Stankevičs Antons

Pēc pirmajiem cīruļiem

Antons Stankevičs

Pēc pirmajiem cīruļiem

.

«Mākslinieks nekad nemitinājas no dāvanām, ko labsirdīgi ļaudis tam atmet, viņš pēc savas būtības ir kareivis, kas uzvar un piespiež sev meslus maksāt. Viņa ieroči ir viņa mīlestība un viņa ticība uz savu lietu, uz savu aicinājumu un uz savu apkārtni. Kam tās trūkst, tam trūkst sava spēka ieroču — tam jānīkuļo, tas top nomākts un nospiests pie zemes.»

Jānis Rozentāls

I KALĒJA DĒLS JĀNIS

Pametīsim nu skatu uz Kurzemi, uz Kurzemltes pusi, no kuras nākuši daudzi tālā ceļa gājēji. Cauri tumsnīgiem mežiem, cauri lietiem un sniegiem, pretī asiem vēja cirtieniem viņi gājuši, nākuši. Tā reiz mums atnāca arī kalēja dēls Jānis, kurš pats izkala savu mirdzošo zvaigzni.

Jo šis stāsts iesākas Kursas augstienes nolaidenumā, kur Cieceres ezers ar vienu sānu pieglaužas Saldum, un vēl mazliet tālāk uz Kuldīgas pusi — Saldus pagasta Bebru mājās. Tur 1866. gada 6, martā jeb 18. marta pēc jaunā stila pulksten trijos no rīta piedzima Lavīzes un Miķeļa Rozentālu septītais bērns, dēliņš, kuram deva sa-vādo Jaņa vārdu un kuru bērnībā sauca tikai par Zani vai Zenīti. Nekā savāda jau nebija — viens no vectēviem tak arī Jānis vārdā un par īsto Jāni nosaukts cits Rozentālu dēls, kurš agri nomiris. Kad tik liels bērnu pulks pavisam bijuši astoņi —, tad tēvam ar māti visi vienādi mīļi. Katram pa vārdam, katram pa maizes riecienam, katram pa rūpju saujai, katram pa glāstienam. Un no katra pa priekam, pa sāpei.

Bebru mājas apsaimniekojušas vairākas Rozentālu paaudzes. Tā bijusi visai sena un kupla dzimta. Gan baznīcas, gan pagasta reģistrācijas grāmatās uzieti pavedieni, kas aizsniedzas iīdz pat astoņpadsmitā gadsimta trīsdesmitajiem gadiem. Minēts Indriķis Rozentāls, kam bijuši pieci dēli. Un viens no tiem vārda pārmantotāja — nākamā mākslinieka vectēvs Jānis Rozentāls, kurš šajā saulē nodzīvojis četrdesmit septiņus gadus — līdz 1842. gadam. Arī viņam pilna māja bērnu — pieci dēli un meita. Kā tajos laikos parasts, pēc tēva nāves Bebrus mantojis vecākais dēls. Un tas bija Jānis. Bet jaunākajiem brāļiem nekas cits neatlika kā aiziet svešos ļaudīs vietu meklēt.

Aizgāja arī nākamā mākslinieka tēvs — 1828. gadā dzimušais Miķelis Rozentāls. Gan necik tālu no Bebriem un ne gluži pie svešiem ļaudīm. Kapiūžos dzīvoja Rozen-lālu attāli radinieki, un Kaplūžu smēdē Miķelis iemācījās kalēja amatu. Šai izvēlei, kā šķiet, daudzējādā ziņā bijusi izšķiroša nozīme viņa dēla Jaņa likteņgaitās. Amats bija it kā pirmais pakāpiens, pirmais atrāviens no tā laika zemniekdēla šaurajām izredzēm. Ama-js, prasīja zināt ko vairāk, amats saveda tuvākā saskarsmē ar dažādu kārtu ļaudīm, un tā jau bijis no laika gala, ka labs amatnieks allaž cienīts. Kur nu vēl lauku kalējs, bez kurā zemnieka darbu nevarēja nemaz iedomāties. Bija vajadzīgs ne tikai spēks, kas ēzes liesmās dzelzi kveldē un kalēja āmuru no rīta līdz vakaram cilā, bet. arī jēga par katra kaluma veidu un pielietojumu — no visvienkāršākā līdz vissarežģītākajam, kas bija pieietams tajā laikā un tajā apvidū. Prasme lasīt, rakstīt un rēķināt, un zināt muižas kungu valodu — tas viss piederējās pie amata meistara labās slavas. Protams, smalkāki pasūtījumi gadījās reti, pa lielākajai daļai priekšā nāca pakavi, ratu tapas, visādu saimniecības piederumu labošana, vārdu sakot, arī kalējam ikdienā bija jādara tas, kas visnepieciešamāks zemnieka ikdienai. Kā tad dzīvoja latviešu zemnieks tajos laikos? Arvien vēl muižas atkarībā. Pat bagātākie saimnieki bija tikai muižas rentnieki. Taču tauta, kas reiz jau bija smagi pievilta ar «brīvības grāmatas» solījumiem, vairs negribēja samierināties ar jūgu. Jau bija iesākusies cīņa par tiesībām iegūt zemi privātā īpašumā. Šo nacionālo kustību vadīja tā saucamie jaunlatvieši ar Krišjāni Vaidemāru, Krišjāni Baronu, Ati Kronvaldu, Stērstu Andreju, Ansi Lerhu-Puškaiti priekšgalā. Tas viss norisinājās laikmeta virsotnē, kuru vēl ne katrs spēja saskatīt. Bet te, lejā, daudz kas palika pa vecam, kā to savā atmiņu rakstā «Par «Mērnieku laiku» izcelšanos» krāsaini aprāda Kaudzītes Matīss:

«Līdz priekšējā gadu simteņa vidum un vēl ilgāk, ķā zināms, visa mūsu tauta, ar itin maz izņēmumiem, bij augusi un dzīvojusi vienkop, vienā šķirā, vienādā uzskatu stāvoklī, vienādā apgaismības pakāpnī, arī vienādos apģērbos, pīpojot vienādu lapu tabaku, dzerot vienādu pašu darītu alu un kunga tecinātu «brandvīnu».

Visi gāja — un pat turēja par vajadzību — cītīgi iet baznīcā, svinēt garas, prieku pilnas godības ar «ziņģē-šanu» un «strīdēšanos» līdz balss «aizsmakumam», no tirgiem pārbraucot, iet «braukties», kamēr cits citam iz- himnu riteņu spieķus vai aplauza asis pie ceļa stumbu-ili iii, laikos lielīties ar vislielāko vezumu vešanu, ar \ r.Mu.ņ’āko baļķu un akmeņu celšanu un «panāksniekos» ai lik daudz alus izdzeršanu, ka «šļūters» apkusis nes-(1(11118. <r

Ikkurš savus gada laiku darbus sagaidīja un darīja tos ai pilnu prieku; zilēja no ziemas dienu parādībām va-.11 «is laikus, kā siena, sējas un tārpu dienas, un no mē-ii'"tu griežiem tuvu vai tāļu esošu «draņķi», vēroja cītīgi, kas darāms jaunā, kas vecā mēnesī un kas mēneša tuk-ibas; stāstīja «sapiņus», bijās īpaši no gavēņu laika burvjiem kūtīs, vārdoja sivēniem «vīveles» un zirgiem «liesu» ...»

Tā tas bija Vidzemē, drusku savādāk Latgalē un vēl savādāk Kurzemē, bet laikam gan visur tā pati uzskatu, tabakas un pašdarītā alus vienādība. Bija vajadzīgs svaiga vēja brāziens, lai šo «vienādību» sajauktu. Un tas tuvojās. Nenovēršami, ar jaunām pārvērtībām un ar jaunām netaisnībām.

Kā stāsta, nākamā mākslinieka tēvs Miķelis Rozentāls bijis čakls strādnieks un saticīgs ar ļaudīm. Divdesmit gadu vecumā viņš apprecējies ar pašu pagasta Silnieku māju saimnieka Petroviča meitu Lavīzi, kas bijusi gadu vecāka par Miķeli. Viņa dzimusi 1825. gadā. Turpat sešus gadus viņi nodzīvo Kaplūžos. Ja ģimenes pieaugums liecina par laimi, tad viņi bijuši laimīgi. Kaplūžos Rozen-tāliem piedzimuši četri bērni — trīs dēli un viena meita, taču divi dēli agri nomiruši. Tātad arī bēdas turpat vien grozījušās un baltā ar sirpi ciemos nākusi.

Bet tad notiek krass pavērsiens viņu dzīvē. 1852. gadā nomirst Bebru saimnieks, Miķeļa vecākais brālis Jānis Rozentāls, kam paliek septiņus gadus vecs dēls, Miķeļa krustdēls, arī vārdā Miķelis. Pagasta tiesa par aizbildni zēnam izrauga krusttēvu, kam nu kalēja darbs jāliek pie malas, jāatgriežas Bebros un jāsaimnieko. Ar sievu un diviem bērniem — Madi un Ansi — kādudien Miķelis atgriežas savās dzimtajās mājās. Pārved savu nelielo iedzīvi, kur vairāk tas vien bija, kas Lavīzei līdzi pūrā dots. Atkal jāsarod ar zemnieka darbu un rūpēm — un uz ilgu laiku. Vismaz līdz aizbildināmā krustdēla pilngadībai. Savs labums jau arī gaidāms — plašāka dzīves telpa ģimenei, kas taču ar gadiem vēl sakuplos.

Bebrus varēja skaitīt pie diezgan turīgām mājām. Ēnaina gatve no lielā ceļa veda uz pamatīgi celtu māju ar balsinātām sienām un lieliem logiem, kādu vis katrai kurzemnieku mītnei tolaik nebija. Pagalms, dārzs, dīķis — visur jautās zināms vēriens, saimnieka rocība. Nebūdams īstens māju īpašnieks, Miķelis Ro?entāls, var teikt, pusi sava mūža spēka atdeva, lai sargātu un koptu dzimto ligzdu. Auga bērni, auga palīgi darbā, par kuru skološanu nedz viņi paši, nedz viņu vecāki daudz negudroja. Jau Bebros nāca klāt vēl divi bērni — meitas Anna un Late. Ja skaita klāt aizbildināmo brāļadēlu Miku, tad sanāk jau veseli pieci kopjamie, ēdināmie, uzraugāmie. Diena mainīja dienu, darbs dzina darbu. Tā ar dieva palīgu bez lielākiem satricinājumiem Lavīze un Miķelis Rozentāli nodzīvoja Bebros piecpadsmit gadu. Te vēl saimnieku galā dzimušajam Jānim viņa septītajā dzīvības dienā nosvinētas kristības. Par tām liecina atzīme Saldus baznīcas grāmatā. Kristījis mācītāja palīgs Fedors Johans Šmidts, par krusttēviem, reģistrēti Johans Sa-dobskis un Miķelis Polikops, par krustmāti — Anna Ki-levica. Par Jaņa krusttēviem nosauktie jaunekļi un arī izraudzītā krustmāte, sulaiņa meita, laikam taču bijuši Rozentālu dzimtai tuvi cilvēki, iespējams, ka ari turpmākajā Jaņa liktenī tiem sava nozīme, taču vairāk par viņu visai nelatvisko vārdu vai uzvārdu pieminējumu nekas nav zināms.

Bija priecīgi, ir skumji, jo Rozentāli tobrīd jutās kā krustcelēs. Kā jau tas bija gaidāms, brāļadēla pilngadībai tuvojoties, nācās laikus padomāt par tālāko likteni. Bet arī šoreiz ļaunākais viņiem pagāja secen. Ievērodama Miķeļa Rozentāla godprātīgo attieksmi pret aizbildināmo un tikpat lielo ieguldījumu Bebru māju apsaimniekošanā, pagasta tiesa nolēma piešķirt viņam dažas pūrvietas Bebru zemes mūža lietošanā. Tā kādudien nākamā mākslinieka tēvs kļuva par vaļinieku, visai lielajai ģimenei nācās samitināties šaurā piebūvē Bebru saim-niekmājas gaiā. Nu nekas cits neatlika kā vēlreiz saņemties, uzbūvēt nelielu smēdi un atsākt reiz jaunībā labi apgūto kalēja amatu. Tur aizgāja iekrājumi, nācās braukt uz Saldu un Kuldīgu, lai sagādātu visu, kas lauku kalējam vajadzīgs. Laktas, āmurus, plēšas un skrūvspīles, vītņgriežus, cirtņus, knaibles, pakavus un pakavu naglas, kā arī visādu mārku un veidu dzelzi. Vēl jau iīļvks bija kaulos, Miķelim uz to laiku palika tieši četrdesmit gadi. Sākums nekad nav viegls, zemnieka cilvēku ļ'iuli iekustināt, sak, neej vairs kalties pie vecā, ej pli^1 (aunā kalēja. Bet pamazām ari Bebru smēdītē arvien biry.uk iedziedājās lakta, sāka braukt te viens, te otrs papūsta saimnieks ar savām vajadzībām. Un Miķelis cen-las, dažreiz pat vairāk, nekā būtu vajadzīgs. Savu izvei-nbu jau varēja parādīt ar to vien, ja zirgu apkala, Ienirs neiesienot, tāpat uzliekot uz sava ceļgala nagu un apkaļot, pat ja tas vaislas ērzelis. Jā, kas viss negadījās tādās reizēs.

Lavīze ar vecākajiem bērniem Madi un Ansi apkopa tās pāris vaļinieku pūrvietas, kādu govi, kādu aitu, kādu barokli, lai vismaz tēva iekaltā nauda cik necik noturētos melnākai dienai. Ansis jau nāca tajos gados, kad varēja šad tad tēvam piepalīdzēt smēdē. It kā būtu iedzimts, arī viņam bija ķēriens uz kalšanu, rokas tā vien sniedzās pēc knaiblēm un āmura, lai kveldētu dzelzi mīcītu un locītu, bet tēvs arvien tik uzsauca: «Pavelc plēšas!»

Tāda bija tā pasaulīte, ko mazais Jānis jeb 2anis mācījās pazīt. Visi viņu mīļoja — bija taču viņu pastarītis. Un māte arvien bilda, ka šis neesot kā visi — pārāk daudz gribot zināt un pats redzēt. Tēvs tik pasmējās, bet arī viņš to pie Žaņa bija ievērojis. Svētdienas rītos, kad visa saime sasēda ap galdu, kad tēvs skaitīja pātarus, tad citi, kā jau bērni, noklausās līdz beigām — un cauri, bet šis tēvam vai mātei klāt un arvien ko paprasa vai nu par Ijabu, vai kādu citu bībeles svēto. Te neviļus nāk prātā Jaņa Rozentāla glezna «Rīta pātari». Visagrākajā bērnībā laikam iesniedzas iespaidi, kuru dēļ radās šī pagājušajam gadsimtam tik raksturīgā aina.

Jaņa Rozentāla jaunības draugs, kādreizējais Brocēnu skolotājs Jūlijs Stammers, vēl varēja atcerēties un pastāstīt, ko bija dzirdējis par mākslinieka bērnību: «Jau kā bērns ļoti gribējis izprast dažādas dabas parādības un griezties pie sava tēva ar dažādiem jautājumiem, piem.: vai zibeni varētu saķert? Vai dievam esot lielas šķiltavas, ka varot tādus platus zibeņus šķilt? Tēvs pēc iespējas dažus jautājumus tam paskaidrojis. Zēns tomēr neapmierinājās un prasīja, kur varot dabūt plašus izskaidrojumus par dabu, viņas parādībām utt. Tēvs aizrādīja, ka tas panākams skolā un tur vajadzīgi līdzekļi, kuru tam esot diezgan maz. Tas (Jānis — A. S.) uzracis dārza stūrī zemi un to apsējis ar rudziem, un domājis nākošo gadu apsēt vairāk, jo sēklas būšot diezgan. Izaudzis viens kūlis rudzu. Kad saimnieks to sabāris, ka izrokot sētmalas, tas teicis: «Izkulsim rudzus, pārdosim un samaksāsim saimniekam.»» Jau tad pavīdējušas divas vēlāk daudzkārt apbrīnotās rakstura īpašības — griba un neatlaidība.

Nākot īstajos zēna gados. Jaņa zinātkāre un enerģija kļuva lielāka, nevaldāmāka. Ar to vien, ka māte viņu sūtīja kādai no vecākām māsām līdzi ganos vai lika sašķīt biešu lapas, vai ko citu tādu vieglāku padarīt, nekas nebija līdzēts. Tad nu tēvs nolēma, ka puika pamazām jāradina pie lasīšanas, rakstīšanas un rēķiniem. Uz ziemas pusi, kad vairāk tās vaļas un vakari garāki, lika grāmatu priekšā un sāka ierādīt burtus un burtu salikšanu. Te pa zilbēm, te pa veselam vārdam. Ja tik vien bijis. Paša vārda nozīme jāsaprot un jāiegaumē. Jo Miķelis Rozentāls savu dēlu mācīja lasīt nevis dzimtajā, bet vācu valodā. Aiz pirmā pakāpiena jāseko otram — tā viņš pa savam domāja, Žani vācu skolai gatavodams. Vecākais dēls Ansis savu ceļu jau izvēlējies — tas tagad Kaplūžos, tāpat kā viņš pats jaunībā, strādā par kalēju. Tas jau vīrs. Un Bebru smēdītes rocība diviem par šauru. Apmācīts visos amata likumos un noslēpumos ir, lai tikai strādā un dzīvo. Bet par Žani vēl jāpadomā, tam laba galva, to jāmēģina sūtīt skolā. Tad jau redzēs, kas iznāks.

Ap to laiku, kad Jānim palika desmit gadi, tēvs viņu aizveda uz sešas verstis attālo Saldus miestiņu un nodeva Indriķa Krauzes privātajā zēnu elementārskolā. Iespaidīgi jau tas skanēja, bet patiesībā vienā tik parastā koka mājā, vienā lielākā istabā viens skolotājs mācīja visus priekšmetus, atlikušo dienas daļu vaiga sviedros noņemdamies ar sava internāta jeb pansionāta draiskuļiem. Tie ieradās pirmdienās un palika visu nedēļu Krauzes uzraudzībā. Skolā drīkstēja runāt tikai vāciski un nekādā ziņā prastajā latviešu bauru valodā. Vecā Krauzes skolā esot bijis daudz visādu aizliegumu un par katru sods. Licis stāvēt kaktā, tupēt uz zirņiem, plēsis matus un ausis, bet, ja dusmas lielākas, nopēris arī ar žagariem.

Tā iesākās jauns posms Jaņa dzīvē. Pirmdienas rītos,

I'.ii metis pāri plecam mātes līdzdoto maizes kulīti, viņš l ij.im mēroja sešas verstis līdz miestam. Apķērīgais . mis drīz vien ielauzījās vācu mēlē, bet, skolu beidzot, poc trim gadiem esot vāciski runājis gluži kā muižkungs. Nav zināms, kā Jānim veicies ar bībelstāstu un katķisma galvas gabaliem, bet visvairāk viņam patikusi zīmēšana, un tur viņš guvis vislielākos panākumus. Tā stāsta Štam-niers.

Sie trīs vācieša Krauzes skolā pavadītie gadi Rozen-t< iam tomēr deva daudz. Viņš labi iepazina un iemīlēja Saldus pilsētiņu un tās apkārtni, ar ko saistās ļoti daudz pirmreizīgu, nekad neaizmirstamu iespaidu, kas vēlāk pārtapa izjustās un, laikam nebūs pārspīlēts, labākajās gleznās. Pati mazpilsēta ar tradicionālo baznīcas — tirgus — kroga centru, gleznainais Cieceres ezers, ieleja un upīte, kuras līčloču krastos pavadīti sapņaini pārdomu brīži, vērota un apjūsmota daba toreiz vēl neapjaustai vajadzībai.

V. Ancīša un V. Anaparta aprakstā par Saldus pilsētiņas izcelsmi teikts: «Dokumentos Saldenes vārds pirmoreiz minēts 1253. gadā tā sauktajā Kuršu līgumā, pēc kura viss Saldenes novads («ferra inter Scrunden et Se-migalliam» — «zeme starp Skrundu un Zemgali») tika nodots Livonijas ordeņa pārvaldīšanā. Ordeņa laikā Saldenes vārdu nomaina vāciskais Frauenburg (sievu pils). Frauenburgas vārds saistās ar seno mūra pili, divstāvu nocietinājumu Ciecerē ietekoša strauta kreisajā krastā. Pils atradusies tagadējā Saldus slimnīcas jaunā korpusa vietā.» Te vēl jāpiebilst, ka Saldu oficiāli dēvēja par Frauenburgu līdz pat pirmā pasaules kara beigām. Tālāk apraksta autori pievēršas jaunākiem laikiem, kas jau sasaistās ar Rozentāla skolas gadiem, kad Saldus miestā vēl tikai pustūkstotis iedzīvotāju, bet jau sajūtamas jaunas, spirgtākās vēsmas. «Jau pagājušā gadsimta 70. gados Saldus sāka izveidoties par sava novada kultūras centru. 1871. gadā nodibinās Saldus dziedātāju biedrība, kuras dziedātāji piedalās Pirmajos dziesmu svētkos. Dziedātāju biedrības dibinātājs ir savā laikā pazīstamais komponists un ērģeļspēles meistars, Alfrēda Kalniņa skolotājs Oskars Sepskis (1850—1914).» Trūkst ziņu, vai un kas no šī jaunā, pašu latviskā sasniedza Krauzes skol-nieciņu, taču savai dziļi izprastai piederībai, savai dzimtajai valodai un savas tautas gara mantu bagātībai viņš viens no vispirmajiem uzticību prata apliecināt darbā — savā mākslā.

Tovasar vecāki Jāni centās pēc iespējas mazāk nodarbināt — lai atpūšas, lai izskrējās pēc garās ziemas. Bet Jānis jau nekad nebija ar varu pie darba spiežams — palīdzēja kur un kā varēdams. Gan siena pļavā, gan dārzā, gan malkas un žagaru nojumē. Gāja dienas, un brieda jauni nodomi, kurus vajadzēja ij ar māti, ij ar tēvu visos sīkumos pārrunāt.

1879. gada. rudeni Miķelis Rozentāls aizveda Jāni uz Kuldīgu un nodeva viņu turienes apriņķa skolā jeb kreicšūlē mācīties un dzīvot, kā toreiz teica, pilnā pansijā. Kalējam par to nācās maksāt skaidrā naudā, ņemt. no tā mazuma, kas viņiem ar māti bija. Var būt, ka puikam tās skolas arī dzīvē noder, vismaz vienam no bērniem tak negribējās liegt mācīties, un, lūk, Jānis Rozentāls jau Kuldīgas apriņķa skolas audzēknis. Ari te mācības notika vācu valodā, taču tautību atšķirībām skolēnu attiecībās daudz asāks raksturs nekā Krauzes skoliņā Saldū. Jānis Rozentāls esot pratis par sevi pastāvēt arī Kuldīgā, iedomīgajiem vācu kungu dēliņiem dot pienācīgu pretsparu. Viņš labi mācījies un bijis labākais zīmētājs skolā. Pats skolas direktors Mēders viņu uzteicis un licis atzīmi 6 — vēl teicamāk par teicamu. Rozen-tāla zīmējumus rādījis citiem kā paraugu un ieteicis kopēt. Brīvajā laikā Jānis daudz klejojis pa senatnīgo Kurzemes pilsētiņu Ventas krastā itin kā pa vēstures muzeju zem klajas debess, kur tevi uzrunā katrs nams, katrs tornis vai tilts, katrs ielas vai laukuma bruģa akmens. Pa daļai tā bija apjausma par vācu uzkundzību, pa daļai apbrīna par aizgājušo laiku meistaru veikuma nepārejošo skaistumu un neatkārtojamību. Šajā sakarā Ugas Skulmes un Artura Lapiņa monogrāfijā «Jānis Rozentāls» izteikta ļoti iespējama varbūtība: «Kuldīgas skolas laikā zēns varēja gūt arī zināmus mākslas iespaidus ar gleznojumiem, skulptūrām un kokgriezumiem bagāti izrotātajās 16. un 17. gadsimta luterāņu Sv. Katrīnas un katoļu Sv. Trīsvienības baznīcās.» Tiktāl viss tiešām saskan, ja ievērojam, cik nospiedoša ietekme tajos laikos bija baznīcai uz skolu.

Tik tikko iedzīvojies Kuldīgā, skolā un pansionātā, iemanījies iztikt ar daudz trūcīgākiem līdzekļiem nekā citiem skolas biedriem, ar labām cerībām uz tālāko iz-u viltošanās gaitu Jānis pēc pirmā semestra beigām, īsi pirms 1879. gada ziemassvētkiem., atgriezās mājās ziemas brīvdienās. Nu bija gari un plaši tuviniekiem jāizstāsta, ko labu tajā Kuldīgas kreicšūlē māca, kā ēdina un guldina skolas pansionātā, kas vispār ievērības cienīgs un jauns dzirdams. Un vecākiem, jo sevišķi tēvam bija grūti pateikt dēlam rūgto patiesību, ka pirmais pusgads apriņķa skolā viņam būs arī pēdējais. Tas Jānim bija negaidīts, smags trieciens, kam tik viegli nevarēja tikt pāri. Bet skolotāji taču bija teikuši, lai tikai turpinot tādā pašā uzcītīgā garā... Un nu nekā. Lai kā Jānis valdījās, asaras kāpa un kāpa acīs, migloja ciet. Vecākiem bija žēl varbūt vēl vairāk nekā viņam pašam, taču griez kaut kabatas uz āru — Rozentāliem naudas uz to laiku nebija. Un tā Jānis palika mājās, palika apjukumā un nesaprašanā, ko darīs tālāk.

Pagāja 1879. gada ziemassvētki, pagāja Jaunais gads, pagāja skolas brīvdienas, nekas nemainījās. Jānis klimta pa mājām kā dieva nepieņemts, bija kļuvis mazrunīgs, mūžam kaut kur nolīda un vienatnē vērpa savas drūmās domas. Vienīgi tad, ja Bebru pagalmā kāds iebrauca, ragavu sliecēm švīkstot, viņš parādījās durvīs vai pie loga, lai redzētu, vai nav atbraucis kāds no tiem, kas tēvam par kalšanu jau izsenis parādā palikuši un negrib un negrib atdot. Reiz bija aizgājis uz Kaplūžiem pie brāļa Anša, kas nupat apprecējies. Arī tam savu rūpju diezgan, tikko jāsāk dzīve, ne jau no viņa palīdzību lūgt, ne gaidīt.

Bet te kādudien pie Bebru smēdītes piestāja bagātā saimnieka un tēva lielā drauga Putras pajūgs. Šis vare-nlgais, deviņus pudus smagais, mazliet jocīgais un vienmēr jautrais vīrs bijis Rozentāla apbrīnas objekts jau kopš mazotnes. Nu milzenis atvedis pilnīgi jaunus tam-borratus tēvam apkalt. Vai tā nebija dieva dāvana? Tāds kungs būtu varējis darbu pasūtīt visizslavētākajam pilsētas meistaram, bet ne, Putra brauc uz Bebriem pie Miķeļa Rozentā!a, lai tam tiek. Izrunājas par visu, izsmējās un aizbrauc, ka sniegs noput vien. Bet Bebru smēdītē nu jauna rosība, gail ogles, plēšas sīc un lakta dzied. Arī Jānis atnāk uz smēdi un pasaka tēvam, ka gribot strādāt, gribot palīdzēt. Tēvs tā vērīgi, it kā pirmo reizi nopēta dēlu. Jā, puika izaudzis, marta sākumā taču paliks četrpadsmit. Tad brīdi padomā, paskatās visapkārt un ierāda darbu, kas puikam pa spēkam. Un abi gudro, kā glītāk un ātrāk apkalt Putras tamborratus. Jānis drīz vien atnes un parāda tēvam zīmējumus, kuros redzams, kā ar liektiem apkalumiem ratu malas un sēdekļa atzveltnis būtu izgreznojami. Tēvam šis tas patīk, šis tas nav pa spēkam, bet galu galā rati patiešām iznāk lieliski. Jānis vēl ieminas, kā tos varētu nokrāsot, taču tas vairs nav kalēja ziņā, un tīri jānoberž pat tās pāris līnijas, ko Jānis iekaisumā ar ogli uzšvīkājis. Nu tiek palaista ziņa Putrām, ka pasūtījums gatavs. Milzis atbrauc un priecīgi saberzē rokas. Ar darbu viņš ir vairāk nekā apmierināts. Tādā brīdī vecais kalējs nenoturas un palielās ar savu dēlu, parāda apkalumu skices un liek atnest arī tos zīmējumus, kas Kuldīgā un tepat Bebros sazīmēti. Putra ņem un apskata, blisina savas šaurās ačeles un tikai piebilst: «Tam ir ķēriens, tam ir ķēriens! Tam tik uz Rīgu par skunstes mālderi šeptēt!» Kā joks gan izmests, bet Rīga vairs neiziet no prāta ne tēvam, ne dēlam, kad Putra naudu noskaitījis un aizbraucis. Un tēvs pirmais par to bikli ieminas, ka uz Rīgu viens otrs pastalās aizgājis, bet kā kungs pārbraucis. Rozentāliem tuvos rados gan nevarēja tādu piemēru atminēties, kalēja paša māsīca Rīgā jau gadiem dzīvoja, bet nekur tālāk par iebraucamās vietas sētnieci nebija tikusi. Jā, Rīga... Ja gadītos vēl kāds izdevīgs pasūtījums, tāds kā tie Putras tamborrati, varētu padomāt arī par Rīgu. Jānim, to dzirdot, sirds vai lec no krūtīm, bet viņš jau ir paspējis ne vienu reizi vien vilties, solījumiem tā uzreiz vairs netic. Puisis cenšas, cik vien spēkos, tēvam palīdzēt kalvē, lai ienāk nauda, lai tiek uz Rīgu. Ko viņš tai Rīgā varētu sadarīt, vēl nezina ne tēvs, ne viņš pats.

1880. gada 6. martā viņam paliek četrpadsmit gadi. Vēl pāris mēnešu viņš nodzīvo pa māju, tad tēvs patiesi viņu aizved uz Rīgu. Kā un ar ko braukts, to vairs šodien nevar noskaidrot — un nav jau arī tik svarīgi. Svarīgi ir tas, ka Bebru kalēja Miķeļa Rozentāla dēls Jānis droši spēra nākamo soli jaunā, viņam svešā pasaulē. Un ka ceļš turp bija tāls un grūts, daudz tālāks un grūtāks, nekā Bebru smēdītē kaļot un ogļu dzirkstis skatoties, varēja iedomāties.

CUNFTES MĀLDERU MEISTARA MĀCEKLIS

Par Rīgu bija daudz dzirdēts, viena otra gravīra redzēta ar ^ļratu pār kuģīšiem piebārstīto Daugavu uz pili un baznīcu torņu smailēm. Bet nu, ejot no stacijas pa Rīgas ielām, «kur tie lepnie kungi braukā», sirds metās vai gurda no uztraukuma. Tālu jau neiznāca iet, pāris reižu vien pavaicāt garāmgājējiem, kur tad tā Dzirnavu iela un kur tā «Iebrauktuve pie Lauvas», jo, redz, tur viņu radiniece dzīvojot. Kad vn?i ar tēvu iegāja Rīgas krustmātes šaurajā sētnieka dzīvoklītī, radiniecei acis no pārsteiguma vai sprāga ārā, tādus ar paunām apkrāvušos ciemiņus ieraugot. Taču tēvs tā mierīgi, vārdu pa vārdam izstāstīja brauciena nolūku, ka gribētum dēlu Jāni, bet varot jau saukt arī par Zani, kam martā palikuši pilni četrpadsmit, kas Saldū beidzis Krauzes skolu un mazliet Kuldīgas apriņķa skolā mācījies un labi protot vāciski, nodot mācībā pie kāda tirgoņa vai veikalnieka. Tas jau labi, ka skolās gājis, ka prot vāciski, bez vācu mēles Rīgā ne uz priekšu, ne atpakaļ, bet ar tām izsūtāmo puiku vietām tagad esot daudz knapāk nekā agrāk. Būšot jāapklausās, jāpameklē. Jānis ne zilbi nepalaida garām. no tā, ko tēvs ar krustmāti runāja, taču pašam acis apkārt vien — tādu nabadzību ieraudzīt nu gan viņš nebija domājis.

Sākās vietas meklēšana. Sētniecei bija daudz pazīstamu, kurus viņa apklaušināja, taču nesekmīgi. Arī tēvs ar Jāni izklaiņājās pa ielām, vēra veikalu un veikaliņu durvis, piedāvājās, bet visur saņēma atteikumu un divus vakarus pēc kārtas mājās atgriezās tik noguruši, ka tikko kājas spēja pavilkt. Labie nodomi bruka acu priekšā. Ko darīt? Braukt atpakaļ uz Saldu? Nē, Jānis gribēja palikt Rīgā, lai tur vai kas. Pats meklēs vietu. Līdzņemtā ēdiena kādai nedēļai pietiks, vai nu pa to laiku kas negadīsies. Un krustmāte gultas vietu neliegs. Krustmātei puikas patiešām sametās žēl. Piekrita viņa, piekrita beidzot arī tēvs un, pamatotu bažu nomākts, trešajā dienā aizbrauca atpakaļ uz mājām. Ar norunu, ka neveiksmes gadījumā arī Jānis atgriezīsies Saldū. Un pieteikumu, ka ceļa naudai nedrīkst pirkstu klāt durt.

Bet iznāca pavisam savādāk. JCrustām šķērsām Jānis izstaigāja tā saukto Pēterburgas Arrīgu, virināja veikalu, kafejnīcu, restorānu un viesnīcu durvis, visur saņemdams vai nu laipnāku, vai rupjāku atteikumu. Gāja kā apmāts, bet ir nedomāja padoties izmisumam, zaudēt cerības, tāds viņš bija un vienmēr palika. Pagāja nedēļa, pagāja otra. Nu Pēterburgas Arrīga viņam bija pazīstama kā paša delna ar visām galvenajām ielām un šķērsielām un to nosaukumiem. Tad nāca kārta Iekšrīgai, tāpat bez panākumiem, taču tur bija vēl vairāk, ko redzēt, īpaši ostmalā. Bet līdzņemtais ēdiens jau sen apēsts, ceļa nauda izkususi, un krustmātes pacietībai arī tuvojās beigas. Labi, ka vēl nedzina laukā, kad vēlu vakarā Jānis pārnāca no klejojumiem mājās un pakrita savā guļasvietā. Sapņos rādījās dienā skatītie burinieki un tirdīja doma — vai tikai nepieteikties par kuģa puiku un neaizbraukt pasaulē, ja reiz viņš te nevienam nav vajadzīgs.

Bet tā jau mēdz teikt — nav ļaunuma bez labuma. Par savām bēdām ar to brālēna puiku krustmāte laikam vienam otram bija pasūdzējusies, un tā kādai jaunai sievietei, modistei, tūlīt atbilde bija gatava: viņas darba devējiem vajadzīgs izsūtāmais zēns, kas iznēsā pa mājām klientu pirkumus un gatavos pasūtījumus — dažādus sieviešu veļas piederumus.

Nākamajā dienā Jānis aizgāja uz Iekšrīgu, sameklēja Kungu ielā Džona Reimera dāmu konfekcijas veikalu. Aiz letes stāvēja pati Reimera madāma, kas veikalā tā īstā rīkotāja. Pats Jānis, viņa vācu valodas zināšanas madāmu apmierināja, mazāk viņa apvalkātais, krietni saburzītais apģērbs. Un tā bija tikai pirmā no vēlāk neskaitāmām stingrās kundzes piezīmēm. Patiesi, veikalā viss mirdzēja no baltā, dzeltenā un rozā, bet tādam tokš bailīgi ko rokās dot, kur nu vēl pie klientiem štellēt. Jānim bija jāsakopjas, lai jau rīt agri no rīta varētu stāties darbā.

Klientu dzīvokļu sameklēšana Jānim īpašas grūtības nesagādāja, viņš jau bija labi iegaumējis Rīgas ielas un bulvārus. Tas uz Pauluči ielu, tas uz Todlēbena bulvāri, tas tepat Kaļķu ielā, bet tas gan pašā Aleksandra ielas galā, vēl aiz zirgu tramvaja galapunkta. Noskriešanās iznāca liela, pa reizei dabūja arī kādu kapeiku dzeramnaudas, ko kārtīgi atdeva krustmātei. Vissliktākais bija un palika Reimera madāmas mūžīgā neapmierinātība, mūžīgie aizrādījumi. Sakostiem zobiem Jānis viņas tirādēs noklausījās, pretī nerunādams. Bet izturēja tikai nedēju un pazuda, pat neizņēmis nopelnīto naudu. Nu krustmāte bruka viņam virsū, uzteica gultas vietu, un Jānis laikam patiešām kļūtu par klaidoni, ja viņam atkal nepalaimētos.

Izveicīgu, apsviedīgu zēnu patēlodams, Jānis dabūja bufetes zēna vietu Svarca koncertdārzā un nostrādāja tur gandrīz, gandrīz līdz pat sezonas slēgšanai. Tur nu mazais laucinieks dabūja saskatīties visādus lielpilsētas brīnumus. Kas tiem kungiem bija naudas! Un kādas skaistules tos līdz melnai naktij uzjautrināja! Kādus šampaniešus un dārgus vīnus viņi tur dzēra, kādus kaviārus un omārus ēda! Ja viņš kādam no savējiem pastāstītu, diez vai ticētu. Un kur vēl pats labākais, pats interesantākais — koncerti ar kupletistiem, dejotājiem, žonglieriem un akrobātiem. Tā vien vilka pašam pamēģināt, vai tiešām tas tik grūti. Reiz arī pamēģināja uz vienas rokas torti starp galdiņiem līčloču iznest, sulaiņiem pakaļdarīdams, bet kāja bija kaut kur aizķērusies un — torte uz grīdas. Ar to tad arī beidzās tīkamais laiks Švarca koncertdārzā. Un atkal nācās uzklausīt krustmātes pārmetumus.

Uz rudens pusi Jānis dabūja palīga vietu kādā kolo-niāipreču veikalā. Te pavisam cita gaisotne. Principāls, vecāks vīrs, izrādījās labs un gādīgs cilvēks, kam rūpēja ne tikai sava palīga paklausība un izdarība, bet arī viņa tālākās iespējas dzīvē par kaut ko kļūt. Viņš vērīgi sekoja Jana tieksmēm, mācīja viņu savās veikalnieka gudrībās, ieteica apgūt grāmatvedību. Kad veikalā nebija pircēju, viņi kopa šķirstīja kantora grāmatas: te, redz, ienākumi, te atkal izdevumi, to sauc par debetu, to atkal par kredītu. Ņem citus skaitļus, taisi savu bilanci, raug, pēc šā parauga . . . Principāls bija jāklausa, taču sirds pie tādiem rēķinu darbiem nesējās. Tiklīdz veikalnieks kur izgāja, Jānis vai nu ko lasīja, vai nodevās vecu žurnālu ilustrāciju pārzīmēšanai.

Pagāja kāds laiks — un, Jaņa zīmējumus aplūkodams, veikalnieks nāca pie slēdziena, ka zēnam velti mācīt grāmatvedību, ja tam ķēriens uz pavisam ko citu. Tam jāmācās māldera amats. Par savu vērojumu viņš aizrakstīja Jaņa tēvam un laikam bija saņēmis piekrītošu atbildi. Nu sākās jaunu plānu kalšana. Vispirms vajadzēja uzzināt, pie kā un uz kādiem noteikumiem Jānis varētu stāties mācībā. Par laimi, veikals ir tā vieta, kur daudz cilvēku apgrozās, un tā kāds pastāvīgs pircējs — kāds mūrnieka zellis apsolījis Jāni aizvest tieši pie tāda meistara, kādu viņš vēloties, kas protot visu gleznot — «i puķes, i laukus, i cilvēkus, i jūru, debess 'Sāļumus — it visu».

Sis, visa, it visa iemācītvarētājs izrādījās cunftes mālderu meistars J. Celēvičs, kura vadībā strādāja vairāki cunftes zeļļi par noteiktu algu un vismaz četri mācekļi par «brīvu kosti un rūmi». Tā rūme -— jumta istabiņa meistara mājā, tā koste — meistara sievas gatavotās pusdienas pie kopīga galda.

Lūk, kā šo 1881. gadā laimīgi sākušos un četrus garus gadus ilgo amata mācības laiku attēlojuši mākslinieki Uga Skulme un Arturs Lapiņš: «. . . Bet jaunais māceklis piedzīvoja vilšanos — gaidīto «bilžu», putnu, puķu un cilvēku gleznošanas vietā bija jāmaisa krāsas, jātepē un jākrāso grīdas un jumti, vārdu sakot, jāiziet parastais, prozaiskais amata mācekļa sūrais ceļš. Tikai vēlāk, ziemās, kad meistaram izbeidzās sezonas darbi, radās kaut kāda iespēja palauzīties zīmēšanā un gleznošanā.

Toreiz Rīgā nebija nekādu bezmaksas mākslas galeriju, nekādu skatlogu, kur varētu par velti aplūkot mākslas darbus. Mācekļa gados Rozentāls bieži apmeklēja pilsētas gleznu galeriju, kur šim priekam bija jāupurē divdesmit kapeikas par ieeju.

Kādu gadu pirms Rozentāla ierašanās Rīgā, 1879. gadā, pilsētas gleznu galeriju pārveda uz L. V. Kerkoviusa namu pie Esplanādes (tagad Komunāru bulv. 4).

... No tiem laikiem, kad Rozentāls vēl strādāja par daiļkrāsotāju, agrākais datētais viņa darbs ir ar 1882. gadu apzīmētā glezna «Kāršu spēlmaņi», kas līdz šim bija viņa radinieku īpašumā Saldus apkārtnē. Domājams, ka šī glezniņa ir krāsās pārlikta 18. gadsimta sākuma gravīra. Darba izpildījums rūpīgs, zīmējums kaut naivs, bet precīzs. Vērība pievērsta personu raksturojumam. Zieds — saskanīgs un izrāda zināmu tuvumu arī vēlākajai meistara gaumei.»

Šis nelielais darbiņš liecina par daudz ko. Tātad — ne tikai Rīgas dzīvokļu un jūrmalas vasarnīcu «uzfriši-nāšana», kāpelēšana pa skārda jumtiem, krāsu maisīšana un otu mazgāšana, visu daiļkrāsotāja amata iemaņu apgūšana, bet arī pirmie soļi glezniecībā sperti meistara Celēviča vadībā. Ir bijuši vajadzīgie piederumi — smalkas otas un eļļas krāsas pietiekamā toņu izvēlē, ir bijis kartons un audekls, ko meistars lietojis smalkākiem pasūtījumiem — reklāmu bildēm un, iespējams, pat portretiem. Jaņa izcilās zīmētāja spējas Celēvičs agri novērtējis un pratis izmantot, pie līgtās «brīvās kostes un rūmes» šad tad pielikdams pa rublim tā saucamās kabatas naudas. Otrkārt, glezniņas «Kāršu spēlmaņi» datējums un nokļūšana Saldus apkārtnē var netieši liecināt par to, ka savos mācekļa gados Jānis ziemās, kad pavājāks, braucis ciemos pie vecākiem uz Bebriem, vedis cie-makukuļus un rādījis savas bildes, kas jau bija daudz pārākas par agrākajiem skolnieka zīmējumiem. Vecākiem bija prieks par dēla patstāvību, viņi tam ticēja, tikai saredzēties būtu gribējies biežāk. īpaši mātei. Bet prombraucot Jānis sevi mierināja, ka vecāki vēl jau tā nekas, vēl var strādāt un iztikt, kaut arī sūdzas par visādām vecuma kaitēm. Nekas, kad viņš kļūs par zelli un sāks pelnīt.. .

Gāja gadi, arvien vairāk Jānis iedzīvojās pusvācis-kajā Rīgā, diezgan pamatīgi iepazina to gan no sētas, gan no fasādes puses. Tas gan burtiskā, gan pārnestā nozīmē saistījās ar mālderu brālības klejojumiem pa Rīgu •— šonedēļ pie augsta ierēdņa, nākamreiz pie ģenerāļa vai tirgoņa, bet vēl citreiz pie latviešu jaunbagātnieka, rūpnieka vai namsaimnieka, kuri piederēja Rīgas «labāko famīliju» aprindām. Gadījās arī pavisam pieticīgi darbiņi, kad vajadzēja tikai izbalsināt sienas kādā Marijas ielas ebreju bodītē vai frizētavā. Un kāpelēt galvu reibinošā augstumā pa sastatnēm un tornīšiem izraibinātajiem lepno namu jumtiem.

Bet pēc garās darba dienas, ja vien nogurums pārāk nevilka uz gultas pusi, iziet vakara pastaigā, vislabprātāk pa lekšrīgu, kaut vai paiet garām Lielajai un Mazajai Ģildei, Bruņinieku namam, Rīgas pilij, kuras priekšā pacēlās Uzvaras stabs — piemineklis krievu karaspēka uzvarai pār Napoleonu 1814. gadā, aiziet līdz Rātūža laukumam un pienācīgā atstatumā aplūkot skaisto Melngalvju namu. Sī neparastā viduslaiku ēka arvien saistīja Jaņa uzmanību kā pabeigts mākslas darbs un kā noslēpums. Par to, kāpēc nams tā tiek saukts un kas tie tādi melngalvji, viņš jau bija dzirdējis vai lasījis. Kādā no vecajiem ceļvežiem pa Rīgu rakstīts tā: «No 17. gadu simteņa vēl palikuši ģēveļu izrotājumi un pulkstenis, kas rāda ne vien stundas un minūtes, bet ari dienas un mēneša griežus. Lielajā zālē izkārtas visu Rīgas valdnieku ģīmetnes, no Gustava Ādolfa sākot. Te arī uzglabājas tā sauktā «Zelta grāmata», kur tiek ievesti jaunizvēlēto biedrības vecāko vārdi un kur mēdz ierakstīties arī augstas kārtas personas, kas biedrību pagodinājušas ar savu apmeklējumu. Biedrību dibinot, locekļu nolūks bija apsargāt pilsētu (ja vajadzīgs, ieročiem), piekopt reliģisku dzīvi, un tāpēc vairākās baznīcās tie dibināja altārus un lika priesteriem lasīt mišas par mirušo biedru dvēselēm. Vēlākos laikos biedrības mērķis pārvērtās: tā tikai sāka vairāk rūpēties par miesīgu sadzīvi. Biedrības vārds cēlies no svētā Maurīcija melnās galvas, kas viņas vairogā. Nēģeris Maurīcijs, dūšīgs romiešu kareivis, kas 287. gadā kristīgas ticības dēļ mira mocekļa nāvē, viduslaikos tika godāts kā jaunības apsargātājs. Melngalvju biedrība par biedriem uzņem tikai neprecējušos tirgoņus.» Tamlīdzīgi pusleģendāri nostāsti saistījās ar daudzām lekšrīgas vietām, celtnēm, laukumiem un ieliņām. Brīvo laiku, ja vien nebija iesākts kāds zīmējums vai glezna, tomēr vislabprātāk Jānis pavadīja Pauluči ielā 13 — vecajā Rīgas Latviešu biedrības namā, kur varēja noskatīties Ādolfa Alunāna vadītās latviešu teātra izrādes. Dekorācijas, gaismu efekti, grimētie un kostīmos tērptie aktieri pat tik sakāpinātā veidā un skaļumā raisīja iztēli, lika aizmirsties, it kā atrauties no šīs pasaules netaisnībām. Atrauties no gara truluma un garīgās tuvredzības, ar ko ik solī savā vidē Jānim nācās ikdienā sastapties. Tie paši zeļļi un pat viņa istabas biedri — mācekļi vai plīsa no uzpūtības, it kā būtu sasnieguši dzīves kalngalus. Viņi domājās sevi gudrākus par visiem un varēja dienām ilgi uzjautrināties par kādu sīku blēdību vai netīru joku, ko bija pastrādājuši, taču ne pret kungiem, bet pret tādiem pašiem kalpotājiem vai sulaiņiem, kādi bija viņi paši. Tas viss ātri vien Jāni atsvešināja no darba un jumta istabiņas biedriem, un viņš ar ilgošanos un nepacietību gaidīja to dienu, to stundu, kad kļūs par zelli, tiks vaļā no Celēviča «brīvās kostes un rūmes», beidzot varēs dzīvot patstāvīgi un darīt, ko grib.

Meistara Celēviča vadībā bija nostrādāti četri gadi un visā pilnībā apgūts krāsotāja amats. Tam, kas sākumā likās apnicīgs un netīkams — vecās krāsas skrāpēšana, sienu mazgāšana, grīdu tepēšana —, tam ar laiku izveidojās pavisam cita jēga — no krāsojamās virsmas jo rūpīgas sagatavošanas bija atkarīga darba klase un kopskats. Un Jānis Rozentāls jau nebija parasts māceklis, no kūtrības vai slinkuma viņā ne vēsts. Turklāt viņš kā neviens cits no Celēviča zeļļiem un mācekļiem prata sajaukt neparasti maigus, skaistus krāsu toņus, prata uzzīmēt jaunus, vēl nekur neredzētus šablonus. Diemžēl tas bija par iemeslu ne tikai apjūsmai, bet arī skaudībai.

1885. gada martā Jānim palika deviņpadsmit gadu. Nemanot bija izveidojies jauneklis, kurā būtu grūti pazīt kādreizējo Daugavmalas klaidonīti biezajos, pelēkajos vadmalas svārkos. Izskatīgs, vienmēr kārtīgi ģērbies, ar labām manierēm — viņš it dabiski izcēlās savā vidē un tika ievērots. Viņš jau patika meitenēm, ar kurām iznāca satikties un padejot, kad viņš svētdienās aizgāja uz Rīgas nomaļnieku zaļumballēm kaut kur Doles salā, Jaunmuižā vai Šampeterī. Tur bija daudz, ko redzēt — gan jautra, gan skumja, bet dažreiz pat traģiska, kad apdzērušies zēni turpat ballē izkāvās gandrīz pilnīgi bez iemesla.

Nu pienāca laiks padomāt par vēl nopietnākām, svarīgākām lietām. Bija jātiek tuvāk savam sapnim. Un viņš kādudien meistaram paziņoja, ka nolēmis savam zeļļa darbam uzgleznot Celēviča ģīmetni. Nevis no fotogrāfijas, bet tā, kā ir, — no dabas. Meistars domāja, domāja un piekrita. Jāatrod pa brīvam brīdim pozēšanai, un katrā ziņā būtu interesanti redzēt, kas no visa tā iznāks. Jānis jau bija visu nepieciešamo laikus sagatavojis, un darbs varēja sākties kaut vai tūlīt. Cunftes māledru meistara portreja tika darināta pēc klasiskiem paraugiem — ļoti precīzā, gandrīz fotogrāfiskā sejas iz-zīmējumā un it kā sveces gaismā uz tumša fona, ļoti plāni, gandrīz caurspīdīgi klājot krāsas un beigās visu gleznu pārlejot ar laku. Portrets laikam sevišķi labi izdevies, meistars bijis ļoti apmierināts un pats sagādājis savai ģīmetnei greznu rāmi. Atliek tikai nožēlot, ka šo vienu no vispirmajiem Jaņa Rozentāla darinātajiem portretiem līdz šim nav izdevies atrast.

Glezna tika nogādāta Mazajā Ģildē, kur to novērtēja komisija, un Jāni Rozentālu iecēla cunftes zeļļu kārtā. Sekoja uzslavas un ieteikumi izkopt savas daiļkrāsotāja dotības, jo cunftes vīri prasmi uzgleznot portretu, kurā var pazīt modeli, uzskatīja par sava aroda augstāko sasniegumu. Nu bija noiets viens posms dzīvē nīi varēja mierīgi padomāt par nākotni. Tagad viņš, tāfMt. kā citi zeļļi, pelnīs septiņus astoņus rubļus nedēļā, varbūt gadīsies kādi papildu ienākumi par reklāmu bildēm un portretiem, tad jau varēs iztikt pats un kādu artavu arī vecākiem nosūtīt.

Tajā vakarā cunftes mālderu meistara Celēviča mājā tika sarīkotas nelielas svinības par godu Jaņa Rozen-tāla panākumam. Meistara madāma uzklāja galdu ar visādiem gardumiem, un to vien visapkārt dzirdēja kā Jānis un Jānis, mūsu Jānis.

Bet jumta istabiņā iekravājās jauns censonis no laukiem. Laiks negaida.

VIENĪGA CEĻA MEKLĒJUMOS

Rakstīdams par Jūliju Madernieku, mūsu izcilais komponists EmilisMelngaiiis ļoti dziļi un tēlaini izsaka domu, kas raksturo veselu laikmetu latviešu mākslas attīstības sākumos: «Saulaina diena ar savu siltumu dīdzē žiglāk. Mēs, latvieši, bez tādas rūgstam lēni, smagam ābolvīnam pielīdzināmi, kas tik pēc gariem gadiem īsti dzerams. Zināms, no svara arī labvēlīgi apstākļi, kādi mūsu jaunajiem censoņiem reti kad uzsmaida.» Melngaiļa doma attiecas arī uz Jaņa Rozentāla mākslinieciskās personības veidošanos. Tad, kad viņa vecumā dažs labs akadēmiskās mākslas studijas jau beigs, viņš tās tikai sāks.

Bet tolaik, aizvadījis 1885. gada vasaru, savu pirmo zeļļa darba vasaru jeb sezonu, nopelnījis jaunam uzvalkam un citiem apģērba piederumiem, Jānis varbūt pirmo reizi tā pa īstam sajūtas kā cilvēks, no darba brīvajā laikā viņu vilktin vilka prom no mālderu sabiedrības, kur valdīja interešu nabadzība un labākā izprieca — sa-stiķēšana un iemešana. Nebija jau viņš svētais, gluži bez dzeršanas tajā sabiedrībā iztikt nemaz nevarēja, ja negribēja kļūt par mūžīgu apsmiekla objektu. Pīpēt cigaretes viņš arī jau bija ieradinājies un no šī ieraduma vairs nekad netika vaļā.

Jānim radās jauna interese, jauna aizraušanās. Tas bija teātris. Neviena novitāte Rīgas Latviešu teātrī nepagāja neredzēta, labākās izrādes viņš noskatījās arī krievu un vācu teātros, kur dažkārt viesojās aktieri ar Eiropas vai pat pasaules slavu. Tomēr priekšroku deva latviešu teātrim, interese par visu latvisko jau bija modusies — pirmie literatūras, mūzikas un skatuves paraugi vēl nerādījās diez cik spoži, bet ikviens, kam tikai galva uz pleciem, saprata, ka tas pats sākums, ka uzplauksme ir tikai laika un neatlaidības jautājums.

Vēlēšanās jo drīzāk iesaistīties latviešu kultūras dzīvē, pašam kļūt par aktīvu tās līdz veidotāju, pašam būt to laimīgo vidū, kas vai ik vakaru uzrunā skatītājus bur-vestīgajā rampas gaismā, Jāni Rozentālu. pamudināja 1885. gada rudenī iestāties par koristu Rīgas Latviešu biedrības teātrī. Kā stāsta laikabiedri, Jānim bijušas nenoliedzamas aktiera dotības, ko apliecina arī fakts, ka viņa skatuves darba gaitas ilga veselas trīs sezonas. Uga Skuime un Arturs Lapiņš par šo laikposmu nākamā mākslinieka dzīvē stāsta:

«Ap to laiku, kad Rozentāls iestājās teātrī, pēdējais (teātris — A. S.) savu saimnieku —- «māmuļas» runas vīru sīkumainības, veikalošanas un tumsonības dēļ pārcieta smagu krīzi. No teātra bija spiests aiziet tā izauklētājs Ādolfs Alunāns. Viņa vietā par Latviešu teātra direktoru māmuļnieki pieņēma vācieti LI. Rodi-Ebelingu, kas par īpašu samaksu teātra personālam gan iemācīja profesionalitāti (tas nebūt nav tik maz — A. S.), bet ar savu vācisko repertuāru aizsprostoja ceļu teātra tautiskai attīstībai.

Darbojoties teātrī, Rozentāls spēj novērot un iepazīties ar tautisko dižmaņu dzīvi un tikumiem, rodas arī pirmie kritiskie spriedumi un atziņas par viņu rīcību un ētiku. Te Rozentāls kļūst dzīves un sabiedrisko attiecību pieredzes bagātāks, gūst ieskatu arī par sava laika tautisko un tautiskā epigonisma literatūru un dramaturģiju. Te viņš nonāk tuvākās attiecībās arī ar šo nozaru darbiniekiem. Teātrī viņš sadraudzējas ar sava vecuma jaunekļiem — ar aktieri, vēlāko šā paša teātra direktoru Pēteri Ozoliņu, tikko savu literāta darbību sākušo rakstnieku Augustu Deglavu, Zeltmati un vēlāko režisoru un lugu rakstnieku Jēkabu Rozentālu-Krūmiņu.»

Te nu mēs nonākam pie svarīgākā, proti, nevis pāragras visredzības un kritiskā uzskaņojama par parādībām, kas vēl paša neapgūtas un neizprastas, bet tuvināšanās tai videi un tiem cilvēkiem, kas, j>ar spīti sava laika, aizspriedumiem, izvēlējušies sev «nedrošo» artista, kumēdiņu rādītāja profesiju, uzskatīdami to par augsti cildenu iespēju nest gaismu tautā. Visi viņi ir vēl pašā ceļa sākumā — koristi vai mazītiņu lomu tēlotāji, kas gatavi uzupurēties mākslas vārdā. Pagaidām neviens ar viņiem nerēķinās, iet lepni paceltām galvām viņiem garām, kā žēlastības dāvanu viņiem pasniedz šo iespēju būt par kora dalībniekiem. Bet aktīvam raksturam ar to ir par maz, tas grib izpausties arvien pilnīgāk, tuvināt savu sapni, iet uz savu mērķi.

Rozentāla draugi zina, ka viņš dienišķo maizi pelna krāsotāja darbos, ka viņš mēģinās arī glezniecībā. Viņi ir redzējuši Jana zīmējumus un glezniņas, viņa talantu atzinuši un, domājams, redzējuši arī «Krēsliņa portretu», kas radies 1886. gadā un tiek uzskatīts par vienu no visagrīnākajiem Rozentāla gleznotajiem portretiem. Šajā mēģinājumā, kurā jaušams visai precīzs attēlotās personas modelējums, vēl neparādās tās iemaņas, kas salīdzinoši augstākā pakāpē varētu izpausties, ja Rozentāls būtu jau mācījies, kā domā daži mākslinieka biogrāfi, amatniecības skolas zīmēšanas klasē. Nodarbības skolā notika vakaros, tieši tad, kad Jānis piedalījās teātra mēģinājumos un izrādēs. Apvienot darbu, teātri un skolu laikam tīri fiziski nebija iespējams un materiālā ziņā ne tik.

Lūk, ko teātra vēsturnieks Kārlis Kundziņš savos pētījumos noskaidrojis: «1887./88. g. sezonā, kad Rīgas Latviešu teātris pirmoreiz algoja savus aktierus, par mēnešalgu trupā tika saistīti Brigaders, Duburs, Francis, Jansons, Ozoliņš, Rozentāls-Krūmiņš, Stīnuss, Graudiņa, Maija, Vītola, Zīlīte un Akmentiņa. Honorāru par piedalīšanos izrādēs saņēma Jurjāns, Lepševics, Upmalnieks, Vārna, Ziemcietis (īstajā vārdā Māris Zīraks), Biseniece, Ezerlauka, Stiprā, Tauriņa (Baltiņa) . .. Korī tai sezonā piedalījās starp citiem Augusts Deglavs (nākamais rakstnieks), Ernests Kārkliņš (Zeltmatis), Jānis Rozentāls (nākamais gleznotājs), Vilma Egliņa-Nāra.» Tādējādi mēs varam secināt, ka Rozentāls teātri sabijis trīs sezonas un trešās sezonas noslēgumā, neapmierināts ar trupas vadības netaisnīgo rīcību, 1888. gada pavasarī no Rīgas Latviešu teātra aizgājis. Šī soļa motivāciju atrodam Augusta D_eglava romānā «Rīga», kurā centrālā persona ir Kārlis Ērglis — lielā mērā autobiogrāfisks tēls. Romāna trešās daļas «Labākās famīlijas» divdesmit devītajā nodaļā Deglavs raksta:

«. .. Aktieris, kaut arī trešās šķiras un pēdējais, noskatījās uz koristu un statistu tikpat kā uz pāriju.

. . . Kas viņu vēl še tālāk atturēja, bija cerība uz atalgojumu, kas viņa pieaugošai saimei tik ļoti būtu noderīgs. Blakus minot, tas (Kārlis — A. S.) iepazinās ar kādu jaunu koristu Jāni Rozentālu (Deglavs un citi laikam teātrī viņu tā saukuši un ne par Jāni — A. S.), kurš sajuta un domāja to pašu, ko viņš, bet arī to atturēja vienīgi izredze sezonas beigās dabūt kādu atalgojumu. Šim brīžam tas bija «daiļkrāsotājs», vēl tikai māceklis (zellis — A. S.), un krāsoja istabas. Bet viņš gribēja tikt par īstu gleznotāju un apmeklēt Pēterpils Mākslas akadēmiju, jo juta sevī varenas spējas un dzinās.»

Šai ziņa ļoti svarīga bijusi tuvākā iepazīšanas un sa-draudzēšanās ar uzvārda brāli, aktieri Jēkabu Rozen-tālu-Krūmiņu, kurš pēc Jelgavas reālskolas beigšanas kādu laiku bija studējis Pēterburgas Mākslas akadēmijā un paralēli teātrim darbojās arī tēlotājā mākslā, būdams viens no pirmajiem mākslas kritiķiem un grafiķiem, kas piedalījās latviešu periodisko izdevumu ilustrēšanā. Viņa vērtējums, viņa ierosmes un padomi, šķiet, bijuši tie, kas Jāni Rozentālu pamudināja nopietni gatavoties studijām akadēmijā un tādēļ iestāties Rīgas Vācu amatniecības biedrības skolā, kur pirmās iemaņas savā laikā bija guvis ari toreizējais Pēterburgas Mākslas akadēmijas students Ādams Alksnis. Nu vakarus Rozentālam vajadzēja kaut kā sadalīt starp teātri un skolu, bet praktiski — upurēt vienu vai otru. Kādu laiciņu jau tā varēja, bet ne ilgi, jo pret kavētājiem negribēja būt iecietīgi ne teātra, ne skolas vadītāji. Par Rīgas Vācu amatniecības skolas direktoru strādāja kāds Šervinskis, bet zīmēšanu un gleznošanu mācīja pazīstams baltvācu mākslinieks Oskars Felsko (1848—1921) — ilggadējā Rīgas pilsētas arhitekta Johana Felsko dēls. Par O. Felsko saglabājušās atsauksmes kā par krietnu pedagogu. Viņš pats sākumā gribējis kļūt par farmaceitu, taču aizrāvies ar mākslu. Studējis Pēterburgas un Diseldorfas Mākslas akadēmijā, darbojies gan kā gleznotājs, gan tēlnieks. Viņš arī Rozentālam palīdzējis atbrīvoties no amatnie-ciskuma, ieteikdams sākt visu no pamatiem, no precīza zīmējuma, jo pats bijis decents zīmētājs.

Bet nu par konfliktu, kura dēj Jānis Rozentāls aizgāja no Rīgas Latviešu teātra, taču nekad nesarāva saites ar vistuvākajiem draugiem un labvēļiem — ar Pēteri Ozoliņu, Augustu Deglavu, Jēkabu Rozentālu-Krū-miņu, Jēkabu Duburu, Daci Akmentiņu un vairākiem citiem. Augusts Deglavs tajā pašā romānā «Rīga» divdesmit devītajā nodaļā izstāsta par Rozentāla nodomu iestāties Pēterburgas Mākslas akadēmijā: «... Priekš tam vajadzēja timpu; viņš atlicināja un krāja cik varēdams no savas mācekļa uztura naudas, bet, ja viņš vēl varētu piepelnīt no teātra klāt savus trīsdesmit piecus līdz piecdesmit rubļus, tā viņam būtu liela lieta! To paturēdams acīs, tas ticīgi, tāpat kā Kārlis, apmeklēja katru mēģinājumu un neiztrūka nevienu vakaru.

Un patiesībā jau arī nebija tā, ka te neko nevarētu mācīties. Skatuves tehniku, aizkulišu noslēpumus bija interesanti zināt tikpat rakstniekam, kā gleznotājam. Ebe-lings pie tam bija arī atzīts inscenētājs un nepārspējams plastisku grupu sastādītājs. Pie viņa ikvienam, kas atradās uz skatuves, bija sava funkcija, tā ka labo kopiespaidu vajadzēja dot kopējam ansamblim un ne tikvien kā solistu spēlei. Neviens statists nestāvēja uz vietas . ..» Augusts Deglavs uzsver: «. . . Tātad Kārlim, ievērojot viņa pakalpojumus direktoram, bija vēl jo vairāk iemesla cerēt uz pienācīgu sezonas honorāru. Tika sarīkota vēl benefice, kuras skaidrs atlikums pieskaitīts koristu atalgošanas fondam. Nākamās dienās pēc tam notika laupījuma, dalīšana, un koristi tika uzaicināti saņemt savu daļu. To ari Kārlis ņēma vērā.

Bet uz trepēm tas satika Rozentālu pagalam uztrauktā garastāvoklī. «Es tos sešus rubļus neņemšu! Lai viņi ēd!» tas sauca viņam pretim. «Kāds skroderis ir saņēmis piecdesmit rubļu, kāds sīkbodnieks trīsdesmit piecus, astoņpadsmit un divpadsmit rubļus, bet es un tu — kā beidzamie nūgļi mēs esam ierindoti pašā pēdējā šķirā, un mums par mūsu darbu tiek izmaksāti tikai seši rubļi.

Par to lielo kaukšanu un klimšanu cauras naktis! Patiesīgi atzīstoties, man nav naudas priekš pusdienas, bet tos sešus rubļus es neņemšu! . .. Lai viņi ēd!»

«Tad es arī ne!» Kārlis piebalsoja, par tādu nedzirdētu cūcību sašutis. «Lai ēd arī manu! ...»

Viņš gāja atpakaļ Rozentālam līdzi uz ekonomijas pagrabu, kur tie savas dusmas noskaloja ar glāzi alus. Tad devās pie teātra komisijas un prasīja paskaidrojumu. Tur nekā nezināja; lai griežoties pie direktora. «Nichts zu machen ... Das ist die Sache des Kapellmeisters ...» (Neko darīt, tā ir kapelmeistara lieta.) Viņi griezās pie kapelmeistara. Tas paraustīja vēl vairāk kamiešus, tad ierāva galvu plecos un nesacīja nekā.

Kas pie šīs kliedzošās netaisnības vainīgs, tas palika nenoskaidrots. Bet viņi palika pie tam — ne viens, ne otrs naudu neņēma pretim, lai gan tik vienam, kā otram naudas vajadzēja kā ēst.»

Jā, naudas vajadzēja kā ēst. Izdevumi arvien pieauga; ar māldera darbos nopelnītajiem trīsdesmit līdz četrdesmit. rubļiem mēnesī bija grūti tos segt. Izdevumi par mācībām skolā, par dzīvokli, par glezniecības piederumiem sanāca tik lieli, ka it bieži Rozentālam būtu «patiesīgi jāatzīstas», ka nav atlicis par ko pusdienas paēst, taču gaudulība jau kopš jaunības dienām viņam bija sveša un pretīga. Nepadoties — tāda bija viņa devīze.

Tagad Rozentāls varēja regulārāk apmeklēt nodarbības Amatniecības skolā, cītīgāk nodoties zīmēšanai, brīvdienās izbraukt kaut kur ārpus pilsētas pagleznot no dabas vai aiziet uz muzeju, lai pamēģinātu kopēt. Zīmēšanā viņš jau uzrādīja teicamas sekmes, un arī viņa darbi bija starp tiem, ko skola, kā to darīja visas provinces mākslas skolas, nosūtīja atsauksmei uz Pēterburgas Mākslas akadēmiju. Par ģipša galvas zīmējumu akadēmija 1888. gadā Jānim Rozentālam piešķīra sudraba medaļu. To varēja uzskatīt par lielu panākumu, bet jo svarīga šī medaļa bija Rozentālam, kurš gatavojās tā paša gada rudenī iestāties akadēmijā.

Akadēmijas atzinība, kā arī kāds laimīgs gadījums, kas viņu atbrīvoja no «lozēm» — iesaukuma karadienestā, tagad pavēra diezgan labas izredzes. Arī draugi mudināja doties studēt uz Pēterburgu, dažs labvēlis apsolījās pat materiāli atbalstīt, sagādāt ceļa naudu, taču solījumi palika tikai solījumi, un censonim vēlreiz nācās pārliecināties, ka jāpaļaujas tikai uz sevi.

Vasarā Jānis aizbrauca uz Kuldīgu un Saldu, lai sadabūtu akadēmijai iesniedzamos dokumentus un atļaujas, un kādu laiku uzturējās arī Bebros pie vecākiem, no kuriem palīdzību nebija ko gaidīt un viņš arī negaidīja, jo tiem pašiem uz vecumu grūti gāja. Mājās viņš uzgleznoja tēva un mātes ģīmetnes, kurās redzami paveci lauku ļaudis, kam nespēka slieksnis jau itin tuvu. Viņu skatienos kaut kādas nenosakāmas skumjas. Kaut arī gleznieciskajās kvalitātēs šie portreti nepaceļas pāri citiem Rozentāla pirmsakadēmijas darbiem, tomēr saista jaunā mākslinieka dziļi personiskais skatījums un cieņa pret saviem dzīvības devējiem un izaudzinātajiem. 1888. gadā bija radies arī kādas Lavīzes Krauksts portrets un mēnešraksta «Austrums» pirmajā numura iespiesta viņa gleznas «Kad iesim pātaros» reprodukcija Jēkaba Rozentāla-Krūmiņa litografējumā. Ar to arī noslēgtos mums zināmo Rozentāla pirmsakadēmijas laika veikumu uzskaitījums, ja atmiņu pierakstos netiktu minēts kāds kuriozs un reizē laimīgs atgadījums.

Jānis steidzās atpakaļ uz Rigu nemiera pilns, jo galvenais jautājums — ceļam uz studijām nepieciešamā nauda — vēl nebija līdz galam atrisināts. Tēvs viņu aizveda līdz Vecauces stacijai, kas tolaik bija tuvākā. Klusi atvadījās. Jānis apsolījās rakstīt uz mājām par to, kā būs veicies Pēterburgā.

Iebraucis Rīgā, viņš vispirms aizgāja pie drēbnieka, lai pasūtītu jaunu uzvalku. Vārds pa vārdam gan par sudraba medaļu, gan par stāšanos galvaspilsētas Mākslas akadēmijā, Tin drēbniekam laimīga ideja — drēbnieks pašūs uzvalku, bet skunstnieks uzbildēs drēbnieku. Tā arī izdarīja. Drēbniekam portreja, kurā tas izskatījās gluži kā ģildes kungs, ārkārtīgi iepatikās, un viņš vēl Rozentālam «piemeta» divdesmit divus rubļus. Tā nu bija necerēta debesu dāvana. Iztrūkstošā nauda dabūta!

«1888. gada 29. jūlijā,» raksta U. Skulme un A. Lapiņā, «Rozentāls iesniedza akadēmijai lūgumu, ka viņš vēlas iestāties par brīvklausītāju glezniecības nodaļā un lūdz pielaist pie iestāju pārbaudījumiem. Lūgumam pievienoti dokumenti — kristāmā zīme, pagasta atļauja, karaklausības apliecība, zīmējumu sacensības komisijas apliecība par sudraba medaļas piespriešanu Felsko vadītā skolā.

\ rliik, 17. septembri, akadēmijā ienākusi no Pēterpils  gradonačaļņika» izpildu nodaļas politiskās uzticamības apliecība, ka šai nodaļai trūkstot ziņu un lietu, kas tikumiskā un politiskā ziņā kompromitētu divdesmit divi S'.adi veco Jāni Rozentālu no Kurzemes guberņas, Kuldīgas apriņķa, Saldus pagasta Bebru mājām, kurš Pēterburgā apmeties Kazaņas ielā 8/10.

Pamatojoties uz tobrīd pastāvošajiem, mazliet pārveidotajiem 1859. gada akadēmijas statūtiem, Rozentālu, kam trūka vidējās izglītības, uzņēma akadēmijā par brīv-klausītāju.»

Jaņa sapnis — studēt slavenajā Pēterburgas Mākslas akadēmijā — bija piepildījies. Viņš bija pratis izlauzties cauri kailās eksistences džungļiem, nenogrimt pieticībā.

IV PĒC PIRMAJIEM CĪRUĻIEM

Iekams pievēršamies Jaņa Rozentāla studenta gaitu sākumam Pēterburgā, nepieciešams izdarīt kaut vai nelielu atskatu uz trim ievērojamākajiem priekštečiem, kas ilgi pirms viņa bija atraduši ceļu uz mākslu un slavu. Tie bija Kārlis Hūns, Jānis Staņislavs Roze un Jūlijs Fe-ders, kurus pats Rozentāls tēlaini nosauca par agrā pavasara vēstnešiem vai pirmajiem cīruļiem latviešu mākslā. Tagad pēc mākslas vēsturnieku ilgiem un rūpīgiem pētījumiem ir diezgan daudz zināms par šiem un citiem pirmajiem latviešu izcelsmes māksliniekiem un viņu darbiem. Kā saka, piederība noskaidrota. Bet uz to laiku, kad mākslā ienāca Jānis Rozentāls un viņa līdzgaitnieki, tā vēl bija neapzināta bagātība, tie bija svešumā aizklīdušie, kas, Rozentāla vārdiem runājot, «dzimtenē nebija atraduši nokusušu pauguru, kur ligzdu vīt». Tur, pašā ceļa sākumā, vajadzēja daudz drosmes, ticības un titāniska spēka, lai iegūtu tiesību teikt savu vārdu mākslā, lai tajā sev iekarotu noteiktu vietu. Viņi to spēja. Te jāatceras Kārļa Hūna slavas gaitas Rietumeiropā, Jāņa Rozes portreti un Jūlija Federa ainavas. Kaut dzimtenes motīvs viņu darbos ieskanas vēl tikko sadzirdami, tomēr tie jau veido pamatu nākamajai tautas mākslas celtnei. Kārlis Hūns, Jānis Roze un Jūlijs Feders bija vispirmie ceļa izlauzēji, aiz viņiem sekoja tie, kam latviešu mākslas izkopšana un apliecināšana kļuva par dzīves augstāko uzdevumu.

Kad Jānis Rozentāls 1888. gada rudenī ieradās Pēterburgā un uzsāka studijas Mākslas akadēmijā, tur jau studēja vairāki latvieši — Ādams Alksnis, Arturs Bau-manis, Pēteris Feders, Staņislavs Birnbaums. Reizē ar Rozentālu studijas uzsāka Pēteris Balodis, kas Rīgā bija beidzis ģimnāziju un tādēļ akadēmijā tika ieskaitīts īstajos studentos, ne brīvklausītājos bez tiesībām saņemt stipendiju kā Rozentāls. Tomēr trūkums mina abiem uz papēžiem, un šie jaunie censoņi tūlīt atrada kopīgu valodu, sadraudzējās un noīrēja kopēju istabiņu par septiņiem rubļiem mēnesī Kazaņas ielā 8/10. Pajumte nu bija, bet cīņa par eksistenci tikai sākās. Balodis bija pusotra gada jaunāks par Rozentālu, taču arī no tiem neatlaidīgajiem un, kā stāsta, bezizejas brīžos vienmēr prata izdomāt kaut niecīgāko iespēju nopelnīt, lai kaut vai reizi dienā paēstu vislētākās pusdienas, lai varētu iegādāties studijām nepieciešamāko: papīra blokus, zīmuļus, krāsas un audeklus. «Tradīcija bijusi tāda,» raksta U. Skulme un A. Lapiņš, «ka istabas īrniekiem pienācies saņemt no dzīvokļa saimnieka rītos un vakaros tēju. Pusdienas ēstas Derviza ēdnīcā, kas bijusi ierīkota trūcīgu studentu vajadzībām. Pusdienas bijušas par divdesmit, desmit un sešām kapeikām. Lētākās sastāvējušas no bļodiņas viras, bet, tā kā maize, sāls un sinepes uz galda bijušas neaprobežotā daudzumā, tad pieticis ar šīm lētajām pusdienām. Sākumā dzīves iztikai pelnījušies, zīmējot veikaliem reklāmas, palielinājuši pastkartes un pārdevuši rakstāmlietu veikalos.»

Protams, tas viss pakārtots galvenajam — studijām akadēmijā. Vēlreiz viss bija jāsāk no sākumu sākumiem. Jau te, sākumā, kur saskare bija galvenokārt ar profesoru palīgiem, tika ievērotas visai akadēmijai rakstu-gās tendences, kaut gan tieši ar tām students saskārās tad, kad viņu pieņēma meistardarbnīcā un viņš sāka gatavoties diplomdarbam — dažādu kategoriju mākslinieka grādu iegūšanai. Vispārīgo ainu tā laika Pēterburgas Mākslas akadēmijas dzīvē savā grāmatā attēlo U. Skulme un A. Lapiņš: «Rozentāls izgāja krietnu skolu Pēterburgas akadēmijā, mākslas augstskolā, kas, sākot ar 18. gadsimta otro pusi un beidzot ar 19. gadsimta deviņdesmitajiem gadiem, savos ziedu un spēka laikos bijusi uzticīga un stingra labāko mākslas tradīciju vācēja, glabātāja un veidotāja. Tiesa, akadēmijas klasicisma par pseidoklasisl iem dēvētie ideāli nav bijuši labvēlīgi laikmetīgās reālās dzīvos ietveršanai mākslas darbos, jo akadēmija gadu desmitiem ilgi stāvēja sāņus no reālās īstenības, bet šī pati akadēmija ar savām stingrajām prasībām gan antīkās mākslas, gan vēlāk dabas formu studēšana, to attēlošanā un ar savu nopietno kompozīcijas skolu un tehniskās meistarības veicināšanu ir devusi krievu mākslai tās lielākos meistarus un veidojusi visievērojamākos reālistus.

Šī stingra mākslas skola arī latviešu mākslai deva tādu reālistiskiem izteiksmes līdzekļiem labi apbruņotu mākslinieku ka Jāni Rozentālu, kas -ar to palīdzību savas darbības sākumā spēja radīt un realizēt izcilākos idejiskā demokrātiskā reālisma mākslas darbus latviešu glezniecībā.»

Dzīves pretmeti, dzīves kontrasti, kurus uztvert Jānis bija mācījies jau Rīgā, arī te, Pēterburgā, it visur dūrās acīs. Un pat tuvākajā saskarē ar vēl skaitliski nedaudzajiem latviešu studentiem Pēterburgas Mākslas akadēmijā. Dziļākas pārdomas nevarēja neizraisīt divu vecāko studiju biedru — Ādama. Alkšņa un Artura Baumaņa kontrasts kā māksliniecisko dziņu, tā sociālā stāvokļa ziņā. Abiem viņiem būtiska nozīme Jaņa Rozentāla personības tapšanā, viņa misijā «radīt un realizēt izcilākos idejiskā demokrātiskā reālisma mākslas darbus latviešu glezniecībā». Tādēļ šeit un turpmāk ne vienu reizi vien būs par viņiem jārunā.

Ieskatīsimies Ādama Alkšņa dzīves gaitās līdz 1888. gadam. Viņš dzimis 1864. gada 27. februārī (pēc v. st.) Mazsalacā, Vecalkšņu mājās. Ādama vecāki Jānis un Maija Alkšņi drīz vien pārcēlās uz Rūjienu, kur atvēra jauktu preču un grāmatu tirgotavu. Tam, ka mākslinieka tēvs pārdeva arī grāmatas, nebija nejaušības raksturs, jo viņš bijis skolots cilvēks, ar visai plašu redzes un interešu loku, simpatizējis nacionālās atmodas laikmeta tradīcijām, bijis liels grāmatu draugs. Protams, tādējādi radās augsne arī Ādama agrajai interesei par literatūru un mākslu, kaut gan tēvs viņam paredzējis tirgotāja nākotni. Bet arī tad, kad Ādams jau bija pabei-

dzis Rūjienas Videmaņa elementārskolu un sāka tēvam palīdzēt veikalā aiz letes, nekādas sajūsmas par tirgošanos viņā nemanīja, turpretī jo bieži viņu pārsteidza aizrautīgā lasīšanā vai zīmēšanā. Zīmēja viņš ik brīvu brīdi. Šo klusā, jūtīga zēna tieksmi un «ķērienu» ievēroja daudzi, arī tēvs. Nācās mainīt sākotnējos nodomus.

Septiņpadsmit gadu vecumā Ādams Alksnis aizbrauca uz Rīgu un iestājās Vācu amatniecības biedrības skolā. Tur viņš sekmīgi mācījās un loloja sapni turpināt mākslas studijas Pēterburgā. 1883. gada augustā viņa sapnis piepildījās — Ādams Alksnis kļuva par ķeizariskās Mākslas akadēmijas glezniecības mākslas brīvklausītāju.

«... Zīmēšanā Alksnim akadēmijā ir teicamas sekmes,» raksta monogrāfijā par mākslinieku Arturs Lapiņš (1951). «Pēc ģipša galvu un ģipša figūru klašu beigšanas 1886. gadā viņš tiek pārcelts dzīvās figūras klasē. Aplūkojot šā un arī vēlākā perioda zīmējumus, daudz tajos saskatāma P. Čistjakova — tā laika akadēmijas slavenākā skolotāja zīmēšanas sistēmas ietekme, kas bija spēcīga visā akadēmijā un slavena mākslinieku reālistu aprindās ārpus tās. Zinot A. Alkšņa neatlaidīgo pozitīvu vērtību meklētāja dabu un tieksmi izzināt visu labo un vērtīgo mākslā, var sacīt, ka viņa interesēm arī nevarēja paiet garām P. Čistjakova mācība. A. Alkšņa uzcītība un teicamas sekmes to satuvina arī ar viņa skolotāju, kas to cienījis un iemīlējis. Starp viņiem nodibinās draudzīgas attiecības. Prof. Vilevalde vairākkārt aicina savu audzēkni talkā savu pasūtījumu darbu veikšanā.

1888. gadā Alksnis par zirga etīdi iegūst mazo sudraba medaļu.»

Tātad Ādams Alksnis, kurš jau piekto gadu studēja akadēmijā, bija viens no profesora B. Vilevaldes (1818— 1903) batāliju klases apdāvinātākajiem audzēkņiem, atradās tālu priekšā jaunizceptajam akadēmijas brīvklausī-tājam Jānim Rozentālam, kaut arī tikai divus gadus vecāks par viņu. Tad nav grūti iedomāties, kādu iespaidu uz Jāni atstāja jau viņu pirmā tikšanās, viņu iepazīšanās,> kurā nebija ne vēsts no pārākuma, bet tikai sirsnība un vienkāršība. Ādams Alksnis jaunos pievilka kā magnēts, viņa ietekmē nonāca ikviens, kas uz savu aicinājumu mākslā raudzījās nopietni. Viņam līdzināties daudzējādā ziņā gribēja arī Jānis Rozentāls, jo sevišķi tad, kad viņi kļuva par draugiem, kad Jānis bija izpratis Alkšņa uz-

Autu dziļāko būtību. Un te gribētos vilkt paralēli ar : Ui piemēru no latviešu mākslas vēstures, proti, tieši Jānis Rozentāls bija tas, kurš Ādama Alkšņa ieceres vispilnīgāk realizēja praksē, tāpat kā Jānis Zālītis visam savam mākslinieka mūžam pasmēlās no Emīla Dārziņa bagātās personības. Abos gadījumos runa ir par mākslas demokrātisma un tautiskuma principu dziļu izpratni un uzticību tiem.

Savādākas ietekmes „strāvoja no otra akadēmijas vecāku latviešu studenta — arī izcili apdāvinātā Artura baumaņa. Viņa neparasto personību rakstā «Mūsu māksla», kas publicēts mēnešraksta «Druva» 1914. gada martā, ieskicējis Jānis Jaunsudrabiņš:

«... Vēl pie pirmajiem cīruļiem pieder Arturs Bau-manis, ievērojamā latviešu arhitekta dēls, kurš bija tik apdāvināts, ka akadēmijā no biedriem un arī profesoriem tika turēts par ģēniju. Viņa akadēmijas laika zīmējumi ir apbrīnojami. Bet varbūt šī ģenialitāte pati bija dīglis, no kuras pamazām izauga kaislība, kas mākslinieku noveda agrā kapā.

... Varbūt tur bija vainīgs tas apstāklis, ka straujajam māksliniekam nebij cieta pamata zem kājām. Pēc savas dabas viņš bija svabadības cienītājs, īsts dabas bērns; bet bija audzināts aristokrātiski. Un šo audzināšanu mākslinieks bij uzņēmis kā aizbildniecību un juties visu mūžu kā iesprostots putns.

... Artura Baumaņa dzīve ir kā pasaka,» tālāk raksta Jānis Jaunsudrabiņš, «gribētos sacīt, kā pasaka par velnam novēlēto dēlu, kura neviens nespēja izpestīt no briesmīgā mocītāja nagiem. — Viņš dzimis 1866. gadā (arī Rozentāls — A. S.) un deviņpadsmit gadus vecs (1885. gadā — A. S.) iestājies Pēterburgas Mākslas akadēmijā.»

Ap to laiku, kad Rozentāls sāka studēt akadēmijā, Arturs Baumanis gan vairāk atgādināja pasaku princi, nevis velnam novēlēto dēlu. īpaši no Rozentāla un Baloža istabiņas raugoties. Arturs taču bija ievērojamā Rīgas arhitekta Jāņa Baumaņa dēls. Pēc tēva projektiem Rīgā uzcelti desmiti namu. Kādu laiku nams piederēja arī pašiem. 1888. gadā tika uzsākta Rīgas cirka ēkas būve ar tiem laikiem visai sarežģītu, Baumaņa veiksmīgi atrisinātu pārseguma konstrukciju. Šī ēka kalpo vēl šodien. Vienlaicīgi top otra ievērojama ēka — Apgabaltiesas (tagadējās Augstākās tiesas) nams. Materiālie līdzekļi palaikam atļāva Baumaņiem piekopt gluži aristokrātisku dzīves veidu, Arturam nebija jāiet skolā, skolotāji nāca pie viņa, zīmēšanas stundas viņš varēja ņemt pie paša Jāņa Rozes. Jāņa Jaunsudrabiņa rediģētajā žurnālā «Pret Sauli» kāds autors ar paraksta iniciāli «V» (šķiet, gleznotājs Voldemārs Zeltiņš — A. S.) par Arturu Baumani rakstīja: «. .. Ar mākslu vispār iepazinies iz bagātās tēva bibliotēkas, antīkas nodaļa kurā bijusi viena no plašākām Rīgā. Ap 1883./4. gadiem Baumanis ķeras pie krievu valodas, mākslas vēstures, perspektīvas un anatomijas piesavināšanās ar lielāko pamatību. Ietiek akadēmijas otrā kursā (! — A. S.); gada laikā jau tiek pārcelts uz ceturto (!! — A. S.). Dēļ labajām kompozīcijām, kuru Baumanis uz katru tematu pa desmitām iesniedz, pie tā laika profesoriem tas kļūst par enfanti prodique.»

Lauku kalēja dēlam Jānim Rozentālam, tāpat kā viņa studiju biedriem Pēterim Balodim un Ādamam Alksnim, tik spožs uzlidojums akadēmiskajās studijās nebija iespējams kaut vai tāpēc, ka viņiem nebija naudas, par ko nopirkt tik daudz krāsu un audekla, lai uz katru uzdoto tematu iesniegtu desmitiem darbu. Viņi mākslai tuvojās pa šauru taciņu, pusbada dzīvi vilkdami, sūri strādādami, tomēr dziļi ticēdami, ka šī taciņa reiz viņus izvedīs uz mākslas lielceļa. Viņi cieši turējās kopā, atbalstīja cits citu, kļuva kā brāļi priekos un bēdās. Akadēmijas latviešu studentiem piekļāvās arī štiglicēni, kā mēdza saukt barona Štiglica mākslas skolas audzēkņus. Liels ieguvums šai draugu pulkā bija Rihards Zariņš, kura izcilās mākslinieka un organizatora dotības palīdzēja latviešu studentiem vēl ciešāk apvienoties un ieņemt noteiktu vietu Pēterburgas latviešu visai plaši izvērstajā sabiedriskajā dzīvē. Profesors Pēteris Upītis savā apcerē «Riharda Zariņa grāmatzīmes» almanahā «Latviešu tēlotāja māksla» 1970. gada izdevumā iepazīstina. ar Zariņa dzīves un mākslas gaitu sākumu: «Ievērojamais latviešu mākslinieks — grafiķis, asētājs un mākslinieciskās grāmatzīmes celmlauzis Rihards Zariņš dzimis 1869. gada 27. jūnijā Vidzemē, Valmieras apriņķa Viļķēnu pagasta Ķieģeļu muižā, kur viņa tēvs Hermanis bija muižas pārvaldnieks. Drīz tēvs pāriet darbā uz Līgatnes papīrfabriku, tādēļ Riharda Zariņa bērnības iespaidi saistās ar krāšņajām Līgatnes ielejām, stāvajām kraujām, klintīm, alām un brīnumainajiem mežiem. Šīs romantiskās apkārtnes ieskaņas vēlāk sasaucas ar R. Zariņa daiļrades tieksmēm, kas spilgti izpaužas reālistiski romantiskajos zīmējumos, akvareļos un asējumu ciklā «Ko Latvijas meži šalc». Līgatnes papīrfabrikas skolā Rihards iegūst pirmo pamatizglītību un labprāt pārzīmē no tā laika žurnāliem krievu turku kara «bildes».

