Hmeļņickis Sergejs

Prževaļskis

S. Hmeļņickis

Prževaļskis

Sērijā „Ievērojamu cilvēku dzīve" iznāk šādi darbi

F. Oržehovska. Eduards Grīgs

S. Gonionskis. Sandino

M. Mižo. Sent-Ekziperī

Atmiņas.

Sastādījuši A. Filipa Un K. Ruā. Žerārs Filips

H. Hersonskis. Vahtangovs

C. Caplins. Mana Dzīve

V. Un I. Korni. Moris Un Londonas Kraukļi

N. Kaļma. Apburtais Krekls

Ļ. Rubinsteins. Krietnais Eibs

A. Talanovs. Nansens

F. Oržehovska Tikšanās Iztēlē

B. Džilji. Atmiņas

Ē. Stons. Dzīves Alkas

B. Kremņevs. Šoberts

F. Herneks. Alberts Einšteins

M. Kolesnikovs. Mikluho-Maklajs

I. Muravjova. Andersens

J. Niedre. Katrs Ar Savu Laimi Dzimst

A. Moruā Trīs Dima

ATKLĀT NEZINĀMAS ZEMES!

KALPOŠANA ZINĀTNEI UN KRIEVIJAS SLAVAI

Ļeņingrādā, dārzā pie Admiralitātes, redzams kāda ģenerāļa bronzas krūšutēls. Bronzā kaltais ģenerālis no augsta granīta postamenta raugās kaut kur tālu, uz austrurniem, kur pāri kalniem un tuksnešu smiltājiem aizvijas viņa ceļš. Akmens pakājē, noslīdzis uz ceļiem, atpūšas kamielis. Viņš pacēlis galvu un, šķiet, klausās, gaidīdams saimnieka zīmi, lai soļotu tālāk pa bezgalīgajiem smiltājiem.

Uz postamenta izcirsts vārds: Prževaļskim.

Par ko viņu godina un cildina Dzimtene?

Prževaļskis atklājis nezināmus zemeslodes apgabalus, viņš pirmais no ceļotājiem un jaunu zemju pētniekiem šķērsojis milzīgos Centrālās Āzijas tuksnešus, viņš padarījis slavenu Krievijas zinātni.

Ar šauteni plecā, ar busoli rokā Prževaļskis izstaigājis garus ceļus, kas gandrīz sniedzas apkārt zemeslodei pa ekvatoru. Tur, kur agrāk kartē vīdēja plaši balti laukumi, parādījās viņa atklāto kalnu grēdu svītrojums, agrāk nepazīstamu ezeru viļņotās kontūras. Ģeogrāfijas atlantu lapās mainījās upju līkloču līniju zīmējums — ceļotājs bija soļojis pa šo upju ielejām. Un tur, kur viņa karavāna bija gājusi pāri klīstošo smiltāju kailajiem klajumiem, garuma un platuma grādu tīkls pārklājās ar sīkiem punktiņiem. Tā bezgalīgajiem tuksnešiem ceļotājs nosprauda ģeogrāfiskas robežas.

Gan seglos, gan mitinādamies teltī, klaiņodams pa kalniem un sausām bezūdens stepēm, Prževaļskis aizvadīja vairāk nekā desmit gadu no sava mūža. Tālos tuksnešos viņš atklāja ļoti daudz tādu augu un dzīvnieku sugu, kuras līdz tam zinātnē vēl nemaz nebija pazīstamas. Kaislīgais naturālists un apbrīnojamais mednieks no savām ekspedīcijām pārveda milzīgas botāniskas un zooloģiskas kolekcijas, kurās ietilpa kādi 35 000 eksemplāru!

Pats Prževaļskis ne vienu reizi vien izskaidroja savus panākumus ar apbrīnojamu veiksmi un laimi, kas aizvien esot pavadījusi viņu visos ceļojumos. Tomēr tāds izskaidrojums liecina vienīgi par lielā ceļotāja kautrību un vienkāršību.

«Dižens pasākums vainagosies panākumiem vienīgi tad,» saka Prževaļska laikabiedrs, pazīstamais krievu ceļotājs Semjonovs-Tjanšanskis, «ja cilvēks, kas ķēries pie tā, būs apveltīts ar zināmām īpašībām, kuras reti piemīt vienam cilvēkam vajadzīgajā harmonijā.»

Prževaļskis bija viens no tiem retajiem cilvēkiem, kam piemita visvērtīgākās ceļotāja iezīmes.

Pats Prževaļskis labāk par jebkuru citu pateicis, kādas īpašības visvairāk vajadzīgas ceļotājam, svešu zemju pētniekam. Savā pēdējā grāmatā viņš minējis īpašības, zināšanas un iemaņas, kas nepieciešamas cilvēkam, «kuram liktenis lēmis apskaužamo laimi kļūt par tālu zemju pētnieku».

Aicinājums — «par ceļotāju jāpiedzimst». «Iedzimta kaislība uz ceļojumiem un pašaizliedzīga mīlestība uz savu darbu būs spēcīga svira panākumu gūšanai, jo sniegs atbalstu un sasildīs tajos grūtajos brīžos, ko nāksies pārlaist ne vienu reizi vien.»

«Zināšanas, zinātniskais rūdījums», «pietiekami plašs skatiens dažādajās paredzamo pētījumu nozarēs».

Cildenas nacionālās pašapziņas un pašcieņas jūtas. «Ceļotāja pienākums ir ne vien izdarīt zinātniskus pētījumus, viņa morāls pienākums ir augstu turēt savas personas prestižu jau tāpēc vien, ka viņa radītais iespaids iezemiešu galvā veidos vispārēju priekšstatu par veselas nācijas raksturu un nozīmi.»

«Spēcīgs raksturs, enerģija, apņēmība, noteiktība.»

«Ziedoša veselība, stipri muskuļi un vēl labāk — atlētiska ķermeņa uzbūve.»

«Ceļotājam jābūt teicamam strēlniekam un vēl labāk — kaislīgam medniekam.»

Čaklums un izturība. Ceļotājam, kurš nolēmis ziedot savu mūžu tālu, neapdzīvotu zemju pētīšanai, jāzina, ka «ceļš tur nebūs rozēm kaisīts, mežonīgais tuksnesis viņu nesagaidīs ar laipnu smaidu un zinātniskie atklājumi paši nedosies rokās. Nē! Pat pirmās atklājumu drumslas vajadzēs izcīnīt, pieliekot smagus pūliņus un izciešot visvisādus pārbaudījumus, kā fiziskus, tā morālus.» Ceļotājs «nedrīkst vairīties ne no kāda melnā darba, kā, piemēram, no kamieļu un zirgu seglošanas, no saiņu uzkraušanas nastu nesējiem dzīvniekiem, no bagāžas sakravāšanas»; ceļotājam «nedrīkst būt izlutināta gaume un smalki paradumi, jo ceļojuma laikā viņam vajadzēs dzīvot netīrībā un iztikt ar to, kas gadīsies pie rokas; ceļotājs nedrīkst sirgt ar saaukstēšanās slimībām, jo ziemā un vasarā viņam būs jādzīvo zem klajas debess; ceļotājam jābūt teicamam gājējam».

Ceļotājam, kas vada ekspedīciju uz tālām zemēm, «pirmām kārtām jārūpējas par to, lai veiksmīgi izraudzītos ceļabiedrus». Tomēr uzdevums neaprobežojas ar cilvēku izvēli vien — tie vēl jāsaliedē ciešā kolektīvā iecerētā mērķa sasniegšanai. «Visiem ekspedīcijas locekļiem jādzīvo kā vienai ģimenei un jāstrādā visiem spēkiem viena mērķa labad sava priekšnieka vadībā.»

Visas briesmas un grūtības, ar kādām jāsastopas, piedaloties zinātniskā ekspedīcijā nepieejamos un neizpētītos zemeslodes apgabalos, spēs pārvarēt tikai sevišķi rūdīti cilvēki, kuri pieraduši pakļauties visbargākajai disciplīnai un kurus vieno sevišķi ciešas biedriskas saites. Dabiski, ka tādi ļaudis varētu būt tieši karavīri. «Diezin vai ir iespējams komplektēt ekspedīcijas locekļus no civilpersonām,» Prževaļskis raksta. «Tādā vienībā neizbēgami sāksies nesaskaņas, un ekspedīcija drīz vien izjuks pati no sevis. Bez tam karavīri ir nepieciešami, lai garantētu pašu pētnieku drošību.» «Būs drošāk, ja arī ekspedīcijas priekšnieku un viņa palīgus izraudzīs no militārpersonām.» «Ekspedīcijas vienībā jānodibina dzelzs disciplīna, un tajā pašā laikā komandierim pret saviem apakšniekiem jāizturas brālīgi.»

Dedzīga dzimtenes mīlestība un kaislība uz tāliem ceļojumiem Prževaļska dvēselē dzima jau agrā jaunībā. No gada gadā nemitīgā darbā viņš izkopa sevī visas ceļotājam un tālu zemju pētniekam nepieciešamās īpašības.

Prževaļskis ziedoja visu savu mūžu, izstrādādams ceļojumu plānus, rūpīgi gatavodamies tālajiem ceļiem, ilgus gadus aizvadīdams ekspedīcijās, kad diendienā vajadzēja darīt smagu darbu, pārvarēt grūtības, sastapties vaigu vaigā ar briesmām, līdz varēja izjust prieku par zinātniskajiem atklājumiem.

Uz saviem ceļojumiem viņš raudzījās kā uz kalpošanu zinātnei un Krievijas slavai. Stāsts par Prževaļska dzīvi ir stāsts par to, kā viņš kļuvis par ceļotāju un ko paveicis savos ceļojumos.

Prževaļskim nebija citas dzīves. Viņš savā mūžā nekad nav pazinis citas aizraušanās. Pat bērnībā, pusaudža gados un agrajā jaunībā viņš jau gatavojās nākamajiem ceļojumiem.

KRIEVU ĢEOGRĀFISKO ATKLĀJUMU GADSIMTS

Prževaļskis dzīvoja tai laikā, kad krievu kultūra pierādīja, ka tā izcīnījusi nozīmi visas pasaules mērogā.

Prževaļska dzīve un darbība sakrita ar tiem gadiem, kad uzplauka Tolstoja un Čaikovska daiļrade, kad Krievijas zinātne dāvināja pasaulei Mendeļejeva elementu periodisko sistēmu, Kovaļevska atklājumus embrioloģijā, Sečenova mācību par galvas smadzeņu refleksiem, Mečņikova fagocitozes teoriju, Timirjazeva augu fizioloģiju.

Tikpat lieli bija Krievijas zinātnieku nopelni ģeogrāfijas zinātnes laukā.

Deviņpadsmitajā gadsimtā Krievija izveidoja jaunus tirdzniecības ceļus, iekaroja jaunus tirgus un paplašināja savus īpašumus. Krievijas attīstības gaita izvirzīja prasību pēc daudzveidīgiem un plašiem ģeogrāfiskiem pētījumiem. Visu deviņpadsmito gadsimtu garā virknē cits citam sekoja apbrīnojami atklājumi, ko izdarījuši krievu ceļotāji.

Krievu ceļojumu vēsture tai laikā jau varēja atskatīties uz vairāku gadsimtu ilgu vēsturi. Vēl piecpadsmitajā gadsimtā Tveras tirgotājs Afanasijs Ņikitins aizceļoja uz Indiju, sešpadsmitajā gadsimtā kazaki Petrovs un Jaličevs nokļuva Ķīnā, septiņpadsmitajā gadsimtā kazaki Pojarkovs, Habarovs, Dežņevs un Atla-sovs iestaigāja ceļus pāri visai Austrumsibīrijai, astoņpadsmitajā gadsimtā jūras braucēji Maligins, Čeļus-kins un Laptevi izpētīja Āzijas ziemeļu piekrasti.

Astoņpadsmitā gadsimta beigās, dodamies «uz zināmām un nezināmām salām medīt kažokzvērus, izdarīt atklājumus un uzsākt labprātīgu tirdzniecību ar iezemiešiem», Riļskas tirgotājs Šeļehovs pacēla Krievijas karogu Jaunās Pasaules — Amerikas krastos. Krievu kuģi, kuriem Ušakova un Seņavina uzvaras bija pavērušas ceļu uz tālām jūrām, burāja apkārt visai pasaulei uz krievu ciematiem Amerikas ziemeļrietumu piekrastē.

Deviņpadsmitā gadsimta pirmajos trīs gadu desmitos visu zemeslodi apbraukāja Kruzenšterna un Ļisjan-ska, Belinshauzena un Lazareva, Golovņina, Litkes un Staņukoviča vadītie buru kuģi. Pasaules kartē no Ant-arktīdas līdz Aļaskai parādījās krievu nosaukumi — nosaukumi, ko deva ūdeņiem un zemēm, kuras bija atklājuši Krievijas jūras braucēji.

Daudzus tūkstošus kilometru tālu no Krievijas Antarktikas ledainajās jūrās atrodas Pētera I sala. Klusā okeāna ūdeņos ir Borodinas, Smoļenskas un Malojaro-slavecas salas. Golovņina šaurums starp divām Kuriļu arhipelāga salām, Litkes rags Beringa šaurumā, Pribi-lova un Baranova salas pie Amerikas krastiem un ļoti daudzi citi nosaukumi pasaules kartē stāsta par krievu ģeogrāfisko atklājumu slaveno vēsturi.

Tomēr krievu ceļotāji un zinātnieki veica ģeogrāfiskos pētījumus galvenokārt nevis zemēs aiz okeāna, bet gan sauszemes apgabalos Krievijas robežu tuvumā.

Deviņpadsmitajā gadsimtā Krievija pakļāva ļoti plašas teritorijas Vidusāzijā un Tālajos Austrumos. Ne vien valdība, bet arī zinātnieki nekā nezināja par šiem jaunajiem Krievijas īpašumiem un zemēm pie to robežām. Jauno zemju dabas bagātību, satiksmes ceļu un iedzīvotāju pētīšanai bija svarīga nozīme tiklab zinātnes, kā arī Krievijas valsts attīstībā.

Aizsākto ģeogrāfisko pētījumu vēriens drīz vien izvirzīja prasību pēc Viskrievijas organizācijas, kuras rīcībā būtu līdzekļi daudzo ekspedīciju rīkošanai un kura vadītu pētnieku darbību. 1845. gadā pēc ievērojamāko krievu zinātnieku iniciatīvas nodibināja Krievijas Ģeogrāfijas biedrību.

Par šīs ievērojamās organizācijas vadītāju kļuva izcilais krievu hidrogrāfs un Arktikas pētnieks admirālis Fjodors Litke. Starp Ģeogrāfijas biedrības dibinātājiem redzami arī citi pazīstami krievu jūras braucēji un zinātnieki — admirāļi I. Kruzenšterns un F. Vrangelis un starp tās darbiniekiem — slaveni ceļotāji un tālu zemju pētnieki P. Semjonovs-Tjanšanskis, admirālis G. Ņeveļskis, N. Severcovs un citi progresīvās krievu zinātnes pārstāvji.

Valdība bija visai ieinteresēta Ģeogrāfijas biedrības dibināšanā, jo cerēja, ka tās pētniecības darbs sekmēs jauno Krievijas teritoriju apgūšanu un sniegs visdažādākās ziņas par Krievijas kaimiņu zemēm Āzijā. Turklāt valdība labprāt gribēja dalīties ar krievu zinātniekiem viņu atklājumu slavā. Tāpēc valdība oficiāli ņēma Ģeogrāfijas biedrību savā aizbildniecībā, tomēr līdzekļus ekspedīciju rīkošanai tai piešķīra ārkārtīgi skopi. Krievijas Ģeogrāfijas biedrība par saviem apbrīnojamiem panākumiem varēja pateikties vienīgi krievu zinātnieku talantam, viņu pašaizliedzīgajai uzticībai dzimtenes zinātnei, viņu neizsīkstošajai ener-

Pētījumu un atklājumu vēsturē Krievijas Ģeogrāfijas biedrības dibināšanai bija svarīga loma. Biedrība apvienoja visus Krievijas ģeogrāfijas zinātnes spēkus un veicināja tās spožo attīstību. Kāds deviņpadsmitā gadsimta^ ģeogrāfs zīmīgi nosaucis Krievijas Ģeogrāfijas biedrību par «ģeogrāfisko pētījumu un atklājumu ministriju».

«Ģeogrāfijas ministrijas» nodibināšana ievadīja Sem-jonova-Tjanšanska, Severcova, Prževaļska, Mikluho-Maklaja, Vojeikova, Potaņina, Kozlova, Gruma-Grži-mailo un Obručeva apbrīnojamo ceļojumu laikmetu. Šo grandiozo ceļojumu laikmets izvirzīja Krievijas ģeogrāfijas zinātni vienā no pirmajām vietām pasaules zinātnē par Zemi un pirmajā vietā Centrālās Āzijas izpētē.

Tieši šā laikmeta pirmajos gados izauga Prževaļskis, noskaidrojās viņa intereses un izveidojās viņa pasaules uzskats. Ceļojumi zinātniskos nolūkos tajos laikos jau saistīja plašas sabiedrības uzmanību. Sabiedrībā jau bija izveidojies jēdziens par «ceļotāja aicinājumu». To cienīja tāpat kā karavīra, zinātnieka, dzejnieka, mākslinieka aicinājumu — tam bija vērts ziedot visu mūžu.

Krievijas progresīvā sabiedrība bija iesējusi un iekvēlinājusi Prževaļska dvēselē «spēcīgu, kopš bērnības lolotu kaislību uz ceļojumiem» (ar šādiem vārdiem Prževaļskis sāk savu pirmo grāmatu).

PIRMĀ CEĻOJUMU SKOLA

Prževaļska sencis no tēva puses bijis Aizkrāces kazaks. Leģendas un nostāsti par drošsirdīgo aizkrācieti Korņilu Aņisimoviču kopš bērnības dziļi iespiedās Prževaļska atmiņā, un viņš aizvien uzskatīja, ka krievu kazaks personificē pašas vērtīgākās cilvēka īpašības — drošsirdību, izturību, uzņēmību, enerģiju. Visos savos ceļojumos viņš par ceļabiedriem izraudzījās tieši kazakus. Ilgus gadus cieša draudzība saistīja Prževaļski ar kazakiem Irinčinovu un Teļešovu.

Kādā vēstulē, ko Prževaļskis rakstījis draugam pirms došanās pirmajā ceļojumā pa Centrālo Āziju, viņš salīdzinājis sevi ar «pašu Jermaku Timotejeviču». Šis salīdzinājums nav nejaušs: Prževaļska ceļojumi it kā

turpina slavenās kazaku — ceļotāju un jaunu zemju atklājēju Jermaku, Pojarkova, Dežņeva, Habarova un Atlasova ekspedīcijas, kas atklāja Āzijā milzīgus apgabalus, par kuriem līdz tam nezināja neviens eiropietis.

Nikolaja Mihailoviča Prževaļska vectēvs no mātes puses — Aleksejs Karetņikovs bija dzimtcilvēks — zemnieks bez zemes, «muižas cilvēks». Nodots zaldātos, Karetņikovs ar savām apbrīnojamām spējām karadienestā ātri taisīja dzimtļaužu rekrūtim nepieredzētu karjeru — izkalpoja dienesta pakāpi, saņēma brīvlaišanas rakstu, kā arī muižnieka titulu. Iestājies civilajā dienestā, Aleksejs Karetņikovs iekrāja nelielu kapitālu un pēc aiziešanas pensijā nopirka Kimborovas muižu Smoļenskas guberņā.

Šeit 1839. gada 31. martā^1 piedzima viņa mazdēls Nikolajs Prževaļskis.

Prževaļska tēvs, oficieris invalīds, saņēma pavisam nelielu pensiju un nomira, kad Nikolajam bija septiņi, bet viņa brālim Volodjam — seši gadi. Māte, saņēmusi pēc testamenta niecīgu mantojumu, netālu no Kimborovas uzbūvēja nelielu viensētu — Otradnoji. Ar līdzekļiem, ko deva Otradnojes saimniecība, Jeļenai Aleksejevnai tikko pietika, lai izaudzinātu abus dēlus.

Visapkārt viensētai pletās Smoļenskas mežu drūmie biezokņi. Tur klaiņāja lāči, mielodamies ar brūklenēm un avenēm, bet naktīs lavījās uz Otradnojes auzām. Meža cūkas niedrēm aizaugušajos upes līčos tvarstīja dūņās paslēpušos vēžus. Lūši, pieplakuši koku zariem virs meža cūku takām, uzglūnēja laupījumam. Medņi, notiesājuši ogas biezokņos, lidoja uz tīrumiem mieloties ar labību.

«Es augu uz laukiem gluži kā mežonis,» Prževaļskis stāstīja. «Audzināšana bija pavisam spartiska.»

Nikolajs un viņa mazākais brālītis Volodja pierada klaiņāt apkārt jebkādos laika apstākļos un bieži vienā kreklā skrēja ārā, kaut arī gāza lietus vai sniga sniegs. Zēni pavadīja mežā augas dienas, vingrinājās šaušanā ar paštaisītiem lokiem un kāpelēja pa kokiem, meklēdami putnu ligzdas. «Agrā bērnībā dabūju žagarus tiku tikām,» Prževaļskis vēlāk atcerējās, «jo biju nevaldāms resgalis.»

Bērnībā aukles Makarjevnas pasakas Nikolajam aizstāja lasīšanu. Grāmatu Otradnojē tikpat kā nemaz nebija. Tikai pauninieki kopā ar katūnu un brokātu, kopā ar smaržīgām ziepēm — pa divām grivnām gabaliņā — atnesa uz Otradnoji arī grāmatas. Lielāko tiesu tie bija lubu literatūras izdevumi ar krāsainām bildēm, kā, piemēram, slavenā «Krievu kauja ar kabardiešiem» un «Baismīgā apslēptā manta vai tatāru gūstekne». Tomēr dažu reizi pauninieku saiņos gadījās arī atsevišķi literāru žurnālu numuri, lielāko tiesu visai veci, senu gadagājumu — «Tēvzemes piezīmes», kuru līdzstrādnieku skaitā četrdesmitajos gados bija V. Beļinskis un T. Granovskis, Ņekrasova «Laikabiedrs», Senkovska «Bibliotēka lasīšanai».

Astoņu gadu vecumā Nikolajs Prževaļskis jau aizgūtnēm lasīja visu, kas vien gadījās pie rokas, un izlasītais iespiedās zēna atmiņā uz visu mūžu. Žurnālos Nikolajs atrada ceļojumu aprakstus. Stāsti par ceļotāju gaitām tālās zemēs atstāja uz zēnu neizdzēšamu iespaidu.

Kad Nikolajam apritēja desmit un viņa brālim Vo-lodjam deviņi gadi, abus zēnus nodeva Smoļenskas ģimnāzijā.

Šī mācību iestāde pilnīgi atbilda tā laika garam. Šeit vairāk pēra nekā mācīja. Muižnieku dēliņi sēdēja vienā un tajā pašā klasē vairākus gadus pēc kārtas. Līdzās desmit gadus veciem puišeļiem, kuri tikko bija apmainījuši īsās bikšeles pret ģimnāzijas formas tērpu, sēdēja divdesmit gadu veci sliņķi, kuriem jau auga krietni bieza bārda.

«Skolotāju sastāvs,» Prževaļskis vēlāk atcerējās, «ar nedaudziem izņēmumiem bija neciešams; viņi nāca klasē piedzēruši, lamāja skolniekus, atļāvās plēst viņus aiz matiem. Šajā ziņā sevišķi izcēlās kāds skolotājs. Viņa stundās pa piecpadsmit zēnu pastāvīgi tupēja uz ceļiem.» Inspektors, pēc Prževaļska vārdiem, sev par prieku katru sestdienu pēris audzēkņus.

Savā klasē Nikolajs Prževaļskis bija pats jaunākais, tomēr arī pats stiprākais un spējīgākais. Drīz vien Nikolajs kļuva par klases barvedi, un neviens neuzdrošinājās viņu ķircināt un viņa klātbūtnē darīt pāri mazākajiem, kurus zēns allaž aizstāvēja.

Kādu reizi viens no tumsonīgajiem un stulbajiem skolotājiem dzērumā visai klasei netaisnīgi izlika sliktas atzīmes. Sašutušie ģimnāzisti nolēma iznīcināt klases žurnālu. Šo uzdevumu uzticēja Nikolajam Prževaļ-skim. To pašu dienu žurnāls pazuda Dņepras viļņos.

Priekšniecība četras dienas meklēja vainīgo, un četras dienas visa klase sēdēja pie sausas maizes un ūdens. Ģimnāzisti klusēja. Priekšniecība piedraudēja viņiem ar izslēgšanu. Tad Nikolajs uzņēmās visu vainu uz sevis, un viņu sodīja vienu pašu — nežēlīgi nopēra ar rīkstēm.

Nikolajs mācījās lieliski. Viņam bija tik brīnišķīga atmiņa, ka, izlasījis uzdoto tikai vienu reizi, viņš allaž atbildēja teicami. Un tomēr, atcerēdamies ģimnāzijā aizvadītos gadus, Prževaļskis sacīja: «Teikšu patiesību, tie deva pārāk maz... Nejēdzīgās mācīšanas metodes nekādi neļāva gūt kaut ko pozitīvu, ja ari būtu bijusi stipra vēlēšanās.»

Nākamā ceļotāja audzināšanā daudz lielāka ietekme bija viņa krusttēvam Pāvelam Aleksejevičam Karetņi-kovam nekā pedagogiem. Šis kaislīgais mednieks un dabas mīļotājs palīdzēja attīstīties tām Nikolaja tieksmēm, kuras sāka izpausties zēna pirmajos dzīves gados. Jau pašā agrā bērnībā Nikolajam no visām aukles Makarjevnas stāstītajām pasakām vismīļākā bija teiksma par vareno mednieku Ivanu, un puisēnam stundām ilgi patika vērot putnu rosīšanos ap ligzdām. Kad zēns paaugās, Pāvels Aleksej evičs sāka ņemt viņu sev līdzi medībās. Nikolajs mācījās vērot mežu un tā iemītnieku dzīvi.

Divpadsmit gadu vecumā Nikolajs saņēma no krusttēva vērtīgu dāvanu — medību šauteni. Zēns tolaik pavadīja Otradnojē lieldienu brīvlaiku. Medības Nikolaju tā aizrāva, ka reiz, sastapis ceļā dziļu strautu, viņš, par spīti saltajam, agrajam pavasarim, izģērbās kails, pārbrida pāri upei un turpināja medījuma vajāšanu.

Drīz vien viņam pirmo reizi izdevās sadzīt pēdas lapsai un nošaut viltīgo zvēru. Lepns par veiksmīgajām medībām zēns atskrēja pie mātes parādīt nošauto lapsu. Vēlāk viņa lodes gāza lāčus Usūrijas taigā un mežonīgos jakus Tibetas kalnos, tomēr neviens cits, pat ļoti reti sastopams medījums tā neiepriecināja Prževaļ-ski kā šī viņa pirmā lapsa!

Uz ziemsvētkiem un lieldienām, kā arī vasaras brīvdienās Nikolajs no Smoļenskas aizvien atgriezās Otradnojē. Šeit varēja sarīkot lieliskas medības, un zēns gandrīz vai katru dienu lika galdā paša gādātu cepeti.

Jaunais mednieks klejoja pa Smoļenskas mežiem un purviem sala spelgoņā, saules svelmē, sniegputeņos un lietusgāzēs. Šie ilgie klaiņojumi ar šauteni plecā norūdīja zēna veselību un asināja viņa novērošanas spējas. Nikolajs dziļi iepazina dabu, ievingrinājās medību mākslā un kļuva nenogurdināms klejotājs brīvā dabā. Brieduma gados viņš no ekspedīcijām nebūtu pārvedis kolekcijas ar tūkstošiem putnu, zivju un zvēru izbāzeņu, ja pēc mācībām ģimnāzijā brīvdienās no gaismas svīduma līdz vakara mijkrēslim nebūtu klīdis pa mežu un aizrāvies ar medībām un zveju. Smoļenskas mežos zēns rūdījās nākamajiem tālajiem ceļojumiem.

Pavasaros un rudeņos pāri Nikolaja galvai lidoja griežu, tilbīšu un dzērvju bari, un, noraugoties putnu lidojumā, arī zēna sirdī modās vēlēšanās traukties projām kopā ar gājputniem — uz turieni, kur svelmainajos tuksnešos mirdz zilgmaini ezeri un lēnām klejo vēja dzenātu smilšu pauguri. Redzēt to, ko vēl neviens cits nav redzējis! Nokļūt tādos apvidos, kur savu kāju vēl nav spēris neviens cilvēks! Pirmajam iesoļot nezināmā zemē!

KO PRŽEVAĻSKIS MANTOJIS NO SAVA LAIKA?

Nikolajs mācījās ģimnāzijas sestajā klasē, kad sākās Krimas karš.

Krievijas varenības pieaugums deviņpadsmitajā gadsimtā, jo sevišķi tās pozīciju nostiprināšanās Tuvajos Austrumos, Krievijas cenšanās pavērt sev brīvu ceļu cauri Bosforam un Dardaneļiem, — tas viss izraisīja konkurējošo lielvalstu — Anglijas un Francijas niknu pretestību. Kā ieroci pret Krieviju Anglija un Francija izmantoja Turciju. Savukārt slāvi un citas Balkānu tautas, kas smaka turku jūgā, simpatizēja Krievijai.

Karu pret Krieviju uzsāka vispirms Turcija viena pati. 1853. gada novembrī krievu karaspēks Aizkau-kāzā sagrāva galvenos turku armijas spēkus, kas skaitliski bija trīs reizes pārāki. Tajā pašā laikā Nahimova komandētā krievu kara kuģu eskadra Sinopes reidā iznīcināja turku Melnās jūras floti.

Turku eskadras sagrāve pamudināja Angliju un Franciju iesaistīties karā pēc iespējas ātrāk.

Izsēdinājis Krimā lielu desantu, ienaidnieks 1854. gadā naktī uz 28. septembri sāka ielenkt Sevastopoli. Varonīgā Sevastopoles aizstāvēšana ilga vienpadsmit mēnešus.

Krievijas pilsētās «katrā namā pa vakariem plūkāja šarpiju (pārsienamo materiālu)» — atceras kāds Prže-vaļska laikabiedrs. «Rekrūšu iesaukumi sekoja cits citam. Mēs pastāvīgi dzirdējām zemnieču vaimanas.»

1855. gadā Prževaļskis ar izcilību pabeidza Smoļen-skas ģimnāziju. Tajā laikā tālu dienvidos šāviņu dragātie Sevastopoles bastioni tinās pulvera dūmos. «Sevastopoles aizstāvju varoņdarbi,» Prževaļskis vēlāk atcerējās, «toreiz nemitīgi lika iekvēloties manai sešpadsmit gadus vecā zēna iztēlei. Kaut arī man nebija ne mazākā priekšstata par dienestu armijā, taču, pastāvīgi lasīdams aizraujošus stāstus par dažādiem varoņdarbiem, es ... ar nepacietību gaidīju to brīdi, kad pats savām acīm varēšu skatīt visu, par ko uzzināju tikai no grāmatām.»

Tomēr iestāties armijā Prževaļskim izdevās tikai pret rudeni, kad Sevastopoles epopeja jau bija beigusies. 27. augustā krievu karaspēks atstāja Sevastopoles kūpošās drupas, zem kurām bija aprakti astoņdesmit tūkstoši varoņu un starp tiem — Korņilovs, Istomins un Nahimovs.

Neveiksmīgais karš plašos krievu sabiedrības slāņos pastiprināja neapmierinātību ar visu dzimtbūtnieciskās Krievijas iekārtu. Vēl skaļāk nekā agrāk atskanēja prasības pēc reformām — pirmām kārtām pēc dzimtbūšanas atcelšanas, kā arī pēc vispusīgiem pārkārtojumiem valsts dzīvē, tai skaitā armijā.

Vērīgajam, jūtīgajam jauneklim nevarēja nedurties acīs trūkumi un nejēdzības cara Nikolaja armijā, un dienests, kur nebija ne miņas no sapņiem par varoņdarbiem, viņam droši vien likās sevišķi nomācošs un grūts.

Prževaļski ieskaitīja Rjazaņas kājnieku pulkā. Vēstulēs no pulka mātei, kā ari savā pirmajā literārajā mēģinājumā — «Mednieka atmiņas» (1862. gadā) un vēlāk autobiogrāfijā viņš attēlojis dziļo vilšanos, ko piedzīvojis pēc nokļūšanas tā laika armijas apstākļos,

Pulka virsnieki absolūti nekā nedarīja, nemitīgi žūpoja un spēlēja kārtis, kā arī spieda kareivjus, lai tie virsnieku pusdienām zog vietējiem iedzīvotājiem putnus. Junkuriem virsnieki nepievērsa nekādu uzmanību un pret zaldātiem izturējās nežēlīgi.

Prževaļskis ar riebumu rakstīja mātei par junkuriem, ar kuriem viņam vajadzēja dienēt vienā komandā: «Lielākā daļa no viņiem ir nelieši, žūpas, kāršu spēlmaņi.» Jauneklis vairījās no viņu izlaidīgās sabiedrības.

Rotas komandieris — pļēgurs, cietpauris un stulbenis — ne vienu reizi vien izsauca Prževaļski pie sevis un pavēlēja viņam dzert, lai «neaptraipītu mundiera godu», visvisādi draudēja jauneklim un zobojās par viņu. Nekā nepanācis ne ar izsmieklu, ne ar draudiem, rotas komandieris galu galā sāka just cieņu pret jaunā virsnieka stingro raksturu: «No tevis, brāl, iznāks lietas koks!»

Pēc gada, 1856. gada 24. novembrī, Prževaļski paaugstināja par praporščiku un pārcēla uz Polockas kājnieku pulku, kas bija izvietots Smoļenskas guberņā, Belojes pilsētā. Prževaļska brālis Vladimirs Mihailo-vičs atceras šādu viņa stāstījumu:

«Šā pulka oficieriem neviens negribēja izīrēt istabas savos dzīvokļos. Pilsētas centrā pie laukuma viņi bija noīrējuši īpašu māju. Istabas vidū stāvēja spainis ar degvīnu un glāzes. Diena sākās un beidzās ar žūpošanu, kas mijās ar tračiem. Vietējie iedzīvotāji meta ap šo māju lielu līkumu, lai nevajadzētu tikties ar oficieriem un varētu izvairīties no skandāla ...»

Belojē un pēc tam Kremeņecā, uz kurieni 1860. gadā pārcēla pulku, Prževaļskis ar satraukumu klausījās valodās par gaidāmajām reformām, par zemnieku brīvlaišanu, kas tik ilgi bija gaidīta.

Politiskā situācija, kura bija izveidojusies Krievijā 1859.—1861. gadā un kuru Ļeņins raksturojis kā revolucionāru, piespieda cara valdību un muižniekus ķerties pie reformām. Šo situāciju Krievijā radīja zemnieku nemieri, kuri kļuva aizvien biežāki un vērtās plašumā un kurus pavadīja revolucionārās kustības uzplūdi progresīvās inteliģences aprindās.

Plašo sabiedrisko kustību ievērojamā mērā bija sagatavojusi lielo krievu revolucionāro demokrātu — Be-ļinska, Hercena, Černiševska un Dobrojubova darbība.

Revolucionārie demokrāti, kas cīnījās par reālistisku pasaules uzskatu, par materiālismu, par Krievijas valsts un sabiedriskās iekārtas pārkārtošanu revolūcijas ceļā, ārkārtīgi spēcīgi ietekmēja krievu inteliģenci. Viņi izaudzināja veselu «sešdesmito gadu paaudzi» — cilvēkus ar progresīviem uzskatiem par sabiedrību un zinātni.

Beļinska, Hercena, Černiševska un Dobroļubova demokrātiskās idejas iespiedās visos Krievijas sabiedrības slāņos, pat tajā vidē, kas bija patvaldības un feodālās iekārtas balsts, — virsnieku aprindās, pie kurām piederēja arī Prževaļskis.

Flotē, armijā, visās karaspēka ieroču šķirās atradās virsnieki, kuri vēlējās kalpot tautai, nevis caram. Daži, kā leitnants Staņukovičs, ietekmīga admirāļa dēls, atsacījās no spožas militāras karjeras, lai kļūtu par tautskolotājiem. Citi, kā mežziņu korpusa pulkvedis Šelgunovs, atstāja dienestu, lai ziedotu savu mūžu demokrātisku uzskatu propagandai. Cīņā pret patvaldību galvas nolika virsnieki Potebņa, Cerņaks, Ivaņickis un Stankevičs.

Daudzi jaunie virsnieki jutās neapmierināti ar pastāvošo iekārtu. Pie šādiem virsniekiem piederēja arī Prževaļskis.

«Es neviļus uzdevu sev jautājumu,» viņš rakstīja vēlāk, atcerēdamies tos laikus, «kur gan ir cilvēka tikumiskā pilnība, kur ir viņa rīcības nesavtība un cildenums, kur ir tie augstie ideāli, ko esmu pieradis dziļi cienīt kopš bērnības? Un es nespēju dot sev apmierinošu atbildi uz šiem jautājumiem, un ikviens mēnesis, varētu sacīt, katra diena, vēlākajās mūža gaitās pārliecināja mani par pretējo, un pieci armijā aizvadītie gadi pilnīgi pārvērta manus uzskatus par dzīvi un cilvēkiem ... Es labi sapratu un pratu novērtēt sabiedrību, kurā atrados.»

Šis valdošās šķiras un tā laika sabiedriskās iekārtas negatīvais vērtējums ir raksturīgs visai sešdesmito gadu progresīvajai krievu inteliģencei.

Vēlāk Prževaļskis, aprakstot krievu pārceļotāju stāvokli Tālajos Austrumos, atmaskoja cara varas orgānu un ierēdņu varmācības aktus un Tālo Austrumu tirgotāju spekulantu afēras. Savās grāmatās par Centrālo Āziju viņš kritizēja turienes atpalikušo feodālo iekārtu.

Tomēr Prževaļska saites ar piecdesmito un sešdesmito gadu progresīvajām idejām visspilgtāk izpaudās viņa dabzinātnieka un ģeogrāfa darbībā, kurai viņš ziedoja visu savu mūžu.

19. gadsimta vidū progresīvās krievu inteliģences pasaules uzskata veidošanā milzīga nozīme bija dabzi-nātņu uzplauksmei. Engelss rakstīja, ka dabzinātnes 19. gadsimtā kļuvušas par dabas materiālistiskās izziņas sistēmu, ka tieši apbrīnojamie atklājumi šajās zinātņu nozarēs, bez šaubām, palīdzējuši likt materiālistiskajam pasaules uzskatam daudz stingrākus pamatus nekā pagājušajā gadsimtā.

Pie dabzinātniskā materiālisma nonāca arī krievu revolucionārie demokrāti -— Hercens un Černiševskis.

Viņu materiālistiskie uzskati, kā arī dabzinātņu studēšanas propaganda, ar ko nodarbojās Pisarevs, lielā mērā ietekmēja Krievijas inteliģences jauno paaudzi. Rakstnieks Turgeņevs romānā «Tēvi un dēli» (1862. g.) atzīmēja plaši izplatīto kaislīgo jaunatnes interesi par dabzinātnēm.

Pie daudzajiem jauniešiem, kurus bija dziļi savaldzinājušas dabzinātnes, varēja pieskaitīt arī Prževaļski. Jaunais virsnieks sāka pētīt dabu galvenokārt tāpēc, lai remdinātu to intelektuālo un morālo neapmierinātību, no kuras bija cietis kopš paša karadienesta sākuma. Pārceļoties kopā ar savu pulku no vienas vietas uz otru, Nikolajs Mihailovičs vāca augus herbārijam. No dienesta brīvajā laikā viņš ar šauteni plecā klejoja pa purviem vai arī vāca dažādas zāles.

«Tas uzvedināja mani uz domām,» viņš vēlāk atcerējās savā autobiogrāfijā, «ka man katrā ziņā jādodas ceļojumā.» Tagad tie vairs nebija bērnišķīgi sapņi par klejojumiem, pamazām nobrieda lēmums kļūt par ceļotāju, svešu zemju pētnieku.

Dienēdams pulkā, Prževaļskis cītīgi studēja botāniku, zooloģiju un ģeogrāfiju.

Tieši tajā laikā, piecdesmitajos un sešdesmitajos gados, sākās krievu dabzinātņu uzplaukums. Progresīvās krievu dabzinātnes, ko ar saviem darbiem pārstāvēja K. Ruljē, viens no Darvina priekštečiem Krievijā, ievērojamie Sečenova, Kovaļevska, Mečņikova un Timir-jazeva pētījumi, — atradās materiālisma un evolūcijas mācības pozīcijās.

Darvins, kas bija devis zinātnei šo mācību, pēc Ļeņina vārdiem, «darīja galu uzskatam par dzīvnieku un augu sugām kā pilnīgi nesaistītām, nejaušām, «dieva radītām» un nemainīgām un pirmo reizi nostādīja bioloģiju uz pilnīgi zinātniska pamata, konstatēdams sugu mainīgumu un iedzimtību starp tām ...» [2]

Prževaļskis apguva šās mācības principus un vēlāk pastāvīgi balstījās uz tiem dzīvnieku un augu valsts pētījumos. Cēloņus, kas nosaka pazīmju līdzību un atšķirību jaunatklātās sugas un tās pašas dzimtas tuvākajos pārstāvjos — piemēram, starp savvaļas Prževaļska zirgu un mājas zirgu —, Prževaļskis meklēja šo sugu attīstībā no kopēja senča dažādu apstākļu (barība, klimats, apvidus, dzīves veids) ietekmē.

