, «nu jau pusotra mēneša man ir balss saišu paralīze un es nemaz nevaru parunāt. Ārsts, ļoti pazīstamais sinjors Madžendi, gan iegalvo, ka ar laiku es balsi atkal atdabūšot. Pašlaik, nespēdams sarunāties, esmu spiests ņemt palīgā spalvu un papīru, kad jāizšķir dažādi jautājumi, tāpēc ka man uzdots organizēt visu nepieciešamo kazino veiksmīgai atklāšanai, kas notiks ceturtdien, jo es to vēlos.»

Tiešām 25. novembri «Paganīni kazino» tika atklāts, bet Paganīni tur nepiedalījās. Ne tajā, ne turpmākajos vakaros viņš nevarēja pildīt viņam uzticētos pienākumus.

Bīstamais pasākums neglābjami izgāzās, un nesmalk-jūtīgie spekulanti vainoja Paganīni. Visa atbildība, pēc viņu vārdiem, gulstoties uz Paganīni, tāpēc ka viņš neesot izpildījis savus pienākumus — neesot uzstājies ar koncertiem viņa vārdā nosauktajā kazino. Paganīni, palicis viens blēžu barā, pavisam zaudēja mieru un cerības, viņam vairs nebija ne fiziska, ne garīga spēka. Viņš gulēja gultā, nespēdams parunāt, pilnīgā pagurumā. Kaut jel līdzās būtu bijis Rebico! Viņš, protams, nebūtu spējis

novērst katastrofu, bet kā vesels cilvēks būtu varējis kaut kur aiziet, kaut ko uzsākt, lai aizstāvētu sevi un draugu, saucot palīgā godīgu un uzticamu advokātu... Bet...

Tik bēdīgā stāvoklī Paganīni aizvadīja ziemu. Un jau pirmajās marta dienās, tiklīdz spēja spalvu noturēt pirkstos, neveiksmes vajātais Paganīni aizrakstīja Džermi nepiesardzīgu vēstuli, kurā izsūdzēja bēdas un izkratīja savu pavisam izmocīto sirdi:

«Mans draugs,

nu jau aprit četri mēneši, kopš neesmu Tev rakstījis. Nav vārdos izsakāms, ko esmu izcietis. Nerakstīju Tev tāpēc, lai Tu nepostos ceļā un nesastaptu mani šeit jau izdzisušu. Taču, paldies debesīm, sāku jau atspirgt un jūtos labāk. Kompānija «Kazino», kas sastāv no zagļiem un slepkavām, nupat, nupat bankrotēs. Rebico agri vai vēlu nožēlos, ka tik barbariski izturējies pret mani. Viņš ir visu manu nelaimju cēlonis. 60 tūkstoši franku un trīsdesmit viņa ieguldītās akcijas ir pagalam. Rebico man solījās, ka tūlīt atbraukšot uz Parīzi, tā ka es, viņu gaidot, nepieaicināju palīgā darījumu kārtošanā kādu citu no saviem draugiem.»

Un tālāk: «Nomierini mani, ak, mans dārgais Džermi. Man tik ļoti vajadzīgs draudzīgs vārds. Kaut arī esmu zaudējis balsi, mana sirds joprojām pieder Tev.»

Bargā, kailā patiesība ir šāda. Spekulantiem, kas apsēduši šo literāri muzikālo pseidoiestādi, bija vajadzīgs vienīgi Paganīni vārds, lai pievilinātu azarta spēles cienītājus. Tieši no tā bija cerēts gūt vislielāko peļņu. «Kazino» saimnieki neloloja nekādas lielās cerības par Paganīni veselību. Bija vajadzīgs kaut kas vairāk, nevis atsevišķi viņa koncerti, lai varētu segt milzu izdevumus, ko prasīja šādas elegantas iestādes noorganizēšana. Šāds pasākums varēja balstīties vienīgi uz azarta spēli. Vai Paganīni to zināja? Grūti ticēt, ka nebūtu zinājis. Bet, ja zināja, tad viņa līdzdalība šajā netīrajā pasākumā pelnījusi nosodījumu. Taču var būt arī tā: blēži viņu piekrāpa, iestāstot, ka pietiek ar viņa vārdu un zeltu varēs grābt liekšķerēm... Fakts ir tāds, ka atļauju azarta spēlēm «Paganīni kazino» nesaņēma, un tāpēc pusgadu pēc nodibināšanas pasākums bankrotēja. Fumagalli un Ptitvijs uzvēla vainu Paganīni, jo viņš neesot pildījis līguma noteikumus, un viņš tika ierauts nebeidzamos tiesu procesos, kuri, kā Eskidjē raksta, applūdinot viņu ar veselu

juru zīmogpapiru, galīgi sabeidza veselību un, bez šaubām, paātrināja viņa nāvi.

Kakla tuberkuloze, pilnīgi laupot balsi, padarīja viņu atkarīgu no citiem un Parīzes klimatā progresēja. Paga-nīni bija domājis, ka pavasarī — martā — kļūs labāk un viņš varēs aizbraukt uz Londonu un sniegt tur koncertus, tāpēc uzņēmās diezin kuro pēc skaita bezcerīgo mēģinājumu izārstēties. Tomēr 19. maijā viņš rakstīja draugam:

«Šajā sasodītajā klimatā es nevaru atveseļoties. Nezinu, vai braukšu uz Londonu. Iespējams, pret rudeni aizbraukšu uz Itāliju un pavadīšu tur ziemu.»

Pa to laiku it kā pēc barga likteņa lēmuma sasirga Paganīni vijole — arī tā zaudēja balsi. Kādreiz no rīta Paganīni, paņēmis rokā instrumentu, atklāja, ka kaut kas nav kārtībā: lieliskā «Gvarnēri» bija slima tāpat kā viņa saimnieks — vijole klusēja, vienīgi izdvesa dobju, žēlabainu skaņu. Ļoti noraizējies Paganīni devās pie kokles meistara Ž. Vijoma^97, tas uzmanīgi un rūpīgi pārbaudīja instrumentu un, neatradis nekāda ārēja defekta, teica, jādomā, vaina būšot iekšpusē. Vijoli vajagot atvērt. Paganīni satraucās, tomēr beidzot piekrita ar vienu noteikumu: operācija jāizdara tepat viņa mājās.

Otrā dienā Vijoms atbrauca pie viņa mājās. Paganīni iedeva viņam vijoli, apsēdās istabas kaktā un ar satraukumu sāka vērot kokles meistara darbošanos. Vajadzēja vijoli atvērt. To dara tā: iesprauž tajā īpašu nazi un kā ar sviru atvāž vaļā. Pie tam atskan sauss, sprakstošs troksnis. Šādas operācijas veikšanai nepieciešama liela erudīcija. Ak vai! — ja izdara kaut vienu neuzmanīgu kustību!... Vijoms paņēma nazi un ar drošu kustību iesprauda to lieliskās vijoles vākā... Paganīni gandrīz vai palēcās no krēsla. Pie katras skaņas nabaga mākslinieks nervozi sarāvās. Likās, nazis iegriežas viņa dzīvajā miesā, nevis vijolē... Pēdīgi muguriņa atdalījās no sāniem ... Operācija bija izdevusies!

Vijoms apskatīja «Gvarnēri» iekšpusi un teica, ka nepieciešama ārstēšana, kas prasīs vairākas dienas. Paganīni šī šķiršanās no drauga bija vesela traģēdija, taču neko nevarēja iebilst — un viņš atdeva vijoli Vijomam. Pēc dažām dienām tas atgriezās un atdeva vijoli teicamā

stāvoklī... Izrādījās, vijoli sadakterēt bija daudz vieglāk nekā vijolnieku pašu!

Vij oms izmantoja izdevību un izgatavoja vijoles kopiju — pilnīgu «Gvarnēri» dubultnieku — un parādīja to Paganīni.

— Lieliski! — iesaucās Paganīni, pamēģinājis vijoles skaņu, un nopirka to par 500 frankiem. Instruments tiešām bija ļoti labs. Pēc Paganīni nāves saskaņā ar testamentu šo vijoli saņēma Sivori, viņš vienmēr spēlēja tikai šo vijoli un maigi sauca to par «savu Vijomu».

Pēc kāda laika Vijoms vēlreiz apmeklēja Paganīni un apvaicājās, kā klājas «Gvarnēri».

— Ļoti labi, — vijolnieks atbildēja, — tā ir pilnīgi vesela.

Tad Paganīni izņēma no rakstāmgalda atvilktnes zelta kārbiņu, izgreznotu ar briljantiem.

— Es vēlēju izgatavot divas tādas kārbiņas, — viņš teica, sniegdams kārbiņu Vijomam, — vienu manam ārstam, otru manas vijoles ārstam. Mana atzinība ir vienādi liela, un atmiņas par to arī būs tādas pašas.

Vijoms bija ļoti iepriecināts par tik lepnu dāvanu. Taču viņa draugi apšaubīja, vai kārbiņa ir tīra zelta un briljanti īsti. Tad Vijoms to aiznesa uz Palerojalu pie kāda juveliera, un tas kārbiņas cenu novērtēja no 1500 līdz 1800 frankiem. Valodas par Paganīni sīkstulību bija tik izplatītās, ka neviens neticēja arī tad, kad viņš izdarīja cēlsirdīgu žestu. Tāpat bija arī vēlāk, kad viņš palīdzēja trūkumā nonākušajam, slimajam un visas cerības zaudējušajam Berliozam.

Tas notika tā paša 1838. gada decembrī. Paganīni nevarēja aizbraukt no Parīzes, kā bija iecerējis, tāpēc ka negribēja pārtraukt ārstēšanos, kaut arī tā nedeva jūtamus rezultātus, tomēr viņš to nepārtrauca un cerēja uz izdošanos.

Lai nevajadzētu domāt par savām likstām un mocībām, Paganīni komponēja.

«Komponēju divas ļoti lielas sonātes ar variācijām,» viņš rakstīja Džermi 11. jūnijā, «patlaban rakstu trešo. Pēc tam tās instrumentēšu. Tāpat jāinstrumentē arī grandiozais Koncerts ar zvanu. Ir jau tiesa, ka es pašlaik neuzstājos ar koncertiem, taču šie skaņdarbi darīs man godu un ienesīs naudu. Šeit, Parīzē, ir pamatīgi nelieši. Vēlāk pastāstīšu Tev ko tādu, ka Tu pabrīnīsies.»

Nelieši bija sastopami ne tikai «Paganīni kazino» vien. Nelietis bija arī kāds sinjors Duglass Lavdejs, kura vainas dēļ vijolnieks atkal nonāca avīžu jezgas centrā. Lavdejs bija jurists, pēc izcelšanās anglis. Paganīni ar viņu iepazinās sakarā ar «Kazino» lietām un kādu laiku — trīs ziemas mēnešus — dzīvoja viņa namā Senlazāra ielā. Lavdejam bija draugs ārsts homeopāts Krozerio, ar kuru viņš iepazīstināja Paganīni. Iespējams, ka Krozerio bija devis vijolniekam kādus padomus, taču Paganīni viņam diez kā neuzticējās. Kad Paganīni pārcēlās uz citu dzīvokli, viņš saņēma no Lavdeja vēstuli, kurā advokāts viņam piesūtīja milzīgi lielu rēķinu: 18 tūkstošus franku par juridiskām konsultācijām, 10 tūkstošus par sinjorīnas Lavdejas Akillem pasniegtajām klavieru stundām, 9800 franku par ārstniecisku konsultāciju. Pavisam 37 800 franku. Paganīni viņam, atbildēja ar sarkastisku vēstuli, savukārt uzstādīdams fantastisku rēķinu:

26 400 franku par stundām, ko bija pasniedzis mademoiselle Ladvejai, par muzikālajiem vakariem un tamlīdzīgi.

Aiz nepiesardzības un muļķības, nesapratis joku, Lavdejs šo Paganīni vēstuli publicēja laikrakstā «Gazzetta musicale», notēlojot vijolnieku par lielu skopuli, taču no tā viņam, nebija nekāda labuma, jo Paganīni tajā pašā laikrakstā lika nodrukāt nicinošu vēstuli, kurā izsmēja Lavdeja pieprasītās summas, norādot, ka advokāts — acīmredzot «vasaras karstās sezonas» gaidās — cerējis izplēst no viņa naudu sev, dēlam un draugam ārstam par labu.

Varam iedomāties, kā uzjautrinājās laikraksta lasītāji, vērojot divu sīkstuļu ecēšanos. Dabiski, ka pēc šādas polemikas Paganīni skopuļa reputācija nostiprinājās vēl vairāk, kaut gan taisnība bija viņa pusē, turpretī Lavdejs — blēdis un krāpnieks. Viss šis notikums beidzās ar to pašu kā Fetiša vēstule, kurā viņš bija atspēkojis leģendu par slepkavību, cietumu un biedrošanos ar velnu: cilvēki tomēr piekāra Paganīni skopuļa birku, un tā arī palika.

Paganīni uzņēmās vēl vienas liekas rūpes papildus daudzajām likstām un nelaimēm šajā nolādētajā 1838. gadā. Lai nelaimes mērs būtu pilns, nomira advokāts P. Eskidjē, kurš bija ļoti dzīvojis līdzi Paganīni saistībām ar «Kazino», aizstāvējis viņu tiesā un noņēmies ar Rebico akcijām. Paganīni bija gatavs Rebico visu piedot,

lai nezaudētu veco, labo draugu. Sājā laikā viņš rakstīja Džermi:

«Šeit ir ellišķīgs laiks. Reimatisms ļoti lauž kājas, katru nakti mani nomoka klepus un drudzis. Ilgojos pēc Itālijas klimata. Ārsti man nemaz nepalīdz.»

Taču, atlaidis vienu ārstu, Paganīni tūdaļ aicināja otru. Dažas dienas pēc šīs vēstules pat Dženovā izplatījās valodas, ka Nikolo veselības stāvoklis ir bezcerīgs, bet vēlāk atkal kļuva zināms, ka kāds jauns ārsts esot viņu izglābis.

«Mans draugs,» viņš rakstīja Džermi 16. augustā, «esmu bezgala pateicīgs par laipno ielūgumu, gribu Tev pateikt, ka patlaban brauciens uz Itāliju jāatliek, un, kad Tu zināsi apstākļus, Tu man piekritīsi. Pēc tam kad mani bija pametuši visi Parīzes un vācu ārsti, es nolēmu pakonsultēties pie kāda mediķa, ko man ieteica sinjors marķīzs Džanlukīno Duraco. Tas ir ārsts Beneks no Bordo, viņš šeit ar pārsteidzoši labām sekmēm ārstējis citus. Viņš mani apmeklēja vakarvakarā un aizejot deva niecīgas cerības uz izveseļošanos. Otrā dienā viņš atsūtīja norādījumus, pēc kuriem man vajadzētu vadīties. Tātad man vajag daudz ēst, četrreiz dienā ā la lourchette, ēdienreižu starplaikā dzert kādu uzlējumu un ar ļoti karstu, gandrīz verdošu ūdeni ar sūkļa palīdzību apslacīt kājas no ceļiem uz leju — rītos un vakaros. Pēc trim dienām viņš atkal ieradās pie manis un, dažas reizes pataustījis pulsu, atrada, ka vērojama zināma uzlabošanās. «Jūs esat glābts,» viņš man teica. «Es visas jūsu slimības izārstēšu. Nekāda plaušu karsoņa jums nav... Apsolu atdot jūs Eiropai dzīvu un veselu, stipru un izturīgu...» Šis ārsts maksu neņem par atsevišķu vizīti, bet par visu ārstēšanu kopumā. Ja notiktu, kā viņš sola, es būtu ar mieru viņam atdot pat savu vijoli!»

«Pat savu vijoli»! Tas bija Paganīni lielākais dārgums. Kaut tikai kļūtu vesels... Diemžēl arī šoreiz veselības uzlabošanās bija ļoti niecīga. Sākās arī tiesas process, tikpat nepielūdzams kā slimības. 28. novembrī Paganīni rakstīja Džermi:

«Mans dārgais draugs,

Tava pamatotā klusēšana man rada pārliecību, ka Tu esi saņēmis manu vēstuli, kurā lūdzu Tevi nerakstīt, jo šajās dienās aizbraukšu uz Marseļu. Līdz pat šim laikam biju aizņemts ar tiesu lietām, taču tuvākajās dienās būšu brīvs un noteikti aizbraukšu, jo ļoti gribu redzēt sauli, kas

Parīzē ir rets viesis. Aizkavēšanās iznāca ar to pašu nelaimes puļnu Rebico. Dod dievs, man pacietību!»

Tālāk seko bēdu nomākts izsauciens:

«Mana sirds alkst mierinājuma...»

Reizēm Paganīni, jādomā, jutās tā, it kā grimtu bezdibenī. Tad viņš meklēja patvērumu mūzikā — viņš vai nu komponēja, vai spēlēja Bēthovenu. Vēstulē Džermi 1838. gada 3. augustā viņš rakstīja:

.«Gaidu un nevaru sagaidīt, kad varēšu aizbraukt uz Dženovu. Tas varēs notikt mēneša beigās. Paņemšu līdzi Bēthovena pēdējos kvartetus, kurus gribu nospēlēt Tev priekšā.»

«Ceru, Tev ļoti iepatiksies Bēthovena pēdējie kvarteti, kad es tos diriģēšu,» viņš rakstīja Džermi pēc gada vēlreiz — 7. septembrī, no Marseļas.

Vai daudzi tajos gados saprata mūziku, kas nebija šim laikam domāta un ko laikabiedri nespēja novērtēt? Pēdējā saskaršanās ar mākslas kalngalus sasniegušo Bēthovenu atvēra acis neglābjami slimajam Paganīni un deva izpratni par šā ģēnija sūtību, kurš guvis nemirstību. Šo Bēthovena kvartetu saturs, bez šaubām, bija vislielākais un patiesākais iepriecinājums dženovieša iztvīkušajai dvēselei.

* *

Kādu vakaru viņš saņēma spēkus un ieradās koncertzālē. Tas notika 16. decembrī, kad Berliozs konservatorija diriģēja ne tikai «Fantastisko simfoniju», bet arī «Haroldu Itālijā», ko bija pabeidzis 1834. gada 24. jūnijā. Kopš Paganīni bija ieradies šeit, Parīzē šo skaņdarbu izpildīja pirmoreiz. Paganīni šai simfonijai savā ziņā bija stāvējis kūmās, jo tās pirmmets bija nepabeigtā simfonija violai, ko Berliozs gribēja veltīt Paganīni. Tāpēc vijolniekam jo sevišķi gribējās to dzirdēt. Taču arī bez šī sevišķā apstākļa Berlioza personība bija atstājusi uz viņu lielu iespaidu jau 1833. gada decembra koncertā, un vijolnieks ļoti interesējās par viņa mūziku. Franču komponista pēdējais darbs «Benvenuto Cellīni», izsakoties tās autora vārdiem, ir ticis «Operā» «izgāzts cauri» dažus mēnešus agrāk — 11. septembrī. Paganīni bija šīs izgāšanās liecinieks un, aizejot no teātra, sarūgtinājumā teicis:

— Ja es būtu «Operas» direktors, šodien pat parakstītu līgumu ar šo jauno cilvēku, lai viņš man atnes vēl trīs

partitūras, samaksātu uz priekšu, un tas būtu izdevīgs darījums.

Pēc skaļās izgāšanās Berliozs aiz sarūgtinājuma saslima, viņam sākās plaušu karsonis. Viņš vairs nevarēja neko ne darīt, ne rakstīt, taču vajadzēja dzīvot kaut vai savu tuvinieku dēļ, un viņš izdarīja vēl vienu mēģinājumu — sniedza divus koncertus konservatorijā. Otrajā viņš programmā bija iekļāvis «Haroldu Itālijā».

Dosim vārdu Berliozam:

«Es jau teicu, ka Paganīni pirms aizbraukšanas no Parīzes mani ierosināja komponēt «Haroldu». Viņa prombūtnes laikā šī simfonijā tika atskaņota vairākas reizes, taču vēl nekad manos koncertos pēc viņa atbraukšanas; tāpēc viņš to nepazina un tajā dienā klausījās pirmo reizi.

Koncerts nupat bija beidzies. Es biju pārguris, sviedriem noplūdis un vēl trīcēju, kad durvīs parādījās Paganīni ar savu dēlu Akilli; viņš pienāca man klāt, sparīgi žestikulēdams. Balsenes slimība, kas vēlāk noveda viņu kapā, jau toreiz bija viņam pilnīgi laupījusi balsi, un tāpēc, ja apkārt nebija pilnīgs klusums, vienīgi viņa dēls varēja sadzirdēt vai, pareizāk, noprast, ko viņš saka. Paganīni pamāja zēnam, tas uzkāpa uz krēsla, pieliecās tēvam pie lūpām un sāka uzmanīgi klausīties. Pēc tam Akille nolēca no krēsla un, pienācis man tuvāk, sacīja:

— Mans tēvs lika man, mesjē, apliecināt jums, ka nekad vēl savā mūžā nav guvis no koncerta tādu iespaidu, jūsu mūzika viņu stipri saviļņojusi un, ja viņš sevi neatturētu, tad būtu pateicībā kritis jūsu priekšā ceļos.

Dzirdot šos dīvainos vārdus, es nevilšus sakustējos, paužot apjukumu un neticību; tad Paganīni satvēra mani aiz rokas un, cik nu spēja, nogārdza: «Jā, jā!» — aizrāva mani līdzi uz skatuvi, kur vēl bija palikuši daudzi mani mūziķi, nometās ceļos un noskūpstīja man roku. Nav izsakāms, cik ļoti biju apjucis; es stāstu, kā tas bija, un vairāk neko.

Stipri sakarsis izgāju laukā asajā, aukstajā vējā un uz bulvāra satiku Armānu Bertēnu un apstājos, lai pastāstītu, kas uz skatuves nupat bija noticis. Mani sagrāba aukstums, un, mājās pārnācis, es atkal likos gultā vēl slimāks, nekā biju.

Otrā dienā, kad es viens gulēju savā istabā, ienāca mazais Akille.

— Mans tēvs ļoti noskums, — viņš man teica, — kad uzzinās, ka jūs arvien vēl slimojat, viņš būtu atnācis ari pats, ja nebūtu tik slims. Te ir vēstule, kuru viņš man lika jums nodot.