Pēc kāda laika tēvs pāriet jaunā darba vietā toreizējā Grīvas miestā Zemgalē (iepretim Daugavpilij). Rihards turpina izglītību Kurzemes bruņniecības skolā Grīvā 1888. gadā Zariņš kļūst par barona Štiglica skolas audzēkni.»

Tā no ļoti dažādām vidēm nākušie jaunekļi meklēja un atrada kopīgu valodu, kas balstījās uz savas tautas un savas dzimtenes mīlestību. Kaut arī ne vienādā mērā, sākums viņiem visiem bija grūts un cerības bieži mijās ar izmisumu. Draudzībai un savstarpējai palīdzībai šādos apstākļos bija īpaša nozīme.

Lūk, ko par Jaņa Rozentāla noskaņām studiju pirmajā pusgadā savā monogrāfijā pastāsta U. Skulme un A. Lapiņā:

«Pirmās ziņas par Rozentāla studiju gadiem iegūstam no viņa paša. 1888. g. 23. decembrī viņš raksta vēstuli savam draugam P. Ozoliņam. Rozentāls dalās ar to domās par latviešu teātri, atceras savus biedrus no teātra laikiem, pie kam ar īpašu interesi piemin Daci Akmentiņu. Uz savu dzīvi Pēterburgā Rozentāls raugās skaidrām acīm. Tā neesot ne spoža, ne gludena. Tā esot šķēršļu un bēdu pilna. Vai tās būtu Rozentāla paša sacerētas rindas, kas dzejas formā rakstītas vēstulē?

Dzīve kā palete raiba un krāsaina, —

Teic — kas no tevis gan atliekas?

Tas, kas no dūmiem, iz cigāra lāsainā,

Smarža tik, sapnis no laimības.

Rožainās cerības, vaļīgās jūtas, —

Vai tā ar turpmāk paliksies?!

Klīdīs kā lapas, no viesuļa gūtas,

Dzīves rudens kad piesteigsies.

Šī vārsma izskan visai pesimistiski, bet tālāk uzzinām, ka viņš nebūt nedomā padoties un ir apņēmības pilns. Viņam bijusi saruna ar Balodi. Tas jautājis, vai viņš domājot dabūt kādu stipendiju, lai varētu netraucēti mācīties. Kad Rozentāis atbildējis noliedzoši, tad praktiskais Balodis noteicis: «Tas ir bēdīgi, jo tā tu neko nepanāksi.» Bēdīgi tas esot, Rozentāis saka, bet, ja nu reiz viņš esot no Daugavas ostas izdzīts plašā jūrā, kur viņu likteņa vēji aizpūtuši, tad viņš tur palikšot un neko vairāk nevarot darīt kā to, kas pienākas.

Viņa garastāvoklis ir možs — nav jāatmet ticība uz labākiem laikiem, bet jācenšas tos pašam drīzāk tuvināt sev un latviešu tautas mākslai.

«Jā, draugs, es saprotu Tavu pareizo īgnumu pret mūsu teātra būšanu un viņa neaicinātiem soģiem,» raksta viņš savam draugam. «Sen jau es ilgojos pēc tiem laikiem, kur mūsu mazā skatuvīte, latvju Talijas šūpulis, uzplauktu, no īstas mākslas mīlestības un dedzīga patriotisma radīta, par īstu mākslas templi. Kur viņa vairs nebūtu prece spekulatīviem mākslas andelmaņiem, egoistiskiem pārvaldītājiem un maziem skauģiem. Bet Tev, brālīt, nevajag atbaidīties: jo lielāki uzdevumi, jo lielāks gods un apmierināšana tos izpildīt. Neatmet ticību uz labākiem laikiem, bet centies, kā vari, tos jo drīz pienest. Tu vēl esi jauns, Tev ir talants: kas Tev liedz būt latviešu Butonam un Garikam.»

Jānis Rozentāis, pats neatlaidīgi cīnīdamies ar grūtībām un likstām, domā ne tikai par sevi un savu mākslu, bet arī par viņam tuvā latviešu teātra likteņiem.»

Kritiskā nots vai skaidrās acis bija vajadzīgas censonim, kuru no Daugavas ostas likteņu vēji aizpūtuši plašajā jūrā, tāpat kā bija vajadzīga šī vēstulē ietvertā tēlainība, jo citādi domāt viņš vairs nespēja. Rozentāla vēstulēs un rakstos, dažās laikabiedru pierakstītās sarunās viņa salīdzinājumu krāšņums un trāpīgums itin nekā nav zaudējis līdz pat mūsu dienām. Par pasauli viņš domāja tā, kā to redzēja, — tēlos. Un laikam tieši tādēļ viņa mākslinieka gaitās gandrīz nav apsīkuma brīžu, bet mainās tikai tēlošanas objekti un mākslinieciskās intereses.

īstenība — tā allaž atgādina par sevi, tā klauvē pie loga mazajā Kazaņas ielas istabiņā, kur mitinās divi trūcīgi studenti, maz prieka un lielas cerības. Vecgada naktī viņi izklejojas pa Pēterburgas piesnigušajām, kamanu nobrauktajām ielām, noskatās aristokrātu un ba-gūto tirgoņu greznajās ekipāžās, kas skaļi aizdrāž garām, aizklīst līdz ķeizariskajiem Aleksandra un Marijas teātriem, pat līdz Varšavas stacijai, kur varētu iesēsties vilcienā un aizbraukt uz mājām...

v

VISAS BĒDĪGĀS LOMAS

Jaunajā — 1889. gadā dzīve rādījās vēl melnākās krāsās. Uz akadēmiju nebija ko iet, jo trūka naudas, lai samaksātu mācību maksu. Tīri vai. slims no bēdām varēja kļūt, bet izeja kā neradās, tā neradās. Rīgas draugi viņu bija pavisam aizmirsuši, visi lūgumi palika bez praktiskas atbildes. Mētelis ieķīlāts lombardā. Naktīs jāguļ uz cieta dīvāna, jāapsedzas ar plānu vasaras mētelīti un papīriem, kas bijuši apzīmēti ar Olimpa dievu attēliem. Tā jau varēja n®nākt galējā izmisumā, vai mazums bija avīžu ziņu par labprātīgā nāvē aizgājušiem studentiem. Un te nu atkal pašā grūtākajā brīdī kāds pasniedza drauga roku. Pēteris Balodis pagādāja dažus «izdevīgus» pasūtījumus — veikalu reklāmas un pastkaršu palielinājumus, kurus bija iespējams nodot komisijā rakstāmlietu tirgotavās. Turpinot ļoti pieticīgi dzīvot, iztiekot ar saimnieces pielīgto tēju un vislētākajām seškapeiku pusdienām Derviza ēdnīcā, beidzot mācību naudu izdevās savākt kopā. Ar smagu nemieru sirdī Jānis devās uz akadēmiju, jo nezināja, vai pēc ilgā kavējuma un nemaksāšanas ir vēl kas glābjams. Lūk, ko viņš, starp citu, rakstīja draugam Pēterim Ozoliņam:

«Nebiju vēl piecpadsmit rubļu lekciju naudas samaksājis un nedrīkstēju akadēmijā rādīties. Vairāk nekā trīs mēnešus bija jānotup mājā, tādēļ ka nevarēju tos sagādāt. Galu galā, sapelnījis to summu, aizeju un dabūnu zināt, ka esmu izslēgts, ja nevaru no ārsta liecību pienest, ka esmu slims bijis. Vari domāt, ar kādu jūtoņu es pārnācu pār Ņevu mājās. Visas cerības izzudušas, visi jaukie sapņi: Itālija, Francija, Šveice. Kas tur var līdzēt tajos ātrumos. Mani draugi domāja, ka es pats sev palīdzēšu un pakāršos, kas arī būtu noticis, ja nebūtu apdomājies, ka tāda kāršanās varētu manai sagremošanai kaitēt. Tādēļ to nedarīju, bet nolikos gulēt un aizgāju no rīta un izstāstīju tiem kungiem manu īsto stāvokli, cik labi to krieviski varēju, un panākums bija, ka pārrakstīja to izslēgšanas paragrāfu ar vienkāršu «slims», un tā lieta bija izdarīta. Tad nu atkal klupu iekšā strādāt un mācīties, bet galvu klasē vēl jāpaliek tādēļ, ka pēc pusgada eksāmena pirmā martā par vēlu iesāku un dabūju sliktu vietu zīmēšanai. Bet mēģināju piedalīties uz eksāmenu uzdotā kompozīcijā par tematu «Lukrēcijas nāve». Biju gan jau arī priekš tam klusiņām līdzi komponējis uzdotos tematus, bet baidījos nodot, ka nepār-velk krustu. Bet nu ņēmu priekšā vecos romiešus, studēju kostīmus, arhitektūru un sāku zīmēt. Uzzīmēju pāris metus, aiznesu profesoram. Viņš paņem, apskata vienu, otru. «Kur jūs — dabas klasē?» — «Nē, galvu klasē, pirmais mēģinājums.» — «No kurienes jūs?» — «No Rīgas.» —- «Pie joda, kur tie rīdzinieki tādi komponisti ceļas: Baumanis, Borherts, Alksnis — labākie komponisti akadēmijā! Tas ir ļoti labi, ka tik agri iesākāt. Jums ir talants. Kad nāksiet dabas klasē, būsiet labs komponists. Bet — ha-ha-ha — Brutus, kurš zvēr, jums ir tīrais teātra varonis. Tas neiet. Tas par teatrālu, lieciet viņu dziļāk iekšā un noņemiet tam patosu. Daudz mierīgākas kustības, tā tikai slikti aktieri spēlē.» Ērmots vecis tas profesors Venigs. Sāk skraidīt pa istabu. «Tā to roku, tādā stāvoklī, tā galvu griezt,» — un iztaisa to būšanu vēl teatrālāku. Vēl divi reizes pārtaisīju dažas figūras. Bet es Tev varu sacīt, Tu spēlē mēnesī ja daudz, tad četras jaunas lomas, kuras Tev jāiestudē, bet man izgājušo mēnesi bija septiņas jāiestudē un turklāt visas bēdīgas. Ja tu nevari modeļus pieņemt, tad visas pozas un rakstura iespaidi pašam pie spoguļa jāiestudē. Pūles daudz, bet mācos arī daudz kļūdu gaismā, ka visa dūša iešļuka biksēs, un nu šaubījos, vai nodot vai ne. Laika ari vairs nebija pie profesora aiziet, un nenododams baidījos viņu sadusmot. Tātad aiznesu uz vella paraušanu, lai nāk kas nākdams. Tāpēc biju ne mazums pārsteigts, kad eksāmena dienā, zālē ienākot, Alksnis un Birnbaums apsveica mani ar pirmo kategoriju.»

Atguvies pēc slimības, uztraukumiem un bēdām, Jaņisr ar daudz lielāku niknumu un sparu metās darbā un eksistences cīņā. Pēdējie apģērba gabali nodila, apavi noplīsa, bija jākļūst par skrandaini, ko kārtīgās mājās pār slieksni nelaiž, bet padoties Jānis vairs negribēja. Pirms lieldienām viņi ar Pēteri Balodi dabūja jo sevišķi nepa-t rastu «pasūtījumu» — krāsot olas. Par apgleznotu olu maksāja piecas kapeikas, bet viņi apgleznoja četrsimt olu (ap 1936. gadu rakstos par Rozentālu — jau 500!) un «ierāva» veselus divdesmit rubļus! Par Jaņa un Pētera peļņas darbiem runājot, vēl piebilstams, ka viņi nekad nav zaudējuši humora izjūtu. Tā pastkaršu palielināšanu un dažādu reklāmu izgatavošanu turpat Kaza-ņas ielas istabiņā viņi dēvējuši par Rozentāla un Baloža akciju sabiedrību, ienākumi bijuši milzīgi, Balodis bijis firmas aģents, kas sagādā pasūti jumus, bet, kad Rozen-tāls nolēmis no akciju sabiedrības izstāties, firmu par vienu rubli un septiņdesmit piecām kapeikām atpircis otrs kompanjons.

Un tomēr, kad Rozentāls devās vasaras brīvdienās uz mājām, viņš bija galīgi noplīsis un bez zābakiem. Izvēlējās vislētāko satiksmes līdzekli — preču kuģi, kas kursēja starp Pēterburgu un Rīgu. Pa ceļam guva daudz jaunu iespaidu un, braukdams garām Somijas krastiem, pat iedomāties nevarēja, ka liktenis kādreiz tik cieši viņu satuvinās ar šo ziemeļu tautu un zemi.

Tāds nu — noskrandis kā pazudušais dēls — viņš pārnāca mājās Bebru kalēja istabiņā un krietni visus mājiniekus pārbiedēja, jo iepriekšējā vasarā viņš te bija ieradies pavisam citādā izskatā. Taču arī šoreiz Jānis atbrauca ne tukšām rokām, atdeva vecākiem sataupītos rubļus, lai cik tas maz ticami, pārspīlēti izklausītos. Istabā pie sienas, mazliet it kā nomelnējušas pa to gadu, karājās tēva un mātes ģīmetnes viena otrai cieši blakus. Pusdienas ēzdami, pie galda parunājās arī par tām, kad Jānis bija īsumā izstāstījis par Pēterburgas dzīvi. Tēvs ieminējās, ka te nākuši kaimiņi un pazīstami, skatījuši tās bildes un izteikuši vēlēšanos, ka Bebru Jānis tādas arī no viņiem varētu noņemt. Būtu ar mieru maksāt, cik prasa. Tēvs tā domājot, ka bez trim rubļiem nebūtu vērts tādu darbu ne sākt. Trīs rubļi — neviļus pasmaidīja Jānis, iedomādamies, kādas summas par portretiem maksāja atzītiem māksliniekiem Pēterbugā. Bet te un tagad — būtu labi tie paši trīs vai pieci rubļi, ko rudenī paņemt līdzi uz akadēmiju. Tā varētu iet no mājas uz māju — un ja vēl gulda un ēdina . ..

Nākamajā dienā Jānis aizgāja uz Kaplūžiem pie brāļa Anša. Tas nogrimis darbā un rūpēs. Jau pakupla ģimene, kur nu vēl no viņa palīdzību vecākiem gaidīt. Pats sev tikko var sakalt, melns no rīta līdz vakaram pa Kaplūžu smēdi dzīvodams. Jānis vēroja brāli darbā, atkal atausa bērnības atmiņas, kalves pasaule, ko daudzus gadus vēlāk viņš izvērstā zīmējumā attēloja, ilustrēdams kādu skolas grāmatu. Bet Anša ģīmetni viņš uzgleznoja tajā pašā 1889. gada vasarā, kad vairākās Saldus apkaimes lauku mājās pie sienām parādījās jaunā skunstnieka Jaņa Rozentāla gleznotie portreti. Tā ari notika: portretējamie savu mākslinieku ēdināja un guldināja un par gatavo bildi samaksāja no trim līdz pieciem rubļiem..

Mākslinieka jaunības draugs — kādreizējais Brocēnu skolotājs Jūlijs Štammers vēl ap 1929. gadu zināja pastāstīt, ka Rozentāls «labu laiku uzturējās pie Tiruļu saimnieka Ansberga, gleznodams viņa vecākus, kā arī pašu. Bez tam Rozentāls te atstājis ari citas gleznas, no kurām pieminamas sekojošas ģīmetnes: Satiķu pagasta saimnieks Lielais Staļģis, Saldus mežsargs Tupētājs, Rozentāla brālēns ar māti.» Citos avotos norādīts, ka Rozentāls gleznojis ari Putrās, Ruņģos, Dēnēs, Upeniekos un, kas zin, varbūt arī citās mājās. Darbs veicies ātri, galvenais — panākt portretējamā līdzību, un šī spēja Ro-zentālam piemita jau no sākumā. Visvairāk un visilgāk Jānis dzīvoja Tiruļos, no turienes arī ar saimnieka zirgu aizvests uz Vecauces staciju tālākajam ceļam uz Rīgu un Pēterburgu. Nauda mācībām nu laimīgi sagādāta, arī daudzmaz pieklājīgs uzvalks un apavi. Atlika tikai nokārtot mācību ielaistos parādus par pirmā gada otro semestri.

Ieradies Pēterburgā, Jānis Rozentāls uzzināja diezgan daudz jaunumu. Akadēmijā bija iestājies vēl viens latvietis — Jānis Valters, ar kuru Jānis drīz vien iepazinās un sadraudzējās uz ilgiem gadiem. Jānim pagrūti gāja ar latviešu valodu, bet Rozentāla un Alkšņa tuvumā viņš to varēja mācīties un apgūt bez īpašas kautrēšanās. Vēl jo vairāk tad, kad vēlāk sāka kopā dzīvot un strādāt Dārzu (Sadovajas) ielā noīrētajā fotoateljē.

Monogrāfijā «Jānis Valters» mākslas vēsturnieks Miķelis Ivanovs īsi pastāsta par gaitām, kas Jāni Valteru noveda Pēterburgas Mākslas akadēmijā:

«Jānis Valters dzimis 1869. gada 3. februārī (22. janvārī pēc v. st. — A. S.) Jelgavā. Pēc tā laika parašas vecāki viņam deva vairākus vārdus — Johans, Teodors, Jevgeņijs, Viņa tēvs bija tirgotājs, Jelgavas rātskungs.

T.mis Valters mācījās vietējā reālskolā, ko 1888. gadā beidza ar labām un teicamām sekmēm. Par zīmēšanas, rasēšanas un tēlotājas ģeometrijas skolotāju tur strādāja Kārlis Vīsners, pēc tautības čehs. Viņš bija Jāņa Valtera pirmais skolotājs mākslā. Spējīgākos audzēkņus K. Vīsners mudināja mācīties tālāk zīmēšanu pie Jelgavas mākslinieka Jūlija Dēringa, kas bija beidzis Drēzde-nes Mākslas akadēmiju un kopš 19. gadsimta četrdesmitajiem gadiem darbojās Jelgavā par portretistu, altārgleznu meistaru un bija aktīvs vietējās mākslas dzīves veicinātājs. Pie J. Dēringa J. Valters sāka nopietni mācīties zīmēšanas pamatus.

Skolas gados Jānis Valters labprāt ceļoja pa Zemgali, labi iepazina turienes skaistākās vietas, kā arī zemnieku dzīvi.

1889. gadā topošais mākslinieks ieradās Pēterburgā studēt glezniecību. Viņš bija pietiekami sagatavots, lai varētu izturēt iestājpārbaudījumus Mākslas akadēmijā.»

Tā liktenis vai mākslas mīlestība atveda uz Ziemeļu Palmīru otro vēlāk slavenās mākslinieku trijotnes — Rozentāls, Valters, Purvītis — veidotāju. Ar šo trijotni latviešu mākslā saistās visspožākie panākumi, tā kļuva par stingru, drošu pamatu nākamo mākslas paaudžu meklējumiem, tālākai mākslas attīstībai.

Jānim Rozentālam tajā rudenī izdevās nokārtot pēdējos akadēmijas parādus, un viņš tika pārcelts uz ģipša figūru klasi, kur viņš mācījās trīs semestrus. Piepelnīša-nās prasme jau bija apgūta, Pētera Baloža pamudinājumi būt aktīvākam un nekaunīgākam atstāja uz Jāni iespaidu, viņš pats iemācījās sagādāt sev peļņas darbus — dažādas reklāmas, veikalu dekorus un tamlīdzīgi. Taču pēc iepazīšanās ar rīdzinieku vācieti Bernhardu Borhertu, kurš dzīvoja kopā ar Ādamu Alksni Vasiiija salā, vajadzība pēc šiem sīkajiem daiļkrāsotāja darbiem atkrita, jaunais draugs palīdzēja atrast ienesīgāku un patīkamāku darbu — portretu izgatavošanu turīgiem pē-tērburdziešiem, kas bija nākuši no Latvijas. Draudzība ar Borhertu deva daudz, Borherts arī bija viens no tiem dzīves ceļos satiktajiem cilvēkiem, kas Rozentālam ne vienu reizi vien sniedza palīdzīgu roku grūtā brīdi. Bernhards Kristiāns Borherts bija trīs gadus vecāks par Jāni, dzimis 1863. gadā. Apmeklējis Rīgas pilsētas ģimnāziju. Pēterburgas Mākslas akadēmijā viņš studēja jau kopš 1883. gada. 1885. gadā par kompozīciju «Judīte un Holo-ferns» ieguva sudraba medaļu. Viņš saņēma stipendiju, bija materiāli diezgan labi nodrošināts, bet turējās kopā ar latviešu studentiem, priecājās līdzi viņu panākumiem. Rakstīdams par Ādamu Alksni žurnālā «Vērotājs» 1904. gadā, Rozentāls, starp citu, min arī šo kopsakarību:

«Alkšņa jumta istabiņa Vasilija salā, kurā viņš ilgus gadus dzīvoja ar savu pirmo draugu un kolēģi — rīdzinieku B. Borhertu, drīzi vien izvērtās par pastāvīgu satiksmes vietu visiem jaunajiem biedriem. Jau pēc tās cieņas, ar kādu uz viņu (A. Alksni — A. S.) lūkojās kā uz vecāko, nesamērojami pārāko mākslā, viņš visiem jaunajiem bija padoma devējs un atspaids, bet jo vairāk caur savu silto sirdi un bezgalīgo labsirdību un pašuzupurēšanos, ar kādu viņš izturējās pret visiem, ar kuriem reiz iepazinies, un tāpat caur savu apdomību un plašajām zināšanām viņš, pašam to nemaz nezinot un negribot, bija tapis visiem par galvu un tēvu.»

Pēc «suņu dienām», kā studenti mēdza saukt vasaras brīvdienas, Pēterburgā atgriezās arī Arturs Baumanis un stāstīja, kā viņa vecāki nosvinējuši sudraba kāzas, kā jubilāriem par godu dziedājis Latviešu biedrības koris, taču arī kodīgi piezīmēja, ka gratulantu skaits sarucis uzkrītoši, kopš Baumaņiem materiālā ziņā vairs neejot kā agrāk. Pilsoņiem uz to esot smalki izkopta oža. Katrā vārdā virda niknums pret visu pilsonisko, bet tad, pavēries zelta kabatas pulkstenī, viņš pēkšņi apsviedās un aizdrāza prom. Palicēji nosmējās — Baumanis jau atkal laika trūkumā, būs norunājis iandevuex uzreiz ar divām Pēterburgas j aunkundzēm.

Dzīve bija kļuvusi interesantāka un sakarīgāka, kopš Rozentāls pārcēlās Alkšņa jumta istabiņā un dzīvoja kopā ar Bernhardu Borhertu. Jo Alksnim ģimenes apstākļu dēļ bieži vien nācās uz ilgāku laiku aizbraukt no Pēterburgas uz Rūjienu, iai atgrieztos tikai neatliekamās studiju vajadzībās. Lai gan Rozentāia un Borherta gaumes ne vienmēr sakrita, taču akadēmiskajos uzdevumos Borherts varēja būt noderīgs padomdevējs arī Rozentā-lam, jo ap to laiku Pēterburgas Mākslas akadēmijā psei-dokļasicisms vēl nebūt nebija pārvarēts. Ciņa pret to vēl tikai iedegās.

Par noskaņām, kādas Pēterburgā un arī tās Mākslas akadēmijā valdīja 1889. gada nogalē, Jānis Rozentāls rakstīja vēstuiē Pēterim Ozoliņam, gan vēl īsti neizprazdams aprakstīto notikumu īsto nozīmi. Toties humora viņam pietika.

«Ar manām studijām akadēmijā iet, varu sacīt, vareni uz priekšu. Pērn nokavēto pussemestri es esmu šogad piesteidzis. Septembra mēnesī tiku pāri uz figūru klasi, un tagad man jau ir septītais numurs, un tā varu cerēt februāra mēnesī tikt pāri uz pēdējo (dabas klasi). Tur gan kādi divi gadi būs jānotup, tad būšu cauri. Arī kompozīcijā esmu tagad vienmēr pirmais un tamlīdz šo klasi (ar vajadzīgajām trim kategorijām) nobeidzis, tikai ziniskās kārtās esmu pakaļ palicis, jo nevaru pa dienām lekcijas apmeklēt, tādēļ ka vēders kauc un saimniece katru pirmo, otro, trešo un tā tālāk datumu raksta mīlestības vēstulītes. Bet arī šinī — finanšu ziņā cik necik iet, jo redzi, ka vēl varu rakstīt, lai gan vēdera kungs bija pēdējā laikā tā sapiktojies, ka nebija divas nedēļas nekur lietojams. Bet priekš svētkiem dabūju kādus pāris oriģinālus no mājas aizorēt, un tad kļuva atkal apmierināts un izlāpīts.

Aizviņu nedēļu (vēstule rakstīta 27. decembrī — A. S ) izcēlās akadēmijā dumpis, bet laimīgi nobeidzās, tikai kādi pāri desmiti studenti dabūja kādas pāris dienas pa-tupēt. Lieta bija šāda: akadēmijas finanšu lietās bija kādas ievērojamas nepareizības notikušas, un mūsu inspektors ar vienu profesoru bija par to sūdzējušies. Bet tas ļaunums bija tas, ka nebija griezušies pie akadēmijas prezidenta Vladimira, bet taisni pie ķeizara, tādēļ ka lielkņazs (tas pats Vladimirs — A. S.) bija apvienotā kon-ferencsekretāra protektors bijis un tie tādēļ laikam nav cerējuši taisnību dabūt. Ķeizars bija savu brāli par to ņēmis priekšā un nodevis viņam kā prezidentam to lietu izmeklēt.

Pāris nedēļu atpakaļ stāvēja «Valdības Vēstnesī», ka zināmais profesors, inspektors un docents ir no amatiem atcelti un tas, par kuru sūdzējās, ne. Pēc tam liek lielkņazs mums visiem sapulcēties un pasaka īsiem vārdiem, ka dažu nemorālu ļaunumu dēļ viņš par labu atradis kādas personas no viņu amatiem atsvabināt, un, lai turpmāk vairāk tādas nekārtības nenotiktu, tad paša nevaļas dēļ viņš iecēlis viceprezidentu un lūdz, lai paliekot mierīgi un darot tāpat savu pienākumu zem jaunajiem pārgrozījumiem kā līdz šim.

Tiklīdz lielkņazs bija izgājis, sacēlās tūdaļ visi studenti, saukdami: «Prom konferencsekretāru, atdot mūsu mīļoto inspektoru!» Gan sirmais rektors mēģināja apklusināt, kādu stundu runādams, taču tas neko nelīdzēja: jaunais inspektors un daži ierēdņi tika izdzīti, studenti sakāpj uz galdiem un krēsliem un tur runas, un apņemas atrak nestrādāt, pirms vecais inspektors nebūs attaisnots. Tā gāja divas dienas. Bet policija lielākos runātājus drīz vien bija nočiepusi un piedraudējusi sešās stundās no Pēterburgas padzīt. Bet jau otrā dienā bija kon-ferencsekretārs iebaidījies un atteicies, un trešā bija inspektors atpakaļ, tāpat visi biedri svabadi. Aplausi un urā kliedzieni bija bezgalīgi, kad inspektors pēc kādām dienām no rektora atkal skolniekiem tika priekšā stādīts. Profesors un citi nebija no mums (pasvītro jums mans — A S.) tā mīlēti, un tie tādēļ palika prom. Tas ievērojamākais pie tā ir, ka, cik mums zināms, tad šī ir pirmā reize, kur apstiprināts valdības likums uz tādu vīzi ticis atsaukts. Līdzīgi dumpji jau gandrīz ir visās universitātēs notikuši, bet ar jo bēdīgiem panākumiem, un trīs gadus atpakaļ gandrīz puse no šejienes universitātes studentiem izdzīti gluži tāda paša iemesla dēļ, un ieceltais inspektors vēl tagad pastāv. Tagad iet atkal viss savu veco ceļu.»

Atcerēsimies tikai, ka pirms trim gadiem Pēterburgas universitātes juridiskajā fakultātē vēl studēja Jānis Pliekšāns un Pēteris Stučka, un tas bija viņu revolucionārās dzīves iesākums. Topošo gleznotāju Jāni Rozen-tālu, kā to var izsecināt no šīs vēstules, ierāva notikumā, kas viņu bija stipri satraucis un licis daudz pārdomāt, taču izbrīns par to, ka taisnība reiz uzvarējusi, ir lielāks par visu. Vēl joprojām Jaņa pozīcijas akadēmijā kā brīvklausītājam, kam arvien bija ielaisti parādi «zi-niskās kārtās» — vispārizglītojošajos priekšmetos, nelikās drošas. Un taču nedrīkstēja aizmirst, ka papildus akadēmijas prasībām šai ziņā vēl bija kaut vai eksterni jāiegūst atestāts par vidējo izglītību. Eksistences cīņa pagaidām Rozentālam prasīja pārāk daudz laika un enerģijas, lai pamatīgāk piesēstos pie grāmatām. Un tomēr viņš ir sevi izglītojis plašākā nozīmē — apguvis pasaules mākslas vēsturi un klasisko literatūru tā, ka vēlākos gados arvien tikusi apbrīnota viņa erudīcija un zināšanu plašums.

DĀRZU IELAS «KOMŪNA»

Iepretī tā sauktajam kņaza Jusupova dārzam Pēterburgā, Dārzu ielā 49 Ādams Alksnis, Jānis Rozentāls un Jānis Valters noīrēja fotogrāfa darbnīcu, kuras platība un apgaismojums bija piemērots glezniecībai. Trīs studenti riskēja, cerēdami, ka kopīgiem pūliņiem tiks galā ar materiālo pusi un varēs nodoties arī lielāku ieceru realizēšanai. Ja līdzšinējās Jaņa Rozentāla un viņa biedru apmešanās vietās — istabiņās Kazaņas ielā un Vasilija salā par modeļu vai portretējamo personu uzaicināšanu nebija pat ko sapņot, tad te, Dārzu ielas darbnīcā, vismaz varēja radīt iespaidu, ka te strādā profesionāļi. Šo telpu noīrēšanai bija izcila nozīme, lai jaunie mākslas spēki tuvinātos un apvienotos, un, kā redzēsim, arī izstrādātu noteiktus mākslas principus.

Gaisma un salīdzinoši lielākas ērtības gleznošanai — tas nu bija iegūts, taču trūkums neatkāpās. Arī te 1890. gada sākumā valdīja lielākoties drūmas noskaņas, par ko liecina Jaņa Rozentāla ap to laiku rakstītās vēstules Pēterim Ozoliņam. Jauno mākslinieku nomāca neizprotama kūtrība, rosības trūkums, atraušanās no sabiedriskās dzīves. Šādu atraušanos viņš uzskatīja par māksliniekam nāvējošu. Visapkārt to vien dzirdēja kā slimības, nelaimes, pašnāvības. Kaulainais izkaptnieks vislabprātāk savai nāves pļaujai izvēlējās tieši trūcīgākos studentus, tos, kam nācās badoties un mitināties nekurinātās jumta vai pagraba istabiņās. Tā aizgāja viens, otrs, trešs... Ari Rozentāls tolaik pārdzīvoja smagus satraukuma un neziņas brīžus, kad izmisums te piezogas, te pagaist, kad rītdienas izredzes tinas neskaidrības miglā. Pat Jānim Valteram, kas taču nāca no samērā turīgas ģimenes, neklājās viegli. Kļūt par nastu otram — tādu iespēju Rozentāls pat domās nepieļāva. Tad jau labāk •— bads.

Lai gan fotogrāfa darbnīcas īstenie saimnieki bija Alksnis, Rozentāls un Valters, te palaikam apgrozījās un dzīvoja daudzi citi akadēmijas un Štiglica skolas latvieši, arī Pēteris Balodis. Kaut kā bija jākuļas uz priekšu. Sestajā martā Rozentālam palika divdesmit četri gadi, un nākamajā dienā viņš uzrakstīja vēstuli Pēterim

Ozoliņam, kurā pastāstīja par Pēterburgas jaunumiem. Par to, ka Pēteris Balodis un Jānis Valters pārcelti uz figūru klasi, ka pašlaik galvaspilsētā atvērtas interesantas mākslas izstādes, īpaši akadēmijas izstāde, kurā piedaloties arī latvieši — akadēmiķis Jūlijs Feders un viņa brāļadēls, akadēmijas students Pēteris Feders. Viņi izstādījuši daudz ainavu, kur dominējot Vidzemes tematika. Un vēl viens jaunums. Rozentāls un Alksnis apmeklējuši meiningiešu izrādes «Vallenšteina nometne» un «Pikolomini», taču meiningiešu spēle nelikusies labāka kā vācu teātrī Rīgā.

_ Tā viņi laikam bija sprieduši — divi domubiedri Ādams Alksnis un Jānis Rozentāls, vakaros iedami no teātra uz mājām. Cik dziļu un svētīgu iespaidu Alksnis atstājis uz Rozentālu, liecina paša Rozentāla veidotie Alkšņa portreti, kā arī tie rakstiskie vilcieni Alkšņa kā mākslinieka raksturojumam jau pieminētajā apcerē «Vērotājā»: «Ir viens tips klusu, godīgu darbinieku, kuru darbība un viņas nozīme kļūst saprotama tikai mazum mazam pulciņam — viņu tuvākai apkaimei vai pat tikai retiem nevērīgas dabas cilvēkiem. Viņiem pa lielai daļai mēdz būt visai plašas zināšanas un stipri attīstīti, uzņēmīgi prāta orgāni, bet samērā ar to par maz ievingrināta spēja savas iekšējās bagātības tā parādīt savos darbos, ka lai tie pastāvētu pret viņu pašu samērā daudz augstāki stāvošām kritiskām prasībām. Viņu izsalkums pēc atzīšanas ir daudz lielāks nekā dzineklis uz izteikšanos, uz ražošanu un līdzdalīšanos. Tie mēdz būt vai nu rāmi filozofiski baudītāji, vai arī pa lielākai daļai dziļi traģiski un nelaimīgi cilvēki, kas mūžam neapmierināti un nesaskaņā ar sevim pašiem. Tie piezīžas ar iespaidiem un zināšanām kā švammes ar mitrumu, bet otra dabiskā dziņa — caur darbiem atraisīties no kustinošām domām, saviem uzskatiem un pārliecībām likt atstāt zīmes un iespaidus uz ārieni — šī dziņa pie tiem samērā daudz vājāka vai viņu prasības no sevis tik vispusīgas un lielas, ka tie nekad netop gatavi ar saviem darbiem.»

Un Rozentēlarn ir pilnīga taisnība — Ādama Alkšņa atstātais mantojums, kaut arī tas ir viens no latviešu mākslas stūrakmeņiem^ nav liels un savā nozīmībā nav salīdzināms ar pašas Ādama Alkšņa personības spēcīgo ietekmi uz latviešu reālistiskās mākslas attīstību un uz-piauksmi.

Te nu mēs nonākam pie Pēterburgas latviešu mākslinieku pulciņa «Rūķis» organizēšanās idejas. Idejas par tādu pulciņu, kas kļūtu par nacionālo un demokrātisko centienu modinātāju latviešu tēlotājā mākslā. Sākotnēji, cik zināms, šī ideja nākusi no Štiglica skolas audzēkņa Riharda Zariņa. Tai bija sava attīstības gaita. Tas, ka pirmbrīd pat Alksnis padevās šaubām, galu galā liecināja tikai par viņa uzskatu noturību, viņa personības briedumu. Rozentāls raksta: «Atturīgs sarunās un reti kad iebilzdams vārdu, viņš prata ar lielāko pacietību noklausīties vai noskatīties un tad iemest lietderīgu, nopietnu aizrādījumu. Meisters iekš pašsavaldīšanās, viņš arī pie citiem prata remdināt un maidzināt pārkūsošās kaislības. Bet ne vien to — arī sajūsmināt un saraudināt viņš prata ar sevišķu veiksmi: ne ar skāņiem vārdiem, bet ar klusu, mierīgu aizrādīšanu un uzmanības piegriešanu kādai lietai. Pilns šaubu pret sevi pašu, viņš aizvien baidījās uztiept savas domas un uzskatus citiem, un tādēļ tikai aizrādīdams viņš ļāva, lai otrs pats par to lietu attīsta savus uzskatus. Nekad nemācīdams, viņš bija īstenais pedagogs, un daudz kas, ko mūsu mākslinieki domājās esam paši izcēluši, ir atvedams atpakaļ uz Alkšņa iekustinājumiem un iniciatīvi. Viņa vienīgā mācība, kuru viņš visiem raudzīja iekalt galvā, bij — neplātīties un nebalamutēt, un nemācīt citus, bet nemitīgi strādāt pie sevis paša un radīt pozitīvus darbus.» Un runājot par «Rūķa» dibināšanu: «Alksnis, arvien būdams pretim biedrību dibināšanām, kuras viņš mēdza nosaukt par balamutēšanās un individuālību apkarošanas iestādēm, sākumā izturējās skeptiski un tikai tad tapa dedzīgs piekritējs šai idejai, kad pulciņam par galveno un vienīgo nolūku bij nolikti stingri pozitīvi un praktiski mērķi.» Nevis bohēmas tauriņi, bet darbarūķi, tāpat kā viņu tēvi — zemesrūķi. Ādams Alksnis tika vienprātīgi izraudzīts par «Rūķa» vadītāju. Pulciņa organizēšanās notika rudenī, mācību gadam sākoties, kad akadēmijā un Štiglica skolā ieplūda jauni spēki no Lat-anvijas.

Bet nu pienāca 1890. gada pavasaris, kad Pēterburgā sāka blāzmot baltās naktis. Vēl viena ziema bija pievārēta, vēl viens studiju gads tuvojās noslēgumam. Lūk, ko Jānis Rozentāls rakstīja kārtējā vēstulē draugam Pēterim Ozoliņam:

«Šodien visu dienu staigāju apkārt «veikala» darīšanās un nosēdos itin noguris pie tējas. Balodis ir izgājis, un citi mājās dzīvojošie kamiltoņi ir aizbraukuši pie memmiem uz dzimteni, bez vien Borherta, kas aizvilkās uz citu pilsētas daļu pie kolēģenes baroneses Londen ar to kopā kādu nākotnē slavenu gleznu izstrādāt.

Kakla sāpju dēļ nebiju labu laiku pa āru bijis un tātad tiku pārsteigts no dabas ātrās pārmainīšanās: gaiss tik karsts, ka pat vasaras mētelī svīst ejot. Ielas put, un svabadi viļņo Ņeva savus grodus. Aizgrābjoša priekš manis ir bijusi vienmēr pavasara atjaunošanās, bet tagad vēl jo vairāk, kur ar nepacietību gaidu uz to dienu, kad varēšu šim pussmakušam akmeņu kapam muguru griezt un atkal reiz brīvā dabā uzgavilēt. Tagad ceru, ka labāk pratīšu šo brīvo laiku izlietot un nākamu rudeni apbēršu mūsu mākslas tirgotājus un izstādes ar saviem ražojumiem. Šogad esmu, mazākais, cik necik mācījies, ka vajag ar mākslu apieties, ja no tās grib dzīvot. Māksla gleznas pārdot ir vēl grūtāka nekā tās uzgleznot. Bez tam mums nākošo ziemu būs īpaša skolnieku izstāde, kur varēs ari mazāk gataviem darbiem piebiedroties: ieejas maksa — divdesmit kapeikas un nāks eksponentiem par labu. Šogad emu labāko peļņas laiku nokavējis, un tagad nav nekas vairs panākams. Vienkārt, trūka kapitāla kaut ko gatavu izstrādāt, un, otrkārt, nepratu atrast avotu, kur savas gleznas pārdot.

Man bija jānoskatās, kā daži, kas ne pusi tik daudz neprot kā es, labi cauri tiek ar saviem darbiem, kamēr man bija . . . —!

No viņreizējā dumpja laika mums ir tagad daži jauni pārgrozījumi akadēmijā ievesti, īpaši brīvklausītājiem par labu. Izņemot tiesību konkurēt uz lielo zelta medali, kurš ir savienots ar ārzemju stipendiju, mums ir tās pašas tiesības, kas īstiem skolniekiem. Un tad vairs netiek turpmāk pieņemti brīvklausītājos citādi kā tikai tādi, kas beiguši pirmās klases zīmēšanas skolas, un tad arī tikai pēc trīs mēnešu izmēģināšanas, vai tiem talants. Jaunieceltie viceprezidents Bobrinskis un konferencsekretārs grāfs Tolstojs ļoti enerģiski ņemas izdeldēt novecojušās būšanas un ievest likumus, kas saietas vairāk ar mākslu un laika garu...»

Kā redzam, Rozentālu pacilāja apziņa, ka viņš jau laimīgi ticis pāri akadēmijas slieksnim, kas tagad pacelts

augstāk, lai gan vienīgā atšķirība starp īsto studentu un brīvklausltāju, ka pēdējais nevar pretendēt uz lielo zelta medaļu un ārzemju stipendiju, kādreiz priekšdienās viņu dziļi Skumdinās. Akadēmijas atveseļošanos viņš sasaista ar jauno vadību, taču īstenie pavērsiena nesēji bija paši mākslinieki, kas ar saviem darbiem sagrāva gan galmam tīkamo pseidoklasicismu, gan tā pedagoģisko sistēmu akadēmijā. Tālāk vēstulē Rozentāls pieskaras laikam tomēr neaizmirstamajiem teātra laikiem, ierunājas par Rodi-Ebelingu:

«. . . Ebeliņš gan jau ir Rīgā? Es ar viņu nedabūju pēdējā laikā satikties. Savu apsolījumu uz akadēmijas izstādi atnākt viņš neizpildīja, un kakla labad man ārsts aizliedzis pa āru staigāt, un, kad aizgāju, viņš bija jau aizbraucis. Bet, kad cilvēks atbrauc svešā pilsētā un ir skops izdot pat trīsdesmit kapeikas par tām interesantākām un ievērojamākām lietām, kas tai pilsētā vienīgi redzamas un baudāmas, tad tas ir bijis vai nebijis un paliek manās [acīs] pēdējais ļurba. Vienīgi Ermitāžu viņš apmeklēja, jo tur jau neko nemaksā. Uz meiningiešiem mūsu direktora kungs kāpj pašā paradīzē par astoņdesmit kapeikām, kur no skatuves redz tikai kādu daļu no proscēniuma! — Ir gan taisnība krievu avīzēm, kad tās par vācu skopumu zobojas.» Un vēstules beigās neaizmirst nodot kārtējo sveicienu Dacei Akmentiņai.

Šajā 1890. gada pavasarī faktiski iesākās Jaņa Rozen-tāla profesionālā darbība portreta žanrā, kurā viņš līdz J. Tilbergam ir visplašāk atzītais un visproduktīvākais. Ap 1907. gadu portretu skaits jau sasniedz pieci simti. Protams, portretēšana lielā mērā saistās ar mākslinieka nepieciešamību materiāli nodrošināties, taču Rozentāls vairās rutīnas, vienmēr meklē jaunus izteiksmes veidus, katrs viņa portrets ar nelieliem izņēmumiem ir pabeigts mākslas darbs. Tā ir neaizstājama skola māksliniekam, kurš tiecas iepazīt dzīvi, tiecas iepazīt cilvēkus, viņu raksturus, viņu psiholoģiju. Ar ironiju viņš izsakās par tiem Pēterburgas latviešu filistriem, kuru portretus šajā paVāsarī darinājis, proti, latviešu preses cenzoru Remiķi, mācītāju Sanderu un tā sievu, veterināru Bertušu un dzelzceļa direktoru Ezeru:

«.. . tagad viņi bauda godam kā profesori «štatsrāti» un skolotāji visādos valsts amatos savas uzcītības augļus un noskatās, kā viņu mazie pēcnāči apakšā ar muļķa lietiņām niekojas , . . Tagad viņi cieš klusu un noskatās, galvu purinādami, kā «dumji puikas bļaustās: «Tēvijai tēvija! tēvija!»» — un pie tam viens otru apmuļķo. Bija laiki gan, kad patiesi siltas sirdis priekš Latvijas pukstēja, kad bija izglītoti viri ar prātīgiem uzskatiem. Es war einmal... — sacīs mūsu bērni, — paskaties pasaku grāmatā tanī un tanī lapaspusē.»

Tas, ka šiem kungiem pēkšņi iegribējās pozēt akadēmijas studentam Rozentālam, vēl neliecināja par viņu mākslas mīlestību, vienīgi par iespēju lēti iegūt ģīmetnes, kas piederējās pie labā toņa valsts ierēdņu aprindās. Saņemtie honorāri, lai cik nesamērīgi mazi tie bija, ļāva Rozentālam jau it reāli domāt par normālākiem studiju apstākļiem un pirmām kārtām par šīsvasaras «suņu dienām», par izraušanos no lielpilsētas, no «akmens kapa». Vēlēšanās būt tuvāk dabai, tuvāk lauku vienkāršībai taču saskanēja ar to programmu, ko viņi kopā ar Ādamu Alksni ne vienu reizi vien bija iztirzājuši garu garās sarunās. Vēlāk Rozentāls, rakstīdams par Alksni, to izteica šādi:

«Lielpilsētas nervozā mākslas dzīve ar saviem daudzējādiem jaunajiem problēmiem un idejām, dažādām definīcijām un parolēm drudžainajā meklēšanā pēc jaunām formām un izteiksmes līdzekļiem saceļ ilgošanos pēc miera, pēc vienkāršiem, noskaidrotiem un veselīgiem dzīves uzskatiem. Tagadnes sarežģītā un saraustītā garīgā dzīve ar savu nemieru, šaubām un nedrošību ir jāatvada atpakaļ uz viņas vienkāršajām pamatformām, uz viņas pirmatnējām taisnajām līnijām, uz noteiktību un pārskatāmību — tā bija Alkšņa vadošā ideja. Te nu mūsu sentēvu dabas dzīve, viņu tuvā sakarība ar radību, ar kustoņiem, stādiem un sevišķi viņu poētiski mistiskais dabas kults un tās savādās, vīrišķās raksturu īpatnības kā šās dzīves veida produkts deva mājienu, pa kādu ceļu šīs dvēseles ilgošanās ir apmierināmas. Līdzīga cenšanās gan piemīt visiem mūsu labākajiem gariem mākslā un literatūrā, bet daži un taisni tie apdāvinātākie to pa lielākai daļai meklē panākt pa svešiem ceļiem. Apstulboti no cittautu spožajiem paraugiem, tie aizmirst, ka īsta, patiesa kultūra un māksla ir pamatojama uz tautas garīgajām īpatnībām, uz tām iedzimtajām dvēseles sevišķi,bām, kādas katrai tautai par sevi piemīt.» Tā Jānis Rozentāls rakstīja pēc četrpadsmit ga-

Üiem, kad šos agri izstrādātos principus jau lielā mērā bija realizējis savā mākslā.

' Un tā 1890. gada vasarā viņš kopā ar vienu no studiju biedriem — Staņislavu Birnbaumu devās uz dzimto pusi. Birnbaums bija viņu uzaicinājis ciemoties pie saviem vecākiem Lielstraupē, bez tam viņi pabija slavenajā universitātes pilsētā Tērbatā, kā arī Cēsīs. Interesantākais sākās tad, kad Lielstraupē ieradās vecmeistars Jūlijs Feders un radās kopīga ideja sēsties laivā, un nobraukt pa Gaujas straumi līdz Siguldai. Jūlijs Feders, neraugoties uz lielo gadu starpību, ari Pēterburgā arvien centās būt jauno latviešu mākslinieku tuvumā, dzīvi sekoja līdzi viņu panākumiem, viņu idejām un meklējumiem. Jānis Rozentāls pats kādreiz stāstījis Jānim Jaun-sudrabiņam, ka «. .. Līdz ko Feders ieradies pie šiem, mazajās jumta istabiņās tūlīt sākušās asas ķildas un plēšanās mākslas virzienu un stilu dēļ. Bet, kad vecais profesors gājis projām, tad silti spiedis vienam otram roku un teicis: «Ai, jaunība, jaunība, — cik daudz tev spara!»»

Gaujas krastos pavadītais laiks bijis tik spirdzinošs pēc garās mācību ziemas un visām likstām, ka Rozen-tālam vairs nemaz negribējies braukt tālāk uz Rīgu un Saldu, viņš steidzies atpakaļ uz Pēterburgu, lai atkal ķertos pie darba. Uzlādēts ar jauniem iespaidiem, ar jaunu enerģiju un jauniem nodomiem, viņš jau no Pēterburgas raksta Pēterim Ozoliņam, kā parasti, ar neviltotu atklātību: «Kādā jaukā rītā peldēja laiviņa ar astoņiem priecīgiem cilvēkiem pa Gauju lejup uz kādu trīsdesmit verstu attālo Siguldu. Mēs braucām dziedādami un spēlēdami caur tēvijas krāšņāko vietu. Pienāca vakars, un Siguldas mūrus vēl apzeltīja pēdējie stari, kad mūsu laiviņa pie malas slīdēja. Mana sirds sāka tēvijas un cilvēku mīlestībā no jauna jo dzīvi kustēties. ŠI jaukā dieva zemīte bija reiz mūsu brīvu senču īpa-išums, un nu tur stāv šīs brīvības laupītāju [pils] drupas. Pēc tādas izbraukšanas patiesi sajūt Gētes jaukos vārdus «Paustā»: Entschlafen sind nun wilde Triebe {Mit jedem ungestümen Tun)-, un vai šis krāšņais īpašums un šī brīvība nebija vērtēs pat pēdējo asins pilīti? Un tur stāv viņas brīvības laupītājas postažas kā drūmas liecinieces no tumšajiem dzelzs laikiem, kur šo jauko zemīti, šo dievu svētnīcu, stindzināja viņas bērnu vaimanas. Un

tagad, kur latvietis atkal brīvs, vai lai viņš nemīl šīs viņam tik dārgās vietas?»

Vāciskajā vidē pavadītie jaunības gadi — Saldus, Kuldīgas un Rīgas skolas un darba vietas — nebija varējuši notrulināt Rozentāla piederības apziņu savai tautai, savai dzimtenei; atbrīvošanos no vācu virskundzības, kaut arī carisma apstākļos, viņš jau uzskatīja par brīvības atgūšanu. Taču aiz panaivās jūsmas jau iedīglī veidojās viņa patiesi humānie, patiesi demokrātiskie uzskati, kas priekšdienās ļaus viņam pārliecinoši izteikties tautas dzīvei veltītajās žanra kompozīcijās.

1890. gada rudens Rozentāla biogrāfijā vispirms iezīmīgs ar to, ka uz Pēterburgu atnāca Vilhelms Purvītis — trešais un laikam pats ievērojamākais slavenās trijotnes pārstāvis. Atšķirībā no Jana Rozentāla un Jāņa Valtera, kuru attīstībai raksturīgs pakāpeniskums, Purvītis uzreiz visus pārsteidza ar savu intensitāti, cieto gribas spēku un neatlaidību. Vilhelms Purvītis, Jura un Annas Pur-vīšu dēls, dzimis 1872. gada 3. martā Vidzemē, Zaubes pagasta Jaužu mājās. Lūk, ko viņš pats stāsta savās atmiņās par laiku līdz atnākšanai uz Pēterburgu:

«Biju vecākais dēls, bez manis bija vēl 2 dēli un 2 meitas, no pēdējām viena jaunībā mira. Vecākiem klājās diezgan slikti, tā ka mājas vēlāk nācās likvidēt, tad pārgāja uz dzīvi Vitebskas guberņā, Kļasticu miestā, kur rentēja ūdensdzirnavas, kuras piederēja kādam Ubrija kungam, bij. Krievijas vēstniekam Berlīnē. Es 8 gadu vucumā sāku skolā iet Jaunpilī (draudzes skolā) un arī pēc vecāku aizbraukšanas uz Vitebskas gub. turpināju skolas apmeklēšanu tepat Latvijā. Pavisam sabiju draudzes skolā apm. 5 V2 gadus, tad 1886. g. arī aizbraucu pie vecākiem un sāku dūšīgi strādāt dzirnavās, pastarpām noliku eksāmenus vietējā pagastskolā krievu valodā, lai dabūtu atvieglinājumu kara klausības gadījumā.

Tad tēvs mani sūtīja uz 50 verstu attālo apriņķa pilsētu Drisu (bieži kājām — A. S.), lai tur nobeigtu apriņķa skolu, skolā sabiju tikai 1 gadu un to beidzu, jā: nemaldos, 1888. g. pavasarī. Bet šo vienu gadu visa* savā ilgajā mūžā nevaru aizmirst, tas noteica lielākā mērā visas manas turpmākās gaitas. Biju iemantojis 2 cilvēku sevišķu mīlestību. Skolas pārzinis, vēl gluži jauns cilvēks, bet gauži izglītots un simpātisks, ņēmās mani sagatavot uz klasiskās ģimnāzijas 5. klasi. Zubrīju grieķu un latīņu tekstus, ka put vien, jaunībā mācīšanas gāja viegli. Zīmēšanas skolotājs, kas kādreiz bija apmeklējis Pēterburgas Mākslas akadēmiju, nedev.i miera ar šo akadēmiju, par kuru manim nebija ne jausmas. Bet liktenis bija citādi lēmis. Vecākiem bija citi brāļi un māsas arī skolā jāsūta, ienākumi bija pašauri, bez tam mans tēvs bija mīkstas dabas cilvēks (gluži tāpat par savu tēvu domāja ari Rozentāls — A. S.), tika stipri no savas apkārtnes izmantots. Skolu pabeidzis, atkal stājos dzirnavās pie darba.

... Aizbraucu uz Ziemeļvidzemi, lai praktizētos Bru-tuļos pie Smiltenes, Danča (it kā radinieka — A. S.) fabrikā. Tur bija visdažādākās ietaises, priekš toreizējiem laikiem gauži plašas. Nezinu, kāpēc sevišķi iemīļoju dzelzs apstrādāšanas darbnīcu un tam darbam nodevos ar vislielāko aizrautību, pie tam studēdams visas mašīnas pa visiem kaktiem, arī teorija netika aizmirsta.

Pēc viena gada prombūšanas atkal atgriezos tēva mājās un ķēros pie vilnas kāršanas mašīnu būves, visa apkārtne smējās, izskatījos jau laikam vēl par daudz pui-ķišķu (Purvītis bija izteikti maza auguma cilvēks — A. S.), bet, kad pēc 3 mēnešiem bija gatavas trīs lielas mašīnas, pie kam pašrocīgi izvedu visus dzelzs darbus, tad neviens vairs nesmējās.

... Satiku nejauši kādu Pēterburgas akadēmijas audzēkni, mīļš cilvēks, bet sāk man nedot nemaz vairs miera — jābraucot uz Pēterburgu un jāiestājoties par brīvklausītāju akadēmijā. (Lai tiktu par studentu, vajadzēja būt ar vidusskolas izglītību.) Neko darīt, ja nu jābrauc, tad būs arī jābrauc, bet pa priekšu kaut kur miestiņā sadabūju mazu ģipša figūriņu, tā ne vairāk kā pirksta lielumā, lūk, uz eksāmeniem esot pēc ģipšiem jāzīmē. Pagatavoju 5 vai 6 mazus un šaubīgus zīmējumus, sāku pakāt savu kastīti, čemodānu toreiz arī vārda pēc nepazinu, lietiņu jau arī tikpat kā nekādu nebija. Mans vecais, tāpat māte, kas abi mani labi ieredzēja, bija pavisam nobēdājušies. Bet ko lai dara. Tēvs iedeva 60 rubļu (toreiz liela nauda) un teica, ka vairāk nevarēšot, lai nu pats tiekot galā ar to dzīvi.»

Un, kā zinām, mazais Vilis prata par sevi pastāvēt, tāpat kā to, gan vecāks par viņu būdams, vēlāk pratis ari Emilis Melngailis savās mūziķa studijās. Bet nu Vilis ieradās Pēterburgā. «Kā ietiku akadēmijā, to vēl šo-

dien nesaprotu,» stāsta Vilhelms Purvītis. «Vēl atminos, kā es pārbijos, kad iegāju klasisko skulptūru nolējumu muzejā un ieraudzīju īstos ģipšus, pēc kuriem uz eksāmeniem gatavojās jaunie aspiranti.» Vilhelms Purvitis nokārtoja iestājeksāmenus un arī izturēja konkursu, kurā uz 35 vietām kandidēja 140 jauniešu. Astoņpadsmit gadus vecais Vilhelms Purvītis drīz vien saprata, ka ir vājāk sagatavots studijām nekā pārējie, un tādēļ ar viņam piemītošo sīkstumu ķērās pie darba. Viņam izdevās atrast arī mājskolotāja vietu, kas nodrošināja eksistenci viņa studiju gaitu sākumā. Nepagāja necik ilgs laiks, un Vilhelmu Purviti jau varēja sastapt jauno draugu vidū, visbiežāk Dārzu ielas «komūnā» pie Ādama Alkšņa, Jaņa Rozentāia un Jāņa Valtera. Turp aizstaigāja arī otrs latviešu students, kam bija laimējies šajā rudenī iekļūt akadēmijā, — Jānis Belzēns.

Ap vecākajiem biedriem pulcējās gan akadēmijas studenti, gan Stiglica skolas audzēkņi, šajā rudenī noorganizējās jauno mākslinieku pulciņš «Rūķis». Tika pieņemti statūti, ievēlēti vadītāji. Pagaidām plašāku rezonansi pulciņš neguva, tas notiks vēiāk, kad «Rūķim» būs iespēja izmantot plašākas, piemērotākas telpas un sarīkot dažādus sabiedriskus pasākumus. Sākumā darbība aprobežojās ar biedru naudas iemaksām, pašpalīdzības kasi, ar pulciņa biedru darbu iztirzāšanu, kopīgām pārrunām. Bohēmiskām tieksmēm ļāva vaļu tikai ļoti retos gadījumos. Visi viņi bija saistīti ciešām draudzības saitēm, kopā devās atpūtas un studiju izbraucienos, kuros dažreiz viņiem piebiedrojās arī vecais profesors Jūlijs Feders. Visbiežāk pulciņa pārrunu degpunktā izvirzījās gaidāmās reformas pašā akadēmijā. Reformas projekta izstrādāšanas komisijā bija iekļauti demokrātiski noskaņoti, izcili mākslinieki, kā A. Kuindži,

I. Repins, V. Poļenovs un citi. Tas vien jau nozīmēja soli progresa virzienā.

Uz stabilākiem dzīves pamatiem beidzot bija izdevies nostāties arī Jānim Rozentālam. Viņš strādāja, atrada dažu labu pircēju, saņēma pa pasūtījumam. Tas viss no--J tika tāpēc, ka izdevās iegūt plašākus sakarus gan ar mākslinieku, gan Pēterburgas latviešu aprindām. Lai cik pretīgi šķita pašpārliecinātie «naudas maisi», bet iztikt bez tiem nebija iespējams. Tikt pāri nepatikai palīdzēja cerība, ka reiz, kad būs iekarotas drošas pozīcijas, viņš

ar savām gleznām varēs paust patiesību par dzīvi, tēlot patieso dzīvi. Arī studijas akadēmijā «vareni gāja uz priekšu» — oktobra beigās viņš bija saņēmis uzslavu par vīrieša portretu.

Vīl

«JĀ, MĪĻĀ TĒVIJA, ES ILGOJOS PĒC TEVIS»

1891. gadā Jānis Rozentāls ieguva mazo sudraba medaļu par akta gleznojumu.

Stāsta, ka ap šo laiku Dārzu ielas fotogrāfa darbnīcā bieži redzēta kāda skaista, simpātiska francūziete, kura ielūgta te strādāt par modeli. Bijusi ļoti izglītota, labi orientējusies mākslas jautājumos, taču viņas daiļums šķitis vēl pārāks. Jānis Valters pat iemīlējies viņā un apskaudis savus biedrus Alksni un Rozentālu, kas francūzieti zīmējuši un gleznojuši Ievas tērpā. To varēja uzskatīt par lielu greznību — atļauties modeli, kaut arī trim vienu.

Te jāpiezīmē vēl kāda līnija, gan otršķirīga, kas vienoja šos trīs topošos māksliniekus, arī Vilhelmu Purvīti mazliet vēlāk. Atraudami sev šo to no ikdienas priekiem, viņi rūpējās, lai viņu ārējais izskats viestu cieņu, lai viņi varētu brīvi justies jebkurā vidē. Katram piederēja vismaz viens elegants, katrā ziņā tumšs uzvalks ar piederumiem, visi audzēja un kopa ūsas, vārdu sakot, viņu āriene it kā ilustrēja angļu sakāmvārdu: «Ja tev slikti klājas, uzvelc savas labākās drēbes!» Sī tradīcija saglabājās uz ilgiem gadiem, kamēr vien saglabājās pašu valkātāju draudzība un saprašanās.

Ar 1891. gada aprīli Jānis Rozentāls studēja tā saucamajā dabas klasē, kur jau bija iespējams gleznieciski risināt sarežģītākus un reizē brīvākus uzdevumus. Šim nolūkam vajadzēja daudz studēt dabu, iet dabā, un tieši ar šādu iespēju Rozentāls arī saistīja savas vasaras brīvdienas, kuras nu atkal pēc ilgāka pārtraukuma pavadīja dzimtajā pusē Saldū. No tās vasaras saglabājies kāds ogles zīmējums, kurā Rozentāls attēlojis Saldus miestiņa skatu. Studiju nolūkam savākto skiču droši vien bijis daudz, ja ņemam vērā Rozentāla uzcītību un darba spējas. Šajā vasarā Rozentāls pamēģinājis laimi rast materiālu atbalstu. Ļoti iespējams, ka uz to viņu pamudinājuši Riharda Zariņa un Vilhelma Purvīša piemēri. Padzirdīs, ka Zariņam kāds latviešu izcelsmes diplomāts Hāgens, bet Purvītim Vitebskas muižu īpašnieks Ubrijs maksā nelielas stipendijas, no kurām pietiek vismaz dzīvokli apmaksāt, arī Rozentāls aizstaigā līdz Striķu muižai un lūdz baronam Bēram tamlīdzīgu pabalstu. Saņem noraidošu atbildi, jo, raugi, barons nevienu nemēdzot pabalstīt. Šoreiz nelīdz ne Rozentāla pagarais skaidrojums par to, ka viņš ir vecā Bebru kalēja dēls, ka vecākiem nav iespējas viņu materiāli pabalstīt studijās Ķeizariskajā Pēterburgas Mākslas akadēmijā un tā joprojām, ne viņa ārējais izskats — mugurā labākās drēbes. Svētas dusmas valdīdams, Jānis aiziet no Striķu muižas. Sāji iespaidi Rozentālam paliek arī no Saldū un Rīgā pavadītā laika, jaušas dziļa neapmierinātība, viss šķiet provinciāls un nogrimis iedomības purvā. Sīkie peļņas darbi, kas reiz glāba, no mājas uz māju staigājot un bildes taisot, viņu vairs nesaista, labi, ka var pabūt vienatnē kaut kur dabā un zīmēt kokus, ūdeņus un mākoņainas debesis. Tā ir vienīgā bagātība, ko viņš paņem līdzi uz Pēterburgu.

Rudenī studiju biedri satiekoties stāstīja, ko katrs vasarā darījis. Purvītis no Kļasticiem bija pārvedis daudz eļļas studiju. Tas puisis progresēja acīm redzami. Rihardu Zariņu bija uzaicinājis līdzdarboties mēnešraksts «Austrums». ViņiĻ zīmēja tautas dziesmu ilustrācijas spalvas tehnikā. Ādams Alksnis bija iesniedzis lūgumu un saņēmis atļauju no Akadēmijas padomes divos gados nokārtot akadēmijas zinātnisko kursu glezniecībā, lai pēc ilgajiem studiju gadiem beidzot varētu saņemt mākslinieka grādu. Jānis Valters bija ciemojies dzimtajā Jelgavā, taču arī ilgojies pēc Pēterburgas — mājās vairs neejot kā agrāk. Un patiesi — Dārzu ielas «komūnā» viņi visi jutās labāk nekā mājās, Purvīti ieskaitot, kurš arī sāka iejusties draugu pulkā. Zinādami, ka līdzšinējā novecojusies mācību sistēma drīz tiks pakļauta reformai, par ko runāja visa akadēmija, viņi piktojās, ka joprojām nākas strādāt vecajā garā — uzstādījumi tie paši pseidoklasiskie, kompozīciju tēmas tās pašas no mitoloģijas un bībelstāstu apcirkņiem. Nonāca pat līdz kurioziem., Jāņa Valtera kursa biedrs L. Šervuds vēlāk savās atmiņās pastāstīja šādu atgadījumu: «Studenti, kas

1892. gadā beidza akadēmisko kursu un strādāja pie konkursa darbiem ārzemju komandējuma iegūšanai, griezās pie rektora — svētbilžu gleznotāja Samšina ar lūgumu piešķirt naudas līdzekļus sievietes modeļa apmaksai, kurš bija nepieciešams uzdotā temata «Estere» veikšanai. Uzklausījis akadēmistu lūgumu, vecītis Šam-šins atbildēja: «Priekš kam jums sievietes modelis?

Mums ir jauni vīrieši. Mazliet pārtaisiet tos: platākas gūžas, garākus matus, citādas krūtis, bet viss pārējais ir vienāds.» Pasmieties jau varēja, taču izkropļojumi skāra katru no viņiem. Arī Jānim Rozentālam, lai izpildītu akadēmisko programmu, nācās veidot kompozīciju «Bet-lēmes zīdaiņu izkaušana». Kompozicionālie risinājumi vienmēr bija Rozentāla stiprā puse, un viņš par tiem saņēma visaugstāko vērtējumu. 1892. gadā aprīlī viņš sekmīgi pabeidza glezniecības dabas klasi un ieguva jau otru mazo sudraba medaļu.

«Rūķa» darbība nupat sāka izvērsties, bija nākuši klāt vairāki jauni biedri, taču pēkšņi kļuva zināms Ādama Alkšņa lēmums aizbraukt no Pēterburgas uz pastāvīgu dzīvi Rūjienā, no kurienes viņš turpmāk varēs tikai paretam atbraukt. Tas visus satrauca, lika nožēlot, jo labāka vadītāja par Ādamu Alksni pulciņa biedri nevarēja iedomāties. Sai ziņā «Rūķī» valdīja pilnīga vienprātība. Par to vēlāk rakstīja arī Jānis Rozentāls «Vērotājā», apcerēdams Alkšņa personību: «Vienkāršs un kluss iekš savas izturēšanās, bailēs no uzbāzības, viņš grūti bija pieejams un saprotams svešiem, un tikai visai retiem, labi pārbaudītiem draugiem atvērās viņa bagātās sirds un gara īpašības.

īsti mākslinieki, patiesīgas, dziļas dabas nekad nemēdz imponēt ar savu uzstāšanos un izturēšanos lielajam pūlim. Kā savos darbos, tā arī dzīvē tiem riebtin riebj tā pašapzinīgā bramanība, iedīdītā bravūra un skanošas vispasaules frāzes. Viņu dziļākie ieskati, viņu spēja nostādīties otra stāvoklī padara tos lēnus, atzinīgus pret citiem. Sabiedrībā, sevišķi pie dāmām, Alkšņa smalkjūtīgā, distingētā atturība pastāvīgi tika iztulkota kā gara trūcība. Bieži vien varēja piedzīvot smieklīgo skatu, ka kaut kāds dievdots vējagrābslis ar savu brašīgo uzstāšanos un «švunku» to savā sabiedrībā nostūma pie malas vai pat ņēmās to pamācīt no saviem prāta augstumiem. Nav tādēļ brīnums, ka Alksnis mēdza, cik iespējams, atrauties no sabiedriskām sarunām un ienesīgāki izlietot savu laiku koncertos, teātros vai tādās vietās, kur satiekas vairāk ļaužu.

Pastāvīgi sekojot visam, kas parādījās uz mākslas un literatūras lauka sakarā ar visādiem ārzemju izdevumiem, viņš bij arvienu pirmais visā Krievijā orientēts par jaunākajām parādībām. Tomēr pašas dzīves un dabas novērošana bij viņam mīļākais baudījums. Kaut kur iziet, izbraukt — viņš bij gatavs nakts vidū un negaisā. Pats nerunīgs, viņš bij bezgala atsauksmīgs uz jokiem un humoru. Pretinieks visam askētiskumam un svētulībai, viņš tomēr nekad neņēma dalību pie tām bak-hantiskām izpriecām, ar kurām mūsu jaunība bieži vien izposta savus gara spēkus un veselību. Viņš, tas modernākais, progresīvākais un brīvprātīgākais gars, šinī ziņā bij visai nemoderns, par spīti tā laika mācībām un parolēm, ka māksliniekam esot jāizdzīvo visi dzīves pa-dibeņi un jāizbauda visi posti un netīrumi, lai būtu spējīgi dzīvi pareizi attēlot.

Ir šķīstas, smalkjūtīgas dabas, kurām nav vajadzīgs pašām līdz kaklam iebrist netīrumu bedrē, lai zinātu, kā tā ož. Viņu māksliniecība taisni caur to dabū savu svaidījumu, patur savu jaunavību, sajūsmu spirgtumu un cēlumu, ka viņa uzturējusies tīra no visiem traipek-ļiem.»

Tāds bija Ādams Alksnis, tāds bija arī viņa domubiedrs un līdzgaitnieks .Jānis Rozentāls, kurš jaunības gados dabūja gana redzēt un pieredzēt, pa dzīves dubļaino ceļu brizdams un tomēr neaptraipīdamies. Šaubīgās «paroles» un «bakhantiskās izprieces» viņš būtu varējis saistīt ar konkrētām personām, arī no «Rūķa» biedru vidus, nosaukt kaut vai Arturu Baumani, kurš pēc tēva nāves jo sevišķi vaļīgi nodevās dzeršanai un uzdzīvei, riskēja zaudēt mākslinieka stāju, kļūt paviršs pret svētāko — pret mākslu. Nelaime piemeklēja arī Jāni Valteru —- viņa tēvs 1892. gadā bankrotēja un nonāca trūkumā —, taču šis trieciens Valterā tikai nostiprināja veļ lielāku apņēmību iet uz mērķi — kļūt par akadēmiski izglītotu gleznotāju. Vēl vairāk — viņš uzskatu ziņā bija stādāms tūlīt aiz Alkšņa, jo ari viņa personība ietekmējusi daudzus latviešu topošos māksliniekus, kas ap to laiku atnāca studēt akadēmijā un Štiglica zīmēšanas skolā.

Trūkst ziņu, uz kādu ieteikumu pamata 1892. gada vasarā Jānis Rozentāls aicināts uz Narvu, lai gleznotu linu austuves direktora Donata sievas portretu. Tur pavadītais laiks māksliniekam sniedzis daudz jaunu iespaidu, kas viņu vedinājuši uz dzijām pārdomām. 12. jūnijā viņš uzraksta garu vēstuli brālēnam Martam Rozentālam — Saldus drēbniekam un, kā šodien saka, pašdarbības aktierim, un šī vēstule spilgti atklāj Rozen-tāla uzskatu briedumu, viņa izcilās novērotāja spējas. Lūk, ko viņš raksta:

«Mīļo Mārču, ar nāvi sirdī sēžu jau divas dienas istabā un ilgojos pēc viena vienīga saules stariņa. Sēžu jau gandrīz divas nedēļas šeit Narvā un vēlos, kaut tā būtu pekle un kaut es tur būtu, tur taču, mazākais, būtu silti.

Vai tu pazīsti Narvu? Nu, tā ir četrarpus stundas braukumā no Pēterburgas pie Narovas upes uz igauņu robežām. Tā ir drusku lielāka par Kuldīgu.

Es te gleznoju šejienes lielās linu manufaktūras direktora Donata kundzi, kādu anglieti, kurai ir septiņas meitas, visas mazas, smukas anglietes, kas kolorīta ziņā ar varavīksni līdzināmas, jo viņu matiem iziet cauri visas krāsu skaņas, sākot ar ugunssarkanām, kastaņu brūnām un gaiši dzeltenām līdz kraukļu melnām, un pie tam katrai attiecīgs ģīmītis. Tās vēl ir vienīgās, kas mani drusku samierina ar likteni, citādi man šejiene nav pa prātam.»

Brīvs uzturs un dzīvoklis un laikam arī pieklājīga summa par fabrikanta sievas ģīmetni — tā taču bija reta veiksme iesācējam māksliniekam. Un patiesi — šeit rūdījās Rozentāla raksturs, viņš sakostiem zobiem mācījās sākto, pat ja tas nepatīkams, novest līdz galam, jo it labi apzinājās, ka ari turpmāk nevarēs pastāvēt bez šo «naudas maisu» pasūtījumiem. Tā bija mākslinieka traģēdija, kuras fināls sakrita tikai ar viņa paša dzīves finālu. Taču šī traģēdija risinājās dziļi noslēpta no ciliem, un tikai vistuvākie cilvēki dažreiz par to uzzināja vai tikai nojauta.

«Donata kungs,» tālāk rakstīja Rozentāls, «ir lāga vīrs, tikai pavisam citādiem dzīves uzskatiem nekā es, tāpat viņa kundze. Viņi ir materiālisti vārda pilnā nozīmē (cilvēki, kas dzenas pēc materiāla labuma — A, S.), pilnīgi pretstati maniem uzskatiem un audzināšanai no mākslinieciskās pasaules aplūkošanas un jūtām, un jēgas, bet tomēr (ērmoti!) ļoti izglītoti cilvēki. Un, kaut viņi nebirt cik daudzreiz sacītu «jūtieties kā mājās» vai «rīkojieties kā mājās», tad taču mēs nevaram nekad iesilt, mēs paliekam iekšķīgi sveši un nevaram tuvināties.

D. famīlija, izņemot viņu pašu, dzīvo pa vasaru pie Narovas grīvas Hungerburgas peldu vietā, trīspadsmit verstis no Narvas. Satiksme ir viegla, jo D. kungam ir pašam savs tvaikonītis, un mēs katru sestdienas vakaru un dažreiz arī pa darbdienām izbraucam tur ārā, Bet es tikpat kā nevaru strādāt, jo laiks ir auksts un lietains, tā ka jākurina krāsnis.

Narva pati stāv diezgan jaukā vietā uz upes krasta, un tai ir ļoti gleznains izskats. Labi noturējušies cietokšņi no Jāņa Bargā un Kārļa XII laikiem, daudz vecu māju un baznīcu. Bet visinteresantākā ir modernā linu fabrika pie Narovas lielā ūdenskrituma, kas to dzen. To dibināja barons Štiglics, tagad tā pieder akcijsabied-rībai un aizņem veselu pilsētas daļu ar kādiem trīstūkstoš strādniekiem, un Donata kungs ir tas karalis pār šo ļaužu pūli.

Viņš mani izvadāja pa šās modernās elles telpām, un es varu teikt, ka nekā līdzīga nebiju varējis iedomāties. Te šajā valstībā īsti var redzēt naudas varu un spēku. Sājā peklē, kur ausis aizkrīt aiz klabēšanas, šņākšanas un dārdēšanas, dūmos un putekļos vārgst tūkstošiem cilvēku.

Tā ir modernā verdzība!

Es ilgojos tikt projām no šejienes atmosfēras. Uz katra soļa es manu, ka šeit nepiederu, tā ir sveša manai sirdij, ar kuru tā nemūžam neiedraudzesies. Tas ir sāpīgi un garlaicīgi kopā, jo vairāk tāpēc, ka esmu piekusis no ziemas un galīgi nerviem slims. Es ilgojos pēc kāda kolēgas vai, mazākais, pēc kāda cilvēka, ar ko varētu par mākslu runāt, kas to saprot un sajūt. «Ķēniņa vari stibu par vienu cilvēku!...» Esmu tik piekusis, esmu tikt novārdzis kā bērns, kas cauru dienu noskraidījies. Es vēlētos būt mājā vai brīvā dieva dabā, gulēt zaļā zālē un lūkoties debesīs: ar vārdu sakot — nobraucīt visu civilizāciju un īsti čigāniski izsutināties.»

Spēcīgie, satriecošie iespaidi, milzīgais pasaules netaisnības kontrasts, ko Jānis Rozentāls uzzīmē šajā vēstulē, pāraug ilgās pēc dzimtenes, pēc lauku vienkāršības, taču šis ilgas neaizmiglo viņa skatienu, jo viņš it labi zina, ka arī tur viņu gaida tā pati nenokārtotā dzīve, kur liekulība un meli, un muļķīga iedomība slēpjas aiz skaļām frāzēm par kalpošanu tautas lietai un nākamībai. Sarkasms ieskanas Rozentāla vēstules turpinājumā, varbūt ne tik ass kā divus gadus vēlāk publicētajās Maskavas studenta Jāņa Jansona-Brauna «Domās par jaunlaiku literatūru», taču dažās detaļās pārsteidzoši radniecīgs tam. Ieklausīsimies:

«Ai, kā es ilgojos pēc tevis, mīļā tēvija, un pēc jums, brāļi latvieši! Un, lai gan tumsa lodā pa tavām lejām un tavu iemītnieku galvām un lai gan tu esi piekrauta ar sliktiem rakstiem, romāniem un luģelēm un visādiem dzejas zvārguļiem, lai gan visādi Alunāni tevī balagānus kultivē un tevi ar samazgām svaida un baro, lai gan muļķības, aizspriedumi un skaudība tevī raženi aug, — tad taču iekšķīgi tu esi laba un nesamaitāta. Tu audzē miežus, tu raudzē skābo putru, un pēc tevis, tu skābā putra, tu latviešu sirds, pēc tevis ilgojas mana dvēsele.

Esi sveicināta, tu skābā latviešu sirds! Cik jauki tu laisties savā koka spainī, cik balta tu esi, un kas par brangiem kunkuļiem, tik balti un pienīgi! Un putraimi — jā, kunkuļi un putraimi ir tās saturs. Cits viss ir sūkalas — ūdens!

Ak, jūs latviešu mīļie tuntulīši, cik uzpūtušies jūs esiet! Un kāpēc arī ne? Jums uz to pilnīga tiesiba. Jūs esiet tie vīri, kam tie nopelni, jo vienīgi jūs dodiet putrai īsto garšu un rūgumu. Kas būtu putra bez jums?

Ak, tu latviešu putra, tu tik esi īstā izredzētā putra! Cik neievērojama no ārienes, pelēkā koka mundieriņā, bet paraugies iekšā! Lūdzu — īsti latviešu piena tun-tuļi! Izstrēb bļodeli •— tev vēders ir diezgan piebriedis, tā ka tev pat vācu rakstnieki vairs negaumē, un tie taču, kā saka, esot pat saldi. Un atnāc tu, svešniek, kas citu tautu kultūras augļiem piebāzies un vēderu samaitājis, pagaršo latviešu kultūras ziedu, iepazīsties ar viņu tun-tuļiem, un tu savu dārgo, smago civilizāciju drīz izkratīsi. Bet, kad tu būsi apradis ar to, tad tā tevi tik laimīgi iemidzinās un dos spēku atkaroties no cittautu produktiem, kas tevi tik ļoti mocīja un tev tavu vājību pierādīja ...»

Un tomēr ilgas pēc dzimtenes, ilgas pēc skābās putras, kas krāšņajā salīdzinājumā Rozentālam iznākusi skābāka par skābu, velk viņu no svešatnes prom, Donata kunga karaliskais spožums viņu nespēj apžilbināt, nespēj atturēt. Šajā _yasarā, kā Pēterburgā norunāts, viņš paspēj apciemot Ādamu Alksni Rūjienā, iepazīstas ar drauga vecākiem un māsu. Atbrauc arī Vilhelms Pur-vītis. Mazā Ziemeļ vidzemes pilsētiņa, kuru Rūjas upe šķir divās daļās, kalnainas vietas — tas viss aicina māksliniekus studijās, kurās viņi dodas kopā. Zīmē arī viesmīlīgās Alkšņu ģimenes portretus, apspriež Ādama projektu darbnīcas izbūvei turpat piekalnē aiz grāmatvei-kala mājas. Beidzot Rozentāls atkal jūtas savā ādā, liktenis atdevis viņam cilvēkus, par kuriem karaļvalsti solījis, nu var mierīgi domāt un mierīgi par visu parunāt. Alkšņa ģimenē viņš jūtas kā savās mājās, sevišķu cieņu izraisa Alkšņa tēvs gan ar cēlo zemniecisko vienkāršību, gan ar dzīves gudrību.

Tajā rudenī viņi mācības atsāka spara un apņēmības pilni. Darbību turpināja arī «Rūķis». Par tā priekšsēdētāju Alkšņa vietā ievēlēja Jāni Valteru, par sekretāru palika Rihards Zariņš. Jānis Valters pulciņu vadīja līdz pat savu akadēmisko studiju beigām, tas ir, līdz 1897. gadam. Par viņa darbību palikušas viscildenākās atsauksmes. PSRS Tautas mākslinieks Teodors Zaļkalns, kurš daudz guvis no Valtera personības, par viņu stiķa: «Liels gleznotājs, dziļi izglītots un līdzsvarots cilvēks.» Līdzīgi par Valteru domāja arī Jānis Rozentāls, kamēr...

«Rūķī» ar šo rudeni vairs neparādījās Arturs Bauma-nis. Līdz Pēterburgai atnāca ziņas, ka Baumanis... kļuvis par klaidoni, pametis studijas, kad jau bija tik tuvu akadēmijas beigšanai. Pēc sešiem akadēmijā pavadītiem gadiem! Nē, Rozentāls to nevarēja saprast. Baumaņa liktenis viņam kļuva par nopietnu brīdinājumu no galējības, aiz kuras vairs tikai lejupslīde un pagrimums. Studiju biedri Arturu Baumani tomēr neaizmirsa, mēģināja palīdzēt viņam atrast atpakaļceļu uz dzīvi. Visvairāk cerību saistījās ar kādu notikumu četrus gadus vēlāk, kad latviešu mākslinieki pirmo reizi stājās ar saviem darbiem sabiedrības priekšā.

Strādāt, strādāt... domāja Rozentāls, un nepadoties.

VIII

«... MŪSU labakie LAI SATIEKAS UN TURAS KOPĀ»

1893. gadā Stiglica zīmēšanas skolā sāka mācīties nākamais ievērojamais latviešu tēlnieks Gustavs Šķilters, drīz piebiedrodamies pulciņam «Rūķis». Tieši tāpat un vienlaicīgi iesākās ceļš uz mākslu arī Teodoram Zaļkal-nam. Savās «Atmiņās par «Rūķi»» Gustavs Šķilters kā neviens cits, bez liekiem izpušķojumiem un skaistām frāzēm, kaut arī fragmentāri, pastāsta par šo laikposmu Pēterburgā studējošo mākslinieku pulciņa darbībā («Ilustrēts Žurnāls», 1924, 10. nr.):

«... Nonācu «Rūķī», kad tas jau bija pārdzīvojis savu pirmo attīstības laikmetu. «Rūķim» jau bija pilnīga konstitūcija. Savs priekšnieks, rakstvedis, kasieris, bieza protokolu grāmata un pēc punktiem un paragrāfiem izstrādāti statūti. Tie bija jo stingri, un viņu pārkāpšanas gadījumā paredzēti sodi — bargi sodi.

... Strādāts kļuva daudz, un studijas kļuva piekoptas visā nopietnībā. Reti kāds biedrs nogāja no grauda. Lielākā daļa no «Rūķa» biedriem vēlāk ar uzslavu beidza mācības iestādes un ieguva ārzemju ceļojumu stipendijas, ko bez pūlēm un panākumiem vis nepiešķīra...»

Pats Gustavs Šķilters saņēma šādu stipendiju un ilgāku laiku pavadīja Parīzē, kur papildinājās pie Rodēna. Viņu jau arī vēlāk mēdza saukt par latviešu Rodēnu. Lielā skolotāja ietekme G. Šķiltera daiļradē ir nenoliedzama, visvairāk viņa mākslas estētikas principos, domāšanā. Tālāk Šķilters atceras:

«Tai laikā profesors J. Vītols mācījās latviešu valodu un sarakstīja savus tautiskos «Līgo svētkus» orķestrim. Alksnis, Rozentāls, Baumanis un Balodis gleznoja ainas iz tautas dzīves. Arī citi meklēja katrs savā vīzē ceļus uz tautas sirdi; pētīja tautiskus mākslas izteiksmes veidus un centās uzturēt un attēlot savos darbos nacionālo garu, īpatnību un nokrāsu. «Rūķa» biedri grafiķi sāka pušķot mūsu mēnešrakstus un grāmatas zīmētiem vākiem, un arī pašos mēnešrakstos sāka parādīties viņjetes, karikatūras, zīmējumi un ilustrācijas pēc latviešu mākslinieku darbiem...

«Rūķis» pulcināja ap sevi ne vien jaunajos, bet skaitīja par saviem goda biedriem, arī vecos māksliniekus.

Baumaņu Kārlis rakstīja mūsu nodomātam mākslas albumam dzejas un muzikālas kompozīcijas, Jurjānu Andrejs, prof. Feders un citi dažu labu vakaru viesojās mūsu vidū.»

Vēl par to laiku, kad «Rūķa» mītne atradās Dārzu ielas fotogrāfa darbnīcā, siltiem vārdiem stāsta PSRS Tautas mākslinieks Teodors Zaļkalns:

«... Deviņdesmit trešā gada vēlā rudenī, uzņemts «Rūķī», ciemojos pirmo reizi pie «Rūķa» vecākajiem biedriem, Mākslas akadēmijas audzēkņiem: Valtera, Ro-zentāla un Purvīša... Tikko atvērās darbnīcas durvis, man pretī sitās patīkamā eļļas krāsu smaka. Gribēju kļūt gleznotājs, un še, kur gleznoja, kur runāja par mākslu, kur smaržoja uz audekla uzziestās svaigās krāsas un terpentīns, — bija tā vide, uz kuru tiecās visi mani prāti.

Valters bija laipns un mīļi gādīgs «Rūķa» priekšsēdētājs. Viņš deva man pirmos aizrādījumus glezniecībā un arī pirmo uzdevumu — kopēt kādu viņa studiju, iepazīstināja ar elementāro glezniecības tehnoloģiju, stāstīja, kādas krāsas maisāmas un kādas nedrīkst maisīt, kā lietot otas, kādām gleznot lapotnes, kādām zarus, kādām uzlikt gaismu — un vēl daudz ko.

Kad sāku gleznot studijas brīvā dabā, Valters mani ievadīja, kā pieiet dabai. Viņš aizrādīja, ka, laukā izgājušam, nevajaga tūlīt gleznot.

Šos Valtera aizrādījumus par iejušanos dabā un radošo dabas uzņemšanu sevī, kā es to tagad saprotu, es uzskatu par dārgāko mantojumu, kas man nāk līdzi no manas jaunības.»

Teodora JZaļkalna atziņas netieši apliecina, cik spēcīga bija Ādama Alkšņa, Vilhelma Purvīša, Jaņa Ro-zentāla un Jāņa Valtera, šodienīgi izsakoties, radošā apvienība un tās ietekme uz «Rūķa» dalībniekiem. īpaši jaunajiem, tādiem nākamībā ievērojamiem tēlniekiem kā Teodors Zaļkalns un Gustavs Šķilters.

1893. gada sākums Jānim Rozentālam akadēmijā vainagojās ar labām sekmēm. 3. martā viņš beidza dabas studiju gleznošanas un dabas zīmēšanas klases. Par gleznojumu un zīmējumu viņš saņēma divas lielās sudraba medaļas. Ar to būtībā tad arī noslēdzās mācību laiks, nu varēja sākt gatavoties izšķirošajam posmam — diplomdarbam. Taču vēl būs jāpaiet gandrīz pusotram gadam, kamēr to aizstāvēs, un vēl diviem gadiem, kamēr Rozentāls saņems akadēmijas diplomu. Bet tagad, 1893. gada pavasarī, sirds bija nemierīga. Kā slogs tai uzgūla daudzie nenokārtotie parādi teorētiskajos priekšmetos. Tie vēl ilgi viņu tirdīs. Klašu inspektora N. Bruņi 1893. gada 20. maijā izsniegtajā izziņā redzams, ka Rozentāls lūdzis Akadēmijas padomi atļaut nokārtot teorētisko priekšmetu ieskaites 1893./94. mācību gadā un šādu atļauju saņēmis. Inspektors bijis labvēlīgi noskaņots, jo pasvītrojis Rozentāla izcilību kompozīcijā — piešķirto pirmo kategoriju.

Drīz pēc tam Jānis Rozentāls aizbrauca uz Rīgu. Tur viņš apmetās pie sava vecā drauga Pētera Ozoliņa, kurš nupat bija atgriezies no studijām Drēzdenes konservatorijas teātra fakultātē. Profesors Kārlis Kundziņš par šo laikposmu latviešu teātra vēsturē un Pētera Ozoliņa darbības atsākumu Rīgas Latviešu teātri raksta:

«Direktora amatā 1893. gadā stājās Drēzdenes konservatorijā aktiera izglītību ieguvušais, gados vēl jaunais Pēteris Ozoliņš (1864—1938). Tolaik būt par direktoru nozīmēja būt arī par režisoru. Sākumā Ozoliņš, tāpat kā viņa priekštecis (Rode-Ebelings — A. S.), iestudēja viens pats visas izrādes, vēlāk paretam pieaicināja dažus vadošos aktierus par režisoriem atsevišķām izrādēm.

Formāli teātra komisijas priekšnieku ik gadu pārvēlēja, tāpat direktoru ik gadu pieņēma no jauna, bet faktiski tais gados pārmaiņas šinīs amatos nenotika.

Teātra komisijā bija lielāko tiesu konservatīvi latviešu buržuāzijas «labāko aprindu» vīri un buržuāziskās inteliģences pārstāvji, to skaitā arhireakcionārais advokāts un žurnālists Fridrihs Veinbergs.