Savu ceļotāja un jaunu zemju pētnieka uzdevumu Prževaļskis vispār izprata kā zinātnieks, kas nostājies dabzinātniskā materiālisma pozīcijās: pētījamās zemes reljefa uzbūvi, klimatu, augu un dzīvnieku valsti viņš aizvien aplūkoja ciešā savstarpējā sakarā.

Prževaļska agrā kaislīgā aizraušanās ar dabas pētīšanu pilnā mērā izskaidro mums, kāpēc no piecdesmito un sešdesmito gadu progresīvās ideoloģijas elementiem viņš sekmīgi apguvis un savā darbībā attīstījis tieši dabzinātnisko materiālismu, it sevišķi — materiālistisko mācību par sugu evolūciju.

Kaismīgs patriotisms mudināja Prževaļski raudzīties uz saviem zinātniskajiem pētījumiem kā uz nacionālu pasākumu, kā uz «kalpošanu zinātnei un Krievijas slavai». Tāpēc tālajās zemēs, visur, kur vien Prževaļskis nokļuva, viņš, kā redzēsim, rīkojās ne vien kā zinātnieks, bet arī kā savas nācijas pārstāvis, turot augstu tās prestižu un uzskatot šādu rīcību par morālu pienākumu.

UZŅEMTS CEĻOTĀJU SAIME

«Nodienējis armijā gadus piecus,» Prževaļskis stāsta, «novazājies gan pa visvisādām sardzēm un virssar-dzēm, gan ar zaldātu vadu uz šaušanas apmācībām, es galu galā skaidri apzinājos, ka nepieciešams atmest šādu dzīves veidu un izraudzīties plašāku darbības lauku, kur savus pūliņus un laiku varētu veltīt saprātīgam mērķim.»

Tātad pieņemts negrozāms lēmums — kļūt par ceļotāju. Uz kādu pasaules daļu doties, kur uzsākt pētījumus?

Sešdesmito gadu sākumā Eiropas ģeogrāfu uzmanību saistījusi Āfrika. Ekspedīcijas cita pēc citas dodas uz melnā kontinenta centrālajiem apgabaliem. Āfrikas izpētē sacenšas visas Eiropas valstis.

Vai arī Prževaļskim nevajadzētu doties uz Āfriku?

Tomēr tikpat maz izpētīts zemeslodes apgabals atrodas ari pie pašām Krievijas robežām, piekļaujas Vidusāzijai un Tālajiem Austrumiem, kur plašas teritorijas nesen pievienotas_Krievijai. Šis maz pazīstamais apgabals ir Centrālā Āzija. Tās izpēte Krievijai un krievu zinātnei būtu nesalīdzināmi svarīgāks uzdevums par Āfrikas pētīšanu!

Spēcīga, kopš bērnu dienām lolota kaislīga tieksme pēc ceļojumiem un zinātnisku atklājumu alkas Prževaļ-ska dvēselē harmoniski apvienojās ar dzimtenes mīlestību, ar dedzīgu vēlēšanos strādāt dzimtās zemes labā. Dabiski, ka Prževaļskis nolēma ziedot savu mūžu nevis Āfrikas, bet gan Āzijas pētīšanai.

Nospriedis, ka ekspedīciju uz Centrālo Āziju vieglāk būs organizēt Sibīrijā, kas robežo ar šo neizpētīto apgabalu, jaunais virsnieks iesniedza priekšniecībai lūgumu, lai viņu pārceļ uz Amūras apgabalu.

Priekšniecība neatstāja lūgumu bez atbildes: Prže-vaļski arestēja uz trim diennaktīm.

Tomēr Prževaļskis nebija tas cilvēks, ko varētu aizkavēt neveiksme. «Es ticu savai laimei,» Nikolajs Mi-hailovičs rakstīja. Viņš sāka gatavoties, lai iestātos Ģenerālštāba akadēmijā un pēc tās beigšanas lūkotu panākt norīkojumu uz Austrumsibīriju.

Lai kā Prževaļski nomāca dienests pulkā, tomēr arī te nākamais ceļotājs izgāja krietnu skolu. Militārais rūdījums viņam lieti noderēja vēlāk, kad tālajos Āzijas tuksnešos viņš kopā ar saujiņu drošsirdīgu ceļabiedru piespieda bēgt lielas laupītāju bandas, kas cerēja aptīrīt karavānu un sagrābt ceļotāju mantas.

Dienēdams pulkā un gatavodamies iestāju eksāmeniem akadēmijā, Prževaļskis mācījās pa sešpadsmit stundām dienā. Pulka biedri iedēvēja viņu par «zinātnieku».

Pienāca 1861. gada vasara. Pirms dažiem mēnešiem — 19. februārī cars bija parakstījis manifestu, kurā pasludināja, ka dzimtbūšana tiek atcelta uz visiem laikiem.

Krievijas ekonomiskā attīstība bija neatlaidīgi prasījusi dzimtbūšanas atcelšanu. «Un pēc 61. gada kapitālisma attīstība Krievijā,» Ļeņins raksta, «norisa ar tādu straujumu, ka dažos gadu desmitos notika tādas pārvērtības, kas dažās vecās Eiropas zemēs bija prasījušas veselus gadsimtus.» 1 «Spīļarkla un spriguļu, ūdensdzirnavu un rokas aužamo steļļu Krievija sāka ātri pārvērsties par dzelzs arkla un kuļammašīnas, tvaika dzirnavu un tvaika aužamo steļļu Krieviju.»[3] [4]

Tomēr Ļeņins uzsvēra, ka zemniekus Krievijā «atbrīvojuši» paši muižnieki. Tāpēc izdaudzinātā «atbrīvošana» bijusi visnekaunīgākā zemnieku aplaupīšana, bijusi daudzas vardarbības un viena vienīga ņirgāšanās par tiem. «... Vairāk nekā piektā daļa zemnieku zemes tika nogriezta par labu muižniekiem. Par savu sviedriem un asinīm slacīto zemnieku zemi zemnieki bija spiesti maksāt izpirkšanas maksu, tas ir, meslus vakarējiem vergu īpašniekiem... īstās Krievijas guberņu

vairākumā zemnieki arī pēc dzimtbūšanas atcelšanas palika agrākajā bezizejas muižnieku parādjūgā. Zemnieki arī pēc atbrīvošanas palika «zemākā» kārta, padevīgais nodokļu maksātāju bars, prastā tauta, par kuru muižnieku ieceltā priekšniecība ņirgājās, no kuras piedzina nodevas, kuru pēra ar rīkstēm, pret kuru palaida rokas un izturējās nekaunīgi.» [5]

Zemnieki sagaidīja 1861. gada 19. februāra manifestu ar masu nemieriem. Valdība tos apspieda ar bruņotu spēku.

Līdztekus plašajai zemnieku masu kustībai uzbangoja progresīvās inteliģences revolucionārie uzplūdi. Krievijas revolucionārie demokrāti Černiševskis, Hercens, Ogarjovs un Šelgunovs asi kritizēja reformu.

Černiševskis rakstīja, ka zemnieku «atbrīvošana» pārvērtīsies neģēlībā. Viņš par zemnieku reformu sacīja: «Labāk lai izput viss šis pasākums, kas nes jums tikai postu vien!» «Atbrīvošana ir krāpšana,» rakstīja Hercens. Ogarjovs paziņoja: «Vecā dzimtbūšana aizstāta ar jaunu .. . Cars piekrāpis tautu.»

Inteliģences un jo sevišķi jaunatnes revolucionārais noskaņojums visspēcīgāk izpaudās Pēterburgā. Pēc 1861. gada studentu nemieriem valdība pat uzskatīja par nepieciešamu slēgt Pēterburgas universitāti.

Tieši šajā laikā (1861. gada vasarā) Prževaļskis «ar plānu naudas maku un lielām nākotnes cerībām» — kā raksta kāds viņa biogrāfs — atbrauca uz Pēterburgu kārtot iestājeksāmenus Ģenerālštāba akadēmijā.

Līdz mūsu dienām nav saglabājusies neviena tieša liecība par to, kā Prževaļskis atsaucies uz 1861. gada notikumiem, par viņa attieksmēm pret reformu, kas nolaupīja zemniekiem zemi un aizstāja zemnieka dzimt-būtniecisko atkarību ar klaušām un naudas nodevām par zemes lietošanu. Nav nekādu liecību arī par to iespaidu, kādu uz Prževaļski atstāja ar reformu saistītie varmācības akti. Tomēr, spriežot pēc viņa vēlākajiem izteikumiem par zemnieku stāvokli, nav iespējams pieņemt, ka viņš būtu bijis apmierināts ar šo reformu.

Tā, piemēram, savā grāmatā «Ceļojums pa Usūrijas novadu» (1870), aprakstot zemkopju (kazaku un zemnieku) postu un likstas Tālajos Austrumos, Prževaļskis nosodīja piespiedu klaušu sistēmu un ar to saistītos bargos sodus. Viņš neslēpa savu sašutumu, uzzinājis, ka zemkopjiem savu ienākumu lielākā daļa jāatdod, lai dzēstu agrāk ietaisītos parādus. «Allaž parāds un parāds!» Prževaļskis rakstīja ar rūgtumu. «Kad gan tas tiks nomaksāts? .. . Varbūt visi vēl cer uz labāku nākotni? .. . Tomēr — ak vai! — šī nākotne diezin vai var būt labāka. Bez radikālām pārgrozībām pašā dzīves kārtībā nav nekādas iespējas ticēt kaut kam priecīgākam salīdzinājumā ar pašreizējo stāvokli.»

Savā grāmatā «No Kjahtas uz Dzeltenās upes izteku» (1888) Prževaļskis ar dziļu līdzjūtību stāsta par zemkopju stāvokli Austrumturkestānā: «Uz 5—6 dvēseļu lielu ģimeni tik tikko iznāk P/2 līdz 2 desetīnas zemes; parasti zemes gabals ir vēl mazāks ... Viņu neapskaužamo likteni vēl sūrāku padara varasvīru pilnīgais despotisms, milzīgās nodevas, kulaku ekspluatācija, tāpēc saprotams, ka lielākajai daļai iedzīvotāju dzīve nav salda ...»

Nav iespējams iedomāties, ka savas tautas ciešanas būtu izraisījušas Prževaļska sirdī mazāku līdzjūtību nekā svešzemnieku posts . . .

Trauksmainajā 1861. gada vasarā Prževaļskis intensīvi gatavojās eksāmeniem, tos spoži izturēja un rudenī uzsāka mācības akadēmijā. Ciezdams trūkumu un dzīvodams pusbadā, Nikolajs Mihailovičs apguva akadēmijā militāras zināšanas, kara mākslu, bet visu savu brīvo laiku veltīja ģeogrāfijas, botānikas un zooloģijas studijām.

Saglabājies daudz nostāstu par Nikolaja Mihailoviča apbrīnojamo atmiņu. Pēc Prževaļska akadēmijas biedra Fatejeva liecības, Prževaļskis bieži vien ierosinājis, lai kāds uzšķir jebkuru pazīstamas grāmatas lappusi un skaļi nolasa pāris rindiņu, bet pēc tam pats no galvas turpinājis citēt veselām lappusēm, ne mazākā mērā neatkāpdamies no grāmatas teksta.

Tikai vienā priekšmetā Prževaļskis, mācīdamies akadēmijā, saņēma vāju novērtējumu. Nākamais lielais

ģeogrāfs, kurš pirmais noteica_ precīzas koordinātes daudziem punktiem Centrālajā Āzijā, kurš ar acumēra uzņemšanas metodēm iezīmēja kartēs tūkstošiem kilometru noietā ceļa un milzīgus, līdz tam nepazīstamus apgabalus un kļuva slavens ar karšu precizitāti, — par apvidus praktisko topogrāfisko uzņemšanu saņēma tik zemu atzīmi, ka viņu tik tikko neizslēdza no akadēmijas!

Tas atgadījās tāpēc, ka Prževaļski aizsūtīja izdarīt apvidus uzņemšanu Boroviču apriņķī, kas viņu no ģeogrāfijas viedokļa nepavisam neinteresēja. Toties medības šeit bija lieliskas, un kaislīgais mednieks tā aizrāvās, ka apvidus topogrāfiskajai uzņemšanai neveltīja gandrīz nekādu uzmanību.

1863. gada pavasarī Prževaļskis pabeidza akadēmiju un viņu paaugstināja par poručiku.

Kāds no viņa biedriem tai laikā aprakstījis jauno virsnieku tā: «Viņš bija slaids, garš, labi noaudzis, kalsnējs, simpātiska izskata, mazliet nervozs. Sirmu matu šķipsna augstu pār deniņiem kontrastā ar melnīgsnējo seju un melnajiem matiem neviļus saistīja uzmanību.»

1864. gada beigās mēs redzam Nikolaju Mihailoviču kā ģeogrāfijas skolotāju Varšavas junkuru skolā.

Varšavā viņš iepazinās ar pazīstamo zoologu V. Ta-čanovski, ievērojamu Āzijas ornitoloģiskās faunas speciālistu. Nikolajs Mihailovičš no viņa saņēma daudz vajadzīgu ziņu un — galvenais — iemācījās lieliski preparēt un izbāzt putnus. Vēlāk šī prasme palīdzēja ceļotājam savākt apbrīnojamas kolekcijas un arī tā dot lielu ieguldījumu zinātnē.

Varšavas skolas junkuriem Prževaļskis uzrakstīja lielisku vispārīgās ģeogrāfijas mācību grāmatu, ko ilgu laiku izmantoja ne vien daudzās Krievijas mācību iestādēs, bet arī tālu aiz tās robežām.

Paies vēl gadi, iekām Prževaļskis dosies savā pirmajā ceļojumā. Pagaidām viņš ir tikai ģeogrāfijas skolotājs. Tomēr Krievijas ceļotāji jau uzņēmuši viņu savā saimē. Krievijas Ģeogrāfijas biedrība, kuras slavu bija kaldinājuši Belinshauzens, Semjonovs-Tjanšanskis un Ņeveļskis, ievēlēja jauno, nevienam vēl nepazīstamo Prževaļski par savu īsteno locekli.

So godu Prževaļskis izpelnījās ar savu pirmo darbu

ģeogrāfijā — «Pieamūras novada militāri statistiskais pārskats», ko viņš bija uzrakstījis jau akadēmijā. Pēc Semjonova-Tjanšanska atsauksmes, šis darbs «pamatots uz ļoti lietišķām un rūpīgām literatūras avotu studijām un — galvenais — uz ļoti smalku novada dzīves izpratni».

Prževaļski Ģeogrāfijas biedrībā ievēlēja 1864. gada 5. februārī, līdz ar to it kā ieskaitot viņu ceļotāju saimē.

Varšavā Prževaļskis no jauna iesniedza priekšniecībai lūgumu, lai viņu pārceļ uz Sibīriju. Gaidīdams, kamēr šo lūgumu izskatīs, viņš enerģiski gatavojās nākamajiem ceļojumiem.

Sēdēdams savā klusajā kabinetā Varšavas junkuru skolā, Prževaļskis klejoja pa Āzijas kartēm, gāja pāri kalnu grēdām un devās dziļi smilšu tuksnešos un solon-čaku stepēs. Grāmatas, ko bija uzrakstījuši Prževaļska priekšgājēji, spēja sniegt vienīgi fragmentāru un izkropļotu Centrālās Āzijas ainavu, un viņam drīz vien vajadzēja to atainot no jauna tieši pēc novērojumiem dabā.

Un tad beidzot atnāca ilgi gaidītā pavēle par Prževaļska pārcelšanu uz Austrumsibīriju!

«DOŠOS UZ AMŪRU»

1867. gada janvāra beigās, pa ceļam uz Sibīriju, jaunais virsnieks Prževaļskis, kurš vēl nebija piedalījies nevienā ekspedīcijā, Pēterburgā pirmo reizi sastapās ar slaveno ceļotāju Semjonovu-Tjanšanski. Prževaļskis pastāstīja viņam par savu nodomu — doties ceļojumā uz Centrālo Āziju un lūdza atbalstu no Krievijas Ģeogrāfijas biedrības, kurā Semjonovam bija liela ietekme.

Pilnīgi saprotams, kāpēc Nikolajs Mihailovičs griezās nevis pie Ģeogrāfijas biedrības vadītāja Litkes, ievērojamā zinātnieka, okeanogrāfa un Arktikas pētnieka, bet tieši pie Semjonova, kurš jau pirms dažiem gadiem bija devies apbrīnojamā ceļojumā pa nepieejamiem Centrālās Āzijas kalnu apgabaliem. Kuram citam gan varētu būt tuvāka Prževaļska ilgi lolotā iecere?

Tomēr Ģeogrāfijas biedrība nosprieda, ka nebūtu vēlams rīkot tālu ekspedīciju, piešķirt šim mērķim līdzekļus un uzticēt tās vadību cilvēkam, kurš vēl nav pierādījis, ka spēj kļūt par ceļotāju, un kuru zinātnes pasaulē neviens nepazīst. Taču pēc iepazīšanās ar Prže-vaļski Semjonovam, runājot viņa paša vārdiem, radies iespaids, «ka no šī talantīgā jaunekļa var izaugt lielisks ceļotājs».

Pats Prževaļskis bija pilnīgi pārliecināts, ka viņa ceļojums uz Centrālo Āziju ļaus izdarīt svarīgus zinātniskus atklājumus. Jāsaka, viņš izteicis šo pārliecibu ar tik atklātu naivitāti, ka Semjonovs un arī citi vecākās paaudzes ģeogrāfi, pirmo reizi iepazīstoties ar Prževaļski, piedēvēja jauneklim pārāk lielu pašapziņu.

«Tomēr vēlākie rezultāti rādīja,» raksta kāds no viņiem — V. Ļipinskis, «ka šajā pārliecībā slēpies ģēnija spēks, un šis spēks visai reljefi izpaudās darbā, kuram viņš gatavojās.»

Atmiņās par Prževaļski Semjonovs viņu sarunas beigas attēlojis tā:

«Es apsolīju Nikolajam Mihailovičam, ka tai gadījumā, ja viņš, ziedojot paša līdzekļus, dosies kaut kādos interesantos maršrutos un izdarīs pētījumus Usūrijas novadā, kuros pierādīs savas spējas ceļojumu un ģeogrāfisko pētījumu organizēšanā, tad pēc atgriešanās no Sibīrijas viņš var cerēt, ka Ģeogrāfijas biedrība rīkos nopietnāku ekspedīciju viņa vadībā uz Vidusāziju,»

Tātad, lai pavērtu kāroto ceļu uz tālajām, svešajām zemēm, Prževaļskim vajadzēja vispirms «izturēt ceļotāja eksāmenu», pārbaudīt savus spēkus, organizējot ceļojumu pašā Krievijā — tās nomalē, Usūrijas novadā, kas tikai pirms dažiem gadiem bija pievienots Krievijai.

Prževaļskis, saņēmis no Semjonova ieteikuma vēstules, 1867. gada marta beigās ieradās frkutskā pie Sibīrijas karaspēka štāba priekšnieka un Krievijas Ģeogrāfijas biedrības Sibīrijas nodaļas priekšsēdētāja ģenerāļa B. Kukeļa.

īsi pirms tam ģenerālis Kukelis, mērens liberālis, kuru valdība turēja aizdomās par sakariem ar revolucionāriem, tika atcelts no Aizbaikāla apgabala gubernatora posteņa. Irkutskā ģenerāli gaidīja divi žandarmi,

lai nogādātu viņu Pēterburgā. Viņam jau bija sagatavots kazemāts — akmens zārks Petropavlovskas cietoksnī. Tomēr Kukeli izglāba viņa labvēlis — Valsts padomes loceklis N. Muravjovs (Amūras Muravjovs), kurš aizstāvēja ģenerāli.

Kukelis sagaidīja Prževaļski ļoti laipni un apsolīja, ka drīz vien komandēšot viņu uz Usūrijas novadu, kur viņš varēšot organizēt pētījumus šajā plašajā, nepazīstamajā Krievijas impērijas malienā. Nikolajs Mihailo-vičs sāka gatavoties ceļojumam un augām dienām kavējās Ģeogrāfijas biedrības Sibīrijas nodaļas bibliotēkā, lasīdams rokrakstus un grāmatas, kurās varēja smelt ziņas par Usūrijas novadu.

1867. gada maijā Prževaļskis beidzot sagaidīja komandējumu, par kuru bija tik ilgi sapņojis.

Diezin vai kāds cits tā laika ceļotājs savai pirmajai ekspedīcijai bija sagatavojies labāk nekā Prževaļskis. Dodamies uz Usūriju, Nikolajs Mihailovičs zināja visu, kas jau bija izpētīts šajā novadā dažās agrāko gadu ekspedīcijās. Viņš zināja, kurus rajonus vēl neviens nav pētījis, kādi ģeogrāfiski uzdevumi novada izpētē vēl nav atrisināti. Prževaļskim netrūka ne vajadzīgo zināšanu, ne prasmes un spēju, lai izdarītu šos pētījumus un atrisinātu šos uzdevumus. Ceļotājs bija tikpat labi sagatavots arī zooloģijā un botānikā. Palūkojies uz augu, zvēru vai putnu, viņš viegli varēja noteikt, vai tas sastopams arī Eiropas Krievijā vai pieder vienīgi pie Austrumsibīrijas augu un dzīvnieku valsts un vai to jau pieminējuši pētnieki, kas apceļojuši Usūriju pirms viņa. Turklāt Nikolajs Mihailovičs bija pieredzējis mednieks, teicami prata preparēt zvērus un putnus un žāvēt augus herbārijam.

Tomēr daudzo darbu veikšanai ceļotājam bija vajadzīgs palīgs. Savā autobiogrāfijā Prževaļskis stāsta: «Tad nejauši pie manis štābā iegriezās Jagunovs, kurš tikko bija iestājies topogrāfos. Mēs sākām runāties. Jagunovs man tā iepatikās, ka es uzaicināju viņu braukt kopā ar mani uz Usūriju, un viņš piekrita.»

Prževaļskis ar Jagunovu iepazinās gluži nejauši, tomēr nevis nejauši izraudzījās viņu par savu ceļabiedru.

Vēlāk Prževaļskis ne vienu reizi vien runāja par īpašībām, kādas tieši nepieciešamas ekspedīcijas dalībniekiem. «Var dot padomu palīgu izvēlē nebūt nedzīties vienīgi pēc viņu speciālajām zināšanām, bet gan pievērst arī lielu uzmanību cilvēka morālajām īpašībām; turklāt izraudzīties jaunus, spēcīgus un enerģiskus cilvēkus.» «Būtu vēlams, lai jauneklis brauktu, sekodams savas sirds aicinājumam, nevis naudas dēļ.»

Sešpadsmit gadu vecais Jagunovs, nabadzīgas trim-dinieces zemnieces dēls, spēcīgs, talantīgs un čakls jauneklis, kuru sevišķi stipri valdzināja doma doties tālos klejojumos, bija tieši tāds Prževaļskim nepieciešams ceļabiedrs.

Nikolajs Mihailovičs sāka apmācīt Jagunovu dzīvnieku preparēšanā un augu žāvēšanā.

Par ekspedīcijas piederumiem nevajadzēja sevišķi daudz raizēties: termometrs, kompass, maršruta kartes un vēl četri pudi skrošu — un viss jau bija sagatavots aizbraukšanai.

1867. gada 23. maijā Nikolajs Mihailovičs rakstīja uz Varšavu savam draugam Fatejevam: «Pēc trim dienām es došos uz Amūru, no turienes uz Usūri upi, Hankas ezeru un uz Lielā okeāna krastiem, uz Korejas robežām ... Jā! Man uzsmaidījusi apskaužama laime un uzticēts grūts pienākums — izpētīt apgabalus, kuru lielākajā daļā vēl nav spēris savu kāju izglītots eiropietis. Vajadzēs cītīgi pastrādāt, vēl jo vairāk tāpēc, ka tas būs mans pirmais mēģinājums parādīt, ko spēju zinātnes laukā.»

Pirms aizbraukšanas no Irkutskas Prževaļskis apsolīja draugiem: «Usūrijā sastapšu tīģeri un katrā ziņā lūkošu to nomedīt, varbūt man izdosies to nošaut.»

26. maijā Nikolajs Mihailovičs un viņa jaunais pavadonis Jagunovs jau atradās ceļā.

«Ikvienam cilvēkam ir mīļa un neaizmirstama tā diena,» Prževaļskis vēlāk rakstīja savā grāmatā, «kad piepildās viņa sapņi, kad pēc ilgiem kavēkļiem viņš beidzot redz, ka sasniedzis sen kārotu mērķi.

Tāda neaizmirstama diena man bija 1867. gada 26. maijs, kad, saņēmis komandējumu uz Usūrijas novadu un uz ātru roku salūkojis visu nepieciešamo gaidāmajam ceļojumam, es izbraucu no Irkutskas pa ceļu, kas ved uz Baikāla ezeru un tālāk pāri visam Aiz-baikāla apgabalam uz Amūru.»

Priekšniecības uzdevumā Prževaļskim vajadzēja savākt ziņas par mandžūriem un korejiešiem, kuri mita Usūrijas novadā, un par ceļiem, kuri veda uz Mandžū-rijas un Korejas robežām.

Pats Prževaļskis izvirzīja mērķi — izpētīt Usūrijas novada virsmas uzbūvi, klimatu, augu un dzīvnieku valsti, iepazīties ar iedzīvotāju dzīves veidu un iztikas avotiem.

«Tātad uz maniem pleciem gūlās divas nastas,» raksta Prževaļskis.

UZ AUGŠU PA USŪRI UPI ’

Jaunā ceļotāja un zinātnieka skatienam pavērās krāšņie, daudzveidīgie Usūrijas meži, kur līdzās kā brāļi aug silto un auksto zemju koki un krūmi. Jo sevišķi viņu pārsteidza meža vīnstīgu apvītās egles, korķa koki un valrieksti, kuri kuploja līdzās ciedru priedei vai dižeglei, un lāča vai sabuļa pēdas līdzās tīģera pēdām.

Prževaļskis brauca laivā uz augšu pa Usūri upi. Laivu viņš bija nopircis Habarovkas ciematā, bet airētājus mainīja katrā staņicā.[6] [7] Kamēr laiva, cīnīdamās ar spēcīgo straumi, lēnītiņām virzījās uz priekšu, Prževaļskis un Jagunovs gāja pa krastu, vākdami augus un šaudami pa ceļam pagadījušos putnus. Nonākuši staņicā, ceļotāji žāvēja savāktos augus, kā arī preparēja un izbāza putnus. Prževaļskis izdarīja ierakstus ceļojuma dienasgrāmatā.

Kazaki nesaprata Prževaļska nodarbību mērķi, taču visai brīnījās par to, cik čakls ir «kungs» virsnieka

tērpā. Kādu reizi vecs, sirms kazaks, redzēdams, ka Nikolajs Mihailovičs vēlā vakara stundā nav gājis pie miera un žāvē augus, nopūtās un līdzjūtīgi pateica:

— Ai, cara dienests, cara dienests, cik daudz raižu tas sagādā arī lielkungiem!

Prževaļskis un Jagunovs cēlās jau mazā gaismiņā un, žigli padzēruši tēju, devās ceļā. Ja pagadījās rāms, kluss rīts, Usūri ūdeņi bija gludi kā spogulis. Tomēr Nikolaja Mihailoviča vērīgais skatiens pamanīja, ka šur tur pašļakstinās zivs, uz mirkli saviļņojot ūdens virsmu.

Ceļotājs alkatīgi vēroja mežus un ūdeņus, un nekas nepaslīdēja garām viņa vērīgajām acīm. Viņš redzēja, ka nemierīgie zīriņi šaudās virs upes, bieži mezdamies ūdenī, lai sagrābtu sudrabotu zivi, kā pelēkie gārņi gausi un svinīgi soļo pa krastu, kā sīkās upes tilbītes žigli skraidelē pa smilšu sērēm. Viņš klausījās, kā salās bez mitas žadzina žagatas. Tur jau ienākušās ievogas — šo putnu iecienīts gardums. Bet augstu gaisā trauc liela svīre, gan uzšaudamās līdz mākoņiem, tā ka Nikolajs Mihailovičs vairs nespēj saskatīt straujo putnu, gan, noplaiksnīdamās kā zibens, metas lejup, lai pie ūdens līmeņa satvertu kādu taureni.

Laiva iepeld šaurā attekā, kuras krastos kuplo zaļš kārklu biezoknis. Uz gara, sausa zara, kas liecas pāri ūdenim, sastindzis kā akmenī kalts, sēž zilganais zivju dzenis, uzglūnēdams sīkajām zivtiņām, bet, cilvēku izbiedēts, steigšus aizlido .. .

Saule cēlās aizvien augstāk, karstums pieņēmās, un putnu balsis apklusa. Virs Usūrijas pļavu garās zāles sāka lidināties neskaitāmi odi, knišļi un dunduri. Uzmācīgie smūdži apsēda ceļotājus. Viņi nevarēja pat uz īsu brītiņu apsēsties pļavā, ja nesakāra dūmu ugunskuru.

Svelmaino dienu nomainīja dzestrs vakars. Pienāca laiks rīkoties uz atpūtu, lai izžāvētu savāktos augus, sagatavotu putnu izbāzeņus un atzīmētu dienasgrāmatā visu ceļā redzēto un piedzīvoto. Ja līdz staņicai vēl bija tālu, tad, izraudzījies laukumiņu sausā, smilšainā krastā, Prževaļskis pavēlēja kazakiem sagatavot visu pārnakšņošanai.

Kazaki žigli iekārtoja nometni un sakūra ugunskuru. Prževaļskis un Jagunovs ķērās pie saviem darbiem bet pa to laiku kazaki uzvārīja tēju un pagatavoja vienkāršas vakariņas.

Saule norietēja, un drīz sabiezēja krēsla. Uznākušajā tumsā kā zvaigznītes iemirdzējās spīdoši kukaiņi. Drīz vien nekas vairs nebija saskatāms, varēja tikai klausīties, un Nikolajs Mihailovičs alkatīgi tvēra ikvienu naksnīgo skaņu. Kaut kur netālu vienmērīgi brēca Japānas vakarlēpis. No purva puses skanēja bungu trilleriem līdzīgais ūdensvistiņas kliedziens un niedru ķauķa skaļā svilpošana.

Pamazām visas balsis apklusa un iestājās pilnīgs klusums — tikai paretam upē palēcās zivs un noplunkšķēja ūdens vai iebrēcās kāds nakts putns.

Apdarījuši savus darbus — dažreiz tikai vēlā naktī, ceļotāji apgūlās pie ugunskura un drīz aizmiga ciešā miegā. Agrā rītā dzestrums tos uzmodināja un spieda steigties tālāk.

Uz priekšu! Ceļotājam paveras plaša, nepazīstama pasaule. Šī pasaule gaida viņa vērīgo skatienu, viņa aso prātu. Cik svarīgi ir izdarīt novērojumus! Cik svarīgi ir savākt un izžāvēt augus, šaut putnus un sagatavot izbāzeņus! Cik svarīgi ir izstaigāt un apbraukāt šo novadu, celties pāri upēm un ezeriem! Uz priekšu!

Un ceļotājs, lauzdamies cauri meža biezoknim, krēslainajā rītausmā soļo uz priekšu pa mežonīgo Usūri krastu.

AUSTRUMU MALIENAS

SENIE IEDZĪVOTĀJI UN IECEĻOTĀJI

Pētījot Usūri krastus, Prževaļskis iepazinās ar šā novada seno iedzīvotāju goldu (nanajiešu) dzīvi un paražām. Nikolajs Mihailovičs interesējās par visu — gan par viņu mājokļiem, gan par medībām un zveju.

Prževaļskis bieži iegriezās nanajiešu dūmainajās māla būdās — fanzās. Viņš uzmanīgi vēroja nanajiešu omoročus — garas, šauras, apbrīnojami vieglas, no

bērza tāss darinātas laivas, kas žigli slīdēja pa upi un paklausīja pat vismazākajam aira vēzienam. Tur nana-jietis omoročā, ar žebērkli rokās izbraucis zvejot zivis. Pamanījis kādu lielu zivi, nanajietis atvēzējas un triec ūdenī žebērkli. Dzelzs trijzaris dziļi iecērtas zivs miesās. Mezdamās projām, zivs norauj trijzari no kāta. Tomēr trijzaris piestiprināts pie kāta garā auklā, un loms nekur projām netiek.

Prževaļskis novēroja arī meža kazu medības. Tāpat kā zveja, tās deva nanajiešiem iztiku. Tur, kur kazu bars parasti peld pāri upei, nanajieši veselām ģimenēm — kopā ar sievām un bērniem — paslēpās krūmos un gaidīja, kamēr dzīvnieki iebrien ūdenī.

Ar šķēpu rokā nanajieši traucās pie peldošajām kazām un nogalināja dzīvniekus ar vienu vienīgu triecienu. Nanajiešu sievas un bērni peldus steidzās pie medījuma un vilka to sev līdzi uz krastu. Izkāpuši krastā, mednieki nogalinātajām kazām novilka ādu, bet gaļu sagrieza gabalos un žāvēja to saulē . ..

Pēc trim mēnešiem, kopš Prževaļskis atstāja Irkut-sku, jaunais ceļotājs bija pārvērties līdz nepazīšanai. «Ja jūs mani tagad redzētu,» Nikolajs Mihailovičs rakstīja savam draugam, «tad laikam gan nepazītu, tāpēc ka jau gandrīz divus mēnešus dzīvoju pa mežiem; bārda izaugusi veršoku gara, bet drēbes tā noplīsušas, ka droši vien tās nevilktu mugurā pat beidzamais nabags.»

Pa Usūri upi un tās pieteku Sungaču Prževaļskis laivā sasniedza Hankas ezera plašos ūdeņus un drīz vien ezera pretējā krastā, rietumos, ieraudzīja mājas, tīrumus un sakņu dārzus, kas piederēja zemniekiem — ieceļotājiem no Eiropas guberņām.

Zemes trūkuma un nabadzības mākti, šie zemnieki bija pametuši dzimto pusi un devušies uz austrumiem, kur zemes bija tiku tikām — katrs varēja ņemt, cik gribēja. Cara valdība, vēlēdamās nometināt kolonistus tālajā Usūrijas novadā un tā nostiprināt savas pozīcijas Tālajos Austrumos, izsniedza pārceļotājiem aizdevumu — naudu un pārtiku. Kolonistu pārceļošana uz austrumiem ilga divus un pat trīs gadus, pa ceļam viņi nereti pazaudēja lopus, pajūgus un visu iedzīvi. Galu galā viņi pavisam novārguši un izputināti nonāca jaunajā

dzīves vietā. Turklāt kā cilpa kaklu žņaudza parāds cara valdībai.

Tomēr Nikolajs Mihailovičs ar prieku vēroja, ka krievu zemnieka izturība un čaklums pārvar visas likstas un postu. Neatlaidīgā, sīkstā darbā pārceļotāji bija izveidojuši cilvēku kultūras saliņas milzīgajā mežu un purvu jūrā. Kad Prževaļskis apmeklēja Hankas ezera rietumu krastu, tur jau bija nodibinātas trīs krievu apmetnes: Turijrogas, Troickas un Astrahanskas ciemati. Tīrumi deva bagātīgu ražu. Sakņu dārzos brieda arbūzi un melones. Pļavās ganījās aitas un vērši. Zvejnieki vienā tīkla metienā izvilka pa desmit pudu dažādu zivju. Svētdienās un svētkos pēc pusdienām uzposušies puiši un meitenes pastaigājās pa ciemata ielu vai arī sēdēja uz paviļām pie savām mājām. Zemnieki vairs nemaz neskuma pēc dzimtajām vietām, ko bija pametuši uz visiem laikiem.

«Tiesa gan, sākumā, sevišķi pa ceļam, bija mazliet skumji,» viņi stāstīja Prževaļskim. «Ko tur runāt? Zemes maz, nekur apgriezties, bet šeit — paraugies, kāds plašums: dzīvo, kur gribi, kop zemi, kur patīk, meža arī tiku tikām. Milzum daudz zivju un visādu zvēru. Ko vēl vairāk? Dievs dos, iedzīvosimies, pieņemsimies spēkā, visa kā būs gana, un tā mēs arī šeit uzcelsim Krieviju!»

Prževaļskis Hankas ezera krastos aizvadīja visu augustu — vāca augus un gāja medībās, nokļūdams tādās vietās, kur pirms ceļotāja vēl nebija spēris savu kāju neviens eiropietis. Ar šauteni rokās viņš stundām ilgi sēdēja slēpnī uz smilšu sēkļiem un novēroja putnus, kas vēl nekad nebija redzējuši cilvēku.

Prževaļskis noskatījās, kā dažu soļu attālumā no viņa paslēptuves, nenojaušot mednieka klātbūtni, zvejo smagnējais zivju ērglis, kā putns līdzīgi akmenim metas ūdenī, uzsitot gaisā šļakatu strūklas. Ceļotājs vēroja, kā krastā no ūdens izlien bruņurupucis un, piesardzīgi palūkojies visapkārt, aizrāpo pa smiltīm, kā vārnas plosa krastā izskalotu zivi.

Šīs dzīres ar savām asajām acīm pamanījis augstu debesīs riņķojošais jūras ērglis. Mezdams lielus lokus, viņš laižas lejup no mākoņu augstumiem un, atņēmis vārnām viņu laupījumu, steidzas mieloties pats. Vārnas, sasēdušās visapkārt, ķērc, neuzdrošinādamās tuvoties jūras ērglim, un tikai paretam slepus pakampj kādu mazu gabaliņu.

Prževaļskis visu to vēroja no savas paslēptuves un beidzot atcerējās, ka viņam taču ir šautene, notēmēja un izšāva. Vienā mirklī visus pārņēma panika: pīles iebrēcās un pacēlās spārnos, upes tilbītes, pīkstēdamas un svilpdamas visādos toņos, aizlidoja, bet bruņurupucis iemetās ūdenī. Un tikai jūras ērglis viens pats, trāpīgā šāviena ķerts, spārnus kuldams, spārdījās uz smilšu sēres .. .

Nepazīstama, sveša zeme un tās mežonīgajos plašumos — vientuļš mednieks. Prževaļskis klejoja Piejūras novadā pirms kādiem simt gadiem, tur, kur tagad izauguši daudzi kolhozi, rajonu centri un lielas pilsētas, tur, kur tagad ierīkoti dzelzceļi un šosejas. Turpretim toreiz visā Krievijā gandrīz neviens vēl nezināja pat šā novada ģeogrāfiskos nosaukumus.

PIRMO REIZI SVEŠĀ ZEMĒ

Septembra sākumā Prževaļskis devās tālāk uz dienvidiem. Koku lapas jau bija nodzeltējušas, un svīres, kā arī bezdelīgas lielos baros nemitīgi traucās uz dienvidiem, kad viņš ieradās Novgorodas ostā Klusā okeāna krastā, netālu no Korejas robežas.

Glābdamies no vana (feodāļa, valdnieka) un viņa ierēdņu nežēlīgās patvaļas, daudzi korejieši bija pametuši savas fanzas, nakts tumsā pārcēlušies pāri Tu-mangu upei, kas šķīra Koreju no Krievijas, un meklējuši patvērumu Novgorodas ostas apkaimē.

Prževaļskis šeit jau atrada trīs lielus korejiešu pār-ceļotāju ciematus. «Pakalpīgums, pieklājība un darba mīlestība, cik varēja vērot, ir raksturīgas korejiešu iezīmes,» Prževaļskis raksta.

Nikolajs Mihailovičs vēlējās iepazīties ar korejiešu dzīves veidu un paražām arī viņu dzimtajā zemē. Turklāt viņam bija dots uzdevums — izpētīt ceļus, kas ved

uz Korejas robežu. Ceļotājs nolēma apmeklēt Korejas pilsētu Kigenpu netālu no robežas korejiešu pusē.

Kādā oktobra rītā, paņēmis laivu ar trim airētājiem un tulku, Prževaļskis no krievu robežsargu posteņa devās pa upi uz augšu.

Un tad, pirmo reizi mūžā atstājis dzimteni, ceļotājs izkāpa svešas zemes krastā. Liels bars korejiešu, tērpušies baltos virsvalkos, melnām platmalēm galvā, cieši ielenca krievus un aplūkoja viņus ar neslēptu ziņkāri.

Izklīdinājuši ļaužu drūzmu, Prževaļskim tuvojās vairāki policisti un pieprasīja, lai viņš un viņa pavadoņi griežoties atpakaļ. Prževaļskis ar tulka palīdzību paskaidroja, ka viņš vēloties tikties ar pilsētas priekšnieku. Korejiešu kārtības sargi kategoriski noraidīja šo ceļotāja lūgumu, bet tad Prževaļskis paziņoja, ka viņš nebraukšot projām, iekām nebūšot saticis priekšnieku. Korejieši apvaicājās, vai krievu virsniekam vismaz esot kāds viņu priekšniekam adresēts papīrs, jo bez šāda dokumenta priekšnieku nekādā ziņā nedrīkstot apmeklēt.