Es gribēju atplēst vēstuli, taču zēns mani atturēja:

— Atbilde nav vajadzīga, tēvs teica, lai jūs to izlasāt, kad būsiet viens.

Un viņš ātri izgāja.

Domādams, ka vēstulē būs laimes vēlējumi un apsveikumi, es to uzplēsu un izlasīju sekojošo:

«Mans dārgais draugs,

kopš aizgājis Bēthovens, vienīgi Berliozs ir spējis viņu atjaunot. Ar baudu klausoties Jūsu dievišķos skaņdarbus, kas cienīgi tāda ģēnija, kāds esat, es uzskatu par pienākumu lūgt, lai Jūs parādītu man laipnību un pieņemtu kā manas cieņas apliecinājumu divdesmit tūkstošus franku, kurus Jums izsniegs mesjē barons de Rotšilds, tiklīdz uzrādīsiet šeit klātpielikto rīkojumu. Lūdzu Jūs uzskatīt mani par Jūsu visuzticamāko draugu.

Nikolo Paganīni.

Parīzē, 1838. gada 18. decembri.»

Berliozs pietiekami labi prata itāliešu valodu, lai varētu saprast rakstīto, taču bija tik pārsteigts, ka domas juka un šķita, viņš kaut ko būs pārpratis. Tad viņš paņēma lapiņu, kas bija ielikta vēstulē un adresēta Rotšil-dam, un izlasīja franciski rakstīto:

«Mesjē baron Rotšiid, lūdzu Jūs nodot mesjē Berliozam tos 20 tūkstošus franku, kurus es vakar noguldīju savā rēķinā Jūsu bankā.»

Nespēdams piecelties no gultas, komponists tūlīt nosūtīja pateicības vēstuli augstsirdīgajam labdarim:

«Ak, cienījamais un dižais māksliniek, kā lai izsaku Jums savu pateicību? Es neesmu bagāts, bet ticiet man — tik ģeniāla cilvēka palīdzība, kāds esat Jūs, saviļņo mani tūkstoškārt vairāk, tāpat kā Jūsu augstsirdīgā devība. Man trūkst vārdu izteikt manas jūtas, es steigšos Jūs apkampt, tiklīdz vien varēšu celties no gultas, pie kuras šobrīd esmu piesaistīts.

Befliozs.»

Runas par Paganīni dāvinājumu vienā mirklī aplidpja visu Parīzi, un divu dienu laikā Berlioza dzīvokli apsēda vesels pūlis mākslinieku, kuri paši savām acīm gribēja

izlasīt «skopuļa» vēstuli. Pēc tam sekoja komentāri, un Zils Žanēns «Journal des Débats» slejās 1838. gada

24. decembrī publiski atteicās no saviem niknajiem pārmetumiem, paziņodams, ka esot kļūdījies, Paganīni nosodot, un dziļi nožēlojot to, ko rakstījis dusmu un sarūgtinājuma brīdī.

Pēc sešām dienām Berliozs jutās pietiekami atspirdzis, lai varētu apmeklēt Paganīni. Viņam teica, ka vijolnieks viens pats pastaigājoties biljarda zālē.

«Es iegāju, mēs apkampāmies un aiz jūtu pārpilnības nespējām izteikt ne vārda. Pēc tam es sāku kaut ko murmināt, cenzdamies izteikt savu pateicību. Taču Paganīni mani pārtrauca ar vārdiem (klusums zālē bija tik liels, ka varēju sadzirdēt viņa vārdus):

— Nerunājiet vairs neko! Nevajag! Tas manā mūžā ir pats dziļākais apmierinājums, ko jebkad esmu piedzīvojis. Jūs nekad neuzzināsiet, cik ļoti mani saviļņoja jūsu mūzika — kopš gadiem neesmu dzirdējis neko līdzīgu!... Taču tagad, — viņš piebilda, uzsizdams ar dūri pa galdu, — visi tie, kas vērsušies pret jums, neuzdrošināsies vairs neko iebilst, jo viņi gan zina, ka es šajā lietā ko saprotu im neesmu visai piekāpīgs!

Ko viņš ar to gribējis Sacīt? Varbūt to: «Mani tik viegli nevar iejūsmināt ar mūziku,» — vai arī: «Es ne tik viegli šķaidos ar naudu,» — vai arī: «Es neesmu bagāts.»

Sardoniskais tonis, kādā tika izteikti šie vārdi, manuprāt, izslēdz pēdējo iztulkojumu.»

Runājot par Paganīni skopumu, Berliozam bija pašam savs un pilnīgi pareizs spriedums.

«Daudzi negrib tam ticēt,» viņš rakstīja savai māsai Adelei 20. decembrī, pastāstīdams par Paganīni velti, «bet ir tā, ka daudzi neizprot tādu mākslinieku, kāds ir viņš. Paganīni bezgala nicinoši izturas pret visādām materiālām vajadzībām un visu dzīves spožo ārišķibņ, tāpēc viņam žēl pat vismazāko izdevumu, ko tā prasa, taču vienmēr, kad ir runa par Mākslu, viņš dvēselē ir cēlāks un augstāks par ikvienu citu. Vakar viņš to pierādīja.»[98]

Pats Paganīni, atbildot uz jautājumu «Journal des Débats», savu rīcību izskaidroja šādi:

«Es to darīju Berlioza un pats savā labā. Berlioza labā tāpēc, ka redzēju: jauns un vīrišķīgs cilvēks šajā smagajā cīniņā ar skaudīgo viduvējību un tukšiem ļautiņiem var ciest smagu sakāvi, — un es sacīju sev: «Viņam jāpalīdz.» Bet savā labā tāpēc, ka vēlākos laikos tas tiks pienācīgi novērtēts un, kad sāks uzskaitīt goda titulus, kādus esmu guvis mūzikas laukā, ne gluži pēdējā vietā būs tas fakts, ka es pirmais saskatīju ģēniju un norādīju uz viņu, lai visi par viņu sajūsminās.»

Paganīni, tāpat kā visi mākslinieki, sirds dziļumos bija naivs. Taču arī ļaunvēļu netrūka. Tūlīt paklīda visdažādākās baumas, ka šie 20 tūkstoši franku nemaz neesot bijusi viņa nauda. Tika minēta Bertēna — «Journal des Débats» īpašnieka — vārds. Citi apgalvoja, ka vijolnieks devis šo naudu tikai tāpēc, lai iežēlinātu Parīzes publiku, kuru Žanēna cietsirdīgais raksts jau 1834. gadā bija noskaņojis pret viņu. Bet vai šie nožēlojamie ļautiņi nezināja, ka Paganīni, būdams vairs tikai ēna pret to, kas viņš bija agrāk, pat necerēja, ka varēs sniegt koncertus Parīzē, vienīgi ilgojās nokļūt siltākā zemē?... Pārējie var fantazēt, ko vien vēlas. .Bet tas, kurš pēta, izseko un uzzina par Paganīni dzīvi tuvāk, nedrīkst pat ne uz brīdi pieļaut, ka viņš būtu bijis spējīgs sarīkot šādu komēdiju.

Nē, Paganīni palīdzēja Berliozam, neviltota un brālīga dvēseles impulsa mudināts. Būdams slims, izskatīdamies daudz vecāks par saviem gadiem, nemierīgas dzīves izvārdzināts, stāvēdams jau kapa malā, viņš pasniedza roku jaunam māksliniekam, kuru ļaunais liktenis pirms laika gatavojās iegrūst postā. Paganīni sadzirdēja viņa mūzikā ģēnija spēcīgo spārnu trīsas, juzdamies dziļi aizgrābts no viņa mūzikas, un visupēdējā sarūgtinājuma un vislielākā izmisuma stundā viņš pacēla to pāri cilvēku niecīgumam, izvilka no fizisko un dvēseles ciešanu tumšā loka, kuras atriebās, nomāca un dzina viņu postā.

Cēlsirdīgais žests un augstsirdīgā dāvana bija tikai līdzeklis, ar ko aizejošais ģēnijs izteica savu sajūsmu un ' pateicību dzimstošam ģēnijam. Rezultātā radās šedevrs — «Romeo un Džuljeta». Berliozs šo simfoniju sāka rakstīt tūlīt pēc šī notikuma, veltīja to Paganīni un partitūrā ierakstīja: «Šī simfonija, kas iesākta 1839. gada 24. janvāri, pabeigta tā paša gada 8. septembri un pirmo reizi atskaņota konservatorijā tās autora vadībā nākamā gada 24. novembri.»

Arī vēstulē Humbertam Ferrānam 1840. gada 31. jan-74 4

vāri, ziņodams par šā jaunā darba panākumiem, Berliozs piezīmēja: «Paganīni ir Nicā, šajās dienās saņēmu no viņa vēstuli; viņš ir sajūsmā par «savu darbu». Tas tiešām ir viņa skaņdarbs, viņam tas parādā par savu tapšanu.»

Divdesmit celurla nodala PĒDEJIE BRĪZI

Ievaino visi, bet pēdējais nogalina.

Uzraksts uz veca torņa pulksteņa ciparnīcas

Dažas dienas pēc Berlioza koncerta Paganīni beidzot varēja atstāt Parīzi,

«Es atliku aizbraukšanu no Parīzes,» viņš rakstīja Džermi no Marseļas 17. februārī, «kāda nelieša spekulanta apmelojuma dēļ, kurš bija iegalvojis karaļa prokuroram, it kā es ar četriem ūsainiem un apbruņotiem vīriem būtu grasījies viņu nogalināt paša mājā. Tāpēc dažādu liecinieku nopratināšanā pagāja gandrīz divi mēneši un es nevarēju aizbraukt. Pēc tam apsūdzība, kā jau bija sagaidāms, tika atcelta.»

Tas bija «Kazino» blēžu bandas vēl viens nodevīgs gājiens.

Marseļā, šķiet, klimats darīja labu slimajam Paganīni. Viņš apmetās sava drauga mesjē Brēna mājā un atkal varēja ar prieku pievērsties mīļotajai mākslai — kvartetiem. Šeit vijolnieks tuvu sapazinās ar Hosē Galofrē no Barse-lonas, pret kuru izjuta dziļas simpātijas, pat sniedza viņam dažas stundas un, viņam klausoties, atskaņoja Kaprīzes.

Konestabile stāsta, ka slimais Paganīni sēdējis uz dīvāna istabā, kas pilna visādiem instrumentiem, notīm un medikamentiem. Akille viņam sniedza instrumentus, un Paganīni gan trinkšķināja franču ģitāras stīgas, gan spēlēja uz sava iemīļotā «Gvarnēri» kādu jautru vai skumju melodiju, kas aizkustināja klausītājus. Dažreiz viņš spēlēja Bēthovena kvartetus, un, pēc Galofrē stāstījuma, izpildījums bijis nepārspējams, kaut gan mūziķa veselība jau bija neglābjami aizlauzta. «Galofrē,» raksta Konestabile, «arīdzan labs lietpratējs glezniecībā, man teica, ka pēdējos dzīves mēnešos vijolnieks kļuvis tik vājš, ka žēl bijis skatīties. To viņš attiecināja uz vijolnieka ļauno slimību.»

1839. gada 26. janvārī Paganīni rakstīja Džermi:

«Mans draugs Brēns ļoti priecājas, ka iemantojis Tavu cieņu, un vēlas, tāpat kā es, lai Tu atbrauktu uz Marseļu kaut vai uz divām nedēļām; Tu varētu dzīvot man blakus, un mēs Tev spēlētu Bēthovena pēdējos kvartetus.»

Šajā pēdējā dzīves periodā Paganīni vēl viena sirdslieta bija instrumentu iegāde. Par to viņš bieži rakstīja Džermi, Migonē, Merigi un bija savācis lielisku kolekciju dārgu vijoļu, violu un čellu.1 No Marseļas 17. februārī viņš uzdeva Džermi savākt dažādos instrumentus, kurus atstājis vairākās Itālijas vietās, un atsūtīt viņam. Viņš gribēja ap sevi sapulcēt savus vecos draugus, lai pievienotu tos pēdējā laikā iegādātājiem.

«... būtu labi, ja Tu atbrauktu marta beigās un paliktu pie mums pāris nedēļu, mēs izmēģinātu čellus, lai Tu redzētu, kāda tiem atšķirība, un Tu pabrīnīsies par manu Stradivāri. Tavam Gvarnēri nav īsti tāda skaņa, kādai vajadzētu būt, taču tas daļēji atkarīgs no dvēseles un tiltiņa, kuru lūkosim nomainīt.

Pie Kārli atrodas mana Amati viola, un es gribētu, lai Tu man to atsūti, tāpat arī Gvarnēri čellu, kuru man dāvināja Milceti Boloņā. Paņem no Parmas manu Stradivāri violu kopā ar Amati čellu, ja vien, protams, tas nav vajadzīgs Tev pašam, atsūti tos kopā ar Stradivāri un Andrea Gvarnēri vijolēm uz Marseļu.»2

Viņa veselības uzlabošanās bija tikpat niecīga, cik ilu-zoriska. Jau 3. februārī Paganīni sūrojās Džermi:

«Es vēl arvien nevaru atspirgt. Gremošanas traucējumi, reimatisms un nespēks ceļgalos man dara lielas raizes.»

1 Aristide Manasero rakstā «Jauni dokumenti par Nikolo Paganīni» (kas ievietots «Nuova antologia» 1910. gada 16. februārī, raksts 689) uzsver, ka instrumenti, kas nāves dienā tika atrasti pie Paganīni, bija šādi: septiņas Stradivāri vijoles, viena' Džuzepes Gvarnēri darināta vijole, viena — Andrea Gvarnēri, viena — Džuzepes Gvarnēni del Džezu, divas — Nikolas Amati, viena — Tononi, viena — Rudžērj; četri čelli: divi — Antonio Stradivāri, viens — Andrea Gvarnēri, viens — Rudžēri; Stradivāri viola; bez tam mazā vijole, mandolīna un ģitāra. Vēl viena Amati viola palika Kārli ģimenē. Vēl 1835. gadā Paganīni lūdza Pacīni iegādāt viņam kādu Stradivāri vijoli un čellu.

2 Nemiera un satraukuma pilnajā pierakstā pie 1839. gada 8. aprīļa vēstules lasām: «Vijole, kuru atradu Andrea Gvarnēri vietā, ir tā, kuru man iedeva ģenerālis Pino un kuru es tūdaļ sazīmēju par Džuzepes Gvarnēri del Džezu darinātu. Bet kas noticis ar manu Andrea? Vai tā ir Parmā vai pie Kārli?... Panna jābūt Vijoma vijolei — tai, kura ir manējās kopija; es neatceros, vai esmu no Kārli paņēmis minēto Andrea. Ja Tu kaut ko zini par to, paziņo man, lai es Kārli veltīgi neprasītu. Paliec, sveiksi Atvaino par rokrakstu.»

19. martā viņam kļuva daudz ļaunāk.

«Man uznāk,» Nikolo rakstīja, «biežas lēkmes, un tāpēc es jau 6 dienas un 6 naktis neesmu gulējis. Nejūtu ne mazāko atvieglojumu. No nepārtrauktām ciešanām esmu kļuvis tik nespēcīgs, ka nevaru piesēsties instrumentēt savus skaņdarbus Londonai... Tomēr ceru, ka pavasaris man spēs palīdzēt...»

Tātad pie visām citām nelaimēm klāt nāca arī bezmiegs. Tagad Paganīni vairs nevarēja kā kādreiz rast atpūtu dziļā miegā, kas sniedza zināmu atvieglinājumu. Visu šo likstu vajāts, viņš ne tikai parūpējās par Akilli, kuru nodeva Marseļas koledžā, bet arī par māsu bērniem, kurus gribēja izskolot uz sava rēķina. Kurš vēl varētu noliegt, ka vijolniekam ir laba, atsaucīga sirds, — pat smagi slims, «nomocīts», kā viņš raksta kādā no savām vēstulēm, viņš vēl atrod spēku padomāt par tuvākiem un tālākiem radiniekiem. Maigā mīlestība pret Akilli, liekas, aptvēra arī radu bērnus. Ne tikai par viņiem vien Paganīni augstsirdīgi rūpējās šajos pēdējos ciešanu mēnešos, bet arī par Karlo Binjāmi, kuram nosūtīja garu vēstuli ar draudzīgiem padomiem, un uz Rebico viņš nespēja dusmoties, vēlēdamies viņam piedot un izlīgt.

Pavasarī Paganīni sāka justies «mazliet labāk» un nolēma braukt uz Balarukas kūrortu Pirenejos un tur saņemt ārstēšanās kursu ar peldēm un dūņu vannām. Taču jūnijā sāpes kļuva stiprākas, un brauciens tika atlikts.

Svētā Ludviķa dienā, «savas lielākās kaislības vilināts», kā raksta Konestabile, viņš, atbalstījies uz Galofrē rokas, kājām aizstaigāja līdz Marseļas centrālajai baznīcai, kur noklausījās Kerubīni «Rekviēmu» un Bēthovena «Svinīgo mesu». Bija jau zināms, ka Paganīni ieradīsies baznīcā, un, viņu gaidot, vēl neuzsāka garīgās mūzikas atskaņošanu. Viņš ieradās ap pulksten desmitiem, un visu baznīcēnu skatieni pievērsās viņam. Dievkalpojumam beidzoties, viņš, no baznīcas iznācis, iesēdās karietē un izbrauca ārpus pilsētas pabrokastot lauku krodziņā.

Jūlija sākumā viņš aizbrauca uz Balaruku un palika tur divas nedēļas, taču nekāda labuma nebija.

«Kūrortā es sabendēju savu nervu sistēmu,» viņš rakstīja Džermi no Monpeljē, «un man jākonsultējas šeit pie ievērojamiem profesoriem. Tomēr — sev par apmierinājumu — es ilgojos katrā ziņā dzirdēt slavenā doktora Lalemaņa domas, kurš pašlaik atrodas Vernē kūrorta.

Braukšu turp — no šejienes trīsdesmit divas jūdzes —• kāda drauga un krietna kalpotāja pavadībā.»

Un tālāk:

«Šeit es uzzināju, ko saka par manām kaitēm kāds slavens dakteris, kurš tomēr nestrādā kā praktizējošs ārsts, jo viņš ir filozofs, ļoti gudrs. cilvēks, viscienījamākais vīrs Monpeljē.»

Doktora, filozofa un ārsta Gijoma domas ir interesantākas no psihoanalīzes viedokļa nekā no diagnostikas viedokļa. To būtība ir šāda: «Tā kā es nekad neatsakos no iespējas ko pamācīties, steidzos Jums izteikt savus apsvērumus par slavenā maestro slimību. Varu tos formulēt divos vārdos: Paganīni — tā ir liesmaina dvēsele, kas saplūdusi kopā ar vijoli. Dvēsele ir vesela, bet harmoniskajam ietvaram ir ļoti plānas sieniņas, stīgas ir veselas, bet nav uzskaņotas un vāji vibrē. Galējs nervu sasprindzinājums, muguras smadzeņu jostas daļas bojājums, sifilisa vīruss, kas bojājis aukslēju lokus un varbūt visas aukslējas. Tas ir tas, ko es redzu. Runājot par to, kas būtu darāms, man vispirms jāzina, kas ir darīts. E. Gijoms.»

No Vernē Paganīni, kļuvis možāks, 3. augustā rakstīja Džermi:

«Mans draugs!

Šeit saņemu daudz pagodinājumu no kūrorta viesiem — visi tie ir ļoti cienījami ļaudis. Vieta šeit klusa, patīkama, labs uzturs, tīrs gaiss, un profesors Lalemanis, mani dažādi izjautājis, apskatījis un izklausījis, saka, es esot pilnīgi vesels. Mana slimība — tas ir vispārējs nervu vājums, tāpēc ka es tos neesmu taupījis, tomēr šeit pēc peldēm un dušas mana veselība pamazām, pašam nemanot uzlabošoties. Minētajam profesoram medicīnā ir dieva tā tēva reputācija, kurš dara brīnumus.»

Tiešām — tas būtu milzīgi garš saraksts, ja gribētu minēt visus ārstus, kuri dziedinājuši Paganīni! Visus viņš vairāk vai mazāk uzskatīja par brīnumdariem, tiklīdz tie viņam apsolīja kaut nedaudz atvieglot ciešanas. Taču brīnumi diemžēl neturpinājās ilgi.

Šajā laikā Paganīni uzzināja, ka Antonija Bianki izgājusi pie vīra.

«Viņa,» viņš rakstīja Džermi, «kopā ar vīru atgriezdamās no Parīzes, apmeklēja manu dēlu, kuram es rakstīju, lai viņš nesarakstās ar viņu un nesauc par māti, jo viņa no tā atteikusies.»

Un tālāk:

«Kā es vēlētos, kaut Lalemanis .mani sūtītu uz Itāliju pabeigt ārstēšanos; taču viņš ir holeriska temperamenta cilvēks, tāpēc es vienīgi apvaicājos, cik ilgi man vēl vajadzēs ārstēties. «Šeit,» viņš atbildēja, «es nevaru precīzi pateikt, taču ne mazāk kā 80 dienas.» Tas mani ļoti apbēdina ...»

Kā skumju komentāru lasām rakstiņu, kas publicēts «Moniteur universel» 23. augustā:

«Šajās dienās Vernē kūrortā ieradās Paganīni doktora Lalemaņa pavadībā. Paganīni izskatās kā ēna, tik ļoti viņš ir novājējis. Viņš ir zaudējis balsi un sazinās vienīgi ar savu ugunīgo acu skatienu un stūrainiem žestiem. Viņš izkāpa no karietes ar savu vijoli — viņa slavas instrumentu. Slimajam ieteikts avots «Elīza», kura temperatūra ir 22 grādi.»

Tomēr arī avots «Elīza» slimajam neko nepalīdzēja, un septembra sākumā viņš atgriezās Marseļā. Tieši šajā laikā viņš Džermi izteicis cerību, ka Bēthovena pēdējie kvarteti — viņa vadībā — Džermi «bezgala» patikšot.

Drīz viņš kopā ar mazo Akilli sēdās kuģī un brauca uz Dženovu. Vēstulē Džermi viņš izteica vēlēšanos ziemu pavadīt Nervi un ļoti priecājās par paredzamo tikšanos.