Pakāpeniski pieauga teātra darba intensitāte, izrāžu un apmeklētāju skaits. Pirmajā Pētera Ozoliņa sezonā (1893/94) notika 51 izrāde, ko bija apmeklējuši 31316 skatītāji.»

Ar šo teātri, kur kādreiz bija izmēģinājis laimi, Rozentāls uzturēja saikni, īpaši ar senajiem biedriem A. Deglavu, P. Ozoliņu un D. Akmentiņu. Ozoliņš pašlaik bija rūpju un nodomu pārņemts sakarā ar gaidāmo sezonu, bet Rīgas Latviešu teātri notika pirmizrāde pēc pirmizrādes. Rīgas Latviešu biedrība un tās teātris bija tās vietas, kur Jānis Rozentāls šajā pavasarī iepazinās ar diviem interesantiem cilvēkiem. «Vecā pilskunga» izrādē tās autors Augusts Deglavs kādā starpbrīdī Jāni Rozen-tālu personiski iepazīstināja ar jau slaveno latviešu rakstnieku Rūdolfu Blaumani. Tā iesākās viņu tuvā, ciešā draudzība, kas ilga piecpadsmit gadus. Rūdolfs Blaumanis savukārt Jāni Rozentālu iepazīstināja ar vācu dzejnieku Viktoru Andrejanovu, kam ari bijusi sava noteikta ietekme uz nākamā mākslinieka personības veidošanos.

Pirms doties tālāk uz Saldu, Rozentāls tajā vasarā kādu laiku uzturējās Ķemeros, kur ne tikai atpūtās, bet tālos klejojumos pa piekrastes zvejnieku ciemiem arī glez-noja. Tā radās ainava «Bigauņciems».

Šo 1893. gada vasaru, ko Rozentāls galvenokārt pavadīja Saldū, ir pamats uzskatīt par viņa slavenās diplomdarba gleznas ieceres vasaru. Pēc dažiem avotiem iznāk, ka mākslinieks to pat jau sācis realizēt uz audekla. Domājams, ka vārdi: «Tā man jau gandrīz gatava,» — tomēr nav jāsaprot burtiski, jo mākslinieki tā mēdz teikt, kad gleznas koptēls ieraudzīts iztēlē. Un tas nav maz. Skices un nelielas studijas gan krājās, un tika uzgleznoti atsevišķi pabeigti portreti. Zināmi ir «Sievietes portrets», kurā attēlota gleznotāja mātesmāsa Anna, un «Jūiijas Dreibergas portrets». Galvenais Rozentālam tomēr nozīmēja sevī pārliecināties, ka. jaunības iespaidi nav bijušas tikai jūsmīgas vīzijas, ka šo iespaidu dziļākā būtība palikusi nemainīga, ka tie cienīgi, lai tos parādītu dip-lomgleznā. Ar šādu apziņu Rozentāls atgriezās Pēterburgā.

Virpulis atkal sagriežas, ierava lielpilsētas ritmos. Bet ar to jau sarasts. Jaunumi, jaunumi. Vispirms par sirmo profesoru Jūliju Federu, kam jūnijā bija apritējusi trīsdesmit darba gadu jubileja, bet Pēterburgas Mākslas akadēmijas prezidents Vladimirs Romanovs noraidījis mākslinieka lūgumu piešķirt viņam profesora grādu. Cara brālis varēja vienpersoniski izšķirt mākslinieka likteni, mākslinieka, kurš ar saviem darbiem bija greznojis daudzas akadēmiskās izstādes. Tad Purvītis kopā ar draugiem šovasar bija uzturējies Vitebskas pusē, kur Kļa-šicu pareizticīgo baznīcai viņš gleznoja ikonas. Purvītis stāstīja, ka pops viņiem negribējis samaksāt līgtos sešsimt rubļus un tikai pēc tam, kad viņi ikonas iznesuši laukā no baznīcas, viltnieks apdomājies un atvēris maku. Tomēr Pēterburgas latvieši visvairāk un visstrīdīgāk runāja par Jansona-Brauna «Domām», ko nupat rudeni ar daudziem turpinājumiem drukāja «Dienas Lapa». Šis asais, bet svaigais vēja brāziens pāri dzimtenes kultūras provinciālajai miegainībai un pašiedomībai, cik var spriest, Rozentālam bijis pa prātam. Kaut tiešu liecību nav, taču «Domu» gars salasāms viņa studiju gadu rakstītajās vēstulēs. Arī tajā, ko mākslinieks 1893. gada rudenī nosūtīja savam jaunajam draugam Rūdolfam Blaumanim:

«Mīļo Blaumani!

Jau priekš pāris nedēļām iesāku Tev rakstīt, bet visādi jo steidzami darbi un braukšanas iekūlās tur starpā, tā ka līdz šim nevarēju un nespēju lāgā saņemties, lai Tev atbildētu. Ceru, ka Tu, savos jaunajos darbos nogrimis, nebūsi šo manu laiskumu visai sajutis un varbūt man vēl pateiksies, ka neesmu Tavas domas no lietas novērsis. Bet gan Tevi ausu džinkstēšana būs bieži mocījusi, jo esmu toties jo vairāk par Tevi runājis un domājis. Man Tev liela pateicība jāizsaka par to, ka man šī vasara dzimtenē nav tik nospiedošus iespaidus atstājusi un manas jaukās domas par latviešu nākamību tā izputinājusi, kā tas citās vasarās noticis. Nu taču es varu sacīt, ka mums ir zēni, kas neguļ un kam ir acis vaļā, un kas ari mani uzmudina uz sacenšanos.

It īpaši es priecājos, ka ar Andrejanovu dabūju iepazīties. Tas ir vīrs, kādu mums latviešiem vajadzētu! Es nezinu, kādi Tev vēl sevišķi ieskati un domas par viņu, bet uz mani viņš ļoti svētīgu iespaidu atstāja. Es satikos ar viņu, no Ķemeriem prom. braucot — viņš ari todien pārkravājās uz Rīgu —, un apciemoju viņu to pašu vakaru. Mēs palikām ilgi kopā un pārrunājām par Tevi, par viņa dzīves uzskatiem un literāriem darbiem. Viņš man lasīja dažus -no saviem manuskriptiem priekšā un iedeva beidzot trīs no saviem drukātiem ražojumiem. Man ļoti patīk viņa domu dzejoļi. No tiem es viņu vislabāk saprotu un cienīju. Bet es gribētu labprāt zināt, ko tādi, kas viņa uzskatus nepazīst un nesaprot — nu teiksim, pavirši lasītāji —, ko tādi par viņu domā?

Trešais, kas uz mani labu iespaidu atstāja, ir P. Ozoliņš. Tas zēns ir pārnācis ar jauniem, spilgtiem ieskatiem, stingru centību un dūšu. Viņam ir jaunas, jaukas idejas, un es ceru, ka viņš tās spēs darbos pārvērst. Lai gan, kā es dzirdēju, viņš esot kādā lietā Tavs konkurents (laikam runa ir par teātra komisiju — A. S.), tad tomēr es nešaubos, ka Tu viņa ideju realizēšanu pabalstīsi. Man tagad vēl jo vairāk izrādās par vajadzīgu, ka mūsu labākie lai satiekas un turas kopā, cits citu uzmudinādami un pabalstīdami.

Par Tavu dzejoli runājot, man Tev jāsaka, ka Tu esi mani pareizi sapratis.

Tagad nu gan esmu dzimtenē, bet vai laimīgs, to nevaru vis teikt. Cik mija gan latviešu censonim var būt dzimtene, kad tās šaurprātība, trūkumi, rūpes un niecīgās raizes un bēdas uzliekas kā svins uz viņa spārniem, ar tūkstoš saitēm to nospiež pie zemes? Cik mīļa var būt tāda dzimtene, kurai tu iekšķīgi svešs, kas tevi nesaprot, bet gan uz tevi tur tiesības un tevi mēro ar savu mēru? Kur tev pārmet, ka par maz par viņu rūpējies un nekop viņas intereses. Kur tev saka: «Neba tas ir Marijas un Jāzepa dēls?» Es nevaru vis slavas dziesmas dziedāt par savu dzimteni, kur viņa mani piespiež būt vergam, kur katrs salmu pauris var uzstāties par manu kungu un līdztiesībnieku. Tas vergs iekš mums latviešiem vēl nav nosprādzis, un man nav vis priekš viņa vēl arvienu barību pasniegt. Un pēc aizbraukšanas ar-vienu vēl pūles jāizlieto, kamēr atkal cik necik var galvu uz augšu turēt un strādāt un sliktos iespaidus aizmirst .. .

J. R.»

IX

DARBS, KAS NOTEICA LIKTENI

Bija aizvadīta vēl viena grūta Pēterburgas ziema. Dārzu ielas darbnīcā gan joprojām valdīja senākā rosība, ap Rozentālu un Valteru pulcējās jaunie no akadēmijas un no Štiglica skolas, notika «Rūķa» sanākšanas, dažādi pulciņa rīkoti pasākumi, un sevišķa atdzīvošanās latviešu studentu dzīvē nāca arvien, kad Pēterburgā palaikam iebrauca Ādams Alksnis. Taču visi ievēroja, ka Jānis Rozentāls kļuvis vēl mazrunīgāks, jūtas par kaut ko nomākts. Protams, maizes darbs jau nevienam nesagādāja gandarījumu, jo lika sajusties atkarīgam no cil-vākiem, kurus nevarēja un negribēja cienīt, turklāt Ro-zentālam akadēmijā krājās vesels lērums parādu obligātajās disciplīnās, rudenī jāiesniedz un jāaizstāv diplomdarbs, bet kad, kur un kā to visu lai paveic? Iepriekšējās vasaras studijas un fotouzņēmumi no Saldus vēl nedeva vajadzīgos priekšstatus par iecerēto gleznu, kaut draugiem Rozentāls jau bija paspējis pateikt, ka ideja principā viņam skaidra. Taču viss sāksies no gala, kad būs rāmim uzstiepts audekls, vienā rokā palete, otrā ota.

Arī 1894. gadā notika tā sauktā Akadēmijas pavasara izstāde, kurā Jānis Rozentāls piedalījās ar vairākiem darbiem, tajā skaitā ar nelielu glezniņu «Kapsētā». Tā bija it kā ieskaņa viņa nākamajam šedevram «No kapsētas», kas parādījās gadu pēc diplomdarba aizstāvēšanas. «Kapsētā» attēlots vecu ļaužu pāris pie kapa kopiņas, uzmanība sakoncentrēta uz vecīšu dziļajām sērām, mākslinieks jau te prot sirsnīgi stāstīt par vienkāršajiem lauku cilvēkiem skaidri un reizē neuzbāzīgi. Šī un citas žūrijas atlasei iesniegtās Rozentāia studijas tiek izstādei pieņemtas. Arī Jānim Valteram bija iespēja parādīt Pēterburgas skatītājiem savus «Makšķerniekus» ļ«Pie ostas»), par ko Akadēmijas padome viņam piešķīra otrās šķiras mākslinieka grādu ar tiesībām iestāties darbnīcās. Citādi iesākās Vilhelma Purvīša līdzdalība galvaspilsētas mākslas izstādēs. Tā kā žūrija ļoti nesaudzīgi sijāja akadēmijas izstādei iesniegtos darbus un gandrīz puse no tiem tika noraidīti, tad cietušie apvienojās, noīrēja telpas un atklāja savu — «noraidīto» izstādi, kurā piedalījās arī Vilhelms Purvītis.

Vēlāk, kad nodibināsies izstāžu biedrība «Mir is-kusstva», Vilhelms Purvītis arī tur būs viens no pirmajiem dalībniekiem, bet Jānis Rozentāls, kā stāsta, laikabiedri, pat mazliet nožēlos, ka palicis ārpus šis paskaļās organizācijas, kas atzina tikai «savējos», taisīja tiem reklāmu un noliedza visu un visus, kas nebija savlaicīgi pieslējušies Djagiļevam. Kritikas krusa nobirs ari pār Jāni Rozentālu, bet jo sevišķi viņa draugu Bernhardu Borliertu.

Maija vidū Jānis Rozentāls aizbrauca no Pēterburgas uz Saldu, lai tur sagatavotos un uzgleznotu iecerēto diplomdarba gleznu. Ziemā sagādātie līdzekļi bija ārkārtīgi ierobežoti, bet ne jau tas vien viņu atturēja no apmeša-

Rās uz dzīvi Rīgā. Rozentāls jau it labi bija iepazinis visu to atmosfēru, kas valdīja tajās Rīgas aprindās, no kurām jaunam latviešu māksliniekam it kā vajadzētu saņemt materiālu un morālu atbalstu. Par šīm aprindām, par Rīgas pilsonību jo asi rakstīja pats Rozentāls:

«Katrs, kas te gribējis cik necik pacelties pāri pār ikdienišķo normu, ir ticis piespiests meklēt darba lauku ārpus Baltijas. «Nelabvēlīgos apstākļus», «šaursirdīgās intereses» un «tuvredzīgo egoismu» mēdz parasti apzīmēt par vainu, kādēļ te septiņsimt gadu laikā nav spējusi attīstīties nekāda patstāvīga kultūra: ne sava māksla, ne literatūra, nedz kādi patstāvīgi rūpniecības zari. Un tomēr, visu to it labi zinot, viens otrs optimists — mākslinieks ar apbrīnojamu pacietību, kādu var dot tikai silta mīlestība uz dzimteni, mēģina, vai tad taču šie «apstākļi» nebūs reiz labojušies, vai vārnas vēl nebūs mitējušās skraidīt ap sv. Pētera slaiko torni.

Pēdējos gados vairāki mākslinieki cerību pilni iestūrējuši savu kuģīti Daugavas grīvā, lai atdurtos uz sēkli kaut kādā skolā par zīmēšanas pasniedzējiem pie sausas garozas un savai darbībai pretīgos apstākļos. Daži gan vēl pū-' las izkopt, smilšaino ostu priekš savas kuģniecības, bet cik ilgi tie cietīs tik neuzticīgas pūles, kad ne pilsētas valde, nedz sabiedrība pati neredz nekādu vajadzību šādam izkopšanas darbam un ne pirkstu nekustina uz piepalīdzību.»

Bernhards Borherts studēja vēl ārzemēs, Rīgā atgriezās tikai uz_rudens pusi, Arturs Baumanis klaiņoja nezināmos ceļos, Ādams Alksnis jau dzīvoja un strādāja Rūjienā, Jānis Valters aktīvi darbojās pa Jelgavu, un tā it dabiski iznāca, ka sava misija saskaņā ar «Rūķa» principiem Jānim Rozentālam jāveic nomaļajā Kurzemes pilsētiņā Frauenburgā. Laikrakstā «Balss» 1894. gada 18. maijā parādījās informācija, kas šodien mums ļauj noteikt laiku, kad Rozentāls ieradās Saldū. Informācijā viņš nosaukts par paštautieti, daiļinieku un trešās šķiras brīvmākslinieku. Zinot, ka viņš kādreiz strādājis Rīgas Latviešu teātrī, turklāt tagad mākslinieks, tika izteikta cerība uz vietējās Sa-draudzīgās biedrības aktivizēšanos jau tuvākajā laikā. Taču, kā vēlāk izrādījās, Rozentāls bija tik aizņemts ar diplomgleznu, ka teātra pasākumiem tovasar nemaz neatlika laika.

Saldus draugi Rozentālu sagaidīja ar lielāko prieku un centās palīdzēt viņam iekārtoties darbam. Dzirnavu ielā Anšēvica namā noīrēja jumta istabiņu, kurā Rozentāls uzgleznoja savu slaveno diplomgleznu «No baznīcas» («Pēc dievkalpojuma»). Bet viss sākās ar studijām un fotografēšanu. Jūlijs Stammers atceras: «Katru svētdienu Rozentālu varēja redzēt ar mazu fotogrāfa aparātu netālu no baznīcas vārtiņiem stāvam un izdarām dažus uzņēmumus.» Šodien mēdz skeptiski raudzīties uz tiem gleznotājiem, kam fotografēšana pārāk iemīļots palīglīdzeklis gleznojot, toreiz tas bija citādi, tehnikas sasniegums palīdzēja jaunajam gleznotājam apkopot vajadzīgo vizuālo materiālu, jo «dzīvos» modeļus tādai daudzfigūru kompozīcijai un tik īsā laikā dabūt nebija viegli, pret māksliniekiem, jo sevišķi tādā miestiņā kā Saldus, pastāvēja aizspriedumi, ar kuriem Rozentālam vēl ne vienu reizi vien nāksies sadurties, par ko viņš pastāstīs Rūdolfam Blaumanim, un tā radīsies savā laikā nesaprastā, bet pašam rakstniekam ļoti mīļā novele «Baltais». Ar fotografēšanu Rozentāls aizrāvās jau Pēterburgā un visu mūžu daudz fotografēja, atstādams nākamībai interesantus fotodokumen-ti s par sevi un saviem tuviniekiem. Bet toreiz, 1894. gada vasarā, tā bija nepieciešamība.

Par to, kā Jānis Rozentāls strādāja tovasar, Jūlijs Štam-rners vēl stāsta:

«Strādājot pie akadēmijas diplomdarba, Rozentāls bieži ieradies tirgū vai pie baznīcas, kur novērojis un zīmējis saviem radošajiem nodomiem izraudzītos ļaudis. Dažreiz mākslinieks, uz ielas satikdams atbilstošu zemnieka tipu, aizturējis viņu un draudzīgi pierunājis nākt līdzi uz darbnīcu. Tāds gadījums bijis ar saimnieku no Putru mājām, kurš iebraucis Saldus dzirnavās. Kamēr graudi malti, Rozentāls īsā laikā uzgleznojis šī zemnieka portretu, ko vēlāk izmantojis kā vienu no galvenajām figūrām savā diplomdarbā.

Dažreiz mākslinieks ilgāku laiku nav rādījies ļaudīs. Tas nozīmējis intensīvu darbu pie kādas jaunas gleznas. Darbu beidzis, Rozentāls — līksms un dzīvespriecīgs — atkal apmeklējis savus draugus, sirsnīgās sarunās pastāstījis par paveikto un nākotnes nodomiem.»

Sakrājies diezgan daudz nostāstu par šo Rozentāla vasaru Saldū, piemēram, kā viņam nācies pierunāt savus modeļus ■—■ miestiņa jaunavas pozējot uzvilkt ņieburus, kad tās gribējušas rādīties bildē ar bodē pirktiem tērpiem.

Bet Rozentāls savu panāca — diplomgleznā attēlotās meitenes ir šmaugas un daiļas.

Pienāca brīdis, kad darbs bija pabeigts, bet. . . Lūk, ko pastāsta U. Skulme un A. Lapiņš par šo svinīgo brīdi, kas risinājies Anšēvica nama jumta istabiņā: «... Kad glezna likusies gatava, mākslinieks sasaucis visus savus paziņas, lai apskatoties gleznu. Visi atzinuši to par labu, bet pats meistars, pieri saraucis, teicis, ka neesot tā, kā gribot, — vēl tomēr kaut kā trūkstot gleznā. Tā jāpārstrādājot. Tad ķēries pie darba: noņēmis ar sliepni figūras, sācis gleznot tās steigā par jaunu. Otrreiz sasaucis paziņas, teicis, ka nu glezna esot tāda, kādu to gribējis . . . Vēlāk Rozentāla paziņa Macats apprasījies meistaram, kur viņš gleznā vainu atradis, jo citi to slavējuši. Rozentāls atbildējis, ka viņš ticot tikai savai kritikai un gleznā trūkusi gaisa perspektīva.»

Tūkstošo reizi pārstāstīt gleznas «No baznīcas» neizstāstāmo saturu būtu tikai vēl viens neveiksmīgs mēģinājums glezniecībai uzspiest literāras iedomas. Katrā no attēlotajām personām mākslinieks spējis sniegt tik daudz vispārinājuma, kas prozaiķim prasītu desmitiem lappušu, lai katru no tiem eksponētu vien, kā saka, «no galvas līdz kājām». Skatītājam vajadzīgā uztveres ievirze dota jau gleznas nosaukumā, bet saprast varētu arī tad, ja šī nosaukuma nebūtu. Ja atceras, kas par šo gleznu rakstīts, tad vistēlainākie šķiet Jāņa Jaunsudrabiņa šim darbam veltītie vārdi apcerē «Mūsu māksla» (1914):

«.. . Gleznā redzam taisni to brīdi, kad baznīcēni nāk laukā no baznīcas. Liekas, ka zvans augšā, baltajā tornī, dimd bez mitēšanās. Visi ļaudis, kas gleznā nāk mums pretim, ir tik pazīstami. Tur pūrs vecīšu vientiesīgām sejām, tur akla nabadze ceļmalā, tur kautras tautu meitas un ciema švīti, rokas uz muguras salikuši. Netrūkst arī lauku saimnieka, lepni paceltu galvu. Varbūt tas ir pats pagastvecis.»

Jaunsudpabiņš vairās apgalvojumu, lai gan uz 1914. gadu, kad radās viņa apcere, par Rozentālu un viņa slavenāko gleznu bija daudz un sīki izstāstīts, arī par varbūtējiem kompozīcijas figūru prototipiem. Gleznas priekšplānā attēlotais veco ļaužu pāris it kā esot mākslinieka vecāki. Arī te īstenība pakļauta deformācijai — tēvs ar māti attēloti gados vecāki un nevarīgāki, nekā viņi ap to laiku bija. Turpretī gleznas centrā blakus saimniekpapam (Putrām) gleznotais vīrs dažam atgādinājis mākslinieka tēvu — kalēju Miķeli Rozentālu krietni jaunākos gados. Vai iespējams, ka gleznā divreiz attēlota viena un tā pati persona dažādos vecumos? Jā, mākslā tas ir iespējams, un Rozentāls, ja tas tā bijis, šādu iespēju vēlreiz pierādījis. Ne gleznu, ne mūziku izstāstīt nevar, tā pašam jāredz un tā pašam jādzird. Bet to gan var pateikt, ka uz samērā neliela audekla, kura izmēri ir 175X113 cm, Rozentāls pārliecinoši iekomponējis ap trīsdesmit personu, no kuriem trešā daļa (gleznas priekšplānā) ir detalizēti izstrādāti gan kā portreti, gan figūras. Glezna «Pēc dievkalpojuma» ir atzīta par sadzīves žanra paraugu mūsu klasiskajā glezniecībā, taču ne parastā nozīmē. Glezna plašā sociālā tvērumā sniedz Latvijas lauku iedzīvotāju slāņus noteiktā laikmetā, proti, deviņpadsmitā gadsimta beigās. Šai figurālajai kompozīcijai piederētos arī Andreja Upīša saviem lielajiem romāniem izvēlētais žanra apzīmējums — kultūrvēsturisks romāns (glezna). Sadzīves elementi šajā Rozentāla darbā ir pakārtoti autora tieksmei parādīt sociāli nozīmīgas pretišķības, kuras viņš saskatījis un asi izjutis dzīvē. Mantīgie un nemantīgie pat te, uz dievnama kāpnēm, ir un paliek šķirti. Savam laikmetam par savu laikmetu Rozentāls bija ar šo gleznu pateicis daudz un drosmīgi. Svinīgums un «lēnās gaitas temps» (J. Šiliņš) tikai pastiprina autora domu. Tieši glezna «Pēc dievkalpojuma» sava nemainīgā gleznieciskā saturīguma dēļ ir kļuvusi par latviešu nacionālās mākslas stūrakmeni, kaut ar vēsturnieku pūlēm jau izpētīti senāki latviskās izcelsmes mākslinieku darbi, Kārli Hūnu, Jāni Staņislavu Rozi, Jūliju Federu, Ādainu Alksni, Arturu Baumani ieskaitot.

Darbs bija gatavs. Vēl īsti nenožuvušu Rozentāls to iesaiņoja kastē un aizveda uz Pēterburgu. Ceļā uzmācās šaubas, vai viņu akadēmijā pienācīgi novērtēs un sapratīs, uzvēdīja atmiņas par Dārzu ielas darbnīcu un draugiem, par čuguna krāsniņu, ko nācās nokveidēt sarkanu, lai strādājot pirksti nesaltu. Vai tiešām drīz jau beigas sešus gadus ilgajai studentībai?

1894. gada rudenī beidzot bija notikušas sen gaidītās reformas Mākslas akadēmijā. Jānis Rozentāls uzzināja vispirms, ka viņš ieskaitīts ievērojamā krievu žanrista, peredvižņika Vladimira Makovska (1846—1920) figurālās glezniecības meistardarbnīcā un profesors Makovskis ofi-

ciāli skaitījās viņa diplomdarba vadītājs. Tas bija tas jaunais, kas vistiešāk skāra Rozentālu. A. Eglītis un A. La-piņš, rakstot par otru V. Makovska skolnieku Jāni Valteru, sniedz šādu vērtējumu Pēterburgas Mākslas akadēmijā notikušajām pārmaiņām:

«Pēc jaunas Satversmes, kura stājās spēkā 1894. mācību gadā, par profesoriem akadēmijā tika pieaicināti ari pe-redvižņiku pārstāvji: ī. Repins, V. Makovskis, A. Kuindži, I, Šiškins ļkuru drīz nomainīja A. Kisejovs), N. Kuzņecovs, A. Kivšenko un V. Matē.

Kaut arī šī reforma radikāli neizmainīja akadēmijas ideoloģiskos pamatus, taču bija panākts zināms kompromiss, lūzums mākslinieciskās jaunrades metodikā, kura tagad jaunos mākslas studentus orientēja uz reālistisku dzīves attēlošanu. Nonākusi reālistu tiešā vadībā, akadēmija spēlēja lielu lomu reālistiskās mākslas aizstāvēšanā pret uzbrūkošajiem, imperiālisma ideoloģijas izsauktajiem buržuāziskās mākslas dekadentiskajiem virzieniem.»

Tā monogrāfijas autori rakstīja 1953. gadā, kad pere-dvižņiku loma krievu mākslas attīstība tika gandrīz vai absolutizēta, tāpat kā šodien, astoņdesmito gadu sākumā, nomanāmas tendences nepelnīti pazemināt šā virziena pārstāvju nopelnus kā krievu, tā arī latviešu reālistiskās glezniecības attīstībā.

Un tā 1894. gada 5. novembris bija tā diena, kad Jānis Rozentāls pēc sešu gadu studijām Pēterburgas Mākslas akadēmijā par diplomgleznu «No baznīcas» ieguva pirmās šķiras mākslinieka grādu. Tas bija izcilākais panākums viņa dzīvē. Stāsta, ka pats Iļja Repins bijis sajūsmināts par Rozentāla gleznu un tūlīt pēc padomes sēdes uzmeklējis talantīgo latvieti un sirsnīgi spiedis viņam roku. Studiju biedri ne mazāk priecājās par Jaņa panākumu, arī Pēteris Balodis, kurš par kompozīciju «Pie kāršu licējas» (lūk, tīrs sadzīves žanra darbs) gan ieguva zemāku novērtējumu. Kā brīvklausītājs Jānis Rozentāls nevarēja pretendēt uz Lielo zelta medaļu un ārzemju stipendiju, tādēļ veltīgi ir bijuši mēģinājumi šī augstākā vērtējuma nepiešķiršanu saistīt it kā ar Rozentāla gleznas lokālo tematiku (R. Suta).

Latviešu avīzēs drīz parādījās ziņas par Jaņa Rozentāla uzvaru akadēmijas diplomandu sacensībā, bet tikai viņš pats un nedaudzi viņa tuvākie biedri zināja, ka gala mērķis vēl nav sasniegts. Viņš vēl nebija izpildījis Akadēmijas padomei agrāk doto solījumu nokārtot eksāmenus obligātajos teorētiskajos priekšmetos. Ar darbnīcas vadītāja V. Makovska starpniecību (laikam arī ieteikumu) Rozen-tāls Padomei vēlreiz iesniedza šāda satura lūgumu:

«Visu mācības laiku akadēmijas mākslas klasēs es nesaņēmu nekādas stipendijas, netiku ari saņēmis pabalstu no vecākiem, un tāpēc nespēju apmeklēt lekcijas, jo visu brīvo laiku biju spiests izpildīt privātus darbus.

Šādā stāvoklī atrodos arī tagad. Man tomēr ir praktiskās nodarbībās un literatūrā smeltas zināšanas anatomijā, perspektīvā un mākslas vēsturē.

Pamatojoties uz to, es uzdrošinos pazemīgi lūgt Akadēmijas padomi piešķirt man nolemto grādu bez noteik-kuma turēt pārbaudījumus zinātniskos kursos.

Jānis Rozentāls

St. Pēterburga 23. novembrī 1894. gada Dzīves vieta: Dārzu ielā 49, dz. 29.»

Par šī dokumenta tālāko likteni vēl pastāsta Rozentāla biogrāfi Uga Skulme un Arturs Lapiņš:

«Uz šā lūguma uzrakstīta klašu inspektora N. Bruņi izziņa, ka J. Rozentālam divdesmit astoņi gadi, iestājies akadēmijā 1888. g. un kā tādam, kas ieguvis četras sudraba medaļas par zīmējumiem un modeļu studijām un kam padome atļāvusi nolikt zinātniskos priekšmetus, viņam atļauts piedalīties konkursā un ka 1894. g. 5. novembrī viņam piešķirts ar dienesta pakāpi savienotais mākslinieka grāds. Pārbaudījumus likt pa kursiem vēl nav sācis.

Ja Rozentālu pamudinājuši uz šādu lūgumu kādi precedenti, tad pēc akadēmijas reformas viņam uz pretimnākšanu no padomes puses bija mazāk cerību.»

Uzklausījis labvēļu padomus un ieteikumus, Jānis Rozentāls nolēma palikt vēl gadu vai pusotra akadēmijā, tādējādi radīdams iespēju iegūt akadēmijas diplomu un dienesta pakāpei atbilstošu pasi, kas deva zināmas priekšrocības, piemēram, tiesības izkļūt no nodokļu maksātāju kārtas, kas latviešu māksliniekiem bija visai svarīgi. Rozentāls palika Pēterburgā vēl vienu ziemu, papildinājās teorijā, daudz lasīja un nodevās glezniecībai, īpaši por-tretēšanai, jo nu jau viņa vārds vairs nebija gluži svešs kā latviešu, tā arī krievu aprindās, kuras varēja sev atļauties izdarīt pasūtījumus pagaidām tik lētiem māksliniekiem.

x

BAGATA vasara

Tāpat kā jebkuras izcilas vēsturiskas personības biogrāfijā, arī Jaņa Rozentāla dzīves stāstā neviļus uzšķiras baltas lapas. Tāda balta lapa šajā gadījumā ir 1895. gada ziema un pavasaris, ko Rozentāls kā parasti pavadīja Pēterburgā, bija Mākslas akadēmijas pilntiesīgs students, bija akadēmijas pavasara izstādes žūrijas komisijas loceklis. Tas, protams, dod zināmu priekšstatu par viņa pienākumiem un interesēm, taču nekā būtiski jauna klāt nepienāk.

Toties ar vasaras sākumu, kad Jānis Rozentāls atgriežas dzimtenē, ir virkne liecību par to, ka jaunais mākslinieks pabijis daudzās vietās, kur gleznojis un zīmējis. Vispirms te tomēr jāatceras Rūdolfa Blaumaņa noveles «Baltais» iesākums, kur tiek tēlota gleznotāja Jāņa Kalnrozes atgriešanās no Pēterburgas. Kā zinām, šī novele radusies daļēji pēc Jaņa Rozentāla stāstījuma, un rakstnieks izmantojis arī paša Rozentāla pazīmes, veidojot savu tēlu. Blaumanis raksta:

«Kādā jaukā 1895. gada dienā, tanī laikā, kad pavasaris pāriet vasaras pilnībā, no Dvinskas uz Rīgu skrejošā dzelzceļa vilcienā sēdēja ļoti laimīgs cilvēks. Šis laimes bērns es biju. Jo manā kabatā gulēja pirmie trīs simti paša pelnītas naudas, manā mazajā ceļa somā vesels krājums Pēterburgas daždažādo avīžu, kurās visās vai nu vairāk, vai mazāk jūsmīgi tika slavēta akadēmijas kursu beigušā gleznotāja Jāņa Kalnrozes bilde «Baznīcas priekšā». Viens pārspriedējs uzsvēra vairāk «visai laimīgi izteikto acumirkļa noskaņojumu», otrs — «tipu bagātību un oriģinalitāti», trešs — «krāsu spilgtumu un harmoniju», ceturts, piekts, sēsts — ak, es jau zināju vai no galvas, ko viņi visi sacīja! Nekad līdz tam nebūtu domājis, ka kritika prātīgam cilvēkam tādā mērā var sagrozīt galvu un uzslava apreibināt kā kāds smalks, garīgs dzēriens. Bet nu es to piedzīvoju! Ar tvīkstošiem vaigiem sēdēju vagonā un gaidīju un nevarēju sagaidīt acumirkļa, kad brāļam mājā avīzes varēšu izklāt priekšā, lai tas arī manu slavu lasa, un mātei, mīļajai neticīgai mātei apgalvot, ka no manis reiz iznāks krietns mākslenieks, un kad tēvam varēšu noskaitīt uz galda trīssimt rubļus un turklāt izskaidrot, ka tā ir maksa par vienu vienīgu bildi — ne platāku par pusotrām aršīnām. .. Un tad sev iztēloju tāļāk tēva izbrīnēšanos, kuru nekādi izskaidrojumi nevar mazināt, ka cilvēki tiešām tik aplami un dod par tādu mazu audekla gabaliņu tik daudz naudas. . .»

Lieliski te Blaumanis attēlojis jauna mākslinieka pirmo panākumu jūsmu, tieši tā, kā tā plūst pusnomodā, vilcienā garu ceļu braucot, bet patiesība gan bija mazliet citāda — ne to daudzo atsauksmju avīzēs, ne to trīssimt rubļu, ko tēvam atdot...

Kopā ar Purvīti un Valteru tovasar Rozentāls ir uzturējies Siguldā; tur laikam vecmeistara Federa ietekmē viņam kā gleznotājam vienmēr paticis gleznot, Siguldas ainas rosinājušas uz darbu. Rozentālam mūža gājumā sakrājās daudz Siguldas ainavu, un tās pieder pie labākā, ko meistars sniedzis šajā žanrā.

Tālāk., šķiet, viņa ceļš vedis ciemos pie Jūlija Federa uz Koknesi. Pilsdrupas Daugavas krastā un Staburags arī bijuši iemīļoti Rozentāla mākslas objekti. Tajā vasarā tapuši vairāki zīmējumi. Māra Zaura rakstā «Mazāk pazīstamie J. Rozentāla zīmējumi» («Latviešu tēlotāja māksla», 1968) atzīmē: «1895. gadā zīmēts Staburags, tas ir viens no retajiem zīmējumiem, kas datēts. Šo zīmējumu var uzskatīt par pilnīgi patstāvīgu jaunrades darbu (zīmējums izpildīts zīmēšanas blokā). Daugavas krastā pie Staburaga pastaigājas neliels cilvēku pulciņš, pa straumi lejup slīd laivas. Bloka otrā lapā redzamas mājas Staburaga apkārtnē, kur mākslinieks atpūties. Uz atsevišķas lapas parādītas Kokneses pilsdrupas. Iespējams, ka šie zīmējumi radušies vienā laikā.»

Tovasar Rozentāls aizbrauca arī uz Jelgavu, kur viņa draugi un studiju biedri Vilhelms Purvītis un Jānis Valters sarīkoja kopīgu izstādi. Rozentāls priecājās, ka viņi reprezentējas kā jau nobrieduši, spilgti gleznotāji, ka viņu izstāde tiek ievērota un atzinīgi vērtēta. Jelgavā viņi kopā pavadīja patīkamus, līksmus brīžus, par ko var spriest pēc fotogrāfijas, kas saglabājusies. Bija arī neliels intīmas dabas jaunums: VaJters un Purvītis bija iepazinušies ar divām daiļām jelgavniecēm. Tās bija māsas Štei-maheres.

Rīgā Jānis Rozentāls apmeklēja Bernhardu Borhertu, kurš iepriekšējā rudenī beidzot Īrija atgriezies no Min-henes un apmeties uz pastāvīgu dzīvi Pārdaugavā, kur viņam piederēja divstāvu nams un kur viņš diezgan vērienīgi iekārtoja sev darbnīcu. Par savu darbnīcu sapņoja arī Rozentāls, bet tā viņam vēl bija nākotnes jautājums. Borherts nekad neatteicās Rozentālam izpalīdzēt, vēl vairāk, popularizēja viņu kā izcili apdāvinātu gleznotāju, iepazīstināja viņu ar Rīgas vācu mākslinieku biedrības «Kunstverein» vadītāju Engelhartu, uz kura ieteikumu, domājams, Jānim Rozentālam radās iespēja apmeklēt Pu-zeniekus, lai tur gleznotu muižnieka Jura Grotusa un baroneses ģīmetni.

Puzeniekos Rozentāls dabūja iepazīties ne tikai ar vācu baroniem, bet arī ar vienu no neparastākām, es teiktu, velnišķīgākajām parādībām latviešu kultūras attīstības gaitā — ar Andrievu Niedru. Grotusu mājskolotājs Niedra tolaik bija vēl tikai jauns rakstnieks, Rūdolfa Blaumaņa draugs, persona, kas prata saistīt un pārsteigt. Vēstulē Blaumanim vasaras otrā pusē Niedra, starp citu, rakstīja: «.. .Rozentāls Tev laikam nav teicis, ka es suņu dienas pavadu tepat Puzeniekos.» Un vēstules komentārā piezīmē: «Ar gleznotāju Rozentālu es iepazinos Puzeniekos, kur viņš gleznoja vecā Grotusa un viņa kundzes ģīmetnes.»

Baltijas baronu dzīves spožums nereti apžilbināja latviešu zemnieku dēlus — rakstniekus un māksliniekus. Tas pats Andrievs Niedra savos «Līduma dūmos» idealizēja Vestfālu, kura prototips bijis Grotuss —it kā Tolstoja uzskatu piekritējs. Blaumanim glaimoja Ērgļu baroneses pat visniecīgākā uzmanība, bet Andrieva Niedras biogrāfam Viktoram Eglītirn pietrūka Niedras rakstos «tīri estētiskās muižnieciskās kultūras». Te nu, gods kam gods, Jānis Rozentāls nekad neļāvās apžilbināties no šī spožuma, kaut to saskatīja labāk nekā citi. Viņš, ka to pierāda daudzi fakti, vienmēr pratis aizstāvēt savu pašcieņu, nekad nav parādījis verdzisku pazemību un atkarību. Šajā ziņā viņš rada Emīlam Dārziņam. Šo rindu rakstītājam nesen bija izdevība apmeklēt Puzeniekus, atrast pazīstamas, ar Jaņa Rozentāla gaitām saistītas vietas, taču Puzes kungu māja gulēja drupās, laiks bija paveicis savu.

Skats šķita bēdīgs tikai tāpēc, ka te savā jaunībā uzturējušies Jānis Rozentāis un izcilais latviešu komponists Emilis Melngailis. Muižas pagalms ar pailgākām tomēr jauj iztēloties, kā te reiz ritējusi dzīve savos galējos bagātības un nabadzības kontrastos. Teologs Kārlis Kun-dziņš, kas Puzē par mācītāju kādu laiku bija praktizējis, vēlāk memuāros rakstīja: «Puzenieku Grotusam bija liela ģimene. Savam bērnu pulciņam tas turēja veselu skolu no augstākās līdz zemākai klasei. Puzenieku «akadēmijā» mācījās vāciski, franciski, angliski... To vadīja ģimenes radiniece Henriete fon Roeune...» Bet zemnieki stiga drausmīgā nabadzībā un verdziskā atkarībā. Pat debesu valstības solītājam Kundziņam tas bija dūries acīs.

Un tomēr kāda atšķirīga nianse Grotusiem piemitusi. Viņi turējušies nostāk no dažām izplatītākajām baltvācu muižniecības varas pārmērībām un aizspriedumiem pret izglītotiem latviešiem, kas nākuši no zemnieku kārtas. Grotusi vismaz tiktāl šķiroja, jo citādi ne Niedram, nedz Melngailim un Rozentālam nekādas protekcijas nebūtu līdzējušas.

Gleznojot Puzes baronu un baronesi, uzturoties viņu dzimtas vidū, Rozentālam notika kāda sastapšanās, kas uz ilgiem gadiem viņam palika vajadzīga un nozīmīga. Arī U. Skulme un A. Lapiņš šo Rozentāla mūža romantisko epizodi uzskatījuši par nepieciešamu akcentēt: «... Ar Puzeniekiem Rozentālam saistītas tomēr daudz vērtīgākas atmiņas (nekā ar Niedru — A. S.). Te viņš iepazinās un sadraudzējās ar Keriju Grotusi, kas bijusi uzticīgs un godīgs draugs Rozentālam, līdz viņus šķīra un ilggadīgo sarakstīšanos izbeidza pasaules karš, jo īsi pirms pasaules kara Grotuse aizprecēta uz Minheni. Viņas vīra vārds — Princis (Piintz — A. S.).

Kerija Grotuse ļoti rūpīgi sekojusi Rozentāla darbam, panākumiem un neveiksmēm, visām pārmaiņām viņa dzīvē, devusi viņam padomus un sniegusi palīdzīgu roku, gan sagādādama savam draugam darbu Kurzemes muižnieku pilīs Ēdolē, Dundagā, Blīdenē, gan palīdzēdama viņam dabūt pasūtījumus altārgleznām.»

Draugs, šis labais vārds laikam neatklāj Jaņa Rozentāla un Kerijas Grotuses attiecību patieso raksturu. Daudzās vēstules, ko vācu muižnieku atvase cauri gadiem rakstījusi latviešu māksliniekam, liecina par to, ka. starp viņiem strāvojusi smalka intimitāte, kas jau robežojas ar mīlestību. Jebkādi apgalvojumi te būtu nevietā, tomēr jādomā, ka turpmāk, iepazīstoties ar dažu Kerijas Grotu-ses vēstuļu fragmentiem, lasītājs pats iegūs priekšstatu par draudzību, kāda var būt starp vīrieti un sievieti.

Vispirms 1895. gada vasarā Jānis Rozentāls Puzē uzgleznoja ne tikai barona Jura Grotusa un baroneses Lūcijas Grotuses dubultportretu, bet arī Kerijas Grotuses ģīmetni, kaut tikai mazformāta glezniņu. Bez tam viņš Pu-zeniekos daudz fotografēja, un ir attēli, kuros redzama Kerija. Tas noticis pastaigās pa muižas parka ēnainajiem celiņiem un tālākos klejojumos pa Puzes apkaimi. Visapkārt taču lielākie mežu masīvi Latvijā. Un Puzes ezers ar teiksmainajām stinzivtiņām.

Kad Jānis Rozentāls ar nopelnīto naudu, domājams, ne mazu, 'aizbrauca uz Saldu, viņš apmetās pilsētiņā pie draugiem, jo bija iecerējis uzgleznot vēl vienu no tautas dzīves patapinātu kompozīciju, kurai būs lemts kļūt par šedevru ne vien Rozentāla mantojumā, bet visā latviešu glezniecībā. U. Skulme un A. Lapiņš šīs vasaras lielāko Rozentāla veikumu vērtē šādi:

«Gadu pēc diplomdarba — 1895. gadā Rozentāls no jauna atgriežas pie diplomdarba temata un uzglezno darbu «No kapsētas» — jeb, kā tas agrāk saucies, «Miroņu svētki». Diplomdarba glezna bija stāvus formātā, ši guļus, tāpēc arī kustības te plašākas. Tā pati spirāle dabūja ērtāk un slaidāk izvērsties. Kaut ari darbā «Pēc dievkalpojuma» nabadzīgajiem ierādīta izcila vieta un tie visi novietoti labajā pusē — autora vecāki, aklā sēdošā, tāpat stāvošā ubadze, kā arī kalpi un kalpones, kas sapulcējušies netālu no vārtiem baznīcas dārzā, taču gleznas centru ieņem lielsaimnieki. Otrajā gleznā — pagājušais notikums ir kapu svētki. 1895. gadā gleznotajā gleznā parādīti otri Saldus baznīcas vārti. To vietu, kur diplomdarbā baznīca, tagad ieņem kapliča, bet koki ir tāpat pa labi un pa kreisi. Kāpnes līdzīgas baznīcas kāpnēm, Daudz līdzības ar diplomdarbu.»

Diez vai tikai uzslavas vien mudinājušas Rozentālu vēlreiz atgriezties pie laimīgā temata. Uzkrātais materiāls un zināma neapmierinātība ar diplomdarba gleznieciskajām kvalitātēm (kaut arī tikai gads pagājis) vienmēr meklējošo mākslinieku pamudināja to pašu tvert brīvākā risinājumā. Gleznā «No kapsētas» jau iezīmējas tas Rozen-tāls, kas uzgleznos «Ganu meitu» un «Gavilējošos bērnus». Viņš strādāja aizrautīgi un izjuta gandarījumu par

paveikto.

Bet te notiek kas negaidīts un kuriozs. Rozentāls saņem Striķu barona Bēra ielūgumu uz savu muižu, lai vienotos par portreta pasūtījumu. Tā paša «principiālā» Bēra, kurš reiz Rozentāiam atteica kaut visniecīgāko pabalstu studijām akadēmijā. Rozentāls aizbrauc uz Striķiem. Bet nu Bēram jādzird kategorisks atteikums. Par to, kas noticis tālāk, pastāv nostāsts, it kā, ārā ejot, Rozentāiam izkritusi no rokām cepure un . . . barons to pacēlis un sniedzis Rozentāiam. Grūti pateikt, cik patiess šis nostāsts, taču Rozentāls, vēlāk atcerēdamies šo tikšanos ar baronu Bēru, piezīmējis: «Priekš dažiem gadiem tas man negribēja pabalstu pasniegt, tagad es liku viņam savu cepuri pacelt.»

Rudenī pa ceļam uz Pēterburgu Jānis Rozentāls kādu laiku uzturējās Rīgā gan pie Pētera Ozoliņa, gan Bernharda Borherta. Tad, kā šķiet, arī radusies viņa pirmā dziedātājas Malvīnes Vīgneres ģīmetne. Te Vīgneri redzam kā vēl jaunu sievieti gaišā tērpā, stāvošu pie klavierēm. Tas jau ir meistara darbs, kur vairs nejūt tīšus formas paspilgtina jumus, nedz patapini jumus. Laiks tomēr šo gleznu skāris, tā kļuvusi tumšāka, pārklājusies it kā ar melnu plīvuru. Tieši divdesmit gadiem būs jāļoaiet, kamēr pasaules kara laikos taps otrs zināmais, daudz izsmalcinātākais Malvīnes Vīgneres-Grīnbergas portrets, taču abu mākslinieku draudzība ilgs visu šo garo laikposmu, it bieži satiekoties pie Grīnbergiem viņu Siguldas vasarnīcā.

No Rīgas novitātēm pati svarīgākā laikam bija tā, ka ar 1395. gada septembri bija sākusi darboties jauna mākslas izglītības iestāde, kuras nozīme dažādos laikos dažādi vērtēta. Mākslas zinātniece Skaidrīte Cielava vēsturiskā atskatā konstatē: «Otra (blakus Rīgas amatniecības skolai — A. S.) mazāk nozīmīga mākslas Izglītības iestāde bija Rīgas zīmēšanas un gleznošanas skola, kuru, izmantodams apstākli, ka Latvijā trūka mākslas izglītības iestāžu, 1895. gadā nodibināja uzņēmīgais odesietis Benjamiņš Rlūms (tāpēc tautā to iesauca par Blūma mākslas skolu). B. Blūms bija 1886. gadā beidzis Pēterburgas Mākslas akadēmiju, piederēja pie peredvižņiku virziena piekritējiem un bija krass jauno strāvojumu (it īpaši impresionisma) pretinieks. Skolā labi varēja apgūt zīmēšanas un gleznošanas tehnikas pamatus.» Ar šo skolu kādu laiku saistīsies arī Rozentāla pedagoģiskā darbība, bet lielāku gandarījumu viņš tur negūs.

Šajā 1895. gada rudenī pirms aizbraukšanas uz Pēterburgu Rozentāls pabija vēl arī Rūjienā pie Ādama Alkšņa. Turp devās visa trijotne — Purvītis, Valters un Rozentāls. Kaut arī vasarā iecerētais nodoms sarīkot Jelgavā mākslas izstādi ar Pēterburgas latviešu mākslinieku darbiem nebija izdevies, taču tikšanās ar Alksni, ciemošanās viņa tēva viesmīlīgajā mājā, kopīga iešana dabas studijās, portretēšana — tas viss jaunos saistīja un vienoja. Ir grūti pateikt, vai tas ir daudz vai maz, bet līdz 1895. gadam Pēterburgas latviešu mākslinieki bija pārdevuši pavisam 184 gleznas. Katrā ziņā viņiem pašiem tas vēl nelikās nekāds panākums. Ādams Alksnis gatavojās braukt projām — viņš bija nodomājis reflektēt uz brīvo vietu Kazaņas tehniskās zīmēšanas skolā, taču, kad vēlāk lūdza no akadēmijas vadības, konkrēti lconferencsekre-tāra grāfa Tolstoja rekomendāciju, viņa lūgums palika neievērots.

Katram no viņiem bija savas grūtības, savi šķēršļi, taču viņi apzinājās, ka ir latviešu mākslas celmlauži, ka visas grūtības un šķēršļi jāpārvar, un priekšnojautās jau gatavojās nākamajiem lielajiem notikumiem.

XI

kanāla malā, kur tagad drāmas teātris

Kad drīz pēc Jaungada sagaidīšanas uz Pēterburgu atbrauca A-dams Alksnis, Dārzu ielas darbnīcā atgriezās arī dzīvība. Ne vairs tā skaļā, bravūrīgā, bet svaigu krāsu piesmaržotā un pārdomu pilnā. Alkšņa iztrūkums vienmēr bija jūtams — bez viņa negāja tā, kā vajadzētu. Un nu atsākās ierastā dzīve un sadzīve. Alksnis, Rozentāls un Valters, kuri te mitinājās un strādāja, pa trim varēja šad tad uzaicināt kādu modeli. Šajā ziemā pie viņiem nāca pozēt glītā francūziete, kura patikusi visiem trim, Valteram šis apstāklis pat traucējis darbā. Toties Alksnim un Rozentālam darbs veicies. Alksnis aizrautīgi zīmējis aktus, bet Rozentāls strādājis eļļas tehnikā, un tā radusies viņa pazīstamā glezna «Mākslinieka darbnīcā» (64,5X40,5), par kuru vēl tajā pašā 1896. gadā «Rigaer Tageblatt» rakstīja: «īpatni iedarbojas tā paša gleznotāja darbs «Darbnīcā», kur mākslinieks atpūtā aizdedzina cigareti un jauj sērkociņa liesmai decenti apspīdēt savu seju, kamēr kāda simpātiska dāma jūtīgi iedziļinās kādā topošā gleznā uz stāvja.» Tā rakstīja vācu mākslas kritiķis, nespēdams noslēpt apjukumu, ka arī latvieši ir uz kaut ko spējīgi. Te jāpiebilst, ka ir vēl otrs gleznas «Mākslinieka darbnīcā» variants, kas atrodas LPSR Mākslas muzejā. Abos variantos attēlots Ādams Alksnis.

«Mājas Viesa Mēnešraksta» marta numurā parādījās šāds paziņojums:

«Uzaicinājums Latviešu etnogrāfiskās izstādes lietā.

1896. gada augusta mēnesī Ķeizariskā Arheoloģiskā biedrība noturēs Krievu X arheoloģisko kongresu, un mūsu sirmajai Rīgai un tamlīdz Baltijai parādīts gods, ka tās izraudzītas par sapulcēšanās vietu. Bet arī latvieši var justies godināti, ka kongresa programmā ievietota Latviešu etnogrāfiskā izstāde...»

Tālāk sekoja sīkāki izskaidrojumi, kas un ar ko šai izstādē var piedalīties, un pat piebilde, ka tie, kas nevarot uz Rīgu pārvest veselas mājas, lai sūtot muduļus.

Uzaicinājumu piedalīties šai pasākumā saņēma arī Pēterburgas mākslinieku pulciņš «Rūķis». Gustavs Šķilters atceras, ka «Rīgas Latviešu biedrība griezās pie «Rūķa» biedriem ar uzaicinājumu palīdzēt sarīkot šo izstādi un piedot viņai māksliniecisku nokrāsu». Nu sprieda un gudroja, ko varētu Rīgas publikai rādīt, jo bija jau zināms, ka etnogrāfiskajā izstādē būs arī mākslas nodaļa. Rādījās it labi — vecākajiem «Rūķa» biedriem salasījās prāvs skaits gleznu, akvareļu un zīmējumu, ko varēja kopīgi žūrēt, bez tam tika norunāts, ka jāparāda arī «Rūķa» arhīvā uzkrājušies darbi un zīmējumi. Laika līdz izstādei bija atlicis maz, tomēr savu līdzdalību tajā toreiz pieteica desmit mākslinieki: A. Alksnis, J. Rozentāls, J. Valters, V. Purvītis, S. Birnbaums, P. Balodis, A. Baumanis, R. Zariņš, J. Jaunkalniņš un G. Lapiņš. Bez tam netika aizmirsti arī abi ievērojamākie latviešu vecmeistari K. Hūns un J. Feders. No Hūna gan varēja izstādē parādīt tikai viņa darbu reprodukcijas, bet Federa vārdu V. Plutes sastādītajā katalogā neatrodam. Vēlāk izstādes sagatavošanā iesaistīs ari vairākus citus jaunākas paaudzes «Rūķa» biedrus, lielākoties Štiglica skolas audzēkņus.

1896. gadā bija paredzēta Krievijas ķeizara un ķeizarienes kronēšana. No visām plašās lielvalsts provincēm uz Pēterburgu plūda lūgumi atļaut vietējām delegācijām sveikt un klanīties izredzētajiem zemes kungiem un valdniekiem. Pieteikta tika ari latviešu delegācija, kurā iekļuva trīs «māmuļas» dižvīri: pats biedrības priekšnieks un advokāts Fridrihs Grosvalds, mācītājs Kārlis Kundziņš un advokāts J. Lazdiņš. Jau laikus tika gatavota dāvana caram. K. Kundziņš stāsta: «Kā latviešu biedrību (29 — A. S.) dāvanu novedām lielu albumu ar skatiem no latviešu dzīves un darba. Albuma vāks bija R. Zariņa zīmēts. Albumā atradās arī mūsu meitas Ritas skice tautas apģērbā, J. Rozentāia zīmēta.»

Šeit jāizdara neliela atkāpe, neliels lēciens šā paša gada ietvaros. Kerija Grotuse ar savu augstdzimušu radinieku starpniecību bija panākusi, ka Smiltenes muižas īpašniece Bandaua uzdeva Jānim Rozentāiam atjaunot Smiltenes baznīcas altārgleznu, ievērojamā baltvācu mākslinieka Lipharta darbu, ko Bandaua bija atvedusi no Florences un uzdāvinājusi Smiltenes baznīcai. Kad Rozentāls ieradās Smiltenē strādāt, par mācītāju tur bija jau minētais Kārlis Kundziņš, kura meitu Rozentāls tad bija uzzīmējis tautas tērpā, lai tā varētu reprezentēties caram domāta jā albumā.

Bet nu atgriezīsimies Pēterburgā, kur Rozentālu gaidīja daudz svarīgākas problēmas. Tuvojās nobeigumam viņa ieilgušās studijas Mākslas akadēmijā. U. Skulme un A. Lapiņš savā monogrāfijā par to raksta:

«1895./96. mācību gadā beidzot viņš eksāmenus nolika un lūdza izsniegt viņam atestātu par pārbaudījumu izturēšanu, diplomu par grāda piešķiršanu un paziņot Kurzemes kroņa palātai, lai tā izslēdz viņu no nodokļu maksātāju skaita. Rozentāiam izsniegtie dokumenti ir šādi:

«Atestāts Ķeizariskās Mākslas akadēmijas brīvklausī-tājam Jānim Miķeļa dēlam Rozentāiam, ka viņš, būdams akadēmijā, noklausījies akadēmijas zinātnisko kursu un uzrādījis sekmes:

Mākslas vēsturē — labas,

Anatomijā — labas,

Perspektīvā — apmierinošas.

Šo apliecinot, arī izsniegts šis atestāts ar attiecīgiem parakstiem un ar akadēmijas zīmogu.

St. Pēterburgā: 1896. gada 13. aprīlī.

Parakstījuši:

Prezidents Vladimirs Rektors V. Makovskis Sekretārs V. Laboikovs.»

Diploma saturs šāds:

«Ķeizariskās Mākslas akadēmijas bijušo brīvklausltāju Jāni Rozentālu par teicamām zināšanām glezniecībā, kuras viņš pierādījis ar izpildītajiem darbiem un sekmīgi izturētiem pārbaudījumiem zinātnēs, viņu, Rozentālu, ar Augstākās mākslas skolas padomes lēmumu 1894. gada 5. novembrī pagodinājusi ar I šķiras mākslinieka grādu, ar tiesībām uz dienesta pakāpi, kas saistīts, pamatojoties uz valdības 1863. gada lēmuma pamata (Reglaments par civildienestu. 293. pants, III sējums, 1. gr.}, ar tiesībām uz dienesta desmito pakāpi. Šo apliecinot, izsniegts šis diploms ar attiecīgiem parakstiem un akadēmijas zīmogu.

St. Pēterburgā, 1896. gada 30. aprīlī.

Prezidents — Vladimirs Rektors — V. Makovskis Sekretārs — V. Laboikovs Darbvedis — Berenss.»»

Te vēl jāpiebilst, ka Jānis Rozentāls papildus šiem akadēmijas izsniegtajiem dokumentiem saņēma ari īpašu pasi, kādas ar likumu pienācās pirmās šķiras māksliniekiem.

Tādējādi «bruņojies», viņš devās atpakaļ uz dzimteni, pilns apņēmības strādāt. Pēterburgā šķita viss topavasar darāmais apdarīts — akadēmijas izstādes žūrijas locekļa pienākumi, diplomdarba «Pēc dievkalpojuma» kopija, ko par 150 rubļiem bija pasūtījis latviešu jaunbagātnieks un vijoļu meistars Augusts Dombrovskis, atļaudams Rozen-tālam šo kopiju vispirms eksponēt Etnogrāfiskajā izstādē, tāpat nokārtota arī pārējo gleznu savlaicīga nosūtīšana uz Rīgu. Bez tam pasūtījums — Smiltenes baznīcas altārgleznas atjaunošana un vēl daudz kas cits. Darba jau netrūka, naudas grūtības joprojām palika.

Ieradies Saldū, viņš beidzot varēja mierīgi kādu laiku paciemoties pie vecākiem Bebros. Tur nekas liels nebija mainījies, vecīši tāpat mitinājās saimniekmājas pretistabā, ar kalšanu tēvam vairs nemaz negāja, viss ietaupītais Jānim bija jāatstāj, jo viņš šajā ziņā bija apzinīgs un kārtīgs dēls.

Dzimtās vietas raisīt raisīja iztēli. Paņēmis krāsu kasti, Rozentāls klejoja Bebru apkaimē un daudz gleznoja. V. Kušinska raksta («Latvijas tēlotāja māksla», 1968): «Pēc skolotāja K. Taubes domām, akvarelis «Ganu meita» gleznots Bebru apkārtnē, bet «Gavilējošie bērni» (pirmais variants saucās «Ziedoņa gaviles» — A. S.) — Putru apkaimē. Arī «Lauku sēta» esot gleznota Bebru apkārtnē, bet akvareļi «Pie abras» un «Pēc pusdienām» gleznoti Ūķu mājās. 1896. gadā radās vairāki ar Saldus motīviem saistīti akvareļi — «Tirgus», «Rīta lūgšana», «Maizes mīcītāja» («Pie abras»), «Precības», «Ganu meita», «Krogu».»

Bez tam iznāca daudz uzturēties pašā Saldū, kur Dzirnavu ielā Anšēvica namā Rozentāls joprojām īrēja jau ierasto jumta istabiņu. Nu beidzot viņam klāt bija tikuši arī Saldus Sadraudzīgās biedrības vīri un centās diplomēto mākslinieku iesaistīt dažādos biedrības pasākumos, galvenokārt lai aktivizētu vietējā teātra pašdarbnieku trupu. Lūk, ko Saldus korespondents tajā gadā rakstīja «Dienas Lapā»: «Šejienes Sadr. biedrības lokāls ar plašo, ērto zāli un pastāvīgo plašo skatuvi, uz kuru nesen tapa uzstādītas jaunas, krāšņas dekorācijas, pelna tiešu apkārtnes ievērību. Sevišķi skatuve ir tā ierīkota, ka tā dažā ziņā stipri vien pārspēj Jelgavas «māmuliņas» skatuvi.» Tuvāk par šo veikumu uzzinām no ilggadīgā Saldus Sadraudzīgās biedrības priekšnieka Alberta Dravnieka apkopotās biedrības vēstures, ko, saglabājot autora izteiksmi, konspektējusi mākslas vēsturniece Laimdota Junkara:

«Rozentāls sadraudzējās ar grāmatu veikala īpašnieku Andreju Ringaiti-Vēju. Grāmatnīcas logos izlika nelielas glezniņas par mērenām cenām cerībā, ka tās kāds iegādāsies bezgaumību vietā.

Ar Ringaiša-Vēja palīdzību Rozentāls gūst iespēju gleznot . biedrības skatuvei priekškaru (ar austošu rītu un Līgas dievieti Rāmavā) un dekorācijas. Priekškaru var brīvi gleznot, bet dekorācijas lai būtu pielāgotas un izlietojamas visām izrādāmām lugām. Audeklu, eļļu un krāsas dod biedrība, pindzeles un izpildījums māksliniekam, bet, tā kā biedrībām naudas maz, viss jāgatavo uz vislētāko. Vienkārša zemnieka istaba, kuru ar papildu logu un durvju rāmjiem var pārveidot 4 un 5 dažādībās; lepns salons vai zāle, kuru tāpat ar papildu rāmjiem var uzstādīt daudzās dažādībās, vajadzības gadījumā arī ar priekšnamu un blakus istabu; vairāk koku, krūmāju un puķu grupas, ko sagrupējot var uzstādīt, ja vajadzīgs mežs — mežu, parks — parku, arī pagalmu un dārzu. Projekts izgatavots tā, ka, pārmainot novietošanu, ir cits skats. Par visu to Rozentāls saņēmis tikai nepilni simts rubļus.»

Šīs Rozentāla darinātās dekorācijas jau kļuvušas par leģendu, tās bieži piemin, bet pašu dekorāciju sen vairs nav. Turpretī ap šo pašu laiku radušās gleznas «Saldus tirgus» un «Krogā» palika ilgam mūžam. Abās gleznās redzams Putru saimniekmilzis un arī vīrs, kas daudziem šķitis līdzīgs kalējam Miķelim Rozentālam. Šie darbi turpināja Rozentāla labi sākto tautas dzīves attēlošanu glezniecībā. Par šīm gleznām var teikt ar profesora Borisa Vipera vārdiem: «Viņās ir īpatnējs, rozentālisks burvīgums, savāda, maiga šķīstība, kāda ir vienīgi viņam.»

Vasaras vidū Rozentālam nācās braukt uz Rīgu, lai piedalītos Etnogrāfiskās izstādes mākslas nodaļas sagatavošanā. Tur saradās daudzi «Rūķa» biedri, katram bija kas darāms. Jāglezno, jāveido, jāzimē, jāizveido ekspozīcija. Rozentāls uzņēmās zīmēt izstādes mākslas nodaļas vinjeti, gatavoja daudz citu par tautas dzīvi stāstošu zīmējumu un akvareļu. Par nepieredzētu rosmi un aktivitāti tajās dienās stāsta ari K. Baumanis savā grāmatā «Teodors Zaļ-kalns» (1966): ««Rūķa»» dalībnieki aktīvi piedalījās visas izstādes mākslinieciskajā noformēšanā, zīmējot tautas dzīves un darba skatus un izpildot dekoratīvos gleznojumus. Ādams Alksnis zīmēja raksturīgus tautas tipus. Izstādē bija parādītas arī figurālas manekenu grupas (apģērbtas vaska figūras — A. S.), kas atveidoja latviešu darba cilvēkus dažādu novadu tautas tērpos. Šo grupu aizmugurē uzgleznoja dzimtenes ainavu panorāmas. Šīs Latvijas ainavas gleznoja Valters un Zaļkalns. Viņi gleznojumus veica ar līmes krāsām, šo tehniku Zaļkalns labi pārzināja, jo ar to iepazinies Štiglica mākslas skolā.» Arvien tuvāk nāca izstādes atklāšanas diena, auga satraukums, tad vēl dažas negaidītības -— R. Zariņš, J. Jaunkalniņš un G. Lapiņš savus darbus neatsūtīja, ekspozīciju nācās pārkārtot.

Un tā kādā 1896. gada augusta dienā Etnogrāfiskā izstāde tika atklāta, turp plūda Rīgas iedzīvotāju un iebraucēju ļaužu straumes. Lūk, kā par šo lielo notikumu rakstīja «Maļas Viesa Mēnešraksts»:

«Latviešu etnogrāfiskā izstāde. Uz Jēkaba laukuma skaistā vietā (kanāla malā aiz Drāmas teātra — A. S.) — Rīgas lepnāko bulvāru un dārzu tuvumā atrodas pirmā Latviešu etnogrāfiskā izstāde. Sarīkojums, var sacīt, izdevies īsti glīti. Vai šī izstāde latviešiem no visai liela svara, par to var visādi spriest, bet tas jāatzīst, ka sarīkotāji ir nopietni un daudz strādājuši. Ne mazums pūļu tur pielikts, lai visu savāktu un sakārtotu. Vispārējais iespaids no izstādes ir patīkams, tā ka par naudu, kas izdota, šo izstādi sarīkojot (pāri par 20 000 rbļ.), nevar vairāk prasīt. Glīti izskatās ēkas uz zaļu mauriņu apauguša laukuma. Galvenā izstādes ēka diezgan lepna; aiz tās redzams lieliskais kontrasts starp latviešu senajām dzīvojamām ēkām un tagadējo. Senākā Vidzem.es latviešu dzīvojamā ēka ar riju kopā (divi kambari pie rijas) izskatās visai drūmi, tumši un ar maziem aizšaujamiem lodziņiem, tā ka visai bēdīgi iedomāties, ka šādās telpās vajadzēja cilvēkiem dzīvot. Kurzemnieku dzīvojamā ēka gan drusku ērtāka un kaut cik gaišāka, bet tomēr arī šī ir cilvēciskiem radījumiem visai nepietiekoša un drūma. No šiem bēdīgajiem dzīvokļiem acis novēršot uz tagadējo laiku dzīvojamo ēku, varam izsaukt: «Ai, kaut visi latvieši tik glītās ēkās varētu dzīvot, kur tik gaišas glīti tapsētas un smalkām polstera mēbelēm ierīkotas istabas, kur uz sofas mākslīgi izšūti zīda spilveni utt.» Gan ir dažiem latviešu lauciniekiem ne mazāk glītas ēkas, bet cik to ir? Lielum lielā daļa vēl dzīvo visai drūmās telpās. Tālāk aiz glītās tagadējo laiku dzīvojamās ēkas izstādīti dažādi biškopības un daždažādi senie un tagadējie latviešu amatniecības un lauksaimniecības rīki. Lejā upītes (kanāla — A. S.) malā uzcelta senā pirtiņa īsti dabīgi izdevusēs. Koncerta ēka pagatavota ar labu garšu. Uz tās priekšējām sienām gleznojumi. Galvenajā izstādes ēkā ieejot, varam priecāties par latviešu dailenieku darbiem, kur redzam vairāk īsti glītas gleznas un arī kādas reprodukcijas no pasaules slavenā Hūna bildēm.» Autoru un to darbu uzskaitījumu noslēdzot, mēnešraksts padimdina: «Visus šos gleznotājus varam sirsnīgi un silti apsveikt un vēlēt, lai arī pati tauta mācītos viņu darbus cienīt. Gleznošanas māksla gan tā, kas līdz šim latviešu tautai, vissvešākā, — laiks, ka viņa sāktu arī to vairāk cienīt. Par Latviešu etnogrāfisko izstādi būtu vēl daudz, daudz, ko teikt, gan par darbiem, ko senās un tagadējās zeltenītes strādājušas, gan arī par daudz citām ievērojamām lietām, bet labāk ej, tauta, ja vari, pate un apskati, kas tur ievērojams!»

Tā tolaik rakstīja. Bet, jo laiks tālāk attālināja pagātnē šo notikumu, jo tā nozīme un vērtība pieauga. Par Etnogrāfisko izstādi 1896. gadā, par tās mākslas nodaļu mūsdienās pārliecinoši un izsmeļoši pateicis viens no Jaņa Rozentāla biogrāfiem — mākslas zinātnieks Miķelis Iva-novs: «Šai izstādei bija liela nozīme nacionālās pašapziņas celšanā. Tā parādīja, ka latviešiem izauguši savi talantīgi profesionāli gleznotāji. Izstāde liecināja, ka jaunie mākslinieki ir savas tautas dzīves un darba, dzimtenes skaistuma attēlotāji. Viņi atvēra tautai durvis uz jaunu, līdz šim maz pazīstamu daili, uz jaunu skaistuma pasauli.» Un patiesi — kaut vai divi no desmit izstādītajiem Jaņa Rozentāla darbiem — «Pēc dievkalpojuma» un «No kapsētas» — spēja iedibināt jaunu attieksmi.

Apmeklētāju izstādei bija daudz, un viņu vidū ne viens vien turp gāja ar patiesu interesi un patiesu lepnumu sirdī. Taču neizpratnes bija ne mazāk: smuku bildīšu cienītājiem Jāņa Valtera gleznas šķita klekšiem līdzīgas, bet Vilhelma Purvīša nelielo jūras ainavu ar burulaivu vispār nepamanīja un atsauksmēs nepieminēja. Pircēji gleznām neradās, vienīgi pie Rozentāla «Pēc dievkalpojuma» bija pielikta zīmīte, ka glezna pārdota. Beidzot pie kādas Rozentāla glezniņas viens laucinieks ilgāk uzkavējās un kautri izteica vēlēšanos to nopirkt, bija gatavs maksāt piecpadsmit rubļus. Tas māksliniekam šķita paradoksāli, ka tie Rīgas kungi, kam pilni maki naudas, vienaldzīgi iet garām mākslai, bet zemnieks grib atdot savus pēdējos sūri nopelnītos rubļus par tik nepraktisku lietu kā glezna. Un visiem apkārtējiem par lielu brīnumu Rozen-tāls savu gleznu zemniekam uzdāvināja, kaut pašam it labi būtu noderējuši tie paši nieka piecpadsmit rubļi. Šis gadījums ļoti raksturīgs Jaņa Rozentāla personībai, kurai piemita kāpināta taisnīguma izjūta un dziļa mākslinieka misijas apzināšanās.

Izstādes laiks palika neaizmirstams vēl tāpēc, ka te bija iespēja sastapties un iepazīties ar interesantiem cilvēkiem. Tāda iepazīšanās Jānim Rozentālam bija ar dainu tēvu Krišjāni Baronu. Māksliniekam būs izdevība vēl vairākkārt tuvu sastapties un sarunāties ar Barontēvu, īpaši tajā laikā, kad viņš Burtnieku namā zīmēs krāsainu Barona ģīmetni «Zalkša» izdevumam.

Bet nu «Rūķa» biedri, panākumu spārnoti un vēl ciešākā draudzībā saliedēti, nolēma kopā nofotografēties, lai paliktu piemiņa par pirmo izgājienu tautas priekšā. Uzņēmumā redzam Ādamu Alksni, Jāni Rozentālu, Jāni Valteru, Vilhelmu Purvīti, Arturu Baumani un Pēteri Balodi. Cik dažādi mākslinieki un cik dažādi likteņi. Pēteris Balodis drīz pēc izstādes aizbrauca uz Krievijas ziemeļiem un tur apmetās uz visu mūžu. Sākumā vēl uzturēja kontaktus ar latviešu māksliniekiem, pamazām arī tie zuda. Vēl drūmākas pārdomas izraisa fotogrāfijā redzamais cienīga izskata vīrs ar pensneju uz deguna un čehovisku bārdiņu. Tas ir Arturs Baumanis, kam Etnogrāfiskās izstādes dienas bijis gaišs pamirdzējums viņa traģiskajā mūžā. Lūk, ko Jānis Jaunsudrabiņš pastāsta par Baumaņa gai-tām samērā nesen pirms izstādes: «Tikai pēc ilgāka laika ieradās pie savas māsas pilnīgi nogājies. Izrādījās, ka viņš visu laiku dzīvojis vienīgi pa dzertuvēm, kur kādā kautiņā dabūjis galvā vārīgu ievainojumu, pēc kam bij ticis ievietots Aleksandra augstumu slimnīcā. No turienes nu patlaban viņš bija atlaists. Tagad viņš dzīvoja pie māsas un sāka atkal strādāt; bet vienmēr ar īgnumu un sūdzēdamies par to, ka nevar būt brīvs. Kad piederīgie vairs nevarēja saprast, ko darīt, tad apgādāja Arturam ārzemju pasi un aizlaida viņu ar kuģi uz Vāciju, domādami, ka turienes brīvākajā un spirgtākajā atmosfērā viņš atspirgs. Bet pēc pieciem mēnešiem piederīgie saņēma no Artura vēstuli, rakstītu tepat Rīgas cietumā. Viņš lūdzās, lai izglābjot šo no nepatīkamās viesnīcas, kurā iekļuvis tamdēļ, ka pases neesot. Vācijā viņš bij paspējis šai īsajā laikā izdzīvoties pa Stetīnu, Berlīni, Leipcigu, Minheni, Nirnbergu, Vīni. Kad aptrūcis naudas, tad strādājis pie teātru dekorācijām un varējis labi pelnīt. Bet Vīnē uznākusi barga ziema, un viņš licis sevi uz kroņa rēķina sūtīt mājā.

Nu Baumanis dzīvoja atkal Rīgā, laikmetiem strādādams, laikmetiem klejodams. Daudzreiz biedri viņu aplaupīja. Kādā aukstā februāra naktī 1895. gadā viņš bij gulējis Āgenskalna priedēs un nosaldējis abām kājām pirkstus, tā ka tos vajadzēja noņemt. Dziedināšana vilkās ilgi, līdz pat pavasaram. Arturs nevarēja sagaidīt, kad viņu atlaidīs; kādā dienā, kad pumpuri atkal vērās, slimnīcā atrada viņa gultu tukšu. Neviens nezināja, kur slimnieks palicis.»

Nu Arturs Baumanis bija uzradies un ar vairākām gleznām cienīgi pārstāvējās izstādē. Atkal draugos radās cerība, ka varbūt tagad reiz Arturs sāks jaunu dzīvi.. . Bet cik reižu viņš to ar apņemšanos jau nebija sācis.. . U. Skulme un A. Lapiņš, rakstīdami par Rozentālu, min kādu epizodi Etnogrāfiskās izstādes laikā, kurā, cik noprotams, klāt bijis arī Arturs Baumanis:

«Pēc Etnogrāfiskās izstādes ilgāku laiku Rīgā pārrunāta Rozentāla sadursme ar vācu korporeļiem Imperiāla restorānā, kas atradies vēlākās pasta ēkas vietā, tagadējā Padomju bulvāra un Krišjāņa Barona ielu stūrī. Pēc izstādes atklāšanas Rozentāls iegājis ar diviem saviem draugiem, viens no tiem bijis Purvītis, šinī lokālā, kur latviešiem ieeja neoficiāli bijusi liegta. Atsēdušies pie galdiņa un dzerdami vīnu, Rozentāls ar draugiem sarunājušies tīšām skaļāk un latviski. Kāds korporelis demonstratīvi ierunājies, ka viņš zinot latviešu himnu — iepērt manam kuilim un tā tālāk . .. Rozentāls piecēlies un izpļaukājis studentu. Sacēlies tracis. Lai gan studenti dzēruši tikai alu, bet latvieši tērējuši drusku vairāk, viesnīcas personāls, rēķinoties ar saviem pastāvīgajiem viesiem — vāciešiem, lūdzis Rozentālu ar draugiem atstāt restorānu. Tie iespītējušies, lai saucot policiju. Kad tā ieradusies un pieprasījusi dokumentus, protams, ka politehnikas studentu apliecība nobālusi pret Purvīša «Ķeizariskās Mākslas akadēmijas» apliecību, vēl vairāk pret īpatnējo Rozentāla pasi, kādas izsniedza pirmās šķiras māksliniekiem. Rozentāls policijai paskaidrojis, ka viņš zinot tikai vienu himnu, un students par himnu esot gānījies. Policijai neatlicis nekas cits kā aizvest vācu studentu uz iecirkni.»

Latviešu preses izdevumi gan atspoguļoja Etnogrāfisko izstādi, taču par tās mākslas nodaļu rakstīja pamaz. Rozentāls un Baumanis guva ievērību, kamēr Alkšņa, Purvīša un Valtera sniegums tika gandrīz vai pilnīgi noklusēts. Jaunie mākslinieki sevišķi nemierā bija ar Pēteri Zālīti, kurš tolaik pārzināja veselus trīs Plātesa izdevumus un kurš, kā parasti, krita galējībās — vienus pārsla-vēdams, otrus pārkritizēdams vai tīši noklusēdams. Starp citu, šādi «paņēmieni» dziļi un uz ilgiem laikiem iesakņojās daļā latviešu kritiķu. Un tomēr pirmās atsauksmes, pirmās latviešu gleznu reprodukcijas bija liels notikums ar tālejošām sekām. Lūk, ko savā biogrāfijā «Mana dzīve» rakstīja mākslinieks un rakstnieks Jānis Jaunsudrabiņš:

«Tai laikā «Mājas Viesa Mēnešraksts» sāka popularizēt mūsu mākslu. Es dabūju redzēt Rozentāla un Purviša darbus labās reprodukcijās, un manī pamodās vēlēšanās mācīties gleznot.»

Kad pēc Etnogrāfiskās izstādes slēgšanas Jānis Rozen-tāls aizbrauca uz Saldu, viņš līdzi sev aizveda žūksnīti Plātesa spiestuvē dabūtu savas gleznas «Pēc dievkalpojuma» reprodukciju, kas bija sagatavota laikus iespiešanai žurnālā. Jēkabs Stammers atceras: «Saviem draugiem Saldū Rozentāls, kuri tam novēlēja laimi uz mākslinieka grāda iegūšanu, piesūtīja katram gleznas reprodukciju, un vēl tagad tie to tur dārgā atmiņā . .. Rozentāls, lai gan bija ieguvis mākslinieka grādu, tomēr nebija augstprātīgs. Tas sarunājās ar katru cilvēku, un viņa runās daudzreiz izskanēja kā nožēlošana par tautas sūro likteni un par nespēju viņas likteni uzlabot.» Rozentāla jaunības draugs Jēkabs Stammers bija Brocēnu apriņķa skolas skolotājs, ap to laiku jau ģimenes cilvēks. 1896. gada vasaras nogalē pie drauga viesodamies, Rozentāls uzgleznoja, šķiet, savu pirmo darbu par mātes un bērna tēmu — «Uz lieveņa», kurā redzama J. Štammera sieva ar bērniņu, bet pats skolotājs iekomponēts aizmugurē skolas durvīs.

Visbiežāk Rozentālu tomēr varēja sastapt Saldū un tās apkārtnē — mākslinieka iemīļotajās vietās. No slavas vien dzīvot nevarēja, vajadzēja domāt par iztiku, bet tā joprojām vēl bija neatrisināts jautājums. Tā vien liekas, ka lielu daļu no tā, ko Rozentāls nopelnīja tovasar — 150 rubļus par gleznas «Pēc dievkalpojuma» kopiju no A. Dombrovska un nezināmo summu par Smiltenes baznīcas altārgleznas atjaunošanu, viņš būs atdevis saviem gandrīz darba nespējīgajiem vecākiem. Tā domāt vedina fakts, ka Jānis Rozentāls mēģināja nopelnīt, savus darbus nododams komisijā drauga A. Ringaita-Vēja grāmatu veikalā. Taču bez panākumiem. Vienīgi gleznu «Ieva dārzā» par simt rubļiem nopircis kāds no pilsētiņas «dižo» aprindām, jo nevēlējies krist apsmieklā. Gleznā attēlotā skaistule bijusi viņa sieva, to katrs tūlīt varējis pazīt no pirmā acu uzmetiena. Un vēl grāmatbodes skatlogā! Saniknotais vīrs nometis uz letes «Katrīnu» (simt rubļu kredītbank-noti) un bijis ar pirkumu prom. Si mazpilsētas joka, šīs ne visai svarīgās epizodes pieminējums te sniegts vairāk tāpēc, ka tas pasvītro Jaņa Rozentāla tuvās draudzīgās attiecības ar Saldus inteliģentiem — grāmattirgotāju A. Ringaiti-Vēju un dakteri J. Ziemeli, kuri it kā bijuši līdzautori gleznas «Ieva dārzā» drastiskajai tapšanas un pārdošanas «idejai», jo it bieži redzēti kopā ar mākslinieku gan Dzirnavu ielā Anšēvica namā, gan Saviesīgās biedrības bufetē. Viņi bija tie, kas sekmēja Jaņa iedzīvošanos šajā provinciālajā miestiņā un dažus gadus vēlāk palīdzēja izšķirties par apmešanos uz pastāvīgu dzīvi, gruntsgabala iegādāšanos un darbnīcas būvi. Par minēto gleznu «Ieva dārzā» vairāk nekas nav zināms, tā nav atrasta. Ej nu sazini, ko greizsirdīgais vīrs ar to tālāk izdarījis!

XII

«IEKSAS man deg AIZ NOTURĒTAS GRIBAS STRĀDĀT ...»

Arī pēc akadēmijas beigšanas vairākas ziemas Jānis Rozentāls pavadīja Pēterburgā, kur kopā ar Jāni Valteru turpināja īrēt darbnīcu Dārzu ielā. Pēterburgā viņam bija iespēja saņemt pasūtījumus, paretam pārdot kādu no saviem darbiem, tur viņu saistīja arī žūrijas komisijas locekļa pienākumi akadēmijas pavasara izstādēm. Ar akadēmijas dzīvi viņam palika ciešs kontakts arī tāpēc, ka tur vēl studēja viņa vistuvākie draugi — Jānis Valters un Vilhelms Purvītis. Un tieši 1897. gada sākums Pēterburgas Mākslas akadēmijā bija sevišķi iezīmīgs un satraucošs. Mākslas zinātniece T. Kačalova par to raksta savā monogrāfijā «Vilhelms Purvītis»:

«. . . 1897. gada februārī studentu neapmierinātība (par galma iejaukšanos — A. S.) izpaudās organizētā nepaklausībā akadēmijas administrācijai. So apstākli izmantoja Kuindži ienaidnieki un apsūdzēja studentu aprindās populāro pedagogu «dumpinieku» atbalstīšanā. Rezultātā Kuindži tika nekavējoties atlaists. Protestējot pret šo rīcību, visi viņa audzēkņi nolēma izstāties no akadēmijas, bet Kuindži pierunāja viņus tomēr piedalīties diplomdarbu konkursā. Viņš pats, būdams Akadēmijas padomes loceklis, turpināja rosīgu sabiedrisku darbību. Gribēdams pārvērst gadskārtējo akadēmijas izstādi par savdabīgu «gleznotāju savienību», Kuindži panāca izstādes statūtu reformu. Pēc Kuindži pieprasījuma šai izstādei tika dots oficiāls nosaukums «Pavasara izstāde» un žūrijas ievēlē- j šanai balss tiesības ieguva visi gleznotāji neatkarīgi no profesionālās izglītības cenza; tika atcelts noteikums, ka žūrijas vairākumā jābūt akadēmijas pedagogiem. Sai reformai bija pozitīvas sekas — žūrijā tūlīt iekļuva četri akadēmijas audzēkņi: A. Borisovs, (. . .) J. Rozentāis (gan vairs nebija students — A S.), J. Valters un V. Purvītis. Līdz ar to jaunatnei tika dota iespēja aktīvi piedalīties sabiedriskajā darbā. Tas viss piešķīra «Pavasara izstādēm» progresīvu raksturu.»

Jauno vēsmu iespaidā arī Jānis Valters beidzot izšķīrās iegūt akadēmisko izglītību. 28. februārī viņš iestājās profesora V. Makovska meistardarbnīcā, tajā pašā, ko pirms gada beidza Jānis Rozentāis. Te var saskatīt neapšaubāmu Rozentāla ietekmi uz draugu. Viņus tolaik vienoja uzskatu saskaņa. Abi bija tautas dzīvē gājēji.

Topavasar Rozentāis tomēr juties vientuļš. Ilgi viņš nebija saņēmis vēstules nedz no Kerijas, nedz Pētera, nedz Rūdolfa, nedz no saviem Saldus draugiem, nedz ari no Natālijas. . . Kādreiz agrāk, kad Natālija vēl studēja Pēterburgā, viņš mēdza aiziet uz konservatoriju, lai sastaptu šo simpātisko rīdzinieci. Dažreiz viņi kopā bija aizbraukuši līdz patālajai Pēterhofai, kur varēja pamatīgi izklājoties un par visu izrunāties. Tagad nu bija kļuvis zināms, ka Natālija atgriezusies dzimtenē no studijām Itālijā un gatavojas savam pirmajam koncertam Rīgā. Sis koncerts notika 3. maijā. Bet vēstules no Natālijas Smites nebija. Visi par viņu aizmirsuši.

Nekas cits neatlika, Rozentāis sēdās pie galda un pats uzrakstīja vēstuli Rūdolfam Blaumanim, kurā izteica prieku par drauga stāstiem un mazliet pasūdzējās par Pēterburgas dzīves grūtībām. Blaumanis esot viņam atbildējis, taču vēstule joprojām nav atrasta.

Jānis Rozentāis jau gatavojies braukt uz Latviju, uz mājām, kad pie viņa Dārzu ielas darbnīcā negaidīti ieradies Pēteris Ozoliņš un paziņojis prieka vēsti. Lai tūlīt pat gatavojoties kopā ar viņu braukt uz Somiju un Zviedriju. Viņš atvedis draugam trīssimt rubļu, ko Rīgas Latviešu biedrības zinību komisija piešķīrusi Jānim Rozen-tālam kā stipendiju ārzemju ceļojumam. Te nu vispirms vajadzēja apsēsties. Kaut ko tādu Jānis nemaz nebija gaidījis.

Par mākslinieka pirmo ārzemju ceļojumu U. Skuime un A. Lapiņā stāsta tā:

Iespējams, ka šī izstāde bija ņemta vērā, piespriežot stipendiju, kurai droši vien iepriekš bija norādīts izmantošanas mērķis, ja Ozoliņš uzsāka ceļojumu viens pats ' līdz Pēterburgai un neaicināja Rozentālu uz Rīgu, kas būtu vēlamāk, ja ceļojuma mērķis būtu kāda Vakareiro-pas zeme. Tad arī par noteiktiem Rozentāla nopelniem tautas labā varēja runāt pēc viņa darbu klāsta mākslas izstādē, kā ari pēc viņa Etnogrāfiskajai izstādei vāktiem materiāliem. Bez tam no kādas Rozentāla Ozoliņam 1897. gada jūlija vidū rakstītas vēstules arī puslīdz skaidrs, ka ceļojums noticis vēstules datējuma gadā, tas ir, 1897. gada pavasarī.

ļgCeļojums caur Somiju un Stokholmas izstādes apmeklēšana deva iespēju Rozentālam tuvāk iepazīties ar toreiz populāro somu glezniecību.

«Starp Rozentāla grāmatām atrodas viņa iegūts internacionālās rūpniecības un mākslas izstādes katalogs Stokholmā, un šī kataloga izdošanas gads ir 1897. (Tas akcentēts tādēļ, ka pastāvēja arī versija, it kā ceļojums noticis 1896. gada pavasarī •— A. S.)

JO idsimtu mijā bija izplatījusies skandināviešu mode, labi jāpiebilst, ka Skandināvijas valstīs vēl 19. gadsimta oļrii . puses sākumā bija jūtama Diseldorfas ietekme. Bet jau 1859. gadā Bjernsons bija norvēģu biedrības priekšsēdi lajs (Ibsens viņa vietnieks). Šī biedrība savā programmā kā galveno punktu bija uzņēmusi «karot pret vācu Diseldorfas glezniecības skolas pliekanām koncepcijām».»

Rozentāls dažus gadus vēlāk uzrakstīja diezgan plašu un pamatīgu apcerējumu par somu mākslu, bet tad jau viņš bija tuvāk iepazinies ar skandināvu kultūru, īpaši ar glezniecību un arhitektūru, kamēr pirmajā Somijas apmeklējumā dziļākas studijas vēl nebija iespējamas, jo Rīgas Latviešu biedrības piešķirtie trīssimt rubļi bija pārāk pieticīga summa divu valstu apmeklējumam. Viens no mākslinieka biogrāfiem — K. Lej nieks sniedz šādas ziņas: <Pēc dažām dienām abi draugi (Ozoliņš un Rozentāls — L. S.) ir jau Somijā. Viņi ir izdomājuši neparastu ceļo-uma plānu: ne vien no pilsētas uz pilsētu, no muzeja uz nuzeju, bet lielus gabalus viņi nostaigās kājām pa lauku eļiem, lai svešās zemes dabu un ļaužu dzīvi redzētu

savām acīm ... Helsinkos abi latviešu mākslinieki sēstas kuģī, lai dotos tālāk uz Zviedriju. Veselu dienu kuģis peld pa izrobotajām šērām gar Somijas piekrasti līdz Hangei — pēdējai somu ostas pilsētiņai pie Botnijas līča... Un tad kuģis aizpeld tālāk gar Zviedrijas krastiem.»