Prževaļskis iebāza roku kabatā un nesatricināmā mierā pasniedza korejietim . .. ceļazīmi pasta zirgu lietošanai — Irkutskas ģenerālgubernatora kancelejas priekšrakstu staņicu atamaniem un pasta staciju priekšniekiem apgādāt štāba kapteini Prževaļski ar pasta zirgiem! Uz ceļazīmes stāvēja liels sarkans zīmogs.

Paņēmis dokumentu, korejiešu kārtības sargs godbijīgi aplūkoja zīmogu, bet, iēraudzījis nepazīstama alfabēta burtus, šaubīdamies apvaicājās — kāpēc papīrs neesot uzrakstīts korejiešu valodā? Prževaļskis uz to atbildēja, ka Novgorodas ostā neesot bijis tulka, kurš varētu uzrakstīt tādu dokumentu.

Neatradis pret šo argumentu nekādus iebildumus, korejietis galu galā devās ar ziņojumu pie priekšnieka, bet krievus aizveda uz īpašu māju, kas bija paredzēta ārzemnieku uzņemšanai. Mājai bija tikai trīs sienas, ko sedza nojume.

Pēc dažām minūtēm parādījās pats priekšnieks. Četri nesēji dziedādami nesa viņu ar tīģera ādu pārklātā koka krēslā. Tas bija korejiešu kapteinis. Uzkāpuši uz mājas kāpnēm, nesēji nolaida krēslu uz grīdas, kaptei-

nis piecēlās un, paspēris dažus soļus uz Prževaļska pusi, uzaicināja viņu apsēsties uz tīģera ādas.

Korejiešu priekšnieks bija tērpies baltā virsvalkā ar platām piedurknēm, baltās biksēs, galvā viņam bija melna cepure ar platām malām un smailu virsu. Kapteini sauca par Juņ Habu.

Tālākajās sarunās noskaidrojās, ka Juņ Habs interesējas par ģeogrāfiju. Viņš pavēlēja atnest Korejā izdotu ģeogrāfijas atlantu un sāka demonstrēt savas zināšanas, nosaucot pasaules daļas, dažādas valstis un pilsētas.

Prževaļskis ziņkārīgi aplūkoja atlantu. Kartes, pēc viņa vārdiem, bijušas «pavisam prasti nostrādātas», ar daudzām rupjām kļūdām.

Nonācis līdz Krievijai, Juņ Habs parādīja Urālu kalnus, Pēterburgu un Maskavu. Acīm redzot, vēlēdamies parādīt, ka Krievijas vēsturi viņš zina tikpat labi kā tās ģeogrāfiju, Juņ Habs pagrāba pelnus no poda, kurā viņš aizsmēķēja savu pīpi, uzbēra pelnus uz kartes tai vietā, kur bija atzīmēta Maskava, un sacīja: «Francūži.»

Prževaļskis novirzīja sarunu uz Koreju. Tomēr kapteinis izturējās ļoti piesardzīgi un atbildēja ārkārtīgi izvairīgi. Uz visiem Prževaļska jautājumiem — cik Ki-genpu iedzīvotāju, cik tālu no šejienes līdz Korejas galvaspilsētai, vai Korejā daudz karaspēka? — kapteinis deva vienu vienīgu atbildi: daudz.

Sarunas beigās kapteinis naivi palūdza Prževaļski paziņot Krievijas varas orgāniem, lai tie izdodot visus uz Krievijas teritoriju pārcēlušos korejiešus, — viņš tūliņ likšot tiem visiem nocirst galvu.

Beidzot Prževaļskis paziņoja, ka vēloties doties projām. Juņ Habs piecēlās un pieklājīgi atsveicinājās. Uz atvadām viņš izteica vēlēšanos, lai viesis izšaujot no štucera (tā laika kara šautenes), un pavēlēja uzstādīt mērķi — nelielu dēli simt soļu attālumā.

Prževaļskis izšāva, un lode, izurbusies cauri dēlim, sacēla putekļu mākonīti tālu klajā laukā. Ļaužu pūlis sajūsmā skaļi iekliedzās. «Bet Juņ Habs,» Prževaļskis stāsta, «pasmaidīja un otru reizi klanīdamies atvadījās.»

Ar saviem zaldātiem atgriezies pie laivas, Prževaļ-skis atīrās no Korejas krasta — pirmās svešās zemes, ko viņam gadījās apmeklēt, un devās atpakaļ uz Nov-gorodas ostu, uz Krieviju.

«SOS APVIDUS NE PATS VELNS NEPAZĪST!»

Līdz šim laikam, braukādams laivā pa Usūri, pa Sun-gaču un Suifunu, klaiņādams ar šauteni plecā pa Rankas ezera krastiem, Prževaļskis varēja vērot tikai šauru upes vai ezera piekrastes joslu. «Bet kas gan ir tur, dziļāk nepazīstamajā zemē? Kad es to uzzināšu?» nepacietībā domāja jaunais ceļotājs.

Viņam vajadzēja ielauzties Usūrijas mūžamežos pa sauszemi, pa maz iestaigātām taciņām. Ceļotājs nopirka sešus zirgus, seglus, nastu saiņošanas siksnas, virves un maisus. Prževaļskis ņēma līdzi savu pavadoni Jagunovu un divus zaldātus, kas koptu un uzraudzītu nastu nesējus zirgus, ar kuriem transportēja ekspedīcijas mantas, kā arī dažus pudus sausiņu, maisiņu ar prosu un — galvenais — skrotis, svinu, pulveri un citus medību piederumus.

Medības Prževaļskim palīdzēja ne tikai iepazīties ar šīs zemes dzīvnieku valsti un izveidot zooloģiskas kolekcijas, medības bija arī galvenais iztikas avots visiem ekspedīcijas dalībniekiem. «Kāda pusotra gada laikā, ko aizvadīju tieši ekspedīcijās Usūrijas novadā,» Prževaļskis raksta, «es kopā ar biedriem medībās izšāvu divpadsmit pudus skrošu un svina. Tāds skaitlis visai uzskatāmi liecina par to, cik daudz ir medījumu un kādas ir medības Usūrijas mūžamežos.»

Parasti, piecēlies mazā gaismiņā, Prževaļskis pavēlēja seglot zirgus un noteica maršrutu, pa kādu vajadzēja doties viņa mazajai vienībai. Pats Prževaļskis soļoja pa priekšu saviem ļaudīm. «Lai būtu sagatavots tikties ar kādu ienaidnieku — cilvēku vai zvēru,» viņš stāsta, «es allaž turēju pie rokas ne vien šauteni, bet arī kinžalu un revolveri, un uzticamais draugs — putnu suns aizvien varēja jau iepriekš brīdināt par draudo-

šajām briesmām.» Bieži vien Prževaļskis, aizrāvies ar medībām, aizklīda tālu projām no saviem ceļabiedriem un panāca viņus tikai pārnakšņošanas vietā.

Prževaļski aizvien vilināja vientuļi klaiņojumi meža biezoknī. Tikko manāma taciņa vijās cauri-biezajiem krūmiem un zālei cilvēka garumā. Visa apkaime šķita gluži kā izmirusi. Tikai dubļos vai smiltīs reizēm varēja samanīt mazas, skaidras stirnu pēdas vai tām līdzīgās, tikai daudz lielākās staltbrieža pēdas, bet neveiklā lāča pēdas vai apaļie, skaidri iespiestie tīģera ķetnu nospiedumi ceļotājam lika atcerēties zvērus, kas mīt mežos un upju ielejās.

Pļavās Prževaļska ceļā bieži pagadījās meža kazas. Gulēdamas zālē, kazas pielaida mednieku sev pavisam tuvu klāt un tad pēkšņi trūkās kājās gandrīz pašā nācēja deguna priekšā. Ceļotāja putnu suns daudz reižu noķēra kazlēnus, kas vēl nebija iemācījušies pa īstam skriet.

Ceļodams pa Usūrijas novadu, Prževaļskis daudzas reizes medīja arī lāčus. Pie Sučanas upes lācis, ievainots krūtīs ar pirmo lodi četrdesmit soļu attālumā, satracināts metās virsū medniekam^ Par laimi, otrs šautenes stobrs vēl bija pielādēts. Ātri piespiedis ieroci pie pleca, Prževaļskis nolēma pielaist zvēru cik vien iespējams tuvāk, lai varētu droši trāpīt.

«Šeit jau bija izvirzījies jautājums: būt vai nebūt,» vēlāk savā grāmatā atcerējās Prževaļskis. «Protams, viss notika dažos mirkļos, bet šie mirkļi neizdzisīs no manas atmiņas visu mūžu, un arī pēc daudziem gadiem vēl tikpat skaidri kā tobrīd es atcerēšos šo atņirgto rīkli, asinssarkano mēli un milzīgos zobus. Kad lācis atradās četru soļu attālumā, es nospiedu gaili, un satracinātais zvērs ar sadragātu galvaskausu kā nopļauts sabruka pie manām kājām.»

Bija vajadzīga vīrišķīga pašsavaldīšanās, lai tik aukstasinīgi nogalinātu briesmīgo zvēru!

Lācis, kuru ceļotājam izdevās pieveikt Sučanas krastā, bija vairāk nekā asi (divus metrus) garš un svēra kādus divdesmit pudus (trīssimt divdesmit kilogramus). Zvēra priekšējo ķetnu nagi bija cilvēka pirkstu garumā.

Kādu reizi, kad Prževaļskis bija apmeties uz naktsguļu kādā Dienvidusūrijas ciematā, rītausmā atskrēja zemnieks un pastāstīja, ka visā ciematā esot redzamas svaigas tīģera pēdas. Ātri apģērbies, Prževaļskis izsteidzās pagalmā un patiešām ieraudzīja pie pašiem logiem pazīstamās apaļās pēdas. Tās liecināja, ka tīģeris vairākkārt staigājis apkārt augstajam, stiprajam žogam, aiz kura stāvēja zirgi, ka zvērs šeit pie žoga gulējis un pēc 'tam gājis tālāk. Staigādams no vienas fanzas uz otru, tīģeris galu galā bija pakampis kādu suni un aiznesis savu laupījumu biezajās niedrēs ezera krastā.

Labi aplūkojis savu divstobreni un aizbāzis aiz jostas kinžalu, Prževaļskis kopā ar zaldātu, kurš bija apbruņojies ar pīķi, sāka dzīt tīģerim pēdas. Nogājuši kādus trīssimt soļus pa krasta niedrēm, viņi, kā stāsta Prževaļskis, pēkšņi «uzdūrušies vietai, kur tīģerim labpaticies ieturēt brokastis, notiesājot aizstiepto suni». «Es neviļus apstājos, ieraudzījis asiņaino laukumiņu ... Zvērs kuru katru mirkli varēja mesties mums virsū, un tāpēc, turēdams pirkstu uz šautenes gaiļa un līdz pēdējai iespējai sasprindzinājis redzi un dzirdi, es kopā ar zaldātu piesardzīgi un klusītiņām lavījos uz priekšu.»

Tomēr tīģera biezoknī vairs nebija. Drīz vien pēdas rādīja, ka plēsoņa atstājis niedres un aizgājis kalnos. Mednieki sekoja viņam pa pēdām un kādas trīs reizes atrada vietu, kur zvērs bija atpūties pietupdamies vai gulēdams. Pēkšņi nelielā paugurā, soļus trīssimt atstatu, krūmos kaut kas pazibēja.

Tas bija tīģeris, tomēr — par nožēlošanu — Prže-vaļskim nebija lemts izpildīt solījumu, ko viņš tika devis pirms izbraukšanas no Irkutskas: viņš tīģeri nenošāva. Paēdušais zvērs nepavisam nebija noskaņots kareivīgi. Pamanījis tuvojamies cilvēkus, viņš turēja par labāku lasīties projām, kamēr vēl āda vesela. «Divkāršojuši tempu,» Prževaļskis stāsta, «mēs veltīgi dzināmies viņam pakaļ: zvērs atradās tālu priekšā, turklāt skrēja diezgan ātri, tā ka mēs viņu vairs neredzējām ...»

Ejot medībās, izdarot novērojumus un rakstot sīkas piezīmes par visu redzēto, klejojumos ātri pagāja die-

nas un mēneši. Vasaru nomainīja rudens un rudeni — ziema, bet ceļotāju dienas režīms nemainījās.

Mazā ekspedīcijas vienība joprojām dienu pēc dienas veica garus pārgājienus. Parasti stundu vai pusotras stundas pirms saules rieta nogurums un izsalkums atgādināja ceļotājiem, ka pienācis laiks atpūsties. Prževaļskis tad sāka apskatīties, vai netālu no takas neatradīs pārnakšņošanai ērtu vietu, kur būtu pie rokas gan malka, gan ūdens un kur varētu ganīt zirgus.

Ja tādu ērtu vietu gadījās atrast neilgi pirms saules rieta, kad visi ilgojās pēc atpūtas un ugunskura siltuma, tā likās sevišķi vilinoša. Tomēr Nikolajs Mihai-lovičs aizvien augstu vērtēja katru stundu. Līdz tumsas uznākšanai vēl varēja noiet dažas verstis, izdarīt jaunus novērojumus. Un Prževaļskis, kopš agras jaunības pieradis nerēķināties ar nogurumu, soļoja tālāk.

Viņa pavadonis Jagunovs parasti sāka kurnēt: «Vajag apstāties, mēs šodien jau tā esam daudz nostaigājuši, bet tev vajag vēl vairāk un vairāk. Citas tādas vietas vairs nebūs, paskaties, cik šeit ir labi!»

Prževaļskis visbiežāk likās nedzirdam tādas runas. Nogurušie zaldāti soļoja, nokāruši galvu. Bet kāds brīnumains spēks piemita Nikolaja Mihailoviča vārdiem: «Tūlīt apstāsimies pārnakšņot!» Visi vienā mirklī kļuva mundri. Pat zirgi sāka soļot žiglāk, ieraudzījuši ugunskuru, ko jau bija sakūris uz priekšu aizgājušais Jagunovs.

Nonākuši pārnakšņošanas vietā, ceļotāji noņēma zirgiem nastas un piesēja viņus pie kokiem, lai ļautu dzīvniekiem atdzist, un tikai tad tos padzirdīja. Kamēr vēl bija kaut cik gaišs, vīri sacirta un sanesa malku ugunskuram. Malkas vajadzēja daudz — uguni nācās uzturēt visu nakti līdz pat rītam. «Citādi nav iespējams kaut uz īsu laiciņu aizmigt aiz saltuma,» Prževaļskis rakstīja. «Pa to laiku es devos ar kinžalu sagriezt zarus vai sausu zāli, lai vismaz nevajadzētu sēdēt sniegā.» Zaldāti vārīja presēto tēju un cepa uz iesmiem uzdurtas plānas šķēles kazas vai brieža gaļas.

Ceļotājs salūkoja dienasgrāmatu un, pie ugunskura atkausējis sasalušo tinti, sēdās rakstīt piezīmes par visiem novērojumiem un dienas notikumiem. Zaldāti

palaida zirgus ganībās. Pēc pāris stundām Prževaļskis pabeidza ierakstus dienasgrāmatā, un visi ekspedīcijas locekļi kopā ieturēja vakariņas. Paklājuši apakšā pēc iespējas vairāk zāles un apsegušies ar zvērādām, ceļotāji aizmiga. «Neraugoties uz nogurumu,» Prževaļskis rakstīja, «gulēšana nepavisam nav mierīga, tāpēc ka no ugunskuram pretējās puses sals stipri velk pie sāniem un spiež nemitīgi grozīties.»

Bet stundas divas pirms rītausmas zaldāti jau bija piecēlušies, savākuši zirgus un padevuši tiem auzas vai miežus, kā arī pataisījuši brokastis. Brokasiošanu beidza, kad vēl tikko sāka svīst gaisma. Prževaļskis deva pavēli seglot zirgus un pats aizsoļoja pa priekšu . . .

Jauno — 1868. gadu viņš sagaidīja mežonīgos taigas biezokņos, dziļos sniegos.

«Daudzās vietās Eiropā,» ceļotājs rakstīja dienasgrāmatā, «šodien atceras mani, un laikam gan, pat zīlējot ar visdrošākajiem paņēmieniem, neviens nepateiks, kur es patlaban atrodos. Šos apvidus, kur esmu ieklīdis, laikam gan nepazīst ne pats velns!»

7. janvārī ceļotāji sasniedza Buses staņicu, kas atradās piecdesmit piecu kilometru attālumā no Bankas ezera ziemeļu krasta. Šajā staņicā Prževaļskis pabeidza savu ziemas gājienu, pa mazām taciņām nosoļojis 1100 kilometru.

medību pavasaris

Februāra vidū Nikolajs Mihailovičs devās uz Han-kas ezeru. Šeit viņš nodzīvoja visu pavasari.

Prževaļskis jutās patiešām laimīgs, redzot to, ko līdz šim laikam vēl nebija novērojis neviens dabzinātnieks. Hankas krastā, paslēpies uz gaidi biezajos vilku kārklos, viņš stundām ilgi vēroja Japānas dzērvju pavasara mīlas rotaļas.

Dzērvju dejas pie Hankas ezera

Pret vakaru vairāki pāri dzērvju sapulcējās sausā norā purva vidū. Mazliet paklaigājušas, dzērves sarindojās lokā, atstājot tā iekšpusē brīvu laukumu dejām. Vidū iznāca viena vai divas dzērves, lēkāja, locīja kaklu, pietupēs un lēca augstu gaisā, vēcināja spārnus un visvisādi centās parādīt savu veiklību un mākslu. Pārējās dzērves pa to laiku noraudzījās dejotājos. Pēc tam skatītāji un nogurušie dejotāji mainījās vietām. Dejas turpinājās līdz krietnai tumsai. Tad beidzot dejotāji, korī iebrēkušies, aizlidoja kur kurais.

Rubeņu rubināšana agrās rīta stundās, pāri lidojošo dzērvju skaļie kliedzieni krēslā pirms rītausmas, pīļu pēkšķēšana, zosu gāgāšana, lielo jūras kraukļu gārdzošie brēcieni, putniem augu dienu noņemoties ar zivju zveju, cīruļu dziesma pirms saules rieta — visas šīs balsis, visa šī skanīgā, brīvā pavasara dzīve Nikolaja Mihailoviča dvēselē izraisīja laimes pilnu satraukumu, kādu nespēja sniegt pat visbrīnišķīgākā mūzika.

Atnāca aprīlis. Pīles, zosis un gulbji traucās pāri ezeram aizvien biežāk, aizvien lielākos baros. Skaidrā laikā, it īpaši agrās rīta stundās, putni turējās augstu, lielāko tiesu skrotīm neaizsniedzamā attālumā. Toties vakaros un apmākušās dienās pīles, zosis un pat gulbji lidoja ļoti zemu, gandrīz vai spārniem skardami zemi. Tas bija labākais laiks medībām.

Paņēmis līdzi kādas simt patronas, Nikolajs Mihai-lovičs piekrastes vilku kārklos no žagariem vai sausas zāles sakrāva slēpni un tajā paslēpās uz gaidi.

Sākās putnu lidojums. Bars pēc bara traucās gan pa labi, gan pa kreisi, gan augstu pāri galvai.

Putni lidojumā nemitīgi kliedza, ikviens savā balsī: krekšķināja meža pīles, melodiski iepēkšķējās garkaklis, skaļi svilpa baltvēderis, aizsmacis pīkstēja krūklis, gāgāja lielie zostēviņi. Kā stāsta Prževaļskis, paretam atskanējis «vienmuļais, skumjais paugurknābja gulbja kliedziens vai viņa ciltsbrāļa ziemeļu gulbja skaļā, dziedošā balss, kuru klausoties neviļus aizmirstas visa apkārtne».

Pielādējis šauteni, aizturējis elpu, Prževaļskis satraukts gaidīja. Putnu bars tuvojās. Putns, kurš pirmais pamanījis mednieku, ar skaļu kliedzienu brīdināja savus biedrus par draudošajām briesmām. Taču viens pēc otra norībēja divi šāvieni, un nošautie putni kā akmens smagnēji krita lejup. Putnu bars pasviedās uz augšu un, nerimstošiem trauksmes brēcieniem skanot, traucās tālāk. Suns steidzās atnest medījumu, bet mednieks aši pielādēja šauteni, lai nepalaistu garām no jauna lidojošos putnu barus.

Šāvienu dārdi nepavisam nesatrauca citus putnus. Pēc dažām minūtēm no jauna atlidoja pīles vai zosis un no jauna rībēja šāvieni.

Tā Nikolajs Mihailovičs nostāvēja savā paslēptuvē pa trim vai četrām stundām. Saule norietēja, sabiezēja krēsla, bet putni lidoja un lidoja. Beidzot tos vairs nevarēja saskatīt, un tikai pēc spārnu švīkstiem un brēcieniem varēja noskārst, kādi putni aiztrauc pār galvu . ..

Pavasaris pie Hankas ezera uz visiem laikiem iespiedās Prževaļska atmiņā kā pats laimīgākais ceļojuma posms. Pēc pusgada, atcerēdamies Hankas ezeru, viņš sajūsmā rakstīja krusttēvam Pāvelam Aleksejevičam, savam pirmajam medību mākslas skolotājam:

«Šeit ir tik daudz putnu sugu, ka to pat sapņos nevar nosapņot. Kādu tik te nav pīļu un citu putnu! Daži ir tik skaisti, ka diezin vai tos pat varētu attēlot gleznās. Man tagad jau ir 210 šo putnu izbāzeņu . . . Man ir dzērve, viscaur balta, tikai puse spārnu melna; šīs dzērves spārnu vēziens ir 8 pēdas (2,5 m) plats. Pie Hankas ezera vēl ir tilbīte krietnas zoss lielumā un visa brīnišķīgā iesārtā krāsā; ir vālodze baloža lielumā, koši

dzeltenā krāsā, bet svilpo gan varen skaļi! Ir gārnis, balts kā sniegs, melni stārķi un daudz, daudz citu retumu kā starp dzīvniekiem, tā arī starp augiem. No pēdējiem jo sevišķi ievērojama ir milzīga (cepures lielumā) ūdensroze (lotoss, nelumbija), Gvajānas Viktorijas radiniece, visa sarkana un lieliski smaržo!»

ARDIEVU, USURIJA!

1868. gada vasarā Nikolajam Mihailovičam vajadzēja pārtraukt ceļojumu un zinātnisko darbu. Ģeogrāfs un dabzinātnieks atdeva vietu virsniekam. Visu vasaru Prževaļskis piedalījās militārās operācijās pret bruņotu hunhuzu (ķīniešu laupītāju) bandu, kas bija ielauzusies Piejūras apgabalā, nodedzinājusi trīs mūsu ciematus un divus posteņus. Hunhuzi slepkavoja mierīgos iedzīvotājus. Par sekmīgu piedalīšanos kaujas operācijās Nikolaju Mihailoviču ieteica paaugstināšanai par kapteini. Pēc tam viņu iecēla par Piejūras apgabala karaspēka štāba vecāko adjutantu, un viņam visa ziema bija jāaizvada Nikolajevskā pie Amūras.

Ne Nikolajevskas garnizona virsniekiem, ne turienes ierēdņiem un tirgotājiem nebija nekādu citu interešu kā vien degvīns un kāršu spēle. Pie kāršu galda Nikolajevskas tirgoņi vienā vakarā paspēlēja un vinnēja tūkstošiem rubļu.

Nikolajs Mihailovičs ļoti labi saprata, no kurienes nākuši šie tūkstoši. Vēlāk savā grāmatā par Usūrijas novadu viņš rakstīja: «Usūrijas tirdzniecība, ar ko nodarbojas tikai dažādi afēristi un spekulanti, kuri atbraukuši uz šejieni ar dažiem desmit rubļiem, cerēdami dažos gados saraust desmitiem tūkstošus, tātad galvenokārt balstās uz iedzīvotāju ekspluatāciju, uz prasmi «zvejot duļķainā ūdenī».»

«Tiklab no Krievijas,» Prževaļskis rakstīja, «kā arī no ārzemēm cenšas atgādāt uz šejieni un šeit pārdot pēdējo draņķi, no kā mājās nevar tikt vaļā. Turklāt arī cenas ir nesamērīgi augstas . .. Irkutskā un Nikolajevskā cenas visam ir vismaz divreiz lielākas.»

Tā tika sarausti tie tūkstoši, kurus paspēlēja un vinnēja garajos ziemas vakaros.

Nikolajevska uz Nikolaju Mihailoviču atstāja nomācošu iespaidu. Ziemā dziļie sniegi šeit neļāva pat iziet medībās.

«Degvīns un kārtis, kārtis un degvīns — tā ir šejienes sabiedrības devīze,» Prževaļskis rakstīja. «Tāpat kā virs Dantes elles vārtiem rēgojās uzraksts: «Visi, kas šeit iegājuši, atmetiet jebkuras cerības,» — tā šos vārdus varētu ierakstīt savā dienasgrāmatā ikviens oficieris un ierēdnis, kas brauc šurp uz dienestu ... Ikviena oficiera un ierēdņa morālā bojā eja šeit ir neizbēgama, kaut arī viņš no sākta gala būtu pats labākais cilvēks pasaulē. Viņam jāizvēlas viens no diviem: vai nu jāiet pa kopējām sliedēm, tas ir, jākļūst tādam pašam kā visi citi šejienieši (par dzērāju, neģēli utt.), vai arī jānostājas vienam pašam pret visu šo bandu. Patiešām, ir gadījušies arī pēdējā veida piemēri, taču šie cilvēki parasti ņēmuši vai nu bēdīgu galu, jo tāds cilvēks parasti pēc gada vai pēc pāris gadiem pats pa-mazītiņām tiek ievilkts kopējā straumē, vai arī kļūst ārkārtīgi žultains, viegli saniknojams un beidzot sajūk prātā, vai, ja tas ir bijis patiešām stingrs, godīgs raksturs, beidz dzīvi pašnāvībā. Nedomājiet, ka tas ir pārspīlējums vai izdomājums; es varu jums minēt simtiem faktu.»

Prževaļskis bija neparasti stingrs, dzīvespriecīgs un mērķtiecīgs cilvēks. Viņš neizdarīja pašnāvību, nesajuka prātā un nepiedzīvoja morālu bojā eju. Prževaļskis palika pats sev uzticīgs. No dienesta brīvajā laikā viņš apstrādāja savāktās kolekcijas un rakstīja piezīmes par savu ceļojumu.

Beidzot 1869. gada februāra sākumā Prževaļskis saņēma atļauju atgriezties pie saviem pētījumiem.

Pirms izbraukšanas no Nikolajevskas Prževaļskis nosūtīja Ģeogrāfijas biedrības Sibīrijas nodaļai rakstu, kurā pirmo reizi sniedza sīkas ziņas par Piejūras novadā dzīvojošām tautām. Rakstu drīz publicēja Sibīrijas nodaļas «Vēstīs».

Nikolajs Mihailovičs no jauna sagaidīja pavasari pie Hankas ezera. Viņš uzkavējās šeit līdz maija vidum:

vēroja gājputnu lidojumu, medīja, gatavoja izbāzeņus un vāca augus herbārijam.

1869. gada vasarā Prževaļskis pētija Hankas ezerā no dienvidiem un rietumiem ieplūstošo upju ielejas. Šajos pēdējos trijos Usūrijas novadā aizvadītajos mēnešos Prževaļskis, gan klaiņodams kājām, gan irdamies laivā, nedēļām ilgi neredzēja neko citu kā vien debesu jumu virs galvas un nedzirdēja neko citu kā vien putnu balsis: svilpoja niedru ķauķi, sakliedzās dzērves, brēca fazāni. Japānas sloka bez mitas riņķoja augstu gaisā, un straujajos vēzienos gaiss svilpoja starp spārnu spalvām.

Tālu visapkārt nebija neviena cilvēka. Šeit viss bija mežonīgs, neskarts. Neviena kāja vēl nebija nobradājusi biezo zāli un izstaigājusi mežu biezokņus, un tikai šur tur dubļos atstātās pēdas vai nokrimstas zāles kušķis liecināja, ka te gājis kāds dzīvnieks.

7. augustā Prževaļskis pēdējo reizi pirms aizbraukšanas izgāja paklejot pa Hankas ezera krastu.

Visapkārt pletās purvi un šaurā joslā gar piekrasti stiepās vilku kārklu biezokņi, kuros viņš tik bieži no paslēptuves bija uzglūnējis medījumam. Pa kreisi līkumoja Sungačas upe, bet tālu aiz purviem Daubihes krastā zilgmoja kalni.

Gabalu pagājies, Prževaļskis apstājās un sāka nesteigdamies lūkoties visapkārt, cenzdamies saglabāt atmiņā visu ainavu.

Ardievu, Hanka! Ardievu, Usūrija! . . .

Oktobra sākumā Nikolajs Mihailovičs ieradās Irkut-skā. Šeit ceļotājs saņēma pavēli, ar kuru tika pārcelts uz ģenerālštābu.

Pirms izbraukšanas uz Pēterburgu, 1869. gada 29. oktobrī, Ģeogrāfijas biedrības Sibīrijas nodaļas sēdē Prževaļskis ziņoja par saviem dabzinātniskajiem pētījumiem Usūrijas novadā. Lekcija bija pulcinājusi daudzus klausītājus. Prževaļskis stāstīja ļoti interesanti un tā aizrāvās, ka pat sāka atdarināt dažādo ziņojumā pieminēto putnu dziesmas.

To visu ceļotājs darīja tik veiksmīgi, ka viens no klausītājiem, kuram pēc dažiem gadiem gadījās braukt pa Amūru, pazina meža putnu balsis, atcerēdamies Prže-vaļska imitāciju.

Drīz vien Prževaļskis jau atradās ceļā uz Pēterburgu.

«Ardievu, Usūrija!» ceļotājs rakstīja. «Varbūt man vairs nebūs lemts ieraudzīt tavus bezgalīgos mežus un majestātiskos ūdeņus, bet ar tavu vārdu man uz visiem laikiem saistīsies atmiņas par laimīgajām klejotāja dzīves dienām.»

Šajos klejojumos, ko Prževaļskis dēvēja par sava mūža laimīgo laiku, viņš bija nostaigājis garus, nogurdinošus ceļa gabalus, cietis salu, badu un slāpes, mircis lietusgāzēs un skatījies briesmām acīs.

Tādu laimi piedzīvo darba darītājs un varonis, — laimi, ko sniedz apziņa, ka tiek veikts iemīļots, liels un grūts darbs.

PIRMIE PANĀKUMI

Garajos ceļos pa mežonīgiem, neapdzīvotiem apgabaliem, pārciešot grūtības un briesmas, ceļotājs dienu dienā ar alkatīgu ziņkārību noraugās uz visu, ko sastop savās gaitās.

Ceļotājs — tas ir cilvēks, kurš prot ievērot un atcerēties, izdarīt atlasi un kolekcionēt, kurš visā redzētajā un sastaptajā prot atšķirt galveno no mazsvarīgā, pastāvīgo no nejaušā, no atsevišķiem izolētiem novērojumiem izdarīt pareizus vispārīgus secinājumus.

Divi gadi, ko Prževaļskis aizvadīja klejojumos pa Usūrijas novadu, bija viņa «ceļotāja eksāmens». Šo eksāmenu viņš izturēja spīdoši.

Prževaļskis savos maršrutos bija iepazinies ar vairākiem rajoniem, kurus agrāk neviens nebija pētījis. Viņš pirmais izpētīja un aprakstīja gan Hankas ezera rietumu un dienvidu piekrasti, gan ezerā ieplūstošo upju — Sijanhes, Lefu un Mo ielejas. Prževaļska pētījumu rezultātā kartē varēja iezīmēt īsto Hankas ezera krasta līniju. No Posjeta līča līdz Taduši upes grīvai ceļotājs aizgāja pa zvēru takām mežu biezokņos, iedams jaunus, neviena nestaigātus ceļus. Viņš divas reizes šķērsoja Sihote-Alinas kalnu grēdu, kur, pēc viņa vārdiem, «vēl nebija iegriezušies pat mūsu zvēru

mednieki». Ceļotājs iezīmēja karte maršrutu no Na-hodkas līča līdz Taduši upei, kā arī Sihote-Aliņas grēdas austrumu nogāzi.

Usūrijas novadā savāktajā herbārijā ietilpa 2000 augu eksemplāru, kas pārstāvēja 300 sugu. Pēc akadēmiķa K. Maksimoviča atsauksmes, «augu vākšanas sistēmai un metodēm piemita novatorisms un tās saistīja īpašu uzmanību. Ceļotājs izmantoja milzīga formāta papīru, tā ka augus uz tā bieži vien varēja izklāt visā garumā, un tāpēc tie deva pilnīgāku un daudz labāku priekšstatu nekā tie parastie paraudziņi, kurus pārved ceļotāji. Žāvēšanu Prževaļskis izdarīja uz ātru roku, tā teikt, kā jau karavīrs, divos trīs paņēmienos, atpūtas vietās izliekot papīrus ar augiem saulē. Ātri izžāvētie augi lieliski saglabāja svaigas krāsas .. . Kolekcijai viņš pievienoja reģistru ar diezgan pilnīgām ziņām par auga atrašanas vietu, ievākšanas laiku, augsni, auga lielumu, izplatību utt.» Prževaļskis atrada Usūrijā jaunu palmu dzimtas tropu augu — Mandžūrijas arāliju (dimorfantu).

Usūrijas novadā ceļotājs bija savācis, pēc akadēmiķa A. Strauha atzinuma, «vienīgo tāda veida kolekciju, kas tik pilnīgi reprezentēja šīs mūsu tēvzemes interesantās malienas ornitoloģisko faunu, ka vēlākie daudzkārtējie doktora B. Dibovska pētījumi tikai mazliet pārgrozīja un papildināja N. Prževaļska iegūtos rezultātus».

Šajā kolekcijā ietilpa pavisam 310 putnu izbāzeņu. Daži no tiem pārstāvēja sugas, kuras Usūrijā tika atrastas pirmo reizi.

Prževaļskis pārveda arī meteoroloģisko novērojumu žurnālus, kas deva iespēju izdarīt svarīgus secinājumus par Tālo Austrumu klimatu.

Prževaļskis pievērsa uzmanību faktam, ka Usūrijas novada dabā vērojams savdabīgs silto un auksto apgabalu veģetācijas, kā arī ziemeļu un dienvidu dzīvnieku valsts pārstāvju sajaukums. Viņš pirmais no pētniekiem deva šai parādībai pareizu zinātnisku izskaidrojumu, analizējot novada klimatiskos apstākļus, kuri ir atkarīgi no tuvajiem Klusā okeāna aukstajiem ūdeņiem un no Sihote-Aliņas kalnu grēdas izvietojuma paralēli Klusā okeāna piekrastei.

Beidzot grāmatas rokrakstā (vēl nepabeigtā), kuru Prževaļskis atveda uz Pēterburgu, pirmo reizi patiesi un pietiekami pilnīgi bija aprakstīta Usūrijas novada iedzīvotāju dzīve.

Pēterburgā Zinātņu akadēmija un Krievijas Ģeogrāfijas biedrība sagaidīja Prževaļski kā pētnieku, kas pa-

darījis zinātni bagātāku ar jauniem, vērtīgiem novērojumiem un secinājumiem. Par rakstu, ko zinātnieks bija veltījis Piejūras apgabala tautībām, Ģeogrāfijas biedrība piešķīra Prževaļskim mazo sudraba medaļu. Tā bija viņa pirmā medaļa.

1870. gada ziemā, kā stāsta P. Semjonovs, «Prževaļ-skis mūsu aprindās kļuva pašu cilvēks». Nikolaja Prže-vaļska lekcijas par Usūrijas novada dabu un iedzīvotājiem saistīja daudzu klausītāju interesi un guva lielus panākumus. «īsta aplausu vētra pēc katras lekcijas bija labākais pierādījums, ka publika ir apmierināta,» rakstīja pats Nikolajs Mihailovičs.

Pēterburgā Prževaļskis publicēja «Eiropas Vēstnesī» rakstu par Usūrijas novada iedzīvotājiem. Strādādams pie grāmatas, viņš pats rūpējās arī par tās izdošanu (par paša līdzekļiem) un tajā pašā laikā pūlējās panākt jauna ceļojuma organizēšanu.

Darbā pie grāmatas par Usūrijas ceļojumu jau izpaudās Prževaļskim raksturīgā prasme visīsākajā laikā apstrādāt visu milzīgo ekspedīcijā savākto zinātnisko materiālu, izklāstīt to lieliskā literārā formā un izdot. Grāmatā jau saskatāmas Prževaļska apbrīnojamās spējas no dažādajiem novērojumiem izveidot viengabalainu un vispusīgu pārskatu par izpētītajiem apgabaliem un to iedzīvotāju dzīvi.

1870. gada augusta sākumā grāmata «Ceļojums pa Usūrijas novadu» jau bija iznākusi. Ar lielu literāru talantu uzrakstītais darbs drīz vien padarīja Prževaļski ļoti populāru.

Tagad visā mūsu zemē un visā pasaulē pazīst Piejūras novadu, milzīgo ostu Vladivostoku Klusā okeāna piekrastē, pazīst vietas, kas kļuvušas slavenas ar mūsu karavīru uzvarām pār japāņu interventiem. Turpretim 1870. gadā Piejūras (Usūrijas) novads vēl gandrīz nemaz nebija izpētīts un apdzīvots. Šajā milzīgajā teritorijā tikai neilgi pirms tam bija apmetušies uz dzīvi pieci tūkstoši kazaku un tūkstotis zemnieku. Vladivos-tokas garnizons un iedzīvotāju skaits tik tikko sasniedza piecsimt cilvēku. Par Hankas ezeru un Sihote-Ali-nas kalniem, par goldu (nanajiešu) un dažu citu Tālo Austrumu tautību dzīvi viss lielais vairums lasītāju pirmo reizi uzzināja no Prževaļska grāmatas. Bija pagājuši tikai desmit gadi kopš Usūrijas novada pievienošanas Krievijai, kad, iespiests grāmatā, parādījās plašs pētījums par šīs jaunās teritorijas dabu un iedzīvotājiem. Šis fakts Eiropā radīja lielu iespaidu.

Tiesa, pirms Prževaļska ceļojuma pa Usūriju šeit bija jau notikušas Maksimoviča, Māka, Šmita, Budiš-čeva un citu zinātnieku ekspedīcijas. Tomēr akadēmiķis Maksimovičs interesējās gandrīz vienīgi par botāniku, Māks — par botāniku un zooloģiju, akadēmiķis Šmits — par ģeoloģiju, mežziņu korpusa kapteinis Budiščevs aprakstīja tikai mežus utt. Ikviens no šiem zinātniekiem pētīja Piejūras novadu vienīgi no sava speciālā viedokļa. Prževaļskis turpretim bija pirmais vispusīgais novada pētnieks. Viņš savāca ziņas gan par Piejūras novada virsmas uzbūvi, gan par augu un dzīvnieku valsti, gan par klimatu, gan par iedzīvotāju skaitu, dzīves veidu un saimniecību.

Prževaļskis bija pirmais pētnieks, kurš apkopojis sīkas, vispusīgas ziņas par Tālo Austrumu ciltīm. Viņš pirmais attēlojis cariskās Krievijas jauno zemju kolonizēšanas gaitu, pirmais aprakstījis krievu ieceļotāju dzīvi.

Prževaļskis parādīja, cik lielas ir Piejūras novada dabas bagātības un cik neproduktīvi un noziedzīgi tās tiek izmantotas.

Prževaļskis citē kāda ieceļotāja vārdus: «Bet šeit — paraugies, kāds plašums: dzīvo, kur gribi, kop zemi, kur patīk, meža arī tiku tikām, milzum daudz zivju un visādu zvēru; ko vēl vairāk?»

Un tomēr sējumi ne tikai nedeva labu ražu, bet bieži vien pavisam iznīka. «Labība pavasara pusē allaž aug labi: gara, bieza, bet pēc tam vai nu apslīkst plūdos, vai to sapūdē lietus, vai aprij kaitēkļi, un galu galā iznāk, ka nav nekādas ražas,» Prževaļskim stāstīja pār-ceļotāji.

Kaut ari «bija milzum daudz visādu zvēru», šejienes iedzīvotāji, gribēdami padarīt medības vieglākas, ķērās pie tādiem paņēmieniem kā dziļu bedru rakšana vai sausās zāles dedzināšana. Šā iemesla dēļ dzīvnieki bieži

vien gāja bojā bez jebkādas jēgas, un medniekam no tā nebija nekāda labuma.

Lai izaudzētu īpašu sēni, ko plaši pieprasīja Ķīnā, ķīnieši nocirta desmitiem tūkstošu ozolu, uz kuriem nākamajā gadā, kokiem trūdot, parādījās gļotaini izaugumi. «Fanzas īpašnieks, piecu sešu gadu laikā iznīcinājis visus apkaimes ozolus, aizklejoja uz citu, vēl neskartu apvidu un no jauna izcirta ozolu mežu ... Tā periodiski iznīcināja lieliskus ozolu mežus.» «Skumji noraudzīties,» Prževaļskis rakstīja, «uz kailajām kalnu nogāzēm, kas no vienas vietas klātas trūdošajām ozolu paliekām.»

Vēl plēsonīgāks raksturs piemita tirdzniecībai. «Ja uz vienu rubli gadā nevar nopelnīt trīs, tad nav vērts ņemt naudu rokā,» tāds, pēc Prževaļska novērojumiem, bijis Usūrijas novada tirgoņu «likums». «Habarovskas tirgotāji ņem L/ž — 2 reizes dārgāk, nekā viņi paši samaksājuši iepērkot, bet sīktirgotāji, kas tirgojas staņi-cās, savukārt ņem IV2 — 2 reizes dārgāk par Habarovskas cenām.»