Diemžēl ceļojums pa jūru ārkārtīgi nogurdināja slimo vijolnieku, un dzimtajā pilsētā viņš ieradās gluži bezspēcīgs. Viņu ieraugot, draugi satrūkās un saprata, ka gals ir tuvu. Nespēdams nostāvēt kājās, reimatisma mocīts, Paganīni bija spiests likties gultā. 7. oktobrī Migonē rakstītajā zīmītē viņš paziņoja, ka esot «absolūti bez spēka». Krīze bija tik smaga, ka 9. oktobrī jau gaidīja visļaunāko. Tomēr vijolnieka nesalaužamais gribasspēks atkal pievārēja slimību, un viņš devās pēdējo reizi ceļojumā, lai atlikušās mūža dienas pavadītu Nicas maigajā klimatā.

«Runājot par manu veselību,» viņš rakstīja Migonē, «pēdējais, ko vēl var zaudēt, ■— tā ir cerība.»

2. novembri viņš pameta Dženovu, lai nekad vairs to neredzētu. Ceļojums izvērtās par īstām, mocībām, un 24. novembrī viņš rakstīja Džovanni Batistam Džordāno:

«Mīļais draugs Džordāno,

pēc mokpilna brauciena es ierados Nicā gluži nespēcīgs, un līdz mājām mani vajadzēja nogādāt nestuvēs. Māja ir skaista, plašās telpas iekārtotas ar jaunām mēbelēm, šeit ir visas ērtības, bet, tā kā māja atrodas ziemeļu pusē un nami otrpus ielas aizsedz sauli, šeit pastāvīgi ir auksts, un tas kaitē manam temperamentam.»

Viņa nelaimīgais, skeletam līdzīgais ķermenis nekādi nespēja sasildīties. Mazliet viņu iepriecināja Rebico sirsnīgā vēstule: Paganīni viņu gaidīja, lolodams cerību «ar prieku apkampt viņu jo drīz».

Mokas, ko viņš nepārtraukti cieta dienu un nakti, bija tik šausmīgas, ka viņam bija ļoti pa prātam kāda vecvecā Dženovas drauga klātbūtne.[99] Tomēr Rebico arvien vēl nerādījās, un velti Akille katru rītu cēlās mazā gaismiņā un skrēja uz ostu viņu sagaidīt... Arī mīļotais Džermi bija tālu ... Paganīni rakstīja viņam visu laiku un 7. decembrī pastāstīja bēdīgus sīkumus par jauno ārstēšanos, ko ieteic kāds ārsts Peirāno. Pēc tam bija vēl viens krāpnieks, kurš piedāvājās Paganīni izdziedināt ar nez kāda «elles akmens» palīdzību.

It kā ar fiziskām ciešanām būtu par maz, vēl viņu sarūgtināja māsasdēls, kurš «pateicībā» par atbalstu skološanā rakstīja savam labajam tēvocim trakas vēstules. Tad vēl janvāra sākumā no Parīzes pienāca vēsts, ka apelācijas tiesa ir taisījusi satriecošu spriedumu, saskaņā ar kuru vijolniekam vajadzēja maksāt 50 tūkstošus franku.

«Jūs man iesakāt iesniegt kasācijas sūdzību?» Paganīni vaicāja Džermi un šaubīdamies piebilda: «Bet vai Parīzē ir kāds, uz kuru es varu paļauties?»

Šajās dienās — precīzāk 11. janvārī — «Gazzetta mu-sicale» korespondents rakstīja:

«Gandrīz katru dienu es šeit sastopu Paganīni. Viņš ir diezgan sapīcis par karaliskās tiesas spriedumu «Kazino» lietā. Tomēr viņš vēl ir spēka pilns, un dažreiz es varu dzirdēt, kā viņš spēlē ar surdīni. Bieži viņš runā par jauno metodi vijoļspēlē, kuru vēlētos publicēt un kura no tehnikas viedokļa ievērojami saīsinātu apmācības laiku un ļautu panākt daudz pilnīgāku intonāciju nekā pārējiem vijolniekiem. Galu galā tas jau ir izdevēju kompetencē — izdabūt no viņa noslēpumus, un, manuprāt, viņš uz to cer.»

Tā iesākās 1840. gads, kuram bija lemts kļūt par Paga-nīni mūža pēdējo gadu.

«Šeit bieži spīd saule,» viņš rakstīja Džermi, «tomēr ir ļoti auksts, bet kā ir pie jums, Dženovā? Es joprojām nevaru iziet ārā savu slimību dēļ, it īpaši liels nespēks ir ceļgalos, tomēr šajās dienās došos izbraukumā karietē. Atraksti man, vai jūs muzicējat ar sinjoru Rivu. Es neesmu varējis nodarboties ne ar mūziku, ne ar instrumentu.»

Beidzot pēc trīs mēnešu gaidīšanas 24. janvārī ieradās Rebico. Viņš gan palika visai īsu laiku, jo viņam tūlīt vajadzēja doties uz Marseļu.

«Es viņam teicu,» Paganīni rakstīja Džermi, «ka trīs mēnešus viņu te gaida istaba, taču nezinu, vai viņš brauks šurp vai uz Dženovu.»

Istaba bija sagatavota arī Džermi, un par to Paganīni viņam rakstīja 1. februārī:

«Cik jauks būs tas brīdis, kad varēšu Tevi apkampt šeit, Nicā. Istaba Tev ir sagatavota. Virēja ir draņķīga, bet gan mēs viņu piespiedīsim pagrozīt gaļas iesmu.»

Draugu gaidot, Paganīni vingrinājās uz sava instrumenta. Martā «draņķīgo virēju» nomainīja «vislieliskākais pavārs», un Paganīni to paziņoja draugam, vēl pastāstot par savu veselības stāvokli:

«Mani ļoti apbēdina mokošs, dziļš klepus, tomēr es turos vairāk, nekā iespēju, un dūšīgi ēdu to, ko gatavo «lieliskais pavārs».»

Sāpīgi lasīt tālaika vēstulēs Paganīni uzaicinājumus tālajiem draugiem. Kad stāvoklis pasliktinājās, viņam uznāca bēdīgas priekšnojautas.

Diemžēl plaušu kaite ātri un nenovēršami progresēja. Atkal un atkal viņš meklēja palīdzību pie ārstiem un cerēja uz jauniem ārstēšanas paņēmieniem. Tomēr līdzēt vairs neko nevarēja.

Pēdējā vēstule Džermi rakstīta 4. maijā. Tajā Paganīni atkal runāja par «Kazino» lietām., kas viņu gauži sarūgtinājušas, un dalījās savās nemierpilnajās domās:

«Man būtu bezgalīgi žēl, ja mesjē Serdžents konfiscētu manus instrumentus Nicā! ... Kā Tu domā, vai tā varētu būt?»

Tad vēl papildināja:

«Es brūku kopā, un man gauži žēl, ka nevaru vēlreiz tikties ar mūsu labo draugu Džordāno. Rebico, šķiet, netaisās izbeigt šo nelaimīgo lietu, kas ļauni atsaucas uz manu veselību, — lai nu dievs viņam palīdz. Gaidot no Tevis vēstules, cieši apkampju Tevi. Tavs draugs

Nikolo Paganīni.»

Tieši Dž. B. Džordāno Paganīni nosūtīja savu pēdējo vēstuli 12. maijā.

25i

«Mans dārgais draugs,» viņš rakstīja, «izrādās tomēr, ka var neatbildēt uz drauga sirsnīgajām vēstulēm. Par to vaino manas iesīkstējušās un nebeidzamās slimības... Tas ir likteņa pirksts, kuram labpatīk mani darīt nelaimīgu.»

Paziņojis viņam par domstarpībām ar Rebico un par savu nodomu izlīgt ar viņu, pastāstījis, ko domā pasākt, lai māsasdēls iestātos universitātē, viņš raksta par savu veselību un par pēdējo ārstu, kuru pieaicinājis:

«Doktors Binē Nicā tiek uzskatīts par vislabāko ārstu, un vienīgi viņš tagad mani ārstē. Viņš saka, ja izdošoties par vienu trešdaļu samazināt kataru, tad es varētu vēl kādu laiku izvilkt; bet, ja izdošoties par divām trešdaļām, es varēšu ēst, tomēr zāles, ko sāku lietot četras reizes dienā, man nemaz nepalīdz.»

Pēc tam viņš lūdza draugu apkampt «mūsu dievīgo Džermi» un uzrakstīt par viņu ministram Villamarīnam, un nodot 500 franku kādam radiniekam, kuram «solījies palīdzēt» ... «Ardievu.»

Ardievu. Paganīni nonācis līdz pēdējām mūža dienām. Tās pagājušas vienās mokas, arvien vēl turoties pretī grūtajām kaitēm, taču viņa spēki jau bija galā.

Un tomēr, kamēr vēl bija dzīvs, viņš vēlreiz ir spēlējis vijoli, vismaz tā stāsta Marija un Leons Eskidjē. Kādu vakaru rieta stundā viņš sēdējis guļamistabā pie loga. Saule rietot rotāja mākoņus zeltītā un purpursārtā atblāzmā; liega vēsmas plūsma atvilnīja reibinošu puķu smaržu; kokos vīteroja putnu bari. Grezni ģērbti jauni vīrieši un sievietes pastaigājās pa bulvāri. Brīdi vērojis rosmīgo publiku, Paganīni pacēla skatienu uz lorda Bai-rona skaisto portretu pie savas gultas. Viņš iejūsminājās un, domājot par diženo dzejnieku, viņa ģenialitāti, slavu un likstām, sacerēja brīnišķīgu muzikālu poēmu, visskaistāko no visa, ko jebkad uzbūrusi viņa iztēle.

«Viņš it kā izsekoja visiem Bairona vētrainās dzīves notikumiem. Sākumā tās bija šaubas, ironija, izmisums — to ik lappusē pauž «Manfrēds», «Lara», «Gjaurs», pēc tam dižais dzejnieks pacēla brīvības balsi, aicinot Grieķiju nokratīt važas, un pēdīgi dzejnieka nāve hellēņu vidū.»

Mūziķis tikko bija beidzis šās apbrīnojamās muzikālās drāmas pēdējo melodisko frāzi, kad lociņš pēkšņi apklusa viņa stingstošajos pirkstos .,, Šis pēdējais iedvesmas uzdzirkstī jums deva galīgo triecienu viņa smadzenēm ...

Grūti pateikt, cik ticama ir šī liecība, bet ir palicis arī grāfa Česoles atstāsts, kurā viņš apgalvo, ka Bairona iedvesmā radusies improvizācija, Paganīni atrodoties uz nāves sliekšņa, bijusi pārsteidzoša.

Dzejnieka pravietojums diemžēl izrādījies pareizs: Paganīni, tāpat kā Bairons, iepazinis ciešanas visā to dzijumā, un mūža norietā dzīve nostājās viņa priekšā nepielūdzamā realitātē. Slava, bagātība, mīlestība — tas viss viņam ir bijis, visu viņš izbaudījis līdz mielēm. Tagad viņa dvēsele bija kā iztukšota, tai palika tikai bezgalīga vientulība un nepasakāms nogurums. Panākumi atstāja viņam vienīgi sarūgtinājumu. Viņa mirstošais ķermenis konvulsīvi raustījās, iekams sastinga nāves ledainajās skavās.

Mūža pēdējās dienās — no 15. līdz 27. maijam — Paganīni mokas bija neaprakstāmas. Stundām ilgi viņš pūlējās norīt kaut vismazāko barības drupatiņu un, jau galīgi zaudējis balsi, vairs nevarēja sazināties pat ar dēlu, un ikvienu savu lūgumu rakstīja uz papīra lapiņas. Akille rūpīgi glabāja šīs lapiņas, un dažas no tām saglabājušās līdz mūsu dienām. Jūliuss Kaps savā grāmatā faksimilā reproducējis pēdējo, kurā Paganīni uzrakstījis tos dīvainos vārdus par rozēm, kurus minējām, stāstot par viņa karjeras sākumu un Paolīnu Bonaparti — Sarkano rozi...

«Sarkanas rozes . .. Sarkanas rozes . .. Tās ir tumšsarkanas un izskatās kā Damaskas .. . 18., pirmdien,»

Sākot ar šo dienu, kā apgalvojis Akille (kurš uz lapiņas atzīmējis: «Pēdējie vārdi, ko rakstījis Paganīni»), viņš vairs nav ņēmis spalvu rokā.

Par diženā mūziķa pēdējiem brīžiem sarakstīts daudz fantastiska. Kādā poētiskā stāstā attēlota šāda aina — Paganīni mirst pilnmēness naktī, izstiepis roku pret savu vijoli. īstenībā nekā tik poētiska nebija. Viens no vijolnieka draugiem, kas nepameta viņu līdz beigām, Tito Ru-baudo, stāstīja, ka ne viņš pats, ne kāds cits, kas šajās dienās bija līdzās, nedomāja, «ka viņa gals tik tuvu, kad Paganīni, sagatavojies pusdienot, pēkšņi sāka mokoši klepot. Sī lēkme vienā mirklī aprāva viņa dzīvību.»

To apliecina arī Eskidjē:

— Paganīni jau sēdās pie galda, kad pēkšņi sāka stipri klepot, spļaut asinis un aizrijās ar tām.

Pulkstenis rādīja pieci pēcpusdienā, 1840. gada 27. maijā.

Paganīni, dzimis 1782. gada 27. oktobrī, nodzīvoja tieši 57 gadus un septiņus mēnešus. Gandrīz visus šos gadus viņš nepazina atpūtu un mieru. Taču liktenim ar to vēl nebija gana: pagāja vēl piecdesmit seši gadi — līdz 1896. gadam — , iekams vijolnieka pīšļi iemantoja mierīgu dusu. Tiešām — varētu domāt, kā raksta Arturo Ko-dinjola, ka vijolnieks to jau bija paredzējis, rakstot 1831. gadā vēstuli laikrakstam «Revue musicale», kuru nobeidza ar vārdiem:

«Un tomēr man paliek cerība, ka pēc manas nāves ļaunprātība beidzot atstās savu upuri un tie, kas tik cietsirdīgi atriebjas man par maniem panākumiem, liks mierā manus pīšļus.»

Dzīvajo nedzirdētais niknums pret mirušo Paganīni — tas ir šaušalīgs visfanātiskākās neiecietības piemērs. Kaut gan nekas nevarēja paredzēt gadiem ilgu, tik stipru un neizskaidrojamu naidu pret šiem nožēlojamiem pīšļiem, no kuriem, kad tos beidzot ielika zārkā, bija palicis tikai vairs skelets.

Nikolo Paganīni testamenta, kurā minēts Akilles aizbildnis un testamenta izpildītājs, nobeigumā teikts: .

«Aizliedzu jebkādas lepnas bēres. Nevēlos, ka mūziķi spēlētu man rekviēmu. Lai notur simt mises. Savu vijoli atdāvinu Dženovai, lai tā glabātos tur mūžīgi. Nododu savu dvēseli mana radītāja lielajai žēlastībai.»

Protams, šādus vārdus taču nevarēja teikt ķeceris vai neticīgais. Un tomēr monsinjors Domeniko Galvāno, Ni-cas bīskaps, tūlīt pēc Paganīni nāves apvainoja viņu ķecerībā. Pamatodamies uz to, viņš aizliedza mirstīgo atlieku apbedīšanu pēc baznīcas rituāla.

Nikolo saskaņā ar baznīcas kanoniem tika apvainots vissmagākajā grēkā — viņš nomira, nebaudījis svēto vakarēdienu, un saskaņā ar tendenciozām liecībām darījis to pēc paša gribas. Lietas apstākļi bija šādi. Nicā valdīja uzskats, ka Paganīni slimība nekad nebeigsies, un bīskaps, saklausījies ļaunas baumas par sirdzēju, uzdeva kanoniķim Kafarelli (tās draudzes biktstēvam, pie kuras juridiski skaitījās grāfa Česoles nams Prefektūras ielā, kur dzīvoja Paganīni) doties turp un sagatavot viņu pēdējai stundai.

Izpētot dažādus tālaika dokumentus, Arturo Kodinjola secināja, ka kanoniķis, «lai viņam nepārmestu uzdotā pie-

nākuma nevērīgu izpildi», sagrozīja patiesos apstākļus un palika nepielūdzams pret Paganīni piemiņu. Viņš bija apmeklējis Paganīni trīs reizes, taču redzēja viņu tikai vienu reizi. «Šajā pēdējā vizītē Paganīni, kurš bija pilnīgi zaudējis balsi, mācītājam apsolīja uzrakstīt savu grēksūdzi uz plāksnītes, bet nepaguva to izdarīt pēkšņās klepus lēkmes dēļ, kas acīmredzot bija par cēloni kādas artērijas plīsumam ...»

Un Tito Rubaudo turpina savu stāstu:

«Dažas dienas pirms nāves Paganīni man palūdza, vai nevaru kaut kur salūkot gludu dēlīti rakstīšanai, jo esot solījies uzrakstīt savu grēksūdzi, tāpēc ka pavisam zaudējis balsi un citi cilvēki viņu vairs nevar saprast. Es pajautāju, vai viņš vēlas šo dēlīti izmantot rakstveida grēksūdzei, un viņš to apstiprināja, palocīdams galvu, bet tūdaļ arī ar rokas kustību lika man saprast, ka biktstēvs, uzzinājis viņa grēkus, tūlīt ar kaut ko piemērotu visu izsvītrošot. Es tūlīt cēlos kājās, lai sameklētu šādu dēlīti, bet viņš mani lūdza to atlikt, jo neesot jau tik steidzami.»

Tas pats kanoniķis Kafarelli, vēlāk sniegdams liecību, atzinās, ka redzējis Paganīni negantas krīzes — priekšpēdējās — brīdī:

«Viņam uznāca stipra klepus lēkme, kam sekoja neapturama vemšanas lēkme, un es, tāpat kā visi klātesošie, domāju, ka viņš tūlīt mirs. Arī pēc nemitīgajiem pamudinājumiem man tomēr neizdevās piespiest viņu piesaukt Jēzu Kristu un Mariju ...»

Arī kalpotāja Terēza Repeto liecināja:

«Pirmās divas reizes, kad mācītājs ieradās, Paganīni sūtīja dēlu Akilli apvaicāties, ko viņš vēlas. Mācītājs, parunājies ar Akilli, aizgāja, saimnieku tā arī neredzējis. Trešo reizi, paklausot manai pierunāšanai, Paganīni mācītāju pieņēma, un tas promiedams man teica, ka Paganīni solījies atsūtīt viņam rakstisku grēksūdzi.»

Viss norisinājies tieši tā un ne citādi. Tomēr tūlīt pēc Paganīni nāves parādījās viltus liecības, kurās tika apgalvots, it kā sirdzējs, pēc mācītāja vārdiem, esot atteicies «sagatavoties mūžībai». Kanoniķis šo apvainojumu apstiprināja, piebilzdams, ka nelaiķa mītnē pie sienām redzējis četras nepieklājīgas gleznas, kurās «nebija nekā reliģioza un kristīga». Noziedzīgā satura gleznas bija to šedevru kopijas, kuras atradās Farnezes galerijā un Vatikānā. Arī Paganīni testamenta izpildītāji Pjetro Torridžāni,

2£5

Dž. B. Džordāno un Lacāro Rebico (Džemu^100 pēc paša lūguma bija atskaitīts), atvēruši aizzīmogoto aizgājēja istabu, atrada tajā divus krustā sistā tēlus un trīs madonnas.

Paganini, protams, ateists nebija, un to liecina arī daudzas viņa vēstules. To pierāda arī citi fakti — savu dēlu viņš audzināja kristīgā ticībā un lika viņam pakļauties katoļu baznīcas ceremonijām. Turklāt, kā jau redzējām, uzzinājis par mātes nāvi, viņš izteicis cerības tikties ar viņu debesīs. Tāpat, kad bija runa par precībām ar mis Votsoni, viņš Džermi rakstīja, ka gribot meiteni pievērst katoļticībai. Daudzi liecinājumi par mūziķi kā kristieti sastopami arī viņa draugu un paziņu atstāstos. Taču, iekams veselais saprāts un patiesība uzveica fanātismu un neiecietību, pagāja vēl ļoti daudz gadu.

Mirušā Paganīni dēlu savā aizbildnībā paņēma grafs Česole un kopā ar citiem draugiem mēģināja no baznīcas varas iestādēm dabūt atļauju Paganīni apbedīt kapos. Vijolnieka mirstīgās atliekas iebalzamēja un novietoja zālē, kurp saplrida ļaužu bari, vēlreiz nodemonstrēdami, cik nekrietna ir cilvēku ziņkārība. Atkal uzpeldēja visas leģendas par dēmonu un sakariem ar velnu. Tās vēl ilgi vijās ap šīm mirstīgajām atliekām, vajāja šo cilvēku, kurš savā mūžā tik daudz izcietis un kurš, būdams dižens mākslinieks, tik daudz devis cilvēkiem.

Bīskapa aizliegums apglabāt Paganīni dženoviešus ārkārtīgi pārsteidza. Satriekti bija visi, kuri bija tuvu pazinuši Paganīni un kuri mīlēja vijolnieku ar visām viņa vājībām un viņa skarbo raksturu, ko pilnīgi var attaisnot, ja runa ir par mākslinieku ar pārmērīgi jūtīgu nervu sistēmu.

Draugi cerēja, ka vijolnieka pīšļus varēs pārvest dzimtajā pilsētā, taču, kā raksta Kodinjola, Dženovas gubernators Filipo Paoluči — «pārlieku uzticīgs garīdzniecības ortodoksālajam novirzienam — pastāvēja uz to, ka vajadzīgi strikti norādījumi, kā šajā gadījumā rīkoties, un, kamēr nav pienākusi atbilde, kategoriski aizliedza ievest pīšļus hercogistes teritorijā».

Džermi tikmēr sazinājās ar ministru Villamarīnu, Paganīni personisko draugu, lai tas pašrocīgi iesniegtu

lūgumu karalim, norādot uz citējumiem vijolnieka vēstulēs, un lūgtu atļauju guldīt aizgājēja pīšļus dzimtajā zemē.

«Kārlis Alberts nepalika vienaldzīgs pret tik taisnīgu lūgumu. 5. jūnijā Lacāro aizrakstīja Paoluči, ka, iepazinies ar lūgumu, karalis izteicis vēlēšanos, lai Dženovas arhibīskaps mainītu rnonsinjora Galvāno lēmumu un atļautu Paganīni pīšļus apglabāt svētītā vietā un ar pienācīgu greznību.»