Šis ceļojums nostiprināja mākslinieka pašapziņu, Ro-zentāls iemīlēja ziemeļu dabu un ziemeļnieku paskarbo raksturu, bet vēl vairāk viņu mākslu un tādus vārdus kā Alberts Edelfelts, Ēro Jernefelds, Aksels Gallens-Kallela un Anderss Corns. Vārdus ar pasaules skaņu.

1897. gada vasarā Jānis Rozentāls apmeklēja Rūjienu un, viesojoties pie Alkšņa, uzgleznoja drauga māsas E. Lindkes ģīmetni. Taču šis vasaras lielākais darbs radies Saldū. Tā ir glezna «Nāve», kurā jaušamas simbolisma ietekmes. Nāve baltā tērpā, iekritušiem acu dobuļiein, sirpi kaulainās rokās noliekusies pār bērniņu, kuru tur rokās māte — vienkārša lauku sieviete. Skats ļoti dramatisks un meistariski komponēts. Un šajā gadījumā otrajā plānā atvirzās doma, kādam virzienam pierakstāms šis darbs, bet jādomā par to, ka Rozentāls atkal iedziļinājies darba cilvēku likteņos, gribējis runāt par to, kas dzīvē būtisks. Nāves motīvs ir it kā priekšvēstnesis kādām mākslinieka nojausmām.

Un patiesi. Augusta sākumā Rozentāls no Jelgavas, kur Vilhelms Purvītis un Jānis Valters glezno savus diplomdarbus, saņem _telegrammu ar satriecošu vēsti — 9. augustā miris Ādams Alksnis. Nē! Tas nevar būt! Vēl taču nupat vasaras sākumā Ādams bija sveiks un vesels, vēl taču ... Pa galvu pa kaklu Rozentāls sapošas ceļam uz Rīgu, kurp liek braukt telegrammas skopais teksts, lai tur satiktos ar Vaiteru un Purvīti braucienam uz Rūjienu, uz Ādama Alkšņa bērēm.

Rīgā Rozentāls uzzināja tuvāk par apstākļiem, kas Alksni aizrāva nāvē. Augusta sākumā Alksnis iebraucis Rīgā, lai pie speciālista izdarītu nelielu deguna operāciju, taču šis speciālists izrādījies nolaidīgs, sekojusi asins saindēšanās, un Alksnis miris. Aizgājis pašā spēku briedumā labākais no viņiem, vecajiem «rūķiem» .. .

Mazsalacā, kur Alksnis bija dzimis, viņu arī apbedīja. No biedriem klāt tik vien bija kā Rozentāls, Valters un Purvītis. Viņi nekautrējās asaru, zaudējums bija pārāk

liels, un grūti nācās pateikt tos pašus nedaudzos atvadu vārdus. Dažus gadus vēlāk, nespēdams aizmirst savu tuvo draugu un lielisko mākslinieku, Rozentāls uzrakstīja apceri par Ādamu Alksni, kas palikusi kā paraugs mūsu tēlotājas mākslas publicistikā:

«... Pazīstamajam izteikumam, ka Rafaels liels mākslinieks, kaut arī bez rokām būtu piedzimis, ir dažā ziņā sava taisnība. Patiesi atronas retas mākslinieciskas dabas, kas nekad nav pindzeles rokā ņēmušas un kuru gars izteicas dažkārt vienīgi caur to, ar kādu smalku saprašanu viņi bauda citu mākslu un dabu. Ir mākslinieki, kas pēc savas dabas ir neproduktlvi, bet ģeniāli pēc savas garšas un uzņemšanas spējas.

Pēc tā daudzuma zīmējumu, skiču un studiju, kas tapa atrastas pēc A. Alkšņa nāves, viņu gan nevar skaitīt pie neproduktīvajiem, par kādu viņš dzīves laikā savas pārliecīgās kautrības un atturības dēļ tika turēts. Kā visas patiesi cienīgas, bet pārāk godprātīgas dabas, viņš kautrējās savas dvēseles liegos ziedus izlikt aukstiem skatieniem. Pats skaidrs un tīrs kā dieva saule, viņš baidījās tikt pārprasts un nepareizi iztulkots un tādēļ nekad nevarēja sev gandarīt un apmierināties ar panākto. Bailīgi patiesīgam un bezgala smalkjūtīgam viņam nekas tā nerieba kā izlikšanās, meli un rupjības. Vienmēr bailēs nepalaist kaut ko triviālu un smieklīgu viņš nosarka kā jauna meitene, kad kāds no kolēģiem neviļus noķēra kādu no viņa zīmējumiem, kurus tas ar lielāko rūpību mēdza slēpt un sargāt. «To nevar rādīt — tas ir bleķis!» bija Alkšņa pastāvīgais izsauciens, pieklupt klāt un tad bieži vien iznicināt redzēto zīmējumu. Esmu pārliecināts, ka tikai aiz bēdīgi nelaimīgā gadījuma — aiz viņa piepešas, nesagaidītas nāves viņa darbi ir palikuši neiznīcināti.

.. . Atrast pareizo ceļu uz tautas dvēseli — tas tagad vairs nav viegli izdarāms — tur daudz jāpētī, jāmeklē un jānodziļinās viņā sevišķi ar sirdi.

Diemžēl agrā nāve Alksnim aizkrustoja šo tikko uzsākto ceļu. Vēl viņš nepaguva izlobīt un sacietināt to tautisko īpatnējo veidu — to stilu, kas izteiktu un darītu uzskatāmas tautas raksturiskās savādības. Viņš paspēja tikai parādīt ceļu, iekustināt un iesildīt, bet galvenais darbs — īstas tautiskas mākslas nodibināšana — palicis aiztaupīts viņa pēcnāčiem.»

Kaut ari šis raksts radās vairākus gadus pēc Ādama Alkšņa nāves, Jānis Rozentāls tomēr ar to bija uzcēlis pamatīgu pieminekli savam draugam, studiju biedram, domubiedram, savam laikabiedram, tādējādi iedibinādams ari latviešu mākslas kritiku uz jauniem, nopietniem un dziļiem profesionālas izpratnes pamatiem. No Rozentāla ir mācījušies rakstīt un, domājams, mācīsies arvien.

Nav zināms, vai Rozentāls apmeklējis 1897. gada septembrī Jelgavu, kur Vilhelms Purvītis un Jānis Valters bija sarīkojuši nu jau kārtējo savu gleznu izstādi un beidza darbu pie savām diplomgleznām, taču ir zināms, ka šajā rudenī Rozentāls aizbraucis strādāt uz Krieviju. U. Skulme un A. Lapiņš šajā sakarībā raksta:

«1897. gada rudenī Rozentāls izpildījis kādu altārgleznas pasūtījumu Kronavas baznīcai Hersonas guberņā. Mācītājs Jānis Osis ar mākslinieku noslēdzis līgumu par piecsimt rubļiem. Domājams, ka temats bijis «Kristus Gētzemenes dārzā». No kādas saglabātas fotogrāfijas redzams, ka tēlojums ir reālistisks, kaut gan šinī darbā Rozentāls nav vēl pilnīgi atsvabinājies no šā temata tradicionālā 19. gadsimta traktējuma. Saglabājies arī tā bārdainā modeļa fotouzņēmums, kas pozējis meistaram kā Kristus. Fotogrāfijā, kas uzņemta, domājams, Pēterburgā, Rozentāla darbnīcā, pie sienas redzams kāds pirmmets gleznai «Arkādija», kuru viņš vēlāk veidojis dažādās variācijās.»

Varētu domāt, nu reiz Jānim Rozentālam pienākuši labāki laiki — viņš prēmēts par darbiem akadēmiskajā izstādē, viņam pasūtījums par piecsimt rubļiem, kas tolaik bija liela summa, taču, izsekojot tālāk viņa gaitas šajā gadā, rodas šaubas, vai maz labais nodoms realizējies. Visvairāk tādas šaubas rada jau 17. novembrī Rūdolfam Blaumanim nosūtītā vēstule, kurā viņš, starp citu, atzīstas:

«... Par sevi es tagad neko nerakstīšu — esmu puslīdz miris cilvēks: strādāju tikai priekš naudas un, ko dabūju, to atdodu par ateljē. Iekšas man deg aiz noturētas gribas strādāt to, ko pats vēlētos, un tik daudz idejas un jūtas ir tagad noslodzītas un nospundētas atpakaļ, ka, ja drīz vien nelaidīšu tām izsmērēties uz audekla, tad vai nu tās sāks pūt, vai notiks eksplozija. Vai Tu, brāl, pazīsti, kas ir aizturēta enerģija? Nu, es Tev nevēlu ar to iepazīties.»

Un tūlīt jau noskaidrojas, kādi cēloņi bijuši tādiem enerģijas uzplūdiem, kam Rozentāls vēl nav atradis izpausmes iespēju. Tie ir viņa tuvāko draugu Valtera un kurvīša, bet jo sevišķi pēdējā, izcilie sasniegumi glezniecībā. Lai cik radoša un savstarpēji labvēlīga, tomēr tā bija sacensība. Aiz paša Rozentāla panākuma ar «Pēc dievkalpojuma» nu vēl platāku soli uz priekšu bija spēris mazais Vilis ar savu meistariski uzgleznoto diplomdarbu. Lūk, ko tālāk Rozentāls vēstulē Blaumanim raksta:

«Man pie Tevis būtu viens lūgums, un Tu darītu ne vien man lielo patikšanu, bet patiesi labu lietu, ja Tu še klāt pielikto notici varētu likt iespiest «Dūna Zeitung'ā». Var būt, ka, ja neesi pats ar to sakarā, Tev būtu pazīstami, kas to varētu izdarīt. Vislabāk būtu, ja to «Dūna Zeitung'ā» varētu iespiest, bet tas būtu jādara tūlīt, jo citādi viņa dabūs pasūtījumu no citas puses, kurā būs lieta izlikta, kā sagaidāms, drusku citādi. Ja nu tas Tev «Dūna Z.» nebūtu iespējams, tad visādā ziņā «Rund-schau'ai» piesūti. Te nevar būt ne runas no kādas niecīgas godkārības, nedz arī patriotisma, bet es Tev, kad satiksimies, izstāstīšu, kamdēļ tas būtu vajadzīgs. Ko es te uzrakstu, ir pilna patiesība, un avīžu Tev vēlāk varu piesūtīt, ja būtu vajadzīgs...»

Rūdolfs Blaumanis, kurš pats mūždien dzīvoja rūpēs par citiem, kā viņam šķita, izcili apdāvinātiem zēniem, it labi saprata Rozentāla neatlaidību. Blaumanis smaidot atlocīja pāris lapiņu, kurās Rozentāls bija uzrakstījis savu notici jeb informatīvu rakstiņu, un lasīja:

«Divi latviešu mākslinieki

Kāds mūsu draugs galvaspilsētā mums raksta: Ķeizariskās Mākslas akadēmijas telpās kopš kāda laika atvērta gleznu izstāde, mācības iestādi atstājušo, mākslinieka grādu tīkojošo skolēnu konkursa, kā arī meistardarbnīcu skolēnu darbu kārtējā ikgadus izstāde.

Pēc 1894. gada pārgrozībārn akadēmijas vecajās telpās ienākusi jauna dzīvība.

Skolēni tagad paši izvēlas saturu tā sauktajām «programmām», tas ir, konkursa darbiem, un tāpēc var pilnīgi brīvi radīt, pēc savām spējām, kamēr agrāk viņiem uzspieda to tematu, kuru tiem vajadzēja izstrādāt, lai gan ne katrs skolēns bija spējīgs iesilt noteiktam tematam.

Ja agrāk konkursa izstādes apmeklētājs bija spiests baudīt veselu virkni garlaicīgu variāciju par kādu bizan-

tiešu vēstures epizodi, tad pēdējo četru gadu izstādes sniedz pavisam citu, patiesi sajūsminošu skatu. Blakus «Nabaga Lacaram» tagad redzam moderni uztvertu noskaņas gleznu, kas attēlo kartupeļu novākšanu, blakus sērīgai ainai no «Traktiera» kādu saules izkarsētu ielas ainu vai arī kādu draudīgu, šausminošu negaisa noskaņu.

Tur mēs atrodam īsti krievisku zemnieku un turpat blakus «Odiseju ar sirēnām», «Kristus kapā guldināšana» karājas blakus medību skatam. Ikviens izvēlējies sev radniecīgo, un ir prieks redzēt, cik daudz patiesi talantīga parādās visā šajā raibajā kopumā. Mans nolūks nav uzskaitīt atsevišķus darbus. Jāuzsver tikai, ka veselai virknei darbu, kas, nepastāvīgās un akadēmiskās rutīnas ietekmēti, ienes disharmoniju, ka šai virknei iespējams pretī nolikt ievērojamu citu darbu skaitu, kuri liecina par patstāvīgiem uzskatiem mākslā un par modemu domāšanas veidu . . . Dažus pēdējās kategorijas darbus radījuši divi jauni mākslinieki, kuri par savu dzimteni uzskata Vidzemi un Kurzemi (paturēsim prātā šo Rozentāla spārnoto frāzi, kurai viņš ticēja — A. S.). Tās ir Vidzemē dzimušā Purvīša kunga un Jelgavas dēla Johanna Valtera kunga gleznas. Par šiem darbiem abiem jaunajiem cilvēkiem piešķirts mākslinieka grāds, un viņu darbi Pēterburgas preses kritikās lietpratīgi un atzinīgi pārrunāti, jo tie pieder pie labākā, ko šā gada izstādes sniedz.

V. Purvītis ir ainavu gleznotājs un blakus lielajam darbam izstādījis veselu virkni eļļas un akvareļu studiju, kas lieliski apliecina viņa izcilās spējas un asprātīgo dabas uztveri. Viņa lielajā gleznā rādīts pavasara vakars. Pēdējie rietošās saules stari apgaismo plašo tāli, dreb pār baznīciņas zaļo jumtu tumšzilās upes malā, pār pēdējā sniega strēmelēm priekšplānā un pār smaržīgiem apšu stumbriem, kas, savukārt saules piesātināti, pagaidām vēl kailās zarotnes izstiepj pret debesīm. Tur nav ne piliena no saldi sentimentālās dzejas. Kopums plaši uztverts un dziļi izjusts. Tur ir nopietna mūzika.

Valtera kungs sniedzis blakus lielajai gleznai arī ievērojamu skaitu studiju, kas viņu raksturo par tikpat nobriedušu ainavu gleznotāju kā krietnu figūru gleznotāju. Viņa programma ir figūrām bagāta glezna, kurai par pamatu ir Jelgavas tirgus. Viss tur ir gaisma un dzīvība. Karstā pusdienas saule žilbinoši apstaro kustīgo ļaužu bie-kni gleznas vidū, ēkas pie tirgus laukuma un slīd pāri divām jaunām, elegantām dāmām, kuras gaišos vasaras tērpos priekšplānā soļo pa ietvi. Kopums asprātīgi traktēts, ir gabals īstas dzīves un, proti, Jelgavas dzīves. Glezna liecina par izcilu, daudzsološu spēku. Pēterburgas plašās mākslas lietpratēju aprindas atzinušas abus māksliniekus, nopirkdamas no viņiem dažus darbus. Pat slavenais Maskavas mākslas mecenāts Tretjakovs nopircis no Purvīša kunga vienu darbu.

Ar to abi mākslinieki nobeiguši savu akadēmisko gaitu un uz priekšu pilnīgi brīvi kalpos mākslai. Es gribētu jaunajiem māksliniekiem novēlēt, lai viņi ari vēlāk savai dzimtenei nepagrieztu muguru (atkal Rozentals akcentē — A S.) un lai viņu darbos arī uz priekšu skanētu dzimtenes mīlestība. Esmu pārliecināts, ka viņu dzimtene viņiem nekādā ziņā neliegs atzinību, ko viņi tik izšķērdīgi saņēma galvaspilsētā.»

Rūdolfs Blaumanis izpildīja Rozentāla lūgumu, un nelielais, kaismīgais rakstiņš 1897. gada 25. novembri parādījās Rīgas vācu avīzē «Dūna Zeitung». Taču ši rakstiņa īsta nozīme paliktu nesaprasta, ja paliktu nezināmi tie vētrainie notikumi, kuri neilgi pirms tam risinājās Pēterburgas Mākslas akadēmijas sienās un kuriem netiešā veidā būs ietekme arī uz Jaņa Rozentāla turpmākajām mākslinieciskās darbības gailam. Grāmatā «Vilhelms Pur-vītis» par šiem notikumiem T. Kačalova raksta:

«Tuvojās konkurss. Izredzes saņemt ainavas meistardarbnīcas lielo zelta medaļu un arī stipendiju 2500 rubļu apmērā gadu ilgam komandējumam uz ārzemēm, liekas, bija A. Borisovam — polārainavu gleznotājam, kā ari N. Rēriham un J. Ruščicam. Bet, salīdzinot savu gleznu ar citu studentu darbiem, arī Purvītiro radās cerība. Liekas, ka arī Mākslas akadēmijas Padomes locekļiem jautājums nebija viegli izšķirams. Tad Pēterburgā sakarā ar skandināvu mākslas izstādi ieradās divi slaveni gleznotāji — soms A. Edelfelts un zviedrs A, Corns. Edelfelts bija Pēterburgas Mākslas akadēmijas Padomes loceklis, un viņam bija tiesības piedalīties diplomandu gleznu apspriešanā. Kopā ar Cornu — smalku koloristu un arī kolorīta vērtētāju — viņš iepazinās ar diplomdarbiem. Pur-vīti tas iepriecināja, jo viņš zināja, ka ārzemnieku spriedumu nevarēja ietekmēt personiskas attiecības, kādas, šķiet, bija izveidojušās starp I. Siškinu un A. Borisovu.

Kad pienāca izšķirošā diena (1897. g. 1. novembris — A. S.), Purvitis nevarēja nosēdēt mājās un jau kopš paša rīta klaiņoja pa Pēterburgu. Kad viņš vēlu atgriezās Sa-dovajas ielā (Rozentāla, Valtera un tagad arī Purvīša darbnīcā Dārzu ielā — A. S.) un iegāja savas mājas kāpņu telpā, viņu pārsteidza jautrais troksnis, kas bija dzirdams viņa darbnīcā — dzīvokli, tās bija vīriešu balsis, bet visas pārspēja dobjā Kuindži balss. Purvītim ienākot, visi vētraini apsveica viņu — lielās zelta medaļas ieguvēju un pastāstīja jaunumus. Tie bija pārsteidzoši. Pēc izšķirošās nobalsošanas Padomē (kur uzklausīja arī Edelfelta un Corna domas — A. S.J Kuindži bija piedāvājis akadēmijas administrācijai 7500 rubļu vēl trim prēmijām. Kad Kuindži priekšlikumu noraidīja, viņš neatkāpās, bet gāja vēl tālāk — paziņoja saviem audzēkņiem, ka nākamajā pavasarī samaksās visiem braucienu uz ārzemēm un pats brauks viņiem līdz. Pēc tam visi ar Kuindži priekšgalā bija devušies pie Purvīša un, viņu mājās neatraduši, nolēmuši gaidīt. Viesus uzņēma Valters kopā ar Rozentālu. Viņi abi nebija Kuindži audzēkņi un, lai gan nereti apmeklēja tā meistardarbnīcu, tomēr cerēt uz kopīgo ceļojumu nevarēja. Te pēkšņi Kuindži paziņoja, ka viņš aicina ari Valteru un Rozentālu piedalīties paredzētajā ārzemju braucienā. Tas izraisīja klātesošajos ārkārtīgu sajūsmu, un visu vakaru šajā pulkā valdīja vissirsnīgākā jautrība.»

Tā kļūst saprotama Jaņa Rozentāla vēlēšanās, lai dzimtenē uzzina patiesību par Vilhelma Purvīša un Jāņa Valtera panākumiem, kas nostiprinājuši viņa pārliecību, ka īsts mākslinieks «pēc savas būtības ir kareivis, kas uzvar un piespiež sev meslus maksāt». Tā kļūst saprotams arī, kāpēc Jānis Rozentāls vēstulē Blaumanim, izkratot sirdi, izsaucas: «Iekšas man deg aiz noturētas gribas strādāt...»

XIII

KUINDŽI DĀVĀTAIS CEĻOJUMS

Tas notika 1898. gada aprīļa beigās, kad no Pēterburgas priecīgā noskaņā uz Vakareiropu izbrauca grupa jaunu mākslinieku (Rozentālam martā palika trīsdesmit divi gadi) kopā ar savu mīļoto, cienīto un apbrīnoto meis-

t<ii u, nesavtīgo labdari Arhipu Ivanoviču Kuindži. Pats viņš tagad, piecdesmit sešu gadu vecumā, atradās slavas augstumos, varēja atļauties ne tikai apmaksāt trīs «Prix de Rome» stipendijas un šo braucienu, bet arī piešķirt Pēterburgas Mākslas akadēmijai 100 000 rubļu jauno mākslinieku atbalstīšanai, ik gadu vienu procentu no šīs summas izmantojot prēmijām par labākajiem darbiem Pavasara izstādēs. Pats nācis no trūcīgas kurpnieka ģimenes Marienpolē, Arhips Kuindži labi saprata, cik grūti jaunam māksliniekam sevi apliecināt, rast iespēju brīvai daiļradei. G. Konjahins savā apcerē par mākslinieku («A. I. Kuindži». M., «Iskusstvo», 1966) uzsver: «Kuindži bija aktīvs un ļoti enerģisks cilvēks. Jebkura iespēja palīdzēt krievu mākslai rada atbalsi viņa dvēselē. (. . .) Kuindži nežēloja ne spēka, ne laika: no rīta līdz vakaram, bet dažreiz līdz vēlai naktij viņš bija jaunatnes vidū akadēmiskajā darbnīcā.» Arī pēc tam, kad no akadēmijas bija spiests aiziet. Te vēl jāpiebilst, ka, būdams ļoti bagāts cilvēks, viņš savām vajadzībām atļāvās tikai minimālo, visvienkāršāko.

Tagad viņi brauca uz Berlīni. Viens no ceļojuma dalībniekiem — krievu gleznotājs A. Rilovs dažus gadus vēlāk atcerējās:

«Iebraucām pašā Berlīnes centrā. Apmetāmies netālu no stacijas, ieņemdami veselu viesnīcas stāvu. Ar baudu padzērām kafiju ar skraukstošām baltmaizītēm un devāmies uz Nacionālo galeriju. Bez Menceļa gleznām es tagad gandrīz nekā neatceros šinī muzejā .,.

Starp citu, atceros gan Bēklina darbus: «Viļņu rotaļa» un «Svētlaimības sala». Es drusku vīlos viņa glezniecības kolorītā. Attēlos viss šķiet tik reāls, ka es tikpat reālas iedomājos ari krāsas; bet gleznās man viss izlikās konvencionāli izkrāsots, Toreiz es biju vīlies, bet tagad, atceroties šo glezniecību, atrodu, ka tas tad arī ir Berlīnes īpatnējais stils.

Berlīnē sabijām četras vai piecas dienas. Apmeklējām mākslas izstādi, zooloģisko dārzu, apskatījām pilsētu ...

Pēc Berlīnes vienu dienu ciemojāmies Diseldorfā, apskatījām izstādi, dzērām alu mākslinieku klubā.

No rīta izbraucām uz Drēzdeni...

Drēzdenē, kā parasts, gājām svētceļojumā pie Rafaela Siksta madonnas muzeja atsevišķajā zālē. Ar bijību es

priecājos par madonnas siluetu ar plīvojošo apmetni, no kura apakšas uz mani lūkojās divi brīnišķīgi mātes un bērna acu pāri.

.. . Ķelnē mēs bijām vienu dienu. Kopā ar Arhipu Iva-noviču uzkāpām slavenajā katedrālē, no kurienes priecājāmies par skatu uz Reinu un pilsētu.

Vakarā izbraucām uz Franciju, uz Parīzi. Visu nakti vilciens gāja pa Beļģiju. Vagonu apgaismoja domnu krāšņu liesmojošo ežu blāzma. Varēja dzirdēt āmuru sitienus, dzelzs skaņas, tvaika šņākšanu.

No rīta — Francija. Sakņu dārzi, siltumnīcas, lauki, ceļi, apstādīti augstiem kokiem.

Parīze. Ziemeļu stacija. No mums vienīgi Zarubins labi zināja Parīzi un franču valodu. Viņš bija mūsu vadonis un bīdītājs pa Franciju. Vācu pilsētās mūsu tulki bija rīdzinieki Valters, Rozentāls un Purvītis, bet viņu latviskais akcents ne ikreizes bija saprotams vāciešiem. . . (Valters un Rozentāls vācu valodu prata perfekti — A. S.)

Ārzemju brauciens atstāja iespaidu uz radošo darbu loti daudziem no mums. Toreiz skandinātie Bēklins, Štuks, Klingers un citi Minhenes romantiķi simboliski ietekmēja arī Zarubina glezniecību. Kostja Bogajevskis dzēlīgi sauca Zarubinu par «ukraiņu Bēklinu». Bet šī mākslotā tieksme, kas radās minheniešu un tā laika modes ietekmē, Zarubinām ātri pārgāja . . .

Autobusā mēs aizbraucām uz viesnīcu Monmartrā, kalnā, no kurienes varēja redzēt Parīzi: Eifeļa torni, Triumfa vārtus, Parīzes dievmātes katedrāli un tā tālāk. Ieņēmām numurus dažādos stāvos. Kuindži viens pats apakšējā . . .

No rīta viss bars devāmies kaut ko apskatīt. Zarubins platmalē ar sevišķi platām malām bija mūsu vadonis. Blakus viņam soļoja tādā pašā platmalē un ar lietussargu rokā Kuindži. Aiz viņiem mēs citi pāros. Mūsu uzvalki, kustības un valoda vērsa uz sevi parīziešu uzmanību. Kad mēs, tuvojoties Eifeļa tornim, rādījām ar pirkstu un klaigājām, divi kungi jautāja Zarubinam, kādas mēs tautības. Ar manāmu neuzticību viņi noklausījās atbildi, ka mēs esam krievi. Franči atrada mūsu valodu līdzīgu spāņu valodai. Un patiešām kas mēs par krievu tipiem: Kuindži — drukns, plecīgs, ar gariem matiem, ērgļa degunu un skatienu, ar kuplām ūsām un bārdu, Himona — skaists grieķis vai Čumakovs, iededzis kā nēģeris, Kal-mikovs — vai nu grieķis, vai Krimas tatārs, Stoļica — ūsains aizkrācietis, kas atgādināja Tarasu Ševčenko, gara auguma skaisti gaišmatainie poļi Ruščics un Vroblevskis, lielais, druknais Kurbatovs, kas vienmēr tēmēja ar ko-daku, — tas gan tieši krievu tips, tad es — mazs krievu švīts ar krievu bārdu jaunā, «gatavā» irbes krāsas uzvalkā. Bogajevskis un Rozentāls vienādos, ne pēc mēra pašūtos uzvalkos kaut kādā rožainā krāsā. Viņi tos pasūtīja Berlīnē, bet pāršūšanai pietrūka laika, un tā arī viņi staigāja pārāk garās biksēs.»

A. Rilova ceļojuma piezīmes, kaut arī tajās pamaz stāstīts par mūsu trijotni, ļauj tomēr gūt priekšstatu par iespaidu bagātību, kādu viņi guva visam mūžam Ariiipa Ivanoviča Kuindži dāvātajā braucienā. Rozentāls, Valters un Purvītis diemžēl ceļojuma piezīmes nerakstīja arī turpmāk, tādēļ te iāizlīdzas ar viņu ceļabiedra Rilova atmiņām. Ceļotāji apmeklējuši vai visas ievērojamākās Parīzes vietas, taču būtiskākais ir tas, ka varējuši savām acīm skatīt glezniecības šedevrus Luvras un Luksembur-gas muzejos, iepazīties ar Sisleja, Monē un citu impresionistu darbiem, kā arī ar Rodēna skulptūrām, apmeklējot «Champ de Mars» un «Champ-EIysees» salonus. Arī atceļā caur Strāsburgu, Minheni un Vīni gūts daudz mākslas iespaidu, taču ierobežotais laiks tos pārāk sa-gūzmējis. Citādi Vilhelmam Purvītim, kurš palika Parīzē, lai tur kā stipendiāts pavadītu veselu gadu.

Un savādi — pēc tik tiešas saskares ar pasaules mākslas paraugiem un Vakareiropas civilizācijas brīnumiem Jāni Rozentāiā vēl vairāk nostiprinājās doma par dzīvošanu un strādāšanu tautas vidū, par apmešanos Saldū uz visiem laikiem. Atgriezies no ārzemēm, viņš Saldū sāka kalt savus nākotnes plānus, apspriedās ar draugiem par iespējām iekārtot darbnīcu, taču pagaidām pie konkrētiem lēmumiem nenonāca. Bija jāiztiek ar jumta istabiņu Anšēvica namā un mīlināšanos pie vecākiem Bebros. Bet cik tad māksliniekam vajadzīgs vasarā, kad īstais dabas studiju laiks. Gribējās gleznot vai, kā Rozentāls mēdza teikt, «izpindzelēties». Tā radās viena no raksturīgākajām meistara gleznām. «Ganu meitas dziesma», kurā Rozentāls sirsnīgi tēlojis cilvēka un dabas harmoniju. Tas ir mākslinieka dzimtās puses skaistums, un ganu meitene, kas dziedādama nāk mums pretī pa kalna nogāzes taciņu, it kā nāk no paša mākslinieka bērnības.

Būdams Saldū, mākslinieks ievēroja daudz pārmaiņu miestiņa dzīvē. Notika būvēšanās, iedzīvotāju skaits auga, rosījās uzņēmīgi ļaudis, kas atvēra veikalus un visādus uzņēmumus. Šajā vasarā tika uzsākti arī Saldus baznīcas pārbūves darbi. Drīz vien vairs nebija tā torņa, kas attēlots Rozentāla diplomgleznā. Jā, dzīve gāja uz priekšu. Bija cerības, bija popularitāte. Šajā pašā vasarā «Mājas Viesa Mēnešraksts» iespieda viņa gleznas «No kapsētas» reprodukciju. Beidzot redaktori bija atjūgušies, ka ar salkanajām bildītēm vien vairs iztikt nevar. Taču inerces spēks vēl ilgi netika pārvarēts.

1898. gada rudenī Jānis Rozentāls atkal aizbrauca uz Pēterburgu, jo, kā vēlāk ziņoja «Mājas Viesis», viņš tur piedalījās kādā izstādē Jātnieku gvardes manēžā, kur izstādīja desmit darbus: «Ķilda», «V. Purvīša portrets», «Sirēna», «Š. jaunkundzes portrets», «Atpūta», «Pēc dievkalpojuma», «Mazgātājas», «Pavasaris», dekoratīvu metu «Vasara» un «Modelis». Šajā uzskaitījumā ir nosauktas gleznas, par kurām un to rašanos nav ziņu. Var tikai minēt, vai «Š. jaunkundzes portrets» ir bijis dziedātājas Natālijas Šmites vai aktrises Ludmilas Šteinheles portrets, tāpat «Ķilda», «Sirēna» paliek tikai nosaukumi bez konkrēta priekšstata. Un kāpēc Rozentāls nav izstādījis savu jaunāko darbu temperas tehnikā «Ganu meitas dziesma»? Tomēr rodas iespaids, ka Rozentāla ekspozīcija bijusi stilistiski nevienāda, paraiba, ka tādu to veidot viņu mudinājuši kādi noteikti apsvērumi. Ap šo laiku Pēterburgas mākslas dzīvē radās jauns strāvojums, jaunas sadursmes. Mākslas zinātniece Skaidrīte Cielava izsaka šādu varbūtību:

«Tā kā Pēterburgas mākslas dzīvē tolaik ļoti aktīvs bija grupējums «Mir iskusstva», tas saistīja latviešu jaunos māksliniekus ar savu rosīgo darbību izstāžu organizēšanā, plašajiem, starptautiskajiem mākslas sakariem. Taču J. Rozentālam ar šo grupējumu neizdevās rast kontaktus. Viņa sadzīves žanra glezniecība, kas 90. gados sava idejiskā skanējuma ziņā vēl stipri sasaucās ar pe-redvižņiku glezniecību, grupējuma «Mir iskusstva» vadības acīs vispār nebija māksla. Tas J. Rozentālu dziļi

sarūgtināja. Par to iiecina kāda rūgtuma pilna vēstule, ko mākslinieks rakstījis 1898. gadā: «Tev vēl ir laba cerība nokļūt starp varoņiem, ja Tu papūlēsies iekļūt Djagiļeva izstādēs vai ja gadās Tev šinī strāvā iekļūt. Bet Tev jāatradinās no muļķīgā godīguma. Tev jābūt krietni vienpusīgi aprobežotam un vienpusīgam... Tikai krietni visu citu nolādēt, kas ne tīri tā ir, kā Tu pats dari. Un galvenais, ak vai, ja Tu paņēmis sev kaut ko līdzi no tā laikmeta, kas ir bijis tieši pirms Tevis, kas Tev varbūt licies patiess. Uzspļauj tam! ... Tev jāmeklē ceļš, kam nav nekāda ceļa, un tad Tu publikai, kas Tevī smejoties noskatās, vari parādīt mēli... Tev tik jāspļauj, tad tu būsi ģēnijs un cienīgs tikt ielaists Djagiļeva Pan-teonā.»

Tie ir rūgti, sarkasma pilni vārdi, kas paši par sevi jau raksturo J. Rozentāla toreizējo attieksmi pret jaunākās mākslas parādībām. Slikti ir, viņš turpina, ka «šī šķietamā quasi pārliecība apmierina pie noteiktām dogmām, bet ne pie dogmām, kas gadu simtus atzītas par patiesām, bet pie tādām, ko īslaicīga mode uzstāda un kas nav pietiekoši nobriedušas, lai izturētu mākslas vēstures kritiku. Var jau acumirkļa sajūsmā neapjēgt, vai darbs vēsturisku kritiku iztur, — tas ir cilvēcīgi, bet tāpēc zvērēt, ka tas ir vienīgais patiesais, ir augstākā mērā pašiedomības un neprāta domāšanas sekas.»»

Kaut ari sarūgtināts par to, ka «Mir iskusstva» ietekmē viņš tika paskarbi nokritizēts, tomēr Jānis Rozentāls šajā vēstulē izteicis pareizas domas par novatorisma un tradīcijas lomu mākslā, izdalot no šiem komponentiem ārišķīgo, īslaicīgo modi. Šie Rozentāla uzskati nebija uz smiltīm būvēti. To pierāda viņa labākie darbi, to pierāda viņa mākslas apceres, arī raksts «Iz krievu glezniecības» 1904. gadā «Vērotājā». Tur, runājot par «Mir iskusstva» programmu, starp citu, teikts:

«... Vai šī jaunā kustība mākslā ir uz pareizā ceļa, vai viņa jau nozīmē sen gaidīto renesansi, to vēl tagad nevar noteikt, lai gan jāatzīst, ka līdz šim krievu māksla savā attīstības gaitā ir dažādi maldījusies. Bet, attaisnojot Perovu un komp. (peredvižņikus — A. S.), jāsaka, darīja to, ko toreiz atzina par labāko. Bet vienalga: mūžīgi mainās gara gaita un mūžīgi meklē cilvēka dvēsele ista daiļuma kā pasakā princis apburtās karaļmeitas. Un, ja indivīda jūtas būs patiesas un viņš tās patiesi ieliks

savā mākslā, tad viņš arī dzīvos, lai viņš būtu «dekadents» vai rupjā pūļa pravietis. Un, kad gadu tūkstošus alkstošas cilvēces ilgas pēc daiļuma vēl arvien nava apmierinātas un māksliniekā pamostas strauja kaislība redzēt tik sen meklēto, tad viņš drudžainā ātrumā aizmirst visu bijušo un tagadni un traucas viens nezināmajā haosā un tālu aiz viņa paliek pūlis. Un viņš nāk ar dažām patiesības dzirkstelēm — ak, par agri viņš tās atnesa, viņš nezināja, ka tās nevar būt kopmanta! Tā tas ir arī ar daudziem jaunākiem krievu māksliniekiem: publika nesaprot viņus, un viņi nesaprot publikas; sakas paslēpts indivīda darbs ar savām traģēdijām, mūžīgo nemieru, pāragriem un negataviem darbiem.»

Šī Rozentāla apcere par jautājumu, ko viņš plaši pārzināja, apliecina viņa mākslas principu stabilitāti, viņa apzinātu vairīšanos no galējībām, vēlēšanos izprast visus par un pret. Skaļums viņam allaž derdzās, un tas viņam bija mierinājums un attaisnojums, kad viņš palika ārpus «Mir iskusstva» grupējuma un zaudēja iespēju piedalīties viņu izstādēs, kas bija publikas uzmanības centrā. V. Purvītis tur tika uzņemts ar sajūsmu, taču ari viņš drīz no šīs izstāžu biedrības izstājās.

Un vispār jau pašā sākumā iezīmējās dažādi tempi Purvīša un Rozentāla mākslas slavas gaitā. 1898. gada beigās Kozentāls vēl nebija ticis pie īstas skaidrības, kā radīt apstākļus darbam, kā dzīvot un strādāt, kamēi Purvītis, atgriezies pēc savu «Prix de Rome» ārzemju studiju pirmā pusgada Rīgā, tūlīt kopā ar Jāni Valteru sarīkoja iespaidīgu izstādi, iegūdams ari prāvus materiālos līdzekļus. Rīgas vācu mākslas biedrība «Kunstve-rein», kas darbojās jau divdesmit astoņus gadus,

1898. gada 5. decembrī Rīgā, Basteja bulvārī beidzot atklāja savu Mākslas salonu. Salona atklāšanas izstādē piedalījās arī latviešu mākslinieki Vilhelms Purvītis un Jānis Valters. Protams, vislielākos panākumus guva Purvīša ekspozīcija, īpaši viņa diplomgiezna «Pēdējie stari». Jūlijs Madernieks, 1912. gadā rakstīdams par Vilhelmu Purvīti, pat uzskatīja, ka Purvīša «mākslas kulminācijas punkts bij 1898. gada izstāde Basteja bulvārī. Kas šo izstādi redzējis, tas vēl tagad ar sajūsmu un svētlaimlbu kavēsies pie tām cēlām atmiņām, kuras dzīvi tēlojās acu priekšā kā mīļi vēstneši par reiz sajustu un garīgi baudītu augstāku laimi.. .» Arī Jānis Valters parādīja trīsdesmit piecus darbus, no kuriem daži tika nopirkti, un mākslinieks varēja justies materiāli drošāks.

Ziemas garajos vakaros Rozentāls bieži atcerējās savus tuvākos draugus, skuma pēc viņiem, priecājās par viņu panākumiem. Arī par Blaumani, kura novele «Purva bridējs» bija ieguvusi pirmo vietu. Nu Blaumanis bija uzrakstījis dzejoli par savu mīļāko gleznu — Arnolda Bēklina «Miroņu sala». Ceļojuma laikā uz Vakareiropu Rozentāls bija redzējis daudzu Bēklina gleznu oriģinālus, taču tik sajūsmināts par šveiciešu mākslinieku kā Blaumanis viņš nebija. Un nu Rūdolfa Blaumaņa dzejolis «Bēklina gleznu «Miroņu sala» uzlūkojot»:

Es redzu ainu: maza klinšu sala Stāv zilu viļņu vidū drūmi klusu,

Pie alas akmeni tur cirsta ala Kā māža patversmes pret dzīves krusu,

Un, izplatot pār klintīm zaļu nakti,

Tur šmaugas cipreses tur mēmu vakti.

Pret drūmās salas akmeņaino krastu,

Kur šauru uzeju es redzu cirstu,

Nes lēnām laiva dārgu, dārgu nastu —

Ar platu sēru autu klātu šķirstu,

Un klusam ceļniekam uz miera vietu Viens vienīgs tik, kas sagrauzts līdzi Ietu...

No atmiņu jūkļa arvien iznira Arbipa Ivanoviča Kuin-dži gleznainā figūra melnajā apmetnī, Monmartra un Monparnass, varenā gotika un franču smalkais vieglums, piedūmotie Vāczemes alus pagrabi, mazais Purvītis un slaidais Valters, kad viņi tā iepakaļ gāja aiz skalā, zinātkārā, dzīvespriecīgā krievu mākslinieku bariņa. Sēna, Parīzes dievmātes katedrāle, Parīzes «vēders» — tirgus, kur dažkārt pēc trakas nakts dzīves varēja izstrēbt šķīvi karstas, asas, sātīgas zupas. Tas viss nāca prātā, vēl biežāk nekā Luvrs ar saviem nesamaksājamiem dārgumiem. Un kur vēl Manē, Kurbē, Gogēns, Van Gogs... un tas pats Bēklins. Laimīgais Purvītis, tam nekur nebija jāsteidzas, viņš varēja dienām un nedēļām iet uz muzejiem un skatīties, ko grib. Un atkal iztēlē Kuindži labsirdīgais smaids un doma par to, ka viņš, Rozentāls, visu mūžu būs pateicīgs šim brīnišķīgajam cilvēkam un lielajam māksliniekam.

Ul

XŽV

«SAPŅU TORNIS»

Tās abas mājas un to prāvo zemes gabalu, kur Saldū tagad ierīkots Joti populārais Jana Rozentāla muzejs, 1899. gada sākumā mākslinieks beidzot noskatīja sev un nopirka, lai tur uzbūvētu darbnīcu un iekārtotos uz pastāvīgu dzīvi. Nauda aizgāja kā rudens lapas vējā, taču izdevās dabūt jaunus pasūtījumus un šo to no jau uzgleznotā pieklājīgi pārdot. Lai daudzmaz reāli aplēstu gaidāmos būvniecības izdevumus, Rozentāls pats uzzīmēja otrā stāva izbūves projektu, kas, kaut lielāks, stipri vien atgādināja mirušā drauga Ādama Alkšņa darbnīcu Rūjienā. Tāpat divslīpu jumts, tāpat lielāks logs mājas galā. Stāsta, esot bijusi arī augšas gaisma, stiklojums saulē mirdzējis, un saldenieki Rozentāla «sapņu torni» jokojot iesaukuši par «pulvera torni». Un tā tika pasūtīti vajadzīgie būvniecības materiāli, ar kuriem Striķu ielas jaunā mājīpašnieka pagalms pamazām tika aizkrauts. Tā kā pašam vēl bija ne mazums darīšanu gan Rīgā, gan Blīdenē, gan Pēterburgā, Jānis pierunāja vecākus pārcelties no Bebru pretistabas un iekārtoties Rozentāla otrajā mājā, ko pārbūvēt nebija paredzēts. Nekādu īpašu ērtību tur neatrast, bet taču savu cilvēku acs te bija vajadzīga. Tā arī izdarīja. Jo Jānis, kaut arī no pasaules trokšņa paslēpās Saldū, ir nedomāja saraut saites ar ārpasauli, ar Pēterburgu, ar kolēģiem mākslā, ar draugiem. Par to liecina kaut vai apsveikuma telegramma skatuves māksliniecei Jūlijai Skaidrītei desmit gadu darba jubilejā 17. martā: «Vēlu laimes Jūsu desmit gadu mākslas svētkos! Jānis Rozentāls.» Un neiztrūkstošā piedalīšanās Pēterburgas Mākslas akadēmijas «Pavasara izstādes» žūrijas, sēdēs un pašā izstādē ar jaunākajiem darbiem. To vidū šajā pavasarī bija glezna «Sāga» («Teika»), viens no četriem variantiem, kuros puskaila sieviete jūras krastā liek skanēt lirai vai arī kādam citam senlaicīgam stīgu instrumentam. Šī glezna tika reproducēta izstādes katalogā, ko vien varēja uzskatīt par panākumu.

Lai gan Rozentāls topavasar no savas Pēterburgas darbnīcas Dārzu ielā aizveda sev līdzi uz Saldu vienu otru pierastu priekšmetu, piemēram, tā saucamo modeļu krēslu, vienu no molbertiem un vēl citas sīkākas mantas,

tomēr no «ateljē» pavisam atsacīties viņš negribēja, jo paredzēja, ka arī turpmāk, uzturoties galvaspilsētā, laiku velti nešķiedīs un gleznos.

Aprija beigās viņš jau bija Saldū un enerģiski gatavojās būvniecības darbiem. Tomēr, kā šķiet, tieši šajā pavasarī viņš uzskatīja par neatliekamu izpildīt kādu svarīgu pasūtījumu. Tas bija Blīdenes firstienes Šarlotes Lī-venes portrets, par kuru laika gaitā. radies daudz dažādu minējumu un spriedumu. Uga Skulme un Arturs Lapiņš skaidro šī Rozentāla glezniecībai maz raksturīgā portreta rašanos, piemēram, tā: «Ja nebūtu Rozentāla paraksta un ziņu par gleznošanas gaitu, kā arī dažu mazāk svarīgu darbu, kas dod zināmu mājienu par šādām iespējām, tad būtu grūti pateikt, ka Valsts latviešu un krievu mākslas muzejā (tagadējā LPSR Mākslas muzejā — A. S.) esošo Blīdenes kņazienes Līvenes portretu ir gleznojis Jānis Rozentāls, tik ļoti tas izdalās pēc sava veida no pārējiem meistara darbiem.

Līvenes protrets ir gleznots 1898. gadā (1899 — A. S.), un pie tā mākslinieks strādājis ļoti ilgi, tā ka daži dīkdieņi novērotāji sākuši runāt, ka mākslinieks tīši velkot darbu garumā. Iespējams, ka viņš labprāt vēlējies būt ilgāku laiku portretējamo sabiedrībā, lai tuvāk ar tiem iepazītos. Tāpēc arī laika biedri pārmet dažām portretētām personām, ka tās daudz laika atņēmušas, jo meistars tās vienmēr cienājis ar kafiju un pavadījis ilgāku laiku kopā (protams, Blīdenes muižā ar kafiju cienāja pašu mākslinieku •— A. S.}.

Mēs tuvāk nezinām par to, kādas ģīmetnes bijušas kņazienes Līvenes krājumā vai senču galerijā. Bet loti iespējams, ka tur varēja būt arī kāds senāks Kurbē laika reālista darbs, un, vai nu vēlēdamies tam pieskaņoties, vai lūgts to darīt, vai ari, kas iespējams, aiz iegribas sacensties, Rozentāls būs piešķīris gleznai tā veidu.»

Var arī teikt, ka Rozentāls šajā portretā paudis savu viedokli par veselu aizejošu laikmetu, aizejošu varenību, tēlodams vecišķi stingo, vēsi augstmanīgo seju. Jau tas vien, ka firstiene pasūtīja savu portretu latviešu māksliniekam, nevis kādam no baltvācu meistariem, liecina, ka Rozentāla slava Kurzemes muižniecības aprindās bija augusi pēc iepriekšējiem pasūtījuma veikumiem Puze-niekos un Smiltenē. Bez tam nāk prātā, ka taču Smilte-

nes un Blīdenes muižu īpašniekus saistīja tuva radniecība. Un šķiet, ka ari Kerijas Grotuses ieteikumiem šoreiz tāpat bijusi sava nozīme. Blīdene atrodas necik tālu no Saldus, Rozentālam bija iespēja saskaņot laiku starp pasūtījuma darbu un personiskajām interesēm un vajadzībām. Blīdenē viņš vēl paspēja uzgleznot pāris ainavu ar pils un parka-motīviem.

Nodrošinājies ar līdzekļiem, 1899. gada maijā Jānis Rozentāls uzsāka visai grūto, ilgstošo sava mitekļa un mākslinieka darbnīcas izbūvi. Saldus muzejā ir saglabājusies Rozentāla drauga Mārtiņa Vēja atmiņu lapiņa (pats rokraksts gājis zudumā), no kuras iegūstam šādas paskopas ziņas: «1899. g. J. Rozentāls nopērk gruntsgabalu Saldus miestiņā, uz kura atrodas vairākas pussagruvušas ēkas. Viņš vienu ēku grib pārbūvēt sev un otrā stāvā uzcelt jaunu darbnīcu. Maija mēnesī sākās būves darbi. Pats mākslinieks zīmē un skicē darbnīcas plānu. Bet ne tik viegli iet ar būves darbiem. Namdari, kuri salīgst būvi, paņem rokasnaudu — pastrādā vienu vai divas dienas — aizbēg. Nāk atkal cits, jauns namdaris, vārdā Pinkausis, tas pabeidz «Sapņu torņa» būvi. Darbnīca ir plaša, ar gaismas logu uz austrumiem. Griesti 4 m augsti. Viena krāsns un kamīns apsildīšanai. Trepes ar 20 pakāpieniem ved no ieejas uz darbnīcu ar mazu vestibilu. Darbnīcai priekštelpa — maza istabiņa (tagad tur izvietota Rozentāla biogrāfisko fotodokumentu ekspozīcija — A. S.), kur ir noliktava priekš krāsām, gleznu rāmjiem un audekliem,» Viss, ko apraksta šajā lapiņā Mārtiņš Vējš, tagad apskatāms dabā, un ir svarīgi, ka apraksts saskan ar īstenību. Te vēl jāpiebilst, ka, tiklīdz pirmā stāva dzīvoklis bija gatavs, Rozentāls tur iemitināja savus vecākus. Kā saka, siltumā un pārticībā. Tomēr nebūtu pareizi domāt, ka viss gāja gludi, ka nu beidzot Rozentāls varēja justies apmierināts. U. Skuime un A. Lapiņš sniedz vēl konkrētākas ziņas par šo laikposmu mākslinieka dzīvē:

«Darbnīcas būve Saldū sagādājusi Rozentālam daudz galvas sāpju. Tā viņam it kā izmaksājusi veselus trīs tūkstošus rubļu, tā toreiz bijusi liela nauda. Gadījušies amatnieki, kas sākuši strādāt, tad izņēmuši uz priekšu naudu, nodzēruši to un darbu pametuši. Pēc šiem gudriniekiem nākuši citi, kas rīkojušies tāpat. Pie darbnīcas būves strādāts visu 1900. gada vasaru (ieilga apdares

darbi — A. S.). Negals bijis arī ar sliktiem amata pratējiem. Mūrnieks uzmūrējis plīti darbnīcas apakšstāvā, bet tā dūmojusi. Viņš lūdzis nopirkt otru dūmeņa aizbīdni, kas esot vajadzīgs labākai vilkšanas regulēšanai. Rozentāls tad saniknots teicis, ka viņš pirkšot vēl trešo, ceturto aizbīdni, bet plītij taču jāvelkot. Šis pats mūrnieks uzmūrējis sienu. Grīdas bijušas jau izkrāsotas, te uzreiz siena sagruvusi. Pēc visa tā Rozentāls nožēlojis, ka iepinies ar mājas pirkšanu un pārbūvēšanu, ka labāk būtu viņš nopircis mazu nameli pie Līkā meža par trīssimt rubļiem un tur apmeties uz dzīvi. {...) Neraugoties uz savu šinī laikā depresīvo garastāvokli, Rozentāls bijis ļoti laipns un saticīgs ar vecākiem.»

1899. gada vēlā rudenī Rozentāls ļāva būvniecības darbiem apstāties, atlikdams pabeigšanu uz nākamo vasaru, jo nācās padomāt arī par savām tiešajām mākslinieka interesēm. Ar sarakstīšanos vien nepietika, bija jābrauc uz Rīgu un kaut kas konkrēts jāpasāk vēl līdz gada beigām. Rozentāls izmantoja B. Borherta viesmīlību un arī šoreiz apmetās viņa namā Pārdaugavā. Tur varēja ne vien izvietot no Pēterburgas un Saldus atvestās gleznas, bet arī dzīvot un turpināt strādāt gleznošanai piemērotos apstākļos. Jo svarīgi tas bija pašreiz, kad viņš gatavojās izstādei Rīgas Mākslas salonā, kur kopīgi reprezentēties nolēma četri latviešu mākslinieki: viņš, Vilhelms Purvītis, Gustavs Šķilters un Rihards Zariņš, Atmiņas par salonā rīkotās Purvīša un Valtera izstādes panākumiem tieši gadu iepriekš vairoja atbildības sajūtu. Nu atkal vecie «rūķi» satikās, lai gan pats «Rūķis» Pēterburgā nīkuļoja, tā aktīvākajiem biedriem aizbraucot un patstāvīgas mākslinieka gailas uzsākot.

Un tā decembrī Mākslas salonā tika atvērta izstāde, kas varēja notikt vācu mākslinieku biedrības «Kunstve-rein» vadītāja Dr. Engelharta visai labvēlīgās attieksmes dēļ, īpaši attiecībā uz Vilhelmu Purvīti. Interesanti, ka šajā izstādē tika pieaicināti jaunie mākslinieki Zariņš un Šķilters. Rihards Zariņš pēc trīs gadus ilgām mākslas studijām ārzemēs beidzot bija atgriezies Pēterburgā un iestājies darbā Valsts papīru spiestuvē, uzņemdamies zīmētāja komponētā ja pienākumus. Šajā lietišķās grafikas nozarē viņš strādās līdz pat mūža galam. Gustavs Šķilters savukārt tikai tagad gatavojās doties uz Parīzi, lai kādu laiku kļūtu par dižā Rodēna skolnieku.

Izstāde bija samērā labi apmeklēta, guva zināmus panākumus, taču jau ar pirmajām preses atsauksmēm Ro-zentālam nācās pieredzēt sarūgtinājumu, pat vēl vairāk. Ja žurnāla «Austrums» tā saucamajā «Sīkumu nodaļā» kāds kritiķis rakstīja cildinošāk par Purvīti un Zariņu, tā vēl bija pusbēda. Lūk, daļa šo tekstu:

«Rīgas Mākslas salonā pagājušā mēnesī bija izstādītas starp citām arī mūsu mākslinieku Vilhelma Purvīša, Riharda Zariņa, Jaņa Rozentāla un G. Šķiltera gleznojumi .. . Baltijas jaunāko mākslinieku pulkā latvieši tagad droši vien ieņem pirmo vietu: tie ir spirgti, bagātīgi, apdāvināti gari. Ne katram jau šie jaunie gari būs tik labi pieietami. un saprotami kā daži vecāku laiku «skolas» mākslinieki, bet nav liedzams, ka viņiem ir sava liela oriģinalitāte, kas var katru mākslas cienītāju pievilkt un valdzināt. Purvītis ir ievērojams dabas gleznotājs, dabas liriķis glezniecībā. Viņa gleznas par pavasara ūdeņiem, sniega atkušņiem, rietošās saules atspīdumu; ziemas vakaru ar nepārspējami skaisto, dabisko vizošo sniegu utt. . ..» Šķirodams reālistisko no iztēles augļiem, kritiķis par Rozentāla sniegumu saka: «. . . Rozentāls, kas agrākos darbos parādījās arvienu nepārspīlēts, veselīgs reālists, šoreiz bij izstādījis kādu bildi («Sage»), kas iesniedzās šai fantāzijas laukā.» Un vēl atgādināja Ļeva Tolstoja izteikumu: «Mākslas darbs ir tajā mērā dziļš, kādā tas saprotams tautai...»

īstais trieciens nāca tad, kad par šo pašu izstādi savu atsauksmi vācu avīzē «Duna Zeitung» publicēja Jānis Valters, kurš uzskatīja par iespējamu Rozentālu pat nepieminēt. Rozentāls ārkārtīgi apvainojās par senā drauga un studiju biedra netaktisko rīcību, un no šī brīža sākās viņu atsvešināšanās. Draudzībai pienāca gals, kaut arī abi prata palikt lietišķi korekti darba attiecībās, Rozentāls, kurš ar tādu sajūsmu bija pirms trim gadiem šajā pašā avīzē cildinājis Valteru, tagad par to saņēma atmaksu, kas viņam bija sevišķi sāpīga.

Bet toreiz, aizvadot deviņpadsmito gadsimtu un sagaidot jauno divdesmito, viņš vēl nenojauta šī trieciena tuvošanos, tāpat kā visi izjuta satraukumu, domājot par to, ko cilvēcei nesīs jaunais gadsimts. Pasaules izstāde Parīzē, būru karš ar angļiem, nesenie strādnieku nemieri tepat Rīgā un daudz, daudz kas vēl cits nāca prātā šajās pēdējās 1899. gada decembra dienās. Rozentāls pāspēja piedalīties kādā ziemassvētku eglītes sarīkojumā, kur satikās ar seno draugu, viņa vienmēr cienīto Daci Akmentiņu. Bet pašās gada beigās tomēr atgriezās’Saldū, jo jauno gadsmitu gribēja sagaidīt savā «Sapņu tornī». Viens viņš sēdēja savā vēl nepabeigtajā darbnīcā, kur telpas kaktā uz viņu ar baigajiem acu dobuļiem raudzījās no Pēterburgas pārvestais skelets. Priekšā uz galda gulēja jaunākais «Mājas Viesa Mēnešraksta» numurs, kurā blakus Rūdolfa Blaumaņa labākajai novelei «Nāves ēnā» bija publicēta viņa gleznas «Nāve» reprodukcija. Neko sacīt, zīmīgs klusās dabas uzstādījums...

Tikai tas, kurš līdz melnajām dzelmēm iepazinis vientulību, spēj īsti novērtēt kā dzīvībai līdzdotu dāvanu —• laimi būt cilvēku vidū, būt citu gaidītam, būt citiem vajadzīgam. Kas tā bija par dīvainu, nejēdzīgu iedomu — nobēgt, noslēgties, iegalvot sev, ka šis tornis būs tā vienīgā vieta uz pasaules, kur viņš varēs pilnībā nodoties mākslai, izdomāt bez steigas savas labākās domas, iesniegties tajos augstumos, kurus skatīt izdevies tikai nedaudziem izredzētiem? Kur bija radusies šī jaukā ziemas pasaciņa, kurai tik priecīgi svinīgs sākums un tik skumjas beigas? Un kur tā lielā strādāšana, ja vairākas nedēļas uz molberta balts, mēms audekls? Tikai vientulības melnās dzelmes un vairāk nekā.

Drīz pēc Jaunā gada Jānis Rozentāls aizbrauca uz Pēterburgu. 7. janvārī viņš uzrakstīja vēstuli Dacei Akmen-tiņai jau no turienes:

«Ļoti cienītā jaunkundze!

Piesūtu Jums šo Zariņa karti ar daudz sirsnīgam labdienām no viņa. Viņš Jūs pazīst no Jūsu Pēterburgas viesošanās, kur viņam bija tas gods pasniegt Jums no mākslinieku pulciņa kādu piemiņu. Ja nu Jums patikšana ir, tad variet karti izlietot. Es, zināms, ar viņu nekādas kaulēšanās nevedu, bet tikai tā starp citam pieminēju, ka Jūs vēlējaties kādus no viņa darbiem pirkt, un viņš pats tad ieminējās, ka tādā priecīgā atgadījumā pienāktos cenas pazemināt, kā tas mākslinieku starpā tiek darīts, un ka viņam būtu patīkami zināt savu ražojumu tik labās rokās. Protams, ka Jūs caur to nedrīkstētu justies piespiesta kaut ko pirkt — uz to ne viņš, nedz es neesam domājuši, bet es to lietu aizkustināju tikai tamdēļ, ka ja Jums patiešām uznāktu patikšana uz

tādām lietām, ka Jūs tad lai nedabūtu maksāt tikpat kā kaut kurš no mirstīgiem ļaudīm.

Pie šā atgadījuma priecājos izsacīt Jums dziļi sajustu paldies par jauki omulīgo eglītes vakaru, kurā man pēc ilgiem gadiem bij atkal reiz izdevība atdzīvināt sevī Jūsu senākos iespaidus un kuru siltums, jācer, tik ātri neizgaisīs.

Pēc jautrajām Rīgas dienām man te tagad rādās viss ļoti pelēks un drūms un neronas vēl nekādas īstas sajūsmas uz strādāšanu. Bet nu — pēc piedzīvojumiem jādomā, ka paģiras drīz izgulēsies. —

Ar sirsnīgākajām labdienām palieku

Jūsu

vecais, padevīgais Jānis Rozentāls.»

Tāds viņš bija vienmēr — draudzība ar viņu bija patīkama, bez pārspīlētiem kāpumiem un kritumiem. Viņš bija «aizturētas enerģijas» cilvēks. Un, ja šajā vēstulē viņš ieteicās par mākslinieces nemirstību un senajiem iespaidiem, kas viņā atdzimuši, tad tie nebija nedz glaimi, nedz mājiens uz kaut ko. Viņš vienkārši pateica to, ko domāja un juta.

Bet par vēstulē minētajām «paģirām» jāteic, ka, veco gadu aizvadot, mākslinieks pārdzīvojis smagu garīgu krīzi, spēju vientulības sajūtas uzliesmojumu. Viņam jau tuvojās trīsdesmit ceturtais mūža gads, un viņš traģiski uztvēra vientulību — vecie draugi soli pa solim no viņa atsvešinājās, bet tā, kuru viņš gaidīja nākam, nenāca. Un vēl: pirmie panākumi, ceļojums uz Vakareiropu, sapnis par savu darbnīcu, nākotnes nodomi, kas viņu bija spārnojuši, tas viss it kā bija beidzies ar īstenās, ikdienišķās īstenības apjautu, ko viņš vēstulē apzīmēja ar vienu vārdu — «paģiras».

Pēterburgā Jānis Rozentāls gatavojās piedalīties «Pavasara izstādē», bet kā šīs izstādes žūrijas komisijas loceklis pieredzēja īpaši karstas dienas. T. Kačalova grāmatā «Vilhelms Purvītis» raksta:

«. .. Drīz pēc tam — 5. februārī — notika «Pavasara izstādes» eksponentu sēde, kur Purvītis, kā parasti, tika ievēlēts žūrijā (šoreiz kā trešais). Bez Purvīša žūrijā bija vēl seši Kuindži audzēkņi un divi viņa draugi (J. Rozentāls un D. Gruščenko), no sešiem pārējiem žūrijas

locekļiem divi bija kuindžistiem draudzīgi noskaņo!!. Par kandidātiem žūrijā bija ievēlēti I. Repins un J. Valters. Tā no žūrijas 15 locekļiem 11 veidoja vienu «bloku» un balsoja organizēti «visi kā viens». Šo apstākli viņi izmantoja, lai vēl nesaudzīgāk nekā iepriekš izskaustu no izstādes zemas kvalitātes darbus. Uz izstādi bija atsūtīts 700 gleznu, telpas atļautu tās visas izstādīt, taču žūrijas kuindžistu «bloks» aiz profesionāliem apsvērumiem nolēma pieņemt izstādē tikai brīvi un gleznieciski risinātus darbus. Rezultātā vairāk nekā 400 gleznu tika noraidītas, bet pieņemti tikai 289 darbi no 98 autoriem (tas ir, caurmērā mazāk nekā 3 gleznas no autora). Noraidīto gleznu autoru vidū bija tādas slavenības kā batālists I. Rozens un E. Lipharts. Akadēmijas viceprezidents I. Tolstojs iebilda pret Rozena gleznu noraidīšanu, jo šī autora darbus katru gadu nopērkot Nikolajs II, bet kuindžisti tomēr nepiekāpās. Un tiešām, ieradies izstādē un neatradis ekspozīcijā Rozena gleznas, cars lūdza tās atnest un pēc tam šos darbus nopirka. Tā sausā akadēmiskā stilā izpildītās pseidopatriotiškās bataliju gleznas tomēr bija jāizstāda, bet arī tad kuindžisti neapmulsa un šos darbus tūlīt nosūtīja uz Ziemas pili . . .»

Un tomēr žūrijas darbā radās nekonsekvence... Vilhelmam Purvītim tika pieņemti 14 darbi, kurus viņš varēja izvietot atsevišķā telpā, Jānim Valteram bija iespēja parādīt 13 gleznas, tātad krietni pāri T. Kačalovas izrēķinātajam vidējam gleznu skaitam uz vienu izstādes dalībnieku. Sākās neapmierinātība ar žūrijas darbu, savstarpēji apvainojumi.

Jānis Rozentāis «Pavasara izstādē» piedalījās ar desmit gleznām, to skaitā bija Līvenes un Purvīša portreti. Tas, ka māksliniekam nebija izdevies iekļūt grupējumā «Mir iskusstva», viņam drīz vien atriebās. Tajā pašā

1900. gadā S. Djagiļevs rakstīja: «Tādu mākslinieku kā Svirgello, Borherts, Rozentāis vienīgā nozīme ir tā, ka viņi varbūt mazina publikas principiālo nepatiku pret visu, kas tiek uzskatīts par «jauno», jo viņu darbos manāma tieši tā visiem saprotamās banalitātes stīga, kura samierina pūli ar jebkuru virzienu.» Jau pati Rozentāla nostādīšana blakus Svirgello un Borhērtam ir tīšs «veiklā un gudrā» kritiķa paņēmiens, un attiecībā uz «visiem saprotamo banalitāti» jāteic, ka to varbūt varēja saskatīt Rozentāla simboliskajos darbos, taču par kādu banalitāti var runāt profesionāli spoži nostrādātajos firstienes Līvenes un Vilhelma Purvīša portretos, kas bija izstādīti topavasar.

Tā S. Djagiļevs tīši vai netīši radīja pirmo plaisu mūsu mākslinieku lielajā trijotnē. To vēl paplašināja Jāņa Valtera gribēta vai negribēta neuzmanība, kad viņš avīzē «Dūna Zeiiung», rakstīdams par «Pavasara izstādi», atkal nepieminēja Jāni Rozentālu. Ar drūmām noskaņām Rozentāls topavasar atgriezās Saldū, un vajadzēja paiet vēl krietnam laikam, kamēr viņš atguvās, varēja nodoties darbnīcas izbūves darbiem un gleznošanai.

Turpretī starp V. Purvīti un J. Valteru nodibinājās vēl ciešāka draudzība. Kaut arīPurvītis bija uz pastāvīgu dzīvi apmeties Rīgā, Nikolaja (tagad Gorkija) ielā 6, dz. 5, viņš bieži uzturējās Jelgavā Valtera mājā, kopā ar draugu devās dabas studijās, taču viņu tur saistīja arī klusa cerība — viņam, patika viena no abām māsām Štel-maherēm, kuras it kā attēlotas Valtera diplomgleznā «Tirgus Jelgavā». Pa to laiku Purvīša dzīvoklī Rīgā mitinājās Rūdolfs Blaumanis, kurš par šo iespēju 1900. gada 10. martā rakstīja Viktoram Eglītim, izsaukdamies:

«... Kas man par laimi! Es dzīvoju ar latviešu lielāko gleznotāju Purvīti vienā dzīvoklī.»

Rūdolfu Blaumani ar Vilhelmu Purvīti iepazīstināja Jānis Rozentāls. Viņš arī bija tas, kurš Blaumani pārliecināja par Purvīša talanta lielumu, kad Purvīša slava vēl tikai ausa. Tā tas bija.

Bet atgriezīsimies Saldū, kur ar pavasari Striķu ielā Rozentāla gruntsgabalā atkal bija vērojama rosība un darbi gāja vaļā. Pats mākslinieks cīnījās ar meistariem; nevīžību un paviršību darbā viņš necieta. Tika izplānots augļu dārzs, iestādītas ābelītes. Par skaistumu arī nācās padomāt — kur stādīt puķes, kur krāšņuma kokus un krūmus.

Pavasaris Jānim Rozentālam arvien bija iemīļotākais gadalaiks gleznošanai, studijās iešanai vai, kā mākslinieki saka, «mālēšanai». Viņu varēja sastapt kaut kur Cieceres gravā, pie ezera vai Brocēnu apkaimē. Sākdams vēl ar pēdējo sniegu, šajā gadā Rozentāls uzgleznoja virkni gleznu un portretu: «Pie strauta», «Mākslinieka dārzā» (kur redzams Rozentāla tēvs), «Kalnsētas parkā» (ar fauniem fonā), «Lauku sēta» (Uķi), «Pie kamīna», «Vicinska portrets», «Vicinskas portrets», «Veltas Drei-

bergas portrets» un vienu no saviem vislabākajiem portreta mākslas paraugiem — «Pašportrets», kas jau pieteic jaunu ievirzi mākslinieka gleznieciskajos meklējumos, pasvītrotu formas un satura vienību. Šī nelielā glezniņa krasi atšķiras no iepriekšminētajiem portretiem., kas radušies dažādu blakusmotīvu ietekmē un dažkārt ari atkarībā no pasūtītāju gaumes. U. Skulme un A. La-piņš savā grāmatā tomēr it visur uzsver mākslinieka domāšanas patstāvību un paškritiskumu:

«Dažs labs saldenieks gājis līdzi māksliniekam, kad tas gleznojis studijas. Tie novērojuši, kā reiz, gleznojot uz maza kartona saulrietu, Rozentāls neapmierināts nokasījis gleznojumu un sācis no jauna, līdz studija viņu apmierinājusi. Parasti savas mazās studijas Rozentāls gleznojis, sēdot uz saliekama krēsla, un turējis uz ceļgaliem krāsu kasti, kuras vākā bijis iestiprināts audekla gabaliņš.»

Daudzi saldenieki nākuši pie mākslinieka tāpat vien paskatīties, remdēt ziņkāri, bet Rozentāls pret visiem bijis iecietīgs, sirsnīgs un atsaucīgs. Viņš aktīvi piedalījies Saldus sabiedriskajā dzīvē, Sadraudzīgās biedrības pasākumos, iemantojis tādu autoritāti, ka Saldus «runas vīri» gribējuši vienbrīd viņu iecelt pat par pilsētas galvu. Saglabājies diezgan daudz ar šo laikposmu saistītu fotogrāfiju, kurās Rozentāls vienmēr elegantā uzvalkā un ar spieķi redzams dažādās pozās, piemēram, sarunā ar Saldus krāsotāja Macāta meitām.

Augustā Saldū gatavojās ievērojamam notikumam pilsētiņas dzīvē. U. Skulme un A. Lapiņš par to sniedz šādas ziņas:

«1900. gada augustā Rozentāls bija ieradies uz pārbūvētās Saldus baznīcas iesvētīšanu. Šai pārbūvētai Saldus baznīcai mākslinieks gribējis par velti uzgleznot jaunu altārgleznu, jo vecā bijusi stipri bojāta un turklāt to vēl kāds kareivis 1855. gadā sagraizījis. Rozentāls piedāvājies šinī lietā mācītājam Bekeram un baznīcas patronāta priekšniekam Rekem, bet ticis rupji noraidīts. Reke veco altārgleznu aizsūtījis uz Vāciju, kur tā par piecsimt zelta rubļiem restaurēta. Savai iecerētai altārgleznai mākslinieks (Rozentāls — A. S.) par saturu gribējis ņemt Kristu un samariešu sievu.

Te jāpiezīmē, ka meti šai gleznai bijuši vairāki un pati glezna tikusi ari pagatavota varbūt pat tādā lielumā,

kā bijis domāts Saldus baznīcai. Ir saglabājies kāds fotouzņēmums, kur šim motīvam pozē pie akas Borherts, saģērbies kā Kristus, un Rozentāla drauga Jaunkainiņa sieva modernā apģērbā kā samarieša sieva.»

Te nu sasummējas apstākļi, no kuriem kļuva atkarīga vēl viena liktenīga izšķiršanās Rozentāla mūžā. Baltvācu mākslinieks Bernhards Borherts bija viesojies Saldū pie Rozentāla jaunuzceltajā darbnīcā, pat pozējis iecerētajai Saldus baznīcas altārgleznai, kuru vietējie garīgie tēvi rupji noraidīja. Šeit tapa arī interesantais «Borherta portrets», kurā vācu mākslinieks redzams tādā kā puskrēslā, kurā uzmirgo degošs papiross. Satiekoties tika spriests par visu, arī par provinces nāvējošo ietekmi uz mākslinieku un par priekšrocībām, kādas māksliniekam tomēr paveras kaut vai tādā pilsētā kā Rīga. Borherts uzmanīgi atgādināja, ka viņa mājas durvis Rozentālam vienmēr atvērtas. Purvītis pareizi darījis, apmezdamies Rīgā. Izstāde pēc izstādes. Decembrī būšot salonā pirmā patstāvīgā ar turpat pusotra simta darbiem. Tā Borher-tam stāstījis Engelharts. Un Rozentāls kļuva domīgs, kaut centās atvairīt vilinājumus, kas tik_ ļoti nesaskanēja ar viņa principiem, ar to, ko viņi ar Ādamu Alksni uzskatīja par svētu. Bet šaubu velniņš jau bija piezadzies klāt.

Šo ziemu vel mākslinieks izturēja savā «Sapņu tornī», tad to pameta un aizbrauca uz Rīgu, atgriezdamies Saldū arvien retāk un retāk. Līdz beidzot, kā stāsta, viņa darbnīcā mājinieki pasākuši žāvēt veļu.

XV

IZSTAIGĀT DAUDZUS CEĻUS

«19. gadsimta beigās — 20. gadsimta sākumā,» raksta mākslas zinātniece Skaidrīte Cielava, «latviešu gleznotāji sadūrās ar trim spēcīgiem mākslas virzieniem — jūgendstilu, simbolismu un impresionismu.» Arī reālistam Jānim Rozentālam, kā par to jau pārliecinājāmies un vēl pārliecināsimies, nācās, varbūt pat bija nepieciešams, izjust šo virzienu stiprās un vājās puses, lai vēl drošāk nostiprinātos savā — rozentāliskajā īstenības skatījumā, savā — rozentāliskajā mākslas valodā.

īpaši te jāmin simbolisma virziens, kas ienāca Krievijas mākslā pa dažādiem ceļiem un nosacīja ne viena vien mākslinieka daiļrades ievirzi. Tajā skaitā ari Rozen-tālam cilvēcīgi tuvā Bernharda Borherta meklējumus.

1901. gada pavasari, atgriezies no Pēterburgas, Jānis Ro-zentāls, drauga uzaicināts un pierunāts, apmetās uz pastāvīgu dzīvi pie Bernharda Borherta viņa māja Pārdaugavā, Kalnciema ielā 39. Draugs bija jau apprecējies, .viņa dzīves biedre arī bija gleznotāja, vācu aprindās pazīstamā jaunā māksliniece E. Šveinfuite. Borherti uzņēma Rozentālu savā mājā ar patiesu laipnību, ierādīja telpas darbam un atpūtai. Nu viņi vēl ciešāk sadraudzējās un kopīgi kala nākotnes plānus. Tikai viena atruna — tie bija ļoti atšķirīgu lielumu talanti. Lūk, ko par abiem Borhertiem uzzinām Teodora Zaļkalna pirmajā ar Kriša Mednieka pseidonīmu parakstītajā rakstiņā «Pēterburgas Avīzēs»; «Borherta kunga darbi vai — kā man vislabāk gribētos teikt — nedarbi pirmā acumirklī varbūt pilnīgi pārsteigs mūsu pa daļai naivo mākslas cienītāju. Esam ar maz izņēmumiem paraduši pastāvīgi redzēt peizāžas, portrejas un paretam žanru. Tie mums vismaz kas jauns — retāks. Borherts mūs pārsteidz ar veselu mudžekli kailu sieviešu. Gļēvi sieviešu tēli visādās, parasti neveiklās, klašu un ilustrāciju pozās, bez jebkādas kustības, bez ekspresijas un zīmējuma. Grūti iedomāties, ka kādreiz līdzīgā tēlā varētu ritēt asinis un iezagties jel mazākā jūtu un kaislības dzirkstele. Dažnedažādas, no vācu ilustrācijas lauka līdz bezgaršībai atkārtotas alegoriskas piedevas; nejēdzīgi zīmēti ķēmi, zem kuriem autors domā rūķus, varžu ķēniņus, zilas brī-numpuķes, kraukļus un vēl citus līdzīgus brīnumus un putnus, grib šīm figūrām piedot pasakainu būtņu nokrāsu jeb rakstu. Negribu liegt, ka krāsu kompozīcija un harmonija izdevusies diezgan patīkami, bet nekādi nevar teikt, ka tas spētu izturēt nopietnu kritiku.» Citi vērtētāji tāpat norādīja uz Borherta un Borhertes-Šveinfur-tes darbu salkanību kā rezultātu viņu neveiksmīgajos meklējumos simbolisma virzienā. Te bija tā visu noteicošā plaisa starp teorētiskajiem pieņēmumiem un realizācijas spējām.

It kā to pašu, taču būtībā pilnīgi pretēju ceļu savā saskarsmē ar simbolismu gāja Jānis Rozentāls. Arī šī virziena principus viņš gribēja pakļaut savai tēmai, tēmai

par latviešu tautas likteņiem. Tā tika iecerēta un uzgleznota «Melnā čūska...», kurai laika gaitā mēģināts piedēvēt dažādu simboliku, bet kas ar savu tēlainību tomēr ir sveša nosaukumā izmantotajam tautas dziesmas motīvam.. Nemazinot šī darba gleznieciskās kvalitātes, tomēr «Melno čūsku» nav iespējams organiski iekļaut Rozentāla mantojuma labākajā daļā. Tas ir tikai radošs meklējums noteiktā virzienā.

To netieši apliecina citi Jaņa Rozentāla tā laika veikumi, īpaši tie, kas saistīti ar mākslinieka braucienu uz Varšavu 1901. gada pavasari, par ko U. Skulme un A. Lapiņš savā grāmatā pastāsta:

«Šā paša gada (1901) pavasari Rozentāls saņēma dažus pasūtījumus no kāda barona Varšavā. Ieradies Varšavā, viņš apmetās pie sava drauga un studiju biedra arhitekta P. Federa, kurš politehnikumā pasniedza arhitektūru un projektēšanu būvinženieriem.» Te jāpapildina ar biogrāfiskām ziņām, ka Jūlija Federa brāļadēls Pēteris Feders bija divus gadus jaunāks par Rozentālu, taču jau 1894. gadā pabeidza Pēterburgas Mākslas akadēmiju un ieguva būvtiesības par darbu «Ķeizarisko staļļu būvprojekts», par ko viņam piešķīra mazo zelta medaļu. Feders bija tuvs «Rūķa» pulciņam, sevišķi sadraudzējās ar V. Purvlti un J. Rozentālu. «No šī laika,» tālāk stāsta U. Skulme un A. Lapiņš, «mums saglabājušies vairāki krietni Rozentāla darināti portreti. Pirmkārt paša arhitekta Federa portrets, vienā vai pāris seansos veikli uztverts. Labi raksturots druknā, bet kustīgā mākslinieka straujais pagrieziens pret skatītāju. Otrs — kolorītā bagātā, eļļā gleznotā Ludmilas Aleksandrovnas Šteinhei-les-Kameņevas ģīmetne pilnā stāvā, iekšainā. Pasteļu krātiņiem izpildīts vēl viens Rozentāla Šteinheiles-Kameņe-vas portrets ar ceriņu pušķi. Šis portrets pastelī ir viens no reti labi saglabātiem meistara darbiem šajā tehnikā.

Pēc dažām ziņām, Rozentāls ar Šteinheili-Kameņevu iepazinies Jāzepa Vītola dzīvoklī Pēterburgā. Ir zināms, ka vēl ir divi viņas portreti, no kuriem viens atrodas mākslinieka ģimenē. Mākslinieks Šteinheili-Kameņevu ļoti cienījis, pat bijis iemīlējies.

Šteinheile-Kameņeva dzimusi 1868. gadā, mirusi 1920. gadā. Viņas jaunavas vārds — Orlova. Pēc tautības viņa — krieviete. Būdama jau trīsdesmit gadu veca,

viņa piegriezusies teātrim. Darbojusies Komisarževskas un agrākā Suvorova teātrī... Šteinheiles-Kameņevas vīrs jūsmojis par Rozentālu, viņš vēlējies, lai viņa sievas portrets nokļūtu muzejā. Par portretu ar ceriņu pušķi viņš stāstījis, ka tas veikts dažās stundās sevišķā Ro-zentāla sajūsmas brīdī.»

Zīmīgi, ka Rozentālu kā cilvēku arvien pavadījusi kaut kāda īpaša interese par aktrisēm un dziedātājām, ka tieši māksliniecē viņš saskatījis savu sievietes ideālu. Arī Kerija Grotuse mēģinājusi gleznot, centusies izprast mākslu, un šis apstāklis kopā ar viņas nesavtību bija viens no viņu tuvības stūrakmeņiem. Šajā tuvībā tika ievērotas smalkas, tikai viņiem abiem saskatāmas robežas, par ko liecina Kerijas Grotuses rakstītās vēstules Jānim Rozentālam. Kādā jūnija sākumā rakstītā vēstulē viņa priecājās par Rozentāla sekmīgo braucienu uz Varšavu, bet ne mazāk par to, ka jūlijā viņiem būs izdevība satikties Mazvirbos.

1901. gada vasarā Rīga gatavojās atzīmēt savas pastāvēšanas 700. gadadienu. Presē parādījās raksti gan par iecerētajām svinību programmām, gan pašu atzīmējamo faktu. Rīgas Latviešu biedrība ar kājām un rokām bija par jo pompozu gadadienas atzīmēšanu, jo «māmuļas» tēviem nu atkal reiz radās izdevība sevi parādīt carismam patīkamā gaismā. Ar lunkanām mugurām daļai no viņiem jau bija izdevies iespraukties Rīgas domē, kur tie palīdzēja realizēt prettautisku politiku. Redzīgākie tomēr pamanīja šo līdēju netīro centību un mēģināja protestēt. Kaut ko protestam līdzīgu atgādināja ari vairāku latviešu rakstnieku atsacīšanās no sadarbības ar Pētera Zālītes vadītajiem izdevumiem, kas domes vēlēšanās gāja roku rokā ar vāciešiem.

Atgriezies no Varšavas, Rozentāis atlasīja darbus un iesniedza tos Baltijas mākslinieku retrospektīvajai izstādei, kas bija viens no Rīgas 700 gadu jubilejas svinību pasākumiem. Rīgas mākslas salonā tika izstādītas 308 gleznas un 42 skulptūras. Izstādē bija eksponēti visu to Eiropā pazīstamo mākslinieku darbi, kuri bija nākuši no Baltijas provincēm, kaut piederēja pie vācu un krievu mākslas skolām. No latviešiem piedalījās tikai četri mākslinieki: Viīhelms Purvītis, Jānis Rozentāis, Rihards Zariņš un Jānis Valters. Viņu piedalīšanās šajā izstādē parādīja, ka, lai gan latviešu mākslinieku iekarotās pozī-

rijas vēl nav necik plašas, tomēr viņi jau ir spēks, ar ko jārēķinās. Rozentāls izstādīja divas gleznas: «Purvīša portrets» un «Nāve».

Rīgas 700 gadu jubilejas svinību centrs atradās Esplanādes (tagad Komunāru) laukumā, kur bija no koka sabūvēts daudz visādu paviljonu, restorānu un kafejnīcu, kas kopumā veidoja it kā nelielu pilsētiņu ar ielām un laukumiem. Visur tika skandināts par izejām briesmu gadījumos, jo Hodinkas traģēdija Maskavā ļaudīm vēl bija labā atmiņā. Reklāmas troksnī, visādu izpriecu un ērtību piedāvājumos it kā pavisam aizmirsās, kādēļ tad īsti šie svētki tiek rīkoti.

Jūlijā Rozentāls aizbrauca uz Saldu, lai paskatītos, kā māsai un vecākiem viņa mājā klājas. Nekā priecīga tur viņš neatrada. Māte bija pavisam sagurusi, bieži slimoja. Ari tēvs vairāk pa istabu vien dzīvoja. Viss gāja uz galu. Redzētais viesa skumjas. Un Rozentāls nožēloja, ka bija izšķiedis spēkus un līdzekļus nevienam nevajadzīgajam «Sapņu tornim». Atlikās tikai padomāt, kā nodrošināt vecākiem mierīgas dienas.

Septembrī Rozentāls atgriezās Rīgā, jo viņu gaidīja pienākumi Rīgas Latviešu biedrībā, kur, starp citu, viņš kopā ar V. Purvīti bija ievēlēts arī lugu konkursa žūrijas komisijā. Par to uzzinām no Annas Brigaderes intervijas avīzes «Pēdējā Brīdī» korespondentam 1928. gada feb-bruārī, kas tika sniegta sakarā ar viņas lugas «Izredzētais» pirmizrādi. Anna Brigadere pastāstīja:

«... Jo «Izredzētais» būs jauns tikai skatītājiem, man tas ir zināmā mērā atkārtojums. Šo darbu sacerēju 1901. gada. Tas ir mans pirmais dramatskais mēģinājums, ko savā laikā zem moto «Excelsior» iesūtīju Rīgas Latviešu teātra izsludinātai sacensībai uz godalgu. Zem šī moto lugu izrādīja kā vienu no četrām, kas bija atradušas ekspertu komisijas atzinību. Sakarā ar cenzūras nelabvēlību pārējās lugas neizrādīja, un tā godalgas palika neizspriestas.

Par lugu, kurai bij tas pats virsraksts, man tolaik nācās dzirdēt dažus pārmetumus, bet Purvītis un Rozentāls, kas arī bija starp ekspertiem, toreiz mani aizstāvēja. Tagad varu arī atklāt, ka gleznotājam Smuidrim, kas darbojās lugā, ir daži kopēji vilcieni ar nelaiķi mākslinieku Rozentālu.»

Smuidris, kā izteicās pati autore, «iet bojā ne tik daudz paša, kā likteņa un sievietes dēļ». Grūti pateikt, kāpēc Rozentāls šo lugu aizstāvēja, jo vainas meklēšana likteni nesaskanēja ar viņa principiem, viņš uzskatīja, ka cilvēkam ir jaciņās par dzīvi. Interesanti ir tas, ka literāti sāka pievērst uzmanību māksliniekiem (Blaumanis un Poruks pirmie), tos attēlot savos darbos. Šā paša 1901. gada beigās «Mājas Viesa Mēnešraksts» publicēja garu jo garu. vietumis visai asu dzejojumu «Ziedoņa sapnis». Tā autors dzejnieks Fallijs. Šodien, protams, mazliet anahroniski skan šie vārsmojumi, taču ari tas mazums, kas te pateikts par Jāni Rozentālu, šķiet svarīgs mākslinieka daudzpusīgākam raksturojumam.

Es teicu, es noguris jūtos.

Es skatos, kur atsēsties.

Es skatus, kur Rozentāls, draugs mans —

Ar draugu man patriekties!

Tas humorists nav, tik garša —

Mākslā garša ir tam!

Kā es, tas iilistru naidnieks,

Kā man tik pipot tam.

Mēs pīpojam abi, tik abi Pīpes mēs nevaram ciest!

Ja kādam pīpe zobos —

To pavēlam kaktā sviest.

Es pīpotājs kaislīgs esmu,

Un bieži vien tabaks man savs.

Rozentāls mazāk kaislīgs,

Tik tabaks tam allaž savs.

Kad man nav tabaka sava,

Tad teic tas man kā jau draugs:

«Tev, liekas, nav papirosu, —

Man tabaka pilns vēl trauks!»

Arī tagad man gribas smēķēt —

Par nelaimi, tabakas nav!

Tādēļ es meklēju draugu —

Bez labuma draudzība nav.

Lūk, sēd tas zāles malā.

Tam sēdeklis dīvāns mīksts.

Tas pīpo, dos man dūmu —

Ne advokāts tas, ne sīksts.

Kā stoiķis vienaldzīgi Uz publiku noskatās tas,

Tam blakus uz dīvāna sēstos —

Sniedz dārgu man etviju tas.

Tik nav tas pie laba prāta,

Tāds saskābis liekas mans draugs.

Es uzsāku sarunu jautru:

Vai rakstniecība mums plauks?

Pūš Rozentāls kuplu dūmu,

Pret atzveltni atzveļas.

Es daru to pašu un gaidu,

Kādu dos spriedumu tas?

«Lai rakstniecība mums plauktu,

Vaig lielu rakstnieku.

Un tādu mums diemžēl nava.»

Es pārsteigts saucu: na nu!

«... Mēs rakstniekus desmitiem skaitām,

Bet audzis par tādu — neviens.

Kas apzinīgs mākslinieks būtu,

Tāds rakstnieks mums — neviens!

Tie visi mums diletanti,

Pēc paraugiem mēģinās tie;

Nav mākslā tie audzināti —

Tā mazie, kā slavenie.

Tiem dāvanas, dažam pat talents,

Tik tālu tie netiks nekur —

Neizglītība tos visus,

Tos visus vēl tartarā tur.»

Tālāk tekstā, kur it kā Rozentāls izsaka savas domas par Blaumani, Deglavu un Poruku, katram savu vainu atrodot, pavīd paša Fallija izsaucieni un spriedumi: «Kā apstulbis klausos un brīnos,» — vai: «Mūs, rakstniekus,

kritizē katrs.» Sis Fallija garais dzejojums sacēla lielu brēku, jo īpaši «māmuļas» vadoņu starpā, kur vairums bija — advokāti ar pašu Fridrihu Grosvaldu priekšgalā. Fallijs viņu pretuzbrukumus nevarēja aizmirst līdz pat mūža galam, uzskatīja viņus par savu nelaimju vaininiekiem, un tur bija daļa taisnības.

Neraugoties uz augošo popularitāti un arvien plašāku līdzdalību Rīgas mākslas dzīvē, Rozentāls arvien vēl jutās vientuļš. Gandrīz vai vienīgais morālais atspaids šai laikā viņam bija Kerijas Grotuses draudzība, viņas palīdzība, viņas vēstules. Kerija dzīvoja Spārē, no kurienes viņa, piemēram, 24. septembra naktī rakstīja tādus vārdus:

«Mīļais, vecais ņurdētāj!