Prževaļskis patiesīgi attēloja, kādā postā nokļuvuši pirmie krievu ieceļotāji Tālajos Austrumos. «Lielākajai daļai no viņiem nav ne kumosa dienišķās maizes . .. Kazaki pie saņemtā provianta piejauc dažādu nezāļu sēklas, bet dažkārt pat mālus.» «Zivis un gaļu uzturā ziemas laikā lieto pavisam nedaudzi, diezin vai divdesmitā daļa visu iedzīvotāju.» «Bāla sejas krāsa, iekrituši vaigi, izspiedušies vaigu kauli, dažu reizi atkārušās lūpas, lielāko tiesu sīks augums un slimīgs izskats — tādas ir šo kazaku raksturīgās iezīmes .. . Kazaku bērni ir tādi kā gļēvi, sadrūmuši.»

Apbrīnojamā kontrastā ar šo nabadzības un mežonības ainu, ko novēroja Prževaļskis, rit dzīve Piejūras novadā mūsu dienās!

Tikai jaunās, sociālistiskās iekārtas apstākļos Piejūras novads kļuvis bagāts, kulturāls, biezi apdzīvots.

Prževaļskis nespēja saskatīt, ka saimniekošanas primitīvajām metodēm, plēsonīgajai tirdzniecībai un iedzīvotāju ekspluatācijai ir ciešs sakars ar cariskās Krievijas sabiedrisko iekārtu. Tomēr viņš atļāvās pietiekami drosmīgi kritizēt cariskās administrācijas

kolonizatoru metodes. Tieši tās, pēc viņa domām, arī «novedušas iedzīvotājus līdz tam bezizejas stāvoklim, kurā tie atrodas šobrīd».

Prževaļskis ar sašutumu nosodīja Aizbaikāla kazaku varmācīgo nometināšanu Usūrijas novadā «pēc lozes». Turīgs kazaks, izvilcis lozi, salīga savā vietā trūcīgo, un trūcīgais bez jebkādiem līdzekļiem saimniecības iekārtošanai pārcēlās uz jauniem apgabaliem un tur gāja bojā trūkumā un badā. Prževaļskis atmaskoja kolonizatorus, kas spaidu kārtā nometinātos pārceļotājus pameta likteņa ziņā, nesniedza viņiem pietiekamu palīdzību un neapgādāja ar zemkopības darba rīkiem, sēklu un lopiem, uzlika pārmērīgi smagas klaušas un bez žēlastības piedzina no viņiem parādus par labu kroņa kasei. Piedzīdami parādus, cara ierēdņi atņēma kazakiem ne vien sīklopus, bet pārdeva pat viņu govis un zirgus. Pēc tam ciematos sākās bads un sērgas.

«Visi šie notikumi,» Prževaļskis stāsta, «atkārtojas no gada gadā, gan lielākā, gan mazākā mērā, un stipri aizkavē zemkopības attīstību Usūrijā, laupot kazakiem jebkuru darba prieku, jo par saviem pūliņiem viņi bieži vien nesaņem nekādu atlīdzību.»

Par pārceļotāju postu un nelaimēm, ko Prževaļskim nācās redzēt Tālajos Austrumos, viņš rakstīja jau pirms aizbraukšanas no Sibīrijas ziņojumā priekšniecībai — «Par rezultātiem, kas gūti pētījumos pie Usūri upes un Hankas ezera». Priekšniekam nepavisam nepatika Prževaļska patiesais ziņojums. «Es arī bez jums zinu, ka šajā novadā draņķīga dzīve,» priekšnieks sacīja ceļotājam.

«Šie vārdi uz mani atstāja nomācošu iespaidu,» Prževaļskis vēlāk atcerējās.

Pēterburgā, Krievijas Ģeogrāfijas biedrībā, krievu progresīvo zinātnieku aprindās Prževaļska darbs ieguva augstu novērtējumu.

Nikolajs Mihailovičs, pirmo panākumu spārnots, nosprieda beidzot panākt savas ilgi lolotās ieceres piepildījumu: viņš iesniedza Krievijas Ģeogrāfijas biedrības padomei plānu, kurā paredzēja rīkot ekspedīciju uz neizpētītajiem Centrālās Āzijas apgabaliem.

«Mani personīgi jo sevišķi vilina Ķīnas ziemeļu no-

male un Dienvidmongolijas austrumu daļa,» Nikolajs Mihailovičs rakstīja kādam padomes loceklim, «jo šos apgabalus eiropieši vēl gandrīz nemaz nav pētījuši, taču ģeogrāfijai un dabzinātnēm par šiem apgabaliem ir milzīga interese.»

BALTAIS LAUKUMS KARTE

Kāpēc gan plašā Āzijas kontinenta centrālā daļa, kas ir lielāka nekā visa Austrumeiropa, līdz pat deviņpadsmitā gadsimta septiņdesmitajiem gadiem zemeslodes kartē bija palikusi «balts laukums»?

Tas izskaidrojams gan ar Centrālās Āzijas un tās kaimiņu zemju ģeogrāfiskajām īpatnībām, gan ar politiskajiem un vēsturiskajiem apstākļiem.

Milzīga teritorija — «no Sibīrijas kalniem ziemeļos līdz Himalajiem dienvidos un no Pamira līdz pašai īstajai Ķīnai» — «pacelta tik augstu virs jūras līmeņa kā neviena cita zeme pasaulē», «gan izvagota milzīgām kalnu grēdām, gan klāta nepārredzamiem tuksnešu līdzenumiem ar visām viesuļvētru, sausuma, svelmes un sala šausmām . .^» Tādos vārdos Prževaļskis īsi raksturojis Centrālās Āzijas kalnainās daļas ģeogrāfiskās robežas, kā arī virsmas uzbūvi, dabu un klimatu un līdz ar to arī norādījis uz galvenajiem fiziskajiem šķēršļiem, kas kavē iekļūšanu šajā teritorijā.

Šo Āzijas kontinenta daļu no pārējās pasaules šķir gigantisks šķērslis — milzīgas kalnu sistēmas, kas to ietver no trim pusēm. Rietumos paceļas «Debesu kalni» — Tjanšans (līdz 7440 m augstumā) un «Pasaules jumts» — Pamirs (līdz 7495 m), ziemeļos — Altajs (līdz 4506 m), Sajāni (līdz 3490 m) un Aizbaikāla kalnu grēdas. Dienvidos slejas paši augstākie kalni uz zemeslodes — «Sniega mājoklis», Himalaji (līdz 8848 m — Džomolungma — pati augstākā zemeslodes virsotne).

Ievērojamu daļu Centrālās Āzijas — tās ziemeļu, centrālos un austrumu apgabalus — aizņem Mongolijas kalniene. Plaša teritorija (vairāk nekā 3,3 milj. km^2), gandrīz tikpat liela kā KPFSR Eiropas daļa, pacelta

vidēji 1000 metru augstumā. Visā neaptverami plašajā Mongolijas kalnienē dzīvo mazāk cilvēku nekā Maskavas apgabalā, kura teritorija ir kādas simt reizes mazāka. Lielāko daļu Mongolijas kalnienes aizņem viens no zemeslodes grandiozākajiem tuksnešiem — Gobi.

Centrālās Āzijas kalnaino dienvidu daļu, ko no visām pusēm ietver ļoti augstas kalnu grēdas, veido otra kal-niene — Tibetas kalniene. Teritorija, kuras lielums pārsniedz vienu miljonu kvadrātkilometru (divas Ukrainas!), pacelta vidēji Aragaca augstumā (4100 m), bet daudzās vietās — Kazbeka un Ararata augstumā (5000 — 5200 m).

Līdz viszemākajiem Tibetas upju ieleju rajoniem tik tikko aizsniegtos Pireneju sniegotās virsotnes (3000 — 3500 m), bet kalnzeme Tibetas dienvidrietumu nostūrī, kur sākas Indas upe, pacelta augstāk par pašu augstāko Kaukāza virsotni — Elbrusu (5633 m). Visā šajā plašajā teritorijā, kas līdzinās divu Ukrainu vai divu Franciju platībai, dzīvo mazāk cilvēku nekā Ļeņingradā.

Centrālās Āzijas rietumu daļu veido Austrumtur-kestānas tuksneši ar tajos izkaisītajām apdzīvotajām oāzēm, ko pašos galējos rietumos, pie PSRS robežām, ietver biezāk apdzīvota josla ar dažām lielām pilsētām. Austrumturkestānā 1,6 milj. km^2 lielā teritorijā dzīvo tikai 2,5 milj. cilvēku.

Centrālajā Āzijā ietilpst šādas valstis un to atsevišķi administratīvi rajoni:

tagadējā Mongolijas Tautas Republika, kas ietilpa bijušajā Ķīnas impērijā ar nosaukumu «Arējā Mongoli j a» (tas ir, Mongolija, kas atrodas aiz «pašas īstās Ķīnas» robežām);

tagadējās Ķīnas Tautas Republikas daļa, ko agrāk sauca par «Iekšējo M o n g o 1 i j u» (tas ir, Mongolija, kas atrodas «pašas īstās Ķīnas» robežās); tagad šajā teritorijā atrodas Iekšējās Mongolijas autonomais rajons un Ninsja;

Tibetai pieguļošie Ķīnas Tautas Republikas administratīvie rajoni — Cinhajas jeb Kukunora province un daļa Gaņsju provinces;

Tibeta (ķīniešu valodā — Siczana, tibetiešu valodā — Boda, mongoļu valodā — Tubota) — Ķīnas Tautas Republikas autonomais rajons;

tagadējā Ķīnas province Siņczjana (Austrumturkes-tānaļ — Uiguru autonomais rajons.

Pirmais vēsturē pieminētais eiropietis, kas nokļuvis Centrālajā Āzijā jau viduslaikos, bija krievs — Aleksandra Ņevska brālis Konstantins Jaroslavovičs. Sava tēva — Vladimiras lielkņaza Jaroslava Vsevolodoviča sūtīts, Konstantins Jaroslavovičs 1243. gadā ieradās pie mongoļu lielā hana tā galvaspilsētā Karakorumā, kas atradās Ononas upes krastā Mongolijas stepju centrālajā daļā. Tikai pēc diviem vai trim gadiem mēs ieraudzīsim Karakorumā pirmo Rietumeiropas ceļotāju, kurš nokļuvis Centrālajā Āzijā, — pāvesta sūtni Plāno Kar-pini.

Sabrūkot mongoļu impērijai, kas sniedzās no Klusā okeāna līdz Donavai, izbeidzās arī tie nedrošie sakari, kurus starp Austrumāziju un Eiropu uzturēja mongoļu zirgu pasts. Timura un Timurīdu postošo karu rezultātā apsīka rosība arī uz karavānu ceļiem, ko bija izmantojuši Vidusāzijas tirgotāji, uzturēdami sakarus starp austrumiem un rietumiem. Krievu vēsturiskais nopelns bija jaunu, plašāku un pastāvīgu sakaru izveidošana starp rietumu un austrumu zemēm. Krievi agrāk par visām citām Eiropas tautām nokļuva Centrālās Āzijas un Austrumāzijas zemēs, pirmie nodibināja ar tām sakarus un pirmie uzsāka to izpēti.

Kopš 14. gadsimta krievi nemitīgi virzījās uz austrumiem — aizvien dziļāk Āzijas kontinentā. 1364. gadā novgorodieši sasniedza Obas lejteci. 1581.—1582. gadā Jermaks uzsāka slaveno karagājienu, kas beidzās ar Sibīrijas pievienošanu Maskavas valstij. 1567. gadā Jāņa Bargā sūtītie atamani Ivans Petrovs un Burnašs Jali-čevs ar kazakiem cauri Mongolijai aizgāja uz Ķīnu. 1620. gadā mēs redzam pirmo Krievijas sūtni Ivanu Hohlovu Hivā un Buhārā. 1639. gadā Ivans Moskvitins ar kazakiem sasniedza Klusā okeāna krastus. 1643.—-1646. gadā Jakutijas kancelejas priekšnieks Vasilijs Pojarkovs pirmais no eiropiešiem kuģoja pa Amūru un. Ohotskas jūru. 1648. gadā Jakutijas kazaks Semjons

Dežņevs pirmo reizi jūras^ kuģniecības vēsturē izbrauca pa jūras šaurumu starp Āziju un Ameriku. 1697. gadā kazaks Vladimirs Atlasovs, Ustjugas zemnieka dēls, atklāja Kamčatku. 18. gadsimtā Krievija uzsāka Vidusāzijas (Mazās un Vidējās Kazahu ordas) pievienošanu.

Krievijas un Ķīnas valsts robežu tuvināšanās ne vienu reizi vien mudināja cara valdību nodibināt diplomātiskas attiecības ar Ķīnu un uzsākt tirdzniecību ar šo zemi. 1689. gadā Ņerčinskā tika noslēgts līgums, kas nosprauda robežu starp abām valstīm un nodibināja tirdznieciskas attiecības. Tas bija vēsturē pirmais Ķīnas līgums ar kādu Eiropas lielvalsti.

No 17. gadsimta beigām un 18. gadsimta sākuma iezīmējās arī ķīniešu virzīšanās uz rietumiem — dziļāk Centrālajā Āzijā.

Jau 14. gadsimta astoņdesmitajos gados bogdohans Hun U bija pievienojis Ķīnai Iekšējo Mongoliju. 1691. gadā bogdohans Kan Si sagrāba Ārējo Mongo-liju, bet 1722. gadā — Tibetu. 1757. gadā bogdohana Cjaņ Luna karaspēks ieņēma Džungāriju (Austrum-turkestānas ziemeļu daļu), 1758. gadā — Kazahu Lielo ordu, 1759. gadā — Kašgariju (Austrumturkestānas dienvidu daļu).

Kopš 18. gadsimta beigām feodālās Ķīnas ekspansija apsīka: Ķīna, iekšējas krīzes novājināta, centās izvairīties no konflikta ar rietumu kaimiņu, kas bija kļuvis daudz spēcīgāks.

Bogdohana, impērijas centrālā birokrātiskā aparāta un vietējo ierēdņu — «mandarīnu» vara balstījās uz militāru spēku, turklāt uzpērkot vasaļzemju valdošo virsslāni. Graujot šo varu, kopš 18. gadsimta beigām cita citai sekoja Ķīnas zemnieku un nacionālo mazākumtautību sacelšanās pret feodālo ekspluatāciju, nacionālo jūgu un ierēdņu patvaļu.

Ķīnas impērija bija kļuvusi vāja — provinces bija maz saistītas ar centru un nošķirtas cita no citas, vietējo mandarīnu vara gandrīz neierobežota, valsts aparāts pērkams.

Ķīnas novājināšanos lūkoja izmantot angļu kapitālisti, cenzdamies ekonomiski verdzināt un aplaupīt ķīniešu tautu. Opijs, ko angļi ieveda Ķīnā aizvien lielākos daudzumos, grāva valsts finansiālo stāvokli un atnesa neizsakāmu postu iedzīvotājiem. Ķīnas valdība ne vienu reizi vien lūkoja kaut ko darīt, lai ierobežotu opija ievešanu. Anglija savukārt ar bruņotu spēku izcīnīja «tiesības» sagandēt ar šo nāvējošo indi ķīniešu tautu. Pēc militārās sakāves Ķīna bija spiesta noslēgt vairākus verdzinošus līgumus ar Angliju, Franciju un Amerikas Savienotajām Valstīm.

Lai varētu spriest par «civilizēto» angļu laupītāju asinskāri, cinismu un alkatību, pietiek izlasīt kaut vai šādas rindas no raksta, kas 1859. gadā publicēts kādā Londonas laikrakstā.

«Lielbritānijas pienākums ir uzbrukt visai Ķīnas jūras piekrastei, ieņemt Ķīnas galvaspilsētu un izdzīt imperatoru no viņa pils,» lasām šajā rakstā. «Mūsu pienākums ir izpērt ar pletnēm ikvienu ierēdni, kurš nēsā Pūķa [8]ordeni un kurš iedomātos apvainot mūsu nacionālos simbolus ... Ikviens Ķīnas ģenerālis kā pirāts un slepkava ir jāpakar pie britu kara kuģa rājām. Šie pogām apšūtie neģēļi ar cilvēkēdāju fizionomijām un ākstu tērpos, karādamies visu iedzīvotāju acu priekšā, radīs pavisam veselīgu ietekmi. Tā vai arī citādi jālaiž darbā terors, nedrīkst būt nekādas žēlastības! ... Ķīniešiem jāiemāca cieņa pret angļiem, kuri stāv par tiem augstāk un kuriem jākļūst par ķīniešu kun g i em ... Mums jāmēģina vismaz sagrābt Pekinu un, realizējot drosmīgāku politiku, pēc šā soļa jāsagrābj Kantona uz visiem laikiem. Mēs varētu paturēt šo pilsētu savās rokās, tāpat kā to esam izdarījuši ar Kalkutu, pārvēršot Kantonu par mūsu Tālo Austrumu tirdzniecības centru.»

Tai pašā laikā Eiropas buržuāziskā prese «izskaidroja» karu starp Ķīnu un Eiropas lielvalstīm ar «dzeltenās rases naidu pret balto rasi», ar «ķīniešu naidu pret Eiropas kultūru un civilizāciju».

Šajā sakarībā Ļeņins rakstīja: «Jā, ķīnieši tiešām ienīst eiropiešus, bet tikai kādus eiropiešus viņi ienīst un kādēļ? Nevis Eiropas tautas ķīnieši ienīst — ar tām viņiem nav bijis sadursmju —, bet Eiropas kapitālistus un kapitālistiem padevīgās Eiropas valdības. Vai ķīniešos varēja nerasties naids pret cilvēkiem, kas atbrauca Ķīnā vienīgi, lai iedzīvotos, kas izmantoja savu izslavēto civilizāciju vienīgi krāpšanai, laupīšanai un varmācībai, kas karoja pret Ķīnu, lai iegūtu tiesības tirgoties ar tautu apdullinošo opiju (Anglijas un Francijas karš pret Ķīnu 1856. g.), kas laupīšanas politiku liekulīgi slēpa zem kristietības izplatīšanas segas?» 1

Eiropas kapitālistu piekoptā laupīšanas politika, gluži dabiski, izraisīja ķīniešu tautā naidu pret ienācējiem no Eiropas. Pilnīgi saprotams, kāpēc 19. gadsimta septiņdesmitajos gados Prževaļskis uzskatīja, ka viens no galvenajiem šķēršļiem zinātnisku ekspedīciju sūtīšanai uz Austrumāziju un Centrālo Āziju — Ķīnas impērijas iekšējiem apgabaliem ir «Ķīnas iedzīvotāju parastā neuzticīgā un naidīgā izturēšanās pret eiropiešiem».

«Ķīnai nekad nav bijis un arī tagad nepavisam nav nekādas patiesas vēlēšanās nodibināt tuvas attiecības ar ārzemniekiem,» Prževaļskis rakstīja (1888. gadā). «Pa daļai tas ir arī izskaidrojams, ja atceramies, kādu netaisnību Ķīnai nodarījuši eiropieši, kā tai uzbrukuši, kādu privileģētu stāvokli ieņem visi ārzemnieki vispār un sevišķi misionāri, kuri, novērsušies no savas propagandas īstajiem principiem, rada valsti valstī, un beidzot — ja atceramies tirdzniecisko ekspluatāciju un opija varmācīgo ievešanu (ik gadu par 12 miljoniem mārciņu sterliņu 2), kas sazāļo Ķīnas iedzīvotājus pašos labākajos gados.»

Nobeidzot šo Eiropas valstu un Ķīnas savstarpējo attiecību pilnīgi pareizo raksturojumu, Prževaļskis tikpat taisnīgi norādīja, ka tā laika Krievijai Āzijā bijusi pavisam citāda rakstura loma. «Patiesībā Ķīna par mums nevar izteikt nekādas tamlīdzīgas sūdzības,» viņš rakstīja 1888. gadā.

Tai pašā reizē^ Prževaļskis atzīmēja lielo uzticību, kādu Centrālās Āzijas tautas izjutušas gan pret krieviem, gan pret Krieviju: «Visos savos četros ceļojumos man pastāvīgi nācās būt par liecinieku tām lielajām

1 V. I. Ļeņins, Raksti, 4. sēj., 337. lpp.

2 75,7 milj. zelta rubļu pēc tā laika kursa.

simpātijām un cieņai, kādu iemantojusi Krievija turienes iedzīvotājos.»

1851. gadā Engelss norādīja, ka Krievijai tiešām ir progresīva loma Austrumos, ka Krievijas kundzībai ir civilizējoša loma pie Melnās un Kaspijas jūras un Centrālajā Āzijā.

Šajā laikā Krievija pievienoja sev jaunas, plašas teritorijas Āzijas kontinentā. 1848.—1850. gadā admirālis Ņeveļskis, atklājis, ka Amūras grīva ir kuģojama, un pareizi novērtējis, cik nozīmīgs Krievijai būs jaunais novads, kurā slēpjas milzīgas dabas bagātības un kuru plaša upju sistēma saista ar Kluso okeānu, pacēla Amūras apgabalā Krievijas karogu. 1858. gadā Austrumsibī-rijas ģenerālgubernators Amūras Muravjovs Aiguņas pilsētā ar vietējiem ķīniešu varas orgāniem noslēdza līgumu, pēc kura Amūras un Usūrijas novadus atzina par Krievijas īpašumu. 1860. gadā Pekinā noslēgtais Ķīnas un Krievijas līgums apstiprināja Aiguņas līguma noteikumus.

19. gadsimta septiņdesmito gadu sākumā Krievijas īpašumi Vidusāzijā jau sniedzās līdz pat Ķīnas Aus-trumturkestānai. Aizvien rosīgāki kļuva Krievijas ekonomiskie sakari ar tās jaunajām teritorijām Vidusāzijā, ar pusatkarīgajām un neatkarīgajām Vidusāzijas ha-nistēm (Buhāru, Hivu, Kokandu) un Ķīnu, jo sevišķi ar tās apgabaliem Centrālajā Āzijā.

Politiskais stāvoklis_un ģeogrāfiskās robežas, ko Krievija bija sasniegusi Āzijā 19. gadsimta piecdesmitajos un sešdesmitajos gados, tā laika krievu kultūras un jo sevišķi ģeogrāfijas zinātnes uzplaukums pirmo reizi radīja nepieciešamos politiskos^ kulturālos un tehniskos priekšnoteikumus Centrālās Āzijas zinātniskajai izpētei. Tikai pēc tam, kad Krievija bija nodibinājusi pastāvīgas attiecības ar Ķīnu tirdzniecības, diplomātijas un kultūras laukā un saskārusies tieši ar Ķīnas impērijā ietilpstošajiem Centrālās Āzijas apgabaliem, tikai kopš tā laika krievi — pirmie no eiropiešiem — varēja uzsākt šo nepazīstamo un agrāk nepieejamo zemju sistemātisku izpēti.

Pirms zinātniskajām ekspedīcijām, kuras uz Āzijas kontinenta centrālajiem apgabaliem sāka sūtīt 19. gad-

simtā, ļoti daudzi drošsirdīgi krievu ceļotāji Jau kopš 16. gadsimta bija nokļuvuši tālu Centrālajā Āzijā. Tomēr līdz Prževaļska ceļojumiem, runājot P. Semjonova vārdiem, «Ķīnas impērijas Centrālās Āzijas īpašumos šaipus Lielā Ķīnas mūra mums atklāts bija tikai gadsimtiem ilgajos tirdzniecības sakaros iestaigātais lielais ceļš no Kjahtas uz Urgu Kalganā. Pēc tam daži ceļotāji, turklāt zinātniskajiem pētījumiem visai nelabvēlīgos apstākļos, nokļuva pilsētās, kas atradās ne visai tālu no Krievijas robežas, piemēram, Kašgarā, Kuļdžā, Kobdo, Uļasutajā, pie Kosogola ezera».

Tibeta palika tālu uz dienvidiem no galējiem dienvidu punktiem, kurus pirms Prževaļska ceļojumiem bija sasnieguši krievu zinātnieki, cenzdamies nokļūt Austrumturkestānas un Mongolijas vidienē. No nedau-dzajiem Rietumeiropas ceļotājiem, kuri nokļuva Centrālajā Āzijā, daži, nākdami no Indijas, nespēja aizvirzīties tālāk uz ziemeļiem par Dienvidtibetu, bet citi gan šķērsoja Ziemeļtibetu, taču nav atstājuši sava ceļa sīku ģeogrāfisku aprakstu. 1

Tātad Ziemeļtibeta pirms Prževaļska ekspedīcijām palika, pēc paša ceļotāja izteiciena, «pilnīga terra incognita^9 [10], kura topogrāfijas detaļu ziņā bija mazāk pazīstama nekā mūsu planētas pavadoņa redzamā virsma».

Tāpat arī plašie Mongolijas tuksneši pirms Prževaļska ekspedīcijām, kā rakstīja P. Semjonovs, «no zinātnes viedokļa vēl bija pilnīga terra incognita».

Atklāt zinātnei šīs neizpētītās, nepazīstamās zemes — tas pētniekam bija sevišķi interesants uzdevums.

Fiziskie šķēršļi, kas aizsprostoja zinātniekam ceļu uz Tibetu un uz Mongolijas un Austrumturkestānas tuksnešu vidieni, piederēja pie visgrūtāk pārvaramajiem šķēršļiem uz zemeslodes.

Fiziskajiem šķēršļiem pievienojās arī politiskie. Vislielākās grūtības — gan fiziskas, gan politiskas — sagādāja ceļš uz Tibetu.

Tibeta atradās netālu no britu kolonijas Indijas un tāpēc saistīja Eiropas imperiālistisko lielvalstu uzmanību. Sagrābt šo apgabalu pie Indijas robežām pirmām kārtām tīkoja britu imperiālisti, kuriem septiņdesmito gadu sākumā arī izdevās iesūtīt no Indijas Dienvidti-betā dažus izlūkus (indusus «panditus», kuri bija apmācīti apvidus topogrāfiskajā uzņemšanā un iezīmēšanā kartē).

Bogdohana valdība pilnīgi pamatoti baidījās no Eiropas imperiālisma iespiešanās Centrālajā Āzijā, jo sevišķi Tibetā, kuru no Debesu impērijas pārējās teritorijas šķīra plaši tuksneši un ļoti augstas kalnu grēdas. Sā iemesla dēļ bogdohana valdība visādiem līdzekļiem lūkoja aizkavēt svešzemnieku iekļūšanu Tibetā.

Tāpēc Prževaļskī un citos ceļotājos, kuri cerēja pirmie atklāt svešas zemes un aizpildīt baltos laukumus ģeogrāfijas kartē, nepieejamā, tālā zeme izraisīja aizvien lielāku interesi.

Prževaļska zinātkāri jo sevišķi iekvēlināja apbrīnojamās valodas par Tibetas galvaspilsētu Lhasu, kuras reižu reizēm paklīda Eiropā.

Bija zināms, ka šajā pilsētā mīt dalailama — daudzu miljonu Āzijas lamaistu vadītājs, baznīcas galva. Lhasa ar saviem tempļiem, pilīm un dārziem atrodas mūžīgiem sniegiem klātu kalnu virsotņu augstumā (3500 m). Stāstīja, ka šī milzīgā pilsēta-klosteris aizņemot teritoriju apmēram četrdesmit kilometru apkārtmērā un tur mītot līdz astoņdesmit tūkstoš iedzīvotāju. Lhasā strādājot slaveni meistari, kas darinot brīnišķus sudraba, zelta un vara kalumus un lējumus.

Apgalvoja, ka dalailamas pils Pobranmarbu uz Bu-dalas klints ar savu zelta jumtu un pieciem kupoliem esot vairāk nekā simt desmit metrus augsta un ka šajā pilī atrodoties statuja piecstāvu nama augstumā (22 m!). Stāstīja, ka vienā no Lhasas priekšpilsētām visas ēkas esot celtas no vēršu un aunu ragiem.

Prževaļskis jau sen kāroja savām acīm skatīt noslēpumaino pilsētu, ko svešzemniekiem bija aizliegts apmeklēt.

;

IECERE VĒRSĀS ĪSTENĪBA

Prževaļska ieteiktais drosmīgais plāns _trīs gadu ilgai ekspedīcijai uz neizpētītajiem Centrālās Āzijas apgabaliem izraisīja lielas simpātijas gan zinātniekos ģeogrāfos, gan valdošajās aprindās.

Krievijas valdībai bija svarīgi pēc iespējas ātrāk uzsākt rūpīgu Centrālās Āzijas izpēti, uzzināt, kas notiek šajos tālajos apgabalos. Tajā laikā Austrumturkestānā, kas pēc sacelšanās (1861. — 1878. gadā) atdalījās no Ķīnas impērijas, izveidojās musulmaņu valsts Džetiša-āra. Jauno valsti atbalstīja Anglija, cenzdamās pakļaut to savai ietekmei un tādējādi apdraudēdama Krieviju, kas vēl nebija paspējusi nostiprināt savas pozīcijas Rietumturkestānā.

Turklāt Krievijas valdības rīcībā par Centrālo Āziju bija pavisam skopas ziņas. Tāpat vācu zinātniekam Humboltam, kurš sastādīja Centrālās Āzijas karti, bija maz ticamu datu par šo milzīgo teritoriju. Lielāko daļu kartes viņš bija aizpildījis, pamatojoties vienīgi uz minējumiem. Un tomēr kartē vēl palika daudz «balto laukumu», tas ir, tādu teritoriju, par kurām Humboltam nebija ne mazākās jausmas. Visiem bija skaidrs, ka Humbolta sniegtās ziņas un sastādīto karti nav iespējams izmantot praktiskiem nolūkiem.

Prževaļskis pēc Usūrijas ceļojuma jau bija pazīstams kā zinātnieks, kas prot savākt patiesu un vispusīgu informāciju par agrāk neizpētītām zemēm. Viņa sastādītās kartes bija ļoti precīzas. Krievijas valdība pilnīgi pamatoti cerēja, ka arī jaunajā ekspedīcijā Prževaļskis savāks vērtīgas ziņas par agrāk neizpētītajiem Centrālās Āzijas apgabaliem.

Valdība atzina par labu Prževaļska ieteikto pētījumu programmu un nolēma sūtīt viņa vadībā četru cilvēku ekspedīciju uz trim gadiem pētīt tālās zemes Centrālajā Āzijā.

Ekspedīcijas izdevumiem valdība bija ar mieru asignēt ik gadu pa tūkstoš rubļiem sudrabā. Ģeogrāfijas biedrība varēja piešķirt pa tūkstoš rubļiem gadā kredītbiļetēs (700—750 rubļu sudrabā), botāniskais dārzs — pa 300 rubļiem gadā. Pats Prževaļskis apņēmās no

saviem līdzekļiem segt izdevumus ik gadu pa tūkstoš rubļiem.

Visu šo līdzekļu kopējā summa bija pavisam niecīga salīdzinājumā ar tiem izdevumiem, kuri bija nepieciešami trīs gadu ilgajai ekspedīcijai tālajos tuksnešos.

Un tomēr ceļojums uz zemeslodes neizpētītajiem apgabaliem, uz kurieni kopš bērnības bija tiecies Prže-vaļskis, kļuva reāls. Viņa sapnis — atklāt svešas, nepazīstamas zemes — vērtās īstenībā.

TĀLU ĀZIJAS TUKSNEŠOS

.

«ATVADĪŠANAS» no irkutskas UN IERAŠANĀS KJAHTĀ

Ap to laiku, kad Prževaļskis sāka gatavoties savam pirmajam ceļojumam pa Centrālo Āziju, viņa pasaules uzskats jau bija pilnīgi izveidojies.

Dienests Polockas pulkā, kā arī Varšavā un Tālajos Austrumos aizvadītie gadi bija viņā ieaudzinājuši naidu pret «civilizēto, pareizāk — sakropļoto dzīvi». Ceļotāja un jaunu zemju pētnieka dzīve Prževaļski vilināja pirmām kārtām tāpēc, ka tajā zinātniskā darbība brīnišķīgā veidā apvienojās ar cildenu varoņdarbu, garīgais darbs apvienojās ar fizisku darbu, ka tajā viņš atrada tuvību dabai.

Prževaļskim tā laika «civilizētā dzīve», kurā, pēc viņa vārdiem, nebija «ne brīvības, ne gaisa», likās sevišķi nepievilcīga pēc tam, kad zinātniskajā ekspedīcijā pa Usūrijas novadu viņam pavērās «brīnišķīga, valdzinoša dzīve, pilna brīvības», pavērās iespējas draudzībai starp cilvēkiem, kurus vieno kopēja kalpošana cildenam mērķim, kuri «dzīvo kā brāļi, kopā dara darbu un kopā dodas pretim briesmām».

Prževaļskis zinātnieka darbam atdevās ar visu sirdi un dvēseli. Pētījumos Piejūras novadā viņš bija izkopis prasmi pilnīgi pabeigt ikvienu uzsākto darbu. Zinātnieka kaislīgā mērķtiecība izpaudās neparastajā enerģijā, ar kādu Prževaļskis organizēja ikvienu kārtējo ekspedīcijas posmu, sākot ar rūpēm par ekspedīcijas atļauju un līdzekļu piešķiršanu tās vajadzībām un beidzot ar pilnīga tās apraksta iespiešanu.

Klejojumi pa mežonīgiem, neapdzīvotiem apvidiem iemācīja Nikolaju Mihailoviču aizvien rūpīgi apdomāt

savu rīcību, apsvērt ikvienu savu soli. Viņš bija pieradis doties cejā saules svelmē un splvā salā, lietum līstot un putenim trakojot, paēdis un izbadojies, pieradis rāpties pa kailām klintīm, nakšņot zem klajas debess, uz kailas zemes vai sniegā pie ugunskura, ietinies zvērādās. Viņš bija iemācījies pielāgoties jebkuriem apstākļiem, nemeklēja nekādas ērtības, varēja gulēt, kur un kā pagadījās, un ēst, kad kaut kas pagadījās pie rokas. Medībās Prževaļskis bija izkopis prasmi pārvarēt šķēršļus, iemācījies piemēroties dažādu putnu un zvēru paradumiem, vingrinājies atjautībā, lai pārspētu tos viltībā. Sastapšanās ar lieliem plēsīgiem zvēriem bija iemācījušas viņu pilnīgi savaldīties briesmu brīžos un norūdījušas viņa vīrišķību.

Usūrijā Prževaļskis izkopa pilnībā arī savas zinātniskā darba metodes. «Sākumā darbs nešķīrās, tāpēc ka nebija ieraduma un sistēmas,» viņš stāstīja par pirmajām ekspedīcijas dienām. Turpretim ceļojuma beigās Prževaļskis jau bija izstrādājis to apbrīnojamo sistemātiskumu, kas vēlāk aizvien piemita viņa zinātniskajam darbam.

Ilgajā ceļojumā pa neizpētītajām Centrālās Āzijas zemēm, kur bija paredzēts savākt plašas kolekcijas un izdarīt ļoti daudz dažādu pētījumu, Prževaļskim vajadzēja ņemt līdzi cilvēku, kas palīdzētu meteoroloģiskajos novērojumos, dzīvnieku preparēšanā, augu žāvēšanā un citos darbos. Iztikt bez pavadoņa Prževaļskis uzskatīja par neiespējamu vēl arī kāda cita svarīga iemesla dēļ. «Biedrs ir nepieciešams,» Nikolajs Mihai-lovičs rakstīja, «vēl arī tajā gadījumā, ja man personīgi nebūtu lemts atgriezties dzimtenē. Tad mans ceļabiedrs varēs saglabāt un pārvest mājās visus dokumentus un kolekcijas, kas pretējā gadījumā arī aizies bojā.»

Prževaļskis, labi zinādams, cik bīstama ir šī ekspedīcija, iecerētā mērķa sasniegšanai bija ar mieru ziedot pat savu dzīvību. Atbildība par sāktā darba rezultātiem mudināja viņu rūpēties par ekspedīcijas zinātnisko materiālu saglabāšanu viņa paša bojā ejas gadījumā.

Savu pavadoni Jagunovu Usūrijas ceļojumā Prževaļ-

skis pēc atgriešanās Krievijā bija iekārtojis Varšavas junkuru skolā. Sls skolas pedagogam Fatejevam adresētajā vēstulē Nikolajs Mihailovičs rekomendēja Jagu-novu «kā brīnišķīgu, labu, godīgu un centīgu jaunekli, kurš ar laiku droši vien būs viens no labākajiem jūsu audzēkņiem».

Jagunovs patiešām pierādīja, ka rekomendācija bijusi patiesa, un vēlāk pabeidza skolu kā labākais audzēknis.

Prževaļskim Jagunova vietā vajadzēja izraudzīties jaunu ceļabiedru. Nikolajs Mihailovičs aizsūtīja vēstules saviem bijušajiem audzēkņiem — Varšavas junkuru skolas absolventiem. Viens no viņiem, Prževaļska mīlulis podporučiks Piļcovs, kas tajā laikā dienēja Alek-sopoļskas pulkā, izteica vēlēšanos doties ceļā kopā ar Prževaļski.

1870. gada vidū Nikolajs Mihailovičs no Pēterburgas atbrauca uz Smoļensku, lai atvadītos no mātes un no aukles Makarjevnas. 4. septembrī Prževaļskis un Piļcovs izbrauca no Maskavas un 10. oktobrī, «ar pasta zirgiem aizvizinājies pāri visai Sibīrijai», kā pats rakstīja, kopā ar savu ceļabiedru ieradās Irkutskā.

Jau ilgi pirms Prževaļska atbraukšanas Irkutskā bija saņemts žurnāla «Eiropas Vēstis» maija numurs ar viņa rakstu, kas patiesīgi attēloja Usūrijas kazaku nožēlojamo stāvokli un postu, kā arī novada varasvīru nežēlīgo rīcību. Šajā laikā progresīvais ģenerālis Kukelis, kas atbalstīja Nikolaju Mihailoviču, jau bija miris. Prževaļska raksts Irkutskas varasvīros radīja stipru neapmierinātību. Šie varasvīri vadīja arī Ģeogrāfijas biedrības Sibīrijas nodaļu. Tāpēc nav nekāds brīnums, ka Ģeogrāfijas biedrības Sibīrijas nodaļas «Vēstīs» parādījās raksts, kas mēģināja kompromitēt ceļotāju.

Šajā rakstelī recenzents, izteikdams komplimentus Prževaļskim kā Usūrijas novada dabas pētniekam, apvainoja ceļotāju, ka viņš apzināti sniedzis melīgas ziņas par Usūrijas kazaku stāvokli un par vietējo varas orgānu rīcību.

Atbraucis Irkutskā, Nikolajs Mihailovičs izlasīja «Vēstīs» publicēto rakstu un bija dziļi sašutis. «Tas bez

jebkādām ceremonijām mani apvainoja tīšos melos,» viņš rakstīja.

22. oktobrī Nikolajs Mihailovičs ieradās biedrības sēdē un, nolasījis savus iebildumus pret rakstu, pieprasīja, lai šo protestu publicē «Vēstīs». Tomēr «zinātnieki» ierēdņi, kas piedalījās Ģeogrāfijas biedrības Sibīrijas nodaļas sēdē, atsacījās izpildīt šo prasību. Tad sašutušais Nikolajs Mihailovičs paziņoja, ka Sibīrijas nodaļa aizskārusi viņa godu divas reizes — vispirms apvainodama viņu melos un pēc tam atsacīdamās publicēt viņa iebildumus — un ka tāpēc viņš neuzskata par iespējamu palikt Sibīrijas nodaļas biedru skaitā. «Es pārtraucu jebkādas attiecības ar Sibīrijas nodaļu,» viņš rakstīja tās priekšsēdētājam, «un pazemīgi lūdzu Jūsu ekselenci paziņot par to nākamajā kopsapulcē. Redakcijai adresēto vēstuli esmu nosūtījis kādai Pēterburgas avīzei.»

Šajā vēstulē, kas tika iespiesta «Sanktpēterburgas Ziņās», Prževaļskis, pēc viņa paša vārdiem, «pārtulkoja vairāk saprotamā valodā» to, ko aiz šķietamas objektivitātes bija mēģinājis slēpt viņa recenzents: Usūrijas novada varasvīri, kas nebija pieraduši pie viņu rīcības kritikas, izgāza dusmas pret ceļotāju. Prževaļskis par to raksta atklāti: «Kā šķiet, rakstiņa autors šajā gadījumā turējies pie gudras, senas parunas: «Nevajag klāstīt pasaulei mājas ķildas,» — vēl jo vairāk šajā ziņā tik brīvos apvidos, kādi atrodas mūsu plašās valsts daudzajās nomalēs.»

«Ja bibliogrāfiskā rakstiņa autors būtu redzējis,» Prževaļskis saka citā vēstules vietā, «kā kazakam atņem un ved pārdot viņa pēdējo govi vai kā turienes ārsts, uzšķēržot mirušos, atrod viņu kuņģī zābaku ādas gabalus vai mālus, ko nelaimīgie cietēji ēduši dienišķās maizes vietā, — tad viņš nebūtu iedomājies apvainot melos cilvēku, kurš šos faktus norakstījis no kailas īstenības.»

Tomēr vīrišķīgajam zinātniekam netrūka arī draugu.