Dženovas arhibīskaps kardināls Tadīni, uzzinājis par karaļa vēlēšanos, deva nenoteiktu, taču būtībā noraidošu atbildi.

Pēc Kodinjolas domām, Nicas bīskapu atbalstījis ministrs Solāro della Margarita, «kura slepenās saites ar jezuītiem bija labi zināmas». Un patiesi — 8. jūnijā personiskā vēstulē Solāro rakstījis Kroti par iepriekšējiem notikumiem un ieteicis viņam līdz turpmākajam rīkojumam «nedot atļauju publicēt presē nekādus rakstus, kam sakars ar Paganīni». Bez tam viņš šim personiskajam vēstījumam pievienojis stingru rīkojumu:

«Es nevaru Jums rakstīt oficiāli, iekams nebūšu sa ņēmis neapšaubāmu priekšrakstu. Tomēr nebūs lieki Jū:-brīdināt un darīt uzmanīgu, ja arī Paganīni var cildināt kā slavenu mūziķi, tomēr skandalozi būtu apbērt viņu ar slavinājumiem, kurus viņš nepavisam nav pelnījis, jo nāves stundā aizmirsis, ka ir kristietis.»

Tāpēc arī neviens laikraksts Sardīnijas valstī neievīe toja Paganīni nāves ziņu. Veltīgi būtu tālaika Dženovas un Pjemontas avīzēs meklēt nekrologu sakarā ar diženā vijolnieka nāvi.

Kodinjola tāpēc secina:

«Paganīni nelaimīgo pīšļu liktenis pēc šādas visaugstākās, ļoti autoritatīvās iejaukšanās likās jau izšķirts, tāpēc ka pat Kārlis Alberts padevās sava visvarenā ministra gribai.»

Lūgumu, ko iesniedza karaļa senātam Nicā, noraidīja t (arī vēlāk to divas reizes noraidīja), un, pamatojoties uz apšaubāmiem pierādījumiem un viltus liecībām, no jauna tika apstiprināts Paganīni apvainojums ķecerībā. Tiem, kuri rūpējās, lai saglabātu viņa vārda godu, atlika tikai viens ceļš: griezties pie augstākās baznīcas instances — pie pāvesta Gregora XVI.

1841. gada 2. septembrī Akille, kas jau bija sešpadsmit gadus vecs, sava tēva uzticamā drauga advokāta Džemu

pavadībā devās uz Romu un Vatikānā uzsāka, kā Kodin-jola raksta, «ieceri, kas solīja labus rezultātus». Taču šādu lietu izspriešana parasti ievelkas Joti ilgi, bet Paga-nīni pīšļus tikmēr vēl arvien liedza guldīt zemē.

Paganīni mirstīgās atliekas vēl dabūja izbaudīt labu liesu sarežģījumu. No istabas, kurā vijolnieks nomira, viņa mirstīgās atliekas pārnesa uz grāfa Česoles nama pagraba telpām. No turienes tās aizveda uz slimnīcu un pēc tam uz Villafranka lazareti, jo — pēc māņticīgu ļautiņu stāstiem —, kā raksta Belgrano, «daži esot redzējuši, ka vijolnieka pīšļi pēkšņi sākuši spīdēt, citi joprojām esot dzirdējuši vijoles burvīgās skaņas». Taču arī lazaretē Paganīni pīšļi ilgi nepalika. Neskaitāmus protestus izteica turienes kalpotāji, kuri vēja auros šķita sadzirdam rēga vaidus un nopūtas, un grāfs bija spiests aizvest viņu ari no turienes. Paganīni pīšļus ieraka zemē pie olīveļļas fabrikas sienas, taču visapkārt bija tāda netīrība un smirdoņa, ka zārku atkal vajadzēja izrakt un ekshumēt.

Šeit ap Paganīni vārdu atkal uzpeldēja leģenda, kuru izmantoja Gijs de Mopasāns, kas bija devies braucienā gar Itālijas ziemeļu piekrasti. Dodam viņam vārdu.

«Tuvojoties Sentonorā salai, mēs braucām gar kailu, sarkanu, dzeloņainu klinti, kas bija tik raupja un tā no-bruņojusies ar zobiem, asumiem un nagiem, ka gandrīz nebija kur kāju nolikt; soli vajadzēja spert iedobītēs starp dzeloņiem un pārvietoties ar lielu piesardzību; tā bija Senfereola.

Klints spraugās un plaisās nezin kā sakrājies nedaudz zemes, un tur izaugusi īpaša liliju šķirne, tāpat arī skaisti zili īrisi, kuru sēklas it kā no debesīm nokritušas.

Uz šā dīvainā rifa atklātā jūrā piecus gadus ilgi gulēja apbedītas Paganīni miesas.

Dēls tēva līķi bija novietojis uz kuģa un aizbraucis uz Itāliju. Taču Dženovas garīdzniecība atteicās šo velna apsēsto apglabāt. Tika nosūtīts pieprasījums uz Romu, tomēr ari kūrija neuzdrošinājās dot atļauju. Pa to laiku jau gatavojās līķi izcelt malā, taču municipalitāte to nepieļāva, aizbildinoties, ka mākslinieka nāves cēlonis esot holera. Dženovā tolaik jau plosījās šīs slimības epidēmija, tomēr varas iestādes uzskatīja, ka jauns līķis radīs posta pastiprināšanos.

Paganīni dēls atgriezās Marseļā, kur viņam neļava iz-

kāpt krastā tā paša iemesla dēļ. Tad viņš devās uz Kannām, bet ari tur nesaņēma atļauju.

Tā viņš ari palika jūrā, šūpodamies viļņos ar šī dīvainā ģēnija miesām, no kura cilvēki visur atkratījās. Akille vairs nezināja, ko iesākt, kurp doties, kurp vest dārgo nelaiķi, kad pēkšņi ieraudzīja viļņos kailo Sen-fereolas klinti. Tur viņš izcēla to malā un apraka saliņas vidū.

Tikai 1845. gadā viņš ar diviem draugiem atbrauca pakaļ tēva pīšļiem un aizveda tos uz Dženovu — uz villu «Gaione».

Vai gan nebūtu bijis labāk neparastajam vijolniekam tomēr palikt uz dzeloņainā rifa, kur viļņi dzied ērmotajos klinšu ierobos?»

Sis efektīgais stāsts neatbilst patiesībai. Un tomēr tas dzīvo vēl šodien^101, bet uz salas ir grota ar nosaukumu «Paganīni kaps», it kā apliecinot minētā stāsta patiesīgumu.

Pēc grāfa Česoles versijas, tumšā bezmēness naktī, kad pret klintīm triekušās varenas bangas, viņš licis pārvest Paganīni zārku uz vienu no saviem īpašumiem Pjerlā, uz Sentospis zemesragu. Tur tas ticis apglabāts saracēņu torņa pakājē, un kapu klājusi marmora plāksne ar vijolnieka vārdu.

Ir vēl kāda jūrnieka^102 liecība, kurš apgalvo, ka zārks ar Paganīni mirstīgajam atliekām pārvests uz Nicu 1844. gada aprīlī. Muitas ierēdnis prasījis kuģīša kapteinim: «Kas jums tur ir?» Un kapteinis Reste atbildējis: «Paganīni, tas, kurš tik labi spēlēja.»

Kuģa pavadzīmē bija teikts:

«Apliecinām, ka tiešām uz šā kuģa «Marija-Magdalēna» (no Sardīnijas), kura īpašnieks ir Džo Batista Rasto, zārkā atvests mirušais barons Paganīni, kas savā laikā ticis iebalzamēts pēc visiem šīs mākslas likumiem. Ielikts cieši noslēgtā cinka kastē, kas ievietota riekstkoka kastē, un tā savukārt ielikta gaiša koka kastē, kas izgatavota paralēlskaldņa veidā un apzīmēta ar burtiem M. D. S. (veselības pārvalde). Zārks no šīs pilsētas ir ceļā uz Dženovu un no turienes nekavējoties tiks pārvests uz Paganīni namu Polčeverē. Lūdzam visas pārvaldes, intendantus, glabātājus un citus oficiālos veselības pārvaldes pārstāvjus nelikt šķēršļus pārvešanai.»

Tādējādi 1844. gada 22. aprīlī dižā vijolnieka zemes-dzīves čaula atgriezās tajā ostā, kurā viņa tēvs kādreiz bija bijis pakotājs.

Un «policijas pārvalde veica atbilstošus pasākumus, lai pīšļu pārvešana uz Paganīni villu Polčeverē noritētu klusi, bez jebkādas apbedīšanas greznības un tie tiktu novietoti neuzkrītošā vietā saskaņā ar Viņa augstības izteiktiem norādījumiem».

Veselu gadu Paganīni pīšļi, nostāvēja vectēva namiņā. Pa šo laiku Akille bija dabūjis no baznīcas varas iestādēm atļauju noturēt savam tēvam misi Della Stekata baznīcā Parmā. Pēc šīs grēku izpirkšanas ceremonijas Par-mas bīskaps atcēla aizliegumu ievest pīšļus hercogistē, un 1845. gada maijā Akille pārveda tēva trūdus uz villu «Gaione», kur tad ilgus gadus zārks nogulēja ierakts dārzā zem cipresēm. Tikai 1876. gadā Akilles dēls Atila Paganīni panāca, ka baznīcas varas iestādes atcēla Nīcas bīskapa aizliegumu un beidzot nožēlojamie pīšļi tika apglabāti Parmas kapos.

Tomēr liktenim bija iepaticies vēl divas reizes tos iztraucēt. 1893. gadā zārku izraka un atvēra Paganīni mazdēla un čehu vijolnieka Františeka Ondržičeka klātbūtnē; Nikolo Paganīni seja bija neparasti labi saglabājusies un izskatījās kā dzīva, toties zem satrūdējušajām apģērba driskām rēgojās vienīgi kauli.

Bet arī tas vēl nebija viss. Pēc trim gadiem — 1896. gadā — Paganīni pīšļus pārvietoja vēlreiz — uz jaunajiem Pannas kapiem. Uz kapa kopiņas tika novietots grandiozs monuments — neliels dievnams; tās ir kalts granītā, kas ņemts no Lagomadžores ezera krasta.

Uz monumenta lasāmi vairāki uzraksti. Aiz urnas:

Šeit atdusas Nikolo Paganīni pīšļi,

kurš no vijoles prata izvilināt dievišķas skaņas, kā nepārspēts ģēnijs saviļņoja visu Eiropu un dāvāja Itālijai jaunu spožu kroni.

Uz pjedestāla, kur virs urnas atradās krūšutēls:

Dēls Akille no Palermo uzstādījis šo monumentu mūžīgai piemiņai.

Pa labi no urnas:

Augstākā mērā cēla sirds dāsni apdāvināja

tuviniekus, māksliniekus un nabagus.

Pa kreisi:

Izcilais talants

sacerēja apbrīnojamu mūziku un sajūsmināja visslavenākos mākslas meistarus.

Divdesmit piektā nodala IZDOTIE UN NEIZDOTIE SKAŅDARBI'

Mans kredo — mākslas daudzveidība un vienotība,

Paganīni

Paganīni skaņdarbu liktenis izrādījies vēl traģiskāks nekā paša dzīve. Apritējis vesels gadsimts kopš vijolnieka nāves, taču iespiesta tikai niecīga daļa viņa kompozīciju. Vispār Paganīni uzrakstījis ap simt skaņdarbu. Rokrakstu lielākā daļa pēc autora nāves nonāca dēla rokās, kurš, protams, zināja, ka Paganīni pēdējos dzīves gados ļoti vēlējies, kā to redzam no vēstuļu citātiem, izdot pilnu savu darbu krājumu.

Ar to ir atspēkotas dažādās runas, ka Paganīni greizsirdīgi glabājis savas kompozīcijas un nav vēlējies tās

publicēt. Tiešām — koncertdarbības periodā viņš savu mūziku rūpīgi sargāja no svešas acs. To var saprast, taču tajā pašā laikā šis skaņu burvis nevarēja neredzēt, ka diez vai rastos kāds vijolnieks, kurš spētu atskaņot viņa darbus, pat ja tie būtu izdoti. Viņam bija ne tikai pašam savi «triki», piemēram, disonanses, un savi noslēpumi, bet arī pilnīgi savdabīga roka, tāpat vairākas iedzimtas fizioloģiskas īpatnības, kas, pateicoties centīgiem vingrinājumiem, ļāva viņam sasniegt pilnību. Tādā veidā, kā'uzrakstītas dažas vietas Paganīni oriģināldarbos, tās pat līdz šim laikam grūti izpildāmas.

Parīzē, kā redzējām, vijolniekam jau piecdesmit gadu vecumā radusies doma izdot pilnīgu savu darbu krājumu kuru pats varētu sakārtot un izrediģēt. Bija pienācis laiks, kad viņa skaņdarbiem vajadzēja parādīties atklātībā, lai visi varētu iepazīties ar to, kā Paganīni rakstījis vijolei.

Diemžēl pilnīgs viņa skaņdarbu krājums netika izdots ne toreiz, ne vēlāk un vēl līdz šai dienai paliek tikai kā " vēlēšanās. Pēc tēva nāves Akille nodeva Parīzes izdevējam Šēnenbergeram tiesības publicēt dažas vijolnieka kompozīcijas. Tāpat vēlāk viņš uzdeva maestro Džusto Daci pārlikt klavierēm orķestra pavadījumu citiem viņa skaņdarbiem, bet profesoram Romeo Franconi — rediģēt šiem rokrakstiem vijoles partiju. Dažas kompozīcijas viņi sagatavoja, taču tās arī netika iespiestas.

Akilles bērni — Andrea, Džovanni un Atila Paganīni — nolēma pārdot rokrakstus un dažas vijolnieka piemiņas lietas, kas glabājās villā «Gaione». 1903. gadā viņi sastādīja katalogu 86 mūzikas rokrakstiem un piedāvāja, lai valsts to nopērk. Izglītības ministrija sasauca īpašu komisiju, kuras sastāvā ietilpa maestro Etore Pinelii no Romas, maestro Luidži Torki no Boloņas un maestro Enriko Polo no Milānas; viņi sapulcējās villā «Gaione» un no 1908. gada 12. līdz 16. septembrim iepazinās ar vijolnieka muzikālo mantojumu. Citēsim fragmentu no viņu darba atskaites. To šai grāmatai laipni piedāvāja maestro Enriko Polo, kuram saglabājusies kopija: «.. . Paganīni kolekcijā komisija atrada trīs tiešām izcilus skaņdarbus — trīs vi-joļkoncertus; bez tam vēl septiņus mazāk ievērojamus darbus, četrus viduvējus, deviņpadsmit pavisam mazvērtīgus, astoņus gluži nevajadzīgus, jo tie nav pabeigti, un vēl citus, kam nav nekādas vērtības. Iemesls, kāpēc dažus skaņdarbus Paganīni nav pabeidzis, izskaidrojams ar to, ka Paganini katrā ziņā vēlējies saglabāt sava brīnu-maiņā izpildījuma noslēpumu. Pieļaujot, ka interese par viņa koncertiem mazināsies, ja skaņdarbus publicēs un tie kļūs visiem pieejami, .Paganīni savās partitūrās nekad neiekļāva vijoles galveno partiju, kuru atskaņoja pēc atmiņas, liekot vilties tiem nekautrīgajiem cilvēkiem, kuri mēģināja izdibināt viņa noslēpumus. To mēs šeit atzīmējam, lai nerastos šaubas, ka nepabeigto darbu galvenās partijas pazudušas. Tās diemžēl uz visiem laikiem gājušas zudumā līdz ar viņa unikālo un nepārspējamo mākslu. Nonākusi pie slēdziena par Paganīni rokrakstu māksliniecisko vērtību, komisija uzsāka noskaidrot, kāda ir to vērtība kā autogrāfiem. Autogrāfiem ir neizsakāmi augsta vērtība, ja atceramies, ka kopš Paganīni nāves pagājuši tikai 70 gadi, bet viņa vārdu jau apvij mistisks oreols, it kā viņš būtu dzīvojis kādā tālā laikmetā, kad atsevišķās izredzētās būtnēs it kā iemājojis pārcilvēcisks gars. Tā kā Paganīni autogrāfs ir mākslas darbs, kas ne pieciešams dažu viņa jau zināmo un ievērojamo skaņdarbu analīzei, tāpat arī citu darbu izpētei, kuri pai tādiem varētu kļūt (piemēram, trīs minetie koncerti), skaidri redzams, ka šim autogrāfam ir ārkārtīgi liela nozīme, pat nerēķinot paša rokraksta saturu. Paganīni kolekcijā diemžēl vairāk ir neievērojamu un neintere santu skaņdarbu, un tāpēc komisija uzskata, ka tie jāvērtē vienīgi kā autogrāfi par 9450 lirām. Šī summa kopā ar vērtīgajām antīkajām mantām un relikvijām kas novērtētas par 6550 lirām, sastādīs 16000 (sešpa dsmit tūkstošus) liru, tas ir tik daudz, par cik komisija pēc sirdsapziņas var novērtēt visu kolekciju.

Ja visu to, kas mūs var tuvināt pagātnes dižajiem gariem, kuri ir mūsu slava, mēs svētbijīgi godinām, tad jo augstāk jāvērtē tas, kam pieskārušās paša Paganīni rokas un kas viņam piederējis. Tas viss ir jāsaglabā dzimtenei, un jārūpējas, lai šis mantojums nenonāktu kādās citās vietās...»

Tādējādi visa vērtība, kā noteikts pēc aptuvena ap rēķina, bija nevis 100 tūkstoši liru, bet daudz mazāk — tikai 16 tūkstoši liru, tātad pavisam neievērojama summa. Tomēr izglītības ministrija nespēja iegādāties rokrakstus līdzekļu trūkuma dēļ (tādu atbildi deva Paganīni mantiniekiem) un vienīgi ar īpašu nolikumu aizliedza trīs Paganīni koncertus izvest no Itālijas.

Tad Paganīni mantinieki nodeva rokrakstus un mantas pārdošanai izsolē, kas notika Florencē 1909. gadā. Paganīni personiskās lietas, medaļas un instrumentus nopirka dažādas personas, un tie izklīda pa visu pasauli.

Žaks Tibo savā vēstulē — priekšvārdā Renē de So-sīnas grāmatai «Burvis Paganīni» rakstīja:

«Šis cilvēks ne tikai radīja jaunu stilu, viņš pavēra vijoles tehniskajām iespējām tik plašus apvāršņus, ka nevar neatzīt viņu par ģēniju! Ģēniju, kas reizē ir arī nepārspēts virtuozs, kurš aizsteidzies priekšā daudziem mūzikas mākslas sasniegumiem. Viņa slava neapdzisīs arī mūsdienās. Runājot par viņa kompozīcijām, tik dažādām pēc formas un tik oriģinālām, es domāju, ka par tām jūsmos vienmēr, kā tās to pelnījušas. Vai gan viņa skaņdarbus — kā instrumentācijas, tā tematiskā ziņā — neapņem dievišķības oreols (šāds epitets viņam bieži piešķirts)?

Paganīni instrumentālajā jaunradē skaidri izpaužas trīs stilu — klasiskā, romantiskā un modernā — mijiedarbība. Viņš par veselu gadsimtu aizsteidzies priekšā mūsdienu vijoļspēles priekšstatiem, un esmu pārliecināts, ka viņa atklājumi, viņa jauninājumi, viņa ar veiksmīgu roku rakstītie darbi ietekmējuši tehniskās iespējas orķestra instru-mentēšanā visā pasaulē. Daži izcili komponisti — tādi kā

Roberts Šūmanis, Johanness Brāmss un Ferencs Lists -.....-

ne tikai sajūsminājušies par viņa spēli, bet bieži smēlušies tajā iedvesmu saviem darbiem. Viņi nešaubīdamies reizēm. pievērsušies Paganīni skaņdarbiem, kas rakstīti vijolei, lai radītu klavieru šedevrus. Nekad vēl cilvēks un mākslinieks nav izpelnījies tik lielu biogrāfu uzmanību. Ja viņš, liekas, visus savus spēkus bija koncentrējis tajā jomā, aiz kuras sākas pārdabiskais, tad jo vairāk ir noderīgi un pamācoši izsekot, līdz kādai pilnībai viņš attīstījis viena cilvēka spējas.»

Lai paklausās tie — un tādu nav mazums —, kas ar dziļu nicināšanu un pazemojošu iecietību spriež par Paganīni kā komponistu un radošu mūziķi.

Albērs Žarozī^1 raksta:

«Paganīni bija pārpārēm apveltīts ar visu — viņam netrūka pat laikabiedru neizpratnes. Nav otra tāda mākslinieka, par kura atbildības izjūtu būtu sprieduši tik pavirši. Ja, pateicoties Listam (vienīgajam, kurš, šķiet, pilnībā saprata šo neparasto mākslinieku), tāpat arī Sūmanim un Brāmsam, jaunajai paaudzei bija radusies cieņa pret 24

'Žarozī Albērs. Jauna aplikatūras teorija (Paganīni un viņa spēles noslēpums). Parīze, 1924.

kaprīžu autoru, tomēr mūsu laikā vēl arvien ir vijolnieki, kas ar tādu pašu neuzticību vērtē šo satraucošo problēmu — Paganīni.

Uzskatu, ka šeit jānorāda uz atšķirību, kāda mūziķu vidū ir vijolniekiem. Izšķir komponistus vijolniekus, vijolniekus izpildītājus un vijolniekus komponistus.

Un, lūk, vijolnieku komponistu liktenis ir it kā ar lāstu apkrauts: tik bezpalīdzīgi viņi sevi apzinās. Gandrīz visiem var samanīt grūtsirdību, apjukumu vai atsacīšanos, tiklīdz viņiem jāizpilda šī neiespējamā misija... visiem, izņemot vienu — Paganīni! Savā izpausmē viņš ir pilnīgi brīvs: viņš var atļauties jebkura visdrosmīgāko fantāzijas lidojumu, tāpēc ka viņa instruments citu pēc cita atklājis viņam visus savus noslēpumus. Viņš jūtas spējīgs izpildīt savas ekstravagances, kas lidz šim bija nesasniedzamas. Sājā ziņā viņam starp vijolniekiem ir sava īpaša vieta, ko var salīdzināt vienīgi ar to, kāda Līstam bija pianistu vidū. Paganīni mums parādās kā unikāls «radošs vijolnieks», kuram bija iespējams sacerēt savus skaņdarbus ar tik lieliskiem atskaņošanas resursiem, ka publikai bija grūti atšķirt paša skaņdarba izcilo nozīmi no izpildītāja virtuozās meistarības, kuru viņš ielika šajā darbā.»