Sirsnīgs paldies par Jūsu mīļo vēstuli, kurā man parādīts tik daudz uzmanības. Jūs agrāk par mani dažkārt smējāties, ka es esmu un palieku tāda pati neatkarīgi no gadiem un apstākļiem. Nu, tagad es tā vairs par sevi nevarētu teikt. Daudz kas manī un manā apkārtnē ir mainījies, tikai mana sirds joprojām ir palikusi tā pati, un, ja kāds tajā vienreiz iekļuvis, maza, silta vietiņa sirdī tam vienmēr tiek saglabāta. Priecājos, ka arī Jūs tur savu vietu radāt. Jūs man vienmēr parādījāt sirsnīgu uzmanību un līdzdalību manā liktenī, un, vai mēs turpināsim sazināties, vai mūs šķirs gadi, vienmēr man būs patīkami par Jums kaut. ko dzirdēt un uzzināt. Ir brīnišķīgi, ja kaut kur pasaulē mīt sirsnīgs draugs, ja tu to zini, ka viņš ir, — tas dod drošības sajūtu. Un, kā tas dzīvē nereti gadās, vai nu tiekoties, vai arī domās, vai vēstulēs iespējams viens otram sirsnīgi paspiest roku un teikt: «Es vēl esmu, zinu, ka arī Tu esi, kopā ar Tevi priecājos, kopā ar Tevi skumstu.» Dažreiz grūtos brīžos tālā drauga pasniegtā roka ļoti noder, un tad gribētos mīļo roku personīgi paspiest un pateikties. Ja tas tā nenotiek, tad to jāizdara spalvai. ..»

Tālāk vēstulē Kerija pastāsta par to, kā viņu sajūsminājuši rudens saules stari, kas pavedinājuši aizstaigāt līdz ezeram un mežam un iegrimt skaistajā dabā. Šis saules staru motīvs reiz uzplaiksnīs īsi pirms Rozentāla mūža rieta tālajā Somijā, un kļūs saprotams, kāpēc tas pēkšņi saviļņojis mākslinieka dvēseli.

Decembra sākumā Rīgas Mākslas salonā lika atklāta Jaņa Rozentāla un Bernharda Borherta kopīga personāl-

izstāde, varētu teikt, divu visai atšķirīgu gaumju un kvalitāšu salikums. Arī atsauksmes par izstādi bija ļoti dažādas. Starp tām ar savu lietišķumu un kritisko asumu izcēlās Kriša Mednieka «Pēterburgas Avīzēs» 19. decembrī ievietotā recenzija, kurā par Rozentāla darbiem, starp citu, bija teikts:

«Kad aplūkoju Jaņa Rozentāla gleznas, vispirms uzmācas jautājums: «Vai tās patiesi var būt viena un tā paša mākslinieka ražojumi?» Rozentālu mēs vispirms pazinām kā apdāvinātu žanristu, kas izveicīgi zīmēja un raksturoja tautas tipus. Savu gaitu kā mākslinieks viņš uzsāka taisni tad, kad krievu jauno mākslinieku paaudzi pārsteidza Vakareiropas un Skandināvijas modernā māksla, par kuru arī Rozentāls kā sa jūtīga daba karsti ieinteresējās. Te nu rodas jauni uzskati, jauni jēdzieni, kuri mainījās līdz ar katru jaunu individualitāti modernajā mākslā. Tas spilgti atspoguļojas arī Rozentāla darbos, caur ko ceļas lielā savādība un nepastāvība, pa daļai pat nepastāvība. Un, tā kā viņa izstādītās gleznas nav viena laika bērni, bet starp vienu un otru no viņām — cik noprotams — būs pagājuši vairāki gadi, tad šī ne visai teicamā daudzpusība sevišķi stipri sajūtama. Pa daļai nepastāvīgs viņš arī savā tehnikā. Rozentāls allaž meklē un meklē, un pēc še redzamām gleznām var domāt, ka viņš katrā no pārdzīvotiem virzieniem spētu gūt lielus panākumus.»

Tieši te, runādams par Rozentāla glezniecības daudzveidību, kaut ari nepelnīti kritiskā ievirzē, Krišs Mednieks alias Teodors Zaļkalns pats pirmais uztvēris šo māksliniekam raksturīgo daiļrades iezīmi, jo kā neviens cits pirms viņa Rozentāls «meklēja un meklēja», ļan tā radās ne vien dažādās tehnikās darinātas gleznas, bet arī grafikas, akvareļi, freskas. Ir mākslinieki — viena ceļa gājēji — un ir tādi, kas grib un var izstaigāt daudzus ceļus.

XVI

PĒC KĀDA KONCERTA

Pagaidām dzīve nerādīja laipnu vaigu, šķēršļi cits aiz cita bruka ceļam priekšā. Nauda, cik nāca, tik aizgāja — vēl joprojām līdz galam nebija nokārtoti parādi par Sal-

dus darbnīcas būvi. Bet te no Ventspils pienāca pilsētas galvas brīdinājums, ka Rozentāls joprojām nav nokārtojis gruntsgabalu pirkuma līgumā paredzētās prasības, un piedraudējums šos gruntsgabalus atsavināt. Vārdu sakot, 1902. gads Rozentālam iesākās ar daudzām netīkamām rūpēm un, galvenais, bez izredzēm. Šādā nomāktā garastāvoklī viņš atlasīja darbus Baltijas ceļojošo izstāžu biedrības otrajai ceļojošajai izstādei, ko bija nodomāts parādīt Rīgā, Jelgavā, Rēvelē, Liepājā un Min-henē. Šajā izstādē piedalījās vēl trīs jauni latviešu mākslinieki: Voldemārs Matvejs, Aleksandrs Štrāis un Voldemārs Zeltiņš. Tad — kārtējais brauciens uz Pēterburgu, «Pavasara izstāde», kur eksponējās arī Vilhelms Purvitis un Jānis Valters, lai gan jau bija kļuvuši par akadēmijai naidīgās izstāžu biedrības «Mir iskusstva» īsteniem biedriem.

Pēterburgā Jānis Rozentāls satikās ar tur dzīvojošo Rūdolfu Blaumani, kas bija pagalam norūpējies par jaun-iznakošajam «Pēterburgas Avīzēm». Rozentālam tā vien gribējās pavaicāt vecajam draugam: «Tad ko tu bāzi galvu šajā cilpā?» Blaumanis, kā viņš pats sīki jo sīki izstāstīja, bija strādājis vaiga sviedros, lai iztaisītu «Pēterburgas Avīžu» paraugnumuru un izstrādātu pēc iespējas progresīvāku darbības programmu, bet, lūk, ko cērt pretī kaut vai tas pats «Austrums» janvāra burtnīcā: «Pēc gandrīz 40 gadu gara starplaika Pēterburgā atkal sāk iznākt avīze zem tā paša nosaukuma kā pirmo reizi. Caur to izdevējs grib izteikt, ka viņš dzīs to vagu tālāk, ko pirmās «Pēterburgas Avīzes» iesākušas. Bet mums tomēr liekas, ka šī nosaukuma piesavināšanās ir uzurpācija; vajadzēja vismaz pielikt kādu vārdiņu klāt, p. p., «Jaunās P. A.» vai citādi. Nosaukumam «Pēterburgas Avīzes» ir latviešu attīstības vēsturē sava noteikta nozīme, un to vajadzēja atstāt neaizskartu. Bet arī tendences ziņā toreizējās «P. A.» ir tautiskās strāvas nodibinātājas, tagadējās — šīs strāvas apkarotājas; jo «par nopietnākiem pretiniekiem nekā sveštautiešus «Pēterburgas Avīzes» uzskata dažas šķiras, partijas un strāvas pašu latviešu mājās. Šim brīžam valdošā šķira pie latviešiem ir konservatīvā jeb tā sauktā vecā strāva. Šīs strāvas nenoliedzamie nopelni ir tautiskās apziņas modināšana pagājušā gadu simteņa septiņdesmitajos gados. Tā it kā sastingusi savos vecajos uzskatos un nespēj

vairs iejūsmināt un sevim līdzi raut jauno paaudzi. Pat vēl vairāk, tā top netaisna pret jauno paaudzi, runādama ar uzpūtību par saviem nopelniem un noliegdama jauniem ideālus centienus. «Pēterburgas Avīzes» ir turpretim tajās domās, ka ari jaunajai strāvai ir savi ideāli un tādēļ arī tiesības pastāvēt. «Pēterburgas Avīzes» centīsies sekot jaunās paaudzes ideāliem un, kur tos atradīs par derīgiem, pūlēsies arī izvest dzīvē.»

Bet kādi ir šie jaunie ideāli? To mums «P. A.» tuvāki neapzīmē.» To nezināja arī kritiķi no paša «Austruma». Tādas un tamlīdzīgas polemikas radās un gaisa, kā nebijušas, toties jo cītīgi tā laika preses izdevumos tika ziņots par dažādu amatu sadalēm Rīgas Latviešu biedrības komisijās, kur virsroku vienmēr guva advokāti, mācītāji un namsaimnieki. Šādā gaisotnē ne vienam vien latviešu kultūras darbiniekam nācās pārdzīvot dziļas šaubas par veicamā darba lietderību un progresa iespējamību. Varēja domāt, ka arī Rozentāis sācis atsvešināties no Saviem jaunības ideāliem, sadurdamies ar dzīves tiešamību, kurā noteicošais faktors bija mantas stāvoklis. Zīmīga šai ziņā bija «Pēterburgas Avīžu Literāriskajā Pielikumā» 1902. gada 3. numurā publicētā Saruna, kurā piedalās divi dažādu paaudžu mākslinieki un mākslas kritiķis. Piemēram tiek izraudzīts Rozentāla darbs «Pēc dievkalpojuma», kas kritiķim šķiet sekošanas cienīgs paraugs. Seko atbilde: tādus darbus neviens nepērk; ja grib eksistēt, māksliniekam jāpielāgojas publikas gaumei un prasībām. Blaumanis, kurš vadīja šo avīzes literāro pielikumu, labi zināja mākslinieku dzīves un darba apstākļus. No briesmām nonākt pilsonības atkarībā viņš brīdināja ne vien savus spalvas brāļus, bet arī māksliniekus. Un sevi pašu.

Rozentālam šķita, ka viņš apstājies uz vietas, apkrauts sīkiem, amatnieciskiem «maizes» darbiem. Par to raksta Jānis Jaunsudrabiņš savās atmiņās «Mana dzīve»: «Šai laikā man bija tā laime Rozentālu redzēt. Es aizgāju pie viņa darbnīcā. Nāca jau uz pavasara pusi. Sniegs šķīda. Saules bija pilni visi dienvidus puses logi. Nelielā darbnīca bija gaiša kā ārs. Bet Rozentālu es atradu drūmu, bez cerības uz gaišāku nākotni. Es biju pie viņa nācis kā skolnieks izlūgties atsauksmi par saviem pirmajiem, mēģinājumiem glezniecībā. Protams, ka, būdams pats tik sarūgtināts, viņš man nekāda cita pa-

mudinājuma nespēja dot kā tikai: lai iestājoties Štiglica zīmēšanas skolā, jo ar lielu mākslu neviens Latvijā nespējot eksistēt. «Redziet,» viņš teica, «man te pilna darbnīca gleznu, — bet kur lai es tās lieku? Ja es gribu maizi ēst, man tomēr jākļūst par amatnieku: jāzīmē mēbeles, istabu iekārtojums, dažādas niecīgas viņjetes, vāki pavisam muļķīgām grāmatām. Ja nebūtu tik liela daļa un taisni tā labākā no visa mūža ziedota mākslai, es pilnīgi no viņas atteiktos. Bet tagad grūti būtu to izdarīt, tāpēc jācieš vien ir.» Mākslinieka drūmums atspoguļojās arī viņa tā laikmeta darbos. Tur pie sienas karājās: «Nāve», «Lietuvēns», «Melnā čūska».» Jānis Jaunsudra-biņš augstu vērtēja mākslinieka godīgumu, to, ka viņš strādā, «paklausīdams vienīgi savām iekšējām tieksmēm». Tā rakstīja Jaunsudrabiņš, kurš prata apslāpēt pārestības, ko viņam nodarīja kāda labi domāta, bet pārlieku skarba Rozentāla atsauksme par viņa lugas «Traģēdija» galveno tēlu — mākslinieku.

Izsekojot turpmākos Jaņa Rozentāla dzīves un darbības notikumus, var rasties iespaids, ka tie viņu aizved svešā, bīstamā vidē. Lūk, ko par 1902. gada vasaru vēl it kā netieši raksta Rozentāla biogrāfi U. Skulme un A. Lapiņš:

«1902. gadā jūrmalā Rozentāls gleznojis Mērijas Gros-valdes portretu pastelī. Pie šā darba viņš strādājis ilgi un mokoši, jo asi reaģējis uz katru piezīmi par darbu. Portrets gleznots Rozentāla sudrabainajā kolorītā.

Mēriju Grosvaldi drīz vien Rozentāls gleznojis ari eļļā, gribēdams šo darbu sagatavot kādai izstādei Pēterburgā. Sākumā jaunava gleznā tēlota viena, vēlāk Rozentāls piekomponējis klāt abas Mērijas māsas. Arī pie šā darba daudz strādāts, par ko liecina kādā triecienā atlekusi krāsas kārta sejā. Nodrupuma veids rāda, ka pēc kāda laika, vismaz pēc pirmā gleznojuma izžūšanas, mākslinieks to pār gleznojis citā zieda noskaņojumā pilnīgi no jauna. Arī šinī darbā Rozentāls jūsmojis par baltām ziedu niansēm, gan sasniedzot arī krietnu psiholoģisku raksturojumu.»

Šajā vasarā Rozentāls satuvinājās ar bagāto advokātu, Rīgas Latviešu biedrības ilggadīgo «vadoni» Fridrihu Grosvaldu un viņa ģimeni, tika uzņemts Grosvaldu lepnajā Rīgas dzīvoklī un jūrmalas vasarnīcā, tika iesaistīts dažādos biedrības pasākumos. Fridriha Grosvalda per-

sona, kurā fokusējas visa Rīgas «labāko famīliju» pasaule, ko latviešu «viskopības» idejas atzinēji cēla vai debesīs, bet pret kuru laikmeta patiesi progresīvie spēki vērsa asi trītas, pat klaji satīriskas bultas, nevarēja būt tā, ar ko pa ceļam Jānim Rozentālm. Taču arī te pretrunu pavedieni nav tik vienkārši atrisināmi. Tajā pašā laikā Grosvaldu ģimene bija viena no inteliģentākajām Rīgā, un šis faktors bija tas, kas Rozentālu piesaistīja Grosvaldu ģimenei. Šai saskarei bija divējādi rezultāti. Jānis Rozentāis nu biežāk saņēma izdevīgus pasūtījumus, bet no Grosvaldu ģimenes, varbūt pat Rozentāla personības iespaidā, izauga divi latviešu mākslā redzami spēki — gleznotājs Jāzeps Grosvalds un mākslas kritiķis Oļģerts Grosvalds. Tāds dažkārt ir dzīves pretrunīgums. Savā kāpināti polemiskajā rakstā «Tautiskā birģelība un māksla» Jānis Jansons-Brauns vienuviet izsaucās: «Grosvalds ir pilnīga nulle...» Polemika bija principiāla, taču jāpatur prātā, ka Fridrihs Grosvalds bija veikls un viltīgs advokāts, kurš pirmām kārtām prata spoži dzīvē iekārtoties pats un iekārtot savus pēcnācējus (abi dēli, tāpat kā pats tētiņš, ar laiku kļuva par buržuāziskās Latvijas diplomātiem). Viņam vismaz uz laiku bija izdevies savam namam piejaucēt Jāni Rozentālu, kurš bija neparasti jūtīgs pret «labāko famīliju» tikumiem. Vēl kopš Narvas laikiem ...

1902. gada vidū, kad Rīgā notika gadskārtējā zinību komisijas vasaras sapulce, šķiet, ļoti īpatnā veidā iepazinušies viens no «Mērnieku laiku» autoriem Matīss Kaudzīte un gleznotājs Jānis Rozentāis. 1902. gada piezīmju grāmatiņā rakstnieks uzgājis zīmējumu, kas atsaucis atmiņā šo iepazīšanos. Matīss Kaudzīte:

«Kādreiz (ap 1924. gadu —• A. S.) šķirstīju agrāku gadu kabatas grāmatiņas, meklēdams kādu atmiņas at-zīmējumu, un nejauši uzķēru kādā 1902. gada grāmatiņas lapu pusē maz vilcieniem uzzīmētu savu portreti ar «J. Rozentāis». Tas gadījās tad, kad mākslinieks Jānis Rozentāis bij jau ne vien slavens, bet arī jau šķīries no šās pasaules. Sāku tad pārmeklēt sava prāta atmiņas, lai jel dabūtu zināt, kur, kad un kādā ziņā, kādā gadījumā iecienītais daiļenieks varējis zīmēt manu veidu un vēl manā kabatas grāmatiņā? Salīdzinādams attiecīgo gadu rindu ar savu atmiņas spēju, pēdīgi sāku atcerēties, ka kādreiz augusta mēneša sākumā sēdēju Rīgas Latviešu

biedrībā kādā jautru biedru pulciņā pie galda. Starp citiem man pazīstamiem galda biedriem dzirdēju minam arī... Rozentāla vārdu. Tas sēdēja galda otrā pusē un modināja manu vērību ar savu daiļo augumu un ļoti laipno,, piemīlīgo seju. (...) Kā saprotams, nāca plašākas sarunas un tuvāka iepazīšanās. Sevišķi daudz Rozen-tāls nerunāja, bet, kad ko sacīja, tad viņa vārdiem bij arvienu kāda jauka nozīme. Kad pienāca šķiršanās brīdis diezgan vēlā vakarā, tad šis pats jaunais mīļa izskata galda biedrs, zīmiķi rokā turēdams, vaicāja pāri galdam, vai man esot klāt kabatas grāmatiņa, jo viņš gribot atstāt man no šā vakara mazu piemiņu. Grāmatiņu pasniedzu, viņš uzšķīra tur kādu baltu lapu un, brīžam manī paskatīdamies, sāka tur ātri ko zīmēt, kā varēja noprast —- manu ģīmetni. Tas darbs vilkās apmēram kādu minūti, kur tad viņš, grāmatiņu savāzis, pasniedza man to atpakaļ un drīz uzcēlās no galda ar vispārēju atsveicināšanos. Bet šī iepazīšanās līdz ar piemiņu pašu bij pavisam aizmirsta, kamēr pēc labi daudz gadiem nejauši to atradu, kad ne vien Rozentāla slava bij plaša, bet viņa augums bij noguldīts Somijas smiltīs ...»

Savā grāmatā «Atmiņas no «tautiskā laikmeta» un viņa lielākiem aizgājušiem darbiniekiem» (1924) Matīss Kaudzīte ievietojis arī minēto Rozentāla zīmējumu, kas nez kāpēc svešas rokas neveikli konturēts ar tušu. Zīmējums parakstīts kā vienmēr — J. Rozenthal. Un seko Kaudzītes piezīme: «Šo acumirkļa uzzīmējumu ievietoju še tikai tai nozīmē, ka no ievērojamiem māksliniekiem mēdz sakrāt un pasargāt no izzuduma pat vissīkākos darbiņus. Še redzama vismaz tā spēja, ar necik vilcieniem dot taču sejām viņa pazīšanas īpašību.»

Rudens pusē Rozentāls kādu laiciņu padzīvoja Saldū. Mājās sēras. Šis gads bija aizrāvis nebūtībā viņa māti, kas nu atdusējās Cāpātāju kapos. Pēc Lavīzes nāves vecais kalējs Miķelis Rozentāls sabruka vēl vairāk, tādu viņu var redzēt gleznā «Mākslinieka* dārzā», kur viņš sarucis sēž malā, vērodams citus strādājam. Arī šī smagā darbā aizvadītā dzīve tuvojās rietam. Tas viss Rozentāla viesa skumjas. Bet nekad viņš kā mākslinieks nepadevās izmisumam, vēl ar lielāku neatlaidību nododamies darbam. Gāja arī sabiedrībā — manāmi bija aktivizējusies Saldus Sadraudzīgās biedrības darbība. Tika atjaunota biedrības mājas zāle, no Rīgas ieradās koncertēt tādi

pazīstami latviešu mākslinieki kā Pāvuls Jurjāns, Malvīne Vīgnere-Grīnberga, Oto Fogelmanis, nākamais izcilais latviešu komponists Alfrēds Kalniņš. Visādi priekšlasījumi, miglas bilžu demonstrējumi utt. Bet Rozentālam, kurš vairs nesaistīja savu nākotni ar šo Kurzemes pilsētiņu, tas viss nobālēja iepretī viņa ikdienišķajām rūpēm un viņa darbam. Viņš atradās it kā krustcelēs, kur bija jāizšķiras, kā strādāt un kam strādāt. Modernie^ mākslas virzieni un bagāto pasūtītāju gaume vai — uzticība reālismam un nemitīgā ciņa par kailo dzīvību? Sis jautājums viņu nekad nepameta, un nekad viņš nespēja dot viennozīmīgu atbildi. Un Tomēr Tīelo šaubu un mokošo meklējumu laikā radās paliekošais, kāda bija arī viņa gleznas «Māte ar bērnu» T902. gada variācija.

Tas bijā arī lielas vientulības laiks. Viņam ļoti trūka tuva cilvēka, trūka Kerijas Grotuses. Viņa toruden bija aizbraukusi uz ārzemēm. 5. septembrī viņa Rozentālam rakstīja:

«Sirsnīgs sveiciens no Minhenes, kur es jau divas dienas kopā ar savu brāli Leonu atrodos. Viņa veselība bija iedragāta, un nu viņam kalnos jāatpūšas. Es viņu pavadu, un rīt drāžamies tālāk uz Tiroli. Vēstules no

šejienes viesnīcas «Gasner» tiek pārsūtītas tālāk. No Jums laikam, nekādu dzīves aprakstu nesaņemšu? (...)» Un vēstules beigās «daudz sirsnīgu sveicienu no Carry G.», Rozentāls zināja, ka pietiktu tikai ar pusvārdu ieminēties, lai š'i sieviete piederētu viņam uz mūžu, bet šis pusvārds pār viņa lūpām nenāca.

Vēlā rudenī Rozentāls atgriezās Rīgā. Aizstaigāja līdz jaunatklātajam pilsētas Krievu teātrim (tagadējam Drāmas teātrim), ko pēc arhitekta Reinberga projekta uzcēla nepilnos divos gados. Vieta, kur atradās teātris, Rozentālam vienmēr asociējās ar lielo ņotikumu viņa dzīvē — ar Etnogrāfisko izstādi 1896. gadā, kas tepat vien kanāla malā bija toreiz izvietojusies. No koka būvētu paviljonu vietā 11u stāvēja lepns, skulptūrām un ornamentētiem ciļņiem izrotāts mākslas templis. Bija vēl citi jaunumi. Vajadzēja iegriezties grāmatu veikalā, lai nopirktu V. Neimana grezni izdoto grāmatu «Baltiche Malei und Bildhauer», kurā starp vācu . māksliniekiem bija sniegtas ziņas arī par latviešiem Jūliju Federu, Arturu Baumani, Rihardu Zariņu, Vilhelmu Purvīti, Jāni Valteru un Jāni Rozentālu. Reprodukcijas izvēlēties Nei-

manam bija palīdzējis vācu mākslinieks barons Gerhards Rozens, kurš vēlākos gados uzturēja visai tuvus sakarus ar latviešu māksliniekiem, īpaši ar Vilhelmu Purvīti. Un vēl viens nozīmīgs notikums Rīgas kultūras dzīvē toruden — 9. novembrī sāka savu darbību (1902—1905) otrs lielākais latviešu teātris, kuru tā arī nosauca par Jauno teātri. Tas izvietojās Amatnieku biedrības telpās Roma-nova (tagad Lāčplēša) ielas 25. namā, kas bija nupat, nupat uzbūvēts. Par teātra pirmo direktora un režisoru tika izraudzīts Fridrihs Podnieks.

Un tad pienāca 1902. gada 19. novembris — liktenīgā diena Jaņa Rozentāla dzīvē. Laiks todien bija nejauks, ar vēja brāzmām, ar sniegu un lietu. Laukā ne rādīties. Bet tur, Pārdaugavā, Borherta mājā, parastais omulīgums. Kamīnā gailēja sarkanas ogles, siltums izplūda pa visu darbnīcas telpu. Rozentāls sēdēja mīkstā atzveltņa krēslā, skatījās uguns rotaļā un domāja, ko darīt. Vai palikt mājās vai tomēr aizbraukt uz biedrības māju. Pelēkā gaisma, kas jau mainījās ar agru krēslu, solīja bezdarbīgu un tādēļ netīkamu vakaru. Tad jau labāk paciest vēju, sniegu un lietu, pārcelties ar kuģīti pāri Daugavai. Rozentāls paskatījās kabatas pulkstenī un cēlās.

Koncerts notika Rīgas Latviešu biedrības zālē Pau-luči. (tagad Merķeļa) ielā 13. Somu dziedātāju sauca par Elli Forselli, viņa bija ieradusies no Helsingforsas. Kā noskaidrojis Laimonis Stepiņš, E. Forselles koncerta pro-grammā_«līdzās Jana Sibeliusa, Armana Jernefelta (gleznotāja Его brāļa) dziesmām un somu tautas dziesmām skanēja ari Alfrēda Kalniņa dziesmas». Vēl uzzinām, ka starpbrīdī Anna Brigadere apjautājusies Rozentālam, kā paticis somietes sniegums, uz ko mākslinieks draiski atbildējis: «Lieliski! To somieti es precēšu nost!» Starpbrīdī Rozentālu uzrunājusi arī Grosvalda sieva. Viņa. uzaicinājusi mākslinieku uz vakariņām, kas tiekot rīkotas par godu viešņai. Izrādījās, ka simpātiskā somu dziedātāja bija apmetusies pie GrOsvaldiem. Tur, Grosvaldu lepnajā namā Basteja (tagad Padomju) bulvārī, aristokrātiskajā salonā iepazinās Elli Forselle un Jānis Rozentāls. Daiļā dziedātāja bija pārsteigta par melnu rožu pušķi (koncertā viņa dziedāja Sibeliusa «Melnās rozes»), ko mākslinieks bija pratis dabūt nakts vidū. Elli jokojot esot izsaukusies:

— Also — Rosenthal mit Rosenl

Viņi satikās, lai vairs nešķirtos.

Vienīgā mīlestība bija atnākusi vēlu — Rozentālam bija jau trīsdesmit seši gadi. Viņi saderinājās. Un jau ar pirmajiem mirkļiem divus patiesi laimīgus cilvēkus dzīve sagaidīja ne visai laipni. Jā, pie Borhertiem Pārdaugavā viņi varēja justies kā mājās, un tomēr tās bija un palika viņiem svešas mājas. Viņš gleznotājs, viņa dziedātāja — bez mākslinieciskas darbības viņi nespēja iedomāties savu dzīvi, bet šādai dzīvei bija savi prasījumi, Lūk, ko raksta U. Skulme un A. Lapiņš šajā sakarā:

«Laikā starp saderināšanos un kāzām 1902./03. gada ziemā Rozentālam bijuši tik grūti apstākļi kā vēl nekad. Viņš nevar arī izšķirties, kur apmesties uz dzīvi. Līgava būtu ar mieru dzīvot Saldū, un arī Rozentālam nekas nebūtu pretī būt tur ieputinātiem un nogrieztiem no pārējās pasaules, bet, tā kā viņam bieži jābrauc uz Pēterburgu un Rīgu un līgava neprot latviešu valodu, tad tas nav iespējams. Kāzu rīkošana atkarīga no tā, vai no paredzamiem ienākumiem paliks pāri kādi simti pēc sagatavošanās izstādei un pēc nokavēto maksājumu nokārtošanas par darbnīcas būvi Saldū.

... Rozentāls gribējis savas kāzas svinēt dzimtenē, bet līgavas vecāki uzstājušies, ka pēc vecas tradīcijas kāzas jārīko līgavas vecākiem.»

Ap to laiku Elli un Jānis uzrakstīja pagaru vēstuli līgavas tēvam — inženierim Forsellam uz Helsingforsu:

«Elli tēv!

Tāpēc ka tas ir tik neparasti, man dikti nebūtu paticis Jums kā tēvam kādā sirds lietā rakstīt un atrast vārdus, kas Jums neliktos smieklīgi. Bet Elli nule pārtulkoja man Jūsu vēstules saturu, un Jūsu mīļie, tēvišķie vārdi deva man drosmi, tā ka man ir cerība, ka Jūs mani nepārpratīsiet. Tagad esmu pārliecināts, ka Jūs šajā lietā manus vārdus novērtēsiet vairāk ar prātu nekā ar sirdi.

Labākais un skaistākais, ko es varu teikt no savas puses: esmu iemīlējis Elli no pirmā acu uzmetiena tā, ka nebūtu ticējis, ka tā kāds cer mīlēt. Visa Jūsu būtība, Jūsu dvēsele un ārējais veidols man liekas tik pazīstami un labi zināmi, it kā mēs būtu pazīstami jau tūkstoš gadu. Mans visslēptākais un visideālākais priekšstats, ko esmu saskatījis un vienmēr gaidījis kopš agras jaunības,

par sievietes tēlu, kas kā dzīvs stāv manu acu priekšā, un es uzreiz jutu un jūtu aizvien vairāk un vairāk, ka no seniem laikiem esmu mīlējis tikai viņu un mīlēšu allaž, kā nekad neviens nespētu mīlēt. Nezinu, kā tas

var būt, bet tas ir tik elementāri — apbrīnojami —

mums nemaz nevajadzēja izskaidroties, mūsu dvēseles stāvēja tik neslēpti atklātas viena otrai, un mēs abi zinājām, ka piederam un mūžīgi piederēsim viens otram un, lai būtu kā būdams, dzīvosim viens otram un būsim laimīgi.

Es tikai baidos, ka Jums tas varētu likties pārspīlējums, bet es neko citu par Elli nevaru sacīt un nekautrējos no Jums, tāpēc ka zinu, ka Jūs Elli māti esat mīlējis tāpat, citādi Elli nebūtu tāda dvēsele, kāda viņai ir.

Ko es varu teikt par sevi: esmu 36 gadus vecs, latvietis un ceru, ka mana tauta vēl kaut ko paveiks. Pa

zīstu tikai dažus somus, bet tie, kurus pazīstu, bija man simpātiski. Esmu bijis Somijā un Helsingforsā tikai dažas dienas un esmu Jūsu zemi un ļaudis lielākoties apbrīnojis un iemīļojis. Visa Jūsu kultūra, galvenokārt mākslinieciskā, ir man tāda kā paraugs, un kā gleznotājs es cienu galvenokārt tādus Jūsu lielos meistarus kā Gailēns, Jernefelts, Hallonens, Sarrinens u. c., un manas slēptākās ilgas ir kļūt par kaut ko tādu Latvijai, ja vien mans niecīgais talants, kā arī mūsu ārējie apstākli dotu iespējas. Mēs esam daži jauni mākslinieki, kas vēlas to labāko, tomēr samērā maz ko varam. Tomēr mēs ceram, ka vēl kaut ko spēsim paveikt, bez tam mani aizvien vēl sajūsmina doma, ka man varbūt izdosies iepazīties tuvāk ar somiem, kurus mēs visi cienām un apbrīnojam, un varbūt mantot kaut ko no jūsu gara un drosmes, nodibinot ciešu kontaktu. Turklāt tas, ko Elli ir darījusi, galvenokārt pie sievietēm, un tas, ko viņa tagad tik īsā laikā ir paveikusi, ir kaut kas tik liels, ka tā dēļ vien ir vērts dzīvot.

Ak, kaut Jūs zinātu, cik sajūsmināti mēs esam par visu to, ko te darām un veidojam, tāpēc ka mūs gaida liels darbs ne vien kā māksliniekus, bet arī kā cilvēkus un tāpēc ka visi skaistie un augstie centieni un domas, kas mūs tagad saviļņo, ļauj nešaubīties par mūsu savienības stiprumu un cerēt, ka neliegsiet mums savu svētību.

Elli un Jānis.»

Kāzas notika Helsingforsā nākamā gada sākumā. Par to runāsim turpmāk, taču tagad vēl jāatgriežas tajās viņu laimes dienās, kad viņi iepazinās un saderinājās. Rozentālam šoreiz kā nekad agrāk gribējās savā laimības sajūtā padalīties ar citiem, ar tiem, kurus viņš uzskatīja par uzticamiem draugiem. To vidū, kam viņš nosūtīja paziņojumus par saderināšanos ar Elli Forselli, bija arī Saldus draugs dakteris Ziemelis un Kerija Grotuse.

Dr. Ziemelis atbildes vēstulē rakstīja:

«Mīļais māksleniek!

Biju nesaprašanā par Tavas un Forseiles j-kdzes piesūtītām kartēm, līdz, man Rīgā esot un izgājušo trešdien Tevi apmeklējot, dabūju mīklas atminējumu. Vēlu no visas sirds — laimi uz šo soli, jo zinu pats, kas par laimi tā ir, ja esi īsto atradis. Miers uz visu paasauli, prieks par visu radību, prieks uz darbu, tās ir tās sekas un kas Tevim kā māksliniekam ir nepieciešami vajadzīgas, lai varētu ko īstu radīt. Tu sajutīsi pats, ka esi līdzsvaru atradis, papildinājumu pats sevim, kas kā balasts kuģim jūras viļņos neļauj par daudz svaidīties no vienas vietas uz otru, bet liek tam stūri griezt mērķim pretim, uz priekšu, uz priekšu! ...»

Šī vēstule rakstīta 30. novembrī, bet 3. decembrī pienāk vēstule no Kerijas Grotuses, no Spāres muižas:

«Mans mīļais draugs!

No kāda izbraukuma mājās atgriežoties, atradu vakar vakarā Jūsu vēstuli, kas bija tik laimes un prieka pārpilna, ka arī mani tik tiešām padarīja priecīgu. Jūs laikam nebūsit aizmirsis, ko es Jums šovasar teicu, ka novēlu Jums tādu cilvēku, kuram Jūs pilnīgi piederētu un kurš Jūsu mājokli darītu piemīlīgu un siltu, Jūs no Jūsu nevaldāmības atturētu un mazliet lielāku kārtību Jūsu mākslinieka dzīvē ievestu.

Es ceru, ka tas viss ir piepildāms. Ja visi galvenie jautājumi saskan, jābūt atrisinātiem arī visiem papildjautājumiem, un es novēlu ņp visas sirds, lai Jūsu darbs sekmētos un lai sievas rūpju pavēnī vienmēr būtu Jūsu laime. Gluži bez ēnām jau nava dzīves, ne vienmēr saule izlaužas cauri un viņas stari žilbinoši spīd un iz-strāvo siltumu. Lai dievs dod jums abiem pēc iespējas vairāk saules staru!

Būšu ļoti priecīga reiz Jūsu sievu iepazīt un Jūs beidzot mājās atrast. (...) Es pateicos Jums par tiem mīļiem vārdiem un tiem siltiem novēlējumiem, kurus Jūs man izteicāt. Tas bija jauki no vecā ņurdētāja puses, ka viņš savā laimē senus draugus neaizmirsa, Mīlestība un laime nedrīkst sirdi šauru padarīt, tieši otrādi, tai plaši jāatveras, jāpildās ar labsirdību, jāizstrāvo uz citiem . . .

Daudz, daudz mīlestības sūta Jums Jūsu vecais, skumjais draugs

Carry G.»

Kerijas Grotuses un Jaņa Rozentāla sarakste vēl ilgi turpinājās. Tikai noskaņas un nokrāsas nu bija pavisam citas,

XVII

RŪPES DIVKĀRŠOJĀS

Elli Forselles un Jaņa Rozentāla kāzas notika līgavas vecāku mājā Helsingforsā 1903. gada 20, februārī. Viņus salaulāja pilsētas vecajā vācu baznīcā. Kāzās piedalījušies tikai tuvākie Forsellu radi un paziņas, kuru vidū bija ievērojami tā laika somu inteliģences pārstāvji, ari zinātnieki un mākslinieki, kas ar laiku kļūs arī par Rozentāla draugiem un viņa mākslas cienītājiem. No līgavaiņa puses kāzās nebija neviena.

_ Elli nāca no pārtikušas somu ģimenes. Viņas tēvs Ādolfs Teodors ForselSs, pēc profesijas inženieris, dienēja par lauksaimniecības priekšnieka sekretāru, kas laikam bijis visai iespaidīgs un labi atalgots amats valsts ierēdņu hierarhijā. Forsells bijis dziļi izglītots cilvēks, starp viņa tuvākiem draugiem — arī Helsingforsas universitātes rektors Voldemārs Rums. Forselli īrēja plašu dzīvokli Helsingforsā, bet vasaras parasti pavadīja nelielās lauku mājās pie ezera Numelā, Somijas vidienē, kur vēlākos gados mēdza uzturēties arī Jānis RozentāSs ar savu ģimeni. Līgavas māte Vendra Auguste Forsellē, dzimusi Bonsdorfa, bija inteliģenta sieviete ar labu muzikālo izglītību, kurai tomēr ģimenes rūpes ar laiku kļuva par vienīgo un augstāko ideālu. Divu dēlu un

triju meitu — Elli, Anni un Lisi — audzināšana, skološana un izprecināšana — tas bija viņas dzīves piepildījums. Zviedru un vācu kultūras ietekmes Forseilu ģimenē bija nenoliedzamas, visi viņi rakstīja un runāja vāciski, un arī tam izrādījās sava būtiska nozīme Forselles un Rozentāla laulību iespējamībā.

Elli Forselle dzimusi 1871. gada 27. oktobrī, tātad uz kāzu laiku viņa bija jau trīsdesmit divus gadus veca. Kā agrāk teica un uzskatīja — izgāja pie vīra pēdējā brīdī. Elli bija skaista, ziedoša sieviete, par viņas gadiem piedomāt, izņemot viņas māti, nevienam nenāca prātā. Elli bija vecāku mīlule un lepnums, viņa apveltīta teicamām balss dotībām, kuru izkopšanai Forselli arvien rada iespējas un līdzekļus. Tika algoti mūzikas privātskolotāji, pēc tam sekmīgas studijas Helsingi'orsas konservatorijā pie profesora Melartina un visbeidzot papildināšanās ārzemēs — Parīzē un Milānā. Sekoja koncertdarbība Somijā, nodibinājās radoši kontakti ar ievērojamiem somu komponistiem, pirmie panākumi. Radās doma par lielāku koncertturneju pa Krieviju, kurā liktenīgi tika iekļauta ari Rīga, turnejai vajadzēja turpināties tālajā Amerikā. Māte un radinieces veda plašu saraksti, lai it visur, kur ieradīsies Elli, viņu sagaidītu un pieņemtu pazīstami cilvēki. Viņas bažījās, ka krievu valodas nezināšana Elli var sagādāt īpašas grūtības ceļojuma laikā. Un tā iznāca, ka Rīga kļuva par pēdējo šīs turnejas pie-turpunktu; uz Ameriku jaunā somu dziedātāja neaizbrauca. Viņa iemīlējās latviešu māksliniekā. Un kā Elza Stērste mazliet patētiski izteicās par Elli Rozentāli: «...Apciemojums Rīgā viņai bija liktenīgs, jo šī pilsēta uz visu mūžu iesaistīja viņu savos mūros.»

Atbilstoši savam vecumam Elli un Jānis Rozentāli ne uz kādiem debesu brīnumiem necerēja, bet tūdaļ paši ķērās pie savas dzīves iekārtošanas, it visā gribēja būt patstāvīgi. Atteicās no piedāvātā kāzu ceļojuma pa Somiju — bija daudz praktiskāku vajadzību. Elli vēl aizkavējās Helsingforsā, bet Jānis steidzās atpakaļ uz Latviju. Pāris vēstuļu, ko Rozentāis sūta sievai, liecina par to, ka joprojām viņi vēl nebija izšķīrušies līdz galam par to, kur apmesties. Saldus pagaidām atkrīt: «. . . Uz Saldu mēs tūlīt nebrauksim, bet paliksim Rīgā. Tātad vari visas mantas sapakot.» Rozentāis atkal aizbrauca uz Somiju, lai palīdzētu Elli pārcelties.

Rīgā viņi apmetās Borhertu mājā Kalnciema ielā, kur paspēja mazliet iekārtoties, bet Jānis aizbrauca uz Saldu, no kurienes dažas dienas vēlāk rakstīja sievai: «Mīļā Elli! Nupat kā atnācu, sēžu pie galda un ēdot rakstu. Visi ir sveiki un veseli, un paps ir dzīvespriecīgs un sūta sirsnīgus sveicienus. Saldus ir izmainījies, kad atbrauksi, redzēsi...» Tomēr, cik var spriest, Elli toreiz uz Saldu vēl nav braukusi, bet Miķeļa Rozentāla dāvanu vedeklai — vērpjamo ratiņu — Jānis pats aizvedis uz Rīgu.

Ikdienas rūpes jau staveja uz sliekšņa. Jānim Rozen-tālam nu tās bija divkāršojušās. Skaidrs, ka mūžam palikt Borhertu nama paspārnē viņi negribēja, tādēļ abi ļoti pieķērās kādai idejai vai, pareizāk, kādam piedāvājumam. Arhitekts A. Pēkšēns cēla'sev namu Strēlnieku un Alberta (tagad F. Gaiļa) ielu stūrī un piedāvāja māksliniekam augšstāvā un bēniņtelpā izbūvēt dzīvokli un darbnīcu. Tas šķita kā sapnis, kura dēļ vērts pacīnīties. Rozentālam vajadzēja sagādāt daudz naudas, vajadzēja pašam projektēt darbnīcas telpas (laimīga iespēja atkal radīt ko jaunu, vēl nebijušu) un samierināties, ka uz loloto dzīves un darba vietu nāksies gaidīt ne jau mēnešiem, bet gadiem.

Jānī Rozentāla strāvoja apņēmība uzkraut saviem pleciem smagāku pienākumu nastu, lai varētu jo drīzāk atrisināt pirmās nepieciešamības jautājumus. Jau gada sākumā laikrakstā «Apskats» bija ievietots paziņojums, ka «Latviešu Avīžu» redaktoram J. Veismanim atļauts izdot jaunu mēnešrakstu «Vērotājs». Veismanis uzaicināja Jāni Rozentālu izveidot šī jaunā izdevuma māksliniecisko ietērpu un uzņemties mākslas nodaļas redaktora pienākumus. Rozentāls piekrita Veismaņa piedāvājumam ne vien solītā atalgojuma dēļ, bet galvenokārt tāpēc, ka te saskatīja iespēju ievirzīt pareizākā gultnē un uz saprātīgākiem pamatiem latviešu mākslas kritiku un mākslas popularizēšanu. Cik viņš bijis neapmierināts ar līdzšinējo praksi, redzams no viņa raksta par Ādamu Alksni tajā pašā «Vērotājā»: «. .. Tiklab uz mākslas, kā literatūras lauka jo dienas jo vairāk tīri bailīgā kārtā mums saronas nezāles, kas taisni ar savu auglību draudā noslāpēt labākos stādus vai sasmalcināt un padarīt viņiem riebīgu viņu apkārtni. Pārāk daudz mums tādu, kas, jo mazāk ko jēdz, jo vairāk plātās. Ko nebūt sasmērējuši,

tie ir tik lepni un apmierināti ar savu ražojumu, ka ar skubu steidz aplaimot ar to savus līdzcilvēkus. Tajā lietā ari bieži vien grēko mūsu laikraksti, aiz paviršības, neprašanas vai aiz peļamas labsirdības pielaizdami savās slejās reklāmas šai kaitīgai, zālei.» Protams, Veismanis un viņa līdz šim vadītās «Latviešu Avīzes» nebija nekādi izņēmumi, bet Rozentālam solīja atļaut darboties patstāvīgi, un tā šaubas par jauno pasākumu pamazām izklīda. Kas tad bija īsti šis nākamā «Vērotāja» izdevējs? Par viņu īsi varam izlasīt «Latviešu dzejas antoloģijas» otrajā sējumā (1971): «Pavasaru Jānis (Jānis Veismanis, 1867— 1913) uz 90. gadu dzejas fona ir zināmā mērā anahro-nisks ne tikai tematikas ziņā, bet arī tās risinājuma veidā. Viņa dzejoļiem par mīlu un dzimteni pasentimen-tāla pieskaņa.

Dzimis Struteles Mazpavasaros. Pēc Jelgavas ģimnāzijas beigšanas studē Tērbatā teoloģiju (1888—1894). 1893. gadā laiž klajā «Latviešu rakstniecības vēsturi». Pēc studijām ir mācītājs Jelgavā. No 1897. līdz 1908. gadam vada «Latviešu Avīzes», tad «Jaunās Latviešu Avīzes» (1909—1912). Ir arī žurnāla «Vērotājs» (1903—1905) izdevējs un vadītājs.

Pirmajā dzejoļu krājumā «Ziedoņa sapņi» (1893) dominē mīlas lirika. Arī turpmāk Pavasaru Jānis paliek pie tās — gan tulkojot H. Heines mīlas liriku, gan arī savā dzejā.

Lai gan K. Mīlenbahs Pavasaru Jāni pasludināja par «latviešu Heini bez Heines kļūdām», tomēr lielu vērtību viņa dzejā neatrodam.»

Par dzejnieku Pavasaru Jāni jeb izdevēju un redaktoru Jāni Veismani kaut šāds neliels priekšstats vajadzīgs tāpēc, ka ar viņu divus gadus saistīta Jaņa Rozen-tāia ilustratora, redaktora un mākslas vērtētāja darbība; Pavasaru Jānis arī bija tas, kurš uzrakstīja vienu no pirmajām biogrāfiskajām apcerēm par mākslinieku, ziņas iegūdams tieši no Rozentāla. Bet nu 1903. gada pavasarī viņi bija norunājuši sadarboties un izveidot kaut ko jaunu latviešu periodikā. Protams, nācās rēķināties ar materiālām un tehniskām iespējām, kādas bija Jelgavas tipogrāfijai «Stefenhāgens un dēls».

Tas bija savāds laiks. Rozentāls arvien vairāk pievērsās darbiem un pasākumiem, kas varēja sekmēt latviešu

nacionālās mākslas un kultūras straujāku attstību, cēla to prestižu, bet tajā pašā laikā norisa viņa satuvināšanās ar baltvācu mākslinieku aprindām (Borherts, Borherte-Šveinfurte, Engelharts, Rozens), līdzdarbojoties «Kunstve-re iri» rīkotajās izstādēs. Šie divi it kā antagonistiskie procesi beigu beigās ļāva Rozentālam un viņa paaudzes māksliniekiem iekarot tādas pozīcijas, ka viņu mākslu vairs nevarēja noliegt pat visnaidīgāk pret latviešiem noskaņotie un paši iedomīgākie baltvācu skunstnieki. Šajā sakarībā pats Rozentāls izsakās:

«Kad mēs ar Purvīti sākām Rīgā darboties, tad galīgi nonīkušie šejienes mākslinieki uztraucās, ka nu gan būšot gaiīgs bads klāt. Bet, kad mēs labu laiku enerģiski strādājām, •— pilsoņi sāka atjēgties, ka viņi ir tie, kas līdz šim cietuši badu. interese arvien kļuva plašāka. Atdzīvojās arī izbijušie biedri (domāti vācu mākslinieki — A. S.) un galu galā bija daudz laimīgāki un labāk pārtikuši nekā agrāk.» Jo līdz ar izstāžu darbības aktivizēšanos atraisījās arī interese par glezniecību un biežāk tika nopirkti darbi.

Rozentāls aprobežojās ar līdzdalību Rīgas un Pēterburgas izstādēs, bet Vilhelmam Purvitim pēc akadēmijas beigšanas aizvadītie gadi bija izcilu starptautisku panākumu gadi, kad viņš par savām gleznām ieguva diplomus un medaļas, un līdz ar to arī viņa ienākumi bija nesalīdzināmi lielāki nekā citiem viņa Rīgas kolēģiem. Tomēr kaps 1903. gada pavasara viņš nolēma pārtraukt klejo-šanu pa ārzemēm, kas, kā viņš pats izteicies, vairs neatmaksājoties, jo izdevumi sākot pārsniegt ienākumus, arī tepat Rīgā varot, labi iztikt. Pats svarīgākais iemesls šādam mākslinieka lēmumam laikam tomēr bijis tas, ka ari viņš, tāpat kā Rozentāls, šajā gadā apprecējās. T. Ka-čalova monogrāfijā «Vilhelms Purvītis» raksta:

«Purvīša slavas apvītie daiļrades gadi sakrita ar gaišāko laiku viņa personiskajā dzīvē. 1903. gada 20. aprīlī mākslinieks apprecējās ar Karoiīni Štelmaheri. Tā bija viena no abām skaistajām meitenēm — māsām, kas attēlotas Valtera gleznā «Jelgavas tirgus». Otru māsu apprecēja Valters, un nu abi latviešu gleznotāji bija ne vien draugi, bet arī radi.»

Kā redzam, ieaugšana vāciskā vidē skāra arī Purvīti un Valteru — un vēl stiprākā mērā nekā Rozentālu.

Par māsu Štelmaheru tautības piederību trūkst noteiktu ziņu, taču Purvītis ar sievu mājās sarunājies vāciski, lai gan viņa pratusi arī latviešu valodu. Pats mākslinieks savu dzīvesbiedri uzdevis par latvieti. Valteru ģimenē vācu valodas lietošana bija vēl ierastāka, jo vāciete taču bijusi mākslinieka māte, dzimusi Kurau. Visiem šiem tautiskās piederības apstākļiem pagaidām nebija nekādas sevišķas nozīmes.

1903. gada vasara Rozentālam nesa svaigus, interesantus iespaidus un atraisīja radošu enerģiju. Kādu laiku viņi ar Elli, kura jau bija mātes cerībās, pavadīja Somijā, kur Forsellu sakari ļāva Rozentālam tuvāk iepazīties ar somu mākslinieku dzīvi, ar viņu monumentāli celtajām, īpatni dabā iekomponētajām darbnīcu ēkām, ar muzejiem un izstāžu zālēm, no kā Rīgā pagaidām nebija ne vēsts. Viņš dzīvi interesējās arī par somu mākslinieku biedrības organizatorisko struktūru un vēlāk daudz ko gribēja pārņemt no tās, kad kļuva aktuāls jautājums par Latviešu rakstnieku un mākslinieku biedrības dibināšanu. Ilgi uzturēties Somijā viņš tomēr nespēja — dzimtenē gaidīja darbs.

Pirmkārt, Stendes baznīcai vajadzēja uzgleznot altārgleznu. Jau no Kerijas Grotuses vēstulēm var spriest, ka viņas ieteiktais Rozentāls šoreiz nav bijis visai precīzs darba izpildes termiņu ziņā un tādējādi nokaitinājis gan mācītāju, gan pašu lielkungu. Otrkārt, vajadzēja vākt idejas «Vērotāja» vāka un vinješu zīmējumiem un pirmā numura rakstiem. Treškārt, vajadzēja kaut ko jaunu uzgleznot. Un šajā ziņā Rozentālam, kā jau iepriekš teikts, pati daba un tās cilvēki panācās pretī. U. Skulme un A. Lapiņš raksta:

«1903. gadā Rozentāls jo plaši gleznojis siena novākšanu. Vēl pieminams šinī sērijā arī tai pašā gadā gleznotais darbs «Siena laikā», kur pieci cilvēki krauj vezumu un četri vīri pļauj. Rozentālam ir kāda saulaina, gaiša, dzīvespriecīga glezniņa «Gavilējošie bērni». Pēc šā nosaukuma varētu «Siena laiku» apzīmēt kā gavilējošu darbu. Šī glezna iejūsmina darbam. Spīgojoša un koša glezna.» Arī gleznā «No darba» lasāma tā pati atraisītība, mākslinieka un viņa tēmas it kā pirmatnējā tuvība.

Tā priecīgākā diena šajā 1903. gadā Rozentāliem bija 16. septembris, kad pasaulē nāsa viņu pirmdzimtais —

meitiņa, kurai tika dots tiem laikiem neparastais Lailas vārds. Laila Rozentāle — tā tas skanēja. Gaidu, neziņas un baiļu laiks nu laimīgi pārdzīvots, nu viņi ir tēvs un māte tam mazajam cilvēciņam, kas vēl nekā no visa tā nezina. Kāda laimes sajūta, kāds mīlestības izvirdums, raugoties izcietušās Elli acīs. Līdz smeldzei, līdz asarām ...

Uz rudens pusi mākslinieka uzmanība sadalās divos galvenos virzienos: darbnīcas un dzīvokļa izbūve Pēk-šēna namā un «Vērotāja» sagatavošanas darbi. Jau iepriekš viņam bija uzticēts «Mājas Viesa Mēnešraksta» jaunā vāka zīmējums, kur māksliniekam nācās saglabāt šī tradicionālā izdevuma raksturu — bez stilizētiem rotājumiem tas liktos svešs. Lūk, ko Rihards Zariņš rakstīja avīzē «Apskats» 1903. gada 32, numurā publicētajā apcerē «Kultūra mūsu mājās»: «...Prasīsim enerģiski no mūsu mēnešrakstu un jaunības rakstu izdevējiem, lai viņi mums dod bildes no mūsu pašu māksleniekiem. Nodrukā jumus no vecām vācu klišejām mēs varam redzēt labākā drukā kaut kurā pilsētas viesnīcā, mums viņus it nemaz nevajaga mūsu latviešu famīlijas žurnālos. Bija reiz laiki, kad «Austrumā» parādījās Līberga zīmējumi un arī vēl no dažiem citiem. Kamdēļ tad nu vairs it nekā neredz no viņiem visiem? Un cik tautā mīļi šie toreiz vēl negatavie darbi, to pierāda tas apstāklis, ka viņus vēl tagad redz zemnieku mājās pie sienas. Tas bija kauls no mūsu kaula. Cerēsim, ka nu «Austrums» reiz būs nonācis mierīgā ostā, un cerēsim un prasīsim no viņa tagadējā īpašnieka, lai tas viņu iztaisa par latviskas mākslas centru, ne tikvien literatūras ziņā, bet par visām lietām bilžu ziņā. Visuvalrāk bildes un labāko apstrādājumu par jaunlaiku mākslu latviešu valodā ir devis «Mājas Viesa Mēnešraksts». Izņemot to jauno vāka zīmējumu no Rozentāla un pāris reprodukcijas no viņa gleznām (1903. gadā «Mākslinieka darbnīcā» — A. S.j, visi citi ir ārzemju, pa lielākai daļai vācu mākslinieku darbi un pa lielākai daļai vēl tādu vīru darbi, kurus pašā Vācijā vairs nepielaiž pie nopietnām izstādēm. ... Un mūsu neskaitāmie kalendāri. Vai tur viena bilde ir bijusi no latviešu gleznotājiem? Viss ir vācisks un pie tam vēl slikts vācisks kultūras materiāls, kuru latviešu izdevēji ar mierīgu prātu raida latviešu famīlijās, latviešu bērniem par sirds un prāta izdaiļošanu...»

Sāclā kritiskā uzskaņo jumā un ar konkrētiem mērķiem — nopietni runāt par mākslu un literatūru — tad arī tapa «Vērotāja» pirmais numurs, kas iznāca 1903, gada novembrī. Pasvītroti vienkāršās formās bija veidoti vāka un titula zīmējumi, kur uz tālu lauku skata attēlots senlatvietis gan pārdomās, gan saspringtā uzmanībā. Jau ar pirmo numuru žurnāls uzsāka regulāras publikācijas par tēlotāju mākslu un pirmkārt par latviešu glezniecību. Ir pilnīgi likumsakarīgi, ka iesākumam izvēlējās apceri par Vilhelmu Purvīti, parakstītu ar iniciāli «R», ko mākslas vēsturnieki uzskata kā Jana Rozentāla šifru. Divos gados Rozentāls «Vērotājā» publicēja veselu virkni plašu apceru: «Somu māksla», «Arnolds Rēk-lins», «Aisters», «Ādams Alksnis», «Rihards Zafiņš», «Iz krievu mākslas» u. c., pārsteidzot ar kritiķa erudīciju, sakopoto ziņu un faktu daudzumu. Pārsteidz arī enerģijas atdeve, jo līdztekus intensīvai glezniecībai, ilustratora un redaktora darbam, arvien pieaugošai sabiedriskai aktivitātei, darbnīcas izbūves un jaunās ģimenes rūpēm Jānis Rozentāls spēja vēl nodoties pamatīgām vēsturiskā un faktu materiāla studijām un ilgstošai rakstīšanai. Par šo rakstu kvalitāti un nozīmi izteikušies daudzi mākslas zinātnieki. Pēteris Zeile izdara secinājumu, ka <Uaņa Rozentāla raksti parādību aptveres plašuma un vispārinājumu ziņā aplūkojamā posmā ir visnozīmīgākie citu mākslinieku publikāciju vidū». Skaidrīte Cielava: «J. Rozentāls savos rakstos pamatos aizstāv reālistisku mākslu. Viņš nekad neuzlūkoja mākslu par patvaļīgu, subjektī-vistišku rotaļu. Viņš prasīja tās objektīvu saistību ar īstenību, ar dzīvi (jēdzienu «dzīve» gan viņš izprata šaurākā nozīmē, nevis kā sabiedrības un cilvēku attiecības, bet kā dzīvi vispār). Tomēr viņš vienmēr biia par pozitīviem, dzīvi apliecinātājiem tēliem.» Šādiem atzinumiem par Jāni Rozentālu kā mākslas vērtētāju var pilnīgi pievienoties.

Līdzstrādāšana «Vērotājā» vērsās interesanta un auglīga, kaut arī prasīja daudz laika un pūļu. Rozentāls ir bijis izteikts darbības cilvēks — tur viņa spēks, kamēr viņa teorētiskiem mēģinājumiem ir tikai epizodisks raksturs, un viņa mākslas uzskatu primārā izpausme izsekojama galvenokārt viņa gleznās. Un tas nebūt nemazina šo uzskatu plašumu un dziļumu un nepazemina viņa personību.

Decembrī J. Drēbnera grāmatu un mākslas priekšmetu veikalā Rīgā tika sarīkota mākslas izstāde, kurā ar darbiem piedalījās B. Borherts, F. Morics, V. Purvītis, G. Ro-zens un J. Rozentāls. Starp Rozentāla izstādītajiem darbiem bija arī glezna «Melnā čūska», kas jau toreiz izraisīja tdspretējakās atsauksmes. Tāpat kā mūsdienās. U. Skulmeš un A. Lapiņa monogrāfijā pasvītrots gleznas satura nozīmīgums: «Šās simbolistiski mistiskās gleznas pamatā ir ņemta pazīstamā klaušu laiku tautas dziesma «Ej, saulīte, drīz pie dieva». Šās tautas dziesmas sākumā izskan it kā verdzinātās tautas lūgšana saulītei pēc atpūtas, ko tai nedod bargie kungi, bet tās nobeigumā jau protests, naids un atriebības drauds šiem kungiem:

Melna čūska miltus mala Vidū jūrā uz akmens;

Tos būs ēsti tiem kungiem,

Kas bez saules strādināj.

Zinot Rozentāla iekšējo naidu pret apspiedējiem vāciešiem ūn viņa taisnības mīlestību, jādomā, ka šī glezna radusies kā Zināms protests pret vācu muižniecību. Šās gleznas fpanās 1905. gada revolūcijas priekšvakarā runā taņj" par labu.» Gandrīz divus gadus šo gleznu Rozentāls bija noturējis neizstādītu (J. Jaunsudrabiņš taču to redzējis pie sienas Borherta mājā jau 1902. gada sākumā), bet nu tā nāca īstajā laikā, izraisīdama skatītājos asociācijas, par kurām runā U. Skulme un A. Lapiņš. Attiecībā uz gleznas formālo risinājumu, īpaši raugoties no septiņdesmito gadu redzes punkta, šis darbs stipri vien zaudē, ko atzīmē arī Skaidrīte Cielava: «Apjomīgi modelētais jūras nezvērs pa pusei cilvēks, pa pusei čūska — ar savu hermafrodīta galvu, eksaltētajām kustībām un fascinējošo skatienu padara gleznu pat teatrālu, afektētu.»

Gaiss trīcēja nojausmās jeb šalkās, kā pareģoja Rainis «Tālajās noskaņās». Un nekā neiespēja pret tām vāciski pilsoniskā vide, kurā māksliniekam nācās dzīvot. Sirds viņam bija cerību pilna, viņš jutās stiprs. Šīs cerības un šo sirds stiprumu deva ari apziņa, ka nu viņi bija trīs — Laila, Elli un Jānis Rozentāli.

LAIKAM LĪDZI

«Domātājs» — tā sauc Rodēna skulptūru, ko slavenais franču tēlnieks veidojis pasaules izstādei 1904. gadā. Šis ģeniālais mākslas darbs kļuva par cilvēces simbolu — reiz taču bija jāapstājas un jāpadomā, kurp tad viņa traucas. īpašu skanējumu «Domātājs» ieguva Piektā gada revolūcijas priekšvakarā, kad tautas apspiestība un krievu—japāņu kara bezjēdzības atsedza carisma patvaldības dziļo pagrimumu, kad asi izvirzījās visaptverošais jautājums — ko darīt, kā tālāk dzīvot. Tas pāršalca kā vilnis pāri visai Krievijai. Par to domāja ekspluatētais strādnieks un nabadzībā grimstošais zemnieks, par to domāja laikmeta lielākie gari. Sociāldemokrātiskā strādnieku partija organizējās cīņai, modināja tautas masu revolucionāro apziņu.

Tikai pilsonība neļāvās tik viegii iztraucēties no savām siltajām ligzdām, tai vēl joprojām likās, ka dzīves kārtība iedibināta uz mūžiem, un, ja kas tāds senāk bijis, tas pieder vēsturei, par ko viņu bērniem skolā jāmācās un tikai. Par pārējo lai gādā valdība un žandarmērija, vai nu impērijā cietumu un katorgas nometņu trūkst. Rīgas pilsonis bija īpaši grūti iekustināms uz domāšanu, sak, tāpēc jau Tālie Austrumi tā. saucas, ka līdz tiem tālu, un par tēvzemi taču kādam asinis ir jālej. Viņi vairījās atskatīties uz meino mākoni, kas viņiem aiz muguras jau bija savilcies.

Tāds šķietams miers valdīja arī Rīgas mākslas dzīvē. Janvāra vidū Rīgas Mākslas salonā atklāja Vilhelma Pur-vīša otro gleznu izstādi ar 120 darbiem. Mēneša laikā to apmeklēja 3240 skatītāji, kas tiem laikiem bija rekord-skaitlis. Vislielāko sajūsmu skatītājos izraisīja ārkārtīgi smalki noskaņotā glezna «Martā», ko arī Blaumanis uzskatīja par vislabāko Purvīša gleznu. Laikrakstos un žurnālos parādījās vienprātīgi pozitīvas atsauksmes, tajā skaitā «Vērotājā» Jaņa Rozentāla raksts, kurā, starp citu, teikts:

«Tā kā jau «Vērotāja» 1. numurā esmu devis plašāku apcerējumu par Purvīša mākslu, tad tagad, viņa izstādes gadījumā, pasniedzot dažas reprodukcijas no viņa pēdējiem darbiem, gribētu tikai aizrādīt uz iepriecinošo faktu,

ka arī vietējā presē jau šur tur parādījušies labi un lietpratīgi raksti par šo izstādi senāko nejēdzīgo referātu (pārstāstījumu? — A. S.) vietā. Tas dod liecību, ka publikā attīstās pareizāki uzskati un ka lieta lai gan lēnām, tad tomēr virzās uz priekšu. Viens otrs sāk jau skatīties uz. lietas māksliniecisko vērtību un, nojauzdams mākslas audzinošo nozīmi, nelūkojas pie iepirkumiem vairs vienīgi uz to, vai lieta tikai ārīgi izpilda savu vietu. Laikrakstu paskaidrojumiem un aizrādījumiem ir sava nozīme, un tikai jānožēlo, ka mums, latviešiem, ir pārāk maz vēl tādu, kas varētu par mākslu rakstīt. Māksliniekiem pašiem uz to nav ne vaļas, ne arī tās speciālās dāvanas, kas priekš tam vajadzīgas. Tēlotājas mākslas prasa citādu domāšanas veidu nekā rakstīšana, un mākslinieki tādēļ arī pazīstami kā slinkākie rakstītāji un runātāji.»

Jānis Rozentāls viņu vidū bija viens no izņēmumiem. Lai gan Roberts Šterns savā apcerējumā par mākslinieku sniedz šādu raksturojumu:

«Rozentāls praktikā bija asprātīgs runātājs, bet teorijā — it kā runāšanas pretinieks, lai gan īstenībā necieta tikai «runāšanu runāšanas dēļ». Kādu tematu iekustinot, viņš sākumā enerģiski sāka vilkt cigaretes dūmus un meta paretam nenozīmīgus vai maz nozīmīgus vārdus: «Ko ta... kas ta...» — tad pārgāja uz atsevišķām domu dzirkstelēm, kamēr beidzot viņa valoda raisījās plašā un nepārtrauktā plūdumā. Viņš bija labs ļaužu pazinējs, kurus tas ļoti ātri un oriģināliem vārdiem prata raksturot. Par mūsu māksliniekiem viņam arvien bij interesanta, asi raksturīga un bieži ne visai glaimojoša slēdzienu kolekcija. Pret iesācējiem viņš bija ļoti laipns, pat tēvišķīgi sirsnīgs, arvien atgādināja gaidāmās viņu lielās grūtības, bet turpat nereti nopirka kādu vairāk izdevušos no aiznestām studijām. Būdams smalkjūtīgs pret citiem, viņš to pašu ne mazākā mērā atprasīja. Par visu vairāk Rozentāiu uztrauca tukšā bramanība un pietātes trūkums.»

1904. gada agrā pavasarī Jānis Rozentāls uzturējās Saldū, kur radās trīs neliela formāta gleznas: «Ūdens nesēja», «Pie akas» un «Veļas mazgātājas». Šie darbi gleznoti it kā ar jaunu elpu, ļoti atraisīti un virtuozi. Dzimtā puse, tās daba un ļaudis arvien mākslinieku iedvesmoja jaunām, negaidītām iecerēm, šeit viņš atsvabinājās no pārliekas paškontroles un visādiem otršķirīgiem iespaidiem. Visam atlika laika — gan rūpēm par tēvu, kuram nu bija jāpāriet uz dēla īrētu dzīvokli, jo Saldus īpašums ar visu «Sapņu torni» bija jārpārdod, lai par iegūtajiem līdzekļiem atsvabinātos no parādu nastas, varētu iemaksāt par darbnīcas izbūvi Pēkšēna namā un tā joprojām, gan gleznošanai.

Tajā gadā sāka darboties jauna grāmatu apgādniecība «Zalktis», un Rozentāls Augusta Saulieša Kopotu rakstu pirmajā sējumā uzzīmēja diviem stāstiem titulilustrāci-jas, proti: «Purvā» un «Pērkons». To var uzskatīt par sākumu arī patuvai draudzībai ar apgādniecības vadītāju Ati Ķēniņu, kura privātskolās mākslinieks kādu laiku strādās arī par zīmēšanas skolotāju. Vārdu sakot, darbs darbam galā.

Par ievērojamu notikumu 1904. gada vasarā kļuva mākslas izstāde, kas notika Koknesē. Vispirms jau ar to, ka tajā sevi pieteica virkne jaunu mākslinieku, uz kuru iniciatīvu, kā redzēsim, lielā mērā balstījās šis diezgan riskantais pasākums. Skaidrīte Cielava raksta:

«1905.—1907. gada revolūcijas priekšvakarā bija mēģinājums sarīkot visu Latvijas mākslinieku pirmo kopīgo izstādi, pieaicinot arī vācu un krievu tautības pārstāvjus. Šās izstādes organizēšanai daudz pūļu veltīja B. Blūma mākslas skolas bijušais audzēknis, revolucionārā dzejnieka E. Treimaņa (Zvārguļa) tuvs draugs un domubiedrs Kristjānis Ceplītis. Izstādi atklāja 4-904, gada 27. jūnijā Koknesē, tin tā izvērtās par lielu notikumu latviešu kultūras dzīvē, Tā bija pirmā izstāde, kas tika sarīkota perifērijā, tātad bija domāta tautas masām (rīkotāji ar to rēķinājās un apmeklētājus, kam nebija naudas, laida iekšā par brīvu).

Izstādē piedalījās 18 mākslinieku (V. Purvītis, J. Rozentāls, J. Valters, K. Ceplītis, J. Jaunsudrabiņš, P. Kalve, A. Štrāls, A. Tigins, J. Zēgners, B. Borherts, E. Borherte-Šveinfurte, M. Heimane, J. Klēvers, F. Morics, G. Rozens, Š. Simciiis, 1. Tihomirovs, H. Zīle) ar 226 gleznām. Izstādi apiūeklējā apmēram 2500 cilvēku.»

Tuvākas ziņas par šīs izstādes organizēšanu bija. ieguvis Visvaldis Peņģerots, un viņš stāsta; ka tikai ar grūtībām izdevies realizēt šo nodomu. Telpu jautājumu palīdzējis atrisināt toreizējais Kokneses Dziedāšanas uri

Latviešu biedrības priekšsēdētājs K. Grobiņš. Pats Krist-jānis Ceplītis, izmantojot personiskos sakarus, izdabūjis attiecīgu Vidzemes gubernatora atļauju, tādējādi aiz-šķēršļojot vācu bruņniecības iebildumus, izstādi Kokneses Dziedāšanas biedrības zālē iekārtojuši K. Ceplītis un A. Štrāls. Priekš tiem laikiem novatoriski izmantojuši telpu, vidū izvietojot ar audeklu pārvilktus iedalījumus jeb «šķībstūrus», kas deva iespēju eksponēt lielāku skaitu darbu. Drīz vien parādījušās arī izstādes afišas ar Kokneses pilsdrupu zīmējumu. Tās izlīmētas visās dzelzceļa pieturās no Daugavpils līdz Ķerneriem un pat Lie-pājai. Izstādei bijuši nepieredzēti panākumi arī finansiālā ziņā.

Šeit jāatceras, ka Koknese kādreiz bija iecienīta kūrortvieta, kur vasarās mēdza atpūsties arī latviešu rakstnieki un mākslinieki. Jānis Akuraters, kurš studēja jurisprudenci Maskavā, atceras:

«Nākošo vasaru (1904. g. — A. S.) pavadīju Latvijā, un tā ir viena no skaistākām. Man bija izdevies sadabūt vasarnīcu Koknesē, Atradzes muižā, ļoti jaukā vietā. Tur drīz mums ar Kārli Krūžu piebiedrojās Kārlis Skalbe un Antons Austriņš, pa reizai, uz Rīgu ceļodams, iegriezās Rūdolfs Blaumanis, un pa vasaras vidu mūs apmeklēja daudzi rakstnieki no Rīgas.»

Arī Jānis Rozentāls ar ģimeni kādu laiciņu tovasar bija pavadījuši Koknesē.

Iespaidi par Kokneses izstādi daudziem bija spēcīgi un paliekoši. Tā Linards Laicens vēl pēc gadiem tos neaizmirsa un, rakstīdams romānu «Emigrants», iepina tajā šos iespaidus, jo sevišķi sajūsmu par Vilhelma Purvīša ainavām. Izstādi apskatījis arī Rūdolfs Blaumanis, taču viņa uzmanība, kā allaž, bija pievērsta jaunajiem. Savam draugam, topošajam rakstniekam Kārlim Štrālam, viņš rakstīja par tā brāli Aleksandru Štrālu: «. . . Uz Rīgu braukdams, biju arī Koknesē, kur latv. mākslinieki sarīkojuši bilžu izstādi. No jaunajiem man vislabāk patika Jūsu brālis ar saviem «Linu kulstītājiem». Ja man ķeša nebūtu tik tukša, kāda tā ir, tad es tos 35 rubļus tūliņ par to glezniņu būtu noskaitījis. Sveiciniet viņu no manis un pastāstiet man, kā viņam, nabagam, iet. Es Pēterburgā ar viņu iepazinos, bij tāds zēns ar tādām savādām, apmiglotām acīm un tādu vectēva atturību. Viņš man labi patika. Lai tik pindzelē vaļā, ja arī nevar tikt

uz Pēterburgu.» Tas bija tikai sākums Blaumaņa rūpēm par Sašas talantu.

Gandrīz, vai vienlaicīgi atklāja mākslas izstādi arī Majoros. Tur piedalījās Jānis Rozentāls, Vilhelms Pur-vītis un vēl pieci vācu mākslinieki. Šeit panākumi bija nesalīdzināmi mazāki, un autors ar pseidonīmu Mati!da (advokāts Kreicbergs! — A. S.) «Vērotāja» augusta burtnīcā rakstīja: «Brīnos, ka neviena glezna no Majoros izstādītām nav pārdota, lai gan cenas kā Rozentāla, tā Pur-vīša ražojumiem ir pārlieku zemas. Nezinu arī cēloni, kāpēc latvieši tagad neapmeklē gleznu izstādi Majoros, lai gan te ir katalogi latviešu valodā. Bet latviešu inteliģence kā nenāk, tā nenāk, izņemot atklāšanas dienu, kur redzēja šiku un rafinētu toaletu izstādi.» Pašus māksliniekus tas nepārsteidza, taču Kokneses panākums vienam otram no viņiem lika padomāt.

Apkrāvies ar darbiem, Jānis Rozentāls 1904. gada 9. jūlijā rakstīja Elli uz Somiju kārtējo vēstuli:

«Vakar pabeidzu visgrūtāko altārgleznoj urnu — vakarēdienu. Šodien sāku Kristu. Izstādes atklāšanā Majoros bija klāt gubernators un Purvītis ar kundzi. Mēs, protams, tikām stādīti priekšā un vēlāk grupā nofotografēti — gubernators, abi gleznotāji un komiteja».

Te redzams, ka oficiāla atzīšana vēl imponēja kā Pur-vītim, tā Rozentālam, tas bija jaunums, par ko gribējās pastāstīt sievai, bet jo īpaši viņas tuviniekiem, taču ne vairāk, sevišķas jūsmas par notikušo Rozentāla vārdos nav. Astoņas dienas vēlāk seko nākamā vēstule Elli:

«Četrām altārgleznām man nevajag vairāk kā 14 dienas ... Ceturtdien tās visas būs gatavas, un man vajadzēs ne vairāk kā vēl vienu dienu, lai tās vēl papildinātu, un tad tās varētu saiņot iekšā un sūtīt prom ... (Uz Krieviju — A. S.) ... Un tad vēl man ir līdz pirmdienai (jāuzzīmē) kalendāra vāks. Vēl man jāaizbrauc uz Koknesi pēc savām mantām un jāapskata izstāde, pēc tam jāaizskrien uz dienas laikrakstu ar reprodukcijām un vēl jāuzraksta apmēram trim «Vērotāja» numuriem par krievu mākslu. Bez tam vakar biju aizgājis uz būvi, un Pēkšēns neko nedara, iekams es viņam neesmu noteicis, kā un ar kādām krāsām viss jātaisa. Turklāt tad vajadzētu apmēram uzskicēt arī mēbeles, sienas rotājumu un krāsojumu, un tas atkal prasa laiku un domā-

sanu, un kā lai to visu dabū gatavu 14 dienās, ja man vēl te un tur jāraksta vēstules ...»

Bez šaubām koncentrēties bija grūti pat uz galveno, visneatliekamāko. Nopelnītā nauda neienāca laikā, turklāt honorāri, ko maksāja žurnāli, bija niecīgi. Sakostiem zobiem Rozentāls turējās pretī dzīves brāzmām, kamēr vienam otram viņa līdzgaitniekam tas nebija pa spēkam. Pienāca vēsts par Artura Baumaņa traģisko nāvi. Šī zudušā mākslinieka «mecenāts» advokāts J. Kreicbergs savā diezgan liekuļoti uzrakstītajā brošūrā par A. Bau-rnani piemin arī šo drūmo laiku, kad nelīdz hipnozes seansi. Baumanis nepakļaujas. Žūpošana turpinās. «Izmisumā brālis (Edgars Baumanis — A. S.) lūdz tiesu atzīt B. par jukušu. Bet tiesas pavēste to neatron, jo tam nav pastāvīgas mājas vietas. Nezin kur 1904. gada pavasarī dabūjis zināt, ka esmu nopircis Torņkalnā māju ar dārzu, tas piedāvājas tur strādāt. Es ierādu tam tur istabu un apsolos viņam ierīkot ateljē, ja tas atteiksies no žūpošanas. B. apsolās visu, būdams bez gala priecīgs par to, ka tam būs savs ateljē. Dažas dienas dārzā nostrādājis un naudu saņēmis, tas nozūd. Velti to gaidu, klaušinu, pazudis, kā ūdenī iekritis. Te 28. jūlijā ap puikst. 4 pēc pusdienas man ienes vēstulīti no Baumaņa brāļa. Tā ir īsa, bet satriec mani kā pērkona spēriens. «Šodien pīkst. 4 pēc pusdienas paglabās mūsu Arturu Jēkaba kapos. Lūdzam uz klusu piedalīšanos.» Tātad par vēlu; nedabūju pat zemes saujiņu uzmest ilggadējam istabas biedrim un draugam uz viņa pēdējo atdusas vietu.»

Te, kā saka, komentāri lieki. Pavisam cita nots ieskanas Artura Baumaņa piemiņai veltītajās Jāņa Jaunsudra-biņa raksta rindās:

«Ar Arturu Baumani kā personu es iepazinos viņa dzīves pēdējā cēlienā, kad viņam, alkohola nebaudījušam, jau rokas drebēja; bet viņš tomēr vēl aizvien strādāja. Un vēl šai laikmetā viņam pietika asprātības un humora. Varēja iedomāties, kā viņa gars bija sprēgājis agrāk. Viņš mīlēja stāstīt par savas dzīves gaišajiem laikiem un pilnīgi aizmirsa, ka tagad ir pavisam cits cilvēks. Tikai beidzis stāstīt, dažreiz it kā sarāvās un, acis ieplētis, raudzījās taisni uz klausītāju.

Kad drusku ieskatāmies Artura Baumaņa dzīvē, tad tā izliekas pilnīgi kā pasaka un gribas vaicāt: kāpēc gan šī pasaka nevarēja būt skaistāka? Kāpēc tai vajadzēja

tik bēdīgi beigties? Kāpēc šim aristokrātam, kurš savā bērnībā nav pat ģimnāziju apmeklējis kopā ar citiem, bet priekš kura turēti skolotāji mājā, vēlāk vajadzēja dzīvot kopā ar dzīves padibenēm un mirt vientuļam pilsētas slimnīcā kā klaidonim, par kuru neviens no viņa piederīgiem vairs nekā nezināja?»

Arturam Baumanim drīz vien sarīkoja piemiņas izstādi, viņa vieta un nozīme latviešu glezniecības sākotnē ir nenoliedzama, taču Baumaņa mūža traģēdija palika kā baigs brīdinājums. To iedomājās laikam arī Rūdolfs Blaumanis, kad tā paša gada rudenī rakstīja Kārlim Štrālam no Valmieras:

«Es par Sašu (Aleksandru Strālu — A. S.) pēc pirmo nedēļu kopdzīves Tev par viņu uzrakstīju diezgan atzinīgu atsauksmi. Tagad es viņu varu papildināt, jo nu es Sašu pamatīgi pazīstu. Caur un caur mākslinieks, bet stipri tūļīgs. Un tik nepraktisks, cik vien iedomājams. Bez pamudināšanas slīgst bezdarbībā un neauglīgos sapņos. Ir gluži bez mugurkaula. Neprot nemaz sava talanta celt gaismā. Mīl vairāk iedzert, nekā man patīk. ... Es nezinu, kas ar Sašu būs, ja Tavs (un es nezinu, vai drīkstu teikt) un mans iespaids viņa nestutēs ...»

Pret bohēmas pārmērībām, kas mākslinieku novirza no viņa īstā mērķa un vājina viņa talanta spēku, vērsās gan Rūdolfs Blaumanis, gan Jānis Rozentāls, arī tas bija viens no viņu saprašanās un draudzības, ja tā var teikt, paragrāfiem.

1904. gada oktobra nogalē Rozentāli beidzot pārgāja dzīvot uz jauno Pēkšēna namu Alberta ielā 12, kur augšējā stāvā viņiem tika ierādīts plašs, ērts dzīvoklis un tiem laikiem moderna darbnīca ar palīgtelpām un augšas gaismu. Neviens cits latviešu mākslinieks ar tādiem dzīves un darba apstākļiem vēl lepoties nevarēja. Pat mēbeles bija darinātas pēc paša Rozentāla zīmējumiem. To praktiskums un vienkāršība nav zaudējuši savu pievilcību līdz pat mūsu dienām. Nu beidzot Ro-zentāliem bija pašiem sava pajumte, pie tam, kaut miniatūrā, tomēr atgādināja pie somu kolēģiem redzēto un kādreiz sirds dziļumos apskausto mākslinieku darbnīcu skaistumu. Elli izrādījās ļoti praktiska mājasmāte, viņas viesmīlību Rozentāla draugi drīz vien augstu novērtēja. Neraugoties uz šo praktiskumu, viņa palika māksliniece, pacietīgs, Rozentālu arvien iedvesmojošs modelis dau-

dzām jo daudzām viņa gleznām un cītīgi mācījās latviešu valodu. Elli dievināja savu vīru, bija lepna uz to un gan sarakstē ar tuviniekiem Somijā, gan tur personiski tiekoties, stāstīja par sava vīra panākumiem un radošajiem nodomiem. Viena no pirmajām vizītēm jaunajā Rozentālu mājvietā bija Elli māsīcas — ievērojamās somu rakstnieces Mailas Talvio apmeklējums, kura bija ieradusies kopā ar savu draudzeni, arī somu rakstnieci Aino Kallasi. Kallase — skaistā, apdāvinātā sieviete, protams, saistīja Jana Rozentāla uzmanību, taču daudz lielākā mērā tikšanās Rīgā iespaidoja pašu rakstnieci, un ... viņas iztēle jau raisījās kā sapnī. Vairāk nekā pēc gadu desmita par to vēlreiz nāksies pārliecināties, kad šīs lugas darbība risināsies Somijā.

Varbūt jau tobrīd Rozentālu dzīvoklī kaut kur uz galda gulēja «Vērotāja» 1904. gada oktobra burtnīca, kurā bija publicēts Jaņa Rozentāla fotoattēls, viņa gleznu reprodukcijas un Jāņa Miķelsona diezgan plašs raksts par mākslinieku. Jānis Miķelsons, nākamais rakstnieks Haralds Eldgasts, ap to laiku bija 22 gadus vecs, studēja Rīgas Politehniskā institūta komerczinātņu fakultātē. Savās autobiogrāfiskajās piezīmēs Haralds Eldgasts rakstīja:

«Mans pirmais atklātībā laistais literāriskais darbs — monogrāfija par J. Rozentālu, parakstīta ar maniem iniciāļiem J. M., pie kam vajaclzīgos materiālus ūn datus, kā arī vienu otru lietišķu aizrādījumu attiecībā uz raksta sižetu man sniedza mākslinieks Jūlijs Mader-nieks, ar kuru kā students dzīvoju ilgāku laiku viena un tā paša dzīvokļa mēbelētās istabās.»

Raksts nozīmīgs ar to, ka tā ir pati pirmā Jaņa Rozen-lāla daiļrades apcere, kas vēl nepretendē uz padziļinātu, profesionālu analīzi. Raksts gan visumā pozitīvs, taču netrūkst arī asu kritisku piezīmju, kas toreizējās attiecībās starp kritiku un mākslinieku šķita pats par sevi saprotams. Rakstā bija atrodamas arī aktualitātes, ne tikai mākslinieka attīstības gaitas apcerē, tādēļ te vietā šķiet mazliet atgādināt šī raksta izskaņu:

«Sevišķi labi izdevusies «Māte»,» raksta Jānis Miķel-sons. «Sī glezna mākslas ziņā stāv ļoti augsti, viņu var pilnīgi stādīt blakus franču «Ģimenes laimes» gleznotāja Kanjēra. darbiem. Jaunā kundze ar bērnu uz rokas ir paša mākslinieka laulātā draudzene Elli Forsel, somu

dziedātāja, kurā tas ir atradis īstu draugu, kam māksla un viņas dedzinošākie jautājumi stāv tikpat tuvu pie sirds kā viņam pašam,..

Daudz mums ir bijis mākslinieku, no kuriem sagaidīja, ka tie taps par «zvaigznēm», bet kuriem bija lemts meteoru liktenis. Tie neaizsniedza tos augstumus, no kuriem viņu balsis skanētu visstiprāk. Vainīgi te nelabvēlīgie kultūrvēsturiskie apstākļi, kā arī mākslinieku trūcīgais materiālais stāvoklis. Nav mums vēl stipendiju kases, kurā izsniegtu labākiem trūcīgiem māksliniekiem pastāvīgu pabalstu; maz mums ari tādu turīgu «inteliģentu», kuri, gribēdami pabalstīt dzimtenes māksliniekus, atpirktu tiem viņu darbus. Mūsu māksliniekus nomāc vēl pelēkās raizes «dēļ maizes»; gadi iet, un dvēseles spējas pamazām notrulinātas — tā veca meldija par «aplauztiem spārniem». Ari Rozentālam ir nemitīgi bijis jācīnās pret. šo ļaunumu, un, vienīgi pateicoties savam enerģiskam raksturam, viņš nav tapis par šabloniskas tirguspreces fabricētāju. Viņš neapmierinās ar sasniegto. Tas izbrauc atkal un atkal atklāj jaunas zemes, un mēs ar lielāko interesi sekojam nenogurstošā jūrnieka burām. Labu ceļa vēju!»

Tā rakstu par Jāni Rozentālu nolēma noslēgt Jānis Miķelsons alias Haralds Eldgasts un viņa pirmais skolotājs mākslas vērtēšanā Jūlijs Madernieks. Tikai vēlāk dažādu iemeslu dēļ pats Madernieks rakstīs daudz asāk par Rozentāla glezniecību.

Laiks nāks ar nepielūdzamu alternatīvu: kuru ceļu iet? Arī Rozentālam, kaut šauri arodnieciskā ielokā, būs jāizšķiras. Un viņš būs viens no vispirmajiem, kas to darīs un darīs droši, pilnā balsī un konkrēti.

1904. gada 12. decembrī tika publicēts «Visaugstākais ukazs», kas atļāva iedzīvotājiem petīcijās valdībai uzrādīt sadzīves trūkumus un ļaunumus. Petīciju rakstītāju saradās daudz, jo ne visi saprata, ka tas ir carisma viltīgs mēģinājums atvēsināt revolucionāro nemieru darbaļaužu masās. Bet nemiers auga. Tas auga arī tajās aprindās, ar kurām darbā un mākslā nācās saskarties Rozentālam. Lūk, piemēram, kādi notikumi risinājās sakarā ar melnsimtnieka Fridriha Veinberģa rediģētās «Rīgas Avīzes» izplatīšanu. Fricis Roziņš «Sociāldemokrātā» ievietoja rakstu ar nosaukumu «Smirdoņas izsmirdinā-šana», kur, starp citu, bija teikts:

«. . . Tā jau ir šo vadoņu (māmuļnieku — A. S.) karstākā vēlēšanās ar savu līšanu un padevības apliecināšanu griezt krievu ierēdņu vērību uz savām personām, viņu priekšā stāvēt ar kailām galvām un priekš tiem skriet un izpildīt viszemākos laķēja uzdevumus. Dažs labs varbūt no tiem sirds dziļumos arī cerē uz kādu pateicības algu, un, kaut gan ne Grosvalds, ne Čakste, ne Kreicberģis par visām savām pateicības adresēm un deputācijām vēl nav tikuši pacelti grāfu kārtā un pat ķeizarisku staļļu puišu vietas tiem nav piedāvātas, tad tomēr tas viņus nekad neatturēs vēl vairāk zemoties un locīties savās tautas «vadoņu» un valdības kalpu lomās. Visur buržuāzija ir gļēva un pazemīga valdības priekšā, bet nekur tā nav tik smieklīga, nekrietna un verdziska gara pārņemta, kāda ir mūsu «latviešu pilsonība».

... Veinberģa un biedru rupjā, prastā nekaunība prasīja ārkārtējus cīņas līdzekļus, un pie tādiem bija jāķeras. Ar organizācijas atļauju, viena grupa uzņēmās ar ķīmiska maisījumu izsmirdināt «Rīgas Avīzes» izdalāmās vietas (pa lielākai daļai pārtikas veikalos — A. S.) un tā publikas priekšā taisni apzīmēt tos ļautiņus, kuri tic un dara pēc Veinberģa pavēles. Šis štuks tad arī izdevās varen smalki: 20 decembra vakarā pīkst. 7 visās 60—70 «Rīgas Avīzes» izdalāmās vietās uzreiz sāka tā smirdēt, ka izdalītāji nezināja vairs, kur glābties un tverties no nepanesamās smakas. Par pašas ekspedīcijas izsmirdināšanu «Rīgas Avīzes» kalpotāji vēl ar izbailēm stāsta, ka pīkst. 7 vakarā ienācis kāds plecīgs vīrietis un noprasījis to numuru, kurā Veinberģis priecājas par «Dienas Lapas» slēgšanu. Tad svešais ienācējs nostājies un ar uzsvaru nosaucis: «Nost ar valdības avīzi! Nost ar spiegu un nodevēju Veinberģi!» — cirtis pie tam kādu stikla pudelīti gar sienmali, ka nošķīdis vien, un tad visā mierā gājis prom. Ekspedīcijas dāmas pasprukušas zem galda, kliegušas un ģībušas, viss personāls skraidījis šurpu turpu un galu galā tad sadomājuši telefonēt policijai pēc glābiņa. Atsteigušies arī policijas pristavs un žandarmu adjutants pie sava uzticamā kalpa, saodušies nejauko smaku un, nevarēdami nemaz izturēt, laidušies prom no smirdošās nelaimes vietas. Tanī pat brīdi nejaukais šķidrums ietriekts arī Veinberģa privātdzīvoklī kā zīmīgs apsveicinājums uz viņa jauno amatu. Un vaimanāšana un kaukšana bijusi pa visām izdalāmām vie-

tām no vienas Rīgas malas līdz otrai, jo visur bijušas iemestas pudelītes ar sevišķu pavadrakstu, kāpēc šāds solis tiek sperts.»