Ceļotāju dedzīgi aizstāvēja bijušais Piejūras apgabala karaspēka štāba priekšnieks M. Tihmeņevs, kas tajā laikā uzturējās Pēterburgā. Vēstule, ko publicēja

tās pašas «Sanktpēterburgas Ziņas», ģenerālis Tihmeņevs paziņoja, ka Prževaļska rakstā «nav neviena fakta, par kura ticamību varētu šaubīties un kuru es vajadzības gadījumā nevarētu apstiprināt vai nu ar dokumentiem, vai ar to personu liecībām, kuras dzīvojušas Usūrijā starp kazakiem vairākus gadus, atrodoties valsts dienestā vai kārtojot privātas darīšanas».

«Es atzinu par nepieciešamu publicēt paziņojumu no savas puses,» Tihmeņevs rakstīja Prževaļskim, «lai brīdinātu, ka gadījumā, ja viņi (Ģeogrāfijas biedrības Sibīrijas nodaļas locekļi), izmantojot Jūsu trīs gadu ilgo prombūtni, kad Jūs nespēsiet atbildēt, iedomātos kaut ko rakstīt pret Jums, tad viņiem būs darīšana ar mani. Ja viņi vēl kaut mazliet iepīkstēsies, es viņus samalšu miltos — tā esmu stingri apņēmies.»

Šajā vēstulē Tihmeņevs liek nojaust, ka Irkutskas varasvīri nepārtrauks Prževaļska vajāšanu un arī turpmāk mēģinās organizēt uzbrukumus viņa grāmatai.

Vispār Irkutska uz atvadām sagādāja ceļotājam vienīgi nepatikšanas. Prževaļskis bija spiests ne vien pierādīt sniegto ziņu pareizību, bet arī autora tiesības uz savu darbu.

Jau 1868. gadā, kad Nikolajs Mihailovičs dienēja Nikolajevskā pie Amūras, viņam lūdza palīdzību doktors Plaksins, kuram Galvenā kara medicīnas pārvalde bija uzdevusi savākt medicīnas statistikas ziņas par Amūras novadu. Nikolajs Mihailovičs iedeva Plaksi-nam sava raksta «Pieamūras novada militāri statistiskais pārskats» manuskriptu, ko Prževaļskis bija uzrakstījis, kā zinām, vēl mācīdamies Ģenerālštāba akadēmijā. Pēc kāda laika Plaksins atdeva manuskriptu atpakaļ un pateicās autoram.

Nikolajs Mihailovičs nevarēja vien nobrīnīties, kad viņš, 1870. gada sākumā atbraucis Pēterburgā, atšķīra pēdējo «Militārā krājuma» burtnīcu. Prževaļskis uzšķīra tieši to rakstu, kuru doktors Plaksins bija vārdu pa vārdam norakstījis no viņa manuskripta un uzdevis par savējo!

Atbraucis Irkutskā, Nikolajs Mihailovičs 1870. gada oktobrī uzrakstīja doktoram Plaksinam vēstuli, kurā

atmaskoja viņu sveša literāra darba zādzībā. Plaksins nekavējoties atsūtīja Prževaļskim honorāru, ko bija saņēmis par krājumā publicēto rakstu, un izteica cerību, ka tagad, pēc honorāra atdošanas, lieta tikšot uzskatīta par nokārtotu.

Nikolajs Mihailovičs atstāja viņu mierā, turpretim Plaksins visur sāka stāstīt, ka atdevis naudu tikai tādēļ, lai atkratītos no Prževaļska, kurš esot nomocījis viņu ar savu mantrausību. Uzzinājis par to, Nikolajs Mihailovičs nekavējoties iesniedza Austrumsibīrijas kara apgabala štābam šādu raportu: «Pievienojot šeit guberņas valsts kases kvīti par 72 rubļiem, ziedoju tos par labu Usūrijas kājnieku bataljona nabadzīgajiem kazakiem. Šī nauda ir honorārs, kas atņemts valsts padomniekam Plaksinam par rakstu, ko viņš publicējis «Militārajā krājumā» ar virsrakstu «Austrumsibīrijas Piejūras apgabals» un ko vārdu pa vārdam, turklāt bez manas ziņas, norakstījis no manuskripta, kuru es uzrakstīju 1863. gadā, mācīdamies Nikolaja Ģenerālštāba akadēmijā.»

Raportu Prževaļskis iesniedza 24. oktobrī. Tas bija it kā ceļotāja «atvadu sveiciens» Irkutskas ierēdņiem. Pēc dažām dienām Prževaļskis un Piļcovs jau atradās ceļā.

1870. gada 6. novembrī ceļotāji ieradās Kjahtā — pilsētā pie Krievijas un Ķīnas robežas. No šejienes sākās ceļš pāri Mongolijas stepēm uz Debesu impērijas galvaspilsētu Pekinu, kur Prževaļskim un Piļcovam no bogdohana valdības vajadzēja saņemt pasi ceļojumam pa Ķīnas provincēm Centrālajā Āzijā.

«Jau pirmajās stundās Kjahtā mēs varējām noģist svešu zemju tuvumu,» Prževaļskis vēlāk atcerējās. «Kamieļu karavānas pilsētas ielās, iedegušās mongoļu sejas ar lielajiem vaigu kauliem, ķīnieši ar garajām bizēm, svešā, nesaprotamā valoda — tas viss skaidri liecināja, ka mēs jau drīz vien spersim soli, kurš ilgu laiku šķirs mūs no dzimtenes un no visa, kas vien mums ir mīļš un tuvs. Bija grūti samierināties ar šādu domu, taču tās skarbo slogu padarīja vieglāku tuvā ceļojuma līksmās gaidas, jo par to biju sapņojis kopš agrās jaunības.»

17. novembrī Prževaļskis, viņa pavadonis Piļcovs un kopējais draugs putnu suns seters Fausts iekāpa ķīniešu ratos, kuros bija iejūgts kamielis.

Tā bija zema, četrstūraina kaste uz diviem riteņiem, slēgta no visām pusēm, līdzīga zārkam. Tikai tās priekšējā daļā sānos bija ierīkotas spraugas iekāpšanai un izkāpšanai Šajā zārkā uz riteņiem varēja braukt tikai guļus. Kaste bija īsa, un Nikolajam Mihailovičam vajadzēja gulēt, saliecot kājas ceļos.

Septiņiem kamieļiem uzkrāva saiņus ar ceļotāju mantām, preparēšanas piederumiem un ģeodēzijas aparātiem. Astoto iejūdza ratos. Kamieļi bija salīgti līdz Pekinai. Pret vakaru karavāna devās ceļā. Pats mazākais akmentiņš vai cinis, kas gadījās zem riteņa, pasvieda ratus uz augšu, un kratīšanās bija drausmīga.

Starp citu, kamieļi vilkās uz priekšu lēnītiņām, un Prževaļskis ar Piļcovu lielāko daļu ceļa nogāja kājām. Apkārtējo kalnu nogāzēs kuploja mežs, bet ielejās pat šajā saltajā rudens laikā vēl bija bieza zāle un augu gadu ganījās lopu bari.

Ceļā bija pagājusi vesela nedēļa, kad Nikolajs Mi-hailovičs Tolas upes krastā ieraudzīja Mongolijas lielākās pilsētas Urgas [11] māla fanzas un voiloka jurtas, tempļu apzeltītos jumolus un augstā četrstūrainā Maidari tempļa robotās sienas.

Pārcēlušies pāri Tolai, ceļotāji atvadījās no pēdējās upes un no pēdējā meža un iesoļoja Gobi tuksnesī.

Gobi! Cik ilgus gadus Prževaļskis bija ilgojies skatīt šo tuksnesi savām acīm un cik ilgus gadus šis tuksnesis bija palicis vienīgi balts laukums kartē, ko viņš gribot negribot aizpildīja tikai ar fantāzijas radītiem tēliem!

Bet tagad Gobi tuksneša īsie, sasalušie zāļu stiebri skraukstēja zem viņa ratu riteņiem, zem viņa kamieļa šķeltajiem nagiem. Bezgala tālu pletās nepārskatāms viļņots līdzenums. Tuksnešainajos stepju plašumos tikai

retumis varēja saskatīt ganāmies kādu lopu baru, un virs mongoļa jurtas gaisā cēlās dūmu strūkla. Te nu ir Gobi! Pretim kā viļņi vēlās lēzenie pauguri, un tikai dažu reizi to virsotnē pazibēja žiglās antilopes siluets.

Beidzot ceļotājam pavērās ceļš uz tām zemēm, kuras viņš gatavojās izpētīt. Tomēr pētījumi viņu vēl gaidīja nākotnē: patlaban Prževaļskis steidzās uz Pekinu, lai tur saņemtu pasi un sagādātu visu nepieciešamo ilgajai zinātniskajai ekspedīcijai...

Pieturējās trīsdesmit grādu sals. Ritmiski soļoja smagi apkrautie kamieļi. Norietēja saule, dzidrajās, skaidrajās debesīs iedegās zvaigznes, un karavāna apstājās, lai pārlaistu nakti tuksnesī. No nastām atbrīvotie kamieļi tūliņ nogūlās apkārt dzinēju teltīm.

Gobi tuksnesī nav ne krūmu, ne koku. Lai uzkurtu ugunskuru, kamieļu dzinēji salasīja stepē dzīvnieku mēslus. Arī ūdens nebija. Vajadzēja kausēt sniegu, bet arī sniegs gadījās tikai retu reizi. Beidzot uguns uzkurta un tiek gatavotas vakariņas. Paiet vēl kāda stunda, cil-

vēki un dzīvnieki iemieg, un tuksnesim no jauna pāri klājas stings klusums .. .

Prževaļskis, sastapis savā ceļā klejotāju mongoļu apmetnes, iegriezās viņu jurtās un iepazinās ar šo nomadu dzīves veidu un paražām.

Ceļotāju pārsteidza mongoļu neparastā viesmīlība. Ikviens ceļinieks var bez bailēm iegriezties jebkurā jurtā, un viņu tūliņ pacienā ar tēju vai pienu, bet labam paziņam klejotājs nežēlo pat aunu.

Uzņemot viesi vai sastopoties ceļā ar pazīstamu vai svešu cilvēku, mongolis tūliņ apsveic viņu, pacienā ar tabaku un pirmām kārtām apvaicājas: vai tavi lopi ir veseli?

Tajā laikā lopkopība bija vienīgais mongoļu tautas eksistences avots. Gluži dabiski, ka mongolim jautājums par lopu veselību likās vissvarīgākais. Tāpēc, uzsākot valodas, mongolis aiz pieklājības vispirms apvaicājās savam sarunu biedram: vai tavi auni, kamieļi un zirgi ir veseli un trekni? Tikai pēc tam mongolis apjautājās par paša sarunu biedra veselību.

Mongoļi, kurus savā ceļā sastapa Prževaļskis, pastāvīgi iztaujāja ceļotāju: kur gan viņš esot atstājis savus lopus, dodamies ceļojumā, cik sverot viņa aitu kurd-juks (taukaste), cik zirgu un kamieļu piederot Prževaļ-skim.

Mongoļi nekādi negribēja ticēt, ka Prževaļskim, kas viņiem šķita svarīgs ierēdnis un tātad turīgs cilvēks, nav ne govju, ne zirgu, ne aitu . . .

Ritmiski soļoja kamieļi. Un tad pie apvāršņa parādījās neskaidri kalnu silueti. Pēc katra pārgājiena tālē aizvien skaidrāk iezīmējās smailas virsotnes. Tomēr visapkārt vēl joprojām pletās tā pati vienmuļā stepe. Līdz pat pēdējam solim pa Gobi ceļotājs visapkārt redzēja vienīgi viļņainu līdzenumu. Un tad pēkšņi līdzenums uzreiz izbeidzās ar stāvu krauju.

No kraujas pavērās apbrīnojama ainava. Kalnu grēdas, kas ietvēra Gobi, stāvas klintis, bezdibeņi un aizas gulēja zem ceļotāju kājām.

Līdz šim viņi bija soļojuši pa līdzenumu -— plašu kalniem, tik augstu, ka pusotra tūkstoša metru augstas kalnu virsotnes atradās zemāk par šo kalnieni.

Pa kalnu mugurām vijās neparasti bieza siena. Pa tās virsu starp divām rindām robotu izciļņu varēja brīvi pabraukt viens otram garām divi pajūgi. Tas bija slavenais «Desmit tūkstoš li garais lielais mūris» *. Aiz mūra dziļi lejā pletās ielejas, bet ielejās sudrabā mirdzēja upes.

Ceļš veda lejup no augstās Mongolijas kalnienes uz zemāko Kaiganas kalnieni. Kāpjot lejup, ar katru soli varēja manīt, ka laiks kļūst aizvien siltāks. Apakšā, Kaiganas pilsētā, ceļotājus sagaidīja silts pavasara gaiss, kaut arī decembris jau gāja uz beigām.

Tuksnesis palika aiz muguras, tā vietā stājās lieli ciemati, labi apstrādāti tīrumi un ceļi, pa kuriem vilkās ar akmeņogļu nastām apkrautu ēzeļu karavānas, bet mūļi vilka ratus ar sāls kravu.

Nosaukums «Kalgana» cēlies no mongoļu vārda «kalka» — vārti. Pilsēta atradās pie aizas un ceļa, kas cauri Lielajam mūrim veda no Mongolijas uz īstās Ķīnas provincēm. Drīz vien ceļotāji sasniedza Kaiganas kalnienes malu, kas nobeidzās ar tādu pašu stāvu krauju kā Mongolijas kalniene. Dziļi lejā pletās Pekinas līdzenums. Tagad ceļotāji kāpa lejā uz šo biezi apdzīvoto un silto līdzenumu, kur zaļoja ciprešu birzis.

1871. gada 2. janvārī viņi ieraudzīja Debesu impērijas galvaspilsētas robotās māla sienas. No šejienes vajadzēja sākties ekspedīcijai uz neizpētītajiem Centrālās Āzijas apgabaliem.

GAR MONGOLIJAS KALNIENES ROBEŽĀM

Pekinā Prževaļski iepriecināja ziņa, ka Ķīnas universitātē ģeogrāfiju studējot pēc viņa mācību grāmatas. Tomēr šeit aizvadītās dienas aizritēja rūpēs par ekspedīcijas sagatavošanu un sagādāja Nikolajam Mihailo-vičam arī daudz rūgtu brīžu. [12]

Sagatavošanās ceļojumam bija saistīta ar lieliem izdevumiem. Pirms došanās ceļā Prževaļskim vajadzēja nopirkt nastu nesējus kamieļus, jājamzirgus un ieročus, sagādāt patronas un pārtiku veselam gadam, jo viņš necerēja pabeigt savas ekspedīcijas pirmo posmu un atgriezties Pekinā agrāk par šo termiņu. Tomēr cara valdība nebija izsniegusi pat tos nepietiekamos līdzekļus, kuri tika asignēti ekspedīcijas izdevumiem.

Neviens no krieviem, kuri uzturējās Pekinā, nevarēja palīdzēt Prževaļskim ceļojuma sagatavošanā pat ar padomu, jo viņš taisījās doties uz zemēm, kuras eiropiešiem bija pilnīgi svešas. Sameklēt Pekinā pavadoni — mongoli vai ķīnieti — Nikolajs Mihailovičs nespēja, lai kā centās, — Debesu impērijā pret ārzemniekiem izturējās visai aizdomīgi. Taisnība, Krievijas sūtņa Vlangali neatlaidīgo pūļu rezultātā bogdohana valdība bija ar mieru izsniegt Prževaļskim pasi, taču bogdohana viesmīlība ar to aprobežojās un Prževaļskis ik uz soļa sadūrās ar neuzticību un naidu.

Krievu ceļotājam bez jebkādas palīdzības un padoma vajadzēja izraudzīties ceļu svešā, nepazīstamā zemē.

Drīz vien Prževaļska dzīvoklis bija bāztin piebāzts ar mantu kaudzēm — kastēm, ādas somām, kamieļu segliem, virvēm un voiloka segām. Nikolajs Mihailovičs nopirka 10 šautenes un 15 revolverus, 5500 šauteņu patronas, 100 mārciņas pulvera un 10 pudus skrošu.

«īsi sakot,» Nikolajs Mihailovičs rakstīja, «mēs esam apgādājušies tā, kā laikam gan nebija apgādāts pats Jermaks Timofejevičs.»

Ceļotāji iegādājās divus jājamzirgus un septiņus nastu nesējus kamieļus, kam vajadzēja nest ieročus, patronas, pulveri un skrotis, astronomiskos un ģeodēziskos aparātus, pakulas izbāzeņu piepildīšanai un piederumus augu žāvēšanai — susināmo papīru un herbārija rāmjus.

Ekspedīcijas rīcībā nodeva pavadoņus — divus kazakus no krievu sūtniecības personāla Pekinā.

Puds cukura, divi maisi prosas un rīsa un kaste konjaka — tāds bija viss pārtikas krājums četriem cilvēkiem.

Ar šādu nelielu cukura un putraimu krājumu varētu iztikt varbūt kādus trīs mēnešus, bet ceļotājiem trūka naudas, lai nopirktu kaut ko vairāk. Turklāt viņi cerēja sagādāt sev iztiku, iedami medībās.

15. februāri Prževaļska mazā karavāna atstāja Pekinu un devās uz ziemeļiem, uz Dalainora ezeru.

Kāds bija šī pirmā maršruta mērķis un kādi vispār bija ekspedīcijas uzdevumi?

Prževaļskis izvirzīja divus uzdevumus:

pirmkārt, izpētīt Mongolijas kalnienes nomales un nospraust tās ģeogrāfiskās robežas, kas tolaik vēl nebija zināmas;

otrkārt, nokļūt eiropiešiem pilnīgi svešajā un nepieejamajā Tibetā, tās vidienē.

Prževaļskis paredzēja veikt divus maršrutus: vienu — īsu — no Pekinas uz Dalainora ezeru Mongolijas kalnienes austrumu nomalē un otru — milzīgu — gar visu Mongolijas kalnienes dienvidu nomali un tālāk — uz Tibetas centrālajiem rajoniem.

Savu ekspedīciju Prževaļskis uzsāka ar īso maršrutu uz Dalainoru.

Pa ceļam uz Dalainoru Prževaļskis izpētīja Mongolijas kalnaino nomali Gubeikovas apkaimē. Viņš noskaidroja, ka šeit ir tikai vidēja augstuma kalni, turpretim sevišķi augstu virsotņu un mūžīgiem sniegiem klātā Pečā kalna, ko pieminējis tolaik autoritatīvais ģeogrāfs Riters, nemaz nav. ««Pečā kalns», ko Riters apzīmējis kā pašu augstāko virsotni šajā Mongolijas daļā,» Nikolajs Mihailovičs rakstīja ziņojumā Ģeogrāfijas biedrībai, «īstenībā nemaz nav atrodams. Es uzkāpu daudzās virsotnēs, no kurām apvārsnis pavērās tālu uz visām pusēm, tomēr nekur nemanīju sevišķi augstu smaili. Šejienes iedzīvotāji arī visi kā viens apgalvoja, ka šajā apgabalā neesot kalnu, kurus cauru gadu klātu sniegi.»

25. martā ceļotāji nonāca pie Dalainora ezera, kas atradās 1280 metru augstumā virs jūras līmeņa.

Uz šo ezeru, lidodami pāri Mongolijas bezūdens tuksnešiem pa lielo putnu ceļu, traucās gājputnu bari. Ekspedīcija pavadīja pie ezera trīspadsmit dienu. Niko-

lajs Mihailovičs novēroja putnu pavasara pārlidojumu un gāja medībās. No Dalainora karavāna virzījās tālāk uz Huanhi — Dzelteno upi, kas tek gar Gobi dienvidu robežām.

UZ DZELTENĀS UPES KRASTIEM

Ekspedīcijas ceļš nebija nekāds vieglais. Visu pavasari kalnienē pieturējās sals un pūta spēcīgi vēji, ko bieži vien nomainīja stipra vētra. Tad aiz smilšu, putekļu un sīku sāls graudiņu mākoņiem saule spīdēja pavisam nespodri, kā dūmu mutuļos tīta, un dienas vidū kļuva tumšs, it kā būtu uznākusi dziļa krēsla. Negantais vējš ar spēku trieca ļaudīm sejā rupjus smilšu graudus, un pat kamieļi, pieraduši pie visiem tuksneša untumiem, nespēja virzīties uz priekšu.

Pavadoņa nebija, un ceļu vajadzēja prasīt iedzīvotājiem, bet viņi, šejienes ierēdņu un varasvīru uzkūdīti, vai nu pavisam atsacījās sniegt kādas ziņas, vai arī maldināja ceļotājus, norādot nepareizu virzienu. Gadījās, ka Prževaļskis un viņa ceļabiedri gluži veltīgi nogāja desmitiem kilometru, aizklīzdami pavisam uz citu pusi.

Sevišķi daudz rūpju sagādāja apvidus topogrāfiskā uzņemšana un iezīmēšana kartē. Iedzīvotāji aizdomīgi uzmanīja ikvienu ceļotāju soli. Nikolajam Mihailovi-čam vajadzēja uzņemt apvidu ar busoli un iezīmēt noieto ceļu kartē paslepšus, tā, lai neviens neredz. Kad ķīniešu vai mongoļu ierēdņi iztaujāja Prževaļski, kāpēc viņš nēsājot līdzi busoli, ceļotājs bija spiests visādi izvairīties no atbildes.

Ceļotāji pat vasarā veica nogurdinošus pārgājienus karstajās dienas stundās, nevis vēsajās naktīs, lai, izmantojot gaismu, varētu izdarīt apvidus topogrāfisko uzņemšanu.

Ekspedīcijas vienība virzījās uz rietumiem — uz Mu-niulas kalniem. Ceļotāji paši bija sameklējuši uz turieni ceļu, ko viņiem atsacījās parādīt. Ne vienu reizi vien ceļu aizsprostoja stāvas klintis, un ekspedīcijas locekļiem ar rūgtumu sirdī vajadzēja griezties atpakaļ. Beidzot trešajā dienā Prževaļskis un viņa ceļabiedri pa kādas kalnu upes gultni uzkāpa līdz tās iztekai, kas atradās tuvu grēdas galvenajai korei. No šejienes, no augstajiem kalniem, pavērās brīnišķīga panorāma — Huanhes upe un Ordosa tuksnesis, kas pletās otrpus upes.

Prževaļska un viņa pavadoņu ierašanās Muniulas kalnos stipri satrauca šejienes iedzīvotājus mongoļus. Viņi eiropiešus ieraudzīja pirmo reizi un nespēja saprast, kas tie ir par dīvainiem cilvēkiem. Valodas par ceļotāju ierašanos nemitējās. Lamas (priesteri) aizliedza pārdot pārtiku noslēpumainajiem svešzemniekiem.

Muniulas kalnos Nikolajs Mihailovičs pirmo reizi pilnā mērā izjuta, cik grūtas ir medības augstos kalnos.

Kāpelējot pa stāvām, gandrīz vertikālām klintīm, mednieks tā nogurst, ka, pilnīgi zaudējis spēkus, gandrīz vai pēc katriem desmit soļiem apstājas, lai atvilktu elpu un mazliet atpūstos. Pārpūlētās, trīcošās rokas nevar stingri noturēt šauteni, un mednieks nespēj droši notēmēt. Milzīgas klintis ar šaurām dzegām, dziļas aizas, stāvas kraujas un sadēdējušu iežu nobiras draud ar nāvi.

Turklāt kalnos medījums bieži vien izslīd no rokām: mednieks jau gandrīz panācis dzīvnieku, bet tas pārlec uz aizas pretējo pusi vai arī nošauts nogāžas lejā no stāvas klints.

Tomēr viens vienīgs veiksmīgs šāviens atalgo visus pūliņus. Kolekciju papildina jauns, reti sastopams dzīvnieks . . .

Uzkāpis augstā virsotnē, no kuras uz visām pusēm pavērās tāls apvārsnis, Nikolajs Mihailovičs ilgi jūsmoja par panorāmu dziļi lejā zem kājām.

Milzīgās, kraujās klintis, kas ietvēra drūmas aizas vai arī vainagoja kalnu virsotnes, staroja mežonīgā skaistumā. «Es bieži apstājos tādās vietās,» Prževaļskis stāsta, «apsēdos uz akmens un vērīgi ieklausījos stingajā klusumā. Tikai retumis atskan klinšu baloža dū-došana un sarkanknābja kovārņa žēlais brēciens, pa stāvu sienu rāpjas sarkanspārnu klinšložņa vai beidzot — no augstajiem mākoņiem, spārniem svilpjot, lejup uz savu ligzdu aiztraucas kalnu lija, bet pēc tam kā agrāk apkārt viss grimst mierā un klusumā ...»

Tālu, tālu aiz tuksnešiem bija palikusi dzimtene. Cik daudz pūļu vajadzēja ziedot, lai nokļūtu līdz šiem kalniem un izjustu līksmi, noraugoties ainavā, kas pavērās no augstajām virsotnēm! Toties šis prieks, ko ceļotājs izjuta, vērojot grandiozo panorāmu, — pioniera, pirmatklājēja, pētnieka prieks atalgoja visus pūliņus.

Kad divu nedēļu ceļojums pa Muniulu tuvojās noslēgumam, Nikolajs Mihailovičs salīga par pavadoni mongoli Džuldžigu. Pārgājuši pāri kalniem, Prževaļskis ar saviem ceļabiedriem nonāca Dzeltenās upes ielejā.

Mežus, kalnu strautus un ziedošās pļavas nomainīja smilšaina bezūdens stepe, gluda kā galds. Vairs nevarēja saklausīt kalnu āža brēcienus un irbju klukstē-šanu, toties stepē šurpu turpu skrēja žiglās antilopes dzereni, dziedāja cīruļi un bez mitas sisināja sienāži.

Otrā dienā pēc gara pārgājiena ekspedīcijas locekļi sasniedza Baotovas pilsētu pie Dzeltenās upes ziemeļu likuma. Šejienes garnizona priekšnieks guans 1 izteica vēlēšanos redzēt ceļotājus.

Ielūdzis svešzemniekus savā fanzā, guans sāka viņus iztaujāt — no kurienes viņi nākot, kāpēc esot ieradušies šeit, uz kurieni dodoties? Kad Prževaļskis atbildēja, ka esot nodomājis šķērsot Ordosa un Alašana tuksnešus, gādīgais guans apgalvoja, ka šis ceļš esot ļoti bīstams, jo visur klejojot laupītāji. Tomēr, pēc tam kad Nikolajs Mihailovičs bija pasniedzis guanam dārgu dāvanu — pulksteni, ceļotājiem draudošās briesmas vairs nesagādāja garnizona priekšniekam tik lielas raizes un viņš deva rīkojumu — izsniegt Prževaļskim caurlaidi Ordosa apceļošanai.

Beidzot karavāna izgāja no pilsētas un drīz vien sasniedza Lanhaizas pārceltuvi.

Ceļotāji aizstiepa visas savas mantas uz plakandibena barkasu un tad ņēmās dzīt laivā kamieļus, kas, bīdamies ūdens, pretojās visiem spēkiem. Kādi desmit

'Guans — piedēklis pie ierēdņu vārda bogdohana Ķīnā. Eiropieši ķīniešu ierēdņus parasti dēvēja par «mandarīniem», bet ķīniešiem šis vārds gandrīz nemaz nebija pazīstams.

ķīnieši pārcēlāji, atbalstījuši dēli plakaniski pret dzīvnieka dibenu, grūda viņu uz barkasa pusi, bet citi tajā pašā laikā vilka kamieli ar virvēm, apmetuši tās ap viņa priekškājām. Kamielis nikni spļāva un brēca visā rīklē, taču galu galā tika aizstiepts uz barkasa. Šeit dzīvnieku tūliņ noguldīja un piesēja cieši jo cieši, lai viņš nevarētu celties kājās, kamēr ļaudis irsies pāri upei.

Iekravāšanās ilga divas stundas. Beidzot barkass atīrās no krasta. Drīz vien ceļotāji, izkāpuši Dzeltenās upes labajā krastā, nokļuva Ordosa tuksnešos.

CEĻŠ PĀRI ORDOSAM

Ordoss veido kāpli no Mongolijas kalnienes dienvidaustrumu nomales uz Ķīnas ielejām. No Gobi tuksneša Ordosu šķir kalni, kas paceļas ziemeļos un austrumos no Dzeltenās upes.

Nikolajs Mihailovičs nolēma šķērsot Ordosa tuksnešus nevis pa īsāko ceļu, bet gan pa Dzeltenās upes ieleju. «Šis ceļš,» viņš rakstīja, «izraisa lielāku interesi sakarā ar zooloģiskiem un botāniskiem pētījumiem. Turklāt mēs vēlējāmies noskaidrot jautājumu par Hu-anhes sadalīšanos zaros (attekās) tās ziemeļu līkumā.»

Veikto pētījumu rezultātā Prževaļskis šeit izdarīja vienu no saviem daudzajiem atklājumiem: «Huanhes ziemeļu līkumā nav novērojama upes sadalīšanās zaros tādā veidā, kā to parasti attēlo kartēs, un upe šajā vietā ir mainījusi savu tecējumu.»

Pašos mežonīgākajos un neauglīgākajos Ordosa apgabalos mīt harasulti — melnastes antilopes džeirani. Veselas divas dienas Prževaļskis un Piļcovs pūlējās nomedīt kādu no šiem retajiem dzīvniekiem. Beidzot trešajā rītā Nikolajam Mihailovičam izdevās piezagties skaistam tēviņam un to nošaut.

Ordosā Prževaļska kolekcijas papildināja zinātnei vēl vērtīgāks guvums — ļoti retā krustziežu auga dze-riklobina (Pugionum) eksemplāri. Līdz Prževaļska ceļojumam šis augs zinātnei bija pazīstams vienīgi pēc diviem zariņiem, kurus botāniķis Gmeļins bija pārvedis no sava ceļojuma pa Sibīriju 1733.—1743. gadā. Starp Prževaļska savāktajiem dzeriklobina eksemplāriem bija divas šā auga sugas: viena, ko jau bija atklājis Gmeļins (Pugionum comutum), un otra, kas ieguva nosaukumu — Pugionum dolabratum.

Karavāna virzījās pa neapdzīvotu tuksnesi. Dienu pēc dienas pie debesīm neredzēja neviena mākonīša. No sakaitušās zemes kā no krāsns dvesa svelme. Nastām apkrautie kamieļi, sasaistīti vienā virknē ar «burundukiem»[13], soļoja nosvīduši gluži slapji. Seters Fausts vilkās nopakaļ karavānai, galvu nokāris un ierāvis asti.

Šis ceļš nebija no vieglajiem! Kazaki, kas parasti pa ceļam dziedāja, tagad jāja klusēdami. Vienīgi Nikolajs Mihailovičs joprojām šķita nenogurdināms. Viņš bieži nokāpa no zirga un ņēma rokās busoli vai ari vāca pa ceļam pagadījušos augus.

Pusdienas laikā, nokļuvuši pie kādas akas, ceļotāji noguldīja kamieļus un noņēma viņiem nastas. Dzīvnieki bija tā pieraduši, ka paši steidzās pēc iespējas ātrāk nogulties. Pēc tam ceļotāji uzcēla telti, sakrāva tajā visas vajadzīgās mantas un pa vidu izklāja voiloka segas guļvietai. Tad viņi salasīja argalu — sakaltušus dzīvnieku mēslus un uzvārīja presēto tēju.

«Pēc tējas, gaidot pusdienas,» Prževaļskis rakstīja, «mēs ar biedru sakārtojam pa ceļam savāktos augus, taisām putnu izbāzeņus vai arī, atradis izdevīgu bridi, es iezīmēju plānā šīsdienas topogrāfiskās uzņemšanas rezultātus ...»

2. septembrī ceļotāji Dzeltenās upes pretējā krastā ieraudzīja Denkovu — nelielu pilsētiņu, ko ietvēra pus-sabrukusi māla siena. Šeit viņiem vajadzēja pārcelties uz kreiso krastu, lai dotos uz Alašanu.

ĶINIEŠU PILSĒTAS PRIEKŠNIEKS

Ķīnieši Denkovā jau iztālēm bija pamanījuši karavānu un bariem saskrēja uz pilsētas sienas. Kad ceļotāji, nokļuvuši iepretim pilsētai, apstājās, no Huanhes kreisā krasta atīrās barka ar zaldātiem. Piestājuši labajā krastā, viņi pieprasīja Prževaļskim pasi.

Nikolajs Mihailovičs devās uz Denkovu kopā ar kazaku un savu pavadoni mongoli Džuldžigu.

Denkovas guans bija daudz nekaunīgāks un alkatīgāks nekā viņa amata brālis Baotovā.

«Mandarīns,» Prževaļskis stāsta, «sēdēja aiz galda, tērpies dzeltenā mantijā, un ārkārtīgi svarīgā tonī vaicāja, kas es tāds esot un kāpēc ieradies šajā zemē. Uz to es atbildēju, ka ceļoju aiz zinātkāres, turklāt vācu dziedniecības augus un taisu putnu izbāzeņus, lai tos parādītu dzimtenē ...

«Bet jūsu pase droši vien ir viltota, jo zīmogu un parakstu pasē es nepazīstu,» pēkšņi mandarīns iebilda, joprojām nemainīdams savu uzpūtīgo pozu. Atbildot uz to, es sacīju, ka ķīniešu valodā diezin vai protu vairāk nekā dažus desmitus vārdu, tātad pats nevaru izrakstīt sev pasi, bet ar ķīniešu pasu viltotājiem neesmu pazīstams ...»

«Bet jums ir ieroči?»

Nikolajs Mihailovičs atbildēja, ka šautenes un revolveri viņam un viņa ceļabiedriem vajadzīgi, lai aizsargātos no laupītāju uzbrukumiem.

«Paziņojiet, cik jums ir ieroču un kādi tie ir!»

Atnāca rakstvedis un pēc Nikolaja Mihailoviča vārdiem pierakstīja, cik štuceru, gludstobra šauteņu, revolveru, pulvera un ložu ir ceļotājiem. Guans lūdza Prže-vaļski, lai tas pārdodot viņam vienu štuceri, bet šo lūgumu Nikolajs Mihailovičs noraidīja.

Pa to laiku satumsa, un guans pavēlēja, lai Prževaļ-ski un viņa pavadoņus nogādā atpakaļ pāri Huanhei.

Otrā rītā pie Prževaļska ieradās ierēdnis ar desmit policistiem sarkanās formas blūzēs un paziņoja, ka viņu esot sūtījis guans apskatīt ceļotāju mantas.

Policisti visvairāk interesējās par . . . zupu, kas vārījās uz pavarda teltī! Viņi centīgi zvejoja no katla gaļu un bija tā aizrāvušies, ka kratīšanu veica pavisam pavirši.

Pēc kratīšanas Nikolajs Mihailovičs pieprasīja, lai karavānu bez kavēšanās pārceļ uz upes pretējo krastu. Pēc stundas ieradās barka ar karavīriem, taču guans bija devis pavēli pārvest tikai mantas, bet kamieļus neņemt. Prževaļskis ar vienu no kazakiem un Džul-džigu no jauna devās uz Denkovu.

Kad ceļotāju mantība bija izkrauta no barkas, ieradās pats guans.

«Apskatot mūsu mantas,» Prževaļskis stāsta, «mandarīns sāka izraudzīties un pasniegt savam kalpotājam to, kas viņam visvairāk iepatikās, aizbildinādamies, ka visu paņemto mājās labi apskatīšot un tad atdošot atpakaļ. Tika paņemtas divas vienstobra vītņu pistoles, revolveris kastītē, kinžals un divas pulvera somas. Redzēdams, ka revīzija pārvēršas laupīšanā, es pavēlēju savam tulkam, lai viņš pasaka mandarīnam, ka mēs neesam nākuši šurp, lai mūs te aplaupītu; tad ķīniešu ģenerālis apmierinājās ar pievāktajiem ieročiem un atsacījās no citu mantu apskatīšanas. Kamieļus vēl joprojām necēla pāri upei, aizbildinoties ar to, ka esot sacēlies vējš un dzīvnieki varot noslīkt.»

Beidzot pēc Prževaļska enerģiska pieprasījuma guans pavēlēja pārcelt kamieļus uz šo krastu. Taču kamieļi nevarēja tikt iekšā barkā pāri augstajam bortam, un tad nelaimīgo dzīvnieku galvas ar virvēm piesēja pie laivas un tā viņus vilka pa ūdeni pāri straujajai puskilometra platajai upei.

Tikko kamieļi bija pārcelti pāri upei, Nikolajs Mi-hailovičs devās pie guana pēc pases un caurlaides, bet viņam paziņoja, ka priekšnieks esot aizmidzis un vajadzēšot gaidīt līdz rītam.

Pagalmā, kur bija apmetusies karavāna, nostādīja zaldātus — it kā mantu sargāšanai, taču īstenībā viņi uzmanīja pašus ceļotājus.

Guans vairākkārt sūtīja pie ceļotājiem savu ierēdni un lūdza, lai viņam uzdāvinot visas pievāktās mantas, to skaitā arī štuceri.

«Es kategoriski atteicos to darīt,» Prževaļskis raksta, «sacīdams, ka neesmu tik bagāts, lai dāvinātu ikvienam ceļā sastaptajam ģenerālim ieroci, kas maksā vairākus simtus rubļu.»

Otrā dienā pēc pusdienas atnāca ierēdnis un paziņoja, ka guans esot piecēlies, bet kalpotājs atnesa kasti ar štuceri, tomēr tajā trūka pulvera somas un kārbas ar pistongām.

«Jūsu priekšnieks no šejienes izzadzis divas mantas, — es paziņoju atnākušajam ierēdnim un nosūtīju savu tulku, lai viņš izskaidro to arī pašam mandarīnam.»

Acīm redzot, Prževaļska drosme un stingrība samulsināja guanu, un viņš neuzdrošinājās ķerties pie atklātas vardarbības un laupīšanas. Sākās bezgalīga kaulēšanās.

Prževaļska sūtītajam kazakam guans atdeva pulvera somu, tiesa gan, tukšu, bet pistongas paturēja un lika pateikt, ka tās viņam esot ļoti vajadzīgas. Viņš atsacījās atdot arī pistoles, revolveri un kinžalu un lūdza kazaku, lai tas pierunājot Prževaļski atdāvināt šīs mantas. Tomēr guana kalpotājs, kas bija atnācis pēc atbildes, atgriezās pie sava kunga ar noraidījumu.

Tad guans no jauna atsūtīja savu kalpu ar paskaidrojumu, ka viņš lūdzot šīs mantas nevis uzdāvināt, bet gan pārdot. Nikolajs Mihailovičs sākumā atsacījās arī no pārdošanas, bet pēc tam, vēlēdamies pēc iespējas drīzāk izbeigt šo kaulēšanos, nolēma piekrist. Turklāt viņš kategoriski pieprasīja, lai guans bez kavēšanās atsūta šurp pasi, caurlaidi un pavadoni.

Guans visai drīz atsūtīja gan dokumentus, gan pavadoni, bet par mantām pieprasīto 67 lanu vietā samaksāja tikai 50, apsolīdams, ka «pārējo naudu atdošot nākamajā reizē, kad tikšoties».

Prževaļskis nevēlējās atsākt tielēšanos. Viņš pavēlēja bez kavēšanās uzkraut saiņus kamieļiem, un, neraugoties uz vēlo stundu, karavāna atstāja Denkovu un devās uz Alašanu.

Pa ceļam viņiem piebiedrojās kāds mongoļu priekšnieks, ar kuru Prževaļskis bija sadraudzējies Denkovā. Mongolis pastāstīja, ka, būdams pie guana, pats dzirdējis, ka pilsētas priekšnieks esot zvērējis nocirst Prže-vaļskim galvu.

Laikam gan vienīgi Nikolaja Mihailoviča aukstasinība un vīrišķība bija izglābusi viņa paša un viņa ceļabiedru dzīvību.

alaSanA

Par Alašanu sauc pašu mežonīgāko un neauglīgāko Gobi tuksneša daļu tā dienvidos.

Simtiem kilometru tālu ekspedīcijas karavānas ceļā pletās «kaili, klīstoši smiltāji, aizvien gatavi nosmacēt ceļinieku svilinošajā svelmē vai aprakt smilšu viesuļvētrā».

Tikai šur tur kā suseklis tieši no smiltīm uz augšu slējās zemais saksauls, ciets kā akmens, bez lapām, vai arī dzelkšņainā sālszāle sulhirs (tā sēklas ir ēdamas). Paretam pāri smiltājiem aizlaidās tuksneša putns holo-džoro (saksaula sīlis) vai arī kā tikko manāms plankums pazibēja dzeltenīgi pelēkā melnastes antilope ha-rasulta, kura krāsas ziņā maz atšķiras no smiltīm un var mitināties bezūdens tuksnešu vidienē, remdējot slāpes ar sulhira sulu. Retu reizi pāri teltij aiztrauca klija, cerēdama pamieloties ar pusdienu paliekām.

Tikai Alašana grēdas rietumu nogāžu pakājē atrodas šajā plašajā tuksnešu novadā vienīgā pilsēta Diņu-anjina (tagad Jaņjaņfu).

Izgājis no Denkovas, Prževaļskis un viņa ceļabiedri devās uz Diņuanjinu, ko sasniedza 14. septembri.

Piesardzīgais Alašana ambans', uzzinājis par svešzemnieku tuvošanos, sūtīja karavānai pretim trīs ierēdņus, kas sagaidīja ceļotājus viena pārgājiena attālumā no Diņuanjinas. Mongoļu ierēdņi izvaicāja ceļotājus — kas viņi tādi esot, uz kurieni dodoties un kādā nolūkā.