Šūmanis savā dienasgrāmatā rakstījis:

«Lieldienu svētdiena. Vakarā — Paganīni! Vai tas nav brīnums! Viņa rokās vissausākie vingrinājumi kļūst tik liesmaini kā Pitijas pareģojumi.»

«Vislielākais brīnums, kas šobrīd Parīzē mani negaidot pārsteidzis, — tas ir Paganīni...» rakstīja Balzaks. «Nedomājiet, ka runa ir par viņa lociņu, pirkstiem, fantastiskām skaņām, ko viņš izvilina no savas vijoles .. . Bez šaubām, šim cilvēkam piemīt kaut kas noslēpumains; ja es viņu svētīju, jūsmoju par viņu, ja esmu gatavs apmeklēt katru viņa koncertu, tas nav tikai mākslinieka egoistiskās kaislības vai fanātisma dēļ, nevis tādēļ, lai skandinātu zvanus kā Notie-Dame-āe-Paris zvaniķis, bet laikam gan ari aiz patriotiskas sajūsmas redzēt. «Operu» stāvgrūdām pilnu un kasē divdesmit tūkstošus franku ienākuma, pārliecināties, ka vārds «nabadzība» — tās ir blēņas, jo naudas ir bagātīgi. Protams, es nedomāju, ka smalka dzirde ir tikai tukšiem vēderiem. Tātad dzīvniekam, ko sauc par kapitālistu, uzbrukusi īpaša slimība, kuras simptomus valstsvīri vēl nav izpētījuši. Pretējā gadījumā —, kā gan var būt, ka mademoiselle Tai joni ir nodrošināti simttūkstoš franku kases ienākuma, ja viņa apsolās dejot uz rokām, kamēr tajā pašā laikā mums to pietrūkst tirdzniecībai, rūpniecībai, valstij un līdzīgiem pasākumiem, kas sola milzu procentus un garantē pilnīgu drošību? No kā cēlušās šīs dīvainības? Acīmredzot no tā, ka mūsu ministri neprot taisīt burvju trikus. Neviens no viņiem nespēj aizraut līdzi publiku. Paganīni es uzskatu par žanra Napoleonu; taču mums nav Paganīni politikā. Un nevis tāpēc, ka trūktu vijoļu, nošu, lociņu, orķestru...»

«Kad es viņu dzirdēju pirmo reizi,» stāsta Šūmanis, «es nodomāju, ka viņš uzsāks ar neparasti spēcīgu skaņu. Tomēr viņš iesāka pavisam klusu, neuzkrītoši. Bet, tiklīdz viņš viegli un nemanāmi bija uzmetis savas maģiskās važas pūlim, tas tūlīt, saviļņojās. Važu gredzeni kļuva arvien brīnumaināki, savilkās arvien ciešāk, cilvēki sakļāvās arvien vairāk, viņš tos sasaistīja arvien stingrāk kopā, līdz tie pamazām it kā sakusa vienā būtnē, kas saprata meistaru, tāpat kā cilvēks saprot otru cilvēku.»

Ir zināmi arī Rosīni teiktie vārdi: «Tā ir laime visiem itāliešu komponistiem, ka Paganīni ar savu dzelžaino gribasspēku nav virzījis savu talantu operu komponēšanā; tad viņš būtu aizēnojis visus sāncenšus.»

Liktenis bija lēmis Paganīni aiznest mūžībā viņam piedēvēto apzīmējumu — «vijolnieks virtuozs» (tāpat kā Lists — «pianists virtuozs»). Neiedomājama, fantasmago-riska, pasakaina spēle abos gadījumos aizēnoja komponistu. Neviens no viņiem — ne Paganīni, ne Lists — nav bijis pienācīgi novērtēts kā komponists un ne tikai kā komponists, bet arī kā novators. Paganīni (un Lista) labākajiem darbiem ir liela muzikāla vērtība, ko var pienācīgi novērtēt vienīgi, ja ņem vērā laiku, kad tie uzrakstīti. Tad kļūst skaidrs, ka viņi ar apbrīnojamu drosmi un bezbailību aizsteigušies priekšā nākamībai, norādot ceļu, pa kuru jāiet. Musorgska devīze «Uz jauniem krastiem!» varētu būt arī Paganīni un Lista devīze.

* * *

Hronoloģiskā secībā Paganīni skaņdarbu sarakstā stāv 24 kaprīzes. Paganīni, domājams, tās rakstījis agrā jaunībā, kad politisku notikumu dēļ bijis spiests palikt Dže-novā — koka namiņā Polčeverē no 1779. līdz 1800. gada beigām. Tātad šos izcilākos no visiem saviem darbiem viņš radījis 17—18 gadu vecumā. Ņemot vērā ne tikai kaprīžu māksliniecisko, bet arī tehnisko briedumu, oriģi-

nalitāti un novitāti un atceroties, ka tās uzrakstītas šajā saspringtajā periodā, ko piepildīja darbs un ciņa par sevis atzīšanu, liekas pārsteidzoši, ka tās sacerējis jauneklis, kas tikko pārkāpis zēnības slieksni. Taču, ja Šūberts komponējis divus šedevrus: 17 gadu vecumā «Margarita pie ratiņa» un 18 gadu vecumā «Meža ķēniņš», — pilnīgi ticams, ka arī Paganīni uzrakstījis Kaprīzes šajā vecumā. Dažas no tām, šķiet, varētu būt rakstītas vēlākajos gados.

Kaprīžu pirmajā izdevumā, kas iznācis Milānā Rikordi apgādā 1818. gadā, nav nekādu norādījumu par aplika-tūru un niansēm. Tiem, kas par to sūrojās, Paganīni atbildējis: «Paskatieties, kam es tās esmu veltījis.»

Un tiešām lakoniskais un izteiksmīgais veltījums skan: «Mūziķiem māksliniekiem».

Par Paganīni priekšteci tiek uzskatīts Lokatelli ar savām «Noslēpumainajām kaprīzēm» «Jaunajā modulācijas mākslā», kuras viņš komponējis apmēram pusgadsimtu pirms Paganīni kaprīzēm. Ņemot vērā laiku, kad tās rakstītas, Lokatelli skaņdarbs ir ģeniāls un uzskatāms par novatorismu, Daudzi paņēmieni, ko Paganīni vēlāk izmantojis un izveidojis līdz pilnībai, iedīglī sastopami Lokatelli mūzikā. Paganīni, bez šaubām, no vecā meistara guvis iedvesmu un ar uzdrīkstēšanos, kas viņu iejūsminājusi, pratis aiziet tālāk no šīs izejas punkta, no kura uzsācis savu ceļu.

# * *

Bez skaņdarbiem vijolei vēl ir arī laba tiesa neizdotu skaņdarbu ģitārai un vairāki kvarteti stīgu instrumentiem un vijolēm ar ģitāru.

Ģitārai rakstītie skaņdarbi, kaut arī nav tik interesanti kā skaņdarbi vijolei, tomēr, ja tie tiktu izdoti, būtu ievērojama un ārkārtīgi svarīga muzikālā mantojuma daļa šā instrumenta cienītājiem, instrumenta, kuru Paganīni tā mīlēja un kurš pilnīgi atbilda dažām tīri tautiskām tendencēm viņa dvēselē.

Paganīni kvartetos vienmēr izpaužas vijolnieka raksturs — despotisks, valdonīgs, kategorisks; pirmā vijole vienmēr ir vadošā, tai ierādīta lauvas daļa, kamēr trīs pārējie instrumenti ir pakļautie. To saskatīja Polo, pētīdams Paganīni rokrakstus. Viņa piezīmēs par Astoto kvartetu rakstīts: «Vijole pavēl! Pārējie pavada.» Tāpat ari piezīmēs par opusu «Trīs kvarteti» ir piebilde: «Visinteresantākā ir pirmā vijole.»

Tomēr ari šādā veidā Paganīni kvarteti pelna, lai tos izdotu un atskaņotu. Vijoļu un ģitāras skanējuma kombi-riējums ir ārkārtīgi veiksmīgs, un, kad 1909.—1910. gados Florencē šos kvartetus atskaņoja, Ronaventūra konstatēja, ka tie ir «ārkārtīgi efektīgi», un sevišķi jūsmīgi atsaucās par Larghetto Kvartetā vijolei, violai, čellam un ģitārai, kurš esot «dziļi izjusts un poētisks». Turpretī vijoļu kvartetus viņš novērtē «kā vislielākās ievērības cienīgus».

Pazīstamais kritiķis B. Damke, kas Paganīni pavadīja uz klavierēm, raksta:

«Paganīni rokās ģitāra ieguva tādu spēku un tādu skaņas pilnību, ka šķita, viņš spēlē arfu vai klavieres. Ar apskaužamu vieglumu Paganīni uz necilā instrumenta izpildīja tādas grūtas vietas, pie kurām mūsdienu labākajiem artistiem un pianistiem būtu labi jāpadomā; pat trilleri, kas šķiet pilnīgi neiespējami instrumentam, uz kura visu spēlē pizzicato, tāpat arī flažoleta skaņas viņa burvīgajā spēlē izskanēja tādā pilnībā un tik neizsakāmi skaisti kā visa pārējā spēle.» <

Divdesmit sestā nodaļa PAGANĪNI NOSLĒPUMS

. Zināšanas caur ciešanām.

Aishils

Paganīni komponists vēl joprojām dzīvo savos skaņdarbos, turpretī Paganīni virtuozs ir zudis uz visiem laikiem. Viņa pārdabiskais, brīnumainais izpildījums palicis vienīgi atmiņās.

Divos rakstos, ko atstājuši viņa laikabiedri, sevišķi interesantas ir tās nodaļas, kurās skarta Paganīni spēles maniere. Tas ir doktora Frančesko Bennaii «Fizioloģiskais apraksts» un Kārļa Gura «Nikolo Paganīni vijoļ-spēles māksla». Abi raksti publicēti 1831. gadā.

Frančesko Bennati bija slavens laringologs Mantu jā. Viņa pētījumi par balss saitēm ieguvuši Parīzes Zinātņu akadēmijas balvas. Bennati ārstējis Paganīni Vīnē un Parīzē. Viņš raksta: ja Paganīni varēja kļūt tas, kas viņš ir, tad tikai tāpēc, ka viņā bija apvienots «ideāls mūziķa saprāts ar visu orgānu izcili smalku veidojumu, lai šo saprātu varētu likt lietā. Ar savām prāta spējām Paganīni varētu būt izcils komponists, ievērības cienīgs mūziķis, taču bez smalkās dzirdēs un bez īpatnējās ķermeņa uz-

būves, bez saviem plaeiem, rokām un delnas locītavām viņš nebūtu varējis kļūt par nepārspējamu virtuozu, par kuru mēs sajūsmināmies. Paganīni ir bāls un vājš, vidēji liela auguma. Kaut gan viņam ir tikai 47 gadi^103, taču pārliecīga novājējuma un zobu trūkuma dēļ viņa mute ir iekritusi un zods stipri izvirzījies uz priekšu, tāpēc viņš izskatās daudz vecāks. Prāvā galva uz garā, vājā kakla salīdzinājumā ar tievo ķermeni izskatās nesamērīgi liela.»

Aprakstot vijolnieka seju, Beņnati turpina:

«Augsta piere — plata, kvadrātiska, ērgļa deguns, ņirdzīgā smīnā — gandrīz kā Voltēram — savilktas lūpas, lielas atkaru ausis, garš melnu matu ērkulis, kas kontrastē ar bālo seju.»

Turklāt viņš atzīmē, ka ikdienā Paganīni nekad viņam neesot licies drūms un noskumis, kāds bieži ticis gleznots, bet gan priecīgs, jautrs, asprātīgs mēļotājs draugu pulkā, možs, bezrūpīgs un vienmēr gatavs uz jokiem kopā ar mazo Akilii. Bennati arīdzan ievērojis vijolnieka ārkārtējo jūtīgumu un tikpat neparastu nervu uzbudināmību. Pēc tam uzskaitījis un iztirzājis visas slimības, ar kādām Paganīni sirdzis bērnībā, Bennati noliedza, ka vijolnieks būtu slimojis ar tuberkulozi (šajā ziņā viņš maldījās), un pavēstīja šādas detaļas:

«Kreisais plecs sešas collas augstāks par labo, tā ka, stāvot ar nolaistām rokām, viņa viena roka šķiet mazliet garāka par otru. Jāteic, neparasti izstieptas ir viņa plecu saites, kā arī neparasti vaļīgas ir tās saites, kas savieno delnu ar apakšdelmu, plaukstas pamatu ar delnu un pirkstu falangas cita ar citu. Viņa delna ir normāla lieluma, taču viņš var divkārt palielināt tās garumu, izstiepjot visas tās daļas. Tā, piemēram, pieskaroties stīgām, viņš ar kreisās rokas pirkstu falangām izdara neparasti lokanu kustību, un pilnīgi nekustīgās delnas pirksti savās locītavās spēj kustēties uz pretējo pusi dabiskajai, pie tam viņš to izdara apbrīnojami viegli, precīzi un ātri.»

Iebilstot tiem, kuri šādu lokanību gribētu izskaidrot ar centīgu vingrināšanos, doktors Bennati izsakās, ka daļēji tas, protams, ir tiesa, tomēr tāda lokanība, kāda piemīt Paganīni, iespējama tikai kā dabas dota dāvana. Tad vēl viņš runā par vijolnieka neparasti lielajām smadzenītēm

un viņa ārkārtēji smalko un jutīgo dzirdi, it sevišķi kreisajai ausij, kas tuvāk instrumentam.

«Paganīni smalkā muzikālā dzirde pārspēj visu, ko var iedomāties. Stāvot liela orķestra priekšā, pērkonīgā tauru un bungu troksnī viņam tikai viegli jāpieskaras stigām, lai uzskaņotu savu vijoli, un tādos pašos apstākļos viņš sadzird sīkāko neprecizitāti instrumentu skaņojumā neticami lielā attālumā. Daudzos gadījumos viņš pierādījis savas muzikālās organizētības spējas, tīri spēlējot uz neuzskaņotas vijoles... Viņa ausu skrimstalas apbrīnojami piemērotas uztvert skaņu viļņus, dzirdes kanāls ir plats un dziļš, auss ārējā daļa krasi izceļas: visas ausu kontūras ir skaidri iezīmētas. Neiespējami iedomāties ausi, kas būtu lielāka, izteikti proporcionāla visās tās daļās un enerģiskāk konkurēta.»

Doktora Bennati raksts parādījās 1831. gadā «Parīzes Apskata» maija numurā. Rakstā ir skarts jautājums, ko izvirzījis Balzaks, — hipotēze par to, ka ģenialitāte var būt atkarīga no cilvēka uzbūves fizioloģiskajām īpatnībām, kas pielāgotas šā ģēnija darbībai. Bennati citē La-fatēru — fiziognomikas speciālistu — un Gailu, kas pievērsies galvaskausa uzbūves pētījumiem, kuri apgalvoja, ka spilgti izteiktu piemērotību kādam darbošanās veidam var aptuveni noteikt pēc vairākām precīzām pazīmēm,

Gēte, kas pat 80 gadu vecumā saglabāja jauneklīgu zinātkāri, kaut arī bija pilnīgi iegremdējies «Otrā Fausta» dzīlēs, interesējās par visdažādākajiem jautājumiem un nepalaida neievērotus sava laika jaunākos notikumus. Viņš palūdza tuviniekus izlasīt viņam priekšā Bennati rakstu (piederīgie saudzēja viņa nogurušās acis). Ārsta stāsts attēloja Gētem vijolnieka neparasto būtni, un tas veidojās Gētes acu priekšā tāds, kādu viņš to bija redzējis pirms diviem gadiem koncertā Veimārā 1829. gada 30. oktobrī — «uguns un liesmu virpulis» —, kad dzejnieks atzinās, ka neesot varējis «atrast vārdu». Un Gēte 1831. gada 9. jūnijā rakstīja Celteram:

««Parīzes Apskata» pirmā maija numurā ievietots kāds neparasts raksts par Paganīni. Tā autors ir kāds ārsts, kurš viņu pazinis un vairākus gadus ārstējis. Viņš ļoti gudri pieiet šai problēmai: kā šā neparastā cilvēka muzikālo talantu veicinājusi viņa ķermeņa uzbūve; viņa roku proporcijas — tās arī ļāva viņam sasniegt Neticamo un izteikt Neiespējamo. Tādējādi mēs gūstam atziņu, ka dzīvo būtņu organisms pats rada un noteic tajā dīvai-

nas pārmaiņas. Sājā sakarībā es atceros k’ādu no visdziļākās patiesības pilnajiem teicieniem, kurā rodama saikne ar mūsu sentēviem:, «Dzīvniekus izveidojuši to orgāni.» Ja mēs ņemsim vērā, cik daudz dzīvnieciska vēl piemīt cilvēkam un ka cilvēks pats spēj ietekmēt savus orgānus, tad vienmēr atkal atgriezīsimies pie šīm pārdomām,»

Tādējādi dzejnieks, kas interesējies par zinātni, noformulējis virtuozitātes fizioloģisko izcelsmi: dzīvnieku veido viņa oigāni, turpretī cilvēks, kuru tie ir izveidojuši, veido tālāk savus orgānus. To, ka organisms laimīgā kārtā ir disponēts iegūt maksimumu no darba un mācībām, redzam piemērā ar Paganīni. Viņa fizioloģiskās īpatnības, ko aplūkojis doktors Bennati, bija dabas dotas, bet deformācijas pamazām radās neatlaidīgo vijoļspēles nodarbību gaitā. Process bija divdabīgs, atgriezenisks. Paganīni ķermenis, pastāvīgi strādājot ar vijoli, savā ziņā bija pakļauts tādām pašām pārmaiņām kā viņa «Gvar-nēri». Edvards Herons Allēns, kurš 1885. gadā rūpīgi izpētīja šo instrumentu, atklāja tajā ne tikai izmaiņas, kas radušās no ilgas lietošanas, bet arī tādas, kam par cēloni bija tās saimnieka īpašā spēles maniere. Viņš rakstīja: «Noberzums kakliņa sānos un uz apakšējā vāka liecina par spēku, ar kādu viņš turējis instrumentu, izpildot augstās pasāžas un pizzicato, — tā izskaidrojama arī dziļā re-nīte visgarām pirkstu laipai un plašais plankums pie kakliņa uz instrumenta vāka. Nodilums vijoles izliekuma malās skaidri liecina, kā viņš uzsitis pa stīgām, izpildot enerģiskās pasāžas uz pirmās un ceturtās stīgas.»

Paganīni, vijoles kentaurs, pielāgojis, noslīpējis, pārveidojis sava ķermeņa līnijas un savu roku formu atbilstoši savam instrumentam un tam, stāvoklim, kādā jānostājas spēles laikā, lai varētu pārvaldīt un vadīt vijoli. Un reizē ar to, ka viņa ķermenis identificējas ar koku, saplūda ar to, kļūdams par tā daļu, vijoles koka šķiedras, kurām cilvēks atdeva savu siltumu un piešķīra jaunu dzīvību, arīdzan mainīja savu formu, pakļaujoties valdonīgajam despotam. Vienotībā ar savu instrumentu mākslinieks tam atdeva savas dvēseles balsi, savu dziesmu. Un koks, no kura vijole darināta, runāja šādi: «Viva fui in sylvis — sum dara occisa secuii; dum vixi tacui, mor-tua dulce canto,»1 — «kamēr biju dzīvs — klusēju; kad nomiru — maigi dziedu».

5 Šāds uzraksts lasāms kādas senas Tiroles vijoles iekšpusē.

Paganīni spēles maniere bija vienreizēja, un tāds bija arī viņa īpašais paņēmiens, kā turēt vijoli. Laikabiedri savās liecībās ir vienprātīgi, ka viņa poza spēles laikā bijusi neglīta, nedabiska, groteska. Tālaika karikatūrās Paganīni attēlots ar vijoli pie kreisā pleca, kas pacelts daudz augstāk par labo, kreisais elkonis piespiests pie sāna, viss augums neiedomājami sašķiebies, padevies uz priekšu un izskatās saspringts un ērmots. Iznākumā radās apbrīnojami viegls un nevainojams izpildījums, absolūti brīvas un dabiskas kustības.

Varam iedomāties, ar kādu ziņkāri laikabiedri vērēs šajos brīnumos. Vislielāko un sīkmanīgāko ziņkāri izrādīja Gūrs, visur neatlaidīgi sekodams Paganīni, vēroja viņu, ieklausījās viņa spēlē, un Gūram izdevās sarakstīt ļoti interesantu darbu, kurā sīki pastāstīts par to, kā spēlējis diženais vijolnieks, kurš, kā pārsteigts un sajūsmināts raksta vācu mūziķis, sagrāvis visas ieraduma barjeras un tradicionālās likumības.

Gūrs arīdzan ievērojis Paganīni dīvaino ķermeņa stāvokli spēlējot — viņa elkonis cieši piespiests pie ķermeņa un gandrīz nekustīgs, vienīgi delna neparasti lokana un kustas viegli, mīksti atkārtojot vijolnieka kustības.

«Vienīgi spēlējot arpedžo,» raksta Gūrs, «kuru viņš izpilda enerģiski, Paganīni, uzsācis spēlēt ar lociņa apakšējo galu pie steķa, parasti mazliet pacēla elkoni un plecu, nedaudz atvirzot tos no ķermeņa.»

Un tālāk:

«Paganīni pozīcija nav grūta, kaut gan nav tik cēla kā Baijo, Roda un Spora pozīcijas. Viņa ķermeņa smaguma centrs arī pārvietots uz kreiso pusi un kreisais plecs vairāk izvirzīts uz priekšu, nekā minētie maestro atļaujas spēles laikā.

Atšķirībā no pārējiem vijolniekiem Paganīni piemīt šādas savdabības: 1) īpašs instrumenta uzskaņošanas veids;

2) ļoti īpatnēja lociņa vadīšana; 3) skaņu savienošana ar lociņa palīdzību un kreisās rokas piziicato, ko reizēm izdara vienlaicīgi; 4) bieža dubulto un vienkāršo flažo-letu lietošana; 5) spēje uz ceturtās stīgas; 6) nepieredzēta virtuozitāte, tāpēc ka neviens no šobrīd dzīvajiem vijolniekiem neuzdrošinās darīt to, ko darījis viņš.»