Drīz cīņas līdzekļi būs radikālāki, Rīgas strādniecība un kopā ar to progresīvie spēki izies ielās, lai aizstāvētu savas cilvēku tiesības. Jana Rozentāla nebūs viņu vidū, viņš pat vārdos neizteiks gatavību cīnīties kā Rūdolfs Blaumanis, Jānis Akuraters vai Kārlis Skalbe un tomēr spēs publiski paziņot savu nostāju par to, ka taisnība ir tautas, nevis carisma pusē.

XIX SADURSME

Cik sarežģītas, pretrunās samezglojušās dažkārt mēdz būt mākslinieka un viņa laikmeta attiecības, to lieliski savā rakstā «Ļevs Tolstojs kā Krievijas revolūcijas spogulis» atsedzis Vladimirs Iļjičs Ļeņins. Nozīmīgu ieguldījumu tautas masu revolucionārajā gaitā mākslinieks var dot jau ar to, ka viņš patiesi, godīgi ielūkojas dzīves īstenībā un izgaismo tās būtību. Tie ir tie mākslinieka ieroči, kas dažkārt ienaidniekam bīstamāki par pulveri un uguni.

Jautājums par to, kurā pusē stāv mākslinieks, saasinājās arī Piektā gada revolūcijas sadursmju laikā. Rakstā «Dzejnieks un politika» Andrejs Upītis ir izteicis domu, kuras gaismā kļūst saprotama nesamierinātība ar mākslinieciskās inteliģences vidū pastāvošo «vidusceļa» tendenci:

«... Un ari tā ir politika, ja viņš (dzejnieks vai mākslinieks — A. S.) ar savu dzeju iet aplaimot savas šķiras apkarotāju lāpu un pakavēt laiku demokrātijas ienaidniekiem. Tā ir nodevīga, netikla politika, kuru neattaisno atsaukšanās uz nezin kādu politisku vienaldzību un neitralitāti.»

Tāda tendence pastāvēja.

13. janvāra demonstrācijas dalībnieku apšaušanas laikā tika ievainots jaunais dzejnieks Antons Austriņš. Savā autobiogrāfiskajā romānā «Garā jūdze» viņš savu atrašanos demonstrantu vidū izskaidro kā nejaušību, kā

sagadīšanos un tā raksta, šķiet, godīgas objektivitātes labad. Turpmākās vajāšanas un ieslodzījumi viņu gan pilnīgi nesalauž, taču arī par cīnītāju viņš nekļūst. Tā ir un paliek traģiska epizode viņa mūžā, kaut arī Rūdolfs Blaumanis bija toreiz, vajātajam palīdzību sniegdams, izsaucies: «Es kritu ceļos tavā priekšā, jo tu esi cietis dēļ sarkanā karoga!» Un tomēr dzīves mācība bija grūta, ne tā kā Viktoram Eglītim, kas tautu uzskatīja tikai par pūli. Lūk, kā dekadentu vadonis reaģēja uz 1905. gada revolūciju: «Katram laikmetam savas kļūdas. Kad 200 000 ļaužu izgāja uz Lēģerlauka un Grīziņkalna, es rūgti smējos — smējos, raudas valdīdams, jo pūļa garīgais nespēks un muļķība nekad nebij tik spilgti acīs krituši, jo pat apdāvinātākie un apgaismotākie viņa vadoni bija vispārējā reibonī kā iz laivas izmesti.» īz laivas izmests izrādījās pats Viktors Eglītis savā neizmērojamā pašiedo-mībā, taču laiks ari viņam šo to iemācīja.

Uzskatu sadursmes kļuva arvien asākas, tās izpaudās ik uz soļa, kur pāri gāzās Piektā gada nemieru vilnis. Tās atsedza cilvēku īsto seju.

Jau 1904. gada nogalē mākslinieku un rakstnieku vidū kļuva aktuāla pasenā doma nodibināt savu biedrību. Sākotnējā iecerē tai vajadzēja kļūt visaptverošai, taču biedrības dibinātāju kreisi noskaņotais spārns vērsās pret reakcionāru un dekadentu uzņemšanu biedrībā. Ir grūti šodien pilnīgi precīzi noteikt Jaņa Rozentāla nostāju šajās sadursmēs, taču skaidrs ir viens, ka tajā laikā mākslinieks bija «iededzies» par šīs biedrības organizēšanu, kopā ar R. Blaumani un H. Asaru bija šīs «dibinātāju komisijas» kodolā. Rozentāls nevairījās «apstākļu» un gan darbībā, gan vārdos pauda savu pārliecību, pirmkārt mākslinieka pārliecību.

Gada sākumā vēl daudz kas bija pa vecam. Jānis Rozentāls uzgleznoja sava drauga Vilhelma Purvi,ša portretu, kas vien jau liecina, ka pret Purvīti viņam nav bijis aizspriedumu. Martā notika mākslas izstāde Tukumā, kur Rīgas mākslinieki reprezentējās ar 132 darbiem, Rozentāls izstādīja divdesmit gleznas, tikai V. Pur-vītis toreiz vēl nezināmu iemeslu dēļ šajā izstādē nepiedalījās, lai gan afišās viņa vārds bija nodrukāts un organizētājiem nācās šo ziņu pat oficiāli atsaukt. Tukumā rīkotā izstāde patiesībā bija Kokneses izstādes turpinājums,

Sadursmi starp Jāni Rozentālu, no vienas puses, un Vilhelmu Purvīti un Jāni Valteru, no otras puses, pilnīgi negaidīti izraisīja mākslinieka idejiskās pozīcijas jautājums. Ap divsimt latviešu rakstnieku un mākslinieku aprīļa sākumā iesniedza cariskajai valdībai petīciju, kuras tekstu uzrakstīja dzejnieks Rainis. Starp petīcijas parakstītājiem bija arī Jānis Rozentāls. Šai iesniegumā Rīgas progresīvās radošās inteliģences pārstāvji vērsās pret administratīvo aizbildniecību pār mākslu, literatūru un presi, pret tāda veida aizbildniecību kā sistēmu. Petīcijā bija, starp citu, teikts: «No administratīvās aizbildniecības vispirms cieš mūsu avīžniecība, kuru pārrauga sekošās personas un iestādes: sevišķais cenzors Rīgā, vicegubernators, policija ar sludinājumu un izkārtņu cenzūra, garīgā cenzūra, drukātavu inspekcija, policija kā iestāde, kura nepielaiž izrādīt pat lugas, kas atjautas izrādīt no dramatiskās cenzūras, un kuratora un tautskolu direktoru cenzūra par atklātiem priekšlasījumiem.» Petīcijas uzskaitītās amatpersonas un iestādes bija žņaugs, ko smacējoši juta visu mākslu pārstāvji, bet ne visiem bija drosme parakstīt pat šādu administratīvu ierobežojumu atcelšanas prasību. Līdz ar to sametās vairs neatraisāms pretišķību mezgls mūsu glezniecības slavenās trijotnes — Purvīša, Rozentāla un Valtera savstarpējās attiecībās. Bet par to mazliet vēlāk.

1905. gada aprīļa vidū Jāni Rozentālu, viņa brāli un māsas piemeklēja lielas bēdas — nomira tēvs, vecais kalējs Miķelis Rozentāls, kuru guldīja blakus sievai Čāpā-tāju kapsētā. Nu vēl vairāk satrūka dzīvā saikne ar Saldu, taču glezniecislcās intereses mākslinieku arī turpmāk sauk-tin sauca uz Kurzemi. U. Skulme un A. Lapiņš par to raksta pat šādi: «Ieradies Saldū uz tēva bērēm, Rozentāls neaizmirst arī mākslu un pagatavo dažas studijas Vēja mājās Ringastos, Saldū, upes malā, kā ari Bebros.» Vecajās vietās Rozentālam arvien gribējās atgriezties, viņš jūsmoja par savu dzimto pusi, par savu Kurzemi. Ne velti viena no pirmajām viņa dzīvebiedres Elli Forselles koncertturnejām pa Latviju norisa Kurzemes pusē (kopā ar Elli māsu Anni, vijolnieci). Tā «Dienas Lapas» korespondents no Tukuma 22. marta numurā ziņoja: «Šejieniešiem pēdējā laikā izdevība apmeklēt dažādus mākslas baudījumus. Tikko tika slēgta baltiešu gleznu izstāde, kas šejienes Viesīgēs biedrības telpās bij sarīkota, kad tur atkal izrīko citus mākslas priekšnesumus. 27. martā būs vo-kālmīīzikas koncerts, izrīkots no māsām Rozentāl-Forsel kundzes (dziedāšana) un Forsē! jkundzes (vijole). Par viņu koncertiem Rīgā un citās pilsētas jau esam dzirdējuši, un jāpriecājas, ka arī mums būs izdevība tos noklausīties. Programma sastādīta, ar labu mākslas gaumi, bez cittautu mūzikas — nodziedāšanas gabaliem uzņemtas programmā ari dažas latviešu tautas dziesmas.» Elli koncertus Kurzemē kādā vēstulē Rozentālam piemin arī Ke-rija Grotuse, reizē pārmezdama, ka viņu sarakste kļuvusi nekārtīga, un pasvītrodama, ka viņu attiecībās iestājies jauns posms, ka viņi vairs nav «kolēģi», ka Kerija vairs ar viņu nerēķinās, tādējādi atklājot šo viņu attiecību senāko diezgan intīmo raksturu.

Vasaras lielāko daļu Rozentāļa ģimene pavadīja Somijā, tur šķita mierīgāk. Pats mākslinieks turp aizbrauca uz kādu laiciņu gan tikai rudenī, taču drīz atkal atgriezās. Sājā vasarā viņam bija daudz ikdienišķu rūpju, darba, viņš daudz gleznoja. Saldū un citur iegūtās studijas tika izstrādātas par pabeigtām gleznām — «Pie upes», «Pie ezera», kas ar savu mieru kontrastēja laikmeta trauksmei, bija it kā mākslinieka iekšējās koncentrēšanās spēka demonstrējums. Šo mieru viņš saglabāja arī asajā, netīkamajā konfliktā, kas jau brieda. Darbs stiprināja pārliecību.

Jau kopš februāra «Vērotājā» ar vairākiem turpinājumiem tika publicēts Jaņa Rozentāļa raksts «Par Somijas mākslu». Rozentāļa zināšanas par somu mākslu bija visplašākās un visdziļākās starp tā laika māksliniekiem, kurš gan cits, varbūt izņemot Pēteri Ozoliņu, vēl būtu varējis tik plaši un pamatīgi uzrakstīt. Šī raksta saturu nav nozīmes pārstāstīt, pēc rūpīgiem mākslas vēsturnieku pētījumiem tas jāievieto Rozentāļa rakstu kopojumā, kas ir liels mūsu parāds pat pēc mākslinieka simtgades. Arī rakstā «Par Somijas mākslu» dažviet pavīd neapmierinātība ar līdzšinējo stāvokli kultūras un mākslas jomā:

«. . . Pie viņiem (Somijā — A. S.) nav domājami tādi gadījumi kā pie mums, kur daži bagātnieki, jā, pat mūsu muižnieki, kas tik stipri plātās ar savu baltisko patriotismu, izdod nereti desmitiem tūkstošus par šaubīgu ārzemju mākslu, kamēr jau pāris tūkstoši gadā spētu lieliski pacelt mūsu mākslu un līdz ar to vietējo kul-

tūru, nemaz nerunājot par to, ka visi rūpnieciskie produkti, kas atkarīgi no mākslinieciskas kultūras pie mums, ik gadu par vairākiem miljoniem top importēti no ārzemēm.»

18. augustā vācu laikrakstā «Dūna Zeitung» parādījās Vilhelma Purvīša raksts, kurā viņš izskaidroja savu nostāju. Purvīša biogrāfe T. Kačalova šā raksta rašanos izskaidro tā:

«.. . No latviešu māksliniekiem petīciju bija parakstījis Rozentāls. Tomēr Rīgā sāka klīst baumas, ka arī Valters un Purvītis parakstījuši petīciju, kaut gan abi mākslinieki īstenībā bija norobežojušies no latviešu inteliģences, nesaprata un neatbalstīja tās demokrātiskos centienus nacionālās kultūras attīstībā. Šis baumas nonāca līdz apvienības «Kunstverein» valdei un izsauca tur ārkārtīgu sašutumu. Pats par sevi saprotams, biedrības direkcija nevarēja pieļaut, ka tās locekļu vidū būtu «revolucionārs», kas «kompromitētu visu biedrību». Tāpēc biedrības locekļi sāka vainot mākslinieku divkosībā, jo viņš it kā parakstījis petīciju, bet gribot to noslēpt, lai nezaudētu priekšrocības, ko nodrošina viņa piederība šai biedrībai. Purvītim draudēja izslēgšana ne tikai no biedrības. Sakarā ar to būtu zaudēts tas pamats, ar ko gleznotājs bija rēķinājies, kad nolēma izvēlēties Rīgu par savu pastāvīgu dzīves vietu, jo... piederība šai biedrībai ļāva māksliniekam iztikt bez algota darba un pilnīgi nodoties daiļradei.

Tāpēc, kad direkcija pieprasīja no Purvīša tādu notikuma izklāstu, ko varētu publicēt presē, mākslinieks <(Diina Zeitung» 1905. gada 18. augusta numurā ievietoja paziņojumu ...»

Lūk, kā skan Purvīša paziņojuma teksts Jāņa Jaunsu-drabiņa mazliet vecatnīgā, taču tiem laikiem atbilstošā tulkojumā no vācu valodas:

«Tā kā mans vārds pēdējā laikā bez kāda iemesla tiek iepīts man tālu stāvošās lietās, tad esmu spiests dot sekošu izskaidrojumu:

Forma, kādā rnan savā laikā tika ziņots par latviešu mākslas biedrības dibināšanu, deva man iemeslu šo lietu vispār nopietni neņemt.

No zināmās petīcijas, no viņas celšanās un latviešu mākslinieku vadošās lomas pie tās es savā laikā nekā nezināju.

Pa tiem sešiem gadiem, kamēr es Rīgā uzturos, man nav izdevies latviešu mākslinieku aprindās atrast mākslinieciskus sakarus — tuvināšanās vietā ir notikusi pilnīga atsvešināšanās.

... Latviešu mākslinieki, ieskaitot ari gleznotājus, atraduši par labu ar zināmo petīciju stāties sabiedriskās kustības priekšgalā un darījuši to, kā konstatēts, ar savādām sekmēm. Pēc tam kad esmu atradis ari šo mākslinieku pārējās attiecības gluži ārkārtējas, dzijas un plašas, man atliek tikai pret viņu daudzpusīgo programmu izteikt savu respektu.

Tā kā mana pilnīga nesaprašana priekš latviešu mākslinieku paplašinātas programmas dara nākotnē neiespējamu katru tuvošanos un līdz ar to noteic manu atsta-tlbu no šīm aprindām dibinātā mākslas biedrībā, tad ar šo paziņoju, lai latviešu mākslas oficiālā dienas rubrikā manis vairs nemeklē.

... Attiecoties uz manu personu, man jāizskaidro:

Mana pārnākšana uz Rīgu ir notikuse uz iekustinājumu no vācu puses.

Vācu mākslas rakstnieki par manu toreiz vēl maz populāro glezniecību rakstījuši visveicinošākā kārtā. Vācu avīzes, gluži otrādi nekā latviešu, nav nevienu rakstu drukājušas pret manu mākslu. Taisni vācu elementi ar savu vidutājību devuši man gadījumu tikt ārzemēs pazīstamam. No maniem ienākumiem piecas sestās daļas nāk no neiatviešiem . ..»

Šiem Vilhelma Purvīša paziņojumiem visā sabiedrībā un jo īpaši tās inteliģencē bija negaidīta sprādziena efekts. Piesliešanās vāciešiem tika uztverta kā piesliešanās reakcijai, visnīstākajiem ienaidniekiem — baroniem, kuru pilis dega visās Latvijas malās. Ar Pur-vīti pilnīgi solidarizējās Jānis Valters un tajā pašā «D«no Zeitung» dažus numurus vēlāk paziņoja: «Es izskaidroju, ka tādu radikālu centienu nekad man nav bijis un ka es nedz ar to petīciju, nedz ar viņu rakstniecības un mākslas biedrību neesmu stāvējis un nestāvēšu nekādos sakaros, jo vairāk tāpēc, ka man trūkst tam nolūkam vajadzīgo nacionālo īpašību.» Tas laikam attiecās uz tiem petīcijas punktiem, kas prasīja likvidēt tautību un kārtu nevienlīdzību, atcelt Latvijā pastāvošās vācu muižniecības privilēģijas, piešķirt preses, biedrošanās, sapulču un sirdsapziņas brīvības, atļaut skolās mācīt priekšmetus mātes valodā, vārdu sakot, uz visu to, kā dēļ Ro-zentāls, būdams demokrāts, petīciju parakstīja. Jānis Valters savā paziņojumā gāja tālāk par Purvīti un apvainoja personiski Jāni Rozentālu, kurš uz to atbildēja turpat «Dūna Zeitung» ievietotajā rakstā jau pēc dažām dienām:

«Iesūtījumi «Dūna Zeitung» Nr. 179, kuros minēts mans vārds sakarā ar tendencioziem politiska un nacionāla rakstura izteicieniem, dod man iemeslu paskaidrot:

Kā latviešu mākslas biedrības dibināšanas dalībniekam man jābrīdina no priekšlaicīga sprieduma par biedrības virzienu, jo pagaidām biedrība vēl nepastāv. Tās nākamās darbības virziens, dabiski, būs atkarīgs no tās vadītāju izvēles, kas vēl nav sākta, jo statūti vēl nav apstiprināti. Es no savas puses, kā arī citi mākslinieki esam aizstāvējuši tīri māksliniecisku virzienu uz plašiem pamatiem, un, tā kā šādai uztverei statūti atbilst, nav pamata biedrībai piedzejot tendenciozus nodomus.»

Ja petīcijas izteiksmē varbūt nav bijis iespējams izvairīties no dažiem asumiem, kurus no vācu puses būtu varēts uztvert kā naida parādību (Rozentāls diferencē vāciešus — A. S.), tad es personīgi to varēju nožēlot, bet nevis mainīt. Citādi petīcijas prasības tomēr ir tāda veida, ka ikviens liberāls vācietis tās būtu varējis parakstīt . . . Bet personisku apsvērumu un dažu sīku upuru pēc izvairīties no katras uz sabiedriskiem labumiem virzītas darbības ir pārāk skaidra piparbotlnieka dvēseles pazīme (pasvītrojums mans — A. S.), un tādas dvēseles starp māksliniekiem nav, vai, ja ir, tad tas tik apstiprina likumu.»

Tāda un tamlīdzīga bija mākslinieka demokrāta pretrunās samezglotā pozīcija revolucionāro notikumu laikā. Jānis Rozentāls bija aktīva rakstura cilvēks, viņš nenoslēpās tikai savas darbnīcas sienās, viņš organizēja mākslas vērtēšanu uz profesionāliem pamatiem, viņš bija viens no iecerētās Latviešu mākslas biedrības statūtu izstrādātājiem, viņš parakstīja Raiņa uzrakstīto petīciju. Jau tas, ka viņš kā ārkārtīgi populārs un autoritatīvs, tautā iecienīts mākslinieks nostājās progresīvo spēku pusē, bija daudz.

Grāfs Ļevs Tolstojs arī Piektā gada cīnītājiem kļuva tuvs jau ar to, ka nosodīja krievu—japāņu kara nejēdzības un vēlāk — nāves sodus, pats nebūt neatzīdams re volūcijas.

Kas tad sekoja pēc šīs agrāko draugu un domubiedru publiskās sadursmes? Vilhelms Purvītis piesūtīja Rozen-tālam vēstuli, kurā oficiāli uzteica pazīšanos. Valters to bija panācis jau agrāk. Slavenā trijotne izjuka revolū cijas vētrā. Notikumu attīstība runāja par labu Rozentāla nostājai, ar viņu vismaz daļēji solidarizējās daudzi latviešu mākslinieki, tajā skaitā Gustavs Šķilters, Rihards Zariņš, kā arī revolucionārais cīnītājs un mākslas zinātnieks Jānis Asars. Mākslinieku asā polemika apklusa bet tās sekas vēl ilgi bija jūtamas. Vilhelms Purvītis ai ģimeni pārcēlās uz Rēveli, kur dabūja mākslas skolotāja vietu, bet Jānis Valters jau nākamajā gadā, pārdzīvojis smago vilšanos arī personiskajā dzīvē (šķiršanās ar sievu Metu Feldmani), aizceļoja uz Vāciju un no turienes vairs Latvijā neatgriezās, kaut radošā saikne ar dzimteni pavisam nesatriīka.

Ar 3905. gada rudeni Jānis Rozentāls sāka strādāt par pedagogu tā saucamajā Blūma mākslas skolā, ar to aizsākdams vēl vienu latviešu mākslas attīstībai svarīgu sa vas darbības līniju, kas turpināsies gandrīz astoņus gadus. U. Skuime un A. Lapiņš, ieguvuši ziņas tieši no bijušajiem blūmistiem, raksta: «1905. gadā Blūms uzaicināja skolā par pedagogu Rozentālu. Viņš bija ar mieru, gribēdams palīdzēt latviešu jaunekļiem mākslinieciskās izglītības iegūšanā. Skolā Rozentāls, kas mācījis galvu klasē, radījis lielu apjukumu. Dažs labs no Blūma izceltajiem skolniekiem bijis pārsteigts par to, cik grūti iztapt jaunajam skolotājam. Ja agrāk Blūms pats zīmējumu jo sīki izlabojis, tad tagad Rozentāls plaši ar pirkstu izslaucījis sasīkumoto, nepareizi pārmelnoto ēnu un ar stingru līniju izlabojis kontūras. Gleznojumā Rozentāls arī mazliet labojis zīmējumu, vienalga, ar kādu krāsu, kāda pagadījusies.» Protams, Benjamiņš Blūms nevarēja sacensties autoritātē ar Jāni Rozentālu, un tā drīz vien arī viņu attiecībās radās plaisa, kuras dēļ Rozentāls pēc gada pārtrauca darbu skolā.

1905. gada 14. septembrī Rīgā atklāja Mākslas muzeju. Sī ēka tagadējā Gorkija ielā vēl šodien kalpo mākslai. Bet toreiz tas bija vai tam vajadzēja būt lielam notiku-

mam. Mākslas darbu izstādīšanai speciāli būvētas reprezentatīvas telpas ar sienu un griestu gleznojumiem, kurus veica Vilhelms Purvītis un labākais baltvācu ainavists barons Gerhards Rozens. Šis muzejs bija pilnīgā vācu pārziņā. Sakarā ar muzeja atklāšanu tika sarīkota Baltijas mākslinieku darbu izstāde, kurā piedalījās starp daudziem citiem arī Krišjānis Ceplītis un Jānis Rozentāls. Sekodams savam principam — sadarboties uz līdztiesības pamatiem ar vietējām vācu mākslas organizācijām, Rozentāls rakstīja «Vērotājā»: «Pie šāda ievērojama notikuma (muzeja atklāšanas — A. S.) Baltijas kultūrvēsturē varēja cerēt uz jo dzīvu un siltu interesi no publikas puses, bet, pēc gausās apmeklēšanas un pēc avīžu klusēšanas spriežot, rādās, it kā rīdziniekiem gar visu to lietu nebūtu nekādas daļas, un pērngad izstādītā valzivs pie pontonu tilta sacēla vairāk interesi un pārrunas mūsu publikā nekā šāds vispārībai nodomāts dibinājums . ..» Ir viegli saprotams, ka lielu sociālu satricinājumu laikā, kāda bija Piektā gada revolūcija, šādi prasījumi nobāla iepretī maizes, darba un vienlīdzības daudzbalsu prasībai.

Dzīves īstenība pieņēma aizvien skarbāku izteiksmi. Sākās nežēlīgi reakcijas uzbrukumi. Steigā tika stādīti vainīgo saraksti, nepatikšanas draudēja par piedalīšanos mākslinieku sapulcēs un sakarā ar petīcijas parakstīšanu arī Jānim Rozentālam. Tika nolemts uz laiku aizbraukt uz Somiju. Rozentāli apmetās Numelā. No dzimtenes pienāca arvien satraucošākas un baigākas vēstis, un, sāpju mākts, Rozentāls iecerēja un pagatavoja metu gleznai «Veļu upe» kā alegoriju par Piektā gada revolūcijas dalībnieku ciešanām reakcijas nāves pļaujā. Šis darbs nekad netika pabeigts, bet tas palicis kā apliecinājums mākslinieka tuvībai ar tautas likteni. Tālāk cīnīties Rozentālam nebija spēka, ne vajadzīgās pārliecības. Un tomēr mākslinieks nespēja ilgi palikt svešumā. Kā raksta K. Lejnieks, viņš «sēstas kuģī, iebrauc atkal Daugavas grīvā un sakostiem zobiem izkāpj malā pie Rīgas pils, kur tornī atkal lepni plandās Krievijas patvaldnieka karogs». Visur notika aplenkumi, kratīšanas, dokumentu pārbaudes, žandarmi un armijas daļas turēja Rīgu kā knaiblēs. Tagad Rozentāls noslēdzās savā Alberta ielas darbnīcā un gribēja darbā aizmirsties. Viņš gleznoja, bet ārpus laika atrasties nespēja.

X.X

ROZENTĀLA STUDIJA

1906. gada 12. janvāri piedzima Rozentālu otrais bērns, meitiņa Irja. Nemierīgie laiki, protams, aizēnoja prieku, kāds ar šo notikumu ienāca Rozentālu mājā. Un daudz jaunu rūpju nāca klāt. Kā vienmēr, uz grūtībām Rozen-tāls atbildēja ar pretestību. Arī šajās drūmajās, baigajās dienās.

Pastāv uzskats, ka Kārlim Skalbēm, Linardam Laice-nam, Antonam Austriņam, Jānim Asaram, kuri no vajāšanām glābiņu meklēja Somijā, turp ieteicis doties un savu paziņu adreses devis Jards Rozentāls. Tie, kas bēguši caur Pēterburgu, apmetušies «konspiratīvajā» mākslinieka E. Zīvarta dzīvoklī, bet pats Zīvarts iesaukts par «pagasta vecāko». No turienes sācies tālākceļš uz Somiju.

Reakcijas trakošana Rīgu stindzināja vairāk nekā janvāra sals. Visādus atgadījumus ceļā pieredzējis, 27. janvārī Rīgā ieradās Rūdolfs Blaumanis un no stacijas taisnā ceļā devās uz Alberta ielu pie sava senā drauga Jaņa Rozentāla. Lūk, ko Blaumanis rakstīja vienam no saviem krustdēliem Aleksandram Būmanim jau šā paša mēneša trīsdesmitajā dienā:

«... Es dzīvoju pie Jaņa Rozentāla, gleznotāja. Glīta istabiņa līdzās akadēmijai (Rozentāla, saprotams), māk-sāju par visu kopā: ... 30 rubļu. Dod labi ēst. Badezim-mer un citas ērtības. Adrese: Albertstr. Nr. 10/12 (vai vienkārši Nr. 12) Quart. J. Rozenthal (Priekš personīgas atrašanas: Ecke der Albert — und Schūtzenstr. Pašā augšā.) Ja Tu vari nākt, tad raksti bez kavēšanās, lai feļetonam nodomāto «Cottsucheri» varu izdot citam tulkot. Ja nāc, tad nāc drīz un nokāp vai nu pie Ansb. (Ansberģa — A. S.), vai Suvorova (viesnīcā — A. S). Pie manis ar visiem koferiem negāzies iekšā! ... Lai pa priekšu redz, ka Tu nenāc ar bumbām.»

Jā, Blaumanis, par spīti visam, centās nezaudēt humoru. Četrdesmit triju gadu vecumā viņam beidzot radās iespēja izvērst un likt lietā savu žurnālista pieredzi, īpaši, kad viņš kļuva par laikraksta «Latvija» redaktoru.

Kaut kad gada sākumā pie Blaumaņa ieradās gleznotājs Jānis Jaunsudrabiņš ar savu pirmo lielāko literāro

sacerējumu «Vēja ziedi». Tas notika neilgi pēc Jaunsud-rabiņa personālizstādes viņa paša dzīvoklī Cēsu ielā, kas gaidītos rezultātus nebija devusi, neraugoties uz lēto ieejas maksu un zemajām gleznu cenām. Šaurajās telpās Jaunsudrabiņš bija pamanījies izstādīt ap deviņdesmit darbu. Bet nu «Vēja ziedi» uzrakstīti, jāparāda Blaumanim. Izvēle bija laimīga. Kad Blaumaņa torņa istabiņā par visu bija norunāts, tad, kā atceras Jaunsudrabiņš:

«Lejā nodārdēja gongs, Rozentāla kundze ar to aicināja rakstnieku launagā. Es nebiju mākslinieka namā svešs, un arī man bija jāpaliek. Mēs dzērām kopā kafiju. Blaumanis acīmredzot vēl dzīvoja tikko dzirdētā stāsta iespaidā. Viņš pēkšņi cēlās, uzkāpa atkal savā istabiņā un atgriezās ar manuskriptu. To vajadzēja redzēt viņa draugam un zināt, ka tas būs neparasti labs stāsts. Žēl, ka viņš nav bijis klāt pie lasīšanas.

Rozentāis paņēma «Vēja ziedus», pašķirstīja un ar savu tikko manāmo smaidu redaktoram prasīja, cik viņš domā par to maksāt. Dzirdējis, ka iznāks apmēram 100 rubļu, viņš sniedza manuskriptu Blaumanim atpakaļ un teica: «Tad es labāk gleznoju.»

Varbūt mākslinieks ar to gribēja sacīt, lai daru to pašu, jo es taču jau biju gleznotājs un rakstnieks tikai tapu. Bet diemžēl stāsts bija uzrakstīts, un tur nekā vairs nevarēja darīt.»

«Tad es labāk gleznoju,» bija teicis Rozentāis. Viņš taču it labi zināja par žurnālu un avīžu honorāriem, kas tā saucās vairāk vārda pēc. «Vērotājam» vien bija uzrakstīta vesela virkne rakstu. Jādomā, ka arī šajā sarunā ar Jaunsudrabinu bijis vairāk humora nekā nopietnības, tāpat kā citās abu meistaru sarunās ar jaunajiem, par ko tieši tā savās atmiņās stāsta Arturs Bērziņš: «. . . Blaumanis jaunos iesācējus vadāja pa ciemiem. Vispirms jau bija jāiet pie Jana Rozentāla, šī smalkā zobgaļa un latviešu džentlmeņa. Tad atnācēju abi ņēma krusta ugunīs. Tas nav labi un tas nav labi. Skrienot tikai pa gaisu, lai turoties ari pie zemes, lai mācoties strādāt, jo māksla vispirms esot amats. Kas neprotot savu amatu, tas neesot nemaz mākslinieks. Latvieši esot. tikai sentimentāli šmukstētāji — viņiem neesot rakstura. Jānim R. (Rozentālam — A. S.) liels ārzemju cigārs zobos, viņš rubina kā rubens, runādams bezgala ātri, neskaidri un klusu. Bet tik dusmīgs viņš nemaz nav. Kad

nu labi tā izrunājušies, tad padzirda ar kafiju un izvadā pat pa darbnīcu. Jaunais taču jāpamāca, jātur stingri grožos, jo tad iznāks, tad iznāks cilvēks .. .» Rūpes par jaunajiem, protams, ar to neaprobežojās. Blaumanis bezbailīgi devās glābt savus «krustdēlus» pa policijas iecirkņiem un cietumiem, tērēja savus pēdējos rubļus drošības naudas iemaksām. Bet tajā pašā laikā, kā stāsta mākslinieka dēls Miķelis Rozentāls: «Toreiz, Alberta ielā dzīvodams mūsu dzīvoklī, tēvam bieži pozēja ari Rūdolfs Blaumanis. Dažos darbos viņu nevar pazīt, bet reliģiskajā gleznā «Kristus piebrauc ar laivu», sagaidītāju zvejnieku pulkā var skaidri atšķirt mūsu lielo dramatiķi.» Tā tapa arī vairāki Blaumaņa portreti gan eļļā, gan zīmē-j umos.

6. martā Jānim Rozentālam palika četrdesmit gadi. Nemierīgo laiku dēļ nekādas lielākas svinības netika rīkotas. Pašam māksliniekam tas bija dziļu pārdomu bridis. Pirms desmit gadiem viņi, latviešu mākslas celmlauži, te Rīgā bija ieradušies, lai Etnogrāfiskajā izstādē pieteiktu savus vārdus. Nu kā dārgu piemiņu Rozentāls rokās turēja 1896. gada fotogrāfiju. Un neviļus prātā nāca doma, kā laiks savā plūdumā bija visu izšķirojis. Nebija vairs Alkšņa un Baumaņa, Balodis kaut kur Ar-bangeļskā, Birnbaums Citā, Purvītis posās uz Rēveli, Valters uz Vāciju. Pēdējie notikumi visu sagrieza ar kājām gaisā, Rozentāls zaudēja savus labākos, tuvākos biedrus. Bija sevi jātirda ar bezgalīgiem jautājumiem — kur tad vaina, kurš tad vainīgs, ka tā noticis. Bet galvenais — kas sagaidāms tuvākā un tālākā nākotnē. Brieda nodomi, kuru īstenošanai vajadzēja sagatavoties, visu vēl un vēlreiz apsvērt. Viens no tiem saistījās ar savas studijas atvēršanu.

1906. gada vasarā nodega vecais Latviešu biedrības nams Pauluči (tagad Merķeļa) ielā 13. Reizē ar to bez savām pastāvīgām telpām palika Rīgas Latviešu teātris, un nu tā izrādes varēja notikt vienīgi Uļejas zālē (tagad Rīgas Krievu drāmas teātrī). Zaudējumi bija lieli, taču ugunsgrēki šai gadā bija tik izplatīti, ka nekādu īpašu sensāciju šis bēdīgais notikums neizraisīja. Sarkanais gailis ne uz tādiem vien jumtiem savus spārnus bija plivinājis.

Rozentāli tovasar atkal aizbrauca uz Somiju, uz Nu-melu. Viņu mājā bieži viesi bija latviešu emigranti. Elli viesmīlība visiem palika labā atmiņā, tāpat kā Rozen-tālu jaukie bērniņi — Laila un Irja, Tas bija laiks, kad Rozentāls vēl nespēja iejusties svešumā tiktāl, lai varētu ko nopietnāku gleznot. Interese par ziemeļu dabu un cilvēkiem nāca krietni vēlāk. Ari šoreiz viņš Somijā nepalika visu paredzēto atpūtas laiku un augusta sākumā jau atgriezās Rīgā.

Ar šo rudeni sāka darboties Rīgas pilsētas mākslas skola, kura atradās Noliktavas ielā 1. Pēc vācu mākslinieces E. Jungas-Štilingas nāves viņas privātskolu nolēma pārņemt Rīgas pilsētas dome jau 1904. gadā, taču tikai pēc diviem gadiem tā tika atvērta. Par skolas pirmo direktoru iecēla baronu Gerhardu Rozēnu, kurš uzaicināja Jāni Rozentālu par skolotāju portretu klasē. Šie pienākumi prasīja zināmu sagatavošanos. Bez tam Rozentāls bija nolēmis radīt glezniecības privātstudiju pats savā darbnīcā. Drīz vien Rīgas laikrakstos parādījās sludinājums:

«4. septembrī atvēršu savu ateljē zīmēšanai un gleznošanai (Nature-morte, portrets, akts). Pieteikšanās no p. 10—11 un 4—5 Strēlnieku un Alberta ielu stūrī Nr. 10/12.

Jānis Rozentāls.»

Vārdu sakot, meistars savā darbībā akcentēja mākslas profesionālisma nozīmi, gribēja nopietni nodoties pedagoģiskajam darbam, mākslas meistarības jautājumiem kā pamatu pamatam.

It kā vajadzētu būt tā — mākslinieka vārds iegūts, arī sabiedriskais stāvoklis un zināma materiāla nodrošinātība, ģimene nodibināta — reiz taču vajadzētu nākt mierīgākai dzīvei. Bet kas to deva! Tieši otrādi — rūpju kalns nemaz negribēja sarukt, bet auga arvien lielāks. Lūk, ko viņš rakstīja vēstulē Elli uz Somiju neilgi pirms savas privātstudijas atvēršanas.

21. augustā:

«Saki, kas man jādara, lai izmestu ārā mūsu irnieces un mūsu pašreizējā guļamistabā iekārtotu man darbnīcu vai darbnīcu un skolas (studijas — A. S.) istabu un tad no 12 līdz 3 un 5 līdz 8 katru dienu mācīt apmēram 15 skolniekus, kas ienestu aptuveni 8—900 rbļ., vai arī palikt, kā ir, nemaz nepasniegt privātstundas un

vēl bez tam izīrēt istabu pie Nukša par apmēram 10 rbļ. mēnesī, kas gadā iztaisītu ap 300 rbl. no abiem īrniekiem ... Laikā no 12 līdz naktij es būtu pilnīgi brīvs mākslas darbiem. No pl. 9 rītā līdz 12 esmu katru dienu aizņemts divās skolās: pie Rozena (Rīgas pilsētas mākslas skolā — A. S.) trīsreiz nedēļā (10—12) un pie Draudziņus jaunkundzes (privātā ģimnāzijā — A, S.j trīsreiz nedēļā (9—12), kopumā 15 stundas nedēļā ā 60 rbļ. = 900. Ja tam vēl pieskaita klāt apmēram 300 rbļ. no īres, es ceru, ka tas jau būtu neliels garantēts ienākums. Protams, pērn es par stundām un skolām kopā ieņēmu 1147 rbļ. — arī par 247 rbļ. vairāk, nekā varēju, kad nepieņēmu nevienu skolnieku, jo tomēr mazliet vairāk strādāju pats. Citādi man savi darbi jāierobežo ar svētdienām un svētku dienām. Nemaz nevaru izlemt, kas man jādara. Vai 4—500 rbļ. dēļ skriet pretī nāvei? Varbūt panākt to ar darbu. Bet tad man vajadzētu likt ievilkt gāzi un iegādāties dažādas lietas, kas arī izmaksātu līdz 100 rbļ. Protams, daudz ko dod pēcpusdienas, kad es būtu brīvs, un starp stundām augšā (darbnīcā — A. S.) es varētu apakšā (dzīvoklī — A. S.) arī pats pastrādāt, jo man nevajadzētu visu laiku nodarboties ar viņiem. Man grūti izšķirties, nāc man palīgā un pasaki, ko lai es daru. No jauna jau pieteikušies astoņi, bet es neesmu drošs, un laikam gan vajadzētu būt vismaz divdesmit, lai tas tiešām atmaksātos . . . Bez tam. es arī nedrīkstētu atlaist skolniekus, un tā nu man tagad jā izšķiras par skolniekiem, ja tas ienes vismaz 800 rbļ.»

29. augustā:

«Līdz šim pieteikušies 12 skolnieki, no Blūma ir 6. Visas istabas te tagad pilnas ar kaļķiem un krāsu.

Es guļu ēdamistabā pie galda.»

2. septembrī, divas dienas pirms studijas atvēršanas:

«Istaba ir gatava, tagad tikai jākrāmējas iekšā. Fr, H. [Helvigs] vēl joprojām nav atradis dzīvokli, tā ka mums būs pašauri. Skolās jau ir sākušās mācības un manējā sāksies pirmdien. Būs apmēram 15 skolnieku...»

Kas tad bija šie piecpadsmit, kas gribēja mācīties pie pazīstamā latviešu gleznotāja? J,asaka, dažādu aprindu jaunieši, tomēr vairums tādu, kas nākuši no trūcīgām ģimenēm. Ne visiem bija tādas iespējas kā Fridriha Grosvalda dēlam Jāzepam, Lūk, ko par savām gaitām

Rīgā un Rozentāla studijā daudz, daudz gadu vēlāk pastāstīja Indriķis Zeberiņs:

«Es, tāds puika no laukiem, domāju — ko tad nu es varu. Ne man naudas, nekā. Tad nu tādām novītušām ausīm aizgāju pie Rozentāla. Viņš mani iedrošināja. Atceros, kādu reizi staigājām pa Strēlnieku dārzu, viņš saka: «Man jau tās madāmiņas neinteresē, man interesē taisni tādi ganu zēni no laukiem. No tiem es gaidu ko, ne jau no viņām. Vajag cīnīties!»

Tāds viņš bija, lielisks cilvēks, lielisks mākslinieks. Tā naudiņa no audzēkņiem jau viņam arī bija vajadzīga, nemaz tik spoži negāja. Bet galvenokārt viņš ņēma no tām vācu freilenēm. Mums viņš palīdzēja pārdot mūsu darbiņus, lai ar tiem varētu segt mācību naudu.

Atceros, man bija kāds zīmējums, nekāds labais jau nebija — tikko iesācējs. Rozentāls laboja, pats piestrādāja, pēc tam pārdeva un naudu visu atdeva man.

Kā viņš. ar mums noņēmās! Tas taču viņu pašu aizkavēja darbā.»

Vēl pilnīgāku priekšstatu par Jana Rozentāla stud'iu un tās audzēkņiem iegūstam no PSRS Tautas mākslinieka Ota Skulmes atiniņstāsta «Gads Rozentāla studijā».

«Pirmo priekšstatu par Jāni Rozentālu guvu no «Mēnešrakstā» publicētās gleznas «Nāve» reprodukcijas. Vairāk par viņu uzzināju tikai tad, kad biju beidzis Jēkabpils pilsētas skolu un vajadzēja domāt par tālāku mācīšanos. Jēkabpils tirdzniecības skolas direktors L. Bērziņš ieteica J. Rozentāla studiju. Tā 1906. gada augustā devāmies ar māti uz Rīgu.

...Nonācām Alberta ielā 12 pie Pēkšēna celtā nama. Tas bija pavisam jauns, neredzēti moderns. Uz dzīvokļa durvīm — pareizs audekla četrstūris ar paša meistara rokas rakstīto «Jan Rosenthal». Piezvanījām. Parādījās mākslinieks. Viņš bija rupjā, rievainā uzvalkā, kājās praktiskās «valkovera» kurpes. Jānis Rozentāls bija neliela auguma, es jau biju garāks. Brūnas acis, pakuplas, biezas ūsas. Pirmais iespaids bija tāds, ka viņš nav īsti vesels. Nepārtraukti aizgūtnēm smēķēja. Dzīvoklis bija tāds pats kā tagad: priekšistaba, gaitenis un pa labi ieeja pieņemamā istabā. No turienes trepes uz darbnīcu, zem trepēm galdiņš, kur rakstīt. Mani vispirms ieinteresēja gleznas pie sienām. Gaitenī atradās vēsās, pelēcīgās krā-

sās gleznotā sievietes portreja ar ziemeļniecisku fonu un vēl kādas simpātiskas sievietes portrets, bet mazajā istabiņā atradās nelielas glezniņas.

Māte lūdza pieņemt mani darbnīcā. «Tas nav tik vienkārši,» saka Rozentāis, «ir jāredz, ko puisis prot. Pie manis strādā tādi, kuri jau prot zīmēt un gleznot no dabas.»

Tai pašā dienā nopirku Kaļķu ielas stūrī pie Frīdlen-dera un Holendera dažas pastkartes, kur redzamas grieķu skulptūras un slavenu vīru bistes. Tūliņ ar itāliešu zīmuli uzzīmēju. Tā godīgi, visā cēlumā!»

Te O. Skulmes stāstījums jāpārtrauc kāda papildinājuma dēļ, ko trīsdesmito gadu beigās sniedzis mākslinieka hrālis U. Skulme: «Pirmā brāļa ainava, kas gleznota no dabas un kuru atceros, bija paša. pagatavotām eļļas krāsām gleznotā tēva kaļķu krāsns (1906) uz negaisa debesu pamata. Tanī pat rudenī brālis aizbrauca mācīties pie J. Rozentāla.» Tātad arī O. Skulme jau bija pamēģinājies gleznot no dabas vēl pirms iestāšanās studijā.

«No rīta ejam abi ar māti pie Rozentāla,» turpina Otis Skulme. «Skatās un smaida: «Nekas, nekas, tikai tā bērnišķīgi, drusku naivi, drusku naivi! Rīt nāciet un sāciet zīmēt, lai panāktu citus un varētu gleznot.»

Visi mani biedri bija jau gadiem mācījušies gan pie R. Blūma, gan citās mākslas skolās. īsti iesācēji bijām tikai I. Zeberiņš, K. Baltgailis, Delle, A. Lindberga (dziedātāja) un es. Pavisam bija kādi 10 audzēkņi (skaits mainījās — A. S.). Darbnīca tik lielam studistu skaitam bija pārāk maza, un J. Rozentāis centās jaunākos ātrāk sagatavot zīmēšanā un gleznošanā, lai mēs varētu ķerties pie dzīvās dabas. Strādāju ik dienas nepārtraukti no 9 līdz 6 vakarā. Kad es pēc Laokona zīmēju puiku, kas sēž uz čemodāna, man patika tas čemodāns — tāds vecs ar metāla stīpām apsists, atslēgas saliekušās, vairs nekur neder. Man gribējās piestrādāt un to visu tā uztaisīt. Jānis Rozentāis man rādīja, kā to izdevīgāk var izdarīt: ar ogli uzmest un tad ar klačgumijas asumiņu izcelt. Tagad vairāk zīmē ar grafītu un melno krītu, bet toreiz zīmēja ar ogli, un J. Rozentāis pavedināja uz gleznie-cisku zīmējumu.

Pagāja kāds laiks. Tika uzstādīta lampa ar baltu stikla kupolu un spožiem misiņa rotājumiem uz kājas. To uz-

skatīja par zināmu pārbaudi. Es tad aiz trūcības gleznoju uz stingra, balta papīra. Ota labi slīdēja, triepieni tīkami sakļāvās un, metāliskās un stikla formas veidojot, pat radīja tīri vai meistariskus apkopojumus. Rozentāls teica: «Labi iekomponēts, pareizas krasu atieclbas, ir sakarīgs un toņos harmonisks gleznojums.»

Tad nāca dzīvā daba — meitenes pusakls no muguras, gari atrisuši mati. Iedomājos pats visu zinām un ķēros pie darba kā liels varētājs, piedodams brūnajiem matiem plūstošu, varen spožu viļņojumu. Todien pie Rozentāia viesojās no ārzemēm atbraukušais mākslas vēsturnieks Oļģerts Grosvalds (Jāzepa brālis — A. S.). To tad meistars bija uzvedis augšā darbnīcā parādīt savu audzēkņu darbus. Ikkatru uzvārdā minēdams, Rozentāls trāpīgi noraksturoja visus pēc kārtas. Par mana gleznojuma matiem smīnēja un jokodamies teica: «Aha, Ticiāns, Ticiāns!»

Citreiz viņš saka: «Kādēļ tā okera tik daudz!» — un dod sarakstu, kurā bija man neparastas krāsas: dek-grīns, zilais kobalts, permanentzaļais, cinka dzeltenais, gaišais un tumšais kadmijs, cinobra sarkanais, bez tam iesaka pie ķermeņa gleznošanas lietot zelta okeru. Tik daudz krāsu nemaz nezināju, kur likt! Redzēju gan, ka citi tīšuprāt atsakās no krāsu jaukšanas uz paletes, lieto zilas kontūras un saskaņā ar spektra likumību pat pelēko nokrāsu izsaka ar ziliem, dzelteniem un sarkaniem punktiņiem. Darbnīcā pie sienas karājās četras Rozentāia studijas. Tās man bija kā ierosinājumi. Pie katras akta studijas meistars man atgādināja izsargāties no akmeņai-nības, no pārāk uzsvērtas muskulatūras.

Reiz arī pats J. Rozentāls gleznoja kopā ar mums. Darbnīcā bija brīva vieta. Viņš ienāca, nepukojās pie sevis, saspieda krāsas uz paletes. Gleznojām gulošu sievieti no muguras. Figūra bija brūngana, saulē iedegusi. Viņš ņēma visu okerīgu ar melnu. Nāca vakara krēsla. Otrā dienā viņš laikam nebija apmierināts. Darbā nejuta im-presionistisko spožumu, bet tas bija viengabalains un mums patika.

Kompozīcijas uzdevumus J. Rozentāls nedeva, izņemot ainavu studijas Vāgnera dārzā un pie Anniņmuižas. Pēc tam J. Rozentāls skatījās darbus un stāstīja. Sākumā es gribēju visu uzgleznot, ko redzēju, bet tad viņš teica, ka lieki uzņemties tādas ainavas gleznot, bildīte vien iznāk!

«No dabas uzgleznot to, ko redz, to var iemācīt ikvienam,» saka J. Rozentāls, «bet es gribu redzēt kaut kur jūsu personīgo attieksmi pret dabu. Tās raksturīgās pazīmes, kam jābūt no mākslinieciskās pieejas, tās trūkst.»

J. Rozentāls vispār mums maz stāstīja. Dažreiz, kā pats ar sevi sarunādamies, aprautiem izteicieniem, dažreiz pus-čukstus, ar īkšķi zīmējumā bakstīdams, ar aizraušanos izdarīja labojumus. Cik atceros, pie gleznojumiem savu roku klāt nelika. Jokojās par neveiksmēm un aplamībām kolorītā, nesakarību kompozīcijā un gleznojumā.

J. Rozentāla mājās mēs jau bijām apdzīvojušies. Rozentāls strādāja zālē aiz stikla durvīm. Tur bija lielais skrūvējamais molberts. Viņš sēdēja un gleznoja nelielus darbus. Tad mēs arī redzējām, kā Rūdolfs Blaumanis pie viņa nāk. Vēlāk uzzinājām, ka R. Blaumanis ir dzīvojis tai istabiņā blakus darbnīcai. (Blaumanis tolaik jau dzīvoja Ņevas ielā divistabu dzīvoklī kopā ar savu draugu Jāni Gresti — A. S.)

Blaumani redzēju kādā viesību vakarā pie Rozentā-liem. Tovakar tur viesojās arī arhitekta Laubes sieva, dziedātāja Malvīne Vīgnere-Grīnberga, komponists A. Ore. J. Rozentāla sieva tolaik bija pašos brieduma gados, jau triju bērnu māte (dēls Miķelis piedzima

1907. gadā — A. S.), ļoti piemīlīgu seju, gaiši zilām acīm., kupliem, mākslinieciski sakārtotiem matiem. Pie galda ar somisku koka stūra solu varēja sasēst ap desmit cilvēku... Elli Forselle-Rozentāle dziedāja somu un zviedru dziesmas. Sparīgi mūsu tautas dziesmas dziedāja Malvīne Vīgnere. Viņa labi jutās un neskopojās ar priekšnesumiem. Augstu paceltu galvu, braši izrieztām pilnīgām krūtīm, stalta augumā. Diženā ērģelnieka Ādama Ores priekšnesumus neatceros. Tā bija varena figūra ar reti izteiksmīgu, skūtu seju, jau izplūdis, smagnējs, pinkainu galvu. Mēs, daži studenti, tikai skatījāmies, kā viss notiek. Rozentāla sieva arvien gādāja par vienkāršu, bet labu, īsti somisku cienastu, ar dažāda veida kaltētām maizēm un dzērieniem. Visur bija somu tautas izstrādājumi: segas, galdauti, raibi spilveni uz koka stūra sola. Pie sienas karājās paliela J. Rozentāla «Arkādija» un vairākas tās vasaras studijas — sieva, sieva ar bērniem, bērnu galviņas un dažas Somijas ainavas.»

Te vietumis, protams, esam aizsteigušies notikumiem priekšā, taču Ota Skulmes atmiņas mākslas zinātnieces T. Haļapinas pierakstījumā ir paraugs, cik daudz var izdarīt ar visvienkāršākajiem līdzekļiem un mazu laika at-licinājumu, lai saglabātu vērtīgas ziņas nākamām paaudzēm un arī jau šodien veicamiem pētījumiem.

Jānis Rozentāls tajā 1906. gada rudeni un ziemā bija ļoti aizņemts. Par viņa plašo pedagoģisko darbību jau esam runājuši, taču tai klāt nāca sadarbība ar Ata Ķēniņa vadīto apgādu «Zalktis», kur mākslinieks uzņemas daudz dažādu pienākumu. Tā virs zīmē vāku Jāņa Poruka Kopotiem rakstiem, iekārto mākslinieciski almanahu ar to pašu nosaukumu «Zalktis», raksta tam par mākslu. Un tajā pašā laikā neatslābst viņa sabiedriskās intereses.

1906. gada nogalē Uļejas zālē notika Jāņa Jaunsudra-biņa lugas «Traģēdija» pirmizrāde. Tā ierosināja polemiku, kurā dedzīgi iekļāvās ari Jānis Rozentāls. Mazliet pievērsīsimies pašu laikabiedru skatījumam uz šo mākslas dzīves notikumu. Žurnālists un teātra kritiķis Arturs Bērziņš, kurš slimības dēļ, publikai par izbrīnu, ienācis Uļejas zālē, apsedzies ar rūtainu lauku lielo villaini, vēlāk atcerējās to vakaru: «Ieradies bija arī R. Blaumanis un J. Rozentāls; viņi sēdēja savrup, sevī ierāvušies, saduguši un drūmi kā mākoņi. Viņiem, kā likās, izrāde ne visai gāja pie sirds, jo tur nebija stipru raksturu, kādus meklēja ir Blaumanis, ir Rozentāls. . .» Turklāt pats Jānis Jaunsudrabiņš stāsta, ka Rūdolfs Blaumanis viņu — «gan sirsnīgi nobučoja, bet reizē arī norāja: «Ko tur līdz viss iekšējais spēks, kad tas netiek lietā likts. Vai tad tu pats nemani, ka tava drāmas tehnika ir kā tikko radies teļš, kas pirmo reizi mēģina kājās nostāvēt? Jāstrādā, brālīt, pamatīgi jāstrādā!» Un pie pirmās tikšanās es saņēmu dāvinātu Gustava Freitāga grāmatu par drāmas uzbūvi.» Savā autobiogrāfiskajā stāstījumā «Mana dzīve» (1924) Jānis Jaunsudrabiņš no gadu atstatuma atskatās uz savas literārās darbības sākumiem ar jaušamu rūgtumu, piebilzdams: «Nu tur vairs nekā nevarēja grozīt. Luga bij izrādīta, nodrukāta. Beigas. Uzmet kūkumu un nes, ko tev uzkrauj.»

Jaunsudrabi pa sarūgtinājuma galvenais «vaininieks» bija Jānis Rozentāls, kuru «Traģēdijas» izrādes saniknojošais iespaids ierosināja «Zalkša» pirmajam numuram uzrakstīt, un šoreiz ar pilnu savu vārdu, apceri «Māksla

un tehnika». Šis koncentrētais uzskatu izklāsts, vismaz tā pirmā daļa, jāizlasa pilnībā, jo tas atklāj mākslinieka, personības īpatnības un briedumu. Rozentāls rakstīja:

«Noskatoties J. Jaunsudrabiņa nule kā uzvestajā drāmā «Traģēdija» un dzirdot sirsnīgus aplausus no mūsu rožainās jaunības pilnās zāles (E. Vulfs savā recenzijā pārstāvēja šo publikas vairumu — A. ,S.), man uznāca bažas par mūsu jauniņās, tik spilgti uzplaukušās mākslas tuvāko nākotni Drāmā ir tēlotas mūsu jauno mākslinieku ciešanas, cīņas un traģiskie konflikti, rāpjoties uz stāvā Parnasa augstumiem. Pirmkārt, attiecoties uz lugas vispārīgo koncepciju, man jāvaicā: vai tad tiešām šie negatīvie tēli mums vēl nav apnikuši, un, otrkārt, — vai tad patiesi mūsu jaunībai tik maz pozitīva spēka apziņas, ka tā sevi ļausies ievilināt šinīs purva tekās, ka viņa še izklāstītiem uzskatiem aplaudē?!

.. . Pie šī gadījuma es tikai gribētu uzsvērt, lai mūsu jaunie mākslinieki, sevišķi gleznotāji, nepiemirstu pasu pirmo mākslinieka atziņu: ka jūsmu stiprums vēl nav tēlošanas spēja un gara dziļums vēl nav mākslinieciska jušana; jo jūtas, ir visiem cilvēkiem kopīgas, kamēr tēlošanas spēja ir tā īpašā dāvana — vest saskaņā ar kādu jūtu vērtību tos elementus, iz kādiem jebkura māksla sastāv.

Šī jūtu vērtību saskaņā vešana ar attiecošos mākslas tīri tehniskiem elementiem ir pati māksla. «Ne bilžu mīļotājiem, bet tiem, kas ar saviem jūtu uzbudinājumiem dzen elkdievību, ir jāsaka, ka tehnika ir tik daudz kā māksla .. . (Rozentāls citē Stevensona grāmatu par Velas-kesu — A. S.)

. . . Kas mākslinieks grib būt, tam nebūs ne laika, ne patikas, ne arī vajadzīgās gara dispozīcijas gar šādām lietām niekoties; viņš nepūlēsies pats mākslu radīt un atstās par to prātot tiem, kas nevar neko labāku. Tas mēģinās vispirms pamatīgi iepazīties ar savu līdzekļu raksturu un īpašībām; viņš pētīs savu materiālu un viņa īpatnējo ekspresivitāti un studēs pamatīgi savus priekštečus un viņu tehniskos iekarojumus no pavisam citāda redzes stāvokļa, nekā to dara vēsturnieks vai filozofs. Viņš mēģinās iztirzāt to redzes stāvokli, no kāda viņi lūkojas uz atiecīgo priekšmetu yn kā viņi to attēlo, un, salīdzinot tos ar saviem uzskatiem un saviem jauniegū-

tiem līdzekļiem, vilks savas konsekvences. Viņš raudzīs izzināt to, kas un kādas līniju un krāsu un laukumu kombinācijas šinīs darbos dara iespaidu un ar kādiem līdzekļiem to izteikt labāki un spēcīgāki. Paša skaistuma jēgumu viņš atstās vieglu sirdi estētiem priekš izplūkšanās. Was die Schönheit ist, das weis ich nicht... («Kas ir skaistums, to es nezinu ...» — A. S.) — vaļsirdīgi atzīstas Dīrers, un katrs godīgs mākslinieks sacīs to pašu, jo viņam par to nav daļas, bet viņš pastāvīgi pūlēsies dot. veidu tam skaistumam, kas viņa jutekļus iekairinājis un ko tas nojaudis savā dvēselē. Un, kad gudrie tam uzbāzīsies ar savu «kas ir skaistums?», viņš atbildēs: nezinu, — bet varēs rādīt uz savu darbu: lūk, tur viņš ir, ja jūs to spējat redzēt. Redzēšana ir mūsu vienīgā īstā zināšana mākslā.

Visi tie glezniecības elementi: materiāls, kompozīcija, modelēšana, līniju sistēma, krāsu un rīcības veids ir jāstudē ar lielāko rūpību, pastāvīgu mēģināšanos, pētīšanu un kombinēšanu. Tāpat ir jātop skaidrībā par iespaidu cēloņiem un viņu parādību likumību. Jo par to ir jābūt katram māksliniekam skaidrībā, ka māksla nava nekāda no debesīm nolaidusies būtne, kas kaut kuram sapņu pintiķim uzskūpsta ģēnija oreolu, viņa ir īsta, apaļa zemes meita, kas smejas par mūsu platoniskiem mīlestības apliecinājumiem, viņa prasa konkrētus uzmanības parādījumus. Māksla ir intensīvu pūļu un dziļas smadzeņu darbības rezultāts. «Māksla ir pate saprašana,» saka Delakruā, un taisni tas atšķir mākslinieku no diletanta, ka viņš izšķirošās ekspresijas vilcienus neatrod nejauši, bet pateicoties savam mākslinieka prātam. Šis radītājs prāts ir augstākā potence cilvēka daba un atšķiras stipri no vienkāršā mākslas instinkta, kas var piemist kuram katram cilvēkam, sevišķi bērnam, un notru-cinājas, ja to nekopj.

«Pat lielam ģēnijam gan reti laimēsies Caur dabu tikai un caur instinktu Līdz neparasti cēlam pacelties:

Jo māksla — māksla ir; kas to nav caurdomājis,

Tas nedrīkst vēl par mākslinieku saukties.

Še nelīdz taustīties; pirms kaut ko labu rada,

Ir vajadzīgs to skaidri izprast traukties!»

(G ēte)^

Tad vajag iedomāties Jaņa Rozentāla raksta lieio, klasisko vērtību un vērienu, ja turpat līdzās tādi stila «ziedi» kā Ata Ķēniņa izteikumi par Falliju: «Fallija Mūza liela augusi Vientulības svētajā birzi un tālu no dzimtenes (Francijā — A. S.) kā Ifigēnija Taurīdā...» — un šādā garā un bez gala. Turpretī Rozentālam uzskatu noturība un nepārtraukti meklējumi, meklējumi, kaut ne vienmēr veiksmīgi, bet meklējumi. Ar tādu teorētisko skaidrību bruņots mākslinieks, kāds bija Rozentāls, būtu varējis mierīgi raudzīties nākotnē. Bet tas jau nebija iespējams — cīņa par eksistenci turpinājās. Šajā sakarībā U. Skulme un A. Lapiņš savā monogrāfijā atzīmē: «Interesantu ainu līdz ar zināmu skaidrību šajā jautājumā ienes mākslinieka atstātie 1906.—1909. gada pārdoto darbu saraksti. Tajos kā viņa darbu ieguvēji vairs nefigurē Morbergi un Grosvaldi, bet latviešu demokrātiskās inteliģences pārstāvji — rakstnieki, aktieri, arhitekti, studenti, skolotāji, dažas sabiedriskas iestādes un to direktori. Starp pārdotiem darbiem lielākais vairums ir studijas. Ari ieņemtie honorāri par tām ir mazi, kas māksliniekam bieži vien vēstulēs sievai liek gausties par materiālajām grūtībām un laika trūkumu lielāku darbu veikšanai, radošam darbam. Darbs skolās un ar privātiem skolniekiem aizņem dienas labākās stundas. Pārējais laiks jāziedo sīku pasūtījumu izpildīšanai, starp kuriem grāmatu vāku zīmējumi, etiķetes, čeki, vinjetes un tā tālāk. Daudz savu darbu viņš izdāļā saviem paziņām un apmainās ar draugiem gleznotājiem un skulptoriem,»

Bet, lai cik spiedīgi kādreiz klātos, nekad Rozentāls nezaudēja, ja tā var teikt, mākslinieka formu, viņa dvēsele mākslai vienmēr bija atvērta. Par to liecina kaut vai Indriķa Zeberiņa atmiņu it kā garāmslīdoša epizo-dīte: «Kad iznāca «Zalkša» 1. numurs, Rozentāls ienāca ar žurnālu darbnīcā un ar sajūsmu lasīja priekšā (saviem studijas audzēkņiem — A. S.) Plūdoņa dzejoli «Vasaras dienvidū» un teica:

«Cik liela, patiesa māksla!»»

Ieklausīsimies, kā t.as varēja skanēt.

Ņirb kaistais gaiss uz tālās, tukšās noras.

Viss kluss, tik laime tūkstoš balsīm sīc.

Zem krūma zaķis laiski saulē gorās,

Un, melna punkts, pie debess vanags trīc.

Te pēkšņi iebrūk jautras gaisa fejas, Tās riņķa dejā griežas, virpuļo,

Līdz aiznesdamas, pakalni vai lejas, Sev alkšņu kārbu, gana nomesto,

Un sauju sakaltušu lapu . ..

Iekš sila noskan tumša smiešanās;

Trīs vārnas ieķērkdamās paceļas, — Un smagiem soļiem tipu tapu Aiz egles aizlien kaut kas iezaļgans . . . Vai tas bij Pans?

XXI

«BUT JAUNAM AR KATRU DARBU IR MĀKSLINIEKA IDEĀLS»

Nebūdams nedz cīnītājs, nedz revolucionārs, Jānis Ro-zentāls arī reakcijas gados prata saglabāt savus mākslas demokratiskuma un tautiskuma principus, bet dekadence un dekadentu sludinātais individuālisms viņu ne mazākā mērā neskāra, viņa attieksme pret Jāņa Jaunsudrabiņa lugu «Traģēdija» un tās slavinātājiem tam ir labākais pierādījums. Arī viņa apcere «Māksla un tehnika», kuru daži laikabiedri (V. Zeltiņš) pārprata kā tehnisko paņēmienu absolutizēšanas mēģinājumu. Tāpēc viedoklis, ka šajos gados notikusi Jana Rozentāla daiļrades lejupslīde, nav izturējis pārbaudi. Vispirms jau 1907. gada sākumā mākslinieks atgriezās pie sava diplomdarba, veidodams jaunu kolorīta variantu, panākdams it kā gaismas caurspīdīgumu. Tas viens. Uz šo laiku, kā norāda Pavasaru Jānis, Rozentāls jau ir ap piecsimt portretu autors. Tiem viņš šajā gadā pievieno dzejnieka Jāņa Poruka un glezniecības vecmeistara akadēmiķa Jūlija Federa ģīmetnes, kuras vispirmām kārtām raksturo dziļš personību traktējums. Tāpat nekā tīši taisīta nav viņa dabas ainavu gleznojumos, vienīgi vairāk atraisītības un izteiksmes līdzekļu ekonomijas. Arī par gleznu «Uz laipām» sakāms tas pats. Bet, ja kādreiz sacerošais moments ņem virsroku, tad runa ir par tēmām, kas mākslinieku nodaņ-binājušas visu mūžu, rosinājušas uz daudzām variācijām. Tur nereti ir teiksmaini sižeti, kaut kas no mitoloģijas vai senvēstures, tāpat daudzie sieviešu aktu glez-

nojumi, kurus mākslinieks mēdza saukt par Ievām. Taču šī daiļrades puse nekad nekļuva par noteicošo, tā, ja tā var teikt, tika tūdaļ nolikta malā, tiklīdz radās kāda jauna, nopietna iecere. Un, ja ir bijuši ari vājāki, pa-salkani darbi, tad no tādiem gan neviens daudz strādājošs, meklējošs mākslinieks nav bijis pasargāts. Te varētu nosaukt desmitiem piemēru gan no tēlotājas mākslas, gan literatūras.

Neraugoties uz lielo aizņemtību, Jānis Rozentāls izjuta nepieciešamību izklāstīt atklātībai savus mākslas uzskatus. «Zalkša» otrajā un trešajā numurā parādījās viņa apceres «Māksla un tehnika» turpinājumi. Ar tiem ir tuvāk jāiepazīstas, lai paša mākslinieka vārdos rastu objektīvās patiesības graudus. Te Rozentāls pieskaras koncepcijas un stila jautājumiem un raksta:

«Katrai mākslai jābūt pirmā kārtā iekšējā prieka un kairinājuma sajūtas izteiksmei. Katrs darbs, kuram nav par pirmavotu šī stiprā prieka dziņa, var būt viss kas cits, tikai ne māksla. Viss, kas par mākslu izdodas, bet kam trūkst šis pirmatnējais cēlonis, ir viltojums, ir mākslas surogāts, lai tā arī kalpotu diezin cik teicamiem nolūkiem. Tā ir labākā gadījumā galvas māksla, mākslīgi pa-kaļdarināta īstajai mūžīgajai, un. viņu vienkāršāk raksturo tas, ka tā ātri novecojas, apnīk un top nepanesama kā viss neīstais.

Protams, ari bērnam un mežoņam ir dziņa izteikt savus sajutumus, bet reti kad tos varēs par mākslu saukt. Kultūras cilvēks atzīs par mākslu tikai to, kas uz dzīves parādībām atver jaunus, līdz tam vēl neuzietus izredzes punktus, jaunas jūtu vērtības un citādus un dziļākus skaistumus, nekā līdz tam redzēts.

Lai šīs prasības apmierinātu, tad māksliniekam vajag būt sevī pārdzīvojušam cilvēces dažādo mākslas laikmetu jūtu dzīvi. Vismaz pie radīšanas viņā jābūt dzīvam — kaut arī neapzinīgi — visam svarīgākam, kas par attiecīgo lietu jau teikts un — izbaudīts. Jo tikai tad, kad viņš pats stāvēs uz kultūras augstākas pakāpes, viņu varēs kairināt un sajūsmināt vēl neizteiktais, nenojaustais vai līdz šim vēl nepietiekoši izsmeltais. Tiern ceļiem un tām garšas strāvām, pa kādām ir gājuši cilvēces lielie meistari dažādos laikmetos, jābūt pazīstamiem un izjustiem no tā, kas grib cilvēcei sniegt kaut ko jaunu, paliekamu un to uz priekšu virzīt.

Bet te vietā ir vaicājums, vai ir kādam iespējams tik universāli apsvērt visu bijušo un dot jaunas vērtības nākotnei. Ar vienkāršu mācīšanos, ar prātu vien tas mūsu īsajā mūžā, protams, nav viegli iespējams. Un, iai gan izglītota, attīstīta acs spēj vienā dienā uzņemt vairāk nekā mūsu prāts par gadu desmitiem, tad tomēr Jānāk klāt vēl kaut kam, bez kā mākslinieks nav domājams, — tas ir, viņa intuīcijas jeb iedvesmes spējai, spējai iz vienkāršām parādībām caur sajūtu asociācijām taisīt pilnīgi drošus slēdzienus par lietām un esamībām, kas prāta slēdzieniem nav pieejamas. Šinī intuitīvajā lietu īstās būtnes atzīšanā pastāv mākslinieka ģenialitāte. Pateicoties viņai, mākslinieks no nekā (it kā no nekā — A. S.) rada jaunas pasaules, atver jaunus izskatus, dod jaunas vērtības ne vien uz audekla vai papīra, nē, viņš pārrada visu mūsu dzīvi, mūsu apstākļus, pārtaisa mūsu acis, ka mēs turpmāk redzam un sajūtam tā, kā viņš gribējis, kā viņš to rādījis. Protams gan, ne visi un ne uzreizi. Jo mākslas darbā jau sen iepriekš ir likta no jauda no tā, ko vēlāk zinātne atver kā jaunu atziņu. Ar to negribu sacīt, ka zinātne pati arī nevarētu būt māksla. īstā tāda ir. (Šādu uzskatu par mākslas un zinātnes mijiedarbību aizstāv daudzi izcili mūsdienu padomju un ārzemju zinātnieki — A. S.)

Tīri intuitīvas mākslas nav. Tas mūsu «ģēnijiem» un viņu atradējiem lai der par apmierinājumu. Gan naivas bērna dvēseles ražojumi, kā kaut kuras citas dabas parādības — kā zieds, kā strauts, kā koku puduris — var gan ierosināt dziļākus, attīstītākus garus uz nogatavotiem, paliekamiem mākslas darbiem, bet pašiem par sevi tiem nav mākslas, bet tikai vielas vērtība priekš tādas. Tā p. piem. radās Iliācle iz grieķu tautas teikām, Gētes Fausts iz vecās gavēņu spēles un tā daudz citas iz tautas dziesmām, teikām, pasakām vai nostāstiem smeltas vielas cēliem mākslas darbiem. Tēlojošās mākslas smeļ vēl lielākā mērā savu vielu iz tā sauktās tautas mākslas nekā varbūt literatūra un mūzika.»

Tālāk runājot par mākslas darba saturu un formas funkcijām, Rozentāls mazliet pārakcentē «kā» iepretī «ko», lai gan savā praksē allaž jeb lielākoties realizē satura un formas vienības principu. Pārpratumus laikabiedros izraisīja Rozentāla pēc būtības pareizā doma par to, ka jebkurš priekšmets vai parādība var kļūt par

mākslas objekta, taču šīs domas formulējums patiešām varēja būt precīzāks, jo apgalvojums, ka «māksliniekam nav ētisku simpātiju» un ka šīs simpātijas «ir pie mākslinieka nepiedodama stila maniere», bija jākonkretizē plašāk, aptverošālc, nekā tas darīts, kad pārstāstīti tikai tīri gleznieciski sižeti.

«... Mākslinieks lūkojas dabā citādām acīm nekā pro-fānis, vienkāršais aplūkotājs. Viņam pie kādas gleznas koncepcijas jau no paša gala jāpatur vērā un jārēķinās ar saviem izteiksmes līdzekļiem, ar savu materiālu un viņos gulošām iespējamībām. Veids, kādā mākslinieks prot izlīdzināt šos divus galvenos mākslas elementus: dzīves iespaidu vērtības vienā pusē un savu tehnisko iztiksities līdzekļu, savu materiālu savādības otrā pusē — tas iztaisa viņa māksliniecisko stilu (pasvītrojums mans ■— A. S.).

... Katra īsta mākslinieka stils tanīs robežās, kādas velk viņa īpatnējais temperaments un raksturs, būs tomēr dažāds ar katru jaunu uzdevumu, kādu no tā prasa viņa priekšmetu ideja. Tikai fabrikantam ir sava etiķete, pēc kuras tas pūlim jau no tālienes pazīstams. Bet bieži vien mūsu estēti neprot nošķirt manieri, šablo-nismu no individuālā stila.

Kad mākslinieks visos savos darbos rāda vienādu tehnisku veidu ar reiz iegūtiem tehniskiem paņēmieniem, tad tā ir zīme, ka viņš metis mieru pieņemties un mācīties, ka viņš jau apmierinājies ar reiz iegūto, ka viņa uguns jau nodzisuse, ka viņš vairs nav sajūsmas un radīšanas spējīgs.

Tikai mākslinieciski impotentiem un mākslas tirdziniekiem ir sava etiķete, sava maniere.

Kam nav vairs iekšējas dziņas, tas mēdz peļņas vai ieraduma pēc gleznot tādā manierē, kas reiz patikusi viņa pircējiem vai cienītājiem, aizvien var vērot, ka mākslinieks mēdz atkārtoties tai manierē vai pat sižetos, ar kādiem tas reiz ieguvis slavu. Ļaudis tad mēdz sacīt: viņš sevi atradis, — un sāk to tad pirkt. Bet ļaudis aizvien mēdz nākt par vēlu. Patiesībā viņš jau beidzis dzīvot un radīt, un publika maksā tikai par viņa dzīvā darba reprodukcijām.

Stilu katram patiesam mākslas darbam noteic viņā pašā gulošā likumība.

Dzīvs ir tikai tas mākslas darbs,, kas pats sevī nes savu likumu.

Māksla nepazīst patmīlību.

Sevi aizliegt savā ražojumā ir mākslinieka augstākais tikums.

Būt jaunam ar katru darbu ir mākslinieka ideāls .. .»

Jānis Rozentāls deklarēja vispirms to, kas cieši saistījās ar viņa paša daiļrades pieredzi, un to ideālo, kam viņš gribēja sekot. Šī rozentālisko uzskatu tradīcija vismaz daļā latviešu mākslinieku nostiprinājās uz laikiem un pirmkārt vairāk viņa tiešo skolnieku patstāvīgajās gaitās. Te var minēt Indriķi Zeberiņu, Kārli Baltgaili, Oti Skulmi, Jāni Jaunsudrabiņu, arī agri mirušo Jāzepu Grosvaldu. Bet nākamo paaudžu stafetē vēl daudzus citus.

Lai saprastu, kāpēc Rozentālam ne vienmēr izdevās tuvoties paša izraudzītajiem ideāliem, būtu jāizseko daudziem jo daudziem viņa dzīves un radošās darbības faktoriem. Par vienu no tiem gribētos te tuvāk parunāt. Andrejs Upīts «Norautajos pavedienos» (iz rakstnieka piezīmju grāmatas) vienviet ierunājas tā: «Saka: jūs, mākslinieki, sniedzat iabas pamācības, tēlojat skaistu dzīvi — tad esat paši labi, dzīvojat paši skaistu dzīvi par paraugu un uzmudinājumu mums. Ko es atbildēšu . . . Redzat: šī prizma atstaro septiņas krāsas, tīrākas, skaidrākas, kādas glāstījis cilvēka skats, un tomēr pate nav nekas vairāk kā skaidrs, auksts kristāla gabals. Pār mums spīd mūžības saule. Mēs —- nabaga dzejnieki, nabaga niecīgie kristāli.» Ne jau katru bridi mūžības saule spīdēja arī pār Jāni Rozentālu. Rūpes par ģimeni, par ģimenes saskaņu, par savas ligzdas siltumu un labklājību dažreiz noveda arī viņu tur, kur visu atdzīvinošais saules stars netika klāt. Taču viņš nekad, pat viskrāčainākajās vietās neizlaida airus no rokām.

1907. gada vasarā Jānis Rozentāls ar ģimeni atpūtās jūrmalā, Kaugurciema Ķieču mājās, kurp viņam gribēsies aizbraukt ari turpmākās vasarās. Priedes, kāpas un jūra, zvejnieku mājas, laivas, tīkli — tas viss rosināja gleznot, meklēt, domāt. «Sevi aizliedzot», šķiet, radās pārmaiņa, ka gleznotajās ainavās figūras arvien vairāk saplūda ar dabu, kā tas vērojams 1907. gada darbā «Pavasaris Kurzemē». Bet jūrmalā tovasar Jānis Rozen-

tāls uzgleznoja ainavu «Bigauņciems», kas tiek pelniti pieskaitīta labākajam, ko meistars sniedzis šajā žanrā.

Nereti pie viņiem Kaugurciemā viesojās draugi vai paziņas, kurus pievilka Rozentālu neizsīkstošā viesmīlība. Taču mākslinieks, kā parasti, nelikās traucēts, jo kā K. Lejnieks stāsta: «Neuzkrītoši viņš aizlavījās no Salīgās kompānijas, vientulīgi pasēdēja kaut kur dažu brīdi — un kā kaislīgs makšķernieks atnesa vienu otru studiju. Atlikās tikai pabrīnīties: simtām reižu tm esi staigājis gar kādu līci vai krūmu puduri, un tev ne prātā nebija ienācis, ka mākslinieka acis tanī vietā var ieraudzīt — gleznu! Apmierināts par «noķerto» etīdi, viņš atkal atgriezās pie citiem, tērzēja un jokoja kā vieglprātīgs jauneklis. Kas Rozentālu pazina tikai no šādiem kompānijā pavadītiem brīžiem, tam varēja likties pat nesaprotami, kad šis omulīgais cilvēks strādā un kā rodas viņa darbi, kam nav skaita . . .»

Un tad nāca liels prieka uzviļņojums. Elli uzdāvināja Rozentālam dēlu. J. Rozentāia un R. Blaumaņa muzejā Rīgā atrodas kāda litogrāfija, kurā ar sirds siltumu mākslinieks attēlojis svarīgu savas ģimenes dzīves notikumu. Uz tās vārdi: «Māris Miķelis Rozentāls ieradās 21. jūlijā 1907. g. pīkst. 9 vak. Rīgā, Albertielā 12.» Pārējie bērni tikai pamēģinājās mākslā, bet Miķelis Rozentāls patiešām aizgāja pa tēva pēdām, un viņa paskopajiem atmiņu pierakstiem ir nenoliedzama autentāte un pievilcība. Nu ligzdā bija trīs putnēni. Viņus vajadzēja sargāt, par viņiem vajadzēja gādāt, kad stārķis bija aizlidojis. Nu tas, kurš attēlots Miķeļa dzimšanai par godu darinātajā litogrāfijā.

Pēc tam kad Rūdolfs Blaumanis bija izmēģinājies kļūt par režisoru un teātra direktoru, iestudēdams Šekspīra «Ričardu 111», un cietis neveiksmi, viņš ar jokiem un smiekliem centās apslēpt savas bēdas, taču tie bija Pa-jaco joki un Pajaco smiekli. Patiesībā viņš smagi pārdzīvoja šā sapņa sabrukumu. Un nu viņam atkal vajadzēja tuvu cilvēku, un viņš no Ņevas ielas divistabu dzīvokļa atgriezās pie Rozentāliem savā mazajā istabiņā. Lūk, ko viņš rakstīja draugiem.

Ādolfam Grestem, 2. oktobrī:

«. . . Paklausies tagad drusku par mūsu dzīvi. No kopējā korteļa nekas neiznāca. Skolai iet tik labi, ka tas dzīvoklis, kas atrodas skolas ēkas augšstāvā (Martas

ielā 5 — A. S.) un bij nodomāts kādam skolotājam, bij jāizlieto priekš klasēm, Šis skolotājs tādēļ paliek savā vecā dzīvoklī, kurā gribējām to kopdzīvi (ar Ādolfa 'vecāko brāli Jāni Gresti — A. S.) dibināt. Ods (Z. Odiņš, kura vārdā tika iesaukta minētā skola — A. S.) un vēl viens skolotājs tanī dzīvoklī gan paliek, bet man un dancim tur rūmes nepietika, dancis par velti dabū mazu istabiņu pie skolas, es atkal aizgāju dzīvot pie Rozentāla, kur jau agrāk biju. Es esmu ļoti apmierināts. Mana istabiņa ir gaiša un klusa, un ēdieni labi. Bez tam esmu pilnīgi kā savā lamllijā (pasvītrojums mans — A. S.).»

Tā tas arī bija. Vēl vairāk, ja tā labi apdomā, Rozen-tāli, kam bija mazi bērni, pieņēma savā mājā tuberkulozes slimnieku, kurš pēc nepilna gada neglābjami mirs.

«Kad iebraucu Rīgā, man Dr. Skuja sacīja, lai vēl liekoties gultā. Es nu gan to nedarīju, tikai dzēru viņa dotās zāles un turpināju savu «kneipošanu». Tagad nu divas dienas atpakaļ viņš man teica, ka lieta jau stāvot ļoti labi, tikai lai vēl esot apdomīgs. Nu, tas es arī esmu.

Rakstīt sācis vēl nekā neesmu. Nebiju nokārtojies, bez tam arī mana istabiņa pāris saltajās dienās bij neomulīgi salta. Mums ir centrālapkurināšana, un saimnieks skopojas ar siltumu rudeni. Ziemā mana istabiņa bija vissiltākā visā dzīvoklī.»

Uz ziemas pusi Elli ar bērniem aizbrauca uz Somiju pie vecākiem, tur rādījās piemērotāki apstākļi, vismaz kamēr mazais Miki pieņemas. Mājās palika trīs — pats Rozentāls, Blaumanis un kalpone Anna, kas viņus aptecēja un ēdināja. Viņi bija mūžam aizņemti darbā pa skolām, pa redakcijām. Dažreiz viņu ceļi sakrita, kā, piemēram, atceras Anna Brigadere: «Mūsu ievērojamākā satikšanās notika 1907. gada rudenī, kad Rūdolfs ar savu draugu gleznotāju Jāni Rozentālu ieradās pie mums Rīgas dzīvokli. Viņiem tur bija kaut kas kārtojams ar manu brāli Jāni. Rūdolfs taisījās aiziet no avīzes «Latvija» vadīšanas. Teicās labi atpūsties savā lauku sētā Brāķos un tad pastrādāt, pabeigt aizsāktās lugas, sevišķi līdz pusei paveikto romantisko teiksmu drāmu «Genoveva».» Labos nodomus vienmēr kaut kas neparedzēts izjauca, «Genoveva» palika nepabeigta.

Daudzajiem Rozentāla pienākumiem toziem vēl pievienojās rūpes par «Zalkša» izdevumu māksliniecisko

iekārtojumu (kopā ar Vilhelmu Purvlti un Jūliju Ma-dernieku), arī par Augusta Saulieša kopotiem rakstiem. Tas nebija viegls darbs, jo Saulietis piederēja pie «dzinējiem». Saglabājušās vairākas vēstules, kas parāda šo divu personību attiecības. Ieskatīsimies dažās no tām. 5. novembrī Saulietis rakstīja Rozentālam:

«Mīļo!

Nu atkal vairs netiekamies... Vai maniem stāstiem kāds zīmējums jau radies? Laikam priekš svētkiem vairs nevarēs izdot. Zalktis... Drusku iesāpas, bet ko tur lai dara! Ja, kaut tik nu vēl ar Zalkti tikt godīgi galā. Un to pasaku, to pasaku mums reiz vajadzētu izdot! Cik ilgi mēs tā savus lasītājus kārdināsim?... lūkosim! Jums gan, zinu, vaļas maz, bet skaista, skaista būtu tāda grāmata uz ziemassvētkiem — labāka kā desmit citas.

Esmu ar visu šo darbu gluži kā slims — palicis. Gribētos strādāt ko citu, bet — jāsēd pie dumju burtnīcu blāķa ... (Saulietis bija skolotājs — A. S.)

Jā — priekš kāda laika biju Jelgavā. Tas grāmatu tirgotājs Neimans esot Jums lūdzis pēc vienas vāka bildes šai jaunības rakstu virknei. Viņam drīz vajadzēšot, un viņš gaidot. Lūdz aizsūtīt •— kad ar «naložen-plate-žom». Es apņēmos Jums par to sacīt, bet bija jau gandrīz aizmirsies. Nu atģidos!

Bet pie tās pasakas gan, ja vien varētu. Ja pasaku izdodam, tad es ar mieru ciest — lai iznāk mana grāmata pēc svētkiem.

Mīļu labu vakaru!

Jūsu Saulietis.»

Un viena ap to laiku rakstīta Rozentāla vēstule Sau-lietim:

«Mīļo Sauliet!

Hempels (iespiedējs — A. S.) to lietu stipri pārspīlējis. Es gan izteicos, ka nevajadzēja dažas no Šķiltera vinje-tēm, ka slikti izdevušās, bet ka viņu vajadzēja ievietot citur un vēlākos izdevumos. Mans pienākums, zināms, būtu bijis par šo būšanu vairāk interesēties, un tādēļ jā-būt Jums pateicīgam, ka Jūs manu vietu izpildījuši. Slikti jau tās vinjetes visas izdevušās un tādēļ jālūko pēc iespējas labākas priekš pirmās burtnīcas. Mans uz-

būdiņā jums bij vairāk vispārīgs un pret Hempeli par sliktajām klišejām. Piedodiet! Tam, kas strādā, ir jāpa-ņes šis tas.

Ar sveicināšanu

J. Rozentāls.»

Tam, kas strādā, ir jāpanes šis tas — ar šādu atziņu mākslinieks jau bija saradis, un saspīlējuma brīžos viņam gribējās to atgādināt ari citiem, kas it kā aizsietām acīm traucās vienīgi uz savu mērķi. Tas bija laiks, kad dažu uzņēmīgu grāmatiespiedēju rožaini uzzīmētajā nākotnes ainā vairākiem rakstniekiem jau tūlīt gribējās ieraudzīt savus kopotus rakstus. Steiga pārņēma ne tikai Saulieti, bet vairākus citus, tajā skaitā Viktoru Eglīti, kurš līdz pirmajam pasaules karam paspēja divreiz izdot savus kopotus rakstus, kamēr Rūdolfs Blaumanis savā dzīves laikā palika bez tiem. Tas pats izdevējs Neimanis sarosījās tikai pēc klasiķa nāves.

Kur nu — 1907. gada nogalē Rūdolfs Blaumanis dzīvoja drūmās nojausmās un spējos cerību uzviļņojumos, viņam bija tikai viens sauklis — strādāt. Bet ļaunā slimība lika sevi manīt, enerģija plaka, zagās klāt izmisums. Gandrīz visi laikabiedri, kas toreiz ar Blaumani bij'a satikušies, vēlāk spēja atcerēties galvenokārt viņa nomāktību. Labi, ka pie Rozentāliem viņš jutās kā mājās. To var vēlreiz izsecināt no viņa 19. decembrī uz Somiju sūtītās vēstules, ko viņš rakstīja Elli Rozentālei:

«Cienītā kundze!

Jānis Jums laikam teica, ka nebija laika rakstīt — es arī to kā liecinieks varu apliecināt. Protams, padarīts ari nebija daudz, kaut gan strādāts tika. Tas nolādētais ģenerālis vai oficieris, Jūs jau zināt, kurš, atnāk un vienmēr paliek līdz vieniem naktī. Tad vajadzīgās sēdēšanas (sēdes — A. S.) arī aizņem daudz laika . . .

Ko dara Irja? Vai viņa jau runā somiski? Un Miķelis Jansons (ar Jansonu jāsaprot, kā Blaumanis pajoko, — Jaņa dēls — A. S.), kā tiku dzirdējis, ļoti braši turējās. Es baidījos no pretējā. Kāda bija Leilas (tā Blaumanis sauca Rozentālu pirmdzimto Lailu — A. S.) nervu sistēma bargajā somu klimatā?

Jā, — laime, ka Leila ir projām. Man jums jāpastāsta par vienu atgadījumu pie mums. Vienu vakaru es sēžu

vannā, bet Anna jau saldi guļ, kad — trah, kaut kāda gāšanās. Un pie tam skaļš Petro (kaķa? — A. S.) brēciens.

Nu, es nodomāju, ka tas atkal virtuvē kaut ko saplēsis. Taču nākošā rītā es konstatēju, ka lampa, kas karājās virs Leilas gultiņas, nogāzusies. Vai Bauli (Blaumanim — A. S.) nebija taisnība, kad viņš ieteica gultiņu pabīdīt tālāk? Es biju tik lepns, it kā es tai rītā bērnu būtu izglābis. Bērns bija tālumā un drošībā. Šodien es braukšu uz laukiem. Es ceru, ka arī Jānis atradīs laiku turp aizbraukt. Es Jums novēlu no visas sirds laimīgu Jauno gadu un palieku ar sirsnīgiem sveicieniem.

Jūsu padevīgais Rūdolfs Blaumanis.»