Viens no pirmajiem jautājumiem bija: «Vai tikai jūs neesat misionāri?» Prževaļskis atbildēja noliedzoši. Tad mongoļi paspieda ceļotājiem roku un sacīja, ka ambans nebūtu viņus ielaidis pilsētā, ja svešinieki būtu bijuši misionāri.

«No cēloņiem, kas nosacīja mūsu ceļojuma panākumus,» Prževaļskis rakstīja šajā sakarībā, «redzamā vietā jāizvirza tas apstāklis, ka mēs nevienam neuzmācāmies ar saviem reliģiskajiem uzskatiem.»

Ieradušies Diņuanjinā — nelielā cietoksnī ar māla sienu, Nikolajs Mihailovičs un viņa ceļabiedri apmetās īpašā viņiem ierādītā fanzā. Ambana dēli atsūtīja ceļotājiem lielus grozus ar arbūziem, āboliem un bumbieriem, bet pats ambans — daudzus ēdienus pusdienām. Viens no ambana tuvākajiem palīgiem — lama Sordži sāka ļoti bieži apciemot Prževaļski.

Pēc dažām dienām ambans ielūdza ceļotājus pie sevis viesos. Iepriekš lama Sordži apvaicājās Nikolajam Mihailovičam — vai krievi apsveikšot Alašana pavēlnieku tā, kā šeit pieņemts, tas ir, vai viņi kritīšot ambana priekšā ceļos. Saņēmis kategorisku atteikumu, Sordži lūkoja pierunāt Prževaļski, lai ceļos nometoties kaut vai viens kazaks, pēc tautības burjats, tomēr Nikolajs Mihailovičs noraidīja arī šo prasību.

Viesošanās pie ambana notika vakarā. Fanza bija labi iekārtota, pie sienas pat karājās liels Pekinā iegādāts eiropiešu spogulis, uz galdiem melhiora svečturos dega stearīna sveces. Durvīs un priekšnamā stāvēja ambana dēli un tuvākie palīgi.

Pēc parastās apvaicāšanās par viesu veselību un [14] labklājību ambans sacīja, ka šeit, kamēr vien pastāvot Alašans, vēl neesot iegriezušies krievi un ka viņš ļoti priecājoties par viņu ierašanos. Ambans atļāva ceļotājiem medīt Alašana kalnos un uzdāvināja Prževaļskim un Piļcovam pa zirgam, bet Nikolajs Mihailovičs savukārt pasniedza ambanam kā dāvanu kabatas pulksteni un barometru.

Tomēr feodāļa viesmīlība un bagātīgās dāvanas nekavēja ceļotāju pienācīgi novērtēt šo augstmani. «Viņš ir pašas pirmās šķiras kukuļņēmējs un despots,» Prže-vaļskis stāsta. «Tukšas iedomas, kaislību vai dusmu uzliesmojums, īsi sakot — paša griba aizstāj jebkurus likumus un tūliņ tiek izpildīta, turklāt neviens neuzdrīkstas izteikt ne mazākos iebildumus ... Ieslēdzies savā fanzā, Alašana kņazs vienā laidā smēķē opiju.»

Nākamajā dienā pēc pieņemšanas pie ambana Nikolajs Mihailovičs, Piļcovs un atsūtītais pavadonis mongolis Mergens-bulits devās kalnos. Tur varēja sarīkot lieliskas kukujamanu medības (tā sauc brūnganpelēkos kalnu aunus).

Ceļotāji izgāja medībās agrā rīta svīdumā. Saule tikko pacēlās pie apvāršņa, kad viņi jau bija uzkāpuši grēdas korē.

Dažu labu reizi ceļotāji līdz pat pusdienām dzina pēdas kalnu auniem, tomēr nespēja tos atrast. «Vajadzīgs asais ērgļa skatiens,» Nikolajs Mihailovičs rakstīja, «lai lielā attālumā atšķirtu kukujamana pelēko kažoku no tādas pašas krāsas akmens.»

Beidzot, pamanījuši dzīvnieku, mednieki sāka zagties tam tuvāk. Lai to izdarītu, viņiem ne vienu reizi vien nācās kāpt lejup dziļos bezdibeņos pa stāvām kraujām, lēkt pāri platām klinšu plaisām un taustīties uz priekšu pa šaurām akmens dzegām. Te pēkšņi visi pūliņi gāja zudumā. Medniekus vai nu pamanīja otrs kukujamans un svilpdams pavēstīja savam ciltsbrālim par draudošajām briesmām, vai arī medniekam zem kājām atrāvās kāds akmens un, gāzdamies lejup, brīdināja uzmanīgo dzīvnieku, un tas vienā mirklī nozuda. Bet, kad nošautais kukujamans nogāzās uz akmeņiem, Prževaļskis varēja līksmot par zoologam tik vērtīgo medījumu.

Nokāpuši lejā no kraujas pie nošautā auna, mednieki to uzšķērda un izņēma iekšas, pēc tam sasēja aunam kājas un, uzvēluši uz muguras, ar smago nastu devās uz telti.

Tā tika nomedīti lieliski šo reto dzīvnieku eksemplāri.

Kalnos ceļotāji pavadīja divas nedēļas. Viņu kolekcijas papildināja ne vien kukujamana ādas, bet ari Alašana kalnu floras paraugi, kādus agrāk neviens nebija ievācis.

Ar šo bagāto guvumu ceļotāji atgriezās Diņuanjinā.

No šejienes līdz vilinošajiem Kukunora krastiem palika tikai 640 kilometru — apmēram mēnesis ceļa. Un tomēr Nikolajs Mihailovičs nolēma atgriezties Pekinā, nevis turpināt ceļu uz Zilo ezeru («Kukunors» mongoļu valodā nozīmē «Zilais ezers»),

«Neraugoties uz taupību, kas robežojās ar sīkstulī-gumu,» Nikolajs Mihailovičs rakstīja, «mums pēc ierašanās Alašanā bija atlicis mazāk par 100 rubļiem.» Pat atceļam Prževaļskis tik tikko sagādāja līdzekļus, pārdodot kaut kādas liekas mantas.

Vajadzēja šķiest laiku un spēkus ilgajā, nogurdinošajā ceļā no Alašana uz Pekinu un atpakaļ, lai gūtu iespēju doties tālāk — uz Kukunoru. Cik daudz lieku pūļu un grūtību ceļotājiem sagādāja cara valdība ar savu skopulību, piešķirot ekspedīcijai niecīgos līdzekļus pa daļām!

Tātad ceļojuma galvenais mērķis — «nokļūt pie Kukunora un Tibetā» — nebija sasniegts un šī uzdevuma izpilde bija jāatliek uz ilgāku laiku.

Nikolajs Mihailovičs smagi pārdzīvoja šo neveiksmi. Viņa raksturs nespēja padevīgi pakļauties apstākļiem. Viņš aizvien centās cik iespējams auglīgāk izmantot ikvienu ekspedīcijā aizvadīto mēnesi, dienu un stundu.

Mazās ekspedīcijas vienības dienas režīms tika rūpīgi apsvērts, un to aizvien stingri ievēroja. Lai varētu izdarīt apvidus topogrāfisko uzņemšanu, kas iespējama tikai gaismā, ceļotāji virzījās uz priekšu pat vislielākajā karstumā pašā dienvidū. Apgabalos, kas jau bija iezīmēti kartē, karavāna vasarā veica pārgājienus naktīs. Medībās Prževaļskis gāja visizdevīgākajās stundās atbilstoši attiecīgajam medījumam. Ļaudis aizvien ievēroja Prževaļska noteikto, visai skopo laiku mantu sa-kravāšanai un nometnes iekārtošanai. Atpūtai Nikolajs Mihailovičs paredzēja stundas, kas bija vismazāk piemērotas pētījumiem vai arī pārgājienam.

Ekspedīcijas plāns pa mēnešiem bija tikpat rūpīgi pārdomāts kā dienas režīms. Lai labāk varētu izmantot attiecīgo gadalaiku apstākļus paredzēto rajonu pētīšanai, Prževaļskis rūpīgi aprēķināja diennakts pārgājienu garumu un datumus, kuros ekspedīcijai jāierodas vienā vai otrā vietā. Ceļā Prževaļskis aizvien steidzās, — lai nenokavētu putnu pārlidojumu Dalainora ezerā, lai paspētu tikt pāri Huanhei, kamēr upē vēl nav sākusies ledus iešana. Viņš augstu vērtēja ikvienu dienu un stundu.

Tāpēc Prževaļskis, pacietīgi panesdams visas grūtības pārgājienos pa tuksnesi, kļuva nepacietīgs, iededzies pētnieka kaislībā. Briesmas, kas apdraudēja ceļotāja dzīvību, nekad nelaupīja viņam pašsavaldīšanos, turpretim aizkavēšanās, kas izjauca izstrādāto ekspedīcijas plānu, satracināja viņu ne pa jokam vai arī sarūgtināja līdz asarām.

Piespiestā atgriešanās Pekinā un veselu septiņu mēnešu zaudējums dziļi apbēdināja Nikolaju Mihailoviču.

«Ar smagām skumjām, kas saprotamas vienīgi cilvēkam, kurš nonācis pie savu mērķu sliekšņa, bet nespēj pārkāpt pār šo slieksni,» Prževaļskis rakstīja, «man vajadzēja pakļauties nepieciešamībai un griezties atpakaļ.»

ATGRIEŠANAS KALGANA UN PEKINA

15. oktobrī ceļotāji atstāja Diņuanjinu. Naudas un pārtikas trūkums spieda viņus noiet 1300 kilometru lielo attālumu līdz Kalganai, nekur neapmetoties uz ilgāku atpūtu. Piedevām visām grūtībām Piļcovs tuksnesī saslima ar tīfu.

«Tajā laikā manu sirdi grauza liels nemiers,» Nikolajs Mihailovičs rakstīja.

Par laimi, Piļcova jaunais, spēcīgais organisms ātri tika galā ar slimību. Desmitajā slimības dienā Piļcovs jau varēja kaut kā turēties zirga mugurā, kaut gan aiz vārguma vairākkārt zaudēja samaņu. Tomēr karavānai dienu dienā, no saules lēkta līdz rietam, vajadzēja iet uz priekšu.

Ceļā no Alašana līdz īnšanam Prževaļskis izraudzījās maršrutu, kas atšķīrās no iepriekšējā. Tādējādi pat atceļā viņš pētīja jaunus rajonus.

Pa Hara Narinulas klinšainajām grēdām uzkāpuši Mongolijas kalnienē, ceļotāji no siltā rudens, kāds valdīja Alašana līdzenumos, nokļuva bargā ziemā. Šeit trakoja tik spēcīgi puteņi, ka dažu soļu attālumā nevarēja saskatīt pat lielus priekšmetus un spīvajā pretvējā nebija iespējams atvērt acis un atvilkt elpu. Uzkrita dziļš sniegs, un ilgu laiku pieturējās stiprs sals. Visiem ceļotājiem un jo sevišķi slimajam Piļcovam klājās ļoti grūti. Dzīvniekiem pietrūka barības. Drīz vien divi kamieļi un viens zirgs vairs nespēja iet tālāk. Viņus vajadzēja pamest un viņu vietā apseglot rezerves dzīvniekus, kas bija paņemti līdzi no Alašana.

Šajā laikā Nikolajs Mihailovičs joprojām katru dienu izpildīja zinātnisko darbu, turklāt pat bez Piļcova palīdzības tika galā ar to viens pats. Uzņemot apvidu saltā, griezīgā vējā ar busoli rokās, Nikolajs Mihailovičs nosaldēja abu roku pirkstus.

No jauna šķērsojis kalnu grēdas, Prževaļskis to pakājē atklāja izžuvušo, veco Huanhes gultni. Tuksneša klejojošās smiltis bija spiedušas upi mainīt savu tecējumu.

Aizgājusi līdz Huanhes jaunajai gultnei, karavāna turpināja ceļu pa silto, biezi apdzīvoto upes ieleju. Ciematos visur mitinājās karaspēks, kas bija atsūtīts iedzīvotāju aizsardzībai pret dunganiem, taču karavīri īstenībā nedarīja neko citu kā vien paši aplaupīja mierīgos ļaudis.

Sasnieguši Muniulas kalnus, ceļotāji izgāja uz vecās takas. Nikolajs Mihailovičs nolēma virzīties tālāk pa šo jau agrāk noieto zināmo ceļu. Tiesa gan, tas veda pāri augstajai kalnienei, toties bija izpētīts un iezīmēts kartē, un Prževaļskis ar saviem pavadoņiem varēja doties uz priekšu, vadīdamies pēc pašu sastādītas kartes, nevis uz labu laimi meklēdami taku.

Ceļotāji uzkāpa kalnienē. Tajās pašās vietās, kur vasarā viņus vārdzināja svelme, kas pat ēnā sasniedza četrdesmit grādus, tagad, novembra beigās, viņus mocīja trīsdesmit grādu sals ar stipru vēju. «Klimats — pats neģēlīgākais, kādu vien var iedomāties,» Nikolajs Mihailovičs rakstīja.

«Kā šodien es atceros,» Prževaļskis stāsta, «asinssar-kano sauli, kas paslēpās rietumos, un tumšzilo nakts joslu, kas virzījās šurpu no austrumiem.» Ap šo laiku ceļotāji parasti atbrīvoja kamieļus no nastām un, attīrījuši no sniega laukumiņu, uzcēla telti. Kāds no kazakiem aizgāja uz tuvāko mongoļu jurtu nopirkt kurināmo.

Tomēr iedzīvotājiem bija aizliegts pārdot krieviem pat argalu •— sakaltušus aitu mēslus kurināšanai. Kādu reizi pēc četrdesmit kilometru gara pārgājiena ceļotājiem vajadzēja sacirst seglus, lai uzvārītu tēju un nedaudz ēdiena.

Vakariņu laikā auksto telti piepildīja zupas garaiņi kā bieza, palsa migla. Tauki uz rokām un lūpām tūliņ sasala. Pēc tam tos vajadzēja nokasīt ar nazi.

Naktī telti apkrāva ar visiem saiņiem, tomēr tanī valdīja nikns sals. Ceļotāji gulēja uz voiloka, apsegušies ar kažokiem un aitādām. Piļcovs aizvien guldināja sev līdzās seteri Faustu.

Reta nakts pagāja mierīgi. Apkārt klīstošie vilki uzglūnēja kamieļiem un zirgiem. Mongoļu un kirgīzu suņi klaiņāja ap nometni, lūkodami nozagt gaļu, un reizēm ielavījās pat teltī. Vajadzēja līst ārā no aitādām un ar šāvieniem aiztrenkt četrkājainos laupītājus. Pie-trūkušies kājās, brēca pārbiedētie kamieļi. Iztraucētos dzīvniekus vajadzēja no jauna noguldīt. Pēc tam vīri tik drīz nemaz nevarēja sasildīties.

Rītausmā ceļotāji piecēlās un, drebēdami niknajā salā, uzvārīja presēto tēju. Mazliet sasildījušies, viņi nojauca telti un uzkrāva kamieļiem nastas. Līdz ar saules lēktu, salam sprēgājot, ekspedīcija devās tālākajā ceļā.

Atpūtas vietā netālu no Piretedzu klostera karavānai atgadījās nelaime. Pazuda visi kamieļi, kas vakarā bija palaisti ganībās, atskaitot vienu slimu dzīvnieku. Ceļotāji veltīgi meklēja pazudušos kamieļus vairākas dienas, izstaigādami plašu apkaimi, — sameklēt dzīvniekus neizdevās. Slimais kamielis nobeidzās. Zirgi stepē nevarēja atrast barību, bet šejienes iedzīvotāji neuzdrošinājās pārdot ceļotājiem pat salmus. Viens no izkāmējušiem zirgiem naktī nosala. Ekspedīcijai palika viens vienīgs zirgs, turklāt arī tas tik tikko vilkās uz priekšu. Ķīnieši, baidīdamies no savas priekšniecības dusmām, ne par kādu naudu nebija ar mieru palīdzēt ceļotājiem.

Ekspedīcijai draudēja neizbēgama bojā eja.

Nikolajam Mihailovičam vēl bija palikuši 200 lani, ko ceļotāji bija ieņēmuši, pārdodot Alašanā šādas tādas mantas. Ar lielām pūlēm, nostaigājis veselu dienu pa mongoļu jurtām, Nikolajs Mihailovičs nopirka jaunu zirgu un otrā rītā nosūtīja ar to uz tuvāko pilsētu Kukuhoto vienu no kazakiem kopā ar mongoli nopirkt tur kamieļus. Beidzot viņi atgriezās un atveda nopirktos nastu nesēju dzīvniekus, un karavāna, piespiestā bezdarbībā pazaudējusi septiņpadsmit dienas, forsētos pārgājienos turpināja ceļu.

Tad pienāca ilgi gaidītais brīdis. Jaunā — 1872. gada priekšvakarā vēlu naktī ceļotāji sasniedza Kalganu. Krievi, kas šeit uzturējās, kārtodami Krievijas un Ķīnas tirdzniecības operācijas, sagaidīja karavānu tik līksmi, kā svešumā mēdz sagaidīt tautiešus ...

Pirmais desmit mēnešu ilgais ceļojums pa Centrālās Āzijas tuksnešiem bija beidzies.

Prževaļskis bija atvedis Kalganā plašu zooloģisku un ornitoloģisku kolekciju — apmēram 200 eksemplāru dažādu grauzēju un līdz 1000 putnu. Lielo zīdītāju ādas bija grūti pārvadājamas, tāpēc Nikolajs Mihailovičs bija spiests atlasīt tikai retāko dzīvnieku labākās ādas. Viņš bija atvedis Kalganā vienpadsmit dažādu sugu an-tilopu ādas, četru savvaļas vēršu, divu argalu, trīs ku-kujamanu, kalnu brieža, stirnas un stepju vilka ādu.

Pēc ierašanās Kalganā Nikolajs Mihailovičs sakārtoja šīs kolekcijas, vērtīgās noietā ceļa kartes uz divdesmit divām lapām, četrreiz dienā izdarīto meteoroloģisko novērojumu pierakstus un ceļojuma piezīmes, kas tika rakstītas katru dienu.

«Ar tīru sirdsapziņu mēs varējām teikt,» Prževaļskis raksta, «ka esam izpildījuši savu pirmo uzdevumu, un šis panākums vēl vairāk iededzināja kaislīgu vēlēšanos no jauna doties dziļāk Āzijā, uz tālajiem Kukunora ezera krastiem.»

Atstājis visus ekspedīcijas ļaudis, piederumus un mantību Kalganā, Prževaļskis steidzās uz Pekinu, lai salūkotu tur naudu un visu nepieciešamo jaunajam ceļojumam. Kolekcijas, kartes un ceļa piezīmes viņš veda sev līdzi.

SAGATAVOŠANAS KUKUNORA EKSPEDĪCIJAI

Cara valdība nebija nosūtījusi laikus uz Pekinu pat to nelielo summu, ko tā bija asignējusi ekspedīcijas vajadzībām 1872. gadā.

«Jūs nevarat iedomāties,» Nikolajs Mihailovičs rakstīja uz Krieviju M. Tihmeņevam, «cik daudz raižu sagādā manas ekspedīcijas rīkošana ar tik nabadzīgiem līdzekļiem. Turklāt arī šo naudu neatsūta laikā. Tā, piemēram, šajā gadā nav atsūtīta neviena kapeika.»

Ekspedīcijai bija dārga katra minūte, un Prževaļskis nevarēja gaidīt, kamēr no Pēterburgas atsūtīs pārējo naudu.

«Ja es februāra beigās vai marta pirmajās dienās jau nebūšu Dzeltenās upes krastā,» Prževaļskis rakstīja, «lai pārietu pār upi pa ledu, tad droši vien otrreiz nemaz nenokļūšu Ordosā, jo ķīnieši, kas mani tik tikko tur ielaida pagājušā gada vasarā, nebūs ar mieru tagad mani pārvest laivās uz Huanhes labo krastu.»

Prževaļskis lūdza palīdzību krievu sūtnim Pekinā — ģenerālim Vlangali.

Aleksandrs Jegorovičs Vlangali pats bija ceļotājs. Gluži dabiski, ka viņš dzīvi interesējās par ekspedīciju, kas jau pirmajos desmit mēnešos bija savākusi ļoti daudz ziņu par tolaik vēl neizpētītajiem Āzijas rajoniem.

Vlangali aizdeva Prževaļskim naudu un lūdza admirāli Litki palielināt asignējumus ekspedīcijas vajadzībām. Pēc sūtņa ierosinājuma Krievijas Ģeogrāfijas biedrība palielināja Prževaļskim paredzēto summu par 500 rubļiem un valdība — par 800 rubļiem gadā.

Sūtnis izgādāja Prževaļskim arī pasi ar tiesībām apceļot Gaņsu un Kukunora ezera apkaimi. Šo pasi izdevās sagādāt tikai ar lielām pūlēm, jo bogdohana iestādes neļāva ārzemniekiem ierasties provincē, ko bija aptvērusi musulmaņu (tā saucamo «dunganu» ’) sacelšanās. Bogdohana valdība baidījās no ārzemnieku ietekmes pastiprināšanās šajos apgabalos, baidījās, ka aiz Ķīnas robežām izplatīsies ziņas par valdības karaspēka neveiksmēm cīņā ar dumpiniekiem.

Galu galā nolēmuši izsniegt pasi, bogdohana ierēdņi tomēr mēģināja iebiedēt Prževaļski, pievienojot pasei, kā viņš rakstīja, «oficiālu paziņojumu, ka iepriekš pieminētajās zemēs, ko šajā laikā aptvēris dunganu dumpis un jukas, ceļošana esot visai riskanta un ka tāpēc Ķīnas valdība nevarot garantēt mūsu drošību».

Iebiedēt Prževaļski nebija iespējams, tomēr viņš rīkojās ar apdomu, rūpēdamies par ceļotāju drošību: iegādājās vairākus revolverus un ātršāvējas kara šautenes — štucerus.

Februāra beigās Nikolajs Mihailovičs atgriezās Kal-ganā. Ap to pašu laiku no krievu karaspēka vienības, kas bija nometināta Urgā, uz Kalganu atsūtīja divus jaunus kazakus, jo abi Prževaļska pavadoņi kazaki bija atgriezušies dzimtenē.

«Šoreiz izvēle bija ārkārtīgi veiksmīga,» Prževaļskis stāsta, «un jaunie kazaki visā mūsu ilgajā ceļojumā pierādīja, ka viņi ir sevišķi centīgi un uzticami. Viens no viņiem bija krievs, deviņpadsmit gadus vecs jauneklis, vārdā Panfils Cebajevs, otru, pēc dzimuma burjatu, sauca par Dondoku Irinčinovu. Mēs ar šiem labajiem ļaudīm drīz vien sadraudzējāmies ārkārtīgi cieši, un šī draudzība bija svarīga ķīla ekspedīcijas panā- [15]

kūmiem. Baismīgajā tālumā no dzimtenes, starp cilvēkiem, kuri bija mums pilnīgi sveši, mēs dzīvojām kā īsti brāļi, visi kopā dalījāmies darbos un briesmās, bēdās un priekos. Līdz pat mūža galam ar pateicību atcerēšos savus ceļabiedrus, kuru bezgalīgā drosme, pašaizliedzība un uzticība pienākumam veicināja ekspedīcijas panākumus, tā ka labāk nemaz nevar iedomāties.»

Dondoks Irinčinovs kļuva uzticams Prževaļska līdzgaitnieks visos viņa turpmākajos ceļojumos.

Atgriezies Kalganā, Nikolajs Mihailovičs sāka enerģiski gatavoties jaunajam ceļojumam. «Tagad es esmu aizņemts no agra rīta līdz vēlai naktij ar jaunās ekspedīcijas organizēšanu,» viņš 1. martā rakstīja M. Tih-meņevam.

Prževaļskis ziedoja daudz laika praktiskajām nodarbībām ar kazakiem. «Šajās dienās,» Nikolajs Mihailovičs rakstīja tajā pašā vēstulē, «es sarīkoju mācības uzbrukuma atsišanai. Četru minūšu laikā mēs ar šautenēm un revolveriem izšāvām 68 reizes, un mērķi (uzstādīti 300 soļu attālumā) bija ložu sakapāti.»

Rūgtas pieredzes mācīts, pēc viņa paša izteiciena, Nikolajs Mihailovičs iegādājās dažādus piederumus, par kuriem viņš, gatavodamies iepriekšējiem ceļojumiem, nebija parūpējies. Šoreiz Prževaļskis paņēma līdzi četras muciņas ūdens transportēšanai. Pastāvīgs ūdens krājums pasargātu ceļotājus no mokošajām slāpēm pārgājienos pa tuksnešiem karstajā vasaras laikā. Lai ne pašam, ne arī pavadoņiem nebūtu naktīs jāsargā nometne, Nikolajs Mihailovičs nopirka lielu, ļoti niknu mongoļu suni, ko nosauca par Karzu.

Karza bija lielisks sargs. «Šis suns izstaigāja kopā ar mums visus otrās ekspedīcijas ceļus un daudzas reizes mums labi pakalpoja,» Prževaļskis stāsta. Tikai viens ekspedīcijas dalībnieks nelabvēlīgi sagaidīja jauno ceļabiedru. «Fausts ienīda Karzu no pirmā mirkļa, un viņi abi palika niknākie ienaidnieki līdz pašām ekspedīcijas beigām.»

Ceļā uz Kukunoru Prževaļskis bija apgādāts daudz labāk nekā iepriekšējās reizēs. Toties bagāža bija apmēram pusotras tonnas smaga, un to tikko varēja panest deviņi nastu nesēji kamieļi. Četriem ceļotājiem ik

dienu vajadzēja vairākkārt pārcilāt šīs smagās nastas. Pēc visiem pirkumiem Nikolajam Mihailovičam palika tikai 87 lani^1 naudas. Tomēr viņš par to daudz nebēdāja.

1872. gada 5. marta rīta Prževaļska karavāna izgaja no Kalganas, lai dotos uz Kukunora krastiem un tālāk — uz Tibetu.

CEĻŠ UZ ZILO EZERU

Prževaļskis gāja pa veco ceļu.

25. maijā ceļotāji ieradās jau labi pazīstamajā Diņu-anjinā, kur viņus viesmīlīgi sagaidīja ambana dēli. Šeit Nikolajs Mihailovičs sastapa lielu tangutu^16 [17] karavānu. Tanguti atgriezās uz Čeibsenas klosteri, kurš atradās piecu dienu gājumā no Kukunora ezera. Kad Prževaļskis uzaicināja tangutus ceļot kopā, viņi piekrita ar lielu prieku, jo cerēja, ka krievi viņus aizsargās pret dunganu uzbrukumiem. Dungani izturējās naidīgi pret lamaisliem.

Prževaļskis, pēc viņa paša vārdiem, bija neiedomājami priecīgs. 3. jūnijā, pirms došanās ceļā, viņš rakstīja Vlangali: «25. vai 26. jūnijā es jau būšu kalnos, kuri atrodas uz ziemeļiem no Kukunora. Šajos kalnos ir rabarbera dzimtene, un es gribētu sīkāk izpētīt šo augu. Pēc mongoļu apgalvojuma, visi kalni esot apauguši mežiem, kuros mītot ļoti daudz zvēru: tīģeri, sniega leopardi, brieži, mošus brieži. Tuvāk Kukunora ezeram — ļoti daudz savvaļas jaku, džipataju, garragu antilopu. Tur gan varēs lieliski papildināt manu zooloģisko kolekciju!»

Prževaļskis un viņa pavadoņi — Piļcovs, Irinčinovs un Čebajevs — ar četrpadsmit kamieļiem un diviem zirgiem piebiedrojās tangutu karavānai, kurā bija

trīsdesmit septiņi cilvēki. Ar degja šautenēm, pīķiem un zobeniem bruņotie karavīri sarkaniem apsējiem ap galvu izskatījās visai īpatnēji. Šos ļaudis, kas tik bīstamos laikos bija uzdrošinājušies doties uz apgabaliem, kur klejoja dunganu vienības, paši tanguti daudzināja par nepārspējamiem drošiniekiem. Viņi apsargāja karavānu — septiņdesmit divus kamieļus un apmēram četrdesmit zirgus un mūļus.

No Diņuanjinas karavānas ceļš veda vispirms uz dienvidiem, bet pēc tam pagriezās uz rietumiem.

«Gājiens pāri dienvidu Alašana tuksnešiem bija šausmīgi grūts,» Nikolajs Mihailovičs rakstīja uz Krieviju. «Šeit kaili, klejojoši smiltāji klāj milzīgas platības un dažreiz simtiem verstu tālu nav ne piliena ūdens.»

Ceļotāji parasti cēlās jau ap pusnakti, lai turpinātu ceļu dzestrajās nakts un rīta stundās. Nogājuši trīsdesmit četrdesmit kilometru, viņi apstājās pie akas vai arī, ja tās nebija, izraka bedri, kurā sakrājās sāļš ūdens. Tanguti lieliski pārzināja ceļu un pēc dažādām pazīmēm, kuras vienīgi viņi zināja, prata sameklēt tādas vietas, kur varēja dabūt ūdeni.

Pienācīgi atpūsties ceļotāji nevarēja pat pēc apmešanās nometnē pie akas. Tuksneša smiltis bija sakaltušas kā ceplī. Katru reizi vajadzēja noņemt un atkal no jauna uzkraut nastas kamieļiem. Daudz laika prasīja arī dzīvnieku dzirdināšana, jo ūdeni nācās smelt ar mazu trauku, bet ikviens kamielis vienā reizē izdzēra divus trīs spaiņus.

Turklāt nometnē pie Nikolaja Mihailoviča telts aizvien pulcējās ziņkārīgie tanguti. Krievu ieroči, ikviena, pat vismazākā lietiņa, Prževaļska un Piļcova nesaprotamā nodarbošanās: augu vākšana, meteoroloģis-

kie novērojumi, pieraksti dienasgrāmatā — to visu tan-guti vēroja ar lielu ziņkārību, pat aizdomām. Izprašņā-šanai nebija gala.

Tanguti ekspedīcijai bija neaizstājami pavadoņi ceļā uz nezināmo Kukunoru. Lai izkliedētu viņu aizdomas, Prževaļskis bija spiests šķiest daudz laika un pūliņu un atbildēt uz daudzajiem jautājumiem.

Piemērodamies tangutu saprašanai, Nikolajs Mihai-lovičs stāstīja viņiem, ka ierakstot grāmatā visu redzēto, lai nekas neaizmirstos, jo pēc atgriešanās dzimtenē viņam par ceļojumu būšot jāsniedz ziņojums. Augus, pēc Prževaļska vārdiem, viņš vācot dziedniecības nolūkos, putnu un zvēru izbāzeņus vedot rādīšanai, bet meteoroloģiskos novērojumus izdarot tāpēc, lai varētu pareģot laiku nākamajām dienām. Pēc tam kad Nikolajs Mihailovičs pēc aneroīda rādījumiem bija paredzējis lietu un šis pareģojums piepildījās, tanguti sāka ticēt visiem viņa paskaidrojumiem. Turklāt lepnais ģenerālštāba virsnieka formas tērps, ko Prževaļskis bija uzvilcis Diņuanjinā, iedvesa visiem šejieniešiem, kā arī tangutiem pārliecību, ka viņu ceļabiedrs ir augsts Krievijas ierēdnis, un tāpēc viņi izturējās pret ceļotāju ar lielu godbijību.

Lai nezaudētu tangutu uzticību, Prževaļskis bija spiests atteikties no daudziem vajadzīgiem pētījumiem. Tā, piemēram, viņš nemērīja ūdens temperatūru akās: viņu tādā gadījumā katrā ziņā turētu aizdomās par mēģinājumu saindēt ūdeni...

Tikuši pāri dienvidu Alašana kailajiem, klīstošajiem smiltājiem, ceļotāji drīz vien ieraudzīja majestātisko Nanšana kalnu virkni. Pāri sakaitētajiem smilšainajiem līdzenumiem augstu debesīs slējās Kuliana un Alančžu sniegiem klātās grēdas. Vēl viens pārgājiens, un Alašana tuksnesis palika aiz muguras. Tikai divu kilometru attālumā no kailajiem smiltājiem pletās Gaņsu provinces iekoptie tīrumi un pļavas vienos ziedos, gar Dac-zinas līkajām ielām cieši cita pie citas blīvē jās fanzas.

«Kultūra un tuksnesis, dzīvība un nāve,» Prževaļskis rakstīja, «šeit saskārās tik cieši, ka ceļinieks izbrīnījies tikko ticēja savām acīm.»

Kad ceļotāji gāja cauri Daczinai, viņiem par lielu izbrīnu, ķīniešu zaldāti, kas bija šeit apmetušies, sveicināja viņus lauzītā krievu valodā: «Sveika būšana, kā eji?» Šie zaldāti piederēja pie soloniem, tungusu (evenku) cilts, no Amūras krastiem un mazliet bija ielauzījušies krievu valodā.

Augsta plakankalne, milzīgi kalni, kas vietām sasniedza mūžīgo sniegu robežu, melnzemes augsnes, ārkārtīgi mitrs klimats, ūdens pārpilnība — to visu ceļotāji atrada Gaņsu provincē, tikai kādu četrdesmit kilometru attālumā no Alašana karstajiem bezūdens līdzenumiem. Kailo smiltāju un tuksnešu vietā stājās auglīgas stepes un ielejas ar leknu zāli un stāvas kalnu nogāzes biezu mežu ēnā. Visur lielos baros klejoja dažādi dzīvnieki. «Jaunas augu sugas gadījās uz katra soļa, un gandrīz ikviens šāviens deva iespēju papildināt kolekciju ar kādu jaunu putnu.»

Drīz vien ceļotāji pirmo reizi ieraudzīja tangutu nomadu apmetnes, viņu melnās teltis un garspalvaino jaku ganāmpulkus. Pāri vairākiem galvenās grēdas atzariem karavāna izgāja Tetungas (Datunhes) krastā un apstājās netālu no tangutu klostera un tempļa Čorten-tanas (Čžerdindunas).

Klostera priekšnieks, visai zinātkārs cilvēks, izdzir-dis par krievu ierašanos, uzaicināja viņus pie sevis viesos. Iepazīšanās ar Prževaļski atstāja uz klostera priekšnieku milzīgu iespaidu. Krievu ceļotājs iedvesa viņam neparastu godbijību kā liels mednieks un varonīgs cilvēks. Pats būdams mākslinieks, klostera priekšnieks attēloja gleznā savu tikšanos ar Prževaļski.

Nikolaja Mihailoviča skolnieks ceļotājs Kozlovs, kurš apmeklēja Čortentanas klosteri 1900. gadā, rakstīja, ka Prževaļski «paši vecākie lamas līdz pat šim laikam tur gaišā piemiņā un glabā mana skolotāja ģīmetni kā lielu dārgumu».

Čeibsena, uz kurieni veda karavānas ceļš, atradās otrā pusē kalnu grēdai uz dienvidiem no Tetungas upes. Tanguti apgalvoja, ka nastām apkrautie kamieļi netikšot pāri šai kalnu grēdai. Atvadījies no saviem ceļabiedriem tangutiem, Prževaļskis atstāja kamieļus ganībās pie Čortentanas klostera un salīga ķīniešus, lai tie

nogādā ekspedīcijas mantas uz Čeibsenu ar mūļiem un ēzeļiem.

Soļojot pa šauru taciņu aizas nogāzē, ceļotāji redzēja ielejā izkaisītās melnās tangutu teltis un koka mitekļus, bet virs galvas — kalnus, apaugušus ar mežiem, un augstāk — ar bieziem krūmiem. Milzīgas klintis no visām pusēm slējās augšup pret debesīm. Uz kalnu pārejas taciņa vijās līkloču pa krauju, gandrīz vertikālu sienu.

Lai cik bīstams un grūts bija šis ceļš, Prževaļskis uzmanīgi vēroja svešo pasauli, kas pavērās viņa skatienam, un jūsmoja par tās krāšņumu. «Nastu nesējiem dzīvniekiem šeit iešana ārkārtīgi grūta,» viņš saka, stāstīdams par gājienu pāri Dienvidtetungas kalniem. «Toties no pārejas atklājas brīnišķīgs skats uz pauguraino līdzenumu, kas plešas tūliņ aiz kalniem.»

Šā līdzenuma ziemeļu nomalē 2700 metru augstumā atrodas Čeibsenas klosteris un templis. Pirms došanās uz Kukunora ezeru Prževaļskis nolēma izpētīt Nanšana kalnus, kurus līdz tam nebija apceļojis neviens zinātnieks. Atstājuši visas liekās nastas Čeibsenā un salīguši mongoli, kas prata tangutu valodu, ceļotāji 10. jūlijā aizgāja kalnos.

Nanšana kalnos Prževaļskis pētīja fiziskos apstākļus, kādos šeit aug dziedniecībā lietotais rabarbers, lai ieviestu to savā dzimtenē. Nikolajs Mihailovičs iepazinās ar šā apgabala dabu un mērīja kalnu virsotņu augstumu.

Lietus te lija katru dienu, un ārkārtīgi lielais mitrums traucēja ekspedīcijas darbu. Tikai retās stundās, kad laiks noskaidrojās, ceļotāji varēja izžāvēt savāktās kolekcijas. Turklāt putni meta spalvu, un no desmit nošautajiem tikai viens vai divi derēja preparēšanai. «Mēs dabūjām ne vairāk par 200 putniem,» ceļotājs rakstīja ar īgnumu. Toties augi bija pilnos ziedos, un Prževaļska herbāriju papildināja trīs tūkstoši eksemplāru, kas piederēja pie 324 sugām.

Pētīdams Dienvidu grēdu, Prževaļskis uzkāpa tās augstākajā virsotnē — Sodisoruksumā.

Jo augstāka virsotne, jo zemākā temperatūrā tur uzvārās ūdens. Nikolajs Mihailovičs nolēma ar ūdens

vārīšanās temperatūru izmērīt Sodisoruksuma virsotnes augstumu, bet tikai pašā kalna galā atģidās, ka nav paņēmis nekā līdzi uguns iekuršanai.

«Steigā posdamies ceļam,» Prževaļskis stāsta, «es biju aizmirsis teltī sērkociņus un nekādi nevarēju tikt pie uguns ar štucera šāvieniem, tā ka biju spiests atlikt sava nodoma piepildīšanu uz citu reizi. Otrā dienā es no jauna uzkāpu Sodisoruksumā, šoreiz jau ar visiem piederumiem ūdens uzvārīšanai. «Nu, kalns, tagad tavs noslēpums tiks atklāts,» es sacīju, uzrīkodams ūdens vārītāju, un pēc dažām minūtēm zināju, ka Sodisoruksuma virsotne paceļas 13 600 pēdu (4145 m) augstumā virs jūras līmeņa.»

Pirmo reizi mūžā Nikolajs Mihailovičs atradās tādā augstumā. Dziļi lejā slīdēja balti mākoņi. Zem ceļotāja kājām gulēja milzīgi kalni.

Augustā Prževaļskis un viņa ceļabiedri pārgāja uz Ziemeļu grēdu un uzcēla telti vairāk nekā 3500 metru augstumā. Mēneša beigās Nanšana mežos lapas jau visur bija nodzeltējušas, zāle kalnu pļavās izdegusi, putni aizlidojuši uz dienvidiem vai arī uz zemāku kalnu joslu, kur bija siltāks un varēja atrast vairāk pārtikas. «Zinātnisko medījumu» skaits kalnos kļuva pārāk mazs, un 1. septembrī ceļotāji atgriezās Čeibsenā, lai turpinātu ceļu uz Kukunora ezeru.

Trešajā dienā pēc atgriešanās Čeibsenā trīs mongoļi bija atdzinuši uz šejieni pārdošanai veselu baru aunu. Mongoļi bija atnākuši uz Ceibsenu slepus, tumšās naktīs slapstīdamies pa kalnu takām, lai izvairītos no dun-ganiem, un mērojuši ceļu uz šejieni no Tetungas upes augšteces, no Murzasakas hošuna, kas atradās ceļā no Čeibsenas uz Zilo ezeru. Mongoļiem drīzumā vajadzēja atgriezties mājās, un viņi salīga par ekspedīcijas pavadoņiem līdz Murzasakas apmetnei.

Piļcovs nogādāja kastes ar kolekcijām pie Corten-tanas klostera priekšnieka, 23. septembrī krievu ceļotāji atstāja Ceibsenu.

Ceļš uz Murzasaku veda pa kalnu taciņām starp divām dunganu pilsētām — Senguaņu (Saņčžinčženu) un Tetungu (Datuņinu). Pirmais karavānas pārgājiens norisinājās veiksmīgi. Otrā rītā vajadzēja iet garām Alti-

nas klosterim. Pavadoņi pastāstīja Prževaļskim, ka klostera tuvumā bogdohana karaspēka vienība apsargājot taciņas un aplaupot visus ceļiniekus — gan dun-ganus, gan savējos. Prževaļskis atbildēja, ka šaušot, ja tikai laupītāji uzbrukšot, lai viņi būtu kas būdami.

Tikko ceļotāji tuvojās klosterim, no gravas izauļoja kādi trīsdesmit jātnieki, izšāva dažas reizes gaisā un, kareivīgi kliegdami, metās virsū karavānai.