1) Iesākumā veids, kā Paganīni uzskaņo savu instrumentu, Gūram nebija izprotams. Viņš klausījās tā atskaņojumā Koncertu mi bemol minorā un rakstīja;

«Tā kā viņš uzskaņo savu instrumentu gluži nedzirdami, mūs pārņem patiess izbrīns, klausoties, cik spēcīgi un skaidri skan viņa vijole pat visaugstākajās pozīcijās, kur parasti skaņas ir klusinātas.»

Dažas pasāžas, kuras pirmajā brīdī Gūram šķitušas neizskaidrojamas un neizpildāmas, kļuva skaidras, kad viņš saprata, ar kādu īpašu paņēmienu Paganīni uzskaņo vijoli.

2) Lociņa vadīšana arī bija pilnīgi neparasta. Paganīni prata ātri un precīzi izpildīt, vissarežģītākās vietas; stac-cato viņš izpildīja nevis ar lociņa augšējo daļu, bet vairāk ar apakšējo galu, kas ir daudz grūtāk.

«Pie tam,» Gūrs raksta, «viņš ar lociņu spēcīgi uzsita pa stīgu, turot lociņu vienīgi ar labās rokas īkšķi un rādītājpirkstu. Vēl biežāk mums gadās dzirdēt apbrīnojamu un pilnīgi neparastu staccalo. Viņš met lociņu uz stīgas tā, ka tas palecas un neiedomājamā ātrumā pārskrien visu gammu, tā ka šķiet — notis birst kā pērles.

Tā viņš lociņu pamet gaisā apmēram trīs collas no apakšējā gala. Labā roka viegli satur lociņu, un mazais pirkstiņš noder par pretsvaru, tāpēc lociņa kustība ir vijīga.»

Un tālāk:

«Izpildot arpeggio, spēlējot apmēram ar puslociņu, viņam skaņas raisās skaidras un noapaļotas. Legato pasāžās viņš droši un precīzi pāriet no stīgas uz stīgu. Kad jāspēlē pasāžas uz trim stīgām uzreiz, viņš spēlē ļoti enerģiski; stiga Re skan vēl tad, kad viņš tai vairs nepieskaras.»

3) Pizzicaio ar kreiso roku, atzīmē Gūrs, bieži izmantots vecajā itāliešu vijoļspēles skolā jau kopš Mestrīno laika, turpretī «.. . franču un vācu skolas pilnīgi aizmirsušas šo paņēmienu, un to parāda Paganīni panākumi. Tomēr, lai to izpildītu labi, vispirms jāseko, kā otrais, trešais un ceturtais pirksts rausta stīgu. Trešo un ceturto stīgu grūti raustīt tā, lai skaņa veidotos tīra un dzidra; grūtāk ir likt tai vibrēt, īpaši tad, kad pirksts, kurš piespiež stīgu pie grifa, atrodas ļoti tuvu tam, kurš izdara pizzicato.»

Viņa lietotās smalkās stīgas, kas ļāva stipri skanēt Re un Soī stīgām, atvieglināja šos pārsteidzošos efektus, un steķis, pie kvintas mazāk izliekts, deva Paganīni iespēju augšējā reģistrā vienlaicīgi skart trīs stīgas.

4) Vienkāršo un dubulto flažoletu lietošana bija viens no Paganīni spēles brīnumiem. Gūrs liecina: «Ar pārliecību var teikt, ka, izpildot flažoletus, kurus viņš pilnīgi pārvalda, Paganīni par savu nepārspēto diženumu galvenokārt jāpateicas vijoles skanējuma precizitātei un tīrai

skaņai, vienalga, vai runa ir par vienkāršajiem vai dubultajiem flažoletiem, tikpat labi lēnā vai ātrā tempā, pie tam viņam nekad nezūd neviena nots.

Varam tikai pabrīnīties, ka šodien flažoleti pamesti novārtā. Neapšaubāmi grūtības un ārkārtīgais darbs, ko prasa to atskaņošana, redzams, diezgan stipri atbaida dažus vijolniekus. Taču tas nebūt nav tik grūti, kā viņi to iedomājas. īstenībā vienkāršos flažoletus izpilda tāpat, kā spēlē parastās skaņas, atšķirība tikai tāda, ka pirksti viegli skar stīgas, nevis spiež uz tām ar spēku. Dubultos flažoletus izpildīt jau ir grūtāk, tāpēc ka itin bieži jāizmanto četri pirksti, lai veidotu divas skaņas.»

Hromatiskās gammas, lejupejošās un augšupejošās, trillerus, pasāžas uz divām stīgām — Paganīni to visu izpildīja, liecina Gūrs, flažoletos ļoti brīvi. Un tomēr, viņš atzīmē, «Paganīni roka nav lielāka par parasto, vienīgi viņš, tāpat kā pianisti, kas kopš bērnības pieradinājuši savu roku lielam izstiepumam, pratis to izstiept tiktāl, ka tā varēja aptvert trīs oktāvas».

5) Izpildot pasāžas vai skaņdarbus uz ceturtās stīgas, protams, arī tad pielietoja flažoletus. Paganīni pārskaņoja Sol stīgu par mazo un lielo tercu augstāk. «Mozus lūgšanā» vijolnieks nostiprināja ceturto stīgu steķa sānos — La stīgas vietā.1 Tādējādi viņš pārsteidza publiku, kurai šķita neiespējami, ka viņš uz vienas un tās pašas stīgas spēlē viszemākās un visaugstākās skaņas.

6) Paganīni «tour de force»[104] [105], kā apgalvo Gūrs, proti, viņa virtuozitāte un akrobātiskās izdarības, bez šaubām, bija pārsteidzošas un ar savu drosmi vienreizējas. Visas laikabiedru liecības šajā ziņā ir vienprātīgas. Pasāžas uz dubultstīgām — visu vijolnieku lielākās grūtības — viņam bija, kā rakstīja kāds vācu kritiķis, atpūta. Viņa aplika-tūra nelīdzinājās citu vijolnieku un citu skolu aplikatūrai. Brīžiem viens pirksts «kāpa pāri» otram, brīžiem, spēlējot vairākas notis, viņš izmantoja tikai vienu pirkstu. Trillerus viņš spēlēja ar mazo pirkstiņu, un viņa kreisās rokas īkšķis atliecās uz pretējo pusi dabiskajai un no augšas uzgula plaukstai, kad bija jāizpilda daži īpaši efekti.

Bez šaubām, Paganīni līdz pēdējai iespējai bija attīstījis vijoļspēles tehniku. Lai ietu vēl tālāk, vajadzēja izgudrot citu instrumentu. Mikelandželo Abado raksta:

«Līdz kādai pilnībai viņš attīstījis vijoļspēles tehniku, netieši ietekmēdams arī citu instrumentu tehniku, varam spriest, pēc viņa kompozīcijām, kas vēl šodien ir pārbaudes akmens vijolniekiem ar vislielāko pieredzi un kas ierindo Paganīni starp slavenajiem meistariem, kuri pārstāv vijoļspēles skolas, kaut gan viņš nekad nav pievērsies tieši pedagoģiskajai darbībai, ja neskaita dažas stundas, ko pasniedza Kamillo Sivori un Katerīnai Kalkanjo.

Ne visus šodien lietojamos paņēmienus ieviesis Paganīni, kurš daudz ko pārņēmis no Lokatelli 9. opusa — no «Jaunās modulācijas mākslas». Taču neviens pirms viņa nav pielietojis to tik drosmīgi un līdz tādai pilnībai. Pēc Lokatelli parauga viņš virzījis kreiso roku uz augšu līdz visaugstākajām, cilvēka ausij tikko uztveramām skaņām; viņš izmantojis katras stīgas īpašo tembru. It sevišķi ceturtā stīga, kuru XIX gadsimtā izmantoja tikai viszemāko nošu atskaņošanai un lai dažbrīd izvairītos no neērtiem rokas stāvokļiem, tā viņa spēlē ieguva jaunu nozīmību. Paganīni plaši izmantoja jau pazīstamo, taču priekšgājēju reti lietoto tembru, vēl vairāk izvērsdams katras stīgas tesitūru: flažoletus, kuri viņam ir pārpilnībā visos skaņdarbos (izņemot kaprīzes), ne tikai vienkāršos un dabiskos, bet arī dubultos un mākslīgos. Runājot par divām stīgām, jāsaka, tikai nedaudzi pirms Paganīni mēģinājuši ilgstoši spēlēt, mainot tercas un sekstas un vēl retāk — oktāvas un decimas, kas prasa nedabisku rokas stāvokli. Bez tam Paganīni pirmais sāka lietot kreisās rokas tre-molo kā melodijas pavadījumu, glissando vienkāršo vai oktāvās un, pateicoties lielākai pirkstu izstiepšanai, izpildīja pasāžas, kuras līdz tam nebijā pazīstamas. Visbeidzot, paņēmiens, ko izmantoja jau N. Mestrīno, bet ko slavenu padarīja Paganīni, — proti, pizzicato, ko izpilda ar pirkstiem, kreisai rokai virzoties pa grifu, tika apvienots ar skaņām, ko izpilda pa brīžam uz stīgām uzmests lociņš vai ar lociņa radītu garu skaņu.

Tikpat liela bija Paganīni intuīcija, apsverot lociņa iespējas. Visus tehniskos paņēmienus viņš pielietoja ļoti īpatnēji. Viņa skaņdarbos pizzicato nereti jāizpilda divos virzienos — un to viņš mēdza izpildīt ar neparastu vieglumu. Viņa skaņdarbtis ļoti bieži sastopamas ātras pasāžas uz divām stīgām, kas neatrodas blakus, pie tam nedrīkst skart vidū esošo stīgu.»

Šīs un vēl citas savdabības Paganīni pilnīgi neatkārto-

jamā tehnikā radīja publikai pārliecību, ka viņam piemīt kāds noslēpums, kas ir lielākā vai mazākā mērā cilvēcisks vai burvju varas dots, vai dēmonisks. Paganīni pret šādām valodām neiebilda, kā vispār neatspēkoja arī citas ar viņa personu saistītas leģendas. Vēl vairāk — viņš pat apstiprināja tās ar vairākām mīklainām frāzēm par sevi^106 un dažiem savu skolnieku izteikumiem.

Konestabile stāsta:

«Kad kopā ar izcilajiem Vīnes maestro, kuru vidū bija ari pazīstamais kvartetu dalībnieks Supancigs, par Paganīni spēli pārsteigtais Maiseders piesardzīgi apjautājies: «Parādiet, kā jūs panākat, uz grifa lejasgala spēlējot, flautas skaņas, kuras mēs varam izdabūt tikai pie paša steķa, un šos staccato-pizzicalo, kurus izpildāt tikai ar roku bez lociņa, un neiedomājami spēcīgos un asos pizzi-cato,» — Paganīni atbildējis: «Katram, mans mīļais, ir savi noslēpumi.»

«To es ļoti labi-varu saprast,» Maiseders piekritis, «tomēr jūs tos varat publicēt bez bažām: es galvoju, ka neviens tos nespēs izmantot.»»

Paganīni neko neesot iebildis un dažu labu reizi solījies agrāk vai vēlāk publicēt savu metodi, apgalvodams, ka līdz ar to viņš radītu revolūciju vijoļspēles skolā, dodot iespēju skolniekiem sasniegt augstu meistarību ļoti īsā laikā. Lai apstiprinātu savus apgalvojumus, Paganīni minējis divus pārliecinošus piemērus — čellistu Čandelii un vijolnieku Sivori. Konestabile raksta:

«Dženovieša viesizrāžu laikā visās malās uzradās ziņojumi par koncertiem, sonātēm un rondo d la Paganīni, un kritika gluži dibināti centās apturēt šo viltus sekotāju neatturamo tiekšanos pielīdzināties Diženajam vijolniekam, kurš, sevī pasmaidot, zināja, ka tikai vēlāk, iepazinuši viņa noslēpumu, tie spēs saprast viņa apbrīnojamo sistēmu. «Mans noslēpums, ja to varētu tā saukt,» Pa* ganini mēdza teikt, «norādīs vijolniekiem ceļu, kurš ejams, lai varētu dziļāk nekā līdz šim izprast instrumenta dabu, un parādīs viņiem, ka tas ir daudz bagātāks, nekā pieņemts domāt. Pie šāda atklājuma esmu nonācis pēc ilgiem un neatlaidīgiem meklējumiem. To pielietojot, nevajadzēs spēlēt vairāk kā 4—5 stundas dienā, un šis atklājums aizēnos līdzšinējo skolas metodi, kas vijoli padara par arvien grūtāku instrumentu, nevis iemāca uz tās spēlēt. Tomēr man jāpiebilst, ka ļoti maldās tie, kuri iedomājas esam atklājuši šo noslēpumu, kura pielietošana prasa talantu, izdibinot, kāda ir mana maniere vijoles uz-slcaņošanā vai lociņa vadīšanā.»»

Jāpalauza galva, lai to saprastu; vēlēdamies praksē parādīt, ka šim noslēpumam var būt lieliski rezultāti, Pa-ganīni kā piemēru deva Gaetāno Čandelli, kuru esam jau pieminējuši un kuram, kā viņš apgalvoja, esot atklājis šo noslēpumu. «Čellu viņš spēlēja jau sen (tā izsakās Pa-ganīni), taču ar ļoti viduvējām sekmēm, tieši tāpēc viņš palika neievērots. Man šis jaunais cilvēks ļoti iepatikās, un es gribēju viņam darīt labu, tāpēc atklāju viņam savu noslēpumu, un rezultāts bija tik pārsteidzošs, ka trīs dienu laikā Čandelli kļuva gluži cits mūziķis un visi sāka runāt par šo momentānās pārvēršanās brīnumu. Patiešām — ja pirms tam viņš «plēsa» stīgas tā, ka ausis krita ciet, un lociņu turēja kā iesācējs, tad pēc manām pasniegtajām stundām viņam skaņa ieguva spēku, kļuva tīra un skaista. Viņš brīvi vadīja lociņu, un pārsteigtie klausītāji aiz brīnumiem nespēja ne attapties.»

Stāstot par to, Paganīni apliecināja, ka tas viss esot patiesība, un, kad viņu palūdza uzrakstīt savus novērojumus, %riņš, ne mirkli nevilcinādamies, bija ar mieru un pašrocīgi uzrakstīja: «Gaetāno Čandelli no Neapoles saskaņā ar burvju mākslu, ko viņam atklājis Paganīni, kļuvis par Neapoles Karaliskā teātra pirmo čellistu un būtu varējis kļūt pirmais čellists Eiropā.»

Runājot par Sivori, Paganīni esot teicis Šotkijam:

«Šim zēnam bija tikai septiņi gadi, kad es viņam iemācīju spēlēt gammu. Pēc trim dienām viņš jau varēja izpildīt dažus nelielus skaņdarbiņus un visi sauca: «Paganīni paveicis brīnumu!» Un tiešām — pēc divām nedēļām viņš jau varēja stāties publikas priekšā.»

Paganīni ir devis stundas vairākiem cilvēkiem Itālijā

un ārzemēs, tomēr par savu vienīgo skolnieku uzskatīja Sivori. Tā viņš to nosauca 1828. gada 2. martā no Milānas rakstītajā vēstulē advokātam Vinčenco delji Antoni.

Sivori ir atstājis interesantas atmiņas par savām nodarbībām pie Paganīni: «Viņš laikam bija vissliktākais skolotājs vijoles spēlē, kāds jebkad dzirdēts. Ja es nepareizi spēlēju kādu viņa uzdoto vingrinājumu, viņš man aizrādīja strupi un dzēlīgi. Sie vingrinājumi parasti bija ņemti no Paganīni paša kompozīcijām, uzrakstīti steidzīgā, saraustītā rokrakstā, it kā viņam būtu bijis garlaicīgi rakstīt tik vienkāršas lietas — it īpaši saviem skolniekiem. Galvenā viņa apmācības metode bija šāda: kamēr es centos nospēlēt jaunos viņa uzdotos vingrinājumus, viņš staigāja pa istabu un ik pa brīdim ar zobgalīgu smaidu izmeta dzēlīgas piezīmes. Kad es biju beidzis, viņš klusēdams pienāca man klāt, ar tādu pašu izsmējīgu izteiksmi sejā īsu brīdi klusēja un ar skatienu nomērīja mani no galvas līdz kājām; tikai tad viņš noprasīja, vai, pēc manām domām, es esot visu spēlējis tā, kā tika parādīts. Aiz uztraukuma trīcošā balsī es atbildēju: «Nē.» — «Bet kāpēc — nē?» viņš vaicāja. Brītiņu klusējis, es iedrošinājos pateikt, ka nevaru spēlēt tā kā viņš, jo man trūkst tāda talanta. «Talants nav vajadzīgs, nepieciešama tikai neatlaidība un centība.» Tomēr viņš labprāt uzdeva man citu vingrinājumu un, sagrābis vijoli kā lauva jēru, neskatīdamies notīs un nepārstādams staigāt pa istabu, tā nospēlēja jauno vingrinājumu, ka es kritu izmisumā. Taču viena mācība man palikusi prātā uz visiem laikiem: kopš tās reizes es katru dienu spēlēju gammas.»

Sivori, būdams Paganīni pēctecis, ļoti iespējams, zināja sava dižā skolotāja īpašo apmācības metodi. Taču to viņš nekad neatklāja, tāpat kā to nedarīja arī Candēlli.

Daudzi vijoles spēles cienītāji, sākot, ar Gūru, līdz mūsu dienām centušies atminēt šo Paganīni slavenā noslēpuma mīklu. Zīgfrīds Eberhards^1, Žarozī, Mantovāni, Kopertīni un Sfilio sarakstījuši traktātus un izklāstījuši metodes, kas dibinās uz Paganīni noslēpuma atklāšanu, Daži citējuši to, ko, runājot par maestro Džakomo Kostu, viņš esot teicis Sotkijam:

«Ar labpatiku atceros labsirdīgā Kostas rūpes, kuram es tomēr nesagādāju sevišķu prieku, jo viņa principi man

’Zigfrīds Eberhards — vācu vijolnieks, pedagogs. (Krievu tulk. piez. )

bieži likās pretrunā ar dabisko un es atteicos pārņemt no viņa paņēmienu, kā jāvada lociņš.»

No tā viņi secināja, bez šaubām, nebūdami tālu no patiesības, ka. pēc Paganīni metodes skolnieki varēja pavisam viegli un ļoti īsā laikā apgūt vijoles spēli tāpēc, ka šī metode pamatojās uz rokas dabisko iespēju Izmantošanu, nevis uz to, lai samācītos pozīcijas, kuras ir pretējas rokas dabiskajam stāvoklim un grūti apgūstamas tāpēc, ka tās ir nedabiskas un forsētas. Pētnieki arīdzan gribējuši noskaidrot Paganīni lietoto aplikatūru, mēģinājuši izmantot tādu aplikatūru, kas atbilstu no dabas dotajām rokas iespējām, diskutējuši par to, vai apmācības pirmajā periodā ir nepieciešamas diatoniskās un hromatiskās gammas.

Šeit nav īstā reize apspriest, cik īpatnējas ir Paganīni metodes vai cik tās praksē ieteicamas. Tās visas ir rūpīgi izpētītas, un tāpēc tām pievēršama nopietna uzmanība.

Neapšaubāmi Paganīni bija sava lieliska metode, taču, mūsuprāt, galvenais ir tas, ka šī metode bija lieliska viņam pašam — viņa vienreizējai personībai un dabai. Daži principi, pēc kuriem viņš vadījās savās nodarbībās un savā pieredzē, varētu, protams, noderēt vidēji apdāvinātiem skolniekiem, kuriem ir parastas spējas. Taču viens otrs paņēmiens, kas ļoti derēja Paganīni, tādiem skolniekiem nebūtu pieņemams. Bez tam Paganīni noslēpums bija divējāds: tas bija metodes noslēpums, apmācības noslēpums, kuru tomēr varēja atklāt un nodot tālāk; bet bija arī viņa vijoles skanējuma noslēpums — tas saistās ar viņu pašu, viņa individualitāti, un nav atkārtojams. Laikabiedru rakstos bieži minēta Paganīni skaņa — tā bijusi neizsakāmi skaista, un stīgu vibrācija šai skaņai piešķīrusi dzīva cilvēka balss satraucošo kvēli.

Šeit nu ir jārunā par visapbrīnojamāko Gura Jiecību. Savā rakstā viņš centies atklāt vijolnieka noslēpumus, izskaidrojot viņa meistarību un tehniskos paņēmienus. Taču bija vēl kāds noslēpums, kuru nav iespējams izdibināt. Tā ir Paganīni ļoti īpatnējā atskaņošanas maniere, kas nav ne ar ko salīdzināma, ne tikvien ar paņēmieniem un ārkārtīgi neparasto tehniku, bet gan ar savu izcelsmi, sarežģīto, noslēpumaino mūziķa iekšējo dzīvi, viņa jutīgumu, viņa personību: vārdu sakot, ar visu viņa būtību.

Iespaidi un jūtas, kuras Paganīni izraisīja cilvēku sirdīs, Gūrs to saprata, bija dzimušas paša vijolnieka dvēselē. Tajās rada atbalsi viņa vētrainā klejotāja dzīve,

viņa sarūgtinājumi, prieki un kaislības, godkāre, viss, kas lika viņa sirdij strauji pukstēt, paātrināja viņa pulsu, uzvandīja viņa dvēseli, — tas viss rada atbalsi viņa mūzikas izpildījumā un interpretācijā. Spēlēdams, Gurs raksta, Pa-ganīni aizmirsa visu pasaulē, un viņa dzīve atdzima viņa mūzikā ar visām tās ciešanām, priekiem un baudām.

«Journal de Fianctoit» 1831. gada 3. aprīlī rakstīja:

«Līdz šim mēs aprobežojāmies ar to, ka pienācīgi novērtējām Paganīni neparasto talantu, kuru viņš mums atklāja, spēlējot savu vijoli, taču, atskaitot lietpratējus, kuriem nekas nepaslīd garām neievērots, publika diez vai pamanīja, ka viņa mūzikā atmirdz oriģināls daiļums. Viņa koncerts Lielajā piektdienā atklāja šo patiesību pat klausītājiem ar neievingrinātu ausi. Viņš atskaņoja introdukciju, kuru var nosaukt par reliģiozu un kuru visi vienprātīgi atzina par «debesu velti». Lai izvilinātu tik liegu, tik izjustu melodiju, pašam jāizjūt ekstāze, jāsadzird, kā dzied debesu eņģeļi... Šādi šedevri nevar aiziet zudumā, jo tos radījušas cilvēka visdziļākās jūtas.»