Atkal viena gada bilance noslēdzās. Aizvadītais laikposms nebija no vieglajiem. Kopš Rozentāla privātstu-dija pārcēlās uz citām telpām — Dzirnavu ielā 24, apakšējā stāvā — Rozentālu dzīvoklī bija vairāk māksliniekam vajadzīgā miera, vajadzīgās radošās atmosfēras, par ko Anna Brigadere reiz izteikusies: «Būt ciemā pie Rozentāla — sevišķi augšā, darbnīcā, ar maigo jumta gaismu — aplaimojoša priekšrocība. Ciemiņu, kas neprasīja ceremonijas, Rozentāls dažkārt pieņēma arī darba stundās. Tas varēja sēdēt uz platā dīvāna un aizmirsties interesantā sarunā, varēja arī klusi pazust darbnīcas nišās un izcilāt un apskatīt tur atrodamās bagātības: vai jau pabeigtas gleznas, skices, vai ari senus pusaiz-mirstus darbus.»

«Māju kalendārā» 1908. gadam, ko izdeva «Latviešu Avīzes» un drukāja pie J. F. Stefenhāgena un dēla Jelgavā, bija ievietota Jana Rozentāla ģīmetne, kurā redzams mākslinieks ar otu rokā. Šajā attēlā kā vizuālā kopsavilkumā izdevies fiksēt visu to, kas vārdos grūti izsakāms.

XXII

PAR BLAUMANI, DĀRZIŅU UN ROZENTĀLU

Stāstot par 1908. gadu Jana Rozentāla dzīvē, pats zīmīgākais laikam tas, ka te atrodami saskares punkti starp trim diženiem latviešu mākslas un literatūras celmlaužiem, un ass loma šajās attiecībās piekrīt Rozeņtālam. Komponists Emīls Dārziņš saņem negaidītu, smagu apsūdzības triecienu, rakstnieks Rūdolfs Blaumanis nāvīgi saslimst, un abiem viņiem ir vajadzīga Rozentāla palīdzība, ko viņš arī steidzas sniegt kā varēdams un prazdams, Te pilnā mērā apstiprinās teiciens, ka draudzības īstumu pārbauda grūtībās.

Elli ar bērniem vēl pāris mēnešu pēc Jaunā gada paliek Somijā, Rozentāls tepat iejūdzies darbā. Pilsētas mākslas skolā viņš vada portretu klasi. Skolā ir vāciska vide. Sākot ar direktoru G. Rozēnu, par pedagogiem tur strādā abi Borherti, T. Krauss, A. Folcs, Z. Valtere, arī skolnieku vairums ir vācieši. Turpretī paša privātstu-dijā pulcējas latviešu jaunatne, un talantīgākie no viņiem drīz atrod ceļu uz oficiālajām mākslas iestādēm Pēterburgā. Pedagoģiskais darbs paņem daudz laika un enerģijas, taču pagaidām Rozentāls neatrod par iespējamu no tā atsvabināties. Viņa apbrīnojamā pašdisciplīna, prasme pārslēgties uz radošo darbu atļauj arī gleznot — rodas virkne jaunu darbu. Taču gada sākumā mākslinieks vēl apkrauts sīkiem pasūtījuma darbiem, kas ne vienmēr sagādā gandarījumu. Blaumanis pa svētku dienām aizbraucis uz Brāķiem, bez viņa, Elli un bērniem dzīvoklis šķiet kā izmiris. Bet jau 4. janvārī Rozentāls raksta sievai: .

«Vakar atgriezās Bauli un atveda piecas dzeltenmaizes, katru vienu pēdu garu, no mātes kā «ciema kukuli». Tagad viņš aizgājis uz aktieru eglīti Latviešu biedrībā ...»

Rozentāls zin, ka Elli interesē Rīgas mūzikas dzīves novitātes, tādēļ nedēļu vēlāk vēstulē pastāsta ne vien par savu nodomu pakāpeniski slēgt privātstudiju, bet arī par gaidāmo tikšanos ar mūziķiem J. Jurjānu, O. Fo-gelmani, A. Boblcovicu un E. Dārziņu, lai tiem piedāvātu stundas mūzikas skolā. Un vēl:

«Tagad ir nodibināta Latviešu mūzikas biedrība, un piektdien bija pirmā kopsapulce. Vītols ievēlēts par priekšsēdētāju, Duburs par pirmo vicepriekšsēdētāju, J, Jurjāns par otro, Dārziņš par sekretāru un astoņas dāmas un kungi rīcības komitejā, viņu vidū F. Laube, Zīlītis, Vīgners un c.»

Vēl ļaunprātīgais raksts «Rīgas Avīzē» nav nodrukāts, vēl karojošās puses it kā vienkopus, bet 31. janvārī

Emīls Dārziņš publiski tiek apvainots plaģiātā. Jau 4. februārī Rozentāls raksta sievai uz Somiju:

«Dārziņam avīzēs pārmet, ka viņš savu kompozīciju «Priedes» («Vientuļā priede» — A. S.) nošpikojis no Si-beliusa («Tuonelas gulbis»), un tāpēc viņš grib braukt uz Helsinkiem un parunāt ar Sibeliusu vai arī aizrakstīt viņam un aizsūtīt partitūru, lai viņš dotu tam atsauksmi par to. Atnāca šodien ļoti uztraukts pie manis un jautāja, vai Sibeliuss pašreiz esot Helsinkos. Atbildi!»

Nav zināms, kādu atbildi Dārziņš no turienes sagaidīja, taču uz Helsinkiem viņš neaizbrauca un arī partitūru, kā bija ātrumā nospriedis, nenosūtīja. Dārziņu apsteidza Pāvuls Jurjāns un līdz šim palikusi neatminēta mīkla, kā īsti radusies Sibeliusa noliedzošā atsauksme par Dārziņa kompozīciju. Viens ir skaidrs — Rozentāla attieksme pret Dārziņu tādā sarežģītā dzīves brīdī bijusi draudzīga un labvēlīga. Pret fiksajiem līdzību sameklētājiem mākslā Rozentālam bija noteikta attieksme kā bieži vien pret melnā kaķa meklētājiem tumšā istabā. Kaut jel kādi mazināt līdzbiedra panākumu — tā tāda dažos cilvēkos dziļi iesakņojusies sērga.

Un vispār tas bija drūms laiks. Tikai 15. septembrī Rīgā atcēla kara stāvokli, taču 1905. gada revolūcijas dalībnieku sodīšana turpinājās. Daudzi bija iebaidīti, atbēga atpakaļ lojālo pilsoņu pajumtē, kamēr citi devās emigrācijā vai tika aizdzīti katorgā, ja izdevās paglābties no lodes vai karātavu cilpas. Māksliniekam tas bija dziļu pārdzīvojumu un pārdomu laiks, un tā radās otrs variants revolūcijas dienās iecerētajai gleznai «Veļu upe». Rozentāls vēlreiz mēģināja alegoriskā risinājumā, izmantojot seno, klasisko motīvu -— Hārona laivu, runāt par sava laika cilvēku traģēdiju, taču ari šoreiz tas viņam īsti spēcīgi un pārliecinoši neizdevās. Runāt ar simboliem, kā to prata Rainis, Rozentālam bija un palika līdz galam nenoskaidrota iešana pretī aptuvenam mērķim, jo viņā pašā pastāvēja tikai demokrātam vien piemītošās svārstības un pretrunas starp ideālu un īstenību.

Sevišķi strauju attapšanos no draudiem un pārbīļa šai laikā uzrādīja Augusts Dombrovskis, kurš Mīlgrāvī uzcēla vēl vienu māju, kura tika nosaukta par Burtnieku pili. Viens no Dombrovska dibinātās atturībnieku biedrības propagandētajiem advokāts J. Kreicbergs laida

klajā savu kārtējo brošūru (1910), kurā cildināja gan pašu cēlāju, gan pili šādiem vārdiem:

«Bieži satikdamies ar latviešu māksliniekiem un rakstniekiem, Augusts Dombrovskis nevarēja neatzīt, ka to liktens, ka to mūžs nava rožains, bet gan likstu un trūkumu pilns. Tādēļ vajadzēja Dombrovskim, tikai garām ejot, piebilst, ka nebūtu aizmirstami arī šie likteņa pabērni, un Dombrovskis tūliņ ķērās pie nama būves, kas tiek nolemta kā mājoklis latviešu rakstniekiem un māksliniekiem. Daiļais nams tiek gatavs 1907. gada beigās; viņam dod vārdu «Burtnieku māja». Tas atrodas sausā, augstā vietā, tuvu pie «Ziemeļblāzmas» biedrības parka, jauka priežu meža pašā malā. Apakšstāva četri dzīvokļi no 3 istabām un plašs koridors; augšstāvā četri dzīvokļi no 2 istabām un balkona; bez tam divas plašas zāles ar milzu logiem: viena zāle iemītnieku kopējai satiksmei, bibliotēkai, rīkojumiem, otra — māksliniekiem — gleznotājiem un skulptoriem kā ateljē. Ēkā centrālapkurināšana.»

Kreicbergs jeb Kreicberģis, kā tolaik viņu mēdza saukt, tā cildināja latviešu miljonāru un mecenātu Dom-brovski ne jau aiz žēluma pret likteņa pabērniem vien, viņš pats, kad pārcēlās no Liepājas uz Rīgu, dabūja no Dombrovska par velti kokmateriālus savas mājas izbūvei Pārdaugavā, kur tad aiz labdarības bija licis noklīdušajam māksliniekam Baumanim rakt zemi savā dārzā. Par visiem šiem labdariem nebūtu te daudz ko runāt, ja, trūkuma piemeklēti, Burtnieku namā patvērumu patiešām nebūtu meklējuši vairāki izcili latviešu kultūras darbinieki. Un pirmām kārtām sirmais dainu krājējs Baron-tēvs ar savu dzīvesbiedri, kas bija šīs pils — patversmes dvēseles. Dažādos laika posmos tur uzturējās Poruks, Jaunsudrabiņš, Krūza, Zeltiņš. Bet ciemos nācēju bija vēl daudz, daudz vairāk. Starp viņiem arī Jānis Rozen-tāls, no kura pats Dombrovskis par visai mērenām cenām bija nopircis vairākus šedevrus. 1908. gada sākumā Ro-zentāls mēroja ceļu vairākkārt uz Mīlgrāvi kāda cita — svarīgāka nolūka dēļ. Viņš gribēja tā tuvāk iepazīt un pavērot Barontēvu, kura ģīmetni bija apsolījis «Zalktim». Tā tapa lieliskā pasteļtehnikā darinātā ģīmetne — īsts meistardarbs. Vēl astotajā martā Augusts Saulietis mākslinieku dzina un mudināja: «Mīļo! Kā iet ar veco Krišu?. Vai esi jau kādreiz pie viņa bijis? Pasteidzies gan! Nav

jau man viegli uz Tevi tā teikt, bet ko lai es daru.» Ģīmetne jau bija gatava, drīz arī Saulietis to dabūja apskatīt un vareni nopriecājās. Kad pienāca kārta paša Saulieša ģīmetnei, tad atkal viņš mākslinieku nelika mierā ar nebeidzamajiem vēlējumiem: «Mīļo dzejniek, kā iet? Man stāstīja, ka Tu daudz mīļāk mālējot glītas kundzes nekā vecus krīvus. . . Iztaisi tādu krīta zīmējumu (kā Barontēvam — A. S.). Man ļoti tādi patīk.»

Labi, ka martā no Somijas beidzot atgriezās Elli ar bērniem. Nu bija tā kā dzīvāk mājā un reizē brīvākas rokas. Elli vis tēva mājās velti laiku nebija šķiedusi, atbrauca ar sagatavotiem jauniem koncertprogrammas numuriem, jo Rīgā jau tūlīt bija paredzētas vairākas uzstāšanās. Par vienu no tām Emīls Dārziņš rakstīja īsu atsauksmi «Dzimtenes Vēstneša» 2. aprīļa numurā, kā parasti, neraugoties ne uz kādiem blakus faktoriem, cenzdamies būt objektīvs. īsrecenzijas, kā mēs šodien mēdzam apzīmēt, virsraksts: «Bērnu rotaļu biedrības koncerts». Dārziņš rakstīja:

«Rozentāles-Forselles kdze uzstājās ar 2 manām dziesmām un dažām tautas dziesmām. Viņas balsī gan nav izmanāma sevišķi laba skola un liela rutīna, bet viņas priekšnesuma siltais, intīmais tonis izpērk šo trūkumu. Viņas dziedātām tautas dziesmām bija uz programmas pielikts mans vārds. Neesmu savā mūžā aranžējis nevienu tautas dziesmu ne korim, ne vienai balsij ar klavieru pavadījumu. Rozen tāles kdzes dziedāto tautas dziesmu pavadījumi bija no Kalniņa un Ores . ..

Kaut gan koncertam sekoja deja, taču jāsaka, ka šis koncerts stāvēja tālu pāri par pazīstamajiem koncertiem «ar sekojošu deju».»

«Draugs par draugu» stils Emīlam Dārziņam bija svešs. Dažiem tas nepatika, īpaši Pāvulam Jurjānam, ar kuru Dārziņam attiecības satrūka uz visiem laikiem, taču vairums saprata kritiķa tālejošos mērķus, prata saglabāt draudzību arī pēc asākiem, rūgtākiem aizķērieniem. Tā tas bija ar Malvīni Vīgneri-Grīnbergu, tā ar Elli Forselli, kuras arvien bija priecīgas un drošas, ja pie klavierēm viņu dziedājumu pavadīja Emīls Dārziņš.

Dārziņa asā polemika ar PavuLu Jurjānu vēl turpinājās, kad pienāca bēdīgas ziņas no Ērgļiem — no Brāķiem par Rūdolfa Blaumaņa slimību. Tie bija Rozentāli, kas pirū-

pējās, lai Dr. Skuja aizbrauktu izmeklēt slimnieku un iepazītos ar apstākļiem, tie bija Rozentāli, īpaši Elli, kas steidzami sazinājās ar Somiju, ar radiem un paziņām, un izgādāja Blaumanim iespēju ārstēties Takaharju dziednīcā. Par šiem un sekojošiem notikumiem sarakstīts daudz, un nav nozīmes šo drūmo stāstu vēlreiz pārstāstīt. Svarīgi, ka Rozentāls arī šoreiz nepameta veco draugu nelaimē. Elli pārskatīja vecpuiša garderobes piederumus, tīrus tos, kā pats Blaumanis rakstīja, glīti no-pakoja. Ko tur lai dara, ka tad, kad Jānis Greste atveda Blaumani uz Rīgu, nevienu no Rozentāliem neatrada mājās: Elli bija aizceļojusi atpakaļ uz Somiju, bet Jānis kaut kur aizbraucis gleznot. Pavasaros jau viņš nebija noturams mājās.

1908. gada vasaras sākumā Jānis Rozentāls devās ceļojumā uz ārzemēm. Acīmredzot daži pasūtījuma darbi, par kuriem viņš negribēja pat citiem stāstīt, bija ienesuši prāvākas summas, kas māksliniekam ļāva izšķirties par visai dārgo prieku. Tā nu reiz atkal viņš nokļuva Parīzē, kas saistījās ar viņa jaunības skaistākajām atmiņām: ar Kuindži, ar krievu, ukraiņu un poļu ceļabiedriem, arī ar Purvīti un Valteru . . . Tās bija neaizmirstamas atmiņas, kaut daudz laika aizplūdis un svešās zemes pa šiem desmit gadiem pārvērtušās. Parīzes iespaidi, Parīzes bulvāri, Parīzes muzeji — tas viss viņam pašreiz šķita ļoti vajadzīgs, lai pārbaudītu savas gleznieciskās koncepcijas, savu gaitu uz vēl sarežģītākiem uzdevumiem. Bet turienes dzīve kā tēma viņu maz interesēja, iespaidiem bija jāpārtop un jāienes kas jauns viņa patstāvīgajās tēmās. No šī brauciena tiešajiem guvumiem palikusi tikai neliela formāta glezniņa «Parīzes kafejnīcā» — kā parafrāze par franču impresionistu iemīļotākajiem motīviem.

Atceļā uz dzimteni Rozentāls iegriezās vēl vienā Eiropas mākslas centrā — Minhenē. Tur viņš negaidīti satikās ar komponistu Jāzepu Vītolu, kurš ceļoja pa Rietumeiropu kopā ar savu māsu Agnesi. Mākslinieks viņus izvadāja pa Minhenes muzejiem un izstādēm, bet atpūtas brīžus viņi pavadīja gan slavenajos alus krodziņos, gan pie tuvējiem Bavārijas ezeriem.

Rozentāls atgriezās mājās radoši uzlādēts, bet te — nāves vēsts. 22. augustā Takaharju dziednīcā pēkšņi bija miris viens no viņa uzticamākajiem draugiem Rūdolfs

Blaumanis. Baulis bija miris! Viņu Baulis! Bet taču gāja uz labo pusi, vai tad par to Baulis pats nebija rakstījis, vai par to nebija rakstījusi Elli? Atrasts torīt miris gultā. Kā plata, melna ēna šī vēsts nogūla pāri visam tajās sēru dienās.

Mirušo rakstnieku pārveda no Somijas uz dzimtajiem Ērgļiem. 31. augusts bija tā diena, kad viņu bija paredzēts guldīt kapā. Kopā ar citiem rīdziniekiem Ērgļos ieradās arī Elli un Jānis Rozentāli. Domājams, ka atvadu mirkļos viņiem un daudziem citiem, bēriniekiem nāca prātā vēl tik nesenā sabiedrības vienaldzība pret sava rakstnieka likteni, jo no šīs vienaldzības viņa sirds apledoja tajās dienās, kad viņš nāves nojausmās no Brāķiem sauca pēc palīdzības, kad viņam bija jātaisnojas un jāpierāda, ka Braki ir nevis ienākumu avots, bet nes viņam vienīgi zaudējumus. Nav grūti iedomāties, kādā noskaņā rakstnieka zemē guldīšanas brīdi aizvadīja tie, kas to bija sapratuši. Kā «Dzimtenes Vēstnesī» tika ziņots, Elli un Jānis Rozentāli nolika vainagu ar uzrakstu: «Mīļajam draugam kā pēdējo pateicības ziediņu par Tavu draudzību.»

Tukša nu stāvēja Blaumaņa istabiņa blakus Rozentāla darbnīcai. Anna Brigadere, kura «Latvijas» redakcijā uzņēmās Blaumaņa pienākumus — literārās daļas vadīšanu, bija te nākusi un stundām šķirojusi slimnieka atstātās redakcijas manuskriptu kaudzes. Nu ari tas bija padarīts. Bet tad istabiņai atradās jauns iemītnieks. Tas bija Haralds Eldgasts, par kura zviedrisko pseidonīmu savā laikā Blaumanis bija visai nikni pazobojies. Eldgasts savā biogrāfijā rakstīja: «. .. Vēlāk, pēc Rūdolfa Blaumaņa nāves, es ievilkos uz dzīvi viņa bijušā istabiņā pie mākslinieka J. Rozentāla, kur sabiju samērā neilgu laiku, pagūdams tomēr pietiekoši novērtēt J. Rozentāla dziļo un skaisto, ir tīri cilvēcisko, ir māksliniecisko personību. Ieinteresēts no ziemeļnieku mitoloģijas sižetiem, kuru studēšanai es toreiz kaislīgi biju nodevies, viņš uzgleznoja pēc maniem nostāstiem arī savu diezgan populāro gleznu «Gulbju jaunavas».»

Citi avoti norāda, ka Rozentālu ierosinājusi kāda Kurzemes novada teika, bet līdzīgas ir gandrīz katrai tautai, kura dzīvo pie ūdeņiem.

Tajā rudenī Jānis Rozentāls kā īpašu veltījumu mirušā drauga piemiņai uzgleznoja plaši pazīstamo ģīmetni

«Rakstnieks Rūdolfs Blaumanis». Blaumanis it kā mirdz

savu uz mūžiem nezūdošo darbu gaismā. Rozentāls, kurš augstu vērtēja Plūdoņa dzeju, līdz asarām bija aizgrābts par dzejnieka veltījumu Rūdolfa Blaumaņa piemiņai:

Tā tie aiziet cits pēc cita,

Kas še mūsu vidū mita,

Ar ko pazīstami bijām,

Mīļus vārdus izmainījām.

Tikpat grodi un vienkārši Rozentāls gribēja sāpes par smago zaudējumu izteikt krāsās. Taču sirdij mijās atceres kliedēja pelēko bēdu, atdodamas vietu dzīvīgai krāsainībai. Jā, draugi aizgāja cits pēc cita un lika māksliniekam sajusties vientuļākam. Nupat visai skumja tikšanās Rozentālam bija ar sirmo vecmeistaru Jūliju Federu. Jānis Jaunsudrabiņš par šo notikumu raksta savā apcerē «Mūsu māksla»:

«Un vēl tai rudenī pirms savas nāves gleznotājs (J. Fe-ders — A. S.) ieradies pie Rozentāla un vēlējies, kaut varētu samainīt ar viņu kādu pāri mazāku darbu, ko Rozentāls arī labprāt darījis.

«Lai man, vecam nespējniekam, būtu kaut kas svaigāks priekš acīm,» profesors teicis.

Tie ir vienkārši vārdi, bet cik daudz uguns tajos slēpjas! Tie nozīmē, ka sirmgalvi, kuram jau tai pašā gada (1909. g. !. februārī — A. S.) vajadzēja atgulties uz mūžu, vēl nebij dzisuse tā kvēle, kas dedzināja viņa sirdi visu mūžu.»

Vieni aizgāja, citi tikai nupat parādījās pie apvāršņa, lai sevi pieteiktu mākslā, bet tos pieņemt un saprast nebūt nebija viegli. Rozentāls, tāpat kā viņa līdzgaitnieki, taču bija atnācis no pagājušā gadsimta un, ko tur liegties, pa daļai piederēja tam. Vai tad nebija zīmīgi, ka gada beigās Rīgas Mākslas muzeja direktora Vilhelma Neimana grezni izdotajā grāmatā «Baitische Maler und Dildbauer. Des XIX Jahrhunāerts» starp četriem tur aplūkotajiem latviešu māksliniekiem (V. Purvītis, J. Valters, R. Zariņš) bija arī viņš, Jānis Rozentāls. Tur bija ievietota viņa ģīmetne, gleznas «Teika» (Allegorie) reprodukcija un Riharda Zariņa darinātais ex-libris «Jan Rosenthal» ar uzvārdu atvasinošiem atribūtiem.

ALEGORIJAS, KAS BIJA PAR CĒLĀM ...

Jau labu laiku Jānis Rozentāls nebija piedalījies nevienā izstādē. Darbi krājās vai pārgāja pircēju rokās, bet tos atklātībai parādīt arvien neradās izdevība. Idejas par plašāku latviešu mākslas izstāžu sarīkošanu te iznira, te zuda, jo trūka jebkādas vienprātības, mākslinieku sadrumstalotā grupēšanās turpinājās. Rozentāla pailgo klusēšanu jau dažam labpatika uzskatīt par radošo potenču apsīkumu, tāpat kā Blaumanim neilgi pirms nāves jauno pārstāvis Vulfs pārmeta izrakstīšanos. Tādas gleznas kā «Lietuvēns» un «Mirušās portrets» (1909), protams, savrupi un Rozentālam vismazāk raksturīgi darbi, taču tie mākslinieka dzīves laikā un līdz pat mūsdienām devuši vielu runām par kaut kādu Rozentāla stigšanu salkanībā un rutīnas muklājā. Nevietā izmantots te jau pats jēdziens — stigšana, jo tas ir kaut kas ilgstošs, pakāpenisks, kamēr Rozentāla daiļradē nekad tāda «stigšana» nav vērojama, tāpat kā it visā un visur — arī viņa darbā labais mijās ar mazāk labo vai pat slikto, taču viņš nekad nezaudēja savu vadlīniju uz lielāku meistarību, uz augstāku māksliniecisku pilnību.

1909. gada sākumā Jānis Rozentāls piedalījās Baltijas mākslinieku darbu izstādē. Kā jau iepriekš teikts, nekādu sajūsmu no līdzbiedriem Rozentāls par savu sniegumu nesagaidīja. Par likteni sūdzēties viņš nemēdza, vajadzēja tikai paskatīties apkārt — cik daudz grūtāk klājas citiem māksliniekiem, kam bija jāpieņem pazemojošas labdaru dāvanas. Nē, tikai ne to! Strādāt, strādāt un strādāt -— tāda bija Rozentāla devīze. Arturs Lapiņš un Uga Skulme savā monogrāfijā pasvītro šis nepārtrauktās eksistences cīņas saistību ar pasūtījuma darbiem. Viņi raksta:

«Rozentāls, materiālo apstākļu spiests, vairākkārt pieskāries reliģiskajai glezniecībai. Jau akadēmijas laikā viņš gleznojis kādu ainu no Jēzus dzīves, domājams, kā kādu kompozīcijas uzdevumu. Viņa altārgleznas atrodas dažādās baznīcās Krievijā, bet Latvijā — Stendē, Dundagā, Rīgas Jaunajā Ģertrūdes baznīcā un maza altārglezna Jāņa baznīcā. No visām reliģiska satura gleznām kā paraugu var atzīmēt 1909. gadā gleznoto altārgleznu

Jaunajai Ģertrūdes baznīcai. Tam attēlots jaunās derības stāsts -— Jēzus svētī bērnus.

Gleznā Jēzus savās tradicionālajās drēbēs nosēdies zem ziedoša koka pie zedeņu sētas. Viņam apkārt bērni un kāda māte, visi mūslaiku drēbēs. Bērni — vienkāršu ļaužu bērni un arī māte ir darba cilvēks priekšautā. Jēzum tuvojas vecmāmiņa un mazmeita ar lelli uz rokas. Kāds māceklis, arī mūslaiku drēbēs, attur kādu māti. Tālumā lauki ar sējēju un kādas lauku mājas. Reliģiskos tēlojumos ir mēģināts jau agrāk demokratizēt darbojošās personas. Tā tas ir Rembranta darbos. Arī Izraēlas dievmāti tēlojis kā nabadzīgu jaunu sievieti, kas sēž nevis tronī, bet uz salmu krēsla un ar karotīti baro savu bērnu. Arī Ude un Edelfelts savos reliģiskajos tēlojumos likuši jaunās derības personām darboties mūsu dienās. Līdzīgā kārtā Rozentāls gleznojis minētās altārgleznas.»

Protams, ne jau aiz reliģiskiem pamudinājumiem. Interesants šis darbs ir vēl tādēļ, ka gleznas režijā un scenogrāfijā, ja tā var teikt, par izpildītājiem Rozentāls izmantoja savus tuviniekus un draugus. Mākslinieka dēls Miķelis Rozentāls atceras: «Visvairāk, protams, tēvam pozēja mana māte un vecākā māsa Laila. Māte pozējot sevišķi daudz upurēja no sava laika un pameta novārtā pat mākslinieces karjeru.» Mākslinieka dzīvesbiedre un Laila veica savas lomas arī šajā vērienīgi iecerētajā darbā.

Par kādu apsīkumu var runāt, ja uzskaita vien, ko Jānis Rozentāls paveica 1909. gadā. Tur liels loga apgleznojums bankas ēkai, tur ilustrācijas Augusta Sau-lieša Kopotu rakstu trešajam sējumam, tur četras lieliskas ainavas — «Agrs pavasaris», «Agrs pavasaris Kurzemē», «Lauku māja» un «Pie magonēm». Pēdējā tika uzgleznota vasarā, kad Rozentāls ar ģimeni bija izbraucis atpūtā uz Jēkabmuižu. Tovasar pie ūdeņiem — iecienītajā Koknesē, Siguldā vai Kaugurciemā — nebija ieteicams doties, jo avīzes brīdināja no saslimšanas ar holeru, kas bija izplatījusies Daugavas ūdeņos. Tika konstatēti miršanas gadījumi, bet Daugavas augšteces, pilsētā Polockā reģistrēti pat 400 nāves gadījumi. Protams, Rozentāli, kam bija mazi bērni, negribēja riskēt.

Pēc revolūcijas nemieriem, pēc konfliktiem, pēc mokošiem pašanalīzes gadiem beidzot 1909. gada rudenī

Rīgā atgriezās Vilhelms Purvītis. Tas bija atkāpšanās ceļš arī uz bijušā drauga Jana Rozentāla pusi, pastāvēja cerība ja ne uz izlīgšanu, tad, kā saka, uz mierīgu...līdzāspastāvēšanu. Pret korektām attiecībām, cik noprotams, nav noskaņojies ari Rozentāls, kaut Purvīša ierašanās saistījās ar zināmu subordināciju. T. Kačalova monogrāfijā «Vilhelms Purvītis» raksta:

«1909. gadā mākslinieka (Purvīša — A. S.) dzīvē iezīmējās pārmaiņas. Tās saistītas ar Rīgas pilsētas mākslas skolas reorganizāciju. Pilsētas valde bija neapmierināta ar skolēnu sekmēm, un izvirzījās jautājums par skolas programmas pārveidošanu. Skolas direktors gleznotājs G. Rozens negribēja uzņemties šo uzdevumu un tāpēc iesniedza atlūgumu. Pārziņa vieta atbrīvojās. Šādu izdevību jau sen gaidīja, daži Purvīša draugi Rīgā, kuri nožēloja, ka ainavists dzīvo Rēvelē. Visaktīvākais no viņiem bija R. Engelharts, kas dažus gadus vēlāk uzrakstīja Purvīša radošās darbības pārskatu, būtībā — pirmo zinātnisko apcerējumu par Purvīti un viņa mākslu, jo tajā ietilpa ainavista darbu rūpīga, dziļa analīze. Draugi Rīgā palīdzēja Purvītim rast kontaktu ar šīs skolas aizbildniecību, un, tā kā Pēterburgas Mākslas akadēmija, kuras sistēmā minētā skola ietilpa, neiebilda pret Purvīša kandidatūru, viņa pieteikums tika pieņemts. 26. jūnijā tika parakstīta pavēle par Purvīša iecelšanu skolas pārziņa vietas izpildītāja amatā.»

Un tomēr tas bija Vilhelma Purvīša smagais atpakaļceļš, un viņu nesagaidīja kā trimdinieku Raini 1903. un 1920. gadā ar ziediem un ovācijām. Purvītis ienāca Rīgā klusiem soļiem.

Par pilsētas mākslas skolas reorganizāciju Vilhelmam Purvītim bija pavisam noteikti ieskati un plāni, ko viņš jau pašā sākumā izvirzīja kā prasību, kā noteikumu, uzņemoties direktora pienākumus. Vispirmām kārtām tās bija augstākas prasības pret mācību programmu un pedagogu kolektīvu. Latviešu audzēkņu skaits strauji palielinājās. Purvītis pieļāva, ka Jānis Rozentāls turpina darbu portretu klasē. Nu skolā strādāja trīs latviešu glezniecības meistari — Purvītis, Rozentāls un J. R. Til-bergs, kura līdzdalība satīriskajā žurnālā «Svari» (kādu laiku viņš bija pat redaktors), ko reakcijas iespaidā slēdza, nekādi nesaskanēja ar Purvīša agrāko platformu. Žurnāls visasāk, visnesaudzīgāk bija apkarojis tieši balt-

vācu muižniekus un birģeļus. Kā redzams, laiks it visā ienesa savas korektūras.

Šai laikā Jānis Rozentāls gatavojās kādam neparastam, bet viņu ļoti ieinteresējušam darbam. Tika gatavotas skices fasādes apgleznojumiem jaunajam Latviešu biedrības namam, kura celtniecība Pauluči ielā, iepretī Vērmaņa dārzam, tuvojās beigām. Līdz nākamā gada agram pavasarim bija jāizgatavo meti, jānoskaidro tehniskās iespējas un jāatrod augsti kvalificēti speciālisti, kam būtu pa spēkam Rozentāla ieceru realizācija. Tieši pēdējais uzdevums izrādījās visgrūtākais. Bet Rozentāla neatlaidība un enerģiskums pārvarēs arī šo šķērsli.

Decembrī Baltijas jūrā plosījās neparasti stipra vētra, kas piekrastes novados nesa lielus zaudējumus. Avīzes ziņoja par koku gāzēm, noceltiem jumtiem, bojā gājušiem zvejniekiem. Rozentāls savā darbnīcā brīžiem pārtrauca darbu, ieklausīdamies vēja brāzmās. Dabas stihija raisīja iztēli, rosināja uz pārdomām. Arī par sevi, par aizvadītajām dzīves izcīnām. Cik ļoti tās kontrastēja ar to vieglumu, parotalāšanos, pačalošanu, ko nu mēģināja uzdot par pašreizējā laikmeta cilvēka, tā saucamā modernā cilvēka iezīmi. «Latvijas» literāriskajā pielikumā, kas gulēja turpat uz galda, tāpat jociņi vien bija. Arī draudzīgs šaržs par viņu — Rozentālu un neiztrūkstošais pantiņš:

Kas ir šis vīrs tik drūms un bāls?

Māk vārdu teikt,

Prot darbu veikt;

Nav vis kāds irauts vai dumiķis.

Ir cienīgs mākslas jumiķis,

Ir mūsu Jānis Rozentāls.

Šaržā drūms vecis ar baltu aci raudzījās pretī. «Redz, cik jau tālu ...» pasmīnēja mākslinieks, tad piecēlās un paskatījās uz sevi spogulī.

Profesors Boriss Vipers, kurš ievērojami cēlis mūsu mākslas profesionālo izpratni, par Jāni Rozentālu izteicās šādi: «J. Rozentāls saista uzmanību vispirms kā cilvēks, kā ievērojama personība. Viņš tiešām ir visu latviešu inteliģenta īpašību iemiesojums. Kāda gribas neatlaidība, kāda nesatricināma ticība saviem spēkiem un savai mākslai bij apslēpta šinī kalēja dēlā, kurš jau kā

zēns guva pārliecību par savu aicinājumu un pēc tam nelokāmi izlauza sev ceļu uz mākslu.»

Par pirmo augstāko virsotni šai ceļā, no kurienes varēja izdarīt atskatu uz piecpadsmit gados paveikto darbu, kļuva 1910. gads, kad mākslinieks reprezentējās ar trim personālizstādēm. Pirmo no tām viņš sarīkoja fotogrāfa J. Rieksta nupat atvērtajā Mākslas salonā Rīgā, Aleksandra ielā 17. Te jāpiezīmē, ka salona īpašnieks bija vairāku Jaņa Rozentāla fotoportretējumu autors. Salona nelielās telpas nepieļāva plašāku ekspozīcijas izvērsumu, tādēļ mākslinieks izstādīja galvenokārt savus jaunākos darbus. Atsauksmes par izstādi bija dažādas, kritikas asākās bultas nāca no Jūlija Madernieka. Šeit sadūrās uzskatu pretišķības, varbūt arī divas mākslas mācīšanas metodes (arī J. Maderniekam bija sava privātstudija). Bet būtībā taču katram no viņiem piederēja savs darbības lauks: Rozentālam — zīmēšana un stājglezniecība, Maderniekam — lietišķā un dekoratīvā māksla. Kā viens, tā otrs latviešu mākslas attīstībai darīja svētīgu darbu.

Šai ziemā un pavasarī Rozentāla mākslinieciskās intereses un pienākumi saistījās ar vairākiem nozīmīgiem kultūras dzīves notikumiem, kas tuvākajā laikā bija paredzēti. Pirmkārt — divas lielas izstādes — Piekto dziesmu svētku laikā, otrkārt — priekšdarbi fresku gleznojumiem jaunā Rīgas Latviešu biedrības nama fasādē. Iedvesmoja jau pati iespēja pamēģināt spēkus monumentālajā glezniecībā, atstāt aiz sevis kaut ko paliekošu, kam laika zobs tik viegli netiek klāt. Lielie renesanses meistari tā bija strādājuši, iemūžinādami savus ideālus. Viņi zināja šīs mākslas noslēpumus, ko nodeva tālāk tikai savam uzticamākajam skolniekam. Rozentālam viss it kā bija jāsāk no gala, un viņš pat nezināja, kas un kā viņa ieceres realizēs. Beidzot atradās vācu meistari, kam bija sajēga par tonētā cementa klāšanu un mozaīkas elementu iestrādāšanu. Darbam vajadzēja noritēt galvu reibinošā augstumā uz sastatnēm. Pašam Rozentālam tas nebija nekas jauns, kādreiz māldera gaitās viņš gana izložņāja pa Rīgas namu jumtiem un sastatnēm. Tika nolemts tūdaļ pēc Dziesmu svētkiem ķerties pie darba.

Piekto dziesmu svētku laikā Rīgā ar savu jahtu ieradās Krievijas cars Nikolajs II ar carieni. Greznos iejūgos viņi vizinājās pa Rīgas ielām, kur ļaudis, īpaši skolu jaunatne no visas Latvijas bija sadzīti sveicēju rindās.

Savu padevību ķeizaram nu kā vien spēdami izrādīja guberņas varas vīri un tiem līdzi arī Rīgas Latviešu biedrības pīlāri, tautas mākslas svētkus mēģinādami pasniegt kā dāvanu un padevības apliecinājumu. Šis apstāklis stipri vien kaitēja gan Dziesmu svētku, gan tajās dienās rīkoto mākslas izstāžu īsteno nolūku realizēšanai.

Ap to laiku organizējās Latviešu mākslas veicināšanas biedrība. Kā pirmo lielāko pasākumu biedrība nodomāja sarīkot tā saucamo Pirmo latviešu mākslas izstādi (par pirmo tomēr vajadzētu uzskatīt 1896. gadā notikušo Etnogrāfiskās izstādes ietvaros), griezās pie vairākiem latviešu bagātniekiem ar lūgumu materiāli atbalstīt šo pasākumu. Pat telpas izstādei bija grūti rast, līdz bija jāsamierinās ar ekspozīcijas izvietošanu kādā reālskolā. Izstādē, kas bija atvērta jūnijā un jūlijā, piedalījās 33 latviešu mākslinieki ar 417 darbiem. Izstādes katalogā bija minēti A. Alksnis, K. Baltgailis, J. Belzēns, K. Brencēns, K. Ceplītis, A. Cīrulis, J. Dranda, B. Dzenis, H, Etolēna, J. Feders, J. Grosvalds, J. Jaunkalniņš, E. Kēlere, K. Kē-lers, P. Krastiņš, J. Kuģa, P. Kundziņš, J. Lībergs, K. Lie-piņš, A. Maizītis, R. Pērle, A. Romāns, J. Rozentāls, 'Z. Rukmane, J. Sakne, G. Šķilters, P. Šteinbergs, J. R. Til-bergs, E. Vītols, T. Zaļkalns, R. Zariņš, V. Zeltiņš, E. Zī-varts. Par trūkumu jāuzskata tas, ka ārpus izstādes palika Vilhelms Purvītis un Teodors Ūders. Kaut arī katalogā neminēti, izstādīti bijuši daži Voldemāra Matveja darbi. Sī izstāde tomēr uzskatāmi parādīja, cik ievērojami sakuplojusi latviešu tēlotāja māksla, kas nu patiešām varēja lepoties ar virkni spilgtu gleznotāju, skulptoru un lietišķās mākslas meistaru. Par šo izstādi Jānis Jaunsudrabiņš 1914. gadā rakstīja: «Pirmo latviešu izstādi palīdzēja sarīkot gan visvairāk tās vasaras svētku dienas Rīgā. Varēja jau iepriekš cerēt, ka pa Dziesmu svētkiem un pa ķeizara dienām Rīgā saplūdīs daudz ļaužu arī no citām pilsētām un no laukiem. Tā varēja droši gaidīt, ka lielie izdevumi, kādi ceļas, sarīkojot tik plašu izstādi, atmaksāsies. Un tiešām — vienīgi svētku dienām pateicoties, izstāde tika tādā mērā apmeklēta, ka nebij jāaiztiek vairāku mākslas draugu un naudas iestāžu iepriekš sazīmētā summa ... Šī izstāde bij tiešām nepieciešama, lai sapulcētu visus izkaisītos latviešu spēkus un lai parādītu šejienes vāciešiem, kuri tā lepojās ar savu pārākumu, ka ari mūsu rožu dārzs nav tukšs.»

Lai gan Jānis Rozentāls piedalījās šai Pirmajā latviešu mākslas izstādē, bet tajā pašā laikā viņam Rīgas vācu mākslas biedrība «Kunstvereim bija devusi atļauju Rīgas pilsētas muzejā sarīkot personālizstādi, Rozentāiam pārmeta patriotisma trūkumu brīdī, kad tā pati «Kunst-verein» bija liegusi telpas latviešu mākslinieku kopējai izstādei. Rozentāls tomēr no sava nodoma neatteicās, jo uzskatīja telpu jautājumu nevis par izšķirošo faktoru mākslinieka nostājas ziņā, bet gan drīzāk kā vēl vienu iespēju, vēl vienu iekarojumu kopējā virzienā. To viens otrs negribēja saprast. Pilsētas muzejā Jānis Rozentāls izstādījis ap septiņdesmit darbu, citi avoti sniedz ziņas, ka to bijis ap simtu. Lūk, ko «Jaunā Dienas Lapa»

1910. gada 10. jūlijā rakstīja par šo personālizstādi:

«Pēc savas glezniecības veidiem Rozentāls parādās te kā reālists, te kā impresionists un simbolists, bet vienmēr viņa gleznas izdveš daudz siltas sirsnības un dzīves prieka. Izstādē ir vairākas portrejas, kuras dara Rozen-tālam godu kā mūsu labākam portretistam. Viņš necenšas savās portrejās ielikt kaut kādu neīstu diženumu, lai tās darītu varbūt interesantākas un glaimotu gleznotai personībai. Bet te redzams no visām, ka ar lielu interesi un mīlestību viņš strādājis un attēlojis uz audekla šīs personas tādas, kādas viņas ir dzīvē. Kā meistardarbi uzskatāmi vēl Rozentāla akvareļi. Dažas reliģioza rakstura gleznas uzskatāmas laikam kā priekšdarbs kādai apstellētai altāra gleznai. Šie darbi taisīti stipri reālistiski: piem., glezna (altārgleznā — A. S.) «Laidiet tos bērniņus pie manis nākt» redzam mūsu lauku kalpa sievas ar saviem bērniem. Tanīs gleznās Rozentāls uzsvēris arī moderno lielpilsētas dzīvi ar viņas neirastēniju, kaislībām un orģijām. Istādē bija arī mākslinieka «Kapu svētki», viena no pirmajām viņa gleznām, kuras darīja viņa vārdu pazīstamu.»

Par visu šīsvasaras notikumu aculiecinieku kļuva arī 23 gadus vecais tautskolotājs no Piebalgas, Madernieka studijas audzēknis Kārlis Miesnieks, kurš ap to laiku gatavojās startam, uz Pēterburgu studēt mākslu. Viņa atmiņu grāmatā «Mana dzīve un darbs mākslā» (1959), starp citu, rakstīts arī par 1910. gada vasaru Rīgā: «. . . Kad pēc tam lasīju laikrakstos, ka labākajiem koriem piešķirtas godalgas un ka starp tām bija arī tēlotājas mākslas darbi, piemēram, Rozentāla glezna «Teika»,

Zariņa kācla grafika un vēl kaut kas, tas man sevišķi patika. Tā mākslas darbs jau bija nolikts vismaz blakām agrāk parastajām godalgām — visādiem kausiem, diriģentu zižļiem un tamlīdzīgi, kas bija tikai amatnieku ražojumi.

Dziesmu svētku laikā bija sarīkotas arī tēlotājas mākslas izstādes. Rīgas pilsētas Mākslas muzejā bija Jaņa Rozentāla darbu samērā plaša izstāde un reālskolas telpās — latviešu mākslinieku pirmā kopējā izstāde... Abas šīs izstādes man deva daudz. Visaugstāk vērtēju Jāni Rozentālu, kas arī bija izstādījis visvairāk darbu. Par šo lielo mākslinieku jau biju lasījis «Vērotājā» un «Mājas Viesa Mēnešrakstā», kur bija arī vairākas viņa darbu reprodukcijas. Nu redzēt oriģinālus jau tiešām bija liels prieks, dziļa estētiska bauda. Viņa reālistiskie latviešu cilvēki, arī folkloras tēli man raudzījās pretī kā labi un mīļi paziņas.»

Katrs mākslinieks, kurš rīkojis izstādes vai kaut tajās piedalījies, zin, cik daudz organizatorisku pūļu un pat fiziska spēka prasa šādi pasākumi. Jānim Rozentālam pusgada laikā nācās četrreiz ķerties pie šī darba — J. Rieksta mākslas salonā, tad Jelgavā — Kurzemes muižniecības klubā, tad Rīgas pilsētas Mākslas muzejā un pilsētas reālskolā. Un, tikko tas bija padarīts, gaidīja darbs Rīgas Latviešu biedrības nama fasādē. Drīz pēc Dziesmu svētkiem Rozentāla ģimene kārtējo reizi aizbrauca atpūtā uz Somiju, tā bija labāk, Rozentāls — pārāk aizņemts, lai personiskajai dzīvei atliktu kaut mazumiņš. Bija sarunāti vācu amatnieki, palīgā solījās nākt arī daži privātstudijas audzēkņi. 11. jūlijā Jānis Rozentāls, vēstulē sievai, starp citu, ziņoja: «. . . Strādāju uz sastatnēm Latviešu biedrībā un esmu vienu gleznu jau iesācis. Rīt sākšu otru mazāku, pie pirmās strādās tēlnieks. Es gan ceru, ka jūlijā gleznas būs gatavas.»

Ieskatu par šo Jaņa Rozentāla veikumu sniedz savā grāmatā U. Skulme un A. Lapiņš, izkristalizējot daudzos un dažādos gleznu tematiskos tulkojumus un vērtējumus:

«Daudz pārrunu presē un sabiedrībā sacēla Rozentāla darinātie jaunceltā Latviešu biedrības nama fasādes gleznojumi.

Latviešu biedrības namu sākumā bija domāts izgreznot ar G. Šķiltera mitoloģiskiem ciļņiem, bet vēlāk šo no-

domu atmeta un ciļņu vietā fasādi izrotāja ar septiņiem alegoriskiem Rozentāla gleznojumiem, pa daļai mozaīkā, pa daļai freskā.

Trijos galvenajos gleznojumos tēlots spēks, skaistums, gudrība; četros mazākos — māksla, zinātne, rūpniecība un zemkopība. Spēku, gudrību un skaistumu simbolizē pazīstamie latviešu mitoloģiskie tēli — Pērkons, Potrimps un Pīkols. Fasādes vidū, starp kolonnām, — spēka simbols Pērkons, kam vienā rokā liesmu vesers, kas norāda uz to, ka viņš ir debesu un zemes kalējs, otrā — balts gulbis, debesu un jūras simbols. Pērkonam katrā pusē fizisko un garīgo spēku simbolizējošas figūras. Apkārt stāv tauta, kas cenšas pēc spēka. Centrālam gleznojumam blakus labajā pusē gaismas un skaistuma dievs Potrimps, kas saules zirgā brauc pāri jūrai. Malā stāv jauneklis un jaunava, kas simbolizē cilvēci, kura tvīkst un tiecas pēc gaismas un skaistuma. Kreisajā pusē gudrības dievs Pīkols, kas gan latviešu mitoloģijā figurē kā nāves dievs.

Gleznojumā Pīkols sargā gudrības avotu, pie kura nāk padzerties tās meklētāji.

Jāatzīst, ka, arī šo uzdevumu pildot, Rozentāls ir mēģinājis tanī atrast latvisku atrisinājumu un atteicies no tolaik populārajiem bezpersoniskajiem, alegoriskajiem trafaretiem.

Savā laikā daudz runāts par šo gleznojumu saturu, īpaši labā nozīmē. Tika aizrādīts, ka šie gleznojumi ir par cēliem Rīgas Latviešu biedrības izkurtušajam, izvirtušajam saturam.»

Tā tas bija pēc būtības. Cita lieta, ka ar šo gleznojumu izgatavošanu viss arī beidzās. Rozentāla freskas atradās tādā augstumā, kur tās detalizēti apskatīt varēja tikai ar apbruņotu aci. Tā bija pati lielākā, faktiski visu izšķirošā kļūda. Un tā tika atklāta jau pašā sākumā. Kārlis Miesnieks atceras: «Mēs ar prieku nogājām gar Rīgas Latviešu biedrības jauno namu, kura fasādē Jānis Rozentāls tai vasarā bija izveidojis alegoriskus skatus mozaīkas tehnikā, lietodams krāsainu cementu. Šie skati tolaik bija tik svaigi un pievilcīgi, vajadzēja tikai labi atliekt galvu, lai tos saskatītu lielā augstumā.» (Pasvītrojums mans — A. S.) Šai jokā jau ietverta būtībā visu izšķirošā kritika. Augšā uz sastatnēm pabija Vilhelms Purvītis. Ir fotogrāfija, kurā viņš redzams kopā ar Jāni Rozentālu. Nu

viņi bija izlīguši, atkal atraduši kopēju valodu, sapratuši, ka katram no viņiem latviešu kultūras un mākslas dzīvē ir sava noteikta vieta un nav svarīgi, kurš no viņiem ir pirmais, kurš otrais, jo viņi abi bija pirmie. Cita lieta, ka presē nerimās uzbrukumi, bet arī tie bija vērsti kā pret Purvīti, tā Rozentālu.

Augusta beigās Rīgas inteliģenci satricināja kāda nāves vēsts. Naktī no 17. uz 18. augustu uz dzelzceļa sliedēm pie Zasulauka stacijas tika atrasts sabraukts komponists Emīls Dārziņš. Viņa bēres notika 25. augustā, bet 29. augustā Jānis Rozentāls rakstīja vēstulē sievai uz Somiju:

«Noliku uz Dārziņa kapa lielu lauru vainagu no latviešu māksliniekiem un teicu mazu uzrunu. Niedra, kas nejauši (pasvītrojums mans — A. S.) tur bija, noturēja ļoti skaistu un aizkustinošu runu, tā ka lielākā daļa šņukstēja. Pats par sevi saprotams, ka tika turētas ļoti daudzas runas un bēres bija spožas. Vakarā bijām Vēr-maņa parkā, kur spēlēja kaut ko no Dārziņa, Čaikovska 6. simfoniju. Tur bija.. . Niedra, Purvītis, V. Eglītis, Nukšs, Dr. Skuja, visi Grīnbergi (Vīgneri) pie cita galda ar Madernieku utt. runāja daudz par mākslu, kamēr beidzot mēs ar Purvīti palikām vieni paši — staigājām pa dažādiem lokāliem un apmēram pulksten 6 vai 7 pārgāju mājā.» Emīla Dārziņa personība, viņa dzīves un bojāejas traģēdija, viņa piemiņa — tas bija skaudrs atgādinājums ikvienam nopietnam māksliniekam. Jānis Rozentāls aizgājušā drauga piemiņu glabāja svētu. Kā stāsta K. Lej-nieks, «Rozentāls pēc Dārziņa bojāejas esot pagrabiņā (Kazarova — A. S.) uzlecis no krēsla un uzbrēcis tam, kas atļāvies sēdēt Dārziņa vietā — krēslā loga nišā».

31. oktobrī latviešu sabiedrības pārstāvji, viņu vidū arī Jānis Rozentāls, devās uz Milgrāvi — uz Burtnieku namu sveikt Krišjāni Baronu viņa 75. dzimšanas dienā. Rozentāls baltajam dainotājam uzdāvināja oriģināllito-grāfiju «Kr. Barons». Galdi bija klāti tā saucamajā gleznotāju zālē, drīz jau runas plūda straumēm, runāja, runāja., gluži aizmirsdami, ka Barontēvs diez kā necieta garas runas, aizmirsdami viņa jocīgo vaicājumu, kad kāds mēdza pārāk aizrunāties: «Vai viņš nav drusku pārspīlēts?» Skatīdamies bagātīgajā mielastā, Barontēvs bijis drusku satraukts arī par to, kas par visu to maksās. Dīvainības? Nē, lielas un grūtas dzīves pieredze. Tā viņš

brīvajā laikā taisīja dvieļu pakaramos, tā kopa Dombrov-ska ierādīto sakņu dārziņu, tā sausā laikā laistīja paša stādīto ozolu. Un tikai retumis parādījās Rīgā uz kādu no zinību komisijas vasaras sapulcēm, kur viņu bija novērojis Matīss Kaudzīte: «... Pāra gadus šajās jaunā namā noturamās sapulcēs dabūjām uz laiciņu ievērot arī cienījamāko un pašu vecāko tautas ozolu, Barona tēvu, kā klusu klausītāju.» Jaunajā RLE namā uzreiz tika atjaunotas «vecās, labās tradīcijas», par ko Matīss Kaudzīte stāsta tikpat jūsmīgi:

«Kopmielastu tai pašu pēdējo sapulču gadījumā sarīkoja jaunā nama augšējā jeb restorācijas zālē, kad dažus gadus aiz īstu telpu trūkuma vai citiem kavēkļiem tas ne-bij noticis. Tur plūda atkal jauku un attapības pilnu runu straujums, it kā pa ilgu laiku sakrājies. Tolaik jau bij stipri vien izvirzījusies dienas kārtībā alkohola apkarošana, un to vakaru, pie galdiem lēnām alu iebaudot, kāds kungs savā galda runā to asos vārdos pārmeta galda viesiem kā veselībai kaitīgu dzērienu, jo slāpes varot dzēst bezkaitīgi ar minerāļu ūdeņiem. Uz to kāds no galda viesiem atsaucās diezgan dikti par veikalniecī-bas propagandu pie mielasta, ko saceļot zeltera fabrikants pret aldariem.

«Tāpat kā cukura ražotāji pret saharīna, fabrikantiem,» papildināja vēl kāds cits.

Noskanēja gar galdu rindām sadzirdami smiekli, un, dažiem apvaicājoties, tika zināms, ka tas alus dzeršanas norājējs esot patiesi zeltera veikalnieks.»

Tā un tamlīdzīgā garā kā skaļš zosu bars pa sekliem ūdeņiem līksmojās «māmuļas» īstie saimnieki — fabrikanti, veikalnieki un namīpašnieki, kamēr tauta grima nabadzībā un mākslinieki izmisumā meklēja izeju pašnāvībā — kā V. Zeltiņš, kā B. Zemgaliete, kā M. Ozoliņa, kā V. Vēveris, kurš tajā pašā vasarā gaišā dienas laikā nošāvās Berlīnes zooloģiskajā dārzā, vai tika novesti līdz ārprātam — kā J. Poruks, kā J. Asars, kā Pēteris Kras-tiņš . . . Vai kā Emīls Dārziņš, kura nāves iemesls palicis nenoskaidrots.

13. novembrī Jelgavā notika Emīla Dārziņa piemiņai veltīts vakars. Pat komponista dzīvi un daiļradi stāstīja viens no viņa tuvākajiem draugiem žurnālists Arturs Bērziņš. Sekoja koncerts, kura vispirms tika atskaņots

Emiļa Melngaiļa «Rekviēms». Atreferējot šī vakara norisi, «Mājas Viesis» rakstīja: «E. Forsell-Rozentāla kundze savā īpatnējā izpildījumā priekšā cēla Dārziņa «Kad būs asras izraudātas», «Mātes dziesma», «Tevi atstāju» un «Jaunībai». Visas dziesmas viņa dziedāja ekspresīvi, ar diezgan lielu iedziļināšanos un komponista izprašanu. Sevišķi lielu iespaidu atstāja «Mātes dziesma». Vēl jāpiezīmē tas, ka Rozentāla kdze, pēc dzimuma būdama gan somiete, visas dziesmas dzied diezgan labā latviešu valodā.» Piemiņas vakars atstājis lielu iespaidu. Un kā kulminācija izskanējusi Emīla Dārziņa «Mēness starus stīgo».

Jānis Rozentāls varēja būt gandarīts un pateicīgs Elli, kura ieauga viņa tautā, ieauga latviešu kultūrā, apguva viņa mātes valodu un tā audzināja arī viņu abu bērnus. Vēl vairāk — viņa dzīvoja Rozentāla mākslai, pakļāva tai savas personības bagātību un iespējas. Un kur vēl visa mājas pārraudzība un bērnu kopšana un audzināšana. Rozentāls it labi zināja, cik Elli maksā katra sagatavošanās un uzstāšanās koncertos un dažādos sarīkojumos, kad uz kaut kādiem izciliem panākumiem nemaz nevarēja cerēt. Rozentāls ne vienu reizi vien sev vaicāja: bet vai tas tā nenotiek viņa egoisma dēļ? Elli viņam vēl to nekad nebija pārmetusi.

Liekas, viss bija labi, viss gāja uz priekšu. Rozentāls kļuvis populārs, atzīts mākslinieks, autoritāte. Viens no viņa popularitātes, atzīšanas un autoritātes rādītājiem 1910. gadā bija arī viņa gleznu reprodukciju daudzums latviešu, krievu un vācu preses izdevumos. Uzskaitījums tiem laikiem diezgan iespaidīgs: «Ziedoņa sapnis» («Guļošā»), «Pie magonēm», «Zaļā pavēnī», «Teika», «Mājas darbi», «Novakares», «Dāmas ģīmetne», «Kr. Barons», «Pie kamīna», «Peldētājas»» (ne «Peldētājas Kapri», kas tapa pēc brauciena uz Itāliju kopā ar Elli 1912. gadā). Tad jāvaicā — kāpēc Rozentāla mākslai dažkārt tik asi uzbruka kritika un kāpēc radās nelūgti, nevajadzīgi viņa mākslas aizstāvji? L€ik, piemēram, kā «Rozentāla pusē nostājās» Pēteris Zālīte 1910. gadā «Mājas Viesī» publicētajā rakstā «Jānis Rozentāls kā cilvēks un mākslinieks»:

«Jābrīnās un jānopūšas, ka šādu mūsu mākslas kaprača darbu J. Madernieks var strādāt mūsu izplatītākā dienas avīzē. Nevarēdams mākslā pats nekā ievēroja-

māka pozitīva pastrādāt, tas, būdams, kā liekas, nemierā pats ar sevi, rauga pats sev mieru gūt, mūsu dižākos mākslas darbus sagāžot un mūsu ģeniālākos (tas vārds Zālītēm vienmēr uz lūpām — A. S.j māksliniekus Rozen-tālu un Purvīti u. c. rūgtinot un tos tautai par nevērtīgākiem iztēlojot, nekā viņi patiesībā ir. Un mākslas ziņā šis J. Madernieks pats necienīgs Purvīšam ar Rozentālu i kurpju siksnas atraisīt.»

Tāda aizstāvība, protams, bija ne tikai lieka,, bet pat kaitīga.. Tā netieši noliedza pašu mākslas attīstību, mākslinieku paaudžu maiņu, kas ap šo laiku jau bija pilnīgi noteikti iezīmējusies. Lai minam kaut vai tādus savdabīgus māksliniekus kā Teodors Uders, Voldemārs Matvejs, Aleksandrs Romāns, Jānis Roberts Tilbergs.

Bet arī Jānis Rozentāls un Vilhelms Purvītis vēl nebūt nebija teikuši savu pēdējo vārdu.

XXIV

ATJAUNOŠANĀS

Jānis Rozentāls gribēja palikt uzticīgs sauklim — būt jaunam ar katru darbu, taču šī saukļa īstenošana izrādījās ārkārtīgi grūta, īpaši, ja māksliniekam bija tik augstas prasības pret sevi un savu mākslu. No bērnības dienām Rozentāls zināja, cik balti jānokveldē dzelzs,, lai to varētu kalt pēc savas gribas. Tā bija pašam jākvelclē-jas mūžīgās ugunīs, mūžīgos meklējumos, kritumos un pacēlumos, lai rastos kas. jauns,, arvien jauns. Jau tāltālā pagātnē šķita tā jaunības jūsmas apdvestā pasaule, kurā viņu bija ievedis Ādams Alksnis, kad idejas par dzīvošanu un strādāšanu savas tautas vidū bija mudinājušas viņu apmesties dzimtajā pusē — Saldū, šķiežot daudz laika un enerģijas, uzbūvēt tur savu «Sapņu torni». Izrādījās, ka tā ir tikai ārišķība, no kuras ātrāk jātiek vaļā. Bet drīz viņš jau atkal iegājis citā «labiem nodomiem bruģētā» ceļā — Alberta ielas nama komfortā, darbnīcā, «kādas Rīgā nav nevienam citam māksliniekam». Dzīves iztika uin rūpes par ģimeni prasīja ārkārtīgi daudz, un Rozentāls it labi saprata, ka viņam kā māksliniekam patiesībā būtu vajadzīgs pavisam maz, smieklīgi maz. Bet šo viņa personības pretrunu kamols samežģījās arvien

vairāk, un profesoram Borisam Viperam ir daļēji taisnība, kad viņš par Jāni Rozentālu saka: «. . . Rozentālam piekrita grūtais uzdevums pierādīt savas tiesības būt par mākslinieku, piespiest citus ticēt viņam un latvju mākslai vispār. Rozentāls spīdoši pārvarēja arī šo šķērsli, iegūdams sev atzīšanu ne vien dzimtenē, bet ari ārpus tās. Latvija var būt lepna uz viņu kā uz pirmo mākslinieku ar eiropejisku vārdu. Diemžēl šī nemitīgā cīņa ar eksistenci kaitējusi mākslinieka radošai īpatnībai. Ja dzīvē Rozentāls nav atkāpies ne no vienas pozīcijas, tad savā mākslā viņš nav spējis būt tikpat neatkarīgs.» Šķiet, ka profesors te nepārmet atkarību no svešu skolu vai virzienu ietekmēm, bet. gan atkarību no pasūtītājiem jeb «naudas maisiem», bet arī šī atkarība bija nosacīta, tā teikt, bez noteikumiem, jo iejaukšanos savā mākslā Rozentāls nepieļāva.

Bet nu 1911. gada sākumā Jānis Rozentāls gatavojās atkal reiz aizbraukt uz savu jaunības pilsētu Pēterburgu, lai piedalītos «Pavasara izstādē». Viņam un Vilhelmam Purvītim galvaspilsētā bija vel kas svarīgāks kārtojams. Divus gadus pēc Jūlija Federa nāves viņiem beidzot izdevās panākt, ka priekšniecība visžēlīgi atļāva sarīkot izcilā latviešu ainavista piemiņas izstādi, gan tikai kā «Pavasara izstādes» apakšnodaļu. Četrdesmit piecus gadus ilgai raženai gaitai mākslā tā, protams, bija daudz par pieticīgu. Savā laikā Jūliju Federu nepielaida par profesoru Pēterburgas Mākslas akadēmijā, tagad šī pati akadēmija profesora vietu piedāvāja Vilhelmam Purvītim, taču viņš no tās atteicās, paturēdams sev Rīgas pilsētas mākslas skolas vadību, kuras darbs pāris gados bija ievērojami uzlabojies. Pēterburgā pavadītās dienas, gūtie iespaidi, tikšanās ar jaunības draugiem — tas viss bijušos akadēmistus iedvesmoja tālākam darbam. Bez tam viņu gleznām radās pircēji, kā tas redzams Rozentāla ienākumu grāmatas pierakstos.

Aprīlī Liepājā notika Baltijas mākslinieku darbu izstāde, kurā piedalījās arī Rozentāls. Domājams, ka tieši ap to laiku viņš apmeklēja arī Saldu un tur kādu laiku uzturējās. Bija sakrājušās ieceres, kas saistījās ar dzimto pusi, ar bērnību, un radās nepieciešamība atsvaidzināt senos iespaidus. Tolaik viņam aktuālas bija divas gleznas — «Gulbju jaunavas» un «Gavilējošie bērni». Par «Gulbju jaunavu» idejas autoru savā laikā pieteicās Haralds Eld-

gasts, taču ticamāk šķiet, ka Rozentālu valdzinājusi kāda Kurzemes teika, kas pierakstīta Blīdenes apkaimē:

«Reiz mednieks ezera malā redz, ka trīs gulbji atskrien, izlien no spalvu ādiņām, paliek par skaistiem sievišķiem un ieiet ezerā mazgāties. (Viņas bijušas ķēniņa meitas.j Kamēr šīs mazgājas, mednieks paņem jaunākās meitas gulbja ādiņu, ienes savā būdiņā un ieslēdz skapī. Kad meitas bija nomazgājušās, grib atkal ādiņas ielīst, jaunākā neatrod savu ādiņu vairs. Nu šī gāja lūgties, lai mednieks atdotu ādiņu, bet tas atteica, ka neatdošot — gribot jaunāko meitu par sievu apņemt. Nu aizskrēja tās divi projām un jaunākajai bija jāpaliek vai grib vai negrib.» Sis sižets nodarbināja mākslinieku jau otrreiz, jo pirmais variants tapa vēl 1904. gadā.

To pašu var teikt arī par «Gavilējošiem bērniem», kas bija iecerēta vēl akadēmisko studiju laikā Pēterburgā.

Šis mirdzošais darbs ir it kā sen, sen gleznotās «Ganu meitas dziesmas» turpinājums. Tā ir visīstākā Jaņa Ro-zentāla latviskā stihija, viņa Baltā un Zaļā grāmata. Par šo formātā nelielo darbu vislabāk pratis pastāstīt mākslinieks Jēkabs Bīne:

Dzied, māsiņa, tu pret mani,

Es pret tevi gavilēšu.

Es pret tevi gavilēšu,

Skaļu baisi rādīdams.

Dziedādami un gavilēdami iet brālītis ar māsiņu pa saulaino noru. Viņu dziesmas ir saulaina prieka pilnas. Maigie saules stari silda mazos puskailos nebēdņus. Zied koki un puķes. Klīst zilā debesu jūrā baltie mākonīši. .. Un liekas, ka līdz ar maziem nebēdņiem gavilē visa pasaule: pavasars, pavasars!

Vai var vēl dziļāki un vienkāršāki krāsās apdzeļot līksmo pavasara atmodu! Šī Rozentāla darba izteiksme tik skopa un tai pašā laikā tik stāstoša, ka līdzīgu veidu atrodam tik savās tautas dziesmās.. .» («Sējējs», 1936. g. 5.)

1911. gada vasara Rozentalam pagāja it kā nemanot, bez lielākiem notikumiem, māksliniekam ļoti vajadzēja atelpas. Tomēr uz Somiju kopā ar ģimeni viņš neaizbrauca, palika, kā mēdza teikt, «mālēt». Negaidīta, reizē priecīga un skumja bija tikšanās ar seno draugu -% studiju biedru Pēteri Balodi, kurš no pastāvīgās dzīves yie-

tas Arbangeļskas ieradās, lai Ķemeros paārstētos. Daudz kas nāca atmiņā, pēc tik ilga laika saredzoties, arī tās četrsimt lieldienu olas, ko bija krāsojuši, ar badu kaudamies. Tagad kaut kas viņus distancēja, pārāk dažādās vidēs un interešu lokā katrs dzīvojis un dažādus panākumus guvis. Tā bija viņu pēdējā tikšanās. Palika tikai doma par mākslinieka likteni un vēlreizējs apstiprinājums, ka pakļaušanās liktenim ir mākslinieka nāve. Un otrādi — cīņā var iegūt nemirstību, pat ja īstā nāve mākslinieku pārsteidz pusceļā, ka tas notika ar daudzsološo gleznotāju Aleksandru Romānu, kurš pēkšņi mira 1911. gada 13. jūnijā Jelgavā. Trīsdesmit triju gadu vecumā.

Viena no iemīļotākām studiju vietām Jānim Rozentā-lam bija gleznainā Siguldas apkaime. Turp viņam patika izbraukt, satikties ar draugiem Grīnbergiem, klaiņot pa kalniem un gravām, gar Gaujas krastiem. Tā radās «Siguldas ainava» (1911), ārkārtīgi smalki kolorēts darbs, kurā skatoties kā dzīva jūtama mūsu lielā mākslinieka klātbūtne.

1911. gada 23. jūnijā Rozentāls vēstulē sievai aprādīja, kādēļ tomēr nevar un nevar justies īsti brīvs, kas nozīmēja tikai to, ka neatliek laika jaunāko ieceru realizēšanai. Viņš rakstīja:

«Diemžēl esmu visu laiku noknibinājies ar altārgleznu un vēl tagad neesmu brīvs. Taču tuvākajās dienās darbs tiks nodots. Tad man vēl jātaisa viens krāsains zīmējums (kartons) logam (Brigadera namam) un jāpabeidz vecā Šteinerta portrets, un tad tūlīt līdz rudenim jādabū gatava altārglezna Dundagai. Tā gan ir mazliet lielāka izmēra, bet padosies man vieglāk nekā Ģertrūdes.»

Tas bija sen aizsākts, vēl Kerijas Grotuses izgādāts pasūtījuma darbs, pie kura veikšanas Rozentāls tikai tagad tika klāt. Līdz rudenim patiešām to izdevās pabeigt un nodot pasūtītājiem.

Nošķirtība, kādā dzīvoja un strādāja latviešu mākslinieki, bija par iemeslu vērojamajam apsīkumam mākslas dzīvē. Beidzot izdevās panākt pavērsienu, īstenot vēl 1903. gadā izteiktos Riharda Zariņa ierosinājumus par mākslinieku biedrības dibināšanu. Skaidrīte Cielava šajā sakarībā raksta:

«Latviešu mākslas veicināšanas biedrības statūtus gan

izdevās apstiprināt tikai 1911. gada 16. maijā, bet dibināšanas kopsapulce notika 1911. gada 13. novembrī. ŠI biedrība RLB paspārnē-ietvaros. Priekšsēdētāja vietnieks J. Tilbergs. (...) Biedrības biedri dalījās goda biedros (personas, kas bija izdarījušas kādu lielāku pakalpojumu latviešu tēlotājas mākslas veicināšanā, tā arī pazīstami sabiedriski darbinieki), mūža biedros (personas, kas bijušas par biedriem bez pārtraukuma 25 gadus vai arī iemaksājušas uzreiz 100 rubļu), pilntiesīgos biedros (tos uzņem valde pēc 2 pilntiesīgu biedru ieteikuma atklātās vēlēšanās ar 2/3 balsu vairākumu) un biedros veicinātājos (iemaksāja 2 rubļus gadā, piedalījās pasākumu organizēšanā).»

Visa šī biedrības struktūra stipri vien atgādina somu mākslas biedrības struktūru, par ko Rozentāls rakstīja «Vērotājā» 1905. gadā. Tas vedina uz domām, ka tieši Jānis Rozentāls, kas labi pazina Somijas mākslas dzīves īpatnības, ievirzīja biedrības statūtu izstrādāšanu pēc somu parauga. Atcerēsimies, cik vilinošs šķita toreiz šāds «Vērotājā» publicēts izklāsts:

«Apmēram gadus 20 atpakaļ nodibinājās pirmā Somijas mākslas veicinātāju biedrība Helsingforsā, un tagad (1905. g. — A. S.) tai jau ir 500 biedru ar 10 mārku lielu gada maksu, no kuras 5 markas nāk priekš mākslas darbu iepirkšanas no Somijas mākslinieku izstādēm, kas tad tiek starp biedriem izlozēti. Tādā kārtā biedrība jau tagad var pienest dzimtenes mākslai ik gadus 25 000 markas, neskatoties uz tam, ka viņa uztur mākslas skolu un pienes māksliniekiem pastellējumus gan no privātpersonām, gan griezdamās pie pilsētas vai valdības ar priekšlikumiem dēļ oficiālo ēku vai pilsētas laukumu pušķošanas ar monumentiem, gleznojumiem u. tl.»

Protams, Latviešu mākslas veicināšanas biedrība pagaidām bija tikai vāja atblāzma no somu parauga, tās iespējas bija nesalīdzināmi ierobežotākas. Un tomēr tā jāuzskata par soli uz priekšu, lai mākslinieki nejustos tik lielā mērā sabiedrības pabērni, lai izrautos no izolācijas apburtā loka. Biedrība guva mākslinieku atsaucību, ārpus tās palika tikai nedaudzi. Pagaidām arī Vilhelms Purvītis. Kamēr nerimās uzbrukumi, kamēr Pēteris Zālīte viņu pa saviem izdevumiem lamāja gandrīz vai par nodevēju, par zemisku cilvēku, tikmēr nevarēja būt ne runas par to.

1912. gada sākumā Jānis Rozentāis atkal piedalījās «Pavasara izstādē» Pēterburgā. J. Jaunsudrabiņš «Druvā» (1912. g. IV) rakstīja: «Pavasara izstāde ir it kā satikšanās vieta bijušajiem akadēmijas audzēkņiem. Tur viņi parāda cits citam un arī publikai savu uz priekšu iešanu. Te redzam pa lielākai daļai tikai godīgus darbus. Nekādu pārmērību, neviena skaļa kliedziena. Izstādē pavisam ap 600 darbu un autoru ir vairāk kā simts. No latviešu māksliniekiem katalogā sastopam tikai Rozentāla, Zariņa un Šķiltera. vārdus. Izstādes lielajās telpās viņu mazos darbus grūti atrast, un atrasti tie neko nedod klāt pie tā, ko esam no šiem māksliniekiem jau redzējuši. Kā tas vispārīgi lielās izstādēs mēdz būt — lielākā daļa no izstādītajiem darbiem ir tāda, kam it vienaldzīgi vari garām paiet.. .» Grūti pateikt, vai Rozentāis pats par šai izstādē eksponētajiem saviem, darbiem guva radošu gandarījumu, taču viņa gleznas • izstādē tika pamanītas un pat vairākas no tām nopirktas.

Vasaras sākumā Rozentāis pabija Saldū, no kurienes pārveda vairākas studijas, lai jau savā darbnīcā tās izstrādātu par pabeigtām gleznām. Nelielo studiju bija sakrājies krietns daudzums, arī no Siguldas apkaimes. Kādā fotogrāfijā Rozentāis redzams kopā ar savu piecus gadus veco dēlēnu Miki. Mākslinieks tērpies gaišā svītrotā uzvalkā, ar spieķi rokā, Miki pie koka. Tā ir piemiņa no Siguldas. Ap šo laiku Rozentāis savu darbu klāstu papildināja ar četrām gleznām: «Saules meitas», kurai ierosmi mākslinieks, domājams, smēlis no Andreja Pumpura dzejojuma «Imanta» motīviem, «Vasarā pie upes», «Miests Kurzemē», «Miestiņš Kurzemē» — ir variācijas par Saldus un tās apkaimes tēmu. Tas bija tas, ko māksliniekam patika gleznot.

Jūnija pašā sākumā nāca gatava altārglezna Dundagas baznīcai, un Rozentālam to vispirms gribējās parādīt Rīgas publikai. Glezna tika izstādīta «Kunstverein» telpās, bet pēc tam jūlijā aizvesta uz Dundagu, novietota baznīcā un iesvētīta. Ar to tad beidzās visai ilgā gatavošanās, līgšana un saskaņošana; Kerijas Grotuses ieteikumi un pamudinājumi bija vainagojušies sekmēm. Ret viņi paši arvien vairāk viens no otra attālinājās, viņu draudzība dzisa kā aizejošās dienas atblāzma pašā debesu pamalē.

Dzīves apstākļi bija uzlabojušies, un Rozentāis ar mie-

rīgu prātu šās vasaras nogalē varēja doties ārzemju ceļojumā. Šoreiz uz Itāliju un kopā ar dzīvesbiedri Elli. Brauca ne vien paskatīt pasauli un atpūsties, bet arī strādāt, vēl un vēlreiz veldzēties un gūt jaunas ierosmes pie lielajiem renesanses meistariem. Par to, cik daudz mākslinieks guvis šajā ceļojumā, uzzinām no kāda Ss raksta «Domās» 1913. gada februāra numurā: «. . . Tā kā šovasaru Rozentāls pavadījis renesansa mākslas dzimtenē Itālijā, tad viņa dvēseles mākslinieciskās bagātības tiešām iemirdzējušās neparastā spilgtumā. Vislabākā, pēc manām domām, kā no Rozentāla, tā arī no visas izstādes (Otrās latviešu mākslinieku darbu izstādes 1912. g. decembrī — A. S.) gleznām ir viņa «Terazza». Viņa ir mierīgi monumentāla, it kā no bazalta izcirsta savu mūra veidīgo kalnu un dzidrās jūras konstrukcijā, brīnišķi daiļa un gracioza smailo koku līnijās, bet savu neuzkrītošo harmonisko un bagāto krāsu atturīgā stingumā atgādinoša Itālijas primitīvus, kuru iespaids katrā ziņā nomanāms, kaut gan pamatos savā spēcīgā un pilnīgi nogatavotā individualitātē Rozentāls vienmēr paliek Rozentāls. Arī sievietes figūra, ar tumšos toņos gleznoto seju, intensīvi zilo jūras un pelēkzilo ēnu toņu dēļ, kas viņai apkārt, liekās kā mazliet nosaluse, bet iekš tam ir savs daiļums, un vispāri peizāžu viņa stipri atdzīvina, kā lielā dabas noslēpuma vientulīgā sajūsminātā lieciniece. Glezna jau nopirkta, tikai jānožēlo, ka ne priekš projektējamās latviešu gleznu galerijas. Krāsu daiļuma un mirdzuma ziņā pa daļai līdzīga «Terazzai» ir «Brokastis» (vairāk kā itāliešus atgādinoša francūžus, uz kurieni Rozentāls pāris gadus agrāk ceļojis). Viņa vēl jo sevišķi pievilcīga izjustās ceļotāju psiholoģijas pēc, ko Rozentāls tik interesanti, īsti un priekš sevis īpatnēji mācējis interpretēt. Tikpat nobeigta kā pirmās divas un klāt vēl siltas intīmas dzejas pilna, bet ne tik oriģināla, monumentāla un daiļa krāsās, kā «Terazza», ir «Pilsēta kalnā». Sevišķi siltas un dzīvas zelta zvaigznītes pelēki violetā debesī un lampu gaisma tālajos logos. Arī šī glezna nopirkta. Lielā glezna «Apenīni» izbrīnā ar savu peizāža tehnikas gatavību, jo Rozentāls līdz šim taču pazīstams vairāk tikai kā žanrists un portretists. Arī šajā gleznā manāma tā daiļuma dvesma, kādu Rozentālā izsaukusi Itālijas daba un mākslas atmosfēra.» Tālāk recenzents nepelnīti noniecina Rozentāla dzimtenē glezno-

tos darbus «Pie avota» un «Pavasara vakars», kas it kā nobālot iepretī svešzemju ierosmēm, un nobeidz: «... Varētu tikai vēlēties, lai Rozentāls biežāki taisītu līdzīgus mākslinieciskus ceļojumus uz Itāliju un citiem Vakar-Eiropas centriem.»

Pilnīgi pretējās domās par Rozentāla tā saucamajām Itālijas gleznām bija, piemēram, Pāvils Gruzna. «Domās»

1913. gada februāra burtnīcā viņš rakstīja: «. .. Par Ro-zentālu ir grūti runāt. Katrs zin, ka viņš, tā teikt, dieva dots mākslinieks. Un tā vien liekas, ka viņi abi ar Til-bergu stāv visiem priekšgalā. Bet te ir viens «bet», pret kuru māksliniekam šoreiz būtu jāizturas sine odio. .. Tā ir tāda kā atsaluma migla, kas plīvo pāri viņa te izstādītiem darbiem. Spilgtas dienvidu ainas, bet iespaids kā no vēsas Miķeļa dienas. Varbūt te kaut kāda īpatnēja kolorīta studija? Bet mēs prasām karstu tiešamību un īstenību. Minētās remdenības rezultāts ir darbu iekšējā satura reducēšanās.» Kā katra vienpusība, arī šie spriedumi nebija gluži objektīvi, tomēr ir jāpiekrīt U. Skul-mes un A. Lapiņa atzinumam, ka šīs ainavas «savā kopumā nepaceļas līdz meistara labāko darbu līmenim šajā manierē. Tanīs joprojām paliek spēkā zināma salkanība, jūsmīga tūrista piezīmes, bez dziļāka ieskata svešās zemes īpatnības.» Kā Rozentāls skicēja Romā, Kapri un Pompeju apkaimē, var redzēt viņa albumos, kas saglabājušies un ļauj vēlreiz pārliecināties par Rozentāla meistarību.

Rudenī atsākās nodarbības Rīgas pilsētas mākslas skolā, taču bija jaušams, ka pedagoģiskā darbība Ro-zentālu vairs īsti neinteresēja, jau bija sākusies viņa koncentrēšanās uz galveno — uz gleznošanu, kādēļ viņš šajā laikā sāka atteikties arī no sīkākiem pasūtījuma darbiem, līdzdalības preses izdevumos un dažādos pasākumos. Tomēr līdz pat 1913. gada pavasarim viņš turpināja vadīt portretu klasi jau minētajā Rīgas pilsētas mākslas skolā. Šī klase tika izvietota pilsētas Mākslas muzeja telpās. Starp Rozentāla audzēkņiem bijis arī vēlākais ilggadīgais LPSR Mākslas akadēmijas profesors Konrāds Ubāns, kurš U. Skulmem un A. Lapiņam pastāstījis, ka «Rozentāls neesot bijis tāds pedagogs, kas pārāk bieži apskatītu skolēnu darbus. Kad Rozentāls pienācis pie skolēna darba, viņš ātri runājis un žestiem rādījis, kas darāms, bet runāšana reizēm bijusi nesaprotama, un aiz cienības pret meistaru skolēns kautrējies pārjautāt. Ro-zentāls gribējis, lai portrets tiktu stingri konstruēts. Mēģinādams izpildīt meistara vēlēšanos, Ubāns reiz tā sa-konstruējis savu portretu, ka dabūjis skolā rājienu. Ar kādu citu Ubāna skolas biedru Rozentālam mākslas jautājumos iznākusi asāka saruna, bet meistars tomēr beigās teicis izlīdzinošus vārdus. Skolā Rozentālu cienījuši un mīlējuši.»

Gleznieciskie nodomi, to realizēšana prasīja daudz laika un pūļu, prasīja maksimālu koncentrēšanos, un jāteic, ka Rozentālam jau sāka pietrūkt tās visuvarošās enerģijas, kāda bija vēl gluži nesen. Četrdesmit sešu gadu vecumā jau bija izveidojušies pavisam noteikti estētiskie principi, viss, kas tiem neatbilda vai nepakļāvās, it kā zaudēja nozīmi. Rozentāls savā ceļojumā uz Vāciju, Franciju un Itāliju, kur viņam bija iespēja iepazīties ne vien ar klasisko, bet arī moderno mākslu, tikai nostiprinājās reālista pozīcijās, gan iegūdams jaunus impulsus sava kolorīta bagātināšanai un vēl lielākai, grodākai formas skaidrībai.

Daudz strīdu izraisīja 1912. gada nogalē uzgleznotā Jana Rozentāla kompozīcija «Princese ar pērtiķi». Tāds krāsu uzzaigojums Rozentāla paletē vēl nebija vērots, arī tāds uztveres smalkums. Pirms pievēršamies šīs gleznas vērtējumiem un tulkojumiem jāatsauc atmiņā daži tās tapšanas momenti. Mākslinieka dēls Miķelis Rozentāls atcerējās, kā Rozentāls strādājis pie gleznas «Princese ar pērtiķi»: «Katru rītu Alberta ielā 12 ieradās čigāns ar pērtiķīti. Pērtiķīti tēvs izmantoja kā modeli, un čigāns par to katru dienu saņēma 1 rubli. Starpbrīžos pērtiķītis nāca arī bērnu istabā, un mums visiem bija liels prieks.» Miki toreiz bija pieci gadiņi, ko gan vēl būtiskāku viņš būtu varējis paturēt prātā. Tēvs taču nevarēja izklāstīt tik dziļi ieslēpto gleznas ideju, kuras atklāsme nepadevās vēlāk pat erudītiem mākslas vērtētājiem, kas šo gleznu ar vieglu roku ieskaitīja salon-mākslā. Lūk, ko pēc Baltijas mākslinieku savienības trešās izstādes, kur tā pirmoreiz bija izstādīta, rakstīja žurnāls «Druva»: «. . .Ja Latviešu mākslas izstādē pie dažiem kritiķiem varēja pastāvēt domu starpība, kurš izstādījis vērtīgākus darbus — Zaļkalns, Rozentāls, Til-bergs vai Kuģa, tad šajā izstādē par labāko darbu, bez šaubām, jāatzīst Rozentāla «Princese ar pērtiķi» un tikai

pēc tam Purvīša «Pavasara motīvs» (140). ... Kas varēja iedomājies, ka pēc latviešu mākslinieku izstādes šajos pāris mēnešos viņš pagūs nākt klajā ar tādu retu pērli, kāda ir «Princese ar pērtiķi»?»

Skaidri redzams, ka atsauksmes devējs bijis pirmās jūsmas varā, nemaz nemēģinādams iedziļināties gleznas saturā. Un patiesi — Rozentāls šajā gleznā skatītājam uzdod mīklu vairāk un grūtāku nekā jebkad. Atklātais teksts, ja tā var teikt, ved prom no atminējuma. Mākslas zinātniece Skaidrīte Cielava par Jaņa Rozentāla gleznu «Princese ar pērtiķi» izsakās:

«Mākslinieks tiecas savos simboliskajos tēlos paust lielas, filozofiskas idejas. Pie tādiem mēģinājumiem jāpieskaita glezna «Princese ar pērtiķi» (1913), kuras saturs būtībā tomēr palicis visai neskaidrs. P. Gruzna to skaidrojis šādi: princese — tā ir lielā māksla, kas tur saitē pērtiķīti — nabaga mākslinieku. Šādam skaidrojumam ir savs pamats. Princese bija 20. gadsimta latviešu romantiskajā dzejā iemīļots tēls, tas bija dzīves skaistuma, dailes simbols (atcerēsimies Aspazijas dzejoli «Princese»), Un tāpēc nebūtu jābrīnās, ja arī Rozentālam, kas taču bija ļoti tuvs literātu aprindām, būtu radusies doma ietērpt šo populāro tēlu krāsās. Tikai glezna līdz dziļākiem vispārinājumiem īsti nepaceļas. Reāli telpiski izvērstā kompozīcija, apjomīgi modelētās formas, sievietes tvirtā ķermeņa dabiskā, sievišķīgā grācija (kā zināms, autors to gleznojis pēc dzīva modeļa) to tuvina sadzīves žanram. Ne velti J. Jaunsudrabiņš gleznas sižetu traktējis kā rotaļu. Bez tam gleznā nevar noliegt dekorali-vitāti un arī zināmas estetizācijas tendences. Šī darba lielākā vērtība ir tonāli smalkais gleznojums un rūpīgi izstrādātais kolorīts, kas balstās uz izmeklētu, gaišu, vēsu un intensīvu siltu toņu harmonisku apvienojumu. Starp citu, glezna Minhenes secesiias izstādē 1914. gadā guva milzīgu piekrišanu (Felhāgena un Klāzinga firma nopirka gleznas reprodukcijas tiesības).»

Kāda tad īsti ir šī glezna — alegoriska, sadzīviska vai tikai gleznieciska rotaļa? Ieklausīsimies, kā par gleznu izsakās Uga Skulme un Arturs Lapiņš: «.. . Redzot naudas varu kapitālistiskā sabiedrībā, viņš (J. Rozentāls — A. S.) to pieņem kā kaut ko nenovēršamu un atbild vienīgi ar sarkastisku, aizplīvurotu smīnu (pasvītrojums mans — A. S.). Liekas, ka paša Rozentāla paskaidrojumi

laika biedriem un draugiem būs bijuši par iemeslu, ka savā laikā «Princese ar pērtiķi» uzlūkota par darbu, kurā alegoriskā formā izteicas šis smīns (pasvltrojums mans — A. S.) — sabiedrība (princese) tur zelta valgā mākslinieku (mērkaķīti),»

Vai tas bija, vai tas ir tik maz?

XXV

«STIPRUMS PARĀDAS darbos»

Personība — tā ir biogrāfija. . . Ne jau — tajā un tajā gadā, tas un tas, tik un tik, tā un tā. Tomēr biogrāfija, kura visbiežāk paliek neuzrakstīta, bet kuras atspulgs kā spogulī redzams mākslinieka darbos, cilvēka veikumos. Lauku kalēja dēls Jānis Rozentāls ceļā uz savas mākslas meistarības virsotnēm arvien tiecās rast jaunus un jaunus saskares punktus ar dzīves īstenību, viņš jutās ieguvējs pat tad, ja šie saskares punkti dažkārt izsmēla viņa radošo enerģiju, ja tie it kā novirzīja viņu no galvenā. Viņu neapmierināja tikai visa kristāla mirdzums, viņš gribēja izprast katras tā šķautnes īpatnās, vienreizējās īpašības. Lūk, kāpēc jutās spējīgs strādāt jebkurā tehnikā, nemaz jau nerunājot par viņa orientāciju citās mākslās — literatūrā, mūzikā, arhitektūrā, teātra mākslā. Tas laikam bija tieši tas pats, par ko Tautas dzejnieks Jānis Sudrabkalns 1971. gadā rakstīja:

«Tolaik (1913. gadā — A. S.) Rīga bija lielākā pilsēta, kādu es līdz tam biju redzējis, un atstāja uz mani lielu, visu mūžu neaizmirstamu iespaidu. Tik dziļi kā toreiz es Rīgu vairs nekad neesmu izjutis. Tajā laikā, pirms pirmā pasaules kara, tās ostā bija daudz kuģu. Gāju pa pilsētu ka sapnī un skatījos, skatījos. Toreiz manī uz visu mūžu iegūlās doma, ka rakstniekam jābūt vispusīgam. (Pasvltrojums mans — A. S.) Varbūt to deva E. Zolā grāmata par P. Sezānu, ko tolaik izlasīju, varbūt Š. Rodiēra un A. Misē darbi — viņu biogrāfijās liela loma bija citām mākslām. Arī es sāku tiekties pēc tādas vispusības.»