Kad jātnieki pieauļoja kādu piecsimt soļu attālumā, Nikolajs Mihailovičs pavēlēja pavadoņiem mongoļiem, lai viņi māj ar rokām un kliedz, ka karavānu ved nevis dungani, bet gan krievi. Bogdohana zaldāti strauji tuvojās, nepievērsdami uzmanību mongoļu kliedzieniem, taču jutās vīlušies, pamanīdami, ka krievi nebēg un nepamet nastām apkrautos kamieļus. Redzēdami, ka krievi joprojām stāv ar ieročiem rokās un ir gatavi atklāt uguni, jātnieki apstājās, nokāpa no zirgiem un nāca pie ceļotājiem, apgalvodami, ka kļūdījušies un noturējuši viņus par dunganiem.

Pēc dažiem kilometriem karavānai uzbruka otra ķīniešu karaspēka vienība, bet arī šoreiz bogdohana zaldāti bija spiesti aiziet tukšām rokām.

Trešajā dienā ceļotājus gaidīja pats bīstamākais pārgājiens — karavānai vajadzēja šķērsot divus lielus dunganu ceļus, kas veda no Senguaņas uz Tetungu. Pirmajam ceļotāji tika pāri laimīgi, bet no kalnu pārejas, kas veda uz otru ceļu, viņi ieraudzīja priekšā uz ceļa kādu simtu dunganu jātnieku, kas dzina pa priekšu aunu baru. Dungani pamanīja pa aizu nākošo karavānu un iztālēm noturēja ceļotājus par ķīniešiem vai mongoļiem, bet ar tiem dunganiem tolaik bija naidīgas attiecības. Jātnieki vairākas reizes izšāva un sa-drūzmējās pie aizas izejas, aizsprostodami krieviem ceļu.

Pavadoņi mongoļi mēģināja pierunāt Prževaļski, lai viņš griežoties atpakaļ. Tomēr Nikolajs Mihailovičs labi saprata, ka atkāpšanās tikai uzmundrinās dunga-nus, kas jāšus zirgos viegli varēs panākt ceļotājus. Prževaļskis nolēma izlauzt ceļu karavānai ar spēku.

Viņa aprēķins izrādījās pareizs. Dungani izšāva vēl dažas reizes, taču, redzēdami, ka ceļotāji joprojām iet

uz priekšu, metās katrs uz savu pusi. Karavāna iznāca no aizas, laimīgi šķērsoja lielo ceļu un sāka kāpt augšup uz nākamo kalnu pāreju.

Pēc piecām dienām Prževaļskis sasniedza Murzasa-kas ambana (priekšnieka) mītni. Izlasījis Čeibsenas klostera priekšnieka vēstuli, ambans deva ceļotājiem divus pavadoņus līdz nākamajai apmetnei, kur dzīvoja tanguti. Ceļš veda pa Tetungas upes ieleju starp stāviem klinšu kalniem. Pie tangutiem, kam Prževaļskis uzdāvināja dažas aršīnas samta un tūkstoš adatu, viņš saņēma jaunus pavadoņus.

Pametusi Tetungas ieleju, karavāna pagriezās uz dienvidiem, tieši uz Kukunora ezeru. Drīz vien ceļotāji izgāja Kukunora līdzenajās stepēs un 1872. gada 13. oktobrī uzcēla telti pašā ezera krastā.

«Mans mūža sapnis piepildījies. Ekspedīcijas iecerētais mērķis sasniegts.» Prževaļskis stāsta par šo dienu. «Tiesa gan, šāds panākums bija sasniegts pēc daudziem smagiem pārbaudījumiem, bet tagad visas pārdzīvotās likstas aizmirstas, un pilnīgā sajūsmā mēs ar biedru stāvējām diženā ezera krastā, jūsmodami par tā brīnišķīgajiem, tumšzilajiem viļņiem ...»

PRŽEVAĻSKIS — AZIJAS TAUTU DRAUGS

1872. gada rudenī, tajā pašā laikā, kad Prževaļska ekspedīcijas locekļi uzturējās Kukunora krastos, bog-dohana karaspēks uzbruka ezera apkaimes rajoniem, ko bija ieņēmuši sacēlušies dungani.

Viens no Prževaļska ekspedīcijai izvirzītajiem uzdevumiem bija savākt ziņas par dunganu sacelšanos, par kuru Krievijas valdībai nebija nekādu drošu datu.

Pats Prževaļskis uzskatīja, ka viņa zinātnisko darbu sistēmā «pirmajā plānā, protams, jābūt tīri ģeogrāfiskiem, pēc tam dabzinātniskiem pētījumiem».

Tomēr šāds uzskats nekavēja Prževaļski viņa pirmajā ekspedīcijā un arī vēlākajos ceļojumos savākt plašas ziņas par dunganu brīvības cīņām. Likdams lietā

viņam raksturīgās novērošanas spējas, Prževaļskis plaši attēloja sabiedriskās attiecības Centrālajā Āzijā.

Prževaļskis uzstājās kā nesamierināms _bogdohana valsts iekārtas ienaidnieks un kā apspiesto Āzijas tautu draugs. Tās, pēc viņa vārdiem, «atrodas divkāršā pašu vietējo priekšnieku un ķīniešu iestāžu patvaļas jūgā un piedevām vēl cieš no visvisādām nodevām par labu garīdzniecībai». Starp apspiedējiem pastāv tieša savienība: bogdohana valdība un mandarīni, pēc Prževaļska vārdiem, «savas varas nostiprināšanai sekmīgi praktizē šejienes ietekmīgo feodāļu un augstākās garīdzniecības pielabināšanas sistēmu» un mongoļu tautu viņi «ekspluatē kopā ar tiem pašiem feodāļiem un lamām». Bogdohana kundzības galvenais balsts Tibetā, rakstīja Prževaļskis, «ir dalailamas prestiža viltīga un prasmīga izmantošana. Viņa ievēlēšana, kaut arī nav publiska, tomēr ir pilnīgi ķīniešu rokās; dalailamu oficiāli apstiprina bogdohans.»

Prževaļskis dedzīgi simpatizēja Centrālās Āzijas tautu centieniem atbrīvoties no bogdohana nīstā jūga. Viņš rakstīja: «Visu sabiedrības šķiru neapmierinātība aug nemitīgi, un vajadzīgs tikai neliels labvēlīgs iegansts, lai ilgi krātais niknums izlauztos vispārējā eksplozijā.»

Prževaļskis prata saskatīt sabiedriskās dzīves visai sarežģītās un pretrunīgās parādības, nevienkāršojot tās ar vienpusīgu izskaidrojumu. Centrālās Āzijas iedzīvotāju nacionālajās nesaskaņās un naidā, viņu nošķirtībā pa atsevišķiem apgabaliem un kārtu atšķirībās Prževaļskis pilnīgi pareizi saskatīja šķēršļus sekmīgai cīņai par nacionālo atbrīvošanos. Prževaļskis simpatizēja musulmaņu nacionālās atbrīvošanās cīņai, bet tajā pašā laikā saskatīja, ka šās cīņas vadību sagrābuši šejienes beki, ahuni un hodžas, kas rīkojas katrs uz savu roku un tīko sasniegt savus šauri egoistiskos mērķus, ignorējot tautas un kopējās cīņas intereses. «Sacelšanās elementi,» Prževaļskis rakstīja, «sapulcēti pārmērīgi lielā skaitā, bet, kā ne vienu reizi vien mums apgalvoja paši iezemieši, «viņiem nav galvas, nav kopēja vadītāja». Nelaimīgo iezemiešu nošķirtība pat sacelšanās uzvaras gadījumā sola viņiem visai maz iepriecinošu perspektīvu — dažādu politisku afēristu despotisku

kundzību, nenovēršamas ķildas un brāļu karus, citiem vārdiem, tās pašas nelaimes, tikai ar citādām piedevām.»

Prževaļskis norādīja, ka sacelšanās uzvarai trūkst galvenā priekšnoteikuma — apspiesto tautu savienības un vienprātīgas cīņas pret kopējo ienaidnieku: «Starp citu, enerģisku uzbrukuma operāciju gadījumā insur-gentiem būtu lielas izredzes uz panākumiem», jo «viņi tūliņ atrastu ārkārtīgi plašu atbalstu pašas Debesu impērijas provincēs». «Otra svarīga kļūda bija tā, ka viņi nesaprata, kādu milzīgu labumu varētu gūt, pārvelkot savā pusē mongoļus . . . Vienādās tieksmes pēc atbrīvošanās tuvinātu nomadus dunganiem, un abas šīs tautas varētu rīkoties roku rokā viena un tā paša mērķa sasniegšanai.»

Prževaļskis pārliecinājās par to, ka bogdohana impērija un Eiropas lielvalstis neļaus Centrālās Āzijas tautām iekarot nacionālo neatkarību. «Patstāvīgā dzīve atsevišķā valstī viņiem tagad nav iespējama,» viņš rakstīja 1888. gadā.

Prasme saskatīt vēsturisko notikumu attīstības virzienu deva Prževaļskim iespēju pareizi paredzēt to turpmāko gaitu. Kā varam pārliecināties, viņš prata visos sīkumos paredzēt, ar ko beigsies musulmaņu iedzīvotājiem liktenīgā dunganu sacelšanās.

Prževaļskis nīda Ķīnas impērijas atpalikušo sabiedrisko iekārtu un reakcionāro valdību, viņš simpatizēja tautām, kas cīnījās par šīs iekārtas iznīcināšanu, par šīs valdības gāšanu. Tomēr Prževaļska dzīves laikā vēl nebija nobrieduši apstākļi Āzijas tautu atbrīvošanās cīņas uzvarai.

Ceļu uz brīvību visām pasaules tautām pavēra lielais Oktobris.

Prževaļska skolnieks Kozlovs, kas piedzīvoja sociālisma uzvaru mūsu zemē, varēja vērot _arī nacionālās atbrīvošanās cīņas spožos panākumus Āzijā un uzturēja draudzīgas attiecības ar atbrīvošanās kustības vadītājiem Mongolijā un Tibetā.

Tikai pēc sociālisma uzvaras Padomju Savienībā un pēc pasaulvēsturiskajām uzvarām, ko mūsu zemes tau-

tas guva pār vācu fašismu un japāņu imperiālismu, Ķīna varēja nokratīt imperiālisma jūgu un gāzt reakcionāro valdību.

UZ ZILĀS UPES AUGŠTECI

1872. gada vēlā rudenī kalnus ap Kukunora ezera tumšzilajiem ūdeņiem jau klāja balta sniega sega. Piekrastes stepēs Nikolajs Mihailovičs medīja savvaļas ēzeļus-kulanus, iegriezās melnajās tangutu teltīs un iepazinās ar šīs tautas dzīvi un paražām.

Nešķirams tanguta pavadonis ir garspalvainais jaks. Jaks dod klejotājiem vilnu, pienu un gaļu, jaks pārnēsā smagas kravas un ar nastu uz muguras veikli kāpelē pa bīstamajām, šaurajām taciņām, kas vijas gar stāvām kraujām, kur tikko var staigāt vienīgi kalnu kaza.

Ezera ūdeņos Prževaļskis atrada jaunu, līdz tam nezināmu zivju sugu.

Nikolajs Mihailovičs Kukunora krastos uzkavējās vairākas dienas, iekām virzījās tālāk uz Caidamu un Tibetu. Diemžēl viņam bija atlicis tik maz naudas, ka

nebija ko domāt par nokļūšanu noslēpumainajā dalailamas galvaspilsētā Lhasā.

Uzzinājis par krievu ceļotāju uzturēšanos Kukunora ezera apkaimē, pie viņiem ieradās tibetiešu sūtnis. Pirms desmit gadiem dalailama bija sūtījis viņu ar dāvanām pie bogdohana. Sūtnis ieradās Kukunora apkaimē tieši tajā laikā, kad sākās dunganu sacelšanās. Kopš tā laika veselus desmit gadus šis sūtnis bija mitinājies pie Kukunora ezera, neuzdrošinādamies ne doties tālāk uz Pekinu, ne arī atgriezties Lhasā. Izdzirdis, ka četri krievi izgājuši cauri zemei, kuru viņš nebija uzdrīkstējies šķērsot ar simtiem apbruņotu pavadoņu, Tibetas sūtnis ieradās palūkoties «uz tādiem ļaudīm», kā viņš pats izteicās.

Sūtnis piedāvāja Nikolajam Mihailovičam savus pakalpojumus un pastāstīja ceļotājiem arī par Tibetu. «Ar skumjām mēs klausījāmies šos stāstus, zinādami, ka vienīgi līdzekļu trūkums neļaus mums iekļūt Tibetas centrālajos apgabalos,» Prževaļskis rakstīja. «Kaut arī bijām spiesti atteikties no nodoma aiziet līdz Tibetas galvaspilsētai, tomēr nolēmām virzīties uz priekšu, kamēr vien būs iespējams, zinādami, cik vērtīgs zinātnei ir katrs solis, pētījot šo nepazīstamo Āzijas nostūri.»

Pa to laiku plašā apkaimē izplatījās valodas, ka pie Kukunora ezera atnākuši četri neredzēti cilvēki un starp tiem kāds liels Rietumu svētais, kas iešot uz Lhasu, lai iepazītos ar dalailamu — lielo Austrumu svēto.

«Iemesls, kāpēc mani pieskaitīja pie pusdieviem, pirmām kārtām bija mūsu gaitas Gaņsu provincē, kur mudžēt mudžēja laupītāji. Turklāt šaušana ar neredzētiem ieročiem, medības, kurās mēs dažreiz nogalinājām zvērus no liela attāluma, lidojošu putnu šaušana, putnu preparēšana, beidzot mūsu ceļojuma neizdibināmais mērķis, — tas viss spieda vietējos iedzīvotājus raudzīties uz mums kā uz īpašiem, noslēpumainiem ļaudīm.»

Tanguti un mongoļi bariem vien nāca pie Prževaļska. No pareģojumu tīkotājiem nevarēja ne atkauties. Viņi cerēja uzzināt ne tikai gaidāmo likteni, bet arī kaut ko par noklīdušiem lopiem vai pazudušu pīpi. Kāds tan-

gutu feodālis centās uzzināt līdzekli, kas varētu izdziedināt viņa sievu no neauglības.

«Līdzās svētā nosaukumam man uztiepa arī ārsta profesiju,» Prževaļskis stāsta. «Vairākkārtēja veiksmīga drudža slimnieku izdziedināšana ar hinīnu galīgi pārliecināja mongoļus par manām doktora spējām. Pēc tam prasmīga ārsta slava pavadīja mani pa visu Mon-goliju, Gaņsu, Kukunora apkaimi un Caidamu. Abās pēdējās zemēs pie mums ieradās sevišķi daudz dažādu slimnieku.»

Laupītāji ne tikai neuzdrošinājās uzbrukt Prževaļska karavānai, bet arī pārtrauca laupīšanu tajos rajonos, kur viņš iegriezās. Feodāļi ne vienu reizi vien griezās pie Nikolaja Mihailoviča ar lūgumu, lai viņš pasargājot tos no laupīšanas un pavēlot laupītājiem atdot aizdzītos lopus.

Tālu visapkārt izplatījās valodas, ka krievi gan esot tikai četri, bet, ja viņiem kāds grasoties uzbrukt, pēc viena paša Prževaļska vārda palīgā atsteidzoties vesels tūkstotis zaldātu. Ļaužu valodas piedēvēja Prževaļskim pat spēju valdīt pār dabas spēkiem ...

Iedams no Kukunora uz dienvidrietumiem, Prževaļskis atklāja Dienvidkukunora kalnu grēdu, kas šķīra Zilajam ezeram pieguļošās auglīgās stepes no Caida-mas un Tibetas tuksnešiem.

Pārgājusi pāri Dienvidkukunora grēdas atzarojumiem, karavāna iegāja Caidamas neauglīgajos līdzenumos. Te Nikolajs Mihailovičs no šī novada iedzīvotājiem mongoļiem pirmo reizi dzirdēja par zemi rietumos aiz Caidamas tuksnešiem — Lobnoru, kur mītot savvaļas kamieļi un savvaļas zirgi. Jau toreiz Nikolajam Mi-hailovičam radās doma par nākamo ceļojumu uz Lobnoru, un šo ieceri viņš arī realizēja pēc dažiem gadiem.

Tālumā, aiz neaptverami plašā, līdzenā tuksneša, pacēlās milzīgi augstā Burhanbudas kalnu grēda, augstāka par Alpiem. Pirms Prževaļska Burhanbudas kalnus nebija pētījis neviens zinātnieks. Dzidrajā tuksneša gaisā kalni bija skaidri saskatāmi simt divdesmit kilometru attālumā, bet ar binokli varēja atšķirt gandrīz vai katru klinti.

Burhanbuda, pēc Prževaļska izteiciena, «strauji paceļas pāri pilnīgi gludajiem Caidamas līdzenumiem», «šis milzis sargā augsto, salto un tuksnesīgo Ziemeļ-tibetas kalnieni». šie kalni aizstiepjas tālē, veidojot nepārtrauktu gludu kori, kur neviena virsotne nepaceļas augstu pāri grēdai. Kailās klintis un mālainās vai smilšainās nogāzes ir pilnīgi neauglīgas. Tikai retās vietās rēgojas kropli budargana krūmi vai dzeltenās čužas.

Saņēmis no šejienes feodāļa — Dzunzasakas ambana pavadoni uz Tibetu, Nikolajs Mihailovičs pārgāja pāri Burhanbudas kalniem un, joprojām virzīdamies uz dienvidrietumiem, drīz atklāja divas citas kalnu grēdas — Sugu un Bajanharu, gandrīz tikpat augstas un neauglīgas.

Tibeta! Eiropiešiem nepieejama zeme, uz kurieni ceļotājs bija tiecies tik ilgus gadus! Cik baismīgas vietas! Kails tuksnesis pacelts 4500 metru augstumā virs jūras līmeņa. Tikai retās vietās dzeltenīgi pelēki ķērpji klāj kailo zemi, šur tur balta sāls garoziņa sedz mālu un smiltis, šur tur rēgojas zāļu stiebri, cieti kā dzelzs un tā izžuvuši vējā, ka zem kājām skraukst kā žagari un sabirst putekļos.

Tibetas tuksnešos nav nekādu ceļu, atskaitot savvaļas dzīvnieku iestaigātas taciņas.

«Ja to nebūtu redzējis paša acīm,» Prževaļskis raksta, «nespētu ticēt, ka šajos apvidos, kam daba tā nodarījusi pāri, var mitināties tik milzīgs daudzums savvaļas dzīvnieku, kuri dažreiz sapulcējas tūkstošiem galvu lielos baros. Tikai klejodami no vienas vietas uz otru, šie dzīvnieku bari tuksneša nabadzīgajās ganībās var atrast pietiekami daudz barības.» «Šajos neviesmīlīgajos apgabalos, kur daba tik drūma, toties tālu no nežēlīgajiem cilvēkiem, mīt slavenais vērsis ar garo spalvu (jaks).» «Otrs tikpat ievērojams dzīvnieks, ko sastapām Ziemeļtibetā, bija baltkrūšu argalis^18.»

Gan jaks ar tā spēcīgo ķermeni un milzīgajiem ragiem, ar garajām melno spalvu bārkstīm, kas nokarājas gandrīz līdz pašai zemei, ar kuplo asti, gan slaidais

argalis ar skaisti izliektajiem ragiem, koši baltajām krūtīm un lepno gaitu Prževaļskim likās brīnišķīgi. «Es ne vienu reizi vien vaicāju sev, kurš ir skaistāks — jaks vai baltkrūšu argalis,» Prževaļskis raksta, «un nevarēju dot labākas atbildes, ka šie dzīvnieki katrs ir lielisks savā ziņā.»

Agrā rītā Prževajskis un Piļcovs, apbruņojušies ar ātršāvējiem štuceriem, izgāja no jurtas un devās medībās. Jaka milzīgo, melno stāvu nebija grūti pamanīt ar neapbruņotu aci pat vairāku kilometru attālumā. Nikolajs Mihailovičs uzvilka sibīriešu kuhļanku — kažokādas apmetni, kas bija šūts no jaunu briežu ādām ar spalvu uz āru. Tuvredzīgie jaki noturēja mednieku par briedi, un viņš varēja tuvoties dzīvniekiem līdz kādu četrsimt soļu attālumam.

Tomēr nošaut jaku pat no tādas tuvas distances nebija viegls uzdevums. Prževaļskis trieca jakā lodi pēc lodes un redzēja, kā pašķīst spalvu kušķi, taču dzīvnieks vēl joprojām nekrita un nekrita. Ievainotais jaks saniknots reižu reizēm metās virsū medniekam un tad izbijies sviedās atpakaļ. Kāds jaks saļima tikai pēc tam, kad bija saņēmis astoņpadsmit lodes. Neliela kalibra lode, pat trāpījusi pašā sirdī, nenogalināja spēcīgo dzīvnieku uz vietas, un nāvīgi ievainotais jaks vēl auļoja vairākas minūtes. Pat lielkalibra lode tikai retu reizi sadragāja galvaskausa kaulus.

Piezagties baltkrūšu argaļu baram bija grūtāk, jo šie kalnu auni bija piesardzīgāki par jakiem, ar asāku

redzi. Uzkāpis augstā klintī, argaļu barvedis ilgi raudzījās uz to pusi, no kurienes nojauta briesmu tuvošanos. Galu galā, pamanījis tuvojamies mednieku, barvedis metās bēgt, aizvezdams sev līdzi visu baru.

Tomēr Nikolaja Mihailoviča labi tēmētās lodes panāca arī argaļus. Viņš medīja arī orongo — skaistas, žiglas antilopes ar tievām kājām, melniem ragiem, ar baltu un brūnu muguru.

Kolekcijas auga ar katru dienu, un saiņi kļuva tik smagi, ka ceļotāji, dodamies dziļāk Tibetā, bija spiesti ierakt smiltīs divas jaku ādas un paņēma tās līdzi tikai atceļā.

Par šo ekspedīcijas posmu Prževaļskis raksta: «.Mūsu dzīve bija vārda pilnā nozīmē «cīņa par eksistenci», un vienīgi apziņa, ka mūsu ekspedīcijai ir svarīga nozīme zinātnē, deva mums enerģiju un spēkus uzdevuma sekmīgai izpildei.»

Lai pasargātos no bargā Tibetas sala, ceļotāji iegādājās jurtu. Uzcēlušies jau pirms rītausmas, Nikolajs Mi-hailovičs un viņa ceļabiedri ieturēja brokastis, spēcinādamies ar apgrauzdētiem miltiem — «dzambu» un piedzerdami presēto tēju. Gaismai austot, viņi nojauca jurtu, kopā ar citām mantām to uzkrāva kamieļiem un devās ceļā. Pūta salts pretvējš. Sals neļāva ceļotājiem sēdēt zirga mugurā, bet iešana kājām ar smagu somu, šauteni un patronām augstajā kalnienē, kur retajā gaisā ikviens lieks smagums atņem daudz spēka, sagādāja īstas mokas. Sirds stipri dauzījās, rokas un kājas drebēja, laiku pa laikam uznāca reibonis un slikta dūša.

Prževaļska un viņa ceļabiedru apģērbs bija noplīsis, viss vienos ielāpos un vairs nespēja pasargāt no aukstuma. Zābaki galīgi novalkāti. Pie vecajiem zābaku stulmiem ceļotāji piešuva nošauto jaku ādas gabalus.

Bieži uznāca vētras, sacēla putekļu mākoņus un trieca pa gaisu ne vien smiltis, bet arī oļus un šķembas, kas lidoja kā sniega pārslas spēcīgā putenī. Turpināt ceļu nemaz nebija iespējams. Tomēr pat tādā laikā ceļotāji, sizdamies vai nost, virzījās uz priekšu, kaut arī nogāja divas vai trīs reizes mazāku attālumu, nekā bija pieraduši veikt zemākos apvidos.

Atpūtas vietās ceļotāji vispirms noņēma kamieļiem

nastas, un šajā darbā vien viņiem pagāja vesela stunda. Tad viņi savāca argalu — sakaltušus dzīvnieku mēslus kurināšanai, sacirta ledu, lai to izkausētu un tā tiktu pie ūdens, pēc tam noguruši un izsalkuši gaidīja, kamēr uzvārīsies tēja, un iekoduši gāja medībās. Atgriezies no medībām, Nikolajs Mihailovičs sēdās pie savām piezīmēm, bet viņa ceļabiedri no jauna skaldīja ledu un sasalušo gaļu pusdienām, laboja saplīsušos traukus un lāpīja apģērbu.

Retajā gaisā bija grūti iekurt uguni, argals dega vāji, un tā pietika vienīgi ēdiena pagatavošanai. «Uznāca pats grūtākais laiks — ziemas garās naktis,» Prževaļskis stāsta. «Likās, pēc visiem dienas darbiem nakti varētu aizvadīt mierīgā dusā un labi atpūsties, bet īstenībā tā nemaz neiznāca. Mūsu nogurums parasti sniedzās pāri mēram, novārdzis bija viss organisms, un tādā pa pusei slimīgā stāvoklī mierīga atpūta nav iespējama. Turklāt stipri retais un sausais gaiss miegā aizvien izraisīja elpas trūkumu, kas mocīja kā smags lietuvēns. (Ziemeļtibetas kalnienē varēja aizmigt vienīgi tad, ja palika ļoti augstu pagalvi vai arī ierīkojās guļvietā pus-zviļus.) Turklāt vēl jāpiebilst, ka mēs gulējām uz viena paša voiloka, kas bija caur un cauri putekļu pilns un ko mēs klājām uz sasalušās zemes. Tādā guļvietā, sprēgājot bargam salam, mums vajadzēja valstīties pa desmit stundām no vietas bez kādas iespējas aizmigt un kaut uz laiku aizmirst visas sava stāvokļa grūtības.»

Šeit, neauglīgajā kalnienē, kur plosījās ledaini vēji, ceļotāji sagaidīja jauno — 1873. gadu.

«Vēl ne reizi savā mūžā,» Nikolajs Mihailovičs ierakstīja ceļojuma dienasgrāmatā, «man nebija iznācis sagaidīt Jauno gadu tādā absolūtā tuksnesī kā tas, kurā mēs pašlaik atrodamies. Un, it kā harmonējot ar visiem apstākļiem, mums nav palicis galīgi nekādu krājumu, atskaitot draņķīgo dzambu . .. Šausmīgas grūtības, bet tās mums jāpārcieš ekspedīcijas lielā mērķa vārdā.»

Četri varoņi gāja tālāk. Tuksnesis pašķīrās viņu drosmes priekšā. 1873. gada 10. janvārī krievu ceļotāji sasniedza Jancziczjanu jeb Zilo upi, lielāko Centrālās Āzijas un Austrumāzijas upi, vienu no lielākajām upēm pasaulē.

«Zilās upes krastos,» Nikolajs Mihailovičs rakstīja uz Krieviju, «gandrīz vai ik pa verstij gadās milzīgi jaku, savvaļas ēzeļu, antilopu un kalnu aunu bari. Dienā var nošaut desmit, pat divdesmit lielu dzīvnieku.»

Zilās upes krasti bija galējais dienvidu punkts tālajā Centrālajā Āzijā, ko Prževaļskis sasniedza pirmā ceļojuma laikā. Vēl 850 kilometri, tikai kāds mēnesis ceļa, — un viņš nokļūtu Lhasā. Taču Tibetas tuksnešos no vienpadsmit kamieļiem trīs nobeidzās, bet dzīvie tik tikko vilkās uz priekšu. Bija atlikuši tikai pieci lani naudas. No dzimtenes ceļotājus šķīra tūkstošiem kilometru. «Tādos apstākļos,» Prževaļskis saka, «nebija iespējams riskēt ar jau iegūtajiem ceļojuma rezultātiem, un mēs nolēmām griezties atpakaļ.»

Karavāna no jauna tuvojās Kukunora ezeram. Tur, kur rudenī zilgmoja ūdeņi, tagad pletās žilbinoši balts, gluds ledus līdzenums. Rītos tam pāri cēlās mirāžas: šķita, ka virs ezera augstu gaisā peld dzīvnieki.

īstenībā stepē tālu, tālu aiz apvāršņa klejoja antilopes un savvaļas ēzeļi kulani. Rīta stundās plašajos līdzenumos tāli priekšmeti kļūst redzami un šķiet pacelti augstu virs zemes, jo gaismas stari lūst uz robežas starp apakšējiem aukstiem un augšējiem gaisa slāņiem, ko jau sasildījusi saule.

Nikolajs Mihailovičs Kukunora krastos un Gaņsu kalnos pavadīja visu pavasari. Pirms Prževaļska ceļojuma klīda leģendas, ka šajās vietās mītot kāds apbrīnojams zvērs — «hunguresu» (cilvēks zvērs). Tagad noskaidrojās, ka leģendārais «cilvēks zvērs» ir parastais lācis.

Maija beigās ceļotāji atstāja Gaņsu kalnu apgabalu un iesoļoja Alašana smiltājos. Tagad viņiem vairs nebija līdzekļu pavadoņa salīgšanai un pašiem vajadzēja meklēt ceļu līdzenajā tuksnesī, kur nebija nekādu ceļa zīmju.

Pārgājienā starp Serikdolona ezeriņu un Sanginda-laja aku karavāna nomaldījās.

Ceļotājiem vairs nebija palikuši pat trīs spaiņi ūdens.

Ilgi nedzirdinātie zirgi lielajā karstumā tik tikko vilka kājas. Vajadzēja cik iespējams ātrāk nokļūt līdz akai.

Ceļotāji zināja, ka Sangindalaja aka atrodas kalna pakājē. Pa labi parādījās neliela kalnu virkne. Varbūt viens no šiem kalniem ir Sangindalajs? Pretējā puse ari rēgojās kāds kalns. Uz kurieni vest karavānu? Ceļotājiem tas bija dzīvības un nāves jautājums.

Nikolajs Mihaiiovičs nolēma iet uz ziemeļu kalnu, tomēr nebija cieši pārliecināts par izraudzītā ceļa pareizību. «Mokpilnās šaubās mēs uzkrāvām nastas kamieļiem un devāmies ceļā.»

Nogājuši kilometrus desmit, ceļotāji beidzot ieraudzīja zīmi — kalna virsotnē sakrautu akmeņu kaudzi, kas norādīja uz tuvo aku. Slāpju izmocītie ceļinieki sāka soļot naigāk un pēc dažām stundām nonāca pie akas . . .

Drīz pēc tam kādā pārgājienā pa Dienvidalašanu ceļotāji sastapās ar mongoļu svētceļniekiem. Pirmo reizi vienpadsmit gadu laikā kopš dunganu sacelšanās sākuma svētceļnieki devās no Urgas uz Lhasu. Tomēr arī tagad, kaut gan ķīniešu karaspēks bija ieņēmis Gaņsu centrālos rajonus, ceļš bija bīstams un mongoļi ceļoja lielā karavānā ar tūkstoš teltīm. Ieraudzījuši tuksnesī mazu saujiņu saulē iedegušu ļaužu noplīsušā apģērbā, mongoļi sākumā noturēja ceļotājus par saviem tautiešiem. Svētceļnieki, kuri jāja karavānas priekšgalā, iesaucās: «Palūkojieties, cik tālu aizkūlušies mūsu brašie zēni!» Runādamies ar ceļotājiem, mongoļi ilgi nespēja ticēt, ka četri krievi pabijuši Tibetā.

Tajā laikā «šie brašie zēni», izbadējušies, netīri, skrandaini, apāvušies neredzētos «mozaīkas» zābakos, kas pašūti no zvērādu un veco stulmu gabaliem, pēc paša Prževaļska izteiciena, «visvairāk līdzinājās ubagiem». Kad ceļotāji ienāca Diņuanjinā, iedzīvotāji, raugoties uz viņiem, sacīja: «Cik līdzīgi viņi kļuvuši mūsu ļaudīm! Izskatās gluži kā mongoļi!»

Diņuanjinā Nikolajs Mihaiiovičs saņēma naudu — tūkstoš lanu, ko uz šejieni no Pekinas bija atsūtījis gādīgais ģenerālis Vlangali. Kopā ar naudu ceļotāji saņēma arī vēstules no Krievijas un trīs pēdējos laikraksta «Golos» («Balss») 1872. gada numurus. «Grūti

attēlot, kādi svētki mums bija šī diena. Drudžainā alkatībā mēs lasījām vēstules un laikrakstus, kur viss mums likās jauns, kaut gan kopš aprakstītajiem notikumiem bija pagājis jau vairāk nekā gads. Eiropa, dzimtene, aizgājušie gadi — viss kā dzīvs atdzima mūsu sirdīs.»

Šķita, ka bezūdens Alašana kalnos ceļotājiem vismazāk būtu jābaidās no irdens. «Tomēr liktenis, acīm redzot, vēlējās, lai mēs uz ceļojuma beigām pārciestu visas likstas un nelaimes, kādas vien šejienes zemēs var gāzties pāri ceļinieka galvai,» Prževaļskis raksta.

Pēkšņi sākās tik spēcīga lietusgāze, kādu Nikolajs Mihailovičs nebija piedzīvojis ne reizi savā mūžā.

Šausmīgā ātrumā ūdens straumes gāzās lejup pa stāvajām kalnu nogāzēm, trakajā skrējienā raujot līdzi milzīgus akmens bluķus, izgāžot ar visām saknēm kokus un sadragājot tos smalkās drumslās. Ūdens, dubļu un akmeņu straume plūda lejup pa aizu, kur bija apmetusies ekspedīcija, un, kāpdama arvien augstāk, traucās uz telti.

Tas viss notika pēkšņi, iekām ceļotāji paspēja paķert pirmās pa rokai gadījušās mantas un mesties bēgt. Vēl brīdis — un straume aiznestu telti ar visu, kas tanī atradās.

«Paglāba laime,» Prževaļskis raksta. Akmeņu valnis, ko spēcīgā straume bija sadzinusi telts priekšā kā lielu aizsprostu, aizkavēja tālāku ūdens celšanos, un ceļotāji izglāba visu ekspedīcijas mantību, visas kolekcijas, kartes un dienasgrāmatas!

PĀRI GOBI CENTRĀLAJIEM RAJONIEM

«Pēc iepriekš sastādītā plāna», kā raksta Prževaļskis, viņa karavānai vajadzēja no Diņuanjinas iet tieši uz Urgu, pāri Gobi centrālajiem rajoniem. Šis ceļš, ko pirms Prževaļska nebija izstaigājis neviens eiropietis, sevišķi interesēja zinātni.

Diņuanjinā Prževaļskis sagādāja visu ceļam nepieciešamo, salīga pavadoni mongoli, ar piemaksu iemainīja novājējušos kamieļus pret svaigiem, kā arī no-

pirka jaunus nastu nesējus dzīvniekus, 14. jūlija rītā karavāna izgāja tālajā ceļā.

No jauna garā virknē vilkās nogurdinošas dienas. No jauna tūkstošiem kilometru tālu visapkārt tuksnesis, tikpat mežonīgs un neauglīgs kā Tibeta. Tikai ledainā sala vietā — svelme, kas dienā sasniedza 45° C ēnā. Bet, lai varētu izdarīt apvidus topogrāfisko uzņemšanu un ceļa iezīmēšanu kartē, ceļotājiem vajadzēja veikt pārgājienus tieši dienā, nevis dzestrajās nakts stundās.

No debesīm lija svilinoši saules stari, bet no lejas dvesa karstumu zeme, kas sakaita līdz 63° C. Telts nespēja pasargāt no karstuma — tur valdīja vēl lielāka tveice nekā zem klajas debess. Ceļotāji veltīgi pūlējās, aplaistīdami telti un zemi apkārt tai ar ūdeni, — pēc pusstundas viss bija izkaltis sauss, tāpat kā iepriekš, un no jauna nekur nebija nekāda glābiņa no nepanesamās svelmes. Ne reizi neuzkrita rasa, un, ja arī kādu retu reizi savilkās lietus mākoņi, lietus lāses nemaz nesasniedza zemi: sastopoties ar apakšējiem sakarsušajiem gaisa slāņiem, ūdens pilieni no jauna pārvērtās garaiņos. Pat naktīs termometrs nerādīja zemāk par 23,5° C.

Prževaļska kartē, kas pievienota viņa gramatai par šo ceļojumu, ekspedīcijas ceļš no Diņuanjinas līdz Urgai apzīmēts ar seši centimetri garu līniju. Bet, lai varētu iezīmēt šo līniju kartē, ceļotājiem vajadzēja veikt četrdesmit četrus pārgājienus baisajā tuksneša svelmē!

Sevišķi mokpilns bija gājiens 19. jūlijā.

Karavāna izgāja ceļā agri no rīta. No Džarataja-dabasu sālsezera krastiem ceļotāji virzījās uz Hanulas kalnu grēdu. Drīz vien viņi atrada aku, padzirdīja dzīvniekus un, piepildījuši muciņas ar svaigu ūdeni, soļoja tālāk.

Pēc pavadoņa apgalvojuma, nākamā aka atrodoties pavisam tuvu. Taču karavāna nogāja jau astoņus, deviņus, desmit kilometrus, tomēr no akas vēl joprojām nebija ne miņas.

Tuvojās pusdienas laiks, un karstums kļuva nepanesams. Svelmainais vējš svieda ceļotājiem sejā smiltis un sāļus putekļus. Ne vien cilvēkiem, bet arī dzīvniekiem bija grūti soļot pa sakaltušo zemi. Ceļotāji

vairākas reizes apstājās un saslapināja sev un suņiem galvu. Beidzot ūdens atlika mazāk par pusspaini, un šo mazumiņu vajadzēja pietaupīt pašam grūtākajam brīdim.

— Vai līdz akai vēl tālu? — ceļotāji daudzkārt apvaicājās pavadonim un katru reizi saņēma atbildi, ka aka esot pavisam tuvu, rau, tur aiz tā paugura. Tā karavāna nogāja vēl kādus desmit kilometrus. Aka vēl joprojām nerādījās, un ļaudis vilkās uz priekšu pēdējiem spēkiem.

Tad Prževaļskis nolēma sūtīt uz aku pa priekšu karavānai Piļcovu kopā ar pavadoni. Līdzi viņiem sūtīja arī seteru Faustu. Suns vairs nespēja paiet, laiku pa laikam nogūlās un sāka gaudot. Nikolajs Mihailovičs pavēlēja pavadonim ņemt Faustu pie sevis uz kamieļa muguras.

Mongolis bez mitas apgalvoja Piļcovam, ka ūdens neesot tālu. Kad viņi abi bija aizjājuši kādus divus kilometrus no karavānas, mongolis no paugura virsotnes norādīja vietu, kur vajagot būt akai. Piļcovs pēc acumēra novērtēja attālumu — krietni pieci kilometri! Un vai tur būs aka? Nebūdams pārliecināts, ka pavadonis nemānās arī šoreiz, Piļcovs nolēma palikt uz vietas un pagaidīt Prževaļski. Faustu viņš noguldīja kāda sak-saula krūma ēnā, paklājis sunim apakšā seglu voiloku.

Nabaga suns ar katru brīdi kļuva aizvien vārgāks. Kad piejāja Prževaļskis, Fausts sāka raustīties krampjos, iegaudojās, pāris reizes nožāvājās un nobeidzās.

Uzlikuši uz saiņiem nelaimīgo Faustu, ceļotāji virzījās tālāk. Ūdens krājums bija gandrīz pavisam izsīcis. Ļaudis saņēma pa malkam ūdens, lai saslapinātu izkaltušo mēli. Prževaļskis saprata, ka paies pavisam īss laiks un glābiņa vairs nebūs.

Nikolajs Mihailovičs pavēlēja kazakam Irinčinovam paņemt katliņu un kopā ar pavadoni auļot uz aku.

«Pēc ūdens sūtītie ļaudis ātri pazuda putekļos, kas pildīja gaisu,» Prževaļskis stāsta, «bet mēs vilkāmies viņiem pa pēdām, mokās gaidīdami, kāds liktenis mums būs lemts. Beidzot pēc pusstundas parādījās kazaks, kas auļoja atpakaļ, — bet ko viņš mums nesa: vēsti par glābiņu vai par bojā eju? Piecirtuši piešus saviem zir-

giem, kuri jau tik tikko vilka kājas, mēs jājām pretim kazakam un ar prieku, kas saprotams cilvēkam, kurš atradies par matu no nāves, bet tagad izglābies, uzzinājām, ka aka patiešām atrasta, un saņēmām katliņu ar svaigu ūdeni. Padzērušies un saslapinājuši galvu, mēs devāmies norādītajā virzienā un drīz sasniedzām Borosondži aku. Bija jau ap diviem pēc pusdienas, tā ka šausmīgajā karstumā mēs bijām pavadījuši cejā bez pārtraukuma deviņas stundas un nogājuši trīsdesmit četras verstis (trīsdesmit sešus kilometrus).

Noņēmām kamieļiem nastas, un pēc tam es nosūtīju kazaku kopā ar mongoli pēc ceļā pamestā saiņa, pie kura bija palicis guļam otrs mūsu mongoļu suns, kas mūs pavadīja jau gandrīz divus gadus. Saritinājies zem pamestā saiņa, suns bija palicis dzīvs un, atspirdzinājies ar atvesto ūdeni, atgriezās nometnē kopā ar sūtītajiem ļaudīm.