Kopā ar raksta anonīmo autoru daudzi laikabiedri — to vidū arī Mendelsons — apgalvojuši, ka nekad Paganīni nav izraisījis tādu saviļņojumu kā atskaņojot tīras, skaidras melodijas, liegas un skumjas: dziedājumā, kas plūda no viņa vijoles un dvēseles dzīlēm un uz harmonijas spārniem lēni cēlās gaisā, viņš sasniedza savas mākslas kalngalus. Tā bija nepārspējamo XVIII gadsimta dziedātāju māksla, kuru viņš bija saņēmis mantojumā un pārveidotu pārnesis uz savu vijoli.

Šūberts jau to ir teicis, un ar viņa vārdiem pietiek, lai atbildētu visiem un oponētu visiem: «Adagio es sadzirdēju eņģeļu dziedāšanu.»

Tomēr bija vēl kāds fantastisks un dīvains vaibsts Paganīni temperamentā, kuram vajadzēja izpausties neapvaldītā virtuozitātē, neaprakstāmā skaņu akrobātikā.

Sakveldinātajai matērijai, kas virda viņa iztēles ēzē, vajadzēja izlauzties uz āru un izteikties drosmīgās rapso-dijās, fioritūrās, tajos izpušķojumos un kadencēs (kuras tāpat atbilda itāliešu dziesmas virtuozitātei), kuras bija brīnumains burvja darinājums, kas īsu brīdi uzdzirkstīja un tikpat ātri izgaisa, kā nebijis. Visliegākās flautas skaņas, zibenīgus trilleru locījumus, pērjainus arpeggio — to visu viņš riekšavām bārstīja ap sevi gluži kā mirdzošu briljantu kaskādes. Dzirkstošais spožums uzzibsnīja un nodzisa, apžilbinādams acis un sajūsminādams sirdi.

Tā bija mākslas un Paganīni radošā darba iznīcīgā daļa, ko šajā ziņā varēja salīdzināt ar nedaudziem tā mūziķa skaņdarbiem, kuru dēvēja par klavieru Paganīni —- Fe-rencu Listu, un ko Lists bargi nosodījis tieši par to, ka tas bijis neauglīgs pašmērķis, nolemts bojāejai. Patiesības labad jāteic, ka mēs tikai aptuveni varam iztēloties šo mūzikas izpausmi Paganīni izpildījumā — tā neglābjami zudusi līdz ar viņu pašu. Skaņdarbi, kuri viņa rokās kļuva ne ar ko nesalīdzināmi, citu atskaņojumā šķiet primitīvi, neciešami. Šī Paganīni mākslas un daiļrades daļa tik. tiešām, kā izteicies Fetiss, dzimusi un mirusi reizē ar viņu.

Paganīni virtuozitāti, daži uzskatīja par pilnīgi apzinātu izdabāšanu publikas gaumei un laika garam. Paganīni, bez šaubām, labi pazina dzīvi un cilvēkus un īstenībā bija skeptiķis. Pieredze nenovēršami sagrauj ilūzijas. Paganīni, tāpat kā Lists, ļoti labi zināja, ka jēdziens «publika» ir publika vispār. Tas bija pūlis, kuram patika saskatīt viņā kādu līdzību ar sātanu un burvi un kuru viņš atkal un atkal iekaroja, rādīdams, kā uz stīgas, kas nostiepta tukšumā zem cirka kupola, veicami bīstami, galvu reibinoši triki. Ja arī viņš izdabāja publikas gaumei, centās parādīt savu virtuozitāti, kas publiku sajūsmināja līdz neprātam, viņš to darīja bez rūgta nicinājuma pret sevi un citiem — kā Lists. Akrobātika, kā jau teicām, bija tuva viņa temperamentam, viņa tieksmei pēc visa jaunā un fantasmagoriskā. Uzmanīgi papētot, to pašu var attiecināt arī uz Listu.

Ir tiesa, ka koncertdarbība neveicināja Paganīni daiļradi, tāpēc ka viņš bija spiests apslāpēt šo personības izpausmi, kura, protams, nebija tā labākā; laupot koncentrēšanos un mieru, kas nepieciešams, lai radītu sarežģītas un dziļas kompozīcijas, koncertdarbība ierobežoja viņa iespējas un ļāva sacerēt tikai tādus skaņdarbus, kuros pārāk daudz vietas aizņem efekti un ārējie izskaistinājumi. Paganīni tāpēc arī nekad netika uzrakstījis neko tādu, kas līdzinātos viņa 24 kaprīzēm, kuras komponējis agrā jaunībā un kuras ir saturā dziļas, oriģinālas pēc formas un drosmīgas izdomā.

Salīdzinājumā ar šīm neparastas, ārkārtējas virtuozitātes lappusēm viņa turpmākajos darbos ļoti reti var atrast lappuses, kas paustu saviļņojumu un dziļas jūtas.

Taču arī tādā veidā,*kādā tās nonākušas līdz mūsu dienām, mēs nevaram tās nopaļāt: visas akrobātiskās pasāžas, fantasmagoriskās arabeskas un galvu reibinošie

fokusi paliek tukši un nedzīvi, ja tos nespēlē to radītājs. Trūkst vārdu aprakstīt to, kāds Paganīni varēja būt savas radošās iedvesmas brīdī: tā bija burvība, kas izgaisusi reizē ar burvi un neglābjami mums zudusi. Lai kāds skeptiķis Paganīni bija dažā ziņā, lai cik vīlies un sarūgtināts, viņš tomēr bija un palika kaislīgas, straujas dabas cilvēks. Viņa sirds dziļumos mūžīgi kvēloja sajūsma, ticība, cerība. Ikvienā jaunā koncertā, tāpat kā katrai jaunai mīlas kaislībai, Paganīni viss atdevās pūlim — tāpat kā mīļotai sievietei — ar kvēlām, satrauktām trīsām. Viņā radās un tiecās izlādēties elektrība, viņa dvēseles patosu uztvēra viņa vijole un no tās — pūlis. «Vajag spēcīgi izjust, lai liktu pārdzīvot citiem» — tā viņš iekaroja sirdis, tā turēja savā varā dvēseles.

Tāds bija Paganīni noslēpums — vienreizējais, visaugstākais un visīstākais, ko nebija iespējams ne izskaidrot, ne atklāt, ne nodot tālāk. Tas bija viņa vienreizējās personības noslēpums, viņa noslēpums mākslā, ko iedvesmojis viņa ģēnijs.

«Paganīni ir miris,» Lists rakstīja nekrologā. «Reizē ar viņu izdzisis varens gars, viens no tiem, kurus daba it kā steidz paņemt atpakaļ. Reizē ar viņu ir zudis unikāls fenomens mākslā. Viņa ģēnijs, kuram nebija skolotāju, ne arī līdzīgu, bija tik dižens, ka viņam pat nevarēja būt atdarinātāju. Viņa pēdās nevarēs sekot neviens un nekad. Viņa slavai nepiebiedrosies nekāda cita slava. Viņa vārds pieder pie tiem, kurus nekad nebilst kopā ar citiem. Viņa slavas spožums, neapstrīdamais karaliskais spožums, ar kādu vispārības viedoklis viņu apveltījis, vēl dzīvam esot, milzīgā plaisa, kas šo spožo titulu šķir no tiem, kuri centušies viņam sekot, — to visu un tik lielā mērā nepazīst neviena mākslinieka liktenis, un izskaidrojams tas ir tikai ar viņa vienreizējo nepārspējamo ģenialitāti un vēl vairāk ar daudziem neizskaidrojamiem faktiem. Lai svēta ir viņa piemiņa. Viņš bija dižens. Vai gan mums lemts zināt, kādu cenu prasījis šis diženums?»

Aishila mūžam patiesie vārdi skumjā sentencē atbild uz šo jautājumu: zināšanas caur ciešanām.

Paganīni viedumu un meistarību mākslā sasniedzis caur ciešanām; šis Prometeja likteņa diženums un traģisms instinktīvi aizrāva pūli. Neapzināti cildinādams viņu, Tas juta, ka jūsmo par nesalīdzināmu un vienreizēju varoni, kāds diez vai vēl kādreiz radīsies šajā pasaulē. Listam bija taisnība: nekad pasaulē nebūs otra Paganīni!

1. 24 kaprīzes, vijolei solo, «veltītas mūziķiem māksliniekiem». Opuss 1. 1801.—1807. g.

2. Sešas sonātes, vijolei un ģitārai, «veltītas sinjorain Dellepiānem». Opuss 2. 1801.—1806. g.

3. Sešas sonātes, vijolei un ģitārai, «veltītas jaunavai Eleonorai». Opuss 3. 1801.—1806. g.

4. Trīs kvarteti, vijolei, altam, ģitārai un čellam, «veltīti Nikolo Paganīni cienītājām». Opuss 4. 1802.—1805. g.

5. Trīs kvarteti, vijolei, altam, ģitārai un čellam, «veltīti Nikolo Paganīni cienītājām». Opuss 5. 1802.—1805. g.

6. Pirmais koncerts Re mažorā, vijolei ar orķestri. Opuss 6. 1811. g.

7. Otrais koncerts si minorā, vijolei ar orķestri. Opuss 7. 1826. g.

8. Ceturtais koncerts la minorā, vijolei ar orķestri.

1830. g.

9. «Raganas», introdukcija un variācijas, vijolei un orķestrim par Zīsmaijera baleta «Benevento rieksts» tēmu. Opuss 8. 1813. g,

10. Introdukcija un variācijas par angļu himnas «Dievs, sargi karalieni!» tēmu, vijolei un orķestrim. Opuss 9. 1829. g.

11. Variācijas par dziesmas «Ak, māmiņ, mīļā māmiņ!» («Venēcijas karnevāls») tēmu, vijolei un orķestrim. Opuss 10. 1828. g.

12. «Mūžīgā kustība», vijolei ar orķestri vai ģitāru. Opuss 11. Pēc 1830. g.

13. Introdukcija un variācijas par ārijas «Es vairs neskumstu pie pavarda» tēmu no Rosini operas «Pelnrušķīte», vijolei un orķestrim. Opuss 12. 1819. g.

14. Introdukcija un variācijas par ārijas «Sirds trīsas» tēmu no Rosīni operas «Tankreds», vijolei un orķestrim. Opuss 13. 1819. g.

15. Sešdesmit variācijas par dženoviešu dziesmas «Baru-kaba» tēmu, vijolei un ģitārai, «veltītas draugam Džermi». Opuss 14. 1835.g.

16. Introdukcija un Variācijas Sol stigai vijolei ar orķestri par lūgšanas tēmu no Rosini operas «Mozus».

1818, g.

17. Introdukcija un Variācijas par arijas «Ka sirds man pamirst» tēmu no Paiziello operas «Daiļā dzirnu v-niece», vijolei solo. 1820. vai 1821. g.

18. «Paganīni brīnums», «veltīts hercogienei Elīzai Ba-čoki», vijolei solo. 1806.—1808. jj.

19. Sonāte vijolei un klavierēm.

20. «Mūžīgā kustība», sonāte vijolei un klavierēm. Pēc 1830. g.

21. Variācijas par Jozefa Veigla tēmu, vijolei un klavierēm. 1828. g.

22. Cantabile un Valsis, vijolei un ģitārai, «veltīti drosmīgajam zēnam sinjoram Kamillo Sivori». 1823.—

1824. g.

23. Cantabile Re mažorā, vijolei un ģitārai.

24. «Atvadu kaprīze, komponēta manam draugam E. Elia-sona kungam», vijolei solo. 1831. vai 1832. g.

25. «Cik laimīga diena», balsij,- korim un klavierēm, ar Harisa vārdiem. 1830. g.

26. «Padujas jaukumi», divertisments vijolei un koncert-klavierēm.

27. «Patriotiska dziesma», balsij, korim un klavierēm.

28. «Napoleons», sonāte vijolei uz ceturtās stīgas ar orķestri, 1807. g.

29. «Mīlas adagio», vijolei un klavierēm.

30. «Lauku balets» vai Variācijas vijolei par orķestra dotu tēmu.

31. «Mīlas duets vijolei un ģitārai.» 1807. g.

32. Sonāšu krājums vijolei un ģitārai (18 sonātes). Pēc

1828. g.

33. Sonāte ģitārai un vijolei, «veltīta Emīlijai di Negro». 1804. g.

34. Lielā sonāte ģitarai un vijolei.

35. Koncerttrio violai, čellam un ģitārai.

NIKOLO PAGANINI GALVENIE DZĪVES UN DAIĻRADES DATI

1782. gada 27. oktobris — Dženovā dzimis Nikolo Paganini.

1789. gads — Nikolo uzsāk nodarbības ar vijoli.

1791. gads'— pirmā publiskā uzstāšanās, atskaņo Pleiela koncertu.

1795. gadā 31. jūlijs — pirmais patstāvīgais koncerts teātri «Sarit-agoslino» Dženovā.

1796. gads — pirmais koncertceļojums pa Ziemeļitālijas pilsētām. Krei-cers noklausās Paganini spēli.

1796.—1798. gadi — nodarbības Parmā pie Rollas (vijole), Gireti un Paēra (kompozīcija). Sacerētas 24 fūgas klavierēm.

1798. gads — otrais koncertceļojums pa Ziemeļitālijas pilsētām,

1891. gads — sāk komponēt 24 kaprīzes vijolei solo.

1805. gads — dienests Lūkas galmā.

1810. gads — atstāj dienestu galmā. Smagās slimības pirmie simptomi. Iepazīšanās ar advokātu Džermi.

1811. gads — komponē Pirmo koncertu Re mažorā vijolei ar orķestri.

1013. gads — ierašanās Milānā. Iepazīšanās ar Ugo Foskolo. Komponē

variācijas «Raganas» vijolei ar orķestri. Pirmais koncerts teātri «La Scala».

1814. gads — Stendāls noklausās Paganini spēli Venēcijā.

1815. gads — trešais koncertceļojums pa Ziemeļitālijas pilsētām.

1816. gada 7. marts — Paganini sacensība ar Lafonu teātrī «La Scala». Iepazīšanās ar Baironu.

1819. gada aprīlis — iepazīšanās ar poļu vijolnieku Lipiņski. Komponē Variācijas Sol stīgai vijolei ar orķestri par Rosini operas «Mozus» tēmu.

1819. gads — komponē Variācijas vijolei ar orķestri par Rosini operu — «Pelnrušķīte» un «Tankreds» tēmām.

1821. gads — Paganini Romā diriģē Rosini operas «Matilde di Šabrāna» pirmizrādē. Smagi slims.

1824. gada 14. jūnijs — koncerts Milānas teātri «La Scala». Koncerts Dženovas teātrī «Santagostino».

1825. gada 23. jūlijs — piedzimst Paganini dēls Akille.

1826. gads — komponē Otro koncertu si minorā vijolei ar orķestri.

1827. gads — koncerti Romā. Paganini Florencē smagi saslimst. Dzīve Boloņā.

1828. gads — pēdējais (četrpadsmitais) koncerts Vīnē. Izšķiršanās ar Bianki. Kopā ar Akilli atstāj Vīni. Koncerti Karlsbādē. Ārstēšanās kūrortā. Brauciens uz Prāgu. Iepazīšanās ar Prāgas universitātes profesoru Sotkiju. Paganini diktē viņam savu autobiogrāfiju. Seši koncerti Prāgā.

1829. gada 12. janvāris — atstāj Prāgu. Seši koncerti Drēzdenē. Sākas koncertceļojums pa Vāciju un Poliju. Veimārā Paganini spēli noklausās Gēte. Iepazīšanās ar baronesi Heieni Dobeneku.

1830. gads — Paganīni spēli noklausās Šūmanis un Heine,

1831. gads — koncerti Karlsrūē un Strasbūrā. Brauciens uz Parīzi. Pirmais koncerts Lielajā operā. Koncerti Ziemeļtrancijas pilsētās. Koncerti Londonā, Noričā, Čeltnemā. Koncertceļojums pa Īriju un Skotiju. Uzsāk koncertceļojumu otro etapu — Dienvidanglijas un Rietum-anglijas pilsētās.

1832. gads — turpinās koncertceļojums pa Angliju. Paganīni iepazīstas ar Volsonu un viņa meitu Šarloti. Brauciens uz Franciju. Koncerti Kalē un Buloņā. Koncerts Parīzē holeras epidēmijā cietušo pabalstīšanai. Koncertceļojums pa Angliju. Atgriešanās Parīzē. Kon-certceļojums pa Ziemeļfrancijas pilsētām.

1833. gada 22. decembris — Paganīni Parīzē noklausās Berlloza «Fantastisko simfoniju» autora vadībā.

1834. gads — no Parīzes dodas viesizrādēs uz Beļģiju. Paganīni uzdevumā Džermi nopērk nekustamu īpašumu Toskānā — villu «Gaione». Koncerti Londonā un citās Anglijas pilsētās. Ierašanās villā «Gaione».

1835. gads — Paganīni vada galma orķestri Parmā.

1836. gads — tiek izstrādāts galma orķestra reorganizācijas plāns, nodibināta Mūzikas akadēmija un atklāts ikgadējs abonements simfoniskiem koncertiem Parmā. Atbrīvots no mūzikas direktora posteņa. Atstāj Parmu.

1837. gads — labdarības koncerts Turinā. Ierašanās Dženovā. Pēdējie koncerti Turinā.

1838. gads — veselības strauja pasliktināšanās.

1839. gads — pēc ārstu priekšrakstiem Paganīni apmetas uz dzīvi Marseļā. Noklausās «Svinīgo mesu». Draugu lokā spēlē Bēthovena pēdējos kvartetus.

1840. gada 27. maijs — Paganīni nāve Nicā,

SATURS

1. nodaļa. Melnā Kaķa šķērsielā . s 5 . . «

2. 11 o d a ļ a. Paganīni pirmais koncerts . . , , .

3. nodaļa. Lūkā ........ . > , .

4. nodaļa. Elīza Bonaparte, Baltā roze ....

5. nodaļa. Paollna Bonaparte, Sarkanā roze . . .

6. nodaļa. Vētrains koncerts un vētraina aizbrauk

šana ............

7. nodaļa. «Raganas»...........

8. nodaļa. Stāsts par Andželīnu, kas nebūt nebija

eņģelis ............

9. nodaļa. Lociņu duelis..........

10. nodaļa. Piedzīvojumi un neveiksmes Neapolē

11. nodaļa. Romas karnevāls

12. ^nodaļa. Divi gadi, kas zaudēti skumjās . . .

13. nodaļa. Atgriešanās mākslā un dzīvē. Mazais

17. nodaļa. Otrais gads Vācijā.......

18. nodaļa. Parīzē ............

19. nodaļa. Anglijā un Īrijā.........

20. nodaļa. Šarlote Votsone.........

21. nodaļa Atgriešanās dzimtenē.......

22. nodaļa. Paganīni Parmā.........

23. n o d a ļ a. Neveiksmīgs pasākums un cēlsirdīgs

žests .............

24. nodaļa. Pēdējie brīži..........

25. n o d a ļ a. Izdotie un neizdotie skaņdarbi ....

26. nodaļa. Paganīni noslēpums......

Nikolo Paganīni skaņdarbi..........

Nikolo Paganīni galvenie dzīves un daiļrades dati , ,

Мария Тибальди-Кьеза ПАГАНИНИ Рига «Лиесма» 1935 На латышском языке С русского перевела Илга Калнциема Художник Айварс Спруджс

И Б № 4376

Marija Tibaldi-Kjeza PAGĀN INI

Redaktore R. Frankenšteine. Mākslinieciskā redak-* tore M. Dragūne. Tehniskā redaktore L. Engere. Korektors G. Jēgeris. Nodota salikšanai 12.02.85. Parakstīta iespiešanai 04.07.85. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 3. Baltikas garnitūra.

Augstspiedums. 16,80 uzsk. iespiedi.; 17,44 uzsk. krasu nov.; 18,67 izdevn. 1. Metiens 50 000 eks. Pasūt. № 169-5. Ceha 2 rbj. 10 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 160/32099/J-2834. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Apvāks un ielikumi iespiesti Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Tibaldi-Kjeza M.

Ti 001 Paganīni / No kr. vai. tulk. I. Kalnciema. — R.: Liesma, 1985. — 287 lpp., il., 16 lp. il. — (Ievē-roj. cilvēku dzīve).

4703000000—160 _

T MSOlĻuT-Lsā 169'~85 85.23(3)

1

Paganini, gluži otrādi, apgalvoja, ka esot dzimis 1784. gadā, un, paļaudamies uz viņa izteikumu, ļoti daudzi biogrāfi padarījuši viņu par diviem gadiem jaunāku.

2

Paganīni ir parakstījies dažādi — Nikkolo vai Nikolo, bet reizēm — Nikola.

3

Mandolīna, uz kuras mācījies spēlēt Paganīni, glabājās villā «Gaione», un 1898. gadā mūziķa mantinieki to aizsūtīja uz izstādi Tu-rīnā. Mazo mācību vijolīti varēja aplūkot izstādē Kremonā 1937. gadā.

4

Juliuss Makss Šotkijs — čehu zinātnieks, Prāgas universitātes profesors, Pagamni biogrāfs.

5

XVIII gs. un XIX gadsimta sākumā lā saucās komponistu sniegtie autorkoncerti, kā ari publiskas sanāksmes, kuras organizēja mūzikas cienītāju apvienības un kurās atskaņoja muzikālus darbus. (Krievu tulk. piez.)

6

Džankarlo Konestabile — arheologs, Perudžas universitātes profesors, sarakstījis itāliešu valodā pirmo Paganīni biogrāfiju.

7

Pretēji Paganīni apgalvojumam Džervazoni raksta, ka tas tomēr ņēmis stundas pie Rollas. Var būt, ka Paganīni nav varējis ar viņu saprasties un tāpēc nevēlējās saukties par viņa skolnieku.