Vispusībai liela nozīme bija arī mākslinieka Jaņa

Rozentāla personībā. Bet nu, tuvojoties četrdesmit septītajam dzīves gadam, mākslinieks it kā no pasaules iespaidu plašuma koncentrējās jauniem, sarežģītākiem,, grūtākiem gleznieciskiem uzdevumiem. Sākās laiks, kad viņš kā mākslinieks dzīvoja it kā ar otru elpu. Gadi lika sevi manīt, klāt zagās slimības, tika piedzīvoti smagi brīži, bet padoties vēl bija daudz, daudz par agru.

Martā Jānis Rozentāls un Vilhelms Purvītis vienīgie no latviešu māksliniekiem (vēl arī maz pazīstamā gleznotāja Z. Pļavniece) piedalījās trešajā Baltijas mākslinieku savienības rīkotajā mākslas izstādē. Šeit tad pirmo reizi skatītājiem tika parādīta glezna «Princese ar pērtiķi», kas izraisīja pašu lielāko publikas interesi., mazliet aizēnojot pat visu atzītā V. Purvīša gleznas. J. Rozentāls varēja justies gandarīts, bet ne ilgi, kā to redzēsim visā drīzumā. Ko tur liegt, klusa sacensība starp viņiem turpinājās. Līdz pat Rozentāla nāvei.

Ir zināms fakts, ka 1913. gada pavasarī Jānis Rozentāls sarāva saites ar Rīgas Latviešu biedrību, publiski saplēsdams savu biedra karti. Šķiet, ka Andrejs Upīts domājis arī Rozentālu un viņa izstāšanās motīvus, kad viņš rakstā «Tās trīs valzivis ...» raksturoja Rīgas Latviešu biedrības darbību tā: «... Nams viņai ir jauns, bet viss, kas tur vēl palicis pāri, pārāk vecs un nevarīgs, un sarucis, lai ar visrosīgāko iedomu spēju tur varētu uziet kaut ko lielu. Tā ir sena patiesība, un par to runāt un pierādīt vairs nav vajadzīgs. Kas kaut ko dzirdējis par Rīgas Latviešu biedrības komisijām un nodaļām, tas zinās pats. Un daudzie ziņojumi par viņas jaunajām komisijām un komitejām tikai vēl vairāk pastiprina zināmo faktu, ka arī mūsu sāpju laikmetā tur nekā liela nevar atrast, ka tikpat klusā filantropijas darbībā kā skaļā sabiedriski idejiskā reprezentācijā tur ir sīkulība visos veidos un apbrīnojams seklums visā plašumā. Kur gara nava, tur nevar runāt arī par kulturālu stiprumu. Lielīties, protams, nevienam nav aizliegts. Visi spēcīgākie cilvēki ir vai nu padzīti, vai arī paši aizgājuši no Rīgas Latviešu biedrības. Runāt par to palicēju stiprumu ir vienkārša lielīšanās, kura nekā neienes. Stiprums parādās darbos — bet kur ir Rīgas Latviešu biedrības darbi?» Tieši pārmērīgā plātīšanās un iedomība Jānim Rozentā-lam jau bija galīgi apnikusi, jo sevišķi tāpēc, ka tas viss notika uz drausmīgas ideju nabadzības fona. Publiski saplēsa biedra karti mākslinieks, kurš vienmēr izcēlās tieši ar savu apvaldību. Reiz vadzim bija jālūst, un tas lūza.

Šajā pavasarī Rozentāls pavilka svītru arī savai pedagoģiskajai darbībai. Šeit vairs nebūtu lielākas nozīmes vēlreiz atkārtot to ievērojamo latviešu mākslinieku vārdus, kuri Jāni Rozentālu uzskatīja par savu pirmo un bieži vien būtiskāko skolotāju. Tas arī bija Rozentāla monumentālais ieguldījums latviešu mākslas attīstībā, un tā nozīme nekad nemazināsies un nezudīs. Šī darbība no Rozentāla prasīja daudz enerģijas un dvēseles spēka jeb, kā tagad mēdz teikt, labestības. Par to liecina viņa audzēkņu atmiņstāsti, par to liecina Jāņa Jaunsudra-biņa šajā sakarībā teiktais apcerē «Mūsu māksla»: «. . . Kad pēdējā laikā (1906. g. — A. S.) pilsēta atvēra Zīmēšanas skolu, tad Rozentāls arī tur tika pieņemts par skolotāju, un šo vietu izpildīja 7 gadus un tikai tagad no tās atsvabinājies. Materiāli nu mākslinieks būtu puslīdz apgādāts; bet laika tomēr bija tik maz, ka iesāktas gleznas gulēja gadiem. Pārnācis no skolas, jau atrod skolniekus savā darbnīcā; kad tiem paiet stundas, tad ir vai nu tumšs jau, vai arī atkal jāsteidzas uz skolu uz vakara kursiem. Tā tas gāja diendienā.

Tomēr — zīmēšanu mācīt tādiem, kam talants un kuri nopietni mācās, ir pavisam cits darbs, un to nemaz nevar salīdzināt ar neauglīgo nodarbošanos kādā vidusskolā. Te darbam ir panākumi. Te var novērot, kā attīstās jauni talanti, ar kādu sparu, sevišķi pirmajā laikā, tie brāžas uz priekšu.

Būdams ne tikai labs mākslinieks, bet arī ievērojams skolotājs, Rozentāls aizvien pievelk daudz skolnieku, un mēģinājumi pārtraukt savas privātstundas viņam vēl līdz šim nav izdevušies; kaut gan mākslinieks alktin alkst pēc brīva laika, lai varētu pats to radīt.»

Nu ir pienācis tas laiks, kad vismaz daļu senāko pienākumu var atlikt malā. Var mierīgu prātu paņemt krāsu kasti, audeklus un izbraukt uz ilgāku laiku kaut kur studijās uz Siguldu vai Kurzemes jūrmalu. Vai tāpat, katru mirkli nesekojot pulkstenim, savā darbnīcā domāt un gleznot. Kas tā bija par svētlaimi! Kaut tā varētu visu atlikušo mūžu. Tikai gleznot un tikai rūpēties par savu gleznu likteņiem. Šis mierīgo pārdomu un paškoncen* īrēšanās laiks saistīts ar diviem lieliskiem darbiem -— «Gaujas leja» un «Pavasara ainava Siguldā», ko var uz-

skatīt par gadiem ilgstošu studiju un nepārejošas jūsmas rezultātu, par krāšņu veltījumu šim Latvijas dabas skaistajam stūrītim.

Taču ainava kā žanrs nespēj uz ilgāku laiku noturēt mākslinieka uzmanību. Turpinās portretēšana, turpinās meklējumi tematiskām kompozīcijām, un pēc tā gada skicēm var jaust, ka Rozentālu saistījuši latviešu folkloras tēli un pat teiksma par Lāčplēsi, šķiet, Raiņa interpretācijā. Par to liecina ieceru uzmetumi, piemēram, «Izdzītie velni», «Pēc pirmajiem gaiļiem», «Lāčplēsis», kā arī neliela krāsaina skice «Nāves salā», ko bija izdevība apskatīt somu zinātnieka A. Leikolas privātkolekcijā Helsinkos. Pēc tās var spriest, ka bijusi iecerēta izvērsta figurāla kompozīcija ar Lāčplēsi un Spīdolu kā spēka un gaismas simboliem centrā. Tas ir ļoti interesants, zīmīgs un viens no nedaudziem Jaņa Rozentāla glezniecības saskares punktiem ar Raiņa dzeju.

Par lielu notikumu 1913. gada latviešu mākslas dzīvē jāuzskata fakts, ka 28. oktobrī gleznotājs Vilhelms Purvītis četrdesmit viena gada vecumā tika ievēlēts par akadēmiķi Pēterburgas Mākslas akadēmijā. Tas bija izcils sasniegums ne tikai V. Purvītim, bet visai latviešu mākslai un ievērojami cēla tās prestižu. īpaši dedzīgi Pur-vīša kandidatūru bija atbalstījuši lija Repins un Vladimirs Makovskis. Daudzi Vilhelmu Purviti uzskatīja par laimes lutekli, bet tikai daži, to skaitā Rozentāls, zināja, cik sūrā un neatlaidīgā darbā Purvītis šo panākumu bija izcīnījis. Tomēr taisnība būs profesoram Borisam Vipe-ram, kad viņš par Purviti saka: «Pretēji visiem agrākiem māksliniekiem Purvītis nav pazinis neveiksmes un šaubas.» Tātad kaut kas pilnīgi pretējs Jaņa Rozentāla kā mākslinieka liktenim. Lai šo starpību uztvertu dziļāk, vēlreiz jāieklausās B. Vipera atziņā par Purvīša nozīmi: «Beidzot Purvītim izdevies tas, kas atstāja traģisku plaisu Odera mākslā un kas lielā mērā padarīja bālāku Rozentāla talantu; viņam izdevies savienot tēlojuma «uzskatāmību», patiesīgumu ar dekoratīvo vērienu, ar lineāro ritmiku — latvju mākslinieciskam ģēnijam piemītošu raksturīgu īpašību.» Jā, tā tas visumā bija, taču laika plūdumā šie pretstati it kā nostājās blakus un nevis vairs aizēnoja, bet izgaismoja viens otru.

Decembra sākumā Rīgā tika atklāta Trešā latviešu mākslinieku darbu izstāde ar visai kuplu eksponentu un

eksponātu skaitu, taču taja nepiedalījās ne Rozentāls, ne Purvītis. Bija jau zināms, ka mēneša beigās Rozentāls nodomājis sarīkot plašu personālizstādi pilsētas muzeja. Jaunākie avoti uzrāda, ka šajā izstādē bijuši eksponēti astoņdesmit divi darbi. Toreiz figurēja skaitlis — 155, no kuriem 25 bijuši portreti. Lai arī kā būtu, šī personālizstāde — līdz tam plašākais mākslinieka darbu kopojums. Presē, mākslas kritikā valdošais skaļums un maksimālisms tomēr neko daudz neiespēja pret Rozentāla nobriedušo mākslu. Visanalītiskākā starp recenzijām par izstādi bija Pāvila Gruznas atsauksme «Domās» 1914. gada februāri. Nevar no Pāvila Gruznas prasīt visaptverošu Jaņa Rozentāla daiļrades novērtējumu, jo vai nu kāds toreiz domāja, ka gleznotājam atlicis tik maz dzīvot un ka šī personālizstāde būs pēdējā viņa mūža. Gruzna ap-iūko mākslinieku dotajā darbības laikā un ieteic strādāt «ne saldam kultūras desertam, bet rūgtam sausas bada maizes klaipam». Jāteic, ka starp ekstravagancēm Gruz-nam izdevies pateikt ari patiesību, kas izgaismo Rozentāla personībai piemītošās pretrunas. Gruzna runā par tām godīgi. Un pašam Rozentālam kritikas sausās maizes rieciens vienmēr garšojis labāk nekā glaimu saldais deserts.

1914, gads — pirmā pasaules kara sākuma gads — atnāca vēl ar veco priekšstatu un ilūziju nastu mugurā. Iepriekšējais taču bija Krievijai nekad agrāk nepieredzēta ekonomiska izrāviena augstākais punkts, kad kapitālisms paņēma visu, ko spēja, bet proletariāta milzīgās masas iegrima vēl dziļāk nabadzībā un postā. Rīgas iedzīvotāju skaits sasniedza pusi miljona. Nav grūti iedomāties, kādos apstākļos bija spiesti savu dzīvi vilkt tūkstošiem un tūkstošiem cilvēku, kuru lielākā daļa ieplūda no laukiem. Sociālie kontrasti vēl nekad agrāk nebija tik kliedzoši kā šī kara priekšvakarā. Bet tajā pašā laikā daļa latviešu inteliģences palika veco priekšstatu un ilūziju gūstā, nespēja vai nevēlējās, vai baidījās ieskatīties patiesībai acīs. Daudzi 1914. gada pirmo pusi aizvadīja savu ierasto rūpju un interešu aplokā, daudz neklausīdamies sensāciju un brīdinājumu troksni. Jo vēl jau tieši katru no viņiem tie neskāra.

Pašā gada sākumā, janvāra beigās, Rīgu apmeklēja izcilais krievu dzejnieks Valerijs Brjusovs. Diemžēl par šo notikumu palikušas visai skopas un aptuvenas ziņas.

Skaidrs ir viens, ka ar viņa ierašanos saistījās iespēju izzināšana, kā ar krievu valodas starpniecību plašāk propagandēt latviešu literatūru. No latviešu rakstnieku puses pārstāvniecību uzņēmās Atis Ķēniņš un Viktors EgS'ī-tis, kuri rīkoja tikšanās un apspriedes. Viktors Eglītis rakstā «Valerijs Brjusovs latviešu vidū» mēnešraksta «Druva» 1914. gada trešajā numurā pastāstīja:

«... kad izplatījās ziņa par B. (Brjusova — A S.) ierašanos mūsu jūrmalā, laimīgā doma sarīkot viņam Latv, biedrībā godināšanu nevienā no mūsu m-kiem nevarēja sacelt neko citu kā vēlēšanos, lai šī lieta notiktu jo drīzāk. Tas notika svētdien, 26. janvārī, pulkst. 7 pēc pusd. Tur tad arī sagaidīja B. ap 50 latviešu dzejnieku, gleznotāju un mūziķu. Pirms sēsties pie vakariņu galda B. sapulcējušos vēlējās iepazīstināt arī ar sevi un, ieņēmis zāles galā ierādīto paaugstinājumu, pusotras stundas deklamēja .. . Pie galda viesi vispirms apsveicināja banketa iniciators Atis Ķēniņš, īsā runā aizrādīdams uz latviešu vēsturisko un kulturālo radniecību ar krieviem. Pēc tam runāja F. Adamovičs, izteikdams vēlēšanos B.-vā atrast vidutāju starp latviešu literatūru un krievu publiku ... Kārlis Krūza nolasīja dzejoli, sarakstītu par godu Brjusovam. Klātesošās aktrises Vīgner kdze un Akmentiņ kdze bija sagatavojušās parādīt tautas melodijas un daiņu ritumus, pie kam tika nodeklamēts arī kāds dramatisks monologs no Vaidelotes.»

Būtu nepareizi visu pierakstīt vienīgi šai Brjusova tikšanās reizei ar latviešu rakstniekiem, taču viņš patiešām kļuva par mūsu folkloras bagātību propagandētāju, par pirmo Raiņa atdzejotāju, tādējādi dodams vērtīgu ieguldījumu latviešu un krievu kultūras mijiedarbībā. Interesantākais Viktora Eglīša rakstā seko:

«Otrā dienā Brjusovs ieradās R. (Rozentāla — A &.) izstādē un no turienes ar citiem pie Rozentāla.

Se atkal sarunas vijās ap dažādo tautu, kultūras, dzejas un glezniecības virzienu jautājumiem, nepazaudēdams neko no savas vienkāršās nopietnības, dziļās inten-sivitātes un satura neizsmeļamības līdz pat beigām, jo B. ir apbrīnojami lietišķs pat savās gan ļoti skopi lietojamās asprātībās. Kādu laiciņu viņš ar godbijību uzkavējās arī agrāk no Blaumaņa apdzīvotā istabā. Te, starp citu, Br. nolasīja savu līdz šim slēpto dzejoli, kurā viņš nosver savas dzejas vērtību un savu jauno vārdu uzrak-

sta blakus Dantem, Getem un Puškinam. Šis dzejolis pirmoreiz drukā parādās šajā «Druvas» numurā. Pēc sirsnīgas atvadīšanās B. devās uz vilcienu.»

Cik sirsnīga un interesanta dzejniekam bijusi tikšanās Rozentāla mājā Alberta ielā 12, liecina arī kāda atklātne, ko no Kokneses «Siljāņiem» māksliniekam 14. februāri atsūtīja Atis Ķēniņš:

«Mīļo Jāni un augsti godātā kdze, sūtu Jums, Qsiin Person, mīļas labas dienas un arī no Brjusova, kas žēlojas par pazaudētu adresi un vēl vienmēr silts no viesmīlības, lūdz nodot Tev un it īpaši kundzei sveicinājumus un paldies. Liek arī citus labdienot, kas toreiz bija, izdari Tu to pie gadījiena, jo tik drīz vēl negribu līst no midzeņa.. .»

Nekāda īpašā satraukuma par tuvojošos kara vētru šajās literatūras un mākslas aprindās vēl nebija. Dzīve gāja it kā savu veco, ierasto, ērto gailu. Pastiprinājās estetizācijas tendences, kā vienmēr, kad māksla ilgāku laiku paliek bez laikmeta spēcīgākiem satricinājumiem. Notika kaut kāda nožēlojama vārīšanās savā sulā, kāpināts individuālisms, saprāta balss noslāpa vispārējā apnikumā un vienaldzībā pret kaut ko būtiski jaunu. Tie lielākoties bija vidus ceļa gājēji, kurus atbaidīja klaji reakcionārā buržuāzija, bet kuriem sveša palika arī proletariāta revolucionārā kustība. Šai sarežģītajā pirmskara laikmetā vidus ceļš šķita tas pareizākais arī Jānim Ro-zentālam. Vai pareizāk — šaubu ceļš.

Februārī tika slēgta viņa personālizstāde pilsētas mākslas muzejā. Tā bija guvusi neapšaubāmus panākumus, to apmeklēja 7242 skatītāji. Tika nopirkti vairāki darbi, par Rozentālu daudz rakstīja presē, viņa darbu reprodukcijas parādījās gan latviešu, gan krievu un vācu izdevumos. Šķiet, ko gan vēl vairāk varēja mākslinieks vēlēties? Un tomēr Rozentālu nepameta dziļa neapmierinātības sajūta, viņš šai ziemā noslēdzās sevī vairāk nekā jebkad. Un viņa līdzdalībai Latviešu grafikas izstādē bija vairāk inerces raksturs. Viņš vairījās no sabiedriskiem pienākumiem un tomēr viņu tajos iesaistīja, piemēram, sakarā ar gatavošanos Latviešu mākslas amatniecības un mājas mākslas izstādei 1916. gadā viņu iecēla par izstādes komitejas priekšnieka vietnieku un vienu no Latviešu vecās^1 mākslas nodaļas pārziņiem.

Vasarā Jānis Rozentāls kopā ar ģimeni aizbrauca uz

Asariem, kur nodevās vienīgi glezniecībai. Šeit ari tapa viena no Rozentāla skaistākajām ainavām «Jūrmalas priedes» — jauns pavērsiens viņa mākslā, kas paliks nemainīgs viņa gleznieciskajos meklējumos līdz pat mūža aprāvumam. Viņš vairs nemetīsies svešos ūdeņos, necentīsies pierādīt, Teodora Zaļkaina vārdiem runājot, ka spēj izcili strādāt jebkurā virzienā, jebkurā manierē. Viņš apzināsies, ka visautentiskāks ir savā vecajā, bet nesalīdzināmi atraisītākā un padziļinātākā reālismā. Šī apziņa radīs vajadzīgo dvēseles līdzsvaru, kas ikvienam māksliniekam ir tik nepieciešams.

Bet tā jau laikam ir, ka vislabākajiem nodomiem aizvien kas nostājas ceļā, gaidīto pārcērt negaidītais. Šoreiz tas bija karš. Jānis Rozentāls panikā nekrita, par to liecina fakts, ka viņš palika jūrmalā līdz vēlam rudenim, turpināja strādāt.

«Bet arī jūrmalā sāk sajust,» raksta K. Lejnieks, «ka ir kara laiks. Pa liedagu staigā karavīru pulciņi, it kā gaidīdami, vai ienaidnieki arī te nesāks kāpt malā. Tie aizdomīgi vēro mākslinieku, kas sēž kāpās un glezno rudens saules apzeltītās priedes.»

Karā aizgāja daudzi māksliniekam tuvi cilvēki. Ko darīt? — šis jautājums skāra arvien neatliekamāk. Ro-zentāli sazinājās ar Elli radiniekiem Somijā, tika ievadītas sarunas par jaunas mītnes meklēšanu Helsinkos vai tās tuvākajā apkaimē. Kā zinām, šis jautājums drīz vien atrisinājās sekmīgi. Brendes salā, tagadējā Kuolosalā, atradās pārdodama diezgan plaša, ērta māja pašā jūras līča krastā, tās īpašnieks bija ar mieru māju nodot Ro-zentālu rīcībā vēl pirms pirkšanas—pārdošanas līguma noslēgšanas un nokārtošanas. Nu tikai bija jāpadomā, kā ģimenei turpu pārcelties, ko ņemt līdz, ko atstāt, ko likvidēt. Šī rūpes viesa skumjas, Rozentāii jau pārāk bija saraduši ar savu ērto mājvietu Pēkšēna namā. Pats mākslinieks arvien cerēja, ka kara notikumi vēl pavērsīsies Krievijai par labu un aizbraukšanu varēs atcelt.

Tomēr notikumi attīstījās savādāk. No Parīzes atgriezās Vilhelms Purvītis, daudzi Rīgas mākslinieki, rakstnieki, mūziķi, skatuves mākslinieki jau bija aizbraukuši uz Pēterburgu, Maskavu vai citām Krievijas pilsētām. Un tomēr Rīgā mākslas dzīve vēl negribēja aprimt. 30. novembrī tika atvērta Ceturtā latviešu mākslinieku darbu izstāde, kurā piedalījās 46 autori ar 167 darbiem. Pus-

otra mēneša laikā izstādi apmeklēja 11 000 skatītāju. Tas bija rekordskaitlis izstāžu praksē. Rakstīdams par šo izstādi, Oļģerts Grosvalds veltīja Jānim Rozentālam šādas rindas:

«Mūsu vadošie mākslinieki mums jau pazīstami no agrākām, fzstādēm. Jāni Rozentālu negribētos noteikti pieskaitīt impresionistiem, kaut gan viņa māksla šim vir-žienam stāv vistuvāk. Bet Rozentāls ir ārkārtīgi daudzpusīgs mākslinieks, un viņa mākslā blakus veco meistaru atmiņām parādās arī visjaunāko virzienu iespaidi. Viscaur! viņš ir īsts, patiess mākslinieks ar sirdi un dvēseli. Viņa portrejās atrodam pārliecinošu, dzīvu raksturojumu, ļoti laimīgas krāsu idejas un plašu temperamenta pilnu tehniku. Daži laukskati, kuros bij tēlota mūsu pieticīgā dzimtenes daba, atgādināja mākslinieka pirmā laikmeta intīmo, īsti latvisko sajūsmu; tehniskiem līdzekļiem paplašinoties un mainoties, Rozentāls tomēr uzglabājis sevī agrāko siltumu un sirsnību. Rozentāla gleznās liela loma piekrīt krāsai kā tādai; viņa krāsas ir gaišas, tīras un daiļskanīgas. Acu kairinājums te pārvēršas dvēseles pārdzīvojumā un rada klusu, skaidra prieku (pasvītrojams mans — A. S.).» Jāatzīst, ka neviens nav tik precīzi kā O. Grosvalds vārdos raksturojis vai, pareizāk, uzminējis Jaņa Rozentāla labāko daļu darbu pievilcības noslēpumu.

Aizvadīts bija vēl viens bagāts, notikumiem piesātināts gads. Laikam lasītājs jau būs ievērojis, ka šajā biogrā-

Sā nācies samērā reti sastapties ar varoņa gaudulību vai labām par dzīves grūtībām, kaut to Rozentāla gaitā bijis atliku likām. Mākslinieks arvien apzināti pretojās materiālai atkarībai no citiem, nevēlējās būt nevienam parādā. Sakostiem zobiem, paļaudamies vienīgi uz saviem spēkiem, viņš tika garām visiem šādiem vilinājumiem, kas daudziem viņa līdzgaitniekiem kļuva par klupšanas akmeni. Protams, līdz ar to gadu gaitā Rozentālā ieviesās mazliet akcentēta kārtība personiskajā grāmatvedībā. Ir saglabājušies Rozentāla autogrāfi — gada ienākumu kopsavilkumi. Tā 1914. gadā šie ienākumi sasnieguši ievērojamu summu — 8260 rubļu, kas, protams, ļāva ievadīt sarunas par īpašuma iegūšanu Somijā, kaut tā bija tikai puse no pārdevēja prasītās summas. Materiālais panākums tomēr nedeva gaidīto stabilitāti — mākslinieku gaidīja jauni dzīves pārbaudījumi.

XXVI BĒGĻU GAITAS

Pasaulē plosījās karš. Tajā bija ierautas jau desmit tautas. Pienāca arvien jaunas ziņas par vē! neredzētiem noziegumiem pret cilvēcību. Kritušo saraksti piebilda, kara hospitāļi pildījās ievainotajiem. Bija sācies tautas nelaimju laiks.

Patriotisku jūtu vadīti, vairāki Rīgas mākslinieki 1915. gada aprīlī sarīkoja mākslas izstādi par labu Sarkanā Krusta žēlsirdīgo māsu apvienībai. Izstādē piedalījās B. Dzenis, J. Kuģa,, P. Kundziņš, K. Lielausis, R. Maurs, Z. Pļavniece, V. Purvītis, N. Rambaks, A. Romāns, K. Rončevskis, J. Rozentals, J. Sakne, P. Štein-bergs, R. Sterus, J. Tilbergs. Piedalījās arī vācietis — Ro-zentāla senais draugs Bernhards Borherts un daži citi Baltijas vācu mākslinieki. Daļai no viņiem varbūt, tas bija tikai māņu gājiens, bet daļa, neraugoties uz tautību, sevi patiešām uzskatīja par Krievijas pilsoņiem.

Tikmēr fronte tuvojās, un 15. maijā vācu karaspēks jau okupēja Liepāju. Kurzeme nu bija apdraudēta, tūkstošiem bēgļu pajūgu devās uz austrumiem. Linards Talcēns gadu vēlāk rakstīja par šo laiku, kad «. -. pirmie kurzemnieku lopu pulki novārguši gāja pa Rīgas apkārtnes ceļiem. Bieži vien garas mantu vezumu rindas brauca pa šoseju uz Pieskavas pusi vai arī pelē'kbaltas telts-ores kaut kur atpūtās ceļmalā. Vakaros pa laukiem šur tur sprēgāja ugunskuri un iegaudojās suns. TE sākās latviešu bēgļu laiks.»

Viens no bēgļu laika tēmas spilgtākajiem, talantīgākajiem. attēlotājiem glezniecībā latviešu mākslinieks Jēkabs Kazaks sacerēja šādu izjustu dzejoli:

No manas mazās būdiņas,

Kas bija pie Tērces maliņas,

Es šķīros.

Mana sieva ņēma bērnu vaidošo,

Spieda pret krūti kusušo Un raudāja.

Kalnā tikuši, stājāmies —

No darba un cerībām šķīrāmies..

Pie apvārkšņu melni cēlās dūmi,

Pa ceļiem cilvēki kustējās kļūmi.

Visa zeme drebēja.

Ļaudis, tomēr cerēja,

Bet visi bēga un bēga.

Tad sals un bads, un cerība kaila No tumšajiem kaktiem man nicīgi gaila.

Te redzam., cik dziļi bija satriecis līdzcilvēku liktenis jauno mākslinieku, kuru uzskatīja par pārdrošnieku glez-niecisko formu meklējumos, kam pārmeta atraušanos no tradīcijas. Visvarenais laiks atsedza airī viņa īsteno būtību un viņa nomaldos.

Nu bija pienākusi kārta arī Jānim Rozentālam posties ceļā. Elli, Laila, Ir ja un Miki jāaizved uz Helsinkiem, turp jānogādā arī gleznas un pats. nepieciešamākais dzīvei un darbam. Gatavošanās notika steigā an uztraukumā, jo, kā K. Lejnieks rakstīja: «Tūkstošiem cilvēku ar saviem mantu saiņiem piepildīja laukuma, pie Rīgas galvenās stacijas,, gaidīdami savu kārtu uz vilcienu. (...) Jānis Rozemtāls nagloja lielas dēļu kastes, kur ievietot gleznas — viņa vienīgo kapitālu. Un, kad baltās kastes bija aiznaglotas un ceļa somas sasietas, arī viņš ar savu ģimeni devās ceļā.»

Lai iekļūta vilcienā, šoreiz katrā ziņā bija nepieciešamas ietekmīgas protekcijas. Rīgas varas vīri, kurus portretējot Rozerrtāls nekad gandarījumu nebija guvis, tagad palīdzēja viņam atrisināt ari smago aizbraukšanas jautājumu. Kāds tas bijis, redzams no Emiļa Melngaifa atklātības: «Biļešu pircēju rinda stiepās iaukā no stacijas projām aiz Marijas ielas. Tad nu daudz nav ko prātot. Iedams ar sievu cauri vārtiņiem, donu kontrolierim desmit rub., pēc tam atkal ieņemu divas vietas 1. klasē, biļetes vietā dodams desmit rub.: kungs paliek

kungs.» Tā, grūtos laikus atcerēdamies, pajokoja lielais savādnieks^ komponists, taču patiesībā vispārīgā, neierobežotā kukuļošana bija kā spļāviens daudzcietušās tautas sejā.

Nav grūti iedomāties, cik rūpju, pūļu un uztraukumu prasīja šāds brauciens ar pārsēšanos Petrograd'ā, ar neskaitāmu formalitāšu kārtošanu. Uzelpot varēja tikai tad, kad vilciens piestāja vecajā, no koka būvētajā Helsing-foreas stacijā. Tur tika nolīgti smagie un vieglie ormaņi, kas Rozentālus, viņu sagaidītājus un Rozentāiu bagāžu aizgādāja līdz tvaika prāmim, kas tos pārcēla pāri jūras

šaurumam uz Brendes salu. Tur, pašā līča krastā, uz klinšakmeņu krāvuma atradās māja, ko Rozentāli nu varēja saukt par savējo. Ne velti somu bagātnieki, rakstnieki un mākslinieki šai salā bija sabūvējuši greznas villas, apkārtne patiešām bija neparasti skaista, īsti ziemeļnieciska. Mati Heleniusa-Sepeles māja vienai ģimenei šķita daudz par lielu, un visai praktiskā Elli jau pašā sākumā nosprieda, ka vairākas istabas viņi varēs izīrēt paziņām un draugiem, kam tāda nepieciešamība radīsies.

Iekārtošanās jaunajā dzīves vietā, iepazīšanās ar apkaimi, ciemi pie Elli vecākiem un radiem, tikšanās ar somu māksliniekiem un zinātniekiem paņēma daudz laika., bet Rozentāls ilgi palikt bez sava darba nespēja. Nu jau ari vecākā meita Laila bija ieinteresējusies par glezniecību un kļuva Rozentālam par atgādinājumu, ka arī te, svešumā, būs jāstrādā, kaut domas arvien kavēsies dzimtenē, kur tauta cieš, kur viss nīkst zem vācu dzelzs papēža. Bija jāsavāc visi savi spēki, jākoncentrējas. Pēc kādas tikšanās ar Forsellu ģimenes drauga Helsinku universitātes rektora Ruīna ģimeni Jānis Rozentāls nolēma uzgleznot rektora meitas — zviedru gleznotājas Ingridas Ruīnas portretu. Tā radās glezna «Sieviete sarkanā», kas guva ievērību somu mākslas cienītāju aprindās.

Kad iznāca būt pilsētā un pagadījās brīvāks brīdis, Rozentāls arvien aizstaigāja līdz Ateneumam, kur plašajās, klusajās muzeja zālēs varēja vēl un vēlreiz iedziļināties somu mākslas cēli apvaldītajā, vienkāršajā skaistumā un pārliecināties, ka ne tikai slavenie vārdi, kā Ēdelfelts, Jernefelts, Gailēns vai Halonens nosaka somu glezniecības slavu, spēku un raksturu. Arī šeit, tāpat kā Latvijā, bija izaugusi jauna mākslinieku paaudze, kas nāca ar jauniem ideāliem un jauniem uzdevumiem. Viens gan — lētai bezgaumībai Ateneuma durvis bija slēgtas.

Tomēr Jānis Rozentāls ilgi nespēj palikt Somijā, viņu tirdī domas par dzimtenes likteni un daži tīri praktiskas dabas jautājumi, Ķl^ļs saistījās ar Rīgā vēl palikušajiem viņa darbu krājumiem, kurus viņš gribēja aizvest vismaz uz Petrogradu. Rīgā viņš ieradās, kad vācu karaspēks jau tuvojās Jelgavai un Slokai. Apkrauts simt rūpēm, mākslinieks tomēr paspēja uzzīmēt metus latviešu strēlnieku pulku karogiem.

Atgriezies Petrogradā, Jānis Rozentāls apmetās pie

mākslinieka Kārļa Brencēna. Šo laikposmu mākslinieka dzīvē mākslas vēsturnieks Miķelis Ivanovs raksturo tā:

«Tad mākslinieks dodas uz Petrogradu. Viņš apmetas pie Štiglica mākslas skolas pedagoga Kārļa Brencēna, Ir kara laiks, dzīves ritms kļuvis dzelžaināks. Gleznot nākas galvenokārt pa vakariem pie mākslīgās gaismas. Sen Ro-zentāls nebija gleznojis tik aizrautīgi un tik sekmīgi. Viņš grib paveikt vairāk, it kā juzdams, ka laika gleznošanai palicis pavisam maz.

Tieši šajā īsajā pēdējā darba cēlienā Jānis Rozentāls rada vairākus savus vislabākos portretus, kas ir tikpat vērtīgi kā viņa jaunības posma darbi. Vismīļāk mākslinieks glezno latviešu kultūras, zinātnes un mākslas darbiniekus — dziedātāju Malvīni Vīgneri-Grīnbergu, vijolnieku E. Miķelsonu, mākslinieku K. Brencēnu u. c.

. .. Petrogradā Rozentāls glezno savus pēdējos lieliskos portretus. It īpaši gribas minēt vienu no viņa visskaistākajiem darbiem — dziedātājas Malvīnes Vīgne-res-Grīnbergas portretu. Šis portrets uzgleznots pāris vakara stundās, tajā pilnā spēkā uzdzirkstī mākslinieka lielais talants. Portrets gleznots brīvi, it kā ar zviedru gleznotāja Corna nepiespiestību un otas raksta virtuozitāti. Māksliniekam izdevies radīt pārsteidzoši dzīvu tēlu, ļoti plastisku un artistisku.» Šim uzskaitījumam vēl jāpievieno profesora Rezevska, aptielcara Krēsliņa un viņa sievas portreti.

Petrogradā bēgļu gaitās nonāca diezgan daudz latviešu kultūras darbinieku. Žurnālists Arturs Bērziņš atceras: «Un kara laikā Pēterpilī sabrauca latviešu inteliģence — skolotāji, aktieri, mākslinieki. Nevienam nebija darba; visi bija noskumuši, jo dzimtene bija pazaudēta. Nākotnes izredžu nekādu. Rozentāls nepadevās apstākļu drūmai varai, apzinādamies, ka latvieti var glābj; tikai darbs un izturība. Kaut arī uz Somiju nogādājis ģimeni, pats viņš paliek kādu laiku Pēterpilī, kur noguris strādā pie portretiem. Cik necik nokārtojas arī citt^ bēgļu liktenis. Nodibinājās bēgļu centrālkomiteja. Aktieri uzsāka latviskas teātra izrādes. Gleznotāji nevarēja stāvēt dīkā. Pēterpilī esošie mākslinieki ar Rozentālu priekšgalā vāca kopā latviešu mākslinieku darbus un jau 1915. gada rudenī Marsa laukumā atklāja izstādi.»

Latviešu mākslinieki mēdza pulcēties kafejnīcā «Pe-kar». Tur tika pārrunāti gan izstādes rīkošanas, gan

kara ikdienas jautājumi. Ārkārtīgi drūms un nomākts tur ieradās arī Vilhelms Purvītis, kura ģimene bija palikusi vācu apdraudētajā Rīgā, bet pašam ik soli jāsaduras ar grūtībām, palīdzot bez skolas palikušajiem saviem audzēkņiem iekārtoties citās skolās. Kafejnīcā mēdza sapulcēties visa gatavojamās mākslas izstādes komiteja: tās priekšsēdētājs dzejnieks Kārlis Skalbe, sekretārs gleznotājs A. Purics (kādreizējais satīriskā žurnāla «Svari» izdevējs un redaktors), locekļi V. Purvītis, J. Ro-zentāls, B. Dzenis, L. Laicens, kā arī šī pasākuma atbalstītājs un popularizētājs — krievu žurnālists Bocja-novskis.

Izstādi atklāja 1915. gada septembrī Petrogrādā N. Do-bičinas mākslas salonā. Izstādē piedalījās 27 autori ar 155 darbiem. Skatītāji varēja iepazīties ar A. Alkšņa,

J. Belz ēna, K. Brencēna, A. Drēviņa, B. Dzeņa, J. Gros-valda, J. Jaunsudrabiņa, P. Kalves, J. Kugas, V. Mat-veja, I. Pankula, R. Pērles, V. Purvīša, A. Romānā, J. Ro-zentāla, U. Skulmes, N. Strunkes, J. Tilberga, V. Tonēs,

K. ĪJbāna, T. Ūdera (kurš tikai pirms mēneša bija miris), J. Valtera (kurš dzīvoja naidīgajā Vācijā), S. Vidberga, E. Vītola, T. Zaļkalna, R. Zariņa un E.' Zīvarta darbiem. Jau šie vārdi vien nodrošināja izstādei augsti māksliniecisku līmeni. Panākumi patiešām bija lieli, taču ne visus apmierināja izstādes retrospektīvais raksturs un pat it kā nepietiekami paustais nacionālais kolorīts.

Pēc izstādes slēgšanas Jānis Rozentāls atgriezās Somijā, Brendes salā. Te jau savas tiesības pieteica ziema, jūras šauruma ūdeņi kļuva vēl tumšāki, caurspīdīgajā gaisā vecā pilsēta šķita tuvāka, Mustikamā salas priedes tagad apsnigušas izskatījās pavisam citādas nekā vasarā. Rozentāls tās apskatīt kaut iztālēm aizgāja līdz restorānam «Kazino», kas būvēts uz lēzenas klints līča ūdeņos. No turienes salu vislabāk varēja redzēt. Arī sēžot pie kāda no galdiņiem kopā ar jaunajiem somu paziņām — māksliniekiem un rakstniekiem, kuri dzīvoja turpat kaimiņos Brendē. Un tomēr domas par dzimteni ne mirkli nepameta Rozentālu, katrs ciemiņš no Latvijas viņam bija sevišķi dārgs. Tā reiz pie viņa ieradās Teodors Zaļ-kalns, ar kura ģimeni — vecākiem, brāli Oskaru un brāļa dzīvesbiedri Malvīni Vīgneri-Grīnbergu māksliniekam bija draudzīgas attieksmes. Rozentāls bieži pie Grīn-bergiem viesojās Siguldā. Tagad Zaļkalns bija atbraucis,

lai apspriestos par latviešu mākslas izstādes sarīkošanu Maskavā 1916. gada sākumā. Protams, ja satikās divi latviešu mākslinieki un seni draugi, gribējās apmainīties domām arī par daudz ko citu, par kopīgiem paziņām, par Krievijas izredzēm šajā karā un nepieciešamību saglabāt savas tautas mākslas vērtības. Viņi runāja ilgi, alkaini, it kā tā būtu viņu pēdējā tikšanās. Tā tas arī notika.

Ziņas, ko ar avīžu un bēgļu starpniecību Rozentāls saņēma par kara stāvokli Latvijā, bija nomācošas. Visu to uzzinot un dzirdot, dažreiz, kā saka, rokas necēlās, lai ko darītu, ko strādātu. Mākslinieks asi apzinājās, ka atrodas drošībā un pārticībā, kamēr tur — šausmas un ciešanas, asaras un vaidi, bads un nāve. Pat nelīdzēja viņa optimisms, par ko lieliski teicis Antons Austriņš: «Dzīvē jau tā pietiekami daudz smaguma un rūgtuma, dažādu likstu un nedienu, un, ja nu mēs paši to visu vēl pavairosim ik uz soļa ar savu saskābušo seju vai mūždien ļaunuma un īgnuma pilno skatu, tad galu galā paši galīgi sagandēsim to, kas mums visvērtīgākais — dzīvesprieku. Mēs dzīvojam tikai vienreiz, un cik šai īsajā laicības mirkli vien nav skaistuma, lai par to priecātos! Kāpēc tam jā jauc klāt sapīkuma un īgnuma vērmeles? Saīguši, mūždien ar kaut ko neapmierināti cilvēki man nepatīk.» Tieši to pašu agrāk būtu varējis pateikt ari Jānis Rozentāls. Tie taču viņa vārdi: «Nekas mums tā nedraud kā briesmas palikt gurdeniem, pazaudēt ticību uz cilvēku. Bet pastāvīgi redzēt kaiit ko tik zemu, šauru, slimīgu, kaut ko neizdevušos, viduvēju, mazisku, seklu. . . tas padara gurdenu, tas nospiež. Šad un tad mums jāredz kaut kas pilnīgāks, laimīgāks, spēcīgāks, gavilējošs — kas attaisno jēdzienu: «cilvēks».» Bet nu pašam tas vairs nelikās pa spēkam. Dzimtenes ainas tēlojās acu priekšā, pamestas mājas, aizejoši cilvēki, tā kā viņa zīmētajā vākā somu žurnāla «Kulkuset» 1915. gada ziemsvētku numuram — latviešu zemnieki nes sveicienus Somijai, bet uz vāka apmalēm bēgļi un bēgļu pajūgi. Gluži kā Jēkaba Kazaka dzejoli «Bēgļi»:

Kā vētras rauti smalki ziedi

Uz ceļa putekļaina samīti...

Jānis Rozentāls nekur nerada vairs miera. Un tikai

1916. gada februāra beigās, kad tā sauktais latviešu

bēgļu organizācijas Kultūras birojs viņu aicināja uz Maskavu talkā izkārtot un atklāt latviešu mākslas izstādi, viņš it kā atdzima. Maskavā Rozentāls apmetās pie paziņām un sāka rosīgi darboties.

Divas dienas pirms izstādes atklāšanas Lamersjē salonā, kur steigā norisa ekspozīcijas iekārtošana, klātesošie Burkards Dzenis, Vilhelms Purvītis, Kārlis Skalbe negaidīti, sirsnīgi tūlīt pēc pusnakts apsveica Jāni Ro-zentālu viņa piecdesmitajā dzimšanas dienā. Bija taču 6. marts! To vajadzēja kaut kā atzīmēt, un, neraugoties uz lielo nogurumu, jubilārs ar sveicējiem devās uz nakts restorānu, lai pasēdētu kopā pie glāzes laba vīna. Ir labi bez skaļiem tostiem un uzrunām. Un pats jubilārs tāds domīgs. Jā, piecdesmit gados skatiem gribas aizmaldīties projām, aptvert to, kas bijis un kas palicis. He, ja te blakus Purvītim sēdētu vēl Ādams Alksnis un Jānis Valters, kuri šai izstādē ar darbiem pārstāvēti... Viens sen jau nebūtībā, otrs kaut kur aiz frontes līnijas... ienaidnieka pusē. Purvītis arī pārvērties, ja tā padomā, nekas viņu ar vāciešiem vairs nesaista . .. tikai slimo j

pēdējā laikā bieži, nekādi nespēj atžirgt. Karš visus skāris.

Arī Maskavā latviešu mākslas izstāde guva labus panākumus. Kopā ar lietišķās mākslas eksponātiem tajā bija ap trīssimt darbu. Jānis Rozentāls parādīja četrdesmit darbus — tas bija it kā atskats už viņa mākslinieciskās darbības divdesmit pieciem gadiem. Krievu mākslas kritiķi visumā atzinīgi novērtēja latviešu mākslas sasniegumus, reizē aicinot uz augstāku, atraisītāku iztēles lidojumu, dziļāku īstenības uztveri. Atskanēja dažādas balsis arī pašu presē, turpinājās senie strīdi par novatorismu un tradīciju mākslā. Neiztika bez apvainojumiem, arī pret Vilhelmu Purvīti. «Daugavas kalendāri» gadu vēlāk Linards Laicens rakstīja:

«Sevišķi izcilu vietu pagājušā gada mākslas dzīvē ieņem latviešu mākslinieku gleznu izstāde Pēterpilī un Maskavā. Latviešu gleznotāji bij gan šad un tād arī senāk izstādījuši savas gleznas krievu izstādēs, bet tanīs viņi kā latviešu mākslinieki nebij pazīstami. Tagad nu ir pirmā reize, kur latviešu glezniecība nostājas sveštautiešu — šoreiz krievu priekšā vienkopus. Izstādē, sevišķi Maskavā, bij savākts kopā daudz gleznu: sevišķi daudz darbu bij izstādīts no mūsu vecākiem mēista-

riem — Purvīša un Rozentāla. Krievu kritiķi caurmērā atsaucās par mūsu mākslu atturīgi, atzīmēdami to kā jaunas, spirgtas tautas jaunu mākslu. Tomēr gandrīz visur tika ari teikts, ka mūsu glezniecībā vēl esot maz latviskās īpatnības. To izkopt ir nākotnes uzdevums. Bet mēs varam droši stāvēt ar savu mākslu citu lielo tautu mākslu vidū — to šās izstādes rādīja.»

Paši mākslinieki, protams, varēja justies gandarīti par izdevušos pasākumu, kas it kā apgāza uzskatu par mūzu klusuciešanu, kad lielgabali dārd. Tas bija viņu patriotiskais ieguldījums tautas nesalaužamā gara apliecināšanā, viņu solidaritāte ar tiem, kas sniegotos kauju laukos atvairīja ienaidnieka uzbrukumus, un pirmām kārtām ar jaunajiem latviešu strēlnieku pulkiem.

Bet te, kādu vakaru nākot mājās no izrādes Maskavas Dailes teātrī kopā ar Jēkabu Duburu, Jānis Rozentāls smagi saaukstējās un saslima. Nelīdzēja mājasmātes Kal-niņas kopšana, mākslinieku nācās pārvest uz slimnīcu, kur viņš bija spiests palikt līdz aprīļa beigām. No Somijas atsteidzās Elli, neatgāja no viņa ne soli, kamēr nopietnās briesmas nepagāja garām.

XXVII ZILĀ STUNDA

Helsingforsā viņi atgriezās 1916. gada 1. iņ&ijā. Ceļā noguruši, bet apmierināti, jo mājās atrada visus sveikus un veselus. Bērni bija nogaidījušies, noilgojušies pēc tēva, kurš ar savu saslimšanu tālajā Maskavā bija viņu dzīvē ienesis tik daudz uztraukumu un bēdu. Bet nu atkal viss rādija uz labu, tēvs atspirgs, arī skolā vasaras brīvdienas drīz, drīz sāksies, visiem kopā bfļs iņtere-santi un jauki. Pavasaris gan te, ziemeļzemē, nāCa ar novēlošanos, bet pazīmes rādīja, ka arī uz to vairs ilgi nebūs jāgaida.

IJn patiešām Brendē, savējo vidū, Elli gādībā Rozentāls ātri izveseļojās. Atgriezās laba oma, dzīvotgriba un strādātgriba. Atsākās draudzīgas tikšanās ar somu draugiem un paziņām, radās jauni draugi. Lūk, ko par šo laikposmu savā rakstā «Jānis Rozentāls un Somija» («Li-

teratūra un Māksla», 1978. g. 14. aprīlī) pastāsta Laimonis Stepiņš:

«Somijā, Brendes salā, Jānis Rozentāls daudz strādāja, gleznoja gan ainavas, gan portretus. Tur viņu veldzēja miers un klusums, tur viņš aizvien vairāk tuvinājās Somijas dabai un cilvēkiem. Tuvas viņam kļuva varenās priedes uz pelēkā akmens krasta fona un tālumā redzamā pilsēta — klusa un it kā mazliet skumja. Somijas dabā viss bija pelēcīgāks un drūmāks, taču asām kontūrām, viss bija smagnējs, bet līdzsvarots. Viņš redzēja cilvēkus nopietnus un stiprus, kuri nekurn par dzīves bargumu un neveiksmēm, bet gatavi ik brīdi stāties pretī grūtībām.

Draugiem Jānis Rozentāls no Somijas rakstīja, ka pēc atveseļošanās esot pilnībā atguvis spēkus. Šajā laikā radās gleznas «Somu jaunava», «Laila Brendē», «Musti-kamā sala Somijā» un citi darbi.

. . . Somijas motīvi Jana Rozentāla gleznās skanējuši diezgan bieži. Vairākus darbus viņš gleznojis Nummelā, Somijas vidienē, Kemēnlinnas pilsētas tuvumā, kur sievas tuvinieki parasti pavadīja vasaras. Liela daļa Somijā gleznoto ainavu un portretu tagad atrodas Somijā (tikai joprojām nav apzināti — A. S.).

.. . Somijā Jāni Rozentālu uzņēma kā savu cilvēku. Viņam bija izveidojušās sirsnīgas attiecības ar vairākiem somu radošajiem darbiniekiem. Viņš guva iespēju viesoties gleznotāja Peka Halonena un tēlnieka Emīla Vīk-strema darbnīcās. Gleznotājs Gabriels Engbergs Rozentā-liem kāzās uzdāvināja savu gleznu. Peka Halonens speciāli mācījās vācu valodu, lai varētu ar Jāni Rozentālu brīvi sarunāties. Biežs viesis Brendes salā bija Emīls Vīkstrems, Rodēna skolnieks, ar kuru Jānim Rozentālam allaž risinājās interesantas sarunas, īpaši par reālismu mākslā. Emīls Vīkstrems, piemēram, saskatīja, ka jaunākajos darbos Jānis Rozentāls esot kļuvis jūtīgāks, im-presīvāks, ka tajos esot gan mākslinieka dvēseles atklāsme, bet tajā pašā laikā trūkstot dzīves patiesības un ka vispār pēdējā laikā viņš sākot atkāpties no reālisma, kuram vienmēr bijis tik uzticīgs.»

Uzticība reālismam tika saglabāta, taču Emīls Vīkstrems, šķiet, biīs uzminējis, ka Rozentāls atkal reiz nonācis pie visa pārvērtēšanas, pārskatīšanas, pārradlšanas.

Pagaidām šie dziļi subjektīvie procesi norisa tajos mākslinieka būtības slāņos, par kuriem kādā vietā runā Stefans Cveigs: «Un pat, kad tāda dzejnieka lielie darbi būs dažā vietā jau saplaisājuši, viņa dzejoļi novecojušies, viņa gleznas nobālējušas, tad paliks vēl arvien pats vērtīgākais — tas, kas viņa nodomā bij neredzams, — viņa laikmeta melodija, dvaša, ritms, it kā grafiskā gleznā uzglabāts.» Par dzejnieka nemirstību sacītais attiecināms uz katru radošu garu, kas dzīvs, kas mainīgs, meklējošs. Šajā vasarā divu izcilu personību saskarsmē šos slēptos mirkļus izdevās fiksēt. Tas saistās ar ievērojamās somu rakstnieces Aino Kallases vārdu un viņas dienasgrāmatas pierakstiem. Ar viņas samērā ilgstošu uzturēšanos Rozentālu mājā Brendes salā.

Tuvāku ieskatu par Aino Kallasi un viņas attiecībām ar Rozentālu ģimeni sniedz igauņu mākslas zinātnieks Oskars Krūzs, kura nesenais raksts «Tikšanās nejaušību meridiānā» ir viens no interesantākajiem pētījumiem par Jana Rozentāla dzīvi Somijā. Lūk, daži fragmenti no šī raksta:

«1916. gada vasarā Aino Kallase (dzimusi Krona) atkal bija no Tartu ieradusies savā dzimtenē Somijā. Šoreiz viņa rada patvērumu Helsinku tuvumā (vietā, kas pēc zviedru paraduma nosaukta par Brāndo) Kuolosalā, Mati Heleniusa-Sepeles vasarnīcā. To bija noīrējis (nopircis — A. S.) no Maskavas ieradies latviešu gleznotājs Jānis Rozentāls ... Mākslinieks dzīvoja vasarnīcā kopā ar ģimeni, un viņa dzīvesbiedre bija ierīkojusi tur nelielu pansiju. Tā arī Aino Kallase bez grūtībām varēja nomāt vasarnīcā istabu, turklāt viņa bija Rozentāla sena paziņa . . . Elli Forselle iekļāvās Kronu ģimenes paziņu lokā Helsinkos, un, kad viņa apprecējās, tad kā Kronu, tā jaunlaulāto Kallasu ģimenes sāka interesēties arī par Eili Forselles vīru. 1904. gadā Helsinkos šādā sabiedrībā Aino Kallasei stādīja priekšā Jāni Rozentālu, Gadiem paejot, kad «Aizejošo kuģu pilsētas» autorei gadījās iebraukt Rīgā, viņa ciemojās arī pie Rozentāliem.

Tātad Aino Kallase atradās uz savas 38. dzimšanas dienas sliekšņa, viņa bija nodzīvojusi laulībā ar Tartu zinātnieku un sabiedrisko darbinieku Oskaru Kallasu (25.X 1868. — 21. I 1946.) jau 15 gadu, bija četru bērnu māte un turpat divpadsmit somu valodā sarakstītu grāmatu autore (četras no tām jau bija tulkotas igauņu valodā). Igaunijā Aino Kallasi pazina kā spožu sabiedrības dāmu ...»

Negribētos sekot Oskaram Krūzam viņa tālākajos minējumos un izsecinājumos par Aino Kallases un Jana Rozentāla — divu mākslas personību savstarpējo attieksmju raksturu. Zinot Jana Rozentāla noturīgo dvēseles satvaru vai, pareizāk, viņa vīrišķību, intimitāte ir tikai šķietama un uztverama kā Aino Kallases dzejiska izjūta. Lūk, ko Aino Kallase šajās 1916. gada vasaras un rudens dienās rakstīja savā dienasgrāmatā (Tamāras Vilsones un Laimoņa Kamaras tulkojumi):

«Jūnijs.

...Šodien dodos uz Brendi, kur divas nedēļas apmetīšos pie Rozentāliem. Šķiet, ka Jānis Rozentāls grib mani gleznot.

26. jūnijā.

Vakar izjutu lielu baudījumu: līdzko Jānis Rozentāls ienāca istabā, pamanīju, ka viņā uzmostas gleznotājs, mākslinieks. Man bija mugurā balta muslīna kleita, mati pīnē savīti virs ausīm. Arī Aili Triga mirklī pamanīja to pašu un savā ierastajā, trokšņainajā veidā tā ari pateica: «Tieši tā aizdegās kāda norvēģu meistara acis, kad viņš bija saskatījis jaunu tēmu.» Jānis tika savai meitai aizskriet un atnest visādus raibus lakatus un mani tajos ietērpt.

«Es nekad nelietoju raibas drānas,» es ieteicos, «tās manai dvēselei it kā nepiestāv, tāpēc vienmēr staigāju tikai melnā un baltā.»

«Nē, jūs prasīt prasāties pēc kāda kontrasta, lai kļūtu redzamas visas jūsu smalkās, liegās krāsas.»

28. jūnijā.

Jānis Rozentāls vakar sacīja: «Paraugieties, cik skaisti mirdz saule: it kā sīki ledus gabaliņi un pa vidu tumšs zaļums!»

I. jūlijā.

«Vai, pēc jūsu domām, iedvesma ir slimīga parādība?»

Viņš atbildēja: «Nē, tā ir augsta veselīguma smaile.»

Es teicu: «Tad verdošs spēks?»

«Augstākā, svētlaime,» viņš atbildēja. Pēdējo dienu laikā viņš nav strādājis, nav ari mēģinājis mani gleznot. Un tomēr es jūtu, ka visu laiku viņš mani it kā piepa-zīst, vērp ik izteiksmi, ik vaibstu. Viņš izskatās pēc Gailēna. (Līdzība neapšaubāma — A. S.)»

2. jūlijā.

«Pastaigājāmies ar Jāni. Cik klusa, tik tikko saklausāma var tapt viņa balss. Viņš citē Verlēnu vācu valodā: «Ach, Jüngling, was hast du mit deiner Jugend gemacht?» — «Ak, jaunieti, ko tu esi izdarījis ar savu jaunību?»

4. jūlijā.

Ceļoju no brīnuma uz brīnumu. «Zilā stunda», ka viņš vakar nosauca saules rietam sekojošo nokrēsli, kura «zilā krāsa paceļas no krastiem līdz debesij un noslīcina visu citu». Manas dzīves zilā stunda, teiksmu stunda!

Cik skaista ir šī cilvēka dvēsele! «Latviešu tautas pasaka stāsta, ka saulrietā saules dēli un meitas raugoties caur magoņziediem,» viņš teica.

10. jūlijā.

Viņš paņēma binokli un skatījās uz mani.

«Jums ir tik pazīstama seja,» viņš teica. Un turpināja: «Jums vienmēr uz sejas ir maska.»

«Tas tiesa,» es atbildēju, «un šo masku nevarat noņemt arī jūs.»

«Es tik labprāt vēlētos kaut ko no jūsu mazās sejas izveidot,» viņš sacīja, «aber auch ich kann dieses Rätsel nicht entzüiern». — «Bet arī es šo mīklu neesmu spējīgs atrisināt.»

13. jūlijā.

Kad pozēju pēdējo vakaru, manās domās un jūtās sākumā valdīja pilnīgs sajukums. Nemitīgi riju asaras. Neviens no mums nebilda ne vārtia. Sēdēju nepakustēdamās, vēros — tāpat kā iepriekšējā vakarā — saulē, kas laidās rietā, aizvien vairāk un vairāk slīdēdama lejup. Un, tā sēžot, manā sirdī ienāca brīnumains miers un

skaidrība. Viss izdziest, arī saule noriet, es domāju, un kas par to! ,..

16. jūlijā.

Un pēkšņi mēs abi pasmaidījām, drūmās ēnas viņa sejā pagaisa. Sākām runāties, gandrīz vai uzreiz nonācām līdz mākslinieka intuīcijas apspriešanai un atkal — kā vienmēr -— aizmirsām visu sev apkārt, gan ēdienu, gan cilvēkus. Izgājām laukā. Vēl pēdējo reizi apliku sev ap kaklu raibo šalli. Ceļš bija slapjš, tomēr vairs nelija, laiks bija vēss un skaidrs. Man bija vienalga, uz kurieni iet, vienkārši sekoju viņam. Un viņš sāka runāt par bailēm no vecuma.

«Ja ilgāku laiku nosēžu uz vietas, tad pieceļoties man visi locekļi ir stingi un paguruši. Tas pats mākslā: jūtu vēlēšanos izlietot vecus motīvus, atjaunot tos, slēpjos tehnikā, cik vien varu. Visu laiku it kā cīkstos ar sevi.»

1.0, septembrī.

Pirms vēl mana dzīve pavēršas šurp vai turp, gribētos vēl konkrētāk atainot Brendes dienas. Tas, ko uzrakstīju vasarā, ir vienīgi saraustīti fragmenti. Arī tagad necenšos pēc kāda viengabalaina attēlojuma, gribu vienīgi atsaukt atmiņā vismaz dažu viņa teiktu vārdu.

. . . Kad ienācu, viņš sēdēja verandā. Viņš piecēlās, saņēma mani aiz elkoņa un teica: «Jūs kļūstat ar katru dienu jaunāka. . .» Un turpināja: «Nu mēs gleznosim Aino Kallasi.» Viņš bieži sauca mani par Aino Kallasi, vienmēr ar uzsvaru uz priekšvārda, nedaudz svešādi izrunāta.

. . . Tajā pašā rītā braucām ar laivu — viņš, bērni un es. Nekā sevišķa nerunājām. Es teicu: «Man ir tāda sajūta, ka man galvā būtu nevis domas, bet pūciņas.»

«Esiet pavisam, klusa, nepūlieties runāt,» viņš attrauca.

Pagriezāmies pret Mustikamā, kur kādas zemes strēles galā auga dzeltenas puķes, un, kamēr es sēdēju laivā, viņš kopā ar bērniem tās saplūca.

., . Sākām aizvien biežāk pēc ēdienreizēm būt kopā un runājāmies stundām ilgi. Dārzā bija sarkans, no lūkiem pīts krēsls, kurā es katru dienu sēdēju ar raibu Kašmi-ras šalli ap pleciem. Nestrādājām neviens, ne viņš, ne

es. Viņš nupat kā bija aizsācis jaunu gleznu, bet atstāja to nepabeigtu.

«Es bieži, kā parasts, strādāju pa naktīm,» viņš sacīja, «pilnīgi bez pārtraukuma.»

12. septembrī.

Reiz viņš sacīja: «Jau trešajā ceturtajā dienā var pateikt, ar kādu cilvēku ir darīšana. Kad vēl biju bērns, es pilnīgi instinktīvi sadalīju visas meža puķes, zāles un akmeņus labsirdīgos un naidīgos.. No vieniem bijos un vairījos, par citiem zināju, ka tie ir labi, un gribēju ar tiem naktī pat gulēt kopā ... Ja sastopas divi bērni, viņi vispirms viens otru neuzticīgi nopēta, instinkts viņiem liek to darīt... Ja sastopas divi spēcīgi cilvēki, viņu vidū sākas divcīņa, cīniņš par virsroku...»

Kādu rītu viņš ienāca istabā, starodams aiz dzīvesprieka. «Tagad es vēlētos atgūt savu jaunību,» viņš sacīja, locekļus staipīdams un jautri skatīdamies manī.

Viņš bieži strādāja dārzā, cirta malku, nesa ūdeni, pašam baltais gleznotāja svārks mugurā, un tikai paretam iegāja istabā atgulties. Viņš stāstīja, ka tikai vakaros pirms iemigšanas iznākot palasīt kādu grāmatu, un tomēr, kā par brīnumu, bija paspējis izlasīt ļoti daudz mūsdienu literatūras.

13. septembri.

Vakarā pirms došanās uz Peitsalo, kad jau stāvēju uz Brendes tilta, viņš klusām, vēl arvien stāvēdams man blakus, sacīja: «Tur, viņā krastā, es redzēju divus iemīlējušos; viņi bija apskāvušies un nekā. no šīs pasaules negribēja zināt.»

Tagad Ilona man stāstīja, ka viņš esot uzgleznojis divus darbus tieši par šo motīvu.

14. septembrī.

Viņš noteikti bijās vecuma, jo vairākkārt tika par to runājis. Viņš mēdza teikt, ka ikviens mūža posms cilvēka dzīvē ir skaists, tikai katrs savā veidā — bērnība, jaunība, vīra gadi un vecums. «Man viena auss pēdējā laikā kļuvusi diezgan nedzirdīga,» viņš stāstīja, «bet tas mani sevišķi neuztrauc. Toties, kad gleznojot man bija jāsāk lietot acenes, to es pārdzīvoju ļoti smagi.»

Reiz viņam teicu: «Vai tas ir iespējams, ka jums jau piecdesmit gadu? Tāds vecums jums nemaz nepiestāv.»

4. novembrī.

Vakar aizgāju uz Brendi — nevarēju atturēties neaiziedama. Viņš bija uzgleznojis manas galvas vietā citu, klasisku profilu. No manis nebija atlicis nekas cits kā vienīgi mana baltā kleita un spilgti zaļais saulessargs. Kāpēc viņš to izdarījis! Ar kādu milzīgu prieku es reiz pozēju vakarsaules starosi

. . . Baltā kuģa nav. («Lasnamē baltais kuģis» — tā saucas kāda A. Kallases novele — A. S.) Arī nebeidzamās zilās stundas nav.»

Spilgtās romantiķes Aino Kallases pieraksti, viņas dienasgrāmatā laimīgi paver aizkaru uz Jaņa Rozentāla dvēseles satvaru, kas pirms viņas arvien palicis aiz vispārīgiem vārdiem un raksturojumiem, kas diemžēl bijuši statiski un konstatējoši. Aino Kallases talants, jūtu spriegums viņai ļāvis šos mirkļus parādīt kustībā kā nākošus un aizejošus. Tā, kā tas ir dzīvē, laika neapturamībā.

xxvni VISSAPRASTĀKAIS, VISTUVĀKAIS UN VISVAIRĀK MĪLĒTAIS ...

Bet nu atgriezīsimies tajā pasaulē, kurā Jānis Rozen-tāls kopā ar Elli laimīgi bija aizvadījuši turpat trīspadsmit gadus. Laila, Irja un Miki jau bija paaugušies, pārņēmuši no tēva un mātes mīlestību uz mākslu, kas viņus vadīs cauri visam viņu mūžam. Uņ dzīvi atbalsosies tālākajās Rozentālu un Forsellu paaudzēs.

Nāca rudens, nāca ziema. Jānis Rozentāls centās pārvarēt sevi, centās strādāt, centās būt tāds, kāds viņš vienmēr bija — dzīvot ļaužu vidū, būt citiem vajadzīgs. «Viens no pēdējiem mākslinieka darbiem,» raksta L. Ste-piņš, «bija rakstnieces Mailas Taivio — Elli māsīcas portrets. Viņa bieži viesojās pie Rozentāliem Brendes salā kapā ar savu vīru Josepi Mikolu, somu valodnieku, Hel-singforsas universitātes profesoru. Dzīvodams Brendē, Jānis Rozentāls gatavoja ilustrācijas somu dzejnieka Veikq Koskenniemi dzejoļu krājumam, kuru bija iecerēts laist klajā greznā izdevumā.»

Un tomēr Jānis Rozentāls darbā nespēja gūt īstu gandarījumu, jo domas arvien kavējās prom — tur tālu dzimtenē. Uga Skulme un Arturs Lapiņš atzīmē:

«Rozentalu Somijā nomākušas drūmas domas par latviešu tautas likteni kara laikā. Viņš izteicies, ka latvieši nepastāvot vairs kā tauta. Kara fronte sadalījusi latviešus divās daļās. Latviešu sētas esot kļuvušas klusas un dzimtas izklīdušas. Bērni pazuduši, daudz jaunekļu krituši karā. Latvieši pārdzīvojot savu smagāko traģēdiju.»

Un tomēr, atrazdamies svešumā, mākslinieks laikam palika neziņā par notikumu attīstības vēsturisko vienreizību. Tieši pēc gada Lielās Oktobra revolūcijas rezultātā nodibinājās pasaulē pirmā strādnieku un zemnieku valsts, par kuras sastāvdaļu kļuva arī Latvija — Jaņa Rozentāla dzimtā zeme.

Bet 1916. gada nogalē Brendē . . . citas noskaņas. Pēkšņi otro ziemassvētku, tas ir, 26. decembra vakarā Jānis Rozentāls nomira ar sirdstrieku. Un nekas vairs nebija glābjams. Brendes mājā ienāca nāve, klusiem, klusiem soļiem . . .

Mākslinieka piemiņai veltītajā rakstā Elli Rozeiitāle pēc deviņpadsmit gadiem («Jaunākās Ziņas», 1936, 11. I) atcerējās šo baiso vakaru un nakti:

«... Lielais mākslinieks droši vien nebija paredzējis savas pēdējās stundas tuvumu, tāpat kā to neparedzēja arī viņa tuvinieki, — viņš izcīnīja pēdējos elpas vilcienus manās rokās. Varbūt viņam vēl daudz kas būtu bijis sakāms savējiem, kāds mierinošs vārds, kāda neizteikta ilga, bet balss pārtrūka, un acis aizvērās. Nāve uzvarēja, atstādama mūs vienus dziļā vientulībā. Nebija vairs tēva (bērniem — A. S.) un viņa skanošās balss, skaistā, izteiksmīgā skata un silti pukstošās sirds.

.. . Šim vakaram sekoja gara, auksta ziemeļu nakts, kuru nekad nevaru aizmirst. Kad manu bērnu skumjas un asaras pamazām norima un visu aizmirstošais miegs aizveda viņus no īstenības savā valstībā, jutu ar šausmām, cik vientuļa nu patiesībā esmu. Viņš, ar kuru garā biju dzīvojusi tik bagāpgu dzīvi, kurš no sava domu plašuma man fik daudz bija devis un mani dzīvē tik labi sapratis, — viņa vairs nebija.»

Vēsts par Jaņa Rozentāla pēkšņo nāvi aizsteidzās pasaulē, višur, kur vien bija viņa draugi un viņa mākšlas

cienītāji- Petrogradā, mākslinieku kafejnīcā «Pekar» kādu vakaru, kad valdīja parastā jautrība un skaļums, ienāca tēlnieks Burkards Dzenis un palūdza orķestri pārtraukt spēli, lai paziņotu sēru vēsti. Iestājās klusums, un tikai pēc brīža orķestris, kurā spēlēja arī latviešu muziķi, atskaņoja Emīla Dārziņa «Melanholisko valsi».

Brendes mājā notika gatavošanās mirušā mākslinieka bērēm. Somu. tēlnieks AĪpo Sailo nolēja Jaņa Rozentāla pēcnāves masku. Mākslinieku guldīja zārkā ar piemiņas plāksnīti, kurā bija iegravēti Elli izvēlētie vārdi: «Jānis Rozentāls — miris darbā un domās par dzimteni».

Domās par dzimteni.,.

Pāri stingstošiem, pelēkiem Baltijas ūdeņiem, pāri tīreļiem un nāves salām, pāri piesnigušiem Kurzemes siliem . . . turp ar pēdējiem spēkiem, ar pēdējiem elpas vilcieniem — tik reiz vēl ieraudzīt mātes seju Bebru pret-istabas lodziņā, tik reiz vēl ieraudzīt tā vīra vaigu, kurš no smēdites brien šurp pāri pagalmam. Un vēl to puiku, tuntuļu tuntuļos saģērbto, mātes lakatiem nosieto, kurš iestidzis kupenā un netiek ne uz priekšu, ne atpakaļ. Bet kāda pazīstama, tikai vairs neatminama balss sauc:

— Žani, Žanīt... Ei, eī, kas tad nu raud par niekiem ___

Tik reiz vē! .. .

«Melnais šķirsts stāvēja nāvei svešā apkārtnē — starp dzīvību, dzīvespriecīgo mākslu, kas raudzījās no sienām uz savu apklusušo meistaru. No gleznām pretī raudzījās zilas debesis, ziedošā daba un dzīvība, kas verd kā avots no zemes.» Tā rakstīja Maila Talvio.

1917. gada pirmajā dienā Helsīngforsas vecajā kapsētā mākslinieku pēdējā gaitā pavadīja neliels tuvinieku un draugu pulciņš. Maila Talvio vēlāk atcerējās:

«Sausa sarma klāja koku galus un apklāja zemi; likās, ka šī nospiedošā sarma piepildījusi visu gaisu, tā ka nācās pavisam grūti elpot.»

Atvadu runā Helsingforsas universitātes rektors Voldemārs Rums teica:

«Tāds cilvēks kā Jānis Rozentāls, ar kura mākslu un cilvēka īpašībām es biju pazīstams, nepieder latviešu tautai vien, kuras dēls viņš bijis, bet dara bagātu visu cilvēci. Dažreiz maz pazīstam kādu cilvēku, bet, kad redz viņa skatienu, tad no tā vien iegūst, prieku uz ilgu

laiku. Sājos nemiera un grūtuma pilnajos laikos viņš atradis te, Somijā, otru dzimteni. Mēs bijām lepni uz to, ka varam te viņu paturēt. Bet diemžēl viņa otrā dzimtene bijusi arī viņa pēdējā dzimtene. Novēlu saldu dusu somu zemē pēc slavena darba.»

Mūžības lielceļš aizstīdza tālāk, tajā cauri laikiem un paaudzēm turpināja dzīvot Jaņa Rozentāla slavenais darbs, viņa māksla. To saņēma kā bagātību, kā svētumu.

Vilhelms Purvītis:

«Tu biji tālumā, Tu atgriezies, Tavi pīšļi dzimtenes smiltīs dus, bet Tava sirds, Tavs gars — kur mājo tie? Viņi tur, kur Tavas puķes zied! Meklēsim šīs puķes un kopsim viņas, pārdēstīsim viņas no Somijas aukstajām klintīm . . . dzimtenes laukos, kur baltas ābeles zied un kuplas liepas un ozoli savas galotnes pret zilajām debesīm sniedz.»

Romāns Suta:

«Jānis Rozentāls mūsu īsajā mākslas vēsturē varbūt laimīgākais mākslinieks. Viņam bija lemts piepildīt savu laikmetu, dodot tam pēdējo noslēgumu. Jānim Rozentā-iam nācās modināt savas tautas neesošo interesi par tēlotāju mākslu, bet viņš to varēja darīt, iekļaudamies sava laika jau pilnīgi nodibinātā un vispāratzītā estētikā. Viņa mākslinieciskās tieksmes arvien gāja līdztekus tautas caurmēra attīstībai un nekad neaizsteidzās tās priekšā tik tālu, ka rastos atsvešināšanās un savstarpējā nesaprašanās. Arī tādēļ Rozentāls sava laika vissaprastākais, vistuvākais un visvairāk mīlētais mākslinieks.»

Kārlis Skalbe:

«Par visu, kas Rozentālam bij, viņš varēja pateikties tikai savam talantam.»

Jānis Sudrabkalns:

«Saldus kalējdēla Rozentāla gleznās mums staro pretim Latvijas saule, mēs ieejam mežos un birzīs, Siguldas gravās, stāvam pie mūsu dzimtenes ūdeņiem. Un šai dabā dzīvo Latvijas darba cilvēks. Tā ir reāla dzīve, kas parādīta reālistiskiem līdzekļiem. Rozentāla baznīcēni un kapsētnieki, pātarnieki un krogus viesi vēl pieder pagājušajam gadsimtenim, tie ir pirmo lielo reālistisko rakstnieku Kaudzīšu un Apsīša radinieki, latviešu zemnieki, kas vēl dzīvo vācu baronu muižas drūmajā paēnā, bet kas jau ir ceļā uz jauniem laikiem un kuru sejās skaidri lasāmas visas tās sirds un prāta īpašības, kas latviešu zemniekus izvadāja cauri kungu rijām, klaušām un siekstām. Vēlāk tiem pievienojas citi ļaudis, jau no mūsu gadsimteņa, dzidrākos toņos, ar dzirkstlgākām acīm. Tur ir siena kasītāji un vedēji, Blaumaņa stāstu puiši un meitas, bet jau pirmā pasaules kara laika nāve aizrauj^ gleznotāju kapā, un mēs nezinām, kādas sejas Rozentāls būtu mums parādījis tagad. Bet skaidri zinām, ka viņa mākslai būtu tikpat ciešs sakars ar Latvijas dabu un ļaudīm, ar mūsu likteņiem, ar mūsu zemes un dzīves pavasara ūdeņiem.»

AUTORA PĒCVĀRDS

Kādreiz pasenis «Karogam» rakstīju par to, ka biogrāfiskā romāna un stāsta atzars latviešu padomju literatūrā īsti nezaļo. Un patiešām, toreiz uz vienas rokas pirkstiem varēja saskaitīt grāmatas, Kas piederēja pie šī vispār ļoti izplatītā žanra. Tagad aina ir mainījusies — rakstnieki, mākslas vēsturnieki, zinātnieki ir ieguldījuši lielu pētnieciski literāru darbu, lai savai paaudzei iespējami pilnīgāk, dziļāk atklātu personības, kuru nozīme tautas kultūras attīstībā paliek nemainīga, Paplašinājies «Liesmas» populārās sērijas «Ievērojamu cilvēku dzīve» oriģinālo grāmatu skaits, kurā pats spilgtākais paraugs ir Jāņa Kalniņa romāns par mūsu lielo Raini, darbs, kurā izkristalizējušās žanra īpatnības un iespējas plaši un pārliecinoši.

Nododams lasītāju vērtējumam savu grāmatu par gleznotāju Jāni Rozentāiu, atļaujos te noslēgumā dažus vārdus bilst tikai tāpēc, ka ar šo grāmatu esmu pabeidzis savas ieceres realizāciju, proti, pirms trīspadsmit gadiem sākto nosacīto triloģiju par trim izciliem latviešu kultūras celmlaužiem — Rūdolfu Blaumani, Emīlu Dārziņu un Jāni Rozentāiu. Viņu izvēle bija saistīta ar daudziem aspektiem — gan viņiem kopīgiem, gan atšķirīgiem, taču laikam visu izšķīra lielā vienkāršība un sirsnīgums, kas caurstrāvo viņu īsos, bet tik bagātos mūžus, Liekas, ka te ir vismaz daļēja atbilde uz jautājumu, kāpēc Blaumanis, Dārziņš un Rozentāls iemantojuši tik lielu savas tautas mīlestību.

Biogrāfiskajā literatūrā, tāpat kā jebkurā citā žanrā, pastāv dažādas pieejas dokumentālajam materiālam. Jau pašā sākumā es atteicos no dokumentu beletrizēšanas par labu pašiem dokumentiem. Dokumen. tiem, kuros ir ne vien izziņa, bet arī emocionāls lādiņš. Esmu pārliecināts, ka iepretī šādiem dokumentiem autora «paša vārdiem» atstāstītais nobāl. Lūk, kādēļ savu autorību esmu apzināti centies pakļaut, kā man šķiet, galvenajam literārā biogrāfijā — ticamībai. Tai kalpo arī hronoloģiskais izklāsta veids, jo tieši tas izpalika citu autoru biogrāfiskajos darbos par Blaumani, Dārziņu un daļēji arī Rozentāiu, kad dzīve un daiļrade tika aptverta noteiktās tematiskās aplocēs, īpaši monogrāfiska rakstura apcerēs. Domāju, ka ikviens veids ir pastāvēšanas cienīgs un papildina cits citu, jo «vienīgās» grāmatas jau nav.

Izstāstīt cilvēka-mākslinieka dzīvi — tāds ir bijis mans nodoms, rakstot grāmatu par Jāni Rozentālu. Atšķirībā no Blaumaņa un Dārziņa viņš ar sava rakstura spēku izcīna nesalīdzināmi plašākas mākslinieciskās darbības iespējas. Kaut arī viņš šaisaulē nodzīvo tikai piecdesmit gadus, viņa atstātais mantojums ir milzīgs, jo viņa dzīve bija viens vienīgs darbs. Būt māksliniekam, vienmēr dzīvu saglabāt garu, ar savu mākslu pārstāvēt savu tautu tā, lai celtu tās pašapziņu, lai tā kultūras ziņā varētu droši nostāties blakus citām tautām. Krievu mākslas skola, kas Jānim Rozentālam devusi estētiskos pamatus, palika viņam nemainīgs vērtību mērs, kaut arī tieksmē izjust savu laikmetu, pasaules kultūras elpu viņš bija spējīgs uz viskrasākajiem radošo meklējumu virzieniem. Un tomēr Jānis Rozentāls bija un palika mūsu mākslā kā viena no monolītākajām parādībām. Vai to visu parādīt man ir izdevies, lai spriež lasītājs. Vai ir izstāstīts Jāņa Ro-zentāla dzīves stāsts, tas reizumis šķiet kā pasaka par kalēja dēlu, kurš aizgājis pasaulē laimi meklēt, cīņas izcīnīt, cauri muklājiem iziet, kalnus ceļā noārdīt, palikdams uzticīgs savai vadzvaigznei — mīlestībai uz mākslu?

Esmu taujāts — par ko un vai rakstīšu nākamo biogrāfisko grāmatu? Gribētos ieskatīties tuvāk laikmetā, kurš sekoja tam, ko pārdzīvoja un apliecināja Rūdolfs Blaumanis, Emīls Dārziņš un Jānis Rozentāls.

Antons Stankevičs

SATURS

I Kalēja dēls Jānis .......

II Cunftes mālderu meistara māceklis .

III Vienīgā ceļa meklējumos .

TV Pēc pirmajiem cīruļiem. .... V Visas bēdīgās lomas . ...

VI Dārzu ielas «komūna» .... VII «Jā, mīļā tēvija, es ilgojos pēc tevis» VU1 «. .. mūsu labākie lai satiekas un turas kopā»...... .

IX Darbs, kas noteica likteni .

X Bagātā vasara......

XI Kanāla malā, kur tagad Drāmas

teātris . . ......

XII «Iekšas man deg aiz noturētas gribas strādāt...»

XIII Kuindži dāvātais ceļojums .

XIV «Sapņu tornis»......

XV Izstaigāt daudass ceļus.....

XVI Pēc. kāda koncerta.....

XVII Rūpes divkāršojas ...... .

XVHI laikam līdzi .......

XIX Sadnrsnae . .... .....

XX Rozentāla -stadija .....

XXI «Sūt jaunam ar katra darbu Ir mākslinieka ideāls» . ......

XXII Kar Blaumani, Dārziņu un Rozentālu

XXIII Alegorijas, kas bija par cēlām ...

XXIV Atjaitmošanās .......

XXV «Stiprums parādās darbos» .

XXVI Bēgļu gaītās.......

XXVII Zilā stunda . ......

XXVIII Vissaprastākais, vistuvākais un visvairāk mīlētais ........

Autora pēcvārds . ......

Антон Язепович Станкевич ПЕРВЫЕ ЖАВОРОНКИ (Повесть о жизни Яна Розентала) Издательство «Лиесма» Рига 1981 На латышском языке Серия «Жизнь замечательных людей» Художник Д. Лапса

И Б № 3650

Antons Slankcvičs PĒC PIRMAJIEM CĪRUĻIEM

Redaktors H. Gāliņš. Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne. Tehniskā redaktore L. Engere. Korektore K. Rumbēņa. Nodota salikšanai 03.02.81. Parakstīta iespiešanai 17.08.81. JT 052 38. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 1. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 15,12 uzsk. iespiedi.; 15,76 uzsk. kr. nov.; 16,02 izdevri. 1. Metiens 60 000 eks. Pasūt. № 358-D. Cenp I rbl, 30 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 187/30954/J-2734« Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un ^grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 256011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Apvāks un f&maīmi iespiesti Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatve 11. Pasūt. № 100092.

Sērija «Ievērojamu cilvēku dzīve» iznāk Jana Kalniņa romāns «Auseklis».

Kad Lielvārdes draudzes skolas skolotāja Neilanda meita Marija nāca no siena pļavas, viņa ieraudzīja skolas pagalmā jaunu puisieti ar ceļasomu plecos, putekļainās kamašās. Svešais apvaicājās, vai šeit esot skola, un, dabūjis apstiprinošu atbildi, jautāja, vai esot sastopams arī kāds no šīs skolas skolotājiem.

— Šeit strādā tikai viens skolmeistars, — Marija atsacīja, — un tas ir mans tēvs. Man šķiet, viņš patlaban ir ābeļu dārzā. Es viņu tūdaļ pasaukšu.

Marija tēvu patiešām sastapa ābeļdārzā. Vasaras klasi, kurā zemnieku bērni mācījās vācu valodu, uz māju atlaidis, skolotājs Neilands atpūtās uz zemē izklātas segas.

— Tevi meklē kāds jaunskungs ar ceļasomu plecos, — Marija sacīja tēvam. Un piebilda, itin kā svešinieku savās domās vēl apvērtēdama: — Izskatās pēc vander-zeļļa...

— Tad gan būs kāds vācu amatnieks, kas staigā apkārt, meklēdams kaut ko pielabojamu vai uzmeistarojamu. — Neilands cēlās, lai ietu svešinieku raudzīt.

— Nē, vācietis viņš nav. Runāja skaidri latviski, — Marija sacīja, savu apģērbu glītāk saposdama. — Bet lielvārdietis arī viņš nav, svārks viņam pēc pilsētas modes šūts.

— Na nu! — Neilands kaut cik raudzīja sapost arī savu ģērbu. — Pa dieva pasauli staigā visādi...

Savilcis vaigu gludā vienaldzībā, Neilands gāja uz skolas pagalmu.

Svešinieks jau nāca pa taciņu uz ābeļdārza pusi. Roku sveicienam sniegdams, viņš sacīja mazliet zobgalīgā balsī:

— Labdien! Man ir tāda ticēšana, ka Lielvārdē skolas

kungs, svešu ceļa gājēju kā viesi saņemdams, prot ari latviski runāt un pat nekaunas par to.

Neilands atnācējā vērās piesardzīgs.

— Vai gan valoda būtu tas galvenais, par kuru kā svarīgāko jādomā skolotājam, ar nepazīstamu ceļavīru sarunu aizsākot?

Svešais atnācējs piekrita sirsnīgā atklātībā:

— Nu, protams, kāda gan nozīme būtu tai vai citai valodai, ja tās zemē tiek vienlīdz cienītas un vienlīdz augsti vērtētas. Bet es, no Rīgas līdz Lielvārdei atnākdams, esmu šai ziņā dažu raibumu piedzīvojis, ko ir vērts klusībā apsvērt un pārdomāt.

— Mēs varam sarunu turpināt vienlīdz latviski, kā vāciski, kaut gan Baltijā priekšroka allaž bijusi vācu valodai, — Lielvārdes skolotājs Neilands joprojām turpināja sarunu tai bezkrāsainajā nenoteiktībā, no kuras nevarēja saprast, vai viņš labprāt viesi klausītos vai arī ar mīļāku prātu taisītos no tā vaļā.

Bet atnācējs laikam jau bija piemirsis valodas lietas, viņš raudzījās atklātām, mazliet iešķībām acīm piesardzīgajā Lielvārdes skolas kungā un sacīja, it kā pats par sevi bezrūpīgi pasmiedamies:

— Pie jums ir atnācis kāds skolotājs, kam ir gan kabatā it labi apliecinājumi par viņa zināšanām un spējām, bet kam šobrīd nav skolas, kurā viņš varētu bērnus mācīt. Tomēr tādēļ šis skolotājs nebēdā nenieka, jo viņš grib suņu dienās iepazīt tuvāk savu tēviju un tās skolas.

Skolotājs Neilands brīdi minstinājās neziņā, tad izšķīrās par garāku runāšanu un tāpēc uzaicināja:

— Te pie skolas mums ir tāda gartenlaube — nūja, laikam ir jāsaka lapene —, tur saule nestāv virs galvas, iesim apsēsties, tad arī varēsim kādu vārdu bez steigas pārmīt un es jūsu vajadzību varēšu vērīgāk uzklausīt.

Kad viņi sēdēja lapenē, priecādamies par vēsumu, kas apņēma tās pakrēslā, atnācējs sacīja:

— īpaša vajadzība mani pie jums šurpu neveda. Es klejoju šai vasarā pa Daugavas krastiem, to jaukumu aplūkodams, un patlaban esmu atnācis līdz Lielvārdei. Kā jau minēju pirmāk, esmu skolotājs un tāpēc nepalaižu garām izdevību iegriezties ikvienā skolā, kas manā ceļā atgadās.

Drīz Lielvārdes skolotājam Neilandam nenoteiktā piesardzība un atturība pret viesi bija zudusi un viņš sauca

pēc Marijas: kādam aizejams līdz krogam un atnesan dažas pudeles alus, jo diena ir karāta un spirdzini malks ļoti noderīgs. Viņš ar Krogzemju kungu vēl lč prāt kādu brīdi kavēšoties sarunā.

Atnācējs par visu vairāk kāroja zināt, kā dzīvo c vēki šajā pusē, kur viņš tagad nonācis.

— Es pats arī esmu no svešas puses, — Neilands s cīja. — Kad pirms gadiem šeit atbraucu, biju gauži i brīnījies pa.r lielvārdiešu dzīves savādību, kas viņus c šķir no citiem mūsu tēvijas novadiem. Padomājiet pats-veca māņticība te ir vēl pilnos ziedos, bet būtu grēl sacīt, ka tāpēc ļaudis šeit dzīvotu tumsonības gara va gos vai būtu nekrietni tikumos. Šķiet pat gluži otrādi -godprātīgākus un čaklākus cilvēkus par lielvārdiešiei grūti iedomāt. Bet viņi, pavei, svin gan bluķu vakaru: gan zem veciem ozoliem ziedus nes, gan rudens dienā veļu sagaidīšanām nododas.

Viņi runāja ilgi, Marija līdz ar citiem mājiniekiem aiz gāja uz siena pļavu, pārnāca, vajadzīgo padarījusi, be viņi vēl nebija beiguši pārspriest dzīvi Lielvārdē, p; starpām gan aizklīzdami it tālus ceļus Baltijas sadzīvē ui laiku kustībās. Krogzemju Mikus bija uzzinājis arī, kf Neilands patlaban meklē sev palīgu, un kādā brīdī notikās tā, ka atnācējs satvēra Neilanda roku un sacīja:

— Novēliet man to prieku — ar jums kopā tautas druvā strādāt!

Neilands bija ar mieru. Viņi bija iepatikusies viens otram.

Content

Stankevičs Antons Pēc pirmajiem cīruļiem

I KALĒJA DĒLS JĀNIS

CUNFTES MĀLDERU MEISTARA MĀCEKLIS

VIENĪGA CEĻA MEKLĒJUMOS

IV PĒC PIRMAJIEM CĪRUĻIEM

VISAS BĒDĪGĀS LOMAS

DĀRZU IELAS «KOMŪNA»

«JĀ, MĪĻĀ TĒVIJA, ES ILGOJOS PĒC TEVIS»

«... MŪSU labakie LAI SATIEKAS UN TURAS KOPĀ»

DARBS, KAS NOTEICA LIKTENI

BAGATA vasara

kanāla malā, kur tagad drāmas teātris

«IEKSAS man deg AIZ NOTURĒTAS GRIBAS STRĀDĀT ...»

KUINDŽI DĀVĀTAIS CEĻOJUMS

«SAPŅU TORNIS»

IZSTAIGĀT DAUDZUS CEĻUS

PĒC KĀDA KONCERTA

RŪPES DIVKĀRŠOJĀS

XIX SADURSME

ROZENTĀLA STUDIJA

PAR BLAUMANI, DĀRZIŅU UN ROZENTĀLU

ALEGORIJAS, KAS BIJA PAR CĒLĀM ...

ATJAUNOŠANĀS

«STIPRUMS PARĀDAS darbos»

XXVII ZILĀ STUNDA

xxvni VISSAPRASTĀKAIS, VISTUVĀKAIS UN VISVAIRĀK MĪLĒTAIS ...

AUTORA PĒCVĀRDS

SATURS

Sērija «Ievērojamu cilvēku dzīve» iznāk Jana Kalniņa romāns «Auseklis».