8

«Livorno,» raksta Kodinjola, «viņš palika vairākus mēnešus — iespējams tāpēc, ka nebija pilnīgi apmierināts ar savu tehniku un gribēja šoreiz pavingrināties bez skolotājiem. Pats viņš stāsta, ka šajā pilsētā esot uzstājies maz, toties komponējis mūziku fagotam pēc kāda zviedru diletanta lūguma, kurš sūrojies, ka nevarot atrast grūtu skaņdarbu.»

9

Iespējams, ka šajos gados Paganīni mācījies ari lasīt: nav nekādu ziņu, ka viņš , jebkad būtu apmeklējis skolu. Nav zināms, kā viņš iemācījies lasīt un rakstīt. Neapšaubāms tikai tas, ka, lai gan vēstulēs ir ortogrāfijas kļūmes, viņam bija diezgan solīdas zināšanas, vajadzīgā reizē viņš, varējis paspīdēt ar citātiem no lielo rakstnieku darbiem, atsaukties uz vēsturiskiem notikumiem un mītiem.

10

1800. gada nogalē jaunais Paganīni jau bija atsācis koncertdarbību: ir saglabājusies programma par -šā gada 5. decembrī Modemi notikušo akadēmiju, kurā viņš atskaņojis Roda koncertu, Lodciska simfoniju, Variācijas par «Karmaņjolas» tēmu un kreicera koncertu. 21. decembri Paganīni vēlreiz koncertējis Modenā, atskaņodams «Spāņu fandango», kurā atdarinājis dažādu putnu dziesmas.

11

Brīvība. (Latīņu vai.)

12

Komiskā opera. (Tulk.)

13

Domeniko Kviliči — itāliešu komponista, teorētiķa un pedagoga dēls. (Krievu tulk. piez.)

14

XIX gadsimta sākumā ģitāra bija ļoti populāra visā Eiropā.

15

Elīzas vārdu pārdēvēja, šķiet, brālis Lučāno, kuram bija paradums mainīt savas ģimenes sievietēm vārdus.

16

Kad Elīza un Feliče atstāja Florenci, ļaudis sauca viņiem nopakaļ: «Kad tu biji Feliče, mēs bijām Paskvāle. Kļūsti nu atkal Paskvāle, un mēs kļūsim laimīgi!»

17

Vēlāk piedzima Luidži, Paolīna, Karoltna un Zeroms: no viņas timpadsmit beriliem izdzīvoja astoņi.

18

C i č i s b e j s — Itālijā no 16. līdz 18. gs. bagātas, dižciltīgas precētas sievietes pastāvīgais pavadonis pastaigās. (Tulk.)

19

Visaugstākās skaņas stīga.

20

Kādas vēstules beigās Paganīni raksta: «Mani klausītāji nekad nepagura klausīties skaņdarbus, kas rakstīti šai stīgai; tā kā man nācās šīs sonātes bezgala atkārtot, es tās izpildīju ar tādu vieglumu, ka tagad jums par to nemaz nav jābrmās.»

21

Džefrijs Pulvers — angļu mūzikas zinātnieks. (Krievu tulk. piez.)

22

«Koncerts — tas esmu es!» (Franču vai.)

23

«Andželīna» burtiskā tulkojumā no itāliešu valodas nozīmē «eņģelītis». (Krievu tulk. niez.)

24

Sie materiāli glabājas Dženovas Vēsturiskajā muzejā Lomeilīni ielā.

25

1815. gadā Paganīni ir uzstājies «La Scala» teātrī, taču vēlākā laikā — 16. jūnijā.

26

Rods — franču vijolnieks, komponists un pedagogs, Parīzes konservatorijas profesors. (Krievu tulk. pIez.)

27

Tiiso de Molinas luga, leģendas par Donu Žuanu pirmais dramatizējums. (Krievu tulk, piez.J

28

Gavēnis.

29

Biezs virums no rīsiem un dārzeņiem.

2 Vēlākā laikā vijolnieki šo cepurīti uzskatīja par talismanu un daudzi to pielaikoja sev, ticēdami, ka tā dos veiksmi.

30

Tas bija viens no pārsteidzošākajiem efektiem, ko Paganīni atdarināja «Raganās»,

31

«Slavenais Paganīni,» raksta Pankaldi, «Boloņā cieši sadraudzējās ar kavalieri Milceti, amatieri čellistu, ko mīlīgi mēdza saukt par «tēvu», un uzturēja siltas attiecības ar viņu visu mužu, līdz pašai nāves stundai.»

32

«Urā, lai dzīvo!» (Itāļu vai)

33

Bezrūpīgs, bezatbildīgs cilvēks. (Franča vai.)

34

Ne ar tevi, ne bez tevis nav iespējams dzīvot. (Latiņu vai.)

1 Eskidjē — franču mūzikas rakstnieks un žurnālists — pastāsta, ka saņēmis daudz pierakstu no kādas Paganīni draudzenes, kas bijusi kopā ar viņu daudzus gadus. Varbūt tā ir Antonija Bianki, kas bijusi ar viņu Parīzē 1839. gadā? Nav zināms.

35

1818. gadā šī opera liktenīgi izgāzās komiskas izdarības dēļ — statisti pārāk redzami cilāja Sarkanās jūras viļņus. 1819. gadā, kad Rosīni, šo cēlienu glābdams, pievienoja tam slaveno «Lūgšanu», opera guva lielus panākumus.

36

1821. gada ziemā Paganīni Romā sniedza dažus koncertus teātros «Valle» un «Aryentino».

37

Reliģiski svētki.

8 Romas galvenā iela,

38

Pjetro Berri — itāliešu mūzikas kritiķis un rakstnieks. Pēc profesijas ārsts, Dženovas universitātes docents. Sarakstījis vairākus darbus par Paganīni. (Krievu tulk. piez.)

39

Fetiss raksta: «Turīnā Paganīni pārcieta smagu zarnu slimību, kas ļoti iedragāja viņa veselību, pat tik stipri, ka vēlāk viņš nereti bija spiests izdarīt pārtraukumus braucienos un vieskoncertos.

40

D o m e n i k o Pino — itāliešu ģenerālis un politiskais darbinieks, Paganīni draugs. (Krievu tulk. piez.)

41

Viņa atbrauca pie dēla arī 1823. gada rudenī.

42

Sifiliss. (Latīņu vai.)

43

1833. gadā Solāri, Madzīnl draugs un pēctecis, tiks turēts aizdomās par sastāvēšanu biedrībā «Jaunā Itālija».

44

Vēl vienu akadēmiju Paganīni sniedza 18. jūnijā teātrī «La Scala».

45

Sī bija otrā akadēmija, ko Paganīni sniedza Triestes publikai.

46

Skaņas izgaist, slava nemirst. (Latīņu vai.)

47

Paganīni triumfālie panākumi lika vīniešiem ātri aizmirst pieticīgos Sūberta panākumus.

1 Eduards foji Bauernfelds — austriešu dramaturgs, F. Šū-berta draugs. (Krievu tulk. piez.)

48

Acīmredzot Paganīni vēlāk mainījis savu nodomu, jo «Vētra» nav rakstīta ceturtajai stīgai.

49

Celebre — slavens. (Itāļu vai.)

50

Šinī gadījumam. (Latīņu vai.)

51

Itāliešu ēdiens no rīsiem. (Krievu tulk. piez.)

5 Kāršu spēle. (Krievu tulk. piez.)

52

Oriģinālā vārdu spēle: fiori (puķes) un tiorini (puķītes vai sudraba florīni). (Krievu tulk. piez.)

53

Zans Pols — Johana Paula Fridriha Rihtera, vācu rakstnieka un publicista, pseidonīms. (Krievu tulk. piez.)

54

«Dievs, sargi karali». (Angļu vai.)

s Kārlis Fridrihs Celters — vācu mūzikas pedagogs, diriģents un komponists, Volfganga Gētes draugs. (Krievu tulk. plez.)

55

Šis skaņdarbs 1872. gadā tika publicēts «Warszawski echo mu-zyczne» pielikumā. Par saviem iespaidiem, klausoties Paganīni spēli, Šopēns no Vīnes rakstīja vecākiem 1830. gadā.

56

Viņš bija galma orķestra direktors Varšavā.

57

Juzefs Elsners — poļu komponists, pedagogs, diriģents un mūzikas darbinieks. (Krievu tulk. piez.J

58

Anrī Vjetāns — beļģu vijolnieks, komponists un pedagogs, Briseles konservatorijas profesors. (Krievu tulk. piez.)

59

Kārlis Vilhelms Fridrihs Gurs — vācu vijolnieks, diriģents un komponists. (Krievu tulk. piez.)

60

Šeit, tāpat kā Minhenē, Pagarffni tika rotāts ar lauru vainagu, ko šoreiz pasniedza elegantas jaunavas no pilsētas labākajām ģimenēm.

61

Itāliešu valodā pelmeņi. (Krievu tulk. plez.)

62

Konestabile raksta: «Jauni cilvēki, kas atnesa viņam savas partitūras vai gribēja dzirdēt spriedumu par savu balsi, par dziedāšanas metodiku, virtuozi un instrumentu meistari, kas alka viņa atzinību, saņēma vistaisnīgāko un patiesāko novērtējumu.»

63

Kodiljani raksta: «Hariss apgalvo, ka, ceļodams kopā ar Paganīni, būdams viņa ciešā tuvumā, tomēr nekad neesot varējis viņu pārsteigt — pat kad viņš bijis viens pats istabā — vingrinoties uz vijoles. Ar šo apgalvojumu Hariss secina, ka maestro nekad nav vin-giinājies. Reizē ar daudzkārtējiem atspēkojumiem šajā sakarā, kurus pats Paganīni dod gandrīz visās Džernri rakstītajās vēstulēs, mēs zinām, ka tieši šis — Austrijā un Vācijā aizvadītais periods bijis Pa-ganīni viens no visauglīgākajiem. 1828. gada 1. jūnija un 5. jūlija, 1829. gada 3. aprīļa un 16. oktobra, 1830. gada 11. februāra vēstulēs ir runa par daudziem viņa komponētiem darbiem, par kuriem

64

Vijoles dvēsele — koka cilindrītis, kas novietots starp augšējo un apakšējo vāku un kas palīdz noturēt stīgu spriegumu.

65

Šādi sagrozīts vijolnieka uzvārds izklausās kā «Nekonemaksā». (Krievu tulk. plez.)

66

Par Doniceti un Paganīni attiecībām nekas nav zināms; tomēr šai vēstulei ir draudzīga un intīma noskaņa.

67

Pēc itāliešu ticējumiem — labā feja, kas bērniem atnes ziemsvētku dāvanas. (Krieva tulk. piez.)

68

Asaru lāses uz tavām kailajām rokām, vai tas nebija vakar, ak, bālā Dezdemona? (Franču vai.)

69

Līdzīgs starp līdzīgajiem. (Latīņu vai.)

70

Fransuā Antuāns Abeneks — franču vijolnieks, diriģents un pedagogs, Parīzes konservatorijas profesors. (Krievu tulk. piez.)

71

Lielam triecienam. (Franču vai.)

72

Visa Parīze. (Franču vai)

73

To pašu rakstīja arī «Revue musicale» (1831. g.).

74

Vispār Paganīni Parīzē pusotrā mēnesī nopelnīja 125 tūkstošus franku.

75

U 1 e Bornemanis Bulls — norvēģu vijolnieks, komponists un sabiedrisks darbinieks. (Krievu tulk. piez.)

76

Vēstulē Džermi 1832. gada 18. aprīlī, rezumējot savu koncertdarbību par pēdējo gadu, Paganīni atzīmē, ka sniedzis piecus koncertus provincē, ieskaitot vienu trūcīgo labā, «tieši pirms aizbraukšanas uz Londonu». Iespējams, ka tie ir bijuši tie pieci koncerti, kas notikuši Duē un Lillē.

77

Luišs di Kamoišs — portugāļu dzejnieks. (Krievu tulk. piez.J

78

Tikai instrumentāls izpildītājs. (Angļu ved.)

79

Literātu klubs Londonā. (Tulk. plez.)

80

Džefrijs Pulvers atzīmē, ka šī raksta autors, šķiet, bijis slavenais Henrijs Coriijs, kurš vēlāk sacerēja dzejoli par Paganīni «Atvadas no cilvēka, kuram līdzīgu mēs nekad neredzēsim».

81

Ievērojiet, ka šāds apgalvojums ir pretrunā ar Harisa teikto.

82

1. decembrī viņu atkal operēja — domājams, atkal žokli — Svētā Bērtuļa slimnīcā Londonā.

83

Vakara viesības, pieņemšana. (Franču vai.)

84

Tieši tajā laikā gleznotājs Džordžs Peitens darinājis slaveno Paganīni portretu, kas glabājas Milānā pie mantiniekiem, un Paganīni sajūsmināts viņam rakstīja:

«Gleznotājam Dž. Peitenam. Augsti godājamais draugs, portrets, kūru Jums labpatika man uzgleznot, ir tik ļoti līdzīgs, ka es nekādi nespēju izteikt savu apmierinājumu. Ar nepacietību gaidu kopiju, šī dāvana būs maniem pēctečiem dārga jo dārga piemiņa, un Itālija iepazīs šo darinājumu, ko radījis britu ģēnijs, kāds Jūs tiešām esat.

Pieņemiet manu visdziļāko apliecinājumu, pateicību un draudzību, ar ko man ir gods saukties par Jūsu uzticamāko draugu.

Paganīni,

Parīzē, 1832. gada 10. novembrī.»

85

Nolaupījis mazu meiteni. (Franču valj.

86

Šī izstīdzējusī dvēsele no šķīstītavas. (Franču val.l

87

Vēlākā laikā lociņu ieguva Dženovas municipalitāte, kur tas atrodas arī šodien.

88

1835. gada 27. novembrī viņš rakstīja Filipo Dzafarīni: «Pašreiz ir tā, ka ar manu vārdu nāk klajā dažādas kompozīcijas — nejauši sakopoti, sabojāti, kļūdaini skaņdarbi, soprāna un basa partijas man svešās tesitūrās, tā ka es, kā redzat, nebeidzu raizēties, esmu apbēdināts par krāpšanu, kāda notiek par ļaunu publikai. Teikšu Jums, ka esmu cieši apņēmies publicēt savus sacerējumus to īstajā veidā, pievie nojot manas metodes iztirzājumu, lai tos varētu atskaņot. Tas ir iemesls, kāpēc es neatļauju tiem līdzīgus izdevumus, par kādiem nupat izteicos, un kāpēc joprojām sargāju savus skaņdarbus, lai kādi tie būtu.»

89

Paganīni raksta Džermi par Šarlotes vēstulēm, ko saņēmis no Amerikas, un viņas tēva vēstulēm no Londonas: tēvs izlīdzis ar viņu... Tomēr Džermi viņu brīdināja: «Viena vēstule Tev paver ceļu uz Londonu, otra — uz gluži citu pasauli. Tev turpretī, lai sajustu dzīvinošu siltumu, gribas braukt uz Krieviju; tomēr vai nebūtu labāk vispirms apmeklēt Franciju, pēc tam paviesoties Holandē, vēlreiz šķērsot Vācijas robežu, lai varētu atvilkt elpu trofeju un lauru vidū.»

90

Cienījamam pilsonim Nikoio Paganīni, kuram nav līdzīgu, 1834.

91

19. aprīlī Paganīni godināja arī Mūzikas institūta audzēkņi, viņam par godu atskaņodami kantāti.

92

Otrā dienā viņš rakstīja draugam: «Parmā, 1835. gada 23. septembrī. Es, burtiski, sastingu, kad, iebraucis 20. septembri svētdienas vakarā, atklāju, ka villa ir slēgta. Mums šeit bez Tevis pietrūkst dvēseles siltuma. Atbrauc labi driz un raksti, jo es alkstu mierinājuma. Mēs ar Akilli gaidām Tevi atplestām rokām.»

93

Šeit ir runa par to, kā légitimât tēva tiesības uz Akilli,

94

Galeaco Fontāno-Pino arī palīdzēja šajā lietā.

95

Binjāmi, kas vairākus Inēnešus bija palicis bez darba un nonācis nenoteiktā stāvoklī, griezās pie Paganīni pēc pabalsta. Paganīni uzdeva Torridžāni nokārtot šo jautājumu, un beigās Binjāmi tika piešķirta neliela summa — 400 franku.

96

1837. gada 27. aprīlī viņš uzrakstīja testamentu, ko sen bija nodomājis darīt. Sis dokuments publicēts Konestabiles sarakstītās biogrāfijas pielikumā.

97

Žans Batists Vijoms — franču vijo]meistars — bija izslavēts ar savām veclaiku instrumentu imitācijām. (Krievu tulk. piez.)

98

Seko tās ainas apraksts, kas ļoti atgādina «Memuāros» pieminēto. Arī vēstulē tēvam 18. decembrī Berliozs atkārto apmēram to pašu, ko pastāstījis savā autobiogrāfijā. Uzmanību pievērš tas apstāklis, ka vēstules rakstītas tūlīt pēc šā notikuma.

99

Jūliuss Kaps savā monogrāfijā par Paganīni citē atkārtoti izdoto Nikolo vēstuli no Nicas māsai, kurā rakstījis, kaut arī jūtoties sliktāk, tomēr nolēmis kādu laiku tur palikt, vēlāk domājot braukt uz Toskānu un cerot vēl pirms nāves «paelpot Dantes un Petrarkas gaisu».

100

Testamentā teikts: «Sājā savā testamentā nepieminu savu veco draugu advokātu Luidži Guljelmo Džermi, jo tāda bija viņa vēlēšanās. Tomēr ieteicu manam dēlam Akillem klausīt viņa padomiem.»

101

1940. 'gadā laikraksti atkal bija pievērsušies šim notikumam «Spāņu vijolnieks Huans Manens, kurš apgalvo, ka Gaišzilā krasta vientuļajā Senfereolas salā atradis Paganīni pirmo kapu, ierosina ai Kannu un Antibas municipalitāšu līdzdalību uzcelt tur pieminekli pai godu dižajam Dženovas māksliniekam un atklāt to nākamā gada 27 maijā, kad Nicā tiks atzīmēta Paganīni nāves simtgade. Leģendu pai slavenā vijolnieka apbedīšanu Senfereolas salā uztvēra Mopasāns, kurš novelē «Uz ūdeņiem» aprakstījis Paganīni zārka drūmo odiseju, kurš atstāts mazajā saliņā. No otras puses, kāda Lerensas abatijas mūka darbā, kas publicēts 1908. gadā, atrodam šādu frāzi: «Mežonīgos krūmu brikšņos, kuriem pāri mūždien joņo vēja brāzmas, vēl šodien viegli var atrast akmeņiem norobežotu bedri, kurā vairākus gadus atdusējušās neparastā vijolnieka mirstīgās atliekas.»

Paganīni pīšļi uz Itāliju tika pārvesti 1844. gadā, taču daudzi atsacījās tičēt, ka līdz tam viņš bijis aprakts Senfereolā. Manens turpreti nekad to nav apšaubījis. Un šajās dienās nedaudz soļu sānis no taciņas viņš atradis bedri, ko minējis Lerensas mūks; tās dziļums 45 centimetri, platums 110, garums 190 centimetri. Apkārt tai salikti akmeņi. Bedre bijusi pilna smilšu un sažuvušu lapu. Vēl citi akmeņi, kas turpat bija sakrauti kaudzē, acīmredzot pārklājuši kapu.» («Corriere della Seta», 1939. gada 21. augustā.)

102

Skat. Frederika Lakruā rakstu avīzē «Illustration», 1854. gada martā, un izdevumā «Intermédiaire des chercheurs et curieux», 1905. gada 30. aprīlī.

103

Īstenībā viņš bija divus gadās vecāks, nekā domājis doktors Bennati, jo tolaik vēl nebija skaidri precizēts viņa dzimšanas datums — nevis 1784., bet 1782. gads.

104

Sivori šo paņēmienu atkārtoja.

105

Meistarstiķis. (Franču vai.)

106

Konestabile raksta: «Paganīni māksla ir īpaša māksla, kura dzimusi reizē ar viņu un kuras noslēpumu viņš paņēmis līdzi kapā. Viņš pats, arīdzan apzīmēdams to par noslēpumu, protams, negribēja to atklāt ne speciālistiem-, ne vienkārši ziņkārīgiem cilvēkiem. Viņš bija iecerējis savu vijoļspēles metodi izklāstīt dažās lappusēs, kuras, kā viņš izteicās, pārsteigtu visus vijolniekus. Zinot šo noslēpumu, kuru nevar apgūt nevienā konservatorijā, jaunais cilvēks ar labu gribu līdz pilnībai varētu apgūt vijoles spēli, augstākais, trīs gadu laikā, turpretī citkārt viņam nāktos ziedot širn mērķim desmit gadu. Paganīni šajā sakarā vairākkārt tika jautāts, vai viņš to saka nopietni vai jokodams, un viņš katru reizi atbildēja: «Apzvēru jums, ka saku taisnību, un uzdodu jums,» viņš teica, pievērsdamies Sotkijam, «to sevišķi uzsvērt, kad rakstīsiet manu biogrāfiju.»»

Content

Tibaldi-Kjeza Marija Paganīni

Pirmā nodaļa •MELNĀ KAĶA SĶĒRSIELA

Otra nodaļa PAGANĪNI PIRMAIS KONCERTS

Trešā nodaļa LŪKS

Ceturtā nodaļa ELIZA BONAPARTE, BALTĀ ROZE

Piektā nodaļa PAOLlNA BONAPARTE, SARKANĀ ROZe

Sestā nodaļa vētrains koncerts un vētraina AIZBRAUKŠANA

Septītā nodaļa «RAGANAS»

Astotā nodaļa STĀSTS PAR ANDŽELINU , KAS NEBŪT NEBIJA EŅĢELIS

Devītā nodaļa LOCIŅU DUELIS

Desmita nodaļa PIEDZĪVOJUMI UN NEVEIKSMES NEAPOLĒ

ROMAS KARNEVĀLS

Divpadsmitā nodaļa DIVI GADI, KAS ZAUDĒTI SKUMJĀS

Trīspadsmitā nodaļa ATGRIEŠANĀS MĀKSLĀ UN DZĪVE. MAZAIS AKILLE

Piecpadsmitā nodaļa VIESOŠANĀS PRĀGA

Sešpadsmitā nodaļa VĀCIJĀ

Divdesmit sestā nodaļa PAGANĪNI NOSLĒPUMS

NIKOLO PAGANINI GALVENIE DZĪVES UN DAIĻRADES DATI

SATURS

1