Neraugoties uz novārgumu, fizisku un morālu, mūs tik ļoti bija sarūgtinājusi Fausta nāve, ka mēs neviens nevarējām ēst un gandrīz nemaz neaizmigām visu nakti. Nākamās dienas rītā izrakām nelielu kapu un tajā apglabājām savu uzticamo draugu. Izpildījuši šo pēdējo pienākumu, mēs ar biedru raudājām kā bērni. Fausts bija mūsu draugs šā vārda tiešajā nozīmē. Daudzas reizes, dažādu likstu un nelaimes smagajos brīžos, mēs bijām viņu glāstījuši, rotaļājušies ar viņu un pa pusei aizmirsuši savas bēdas. Gandrīz trīs gadus šis uzticamais suns bija kalpojis mums, un viņam neko nebija kaitējis ne Tibetas sals un vētras, ne Gaņsu lietusgāzes un sniegs, ne tūkstošiem verstu garā ceļa grūtības. Beidzot viņu nogalināja Alašana tuksneša svelmainā tveice un, kā par spīti, tikai divus mēnešus pirms ekspedīcijas beigām .. .»

Nebija viegls arī tālākais ceļš pa sakaitēto, neauglīgo tuksnesi. Sahāra diezin vai ir briesmīgāka par Gobi, turpretim Ziemeļtibeta salīdzinājumā ar Gobi ceļotājiem tagad likās laimīga, bagāta zeme.

Pat putni, lidodami pāri Gobi tuksnesim, cieta no ūdens un barības trūkuma. Nikolajs Mihailovičs vairākkārt atrada spārnotos ceļotājus mirušus.

Augusts jau gāja uz beigām, tomēr dienu no dienas

pieturējās stiprs karstums. Izmocītie ceļotāji sasprindzināja visus spēkus, lai sasniegtu Urgu.

Ļaudis bija galīgi noplēsuši apģērbu: zābaku vietā — noplīsušas kažokādu untes, drēbes vienās skrandās un ielāpos, kreklu vietā — rupji kankari bez piedurknēm.

Beidzot ceļa mērķis sasniegts! 5. septembrī noskran-dušie, izmocītie un laimīgie ļaudis ieradās Urgā.

«Neņemos aprakstīt,» Prževaļskis teicis savā dienasgrāmatā, «tā brīža iespaidus, kad mēs pirmo reizi izdzirdējām dzimto valodu, ieraudzījām tuvās, mīļās sejas... Mēs bijām pavisam atraduši no eiropiešu dzīves, un tāpēc sākumā mums viss šķita dīvains, sākot ar dakšiņām un šķīvjiem un beidzot ar mēbelēm, spoguļiem un visu pārējo. Jauno iespaidu bija tik daudz un tie iedarbojās uz mums tik spēcīgi, ka šajā dienā ēdām pavisam maz un gandrīz nemaz neaizmigām visu nakti. Otrā dienā, izpērušies pirtī, ko nebijām redzējuši gandrīz divus_ gadus, kļuvām tik vārgi, ka tikko turējāmies uz kājām. Tikai pēc pāris dienām sākām atgūties un ēst ar vilka apetīti.»

Atpūtušies nedēļu Urgā, ceļotāji 1873. gada 19. septembrī ieradās Kjahtā, trīsdesmit četros mēnešos nogājuši 11 832 kilometrus.

Grāmatu, kurā Prževaļskis stāsta par saviem trīs gadu ilgajiem klejojumiem, viņš beidz ar tādiem vārdiem:

«Mūsu ceļojums beidzies! Tā panākumi ir pārspējuši pat tās cerības, ko mēs lolojām, pirmo reizi šķērsojot Mongolijas robežu. Toreiz mūs gaidīja neuzminamā nākotne, turpretim tagad, domās pārstaigājot visu pagātnē pārdzīvoto, visas grūto klejojumu likstas un nedienas, mēs neviļus brīnījāmies par to laimi, kas visur mums uzsmaidīja. Mēs bijām vāji apgādāti materiālajā ziņā, un tāpēc mūsu ekspedīcija guva panākumus vienīgi tāpēc, ka tai nemitīgi veicās. Daudz reižu ekspedīcijas locekļu dzīvība karājās mata galā, tomēr laimīgs liktenis mūs allaž izglāba un deva iespēju pabeigt spēkiem piemērotus pētījumus vismazāk pazīstamās un visgrūtāk pieejamās Centrālās Āzijas zemēs.»

Prževaļskis aiz kautrības un pieticības saka: «laime», «veiksme», «liktenis». Vai nebūtu pareizāk teikt: griba, vīrišķība, talants!

LOBNORA NOSLĒPUMS

,

BALVAS ZINĀTNEI UN DZIMTENEI

Prževaļskis atgriezās dzimtenē, Āzijas saulē iededzis, gan svelmaino, gan salto vēju nokveldētu seju. Aiz muguras palikuši tūkstošiem kilometru karavānu ceja. Mežonīgi tuksneši, kuru plašajā teritorijā ietilptu visas Rietumeiropas valstis. Kalnienes Aragaca augstumā. No trīs gadu ilgajiem klejojumiem ceļotājs pārveda bagātīgas balvas zinātnei un dzimtenei.

Kartē iezīmēti 5650 kilometri pirmo reizi noieta ceļa. Prževaļska maršruts ietvēra plašus, līdz tam neizpētītus Centrālās Āzijas apgabalus no Urgas ziemeļos līdz Zilās upes augštecei dienvidos, no Lielā Hingana aus-trumos līdz Kuenlunam rietumos.

Prževaļskis pirmais no eiropiešiem izstaigāja Gobi centrālos rajonus, šķērsoja lielo tuksnesi visā tā garumā. Viņš pirmais atklāja zinātnei nepazīstamās zemes pie Kukunora ezera un Ziemeļtibetā ar Ziemeļte-tungas, Dienvidtetungas, Dienvidkukunora, Burhanbu-das, Sugas un Bajanharas kalnu grēdām. Pirmo reizi tika precīzi konstatēts augstums, kādā virs jūras līmeņa paceļas Tibetas kalniene.

Tika aizpildīta daļa no lielā «baltā laukuma» Āzijas kartē.

Prževaļska dienasgrāmatā ietilpa ik dienas izdarīto meteoroloģisko novērojumu rezultāti un dati par augsnes un ūdens temperatūru, kas bija ārkārtīgi svarīgi Mongolijas un Ziemeļtibetas klimata pētījumiem.

Ceļotājs bija savācis arī ļoti daudz ziņu par Centrālās Āzijas tautu sabiedriski politisko iekārtu un dzīvi,

par Centrālas Āzijas zemju dzīvnieku un augu valsti, derīgajiem izrakteņiem un virsmas uzbūvi.

Prževaļskis bija pārvedis apmēram 10 000 eksemplāru augu, kukaiņu, rāpuļu, zivju, putnu un zīdītāju.

Sajās kolekcijās bija pārstāvētas vairāk nekā 3500 sugas. Daudzas no tām zinātnei vēl nemaz nebija pazīstamas.

Vecajā Centrālās Āzijas ģeogrāfijā, kas tika izveidota pirms Prževaļska pētījumiem, ceļotājs atklāja ne mazums kļūdu. Tā, piemēram, noskaidrojās, ka dažas virsotnes, ko Riters pieminējis Mongolijas kalnienes dienvidaustrumu nomalē, vai arī kartē attēlotās Huan-hes attekas tās ziemeļu līkumā īstenībā nemaz nepastāv.

Pirms Prževaļska Gobi tuksnesi, ko toreiz vēl neviens nebija pētījis, nepareizi attēloja kā smilšu okeānu. Tikai pēc tam, kad Prževaļskis bija šķērsojis lielo tuksnesi visā tā garumā, kļuva zināms, ka dabas apstākļi Gobi ir visai dažādi: tā plašajā teritorijā zālainas stepes mijas ar smiltājiem, solončaki — ar mālainiem klajumiem, akmeņaini tuksneši — ar mežiem, kalni — ar līdzenumiem.

Visus šos ievērojamos zinātniskos rezultātus Prževaļskis bija pratis iegūt, neraugoties uz ļoti niecīgajiem materiālajiem līdzekļiem.

Ik dienas riskējot ar dzīvību, Prževaļskis un viņa trīs ceļabiedri šķērsoja plašus apgabalus, kur plosījās pilsoņu karš. Ne amerikāņu ceļotājs Pompelli 1864. gadā, ne vācu ceļotājs Rihthofens 1868. gadā neuzdrošinājās iekļūt Ķīnas rietumos tālāk par Dzeltenās upes krastiem. Turpretim saujiņa krievu Prževaļska vadībā bez bailēm izstaigāja šos rajonus, kur baidījās iegriezties Rietumeiropas un Amerikas ceļotāji un zinātnieki.

Pirmā Centrālās Āzijas ekspedīcija bija plaša zinātniska izlūkošana pirms nākamajiem Prževaļska ceļojumiem. Pirmās ekspedīcijas gaitā ceļotājs jau izraudzījās divus galvenos uzdevumus visai savai turpmākajai darbībai: Gobi izpēte un Ziemeļtibetas izpēte. Viņš izraudzījās arī divus galvenos maršrutus nākamajām ekspedīcijām: ceļu šķērsām pāri visam Gobi tuksnesim, ko Prževaļskis vēlāk nogāja vēl divas reizes, un ceļu

pāri Ziemeļtibetas kalniem, kuru viņš nostaigāja vel četras reizes.

Zinātnisko rezultātu nozīmīguma ziņā pirmais ceļojums pa Centrālo Āziju tālu pārspēja Usūrijas ceļojumu. Arī turpmāk ikviens Prževaļska ceļojums, kā to redzēsim, bija jauna, augstāka pakāpe zinātnieka nemitīgajā radošajā izaugsmē.

KRIEVU CEĻOTĀJS KĻŪST PAZĪSTAMS VISA PASAULĒ

9. oktobrī Prževaļskis ieradās Irkutskā. Šeit viņš atpūtās pirms garā brauciena ar pasta zirgiem pāri visai Sibīrijai. 1873. gada beigās Nikolajs Mihailovičs atbrauca Smoļenskā, lai redzētos ar māti un aukli Ma-karjevnu. 1874. gada sākumā viņš jau bija Pēterburgā.

Galvaspilsētā ceļotāju gaidīja triumfs. Tomēr Nikolajs Mihailovičs nebija pieradis pie svinīgām sanāksmēm un publiskas godināšanas, un tas viss viņam nemaz nepatika. Vislabāk viņš jutās ceļojumā, kad varēja dzīvot teltī un nekas viņu netraucēja darīt iemīļoto darbu. Galvaspilsētas sabiedrības nemitīgā trokšņainā uzmanība nomāca Prževaļski. «No ielūgumiem un paziņām nevar atkauties,» viņš žēlojās vēstulē biedram. «Ticat vai neticat, man tā apnikusi izprašņāšana, ka netīkas ne dzīvot.» Tomēr, protams, ne ziņkārīgo uzbāzība, ne sanāksmju un godināšanu nomācošais svinīgums nespēja mazināt ceļotāja prieku par iemīļotā darba panākumiem.

Par Prževaļska ceļojumu uzzināja visa pasaule. Viņa vēstules no Ķīnas Krievijas Ģeogrāfijas biedrībai pārtulkoja franču, vācu un angļu valodā. Krievu un ārzemju ceļotāji sūtīja Nikolajam Mihailovičam savu grāmatu eksemplārus.

Prževaļska ekspedīcijas zinātniskie rezultāti bija tik lieli, ka to izcilo nozīmi atzina visa pasaule.

Krievija ar pilnām tiesībām varēja lepoties ar apbrīnojamā Āzijas pētnieka talantu un drosmi. Pat cara

valdība, kas bija tā skopojusies, piešķirdama līdzekļus ekspedīcijai, tagad dižojās ar viņa panākumiem citu lielvalstu priekšā.

Pēc valdības rīkojuma Prževaļska kolekcijas pārvietoja uz ģenerālštāba telpām. Šeit ceļotāja uzraudzībā tās sistematizēja un salika uz galdiem. «Es pats,» Nikolajs Mihailovičs rakstīja, «pirmo reizi redzēju visu kolekciju tādā spožumā. Putnu vien bija 1110, bez tam 35 lielu dzīvnieku ādas u. c.»

Kolekcijas apskatīja akadēmiķi, cars un Austrijas imperators. Apskates laikā Prževaļskim paziņoja, ka viņš paaugstināts par apakšpulkvedi.

Krievu zinātnieki Prževaļska kolekcijas novērtēja ļoti atzinīgi.

Zooloģiskajā kolekcijā ietilpa pilnīgi jaunas, zinātnei nepazīstamas sugas, un tā ievērojami paplašināja un precizēja ziņas par Centrālās Āzijas dzīvnieku ģeogrāfisko izplatību.

1874. gada aprīļa sākumā zooloģisko kolekciju atpirka Zinātņu akadēmija.

Kādreiz Smoļenskas puisēns Koļa Prževaļskis sapņoja par dižena mednieka slavu, tomēr zēns pat sapņos nespēja iedomāties, ka viņa nošauto zvēru izbāzeņi glabāsies vienā no bagātākajiem zooloģijas muzejiem pasaulē.

Neparasti lielu interesi radīja ar! augu kolekcija. Prževaļskis bija atklājis ļoti daudz sugu, ko botāniķi līdz tam nemaz nepazina. Sevišķi bagātīgi bija pārstāvēta Gaņsu provincē savāktā flora. Pēc akadēmiķa Maksimoviča atzinuma, par šīs floras izpēti «mēs būsim pateicību parādā vienīgi Prževaļska pūliņiem».

Krievu ģeogrāfi deva vispārīgu šās ekspedīcijas vērtējumu šādos vārdos:

«Kapteinis Prževaļskis veicis savu apbrīnojamo ceļojumu ar neparastu pašuzupurēšanos un panākumiem. Krievijas Ģeogrāfijas biedrība, izskatījusi Prževaļska savāktos materiālus un kolekcijas, ir nākusi pie pārliecības par šā pētnieka neparastajiem nopelniem, kas viņu izvirza līdzās pašiem slavenākajiem mūsu laiku ceļotājiem.»

Prževaļska vārdu daudzināja kopā ar pašiem slavenākajiem ceļotājiem —- Kruzenšternu un Belinshauzenu, Semjonovu-Tjanšanski un Ņeveļski, Livingstonu un Stenliju.

Tā bija atzinība — jūsmīga un pilnīga! Krievijas Ģeogrāfijas biedrība piešķīra Prževaļskim savu augstāko balvu — lielo zelta medaļu.

Tajā pašā laikā Prževaļska nopelnus atzina arī ārzemēs. Francijas Tautas izglītības ministrija apbalvoja viņu ar zelta nozīmi «Palme d'Académie», bet starptautiskais ģeogrāfu kongress Parīzē atzīmēja ar goda rakstu Prževaļska atklājumu ārkārtīgi svarīgo nozīmi ģeogrāfijas zinātnē .. .

Visu 1874. gadu Prževaļskis sasprindzināti strādāja pie grāmatas «Mongolija un tangutu zeme».

1875. gada janvāra sākumā grāmata nāca klajā, un 8. janvārī Krievijas Ģeogrāfijas biedrības gada pārskata sapulce noklausījās par to pazīstamā krievu ceļotāja M. Veņukova atsauksmi.

Veņukovs nosauca Prževaļska ceļojumu par «ģeogrāfisku varoņdarbu», bet par grāmatu, kurā šis ceļojums aprakstīts, sacīja, ka «Rietumeiropas literatūrā ir maz grāmatu, kas uzrakstītas tik interesanti, pie tam tās saturs stingri atbilst zinātnes prasībām».

Pēc gada Prževaļska grāmatu pārtulkoja un izdeva angļu, vācu un franču valodā.

Parīzes Ģeogrāfijas biedrība piešķīra Prževaļskim zelta medaļu.

Vēl strādādams pie grāmatas, Nikolajs Mihailovičs jau apdomāja jaunā ceļojuma plānu.

«Es nedomāju likties mierā,» Prževaļskis rakstīja

1874. gadā, «un nākamā — 1875. gada beigās, tiklīdz pabeigšu savu rakstu otro sējumu, no jauna uz diviem gadiem došos uz Tibetu, šoreiz no Turkestānas.»

Arī Prževaļska uzticamie ceļabiedri — kazaki Čeba-jevs un Irinčinovs loloja cerības kopā ar Nikolaju Mi-hailoviču piedalīties visās jaunā ceļojuma gaitās. No tālā Aizbaikāla viņi atsūtīja ceļotājam šādu telegrammu: «Jūsu piemiņa dzīvos no paaudzes paaudzē. Kopā ar jums esam gatavi iet caur uguni un ūdeni.»

1876. gada 14. janvārī Nikolajs Mihailovičs iesniedza Krievijas Ģeogrāfijas biedrības padomei jaunā ceļojuma plānu. Plāna sākotnējā variantā ietilpa Austrum-tjanšana, Kašgarijas, Lobnora ezera baseina un Tibetas izpēte. Ceļotājs gatavojās šķērsot Tibetas kalnieni no ziemeļiem uz dienvidiem, aiziet līdz Lhasai un Brama-putras krastiem.

Jau pirmā ceļojuma laikā Prževaļskis bija iecerējis ekspedīciju uz Lobnora ezeru, par kuru eiropiešiem nebija gandrīz nekādu ziņu.

19. gadsimtā šis ezers un zemes tā apkaimē bija zinātniekiem liela mīkla.

Kopš tālas senatnes pāri «Loba zemei» veda karavānu ceļš no Austrumturkestānas uz Ķīnu. 13. gadsimtā pa šo ceļu gāja Marko Polo. Savas grāmatas «Ceļojumi» 57. nodaļā viņš apraksta «Loba tuksnesi», tā kalnus, smiltājus un ielejas, saldūdens avotus, bet ne ar vienu vārdu nepiemin pašu Lobnora ezeru. Šis ezers aprakstīts vienīgi senos ķīniešu rakstos.

Nākamajos gadsimtos starp Ķīnu un Turkestānu izveidojās jauni ceļi, bet Lobnora ceļš tika aizmirsts un eiropieši pēc Marko Polo vairs neiegriezās šajā zemē.

Prževaļskis sava pirmā Centrālās Āzijas ceļojuma laikā dzirdēja mongoļus stāstām par Lobnoru un par savvaļas kamieļiem, kas tur mitinoties. Arī Marko Polo savā grāmatā ziņojis par savvaļas kamieli. Tomēr neviens eiropietis pirms Prževaļska ceļojumiem nekad nebija redzējis šo dzīvnieku.

Nokļūt, zemē, kas palikusi nepieejama kopš Marko Polo laikiem! Atrast neredzēto savvaļas kamieli! Pirmajam no eiropiešiem sasniegt noslēpumainā ezera krastus vai arī pārliecināties par to, ka šis ezers nemaz neeksistē! Atminēt Lobnora noslēpumu — tāda bija Prževaļska iecere.

Nav nekāds brīnums, ka Krievijas Ģeogrāfijas biedrība ceļotāja nodomus uzņēma ar lielu atsaucību. Bet, šķiet, kāda daļa gan varētu būt cara ierēdņiem par «Lobnora noslēpumu»? Un tomēr kāds ministrs, iepazinies ar Prževaļska jaunās ekspedīcijas plānu, paziņoja:

«Ģeogrāfijas biedrība var būt stingri pārliecināta par ministrijas pilnīgu gatavību sniegt visu no tās atkarīgo palīdzību tik derīga pasākuma realizēšanai.»

«Apbrīnojamās ceļotāja un novērotāja īpašības, ko apakšpulkvedis Prževaļskis parādījis savās iepriekšējās ekspedīcijās,» paziņoja ārlietu ministrija, «dod iespēju cerēt, ka arī nākamais grūtais ceļojums atnesīs ievērojamu labumu.»

Valdība, kas ar tādu sīkstulību izsniedza pa tūkstoš rubļiem gadā Prževaļska pirmā ceļojuma izdevumu segšanai, jaunās divu gadu ilgās ekspedīcijas sarīkošanai agad piešķīra veselus divdesmit četrus tūkstošus rubļu.

Divdesmit četrus tūkstošus rubļu! Kāpēc gan Prževaļska ekspedīcija bija kļuvusi tik vajadzīga Krievijas valdībai?

džetišaAra un tas emīrs beks jakubs

Prževaļska ieplānotajam maršrutam — pāri Kašgari-jai («Džetišaārai»), kas bija atdalījusies no Ķīnas, un tālāk pāri Tibetai uz Indijas robežām — vajadzēja aptvert plašu ģeogrāfisku rajonu, kas tajā laikā sevišķi interesēja Krievijas valdību.

1875.—1877. gadā starptautiskajās attiecībās iezīmējās tā saucamā «austrumu krīze».

Sacelšanās pret turku jūgu Bosnijā, Hercegovinā un Bulgārijā 1875.—1876. gadā un Krievijas gatavība atbalstīt slāvu tautu atbrīvošanās kustību Balkānos mudināja Turciju uz savienību ar agresīvo imperiālistisko Angliju.

Tajā laikā angļu ekspansija Tuvajos un Vidējos Austrumos kļuva aizvien spēcīgāka. Anglija sagrāba Sue-cas kanālu (1875. gadā) un Beludžistānu (1876. gadā), mēģināja iekarot Afganistānu (1875. gadā), iesūtīja izlūkus Tibetā (1872. un 1875. gadā) un organizēja iebrukumu tās teritorijā.

Savu ekspansiju Āzijā Anglija mēģināja iztēlot kā pasākumus, kas paredzēti, lai pasargātu no Krievijas britu īpašumus Indijā. Tādu pašu imperiālistisku

politiku Anglija piekopa arī Melnās jūras baseinā, aizbildinādamās, ka jāsargājot no Krievijas Otomaņu impērijas neaizskaramība.

Noslēgušas savienību, Anglija un Turcija centās izmantot pret Krieviju jauno musulmaņu valsti Centrālajā Āzijā — «Džetišaāru»

Šī valsts izveidojās Austrumturkestānas teritorijā, kas atdalījās no Ķīnas impērijas šādu notikumu rezultātā.

1861.—1862. gadā Šeņsi un Gaņsu provincēs sacēlās apspiestās musulmaņu mazākumtautības — «dungani». Dunganu sacelšanās bija pēdējais Lielā zemnieku kara — tā saucamās Taipinu sacelšanās vilnis Ķīnā. 1863.—1864. gadā musulmaņu sacelšanās pārsviedās uz Austrumturkestānas pilsētām — Kuļdžu, Čugučaku, Urumči, Kuču un Aksu. Sacelšanos savu iespēju robežās mēģināja izmantot «hodžas», bijušie Austrumturkestānas feodāļi, kas šeit bija valdījuši pirms ķīniešu iebrukuma un tagad cerēja no jauna sagrābt varu.

1865. gadā viens no viņiem — hans Buzruks ar jātnieku vienību no Rietumturkestānas ielauzās Kašgarijā (Aus-trumturkestānā). Hana Buzruka jātniekus komandēja uzņēmīgais un varaskārais beks Jakubs.

Beks Muhameds Jakubs piedzima 1820. gadā Rieturn-turkestānā. Pirms ierašanās Kašgarijā viņš jau bija kļuvis diezgan populārs, uzstādamies pret Krievijas valdību Rietumturkestānā: cīnījies pret ģenerāļa Perovska karaspēku Akmečetā 1853. gadā un pret ģenerāli Čer-ņajevu Čimkentā un Taškentā 1864. gadā.

Beks Jakubs, koncentrējis savās rokās varu pār Austrumturkestānas hana Buzruka bruņotajiem spēkiem,

1866. gadā to gāza. 1870.—1872. gadā pēc sekmīgām cīņām gan pret bogdohana karaspēku, gan pret patstāvīgajām hanistēm un dunganu pilsētu savienību, kas bija izveidojušās sacelšanās rezultātā, beks Jakubs kļuva par Austrumturkestānas patvaldnieku. Viņa valsti nosauca par «Džetišaāru», un bekām Jakubam piešķīra emīra titulu.

! «D ž e t i š a ā r a» — tjurku vārds, kas nozīmē «Septiņu pilsētu zeme». Jauno valsti tā nosauca pēc lielāko pilsētu skaita apgabalos un hanistēs, kas ietilpa šīs valsts sastāvā.

Anglija un Turcija centās izmantot varaskāro beku Jakubu, lai izveidotu Krievijai naidīgu valsti Vidusāzijā, un mēģināja pārvērst Džetišaāru par centru musulmaņu «svētajam karam» (gazavatam) pret citticīb-niekiem, uzsākt «svēto karu» angļu un turku vadībā arī Rietumturkestānā un atdalīt Rietumturkestānu no Krievijas. Šajā nolūkā turku sultāns rūpējās par beka Jakuba reliģisko prestižu musulmaņu aprindās un atzina viņu par «ticīgo vadoni» — «atalik-gazi». Anglija un Turcija sūtīja uz emīra armiju instruktorus, un Anglija apgādāja to ar eiropiešu ieročiem.

Ar šo ieroču palīdzību beks Jakubs un viņa militārā kliķe nodibināja Austrumturkestānā terora režīmu un uzvēla tautas plecos smagu nodokļu nastu, tā ka dzīve nepavisam nekļuva labāka kā bogdohana valdīšanas laikos.

Krievijas valdība, cenzdamās aizšķērsot ceļu angļu agresijai Vidējos Austrumos, 1871. gadā uz laiku ieveda karaspēku Īli novadā *. Krievija mēģināja nodibināt diplomātiskus sakarus ar Džetišaāru, tomēr nevarēja atzīt par patstāvīgu valsti teritoriju, kura piederēja Ķīnai, ar ko Krievijai bija draudzīgas attiecības, un kura bija nokļuvusi Anglijas ietekmē.

Dabiski, ka Krievijas valdība bija ieinteresēta saņemt vispusīgu informāciju par ģeogrāfiskajiem rajoniem, uz kurieni tiecās angļu agresija, — par Džetišaāru un Tibetu.

Prževaļska ekspedīcija varēja dot par šiem rajoniem vērtīgas ziņas.

SAGATAVOŠANĀS OTRAJAI EKSPEDĪCIJAI PA CENTRĀLO ĀZIJU

1876. gada 5. martā Krievijas valdība deva piekrišanu piešķirt divdesmit četrus tūkstošus rubļu divu gadu ilgajai Prževaļska ekspedīcijai. [19]

Nikolajs Mihailovičs, kura rīcībā tagad bija lielāki līdzekļi nekā pirmajā ceļojumā, varēja ņemt sev līdzi nevis vienu, bet gan divus palīgus. Tomēr neviens no Prževaļska agrākajiem palīgiem, kurus viņš vērtēja augstu, šoreiz nevarēja viņu pavadīt.

Piļcovs, kas pavadīja Nikolaju Mihailoviču iepriekšējā ekspedīcijā, bija apprecējies un nolēma atstāt dienestu. Par Piļcova sievu bija kļuvusi Prževaļska pusmāsa. «Gluži kā romānā,» Nikolajs Mihailovičs sacīja. «Kopā apceļo tālas zemes, bet pēc tam, pēc atgriešanās, viens no ceļotājiem apprec biedra māsu.» Saradojies ar Piļcovu, Prževaļskis tai pašā reizē, sev par lielu sarūgtinājumu, zaudēja drošsirdīgu un pieredzējušu ceļabiedru.

Jagunova, kas bija pavadījis Nikolaju Mihailoviču ceļojumā pa Usūriju, vairs nebija starp dzīvajiem: viņš, peldoties upē, noslīka.

«Man uzbrukušas lielas bēdas,» Nikolajs Mihailovičs sūrojās.

Daudzi bija izteikuši vēlēšanos pavadīt Prževaļski jaunajā ceļojumā. Nikolajs Mihailovičs ilgi šaubījās, nevarēdams izšķirties, kuru ņemt līdzi. Beidzot viņš izraudzījās astoņpadsmit gadus vecu jaunekli Eklonu, kāda Zinātņu akadēmijas muzeja darbinieka dēlu, un jaunu praporščiku Povalo-Švijkovski.

Bez tam Prževaļskis lūdza ieskaitīt ekspedīcijas kazaku konvoja sastāvā Čebajevu un Irinčinovu, kuri bija viņu pavadījuši pirmajā ceļojumā pa Centrālo Āziju.

Palīgu meklēšanu un gatavošanos ekspedīcijai Nikolajs Mihailovičs bija uzsācis jau ilgi pirms oficiālā valdības lēmuma. Viņš sagādāja ceļa somas, patronjostas, apģērbu sev un visiem ekspedīcijas locekļiem, meklēja labus suņus.

1876. gada marta sākumā viņš no Pēterburgas rakstīja Piļcovam: «Tagad es ar vienu kāju jau esmu Ti-betā, un, ja šī ekspedīcija būs tikpat laimīga kā pirmā, tad man piederēs gods, ka esmu izpētījis visas nepazīstamās Centrālās Āzijas zemes. Apskaužams, kaut arī grūts uzdevums.»

Ar valdības 15. marta lēmumu apakšpulkvedis Prže-

vaļskis, praporščiks Povalo-Švijkovskis, savvaļnieks Eklons un septiņi kazaki tika nosūtīti divu gadu ilgā komandējumā uz Centrālo Āziju.

Pirms aizbraukšanas Prževaļskis kopā ar abiem saviem palīgiem divas nedēļas pavadīja Otradnojē. Šeit viņš gāja medībās un apmācīja jaunos ceļabiedrus šaušanā ar kaujas šautenēm un revolveriem.

23. maijā Nikolajs Mihailovičs atvadījās no mātes un aukles Makarjevnas. 6. jūnijā viņš ar pavadoņiem ieradās Permā. 13. jūnijā viņi trīspadsmit pasta pajūgos izbrauca no Permas, vedot līdzi visu ekspedīcijas mantību. Pārvadāt smago bagāžu pa sliktajiem Urālu ceļiem bija grūti un neizdevīgi: rati bieži lūza, un vajadzēja maksāt par to labošanu.

Aiz Urāliem pletās nepārredzamas stepes. Jo tuvāk Semipalatinskai, jo stepe kļuva aizvien skarbāka, tuksnesim līdzīga un arvien vairāk atgādināja Gobi.

3. jūlijā Semipalatinskā Prževaļskis sastapās ar vecajiem biedriem — kazakiem Čebajevu un Irinčinovu.

No šejienes ekspedīcijas locekļi piecos trijjūgos devās tālāk. Vernijā (Alma-Atā) Nikolajs Mihailovičs paņēma līdzi vēl trīs kazakus, bet Kuļdžā salīga tulku Abdulu Jusupovu, kas prata tjurku un ķīniešu valodu.

Ekspedīcijas vajadzībām Prževaļskis iegādājās divdesmit četrus kamieļus un četrus zirgus. Gatavošanās tālajam ceļam un sarakstīšanās ar Ķīnas un Džetišaāras valdību aizkavēja viņu Kuļdžā uz vairākām nedēļām.

7. augustā Prževaļskis no Krievijas Turkestānas ģenerālgubernatora K. Kaufmaņa saņēma Džetišaāras emīra beka Jakuba vēstules tulkojumu. Emīrs rakstīja, ka uzņemšot ekspedīcijas dalībniekus kā viesus_ un izrādīšot viņiem savos īpašumos visādu pretimnākšanu. 9. augustā Krievijas sūtnis Pekinā J. Bjucovs atsūtīja ekspedīcijai caurlaidi iebraukšanai Ķīnas Turkestānā. Sūtnis šo caurlaidi bija izgādājis no bogdohana valdības ar ļoti lielām pūlēm. Bogdohana ministri, tāpat kā 1871. gadā, centās iebiedēt krievus ar visvisādām briesmām, lai atrunātu viņus no ceļojuma. Šoreiz bogdohana ministri pat paziņoja, ka neuzņemoties atbildību par ceļotāju dzīvību un nevarēšot viņus apsargāt.

Sis paziņojums ne tikai nesatrauca Nikolaju Mihailo-viču, bet, gluži otrādi, viņu ļoti iepriecināja.

«Es saņēmu Pekinas pasi ceļojumam no Hami uz Ti-betu,» viņš tajā pašā dienā rakstīja Piļcovam. «Tikai ķīnieši ir atsacījušies apsargāt ekspedīciju. Tieši tā arī vajag.»

Ja jau bogdohana varas orgāni atsacījušies apsargat ekspedīciju, tad viņiem nebūs nekāda iegansta konvoja norīkošanai. Konvojs traucētu ekspedīcijas stingro kārtību.

1876. gada 12. augustā Prževaļskis un deviņi viņa ceļabiedri atstāja Kuļdžu un devās uz augšu pa Īli upes krastu.

BEKA JAKUBA VALSTĪBA

Iepriekšējās ekspedīcijas laikā Prževaļska ceļš uz Ti-betu veda no ziemeļaustrumiem (no Pekinas) uz dienvidrietumiem. Jaunā ekspedīcija virzījās no ziemeļrietumiem uz dienvidaustrumiem. Tās tuvākais mērķis bija Tarimas upes krasti un Lobnora ezers. Ceļotājiem vajadzēja šķērsot Džetišaāras emīra beka Jakuba pārvaldītās zemes.

Pārcēlušies pāri Ili, Tekesas un Kungesas upēm un pārgājuši pāri Naratas kalnu grēdai, Prževaļskis un viņa ceļabiedri nonāca Juldusa plakankalnē.

Jau pirmās ceļojuma nedēļas parādīja, ka Nikolajs Mihailovičs, neraugoties uz savu pieredzi un aso prātu, ir kļūdījies, izvēloties vienu no ceļabiedriem.

«Mūsu ieiešana Juldusā iezīmējās ar ārkārtīgi nepatīkamu atgadījumu. Mans palīgs praporščiks Povalo-Švijkovskis gandrīz jau no paša ekspedīcijas sākuma nespēja panest ceļa grūtības,» Prževaļskis stāsta. «Es biju spiests nosūtīt viņu atpakaļ uz iepriekšējo dienesta vietu. Par laimi, otrs mans pavadonis savvaļnieks Eklons ir ļoti centīgs un enerģisks jauneklis. Pēc zināmas iepraktizēšanās viņš drīz vien kļūs man par lielisku palīgu.»

Pārgājuši pāri Tjanšana dienvidu atzarojumiem, ce-

ļotāji ieradās Džetišaāras pilsētā Kurļā. Pēc beka Ja-kuba rīkojuma viņiem šeit ierādīja īpašu māju un pielika sardzi, «aizbildinādamies, ka ceļotāji jāapsargā», kā stāsta Prževaļskis, «īstenībā tāpēc, lai pie mums nevarētu piekļūt neviens no šejienes iedzīvotājiem, kas vispār ir ārkārtīgi neapmierināti ar beka Jakuba valdīšanu».

Prževaļskim un viņa pavadoņiem neļāva staigāt pa pilsētu. Viņiem sacīja: «Jūs esat mīļi viesi, jums nav ne par ko jāraizējas, jums piegādās visu, kas vajadzīgs.»

Šīs saldās runas bija tīrā liekulība. Tiesa, ceļotājiem katru dienu piegādāja aitas gaļu, maizi un augļus, taču no beka Jakuba apsolītās viesmīlības vairāk nekas nebija manāms. No Prževaļska slēpa visu, par ko vien viņš interesējās. «Mēs uzzinājām tikai to, kas notika mūsu pagalmā,» viņš stāstīja vēlāk. Uz visiem jautājumiem par Kurļas pilsētu, šejienes iedzīvotāju skaitu, tirdzniecību, apkārtējo zemju raksturu ceļotājs saņēma pavisam izvairīgas atbildes vai arī skaidrus melus.

Nākamajā dienā pēc Prževaļska ierašanās Kurļā pie viņa atnāca emīram tuvu stāvoša persona — beks Za-mans (jeb hans efendijs Zamans).

Nikolajs Mihailovičs brīnījās nenobrīnīdamies, izdzirdīs Džetišaāras valdnieka padomnieku runājam skaidrā krievu valodā.

Prževaļskis beku Zamanu apraksta tā: «Pēc ārējā izskata tukls, vidēja auguma, brūnēts, ar milzīgu degunu; vecums ap 40 gadu.»

Atbildēdams uz Prževaļska jautājumiem, beks Zamans pastāstīja, ka viņš esot dzimis Nuhas pilsētā Aiz-kaukāzā un dienējis pie krieviem. No Krievijas beks Zamans aizceļojis uz Turciju. Turku sultāns aizsūtījis viņu pie beka Jakuba kopā ar citām personām — militāriem padomniekiem.

Beks Zamans jau pēc pirmajiem vārdiem pavēstīja, ka emīrs esot uzdevis viņam pavadīt Prževaļski ceļojumā uz Lobnora ezeru.

«No šīs ziņas man iekšā viss sagriezās,» Prževaļskis raksta. «Es labi zināju, ka beks Zamans atsūtīts, lai mūs novērotu, un ka oficiālas personas klātbūtne nevis atvieglos, bet gan kavēs mūsu pētniecības darbu. Tā vēlāk arī notika.»

Kaut gan beku Zamanu uz Džetišaāru bija atsūtījis turku sultāns, Anglijas sabiedrotais, beks pats simpatizēja nevis Anglijai, bet gan Krievijai. Prževaļskis pienācīgi novērtēja beka Zamana labvēlīgo attieksmi pret krieviem. Ceļotājs ļoti labi saprata, ka beks ir la-

bāks par jebkuru citu Džetišaāras emīra atsūtīto «goda pavadoni».

Tomēr arī visai labvēlīgais pavadonis neļāva Prže-vaļskim brīvi izdarīt apvidus topogrāfisko uzņemšanu, iepazīties ar iedzīvotāju dzīvi un veikt nepieciešamos pētījumus. Nikolajs Mihailovičs brīvību vērtēja augstāk par vislabāko konvoju. Šā iemesla dēļ beks Za-mans izraisīja viņā jauktas jūtas — pateicību un īgnumu.

«Beks Zamans personīgi bija mums ļoti labvēlīgi noskaņots,» Prževaļskis stāsta, «un cik iespējams mums palīdzēja. Par to es cienījamam bekām esmu ļoti pateicīgs. Kopā ar viņu mums pie Lobnora klājās daudz labāk nekā ar jebkuru citu no beka Jakuba pilnvarotajiem,— protams, tādā mērā, kādā iespējams kas labāks salīdzinājumā ar sliktu vis-p ā r.»

Prževaļskis bija sašutis ne vien par to, ka kļuvis par beka Jakuba «goda arestantu», ceļotāja sašutumu izraisīja arī viss politiskais režīms, ko emīrs bija nodibinājis Džetišaārā.

1877. gada 6. jūlijā Prževaļskis rakstīja uz Krieviju: «Visu laiku, kamēr uzturējāmies Baduaļeta^1 valstībā, mēs atradāmies ārkārtīgi stingrā uzraudzībā un tikai retumis, pateicoties nejaušam gadījumam, varējām sazināties ar šejienes iedzīvotājiem, tomēr arī pēc šīm nejaušajām, fragmentārajām ziņām vispār bija iespējams uzskicēt beka Jakuba pārvaldītās valsts iekšējās dzīves galvenās kontūras ...

Lai arī Baduaļets pārplūdina asiņu straumēm savas valstības tīrumus, ja vien šajos tīrumos nākotnē uzdīgtu valsts uzplaukuma asni. Tomēr šie asni nepavisam nav manāmi. Tagadējā Džitišarā^20 [21] asiņainais terors tiecas tikai pēc viena mērķa — nostiprināt vienīgi paša emīra varu, bet par tautu nevienam nav nekādu raižu. Uz to raugās tikai kā uz vergu baru, no kura var izspiest labākās sulas...

Sīkumainās ikdienas rūpes aprij visu Džitišaras valdnieka uzmanību un laiku. Baduaļets uzklausa visvisādas savu kalpu denunciācijas, zina, kurš tirgotājs ko atvedis uz pilsētu (turklāt daļu preču atņem bez maksas), pieņem dāvanas — zirgus, aitas un pārējo, no pašiem vienkāršākajiem pavalstniekiem paņem harēmā pēc paša izvēles sievietes, dažreiz bērna vecumā. Pastāvīgi baidīdamies par savu dzīvību, beks Jakubs dzīvo fanzā aiz pilsētas kopā ar sardzi un zaldātu nometnes apsardzībā, pa naktīm neguļ un, kā mums ziņoja pats beks Zamans, pat uz mošeju ejot ar Vinčes-tera štuceri rokās.»

Saskaņā ar Prževaļska nesaudzīgo un pareizo raksturojumu beks Jakubs «nav nekas cits kā politisks afērists», kurš izmantojis musulmaņu tautību nacionālās atbrīvošanās kustību pret bogdohana jūgu tikai tāpēc, lai pats «sagrābtu varu pār tām un kopā ar savu tuvāko piekritēju kliķi tās apspiestu».

«Pašam Baduaļetam īsti piemērota ir arī viņa rokaspuišu kliķe,» Prževaļskis rakstīja. «Šejienes iedzīvotājiem visi viņi pazīstami ar kopēju nosaukumu — «an-džani». Andžaniem Džitišarā izdāļāti paši svarīgākie amati. Šejienes iedzīvotāji nīst šos ļaudis.»

Prževaļskis tēlo tautas masu stāvokli beka Jakuba valstī nevis kā vienaldzīgs, svešs vērotājs, bet ar dedzīgām simpātijām pret viņu likteni.

«Tagadējā Džitišarā dzīve ir ļoti grūta. Ne personas, ne īpašuma neaizskaramība netiek nodrošināta; spiegošana izplatījusies šausmīgos apmēros. Ikviens baidās par rītdienu. Visās pārvaldes nozarēs zeļ patvaļa: nepastāv ne tiesa, ne taisnība. Andžani nolaupa iedzīvotājiem ne vien mantu, bet pat sievas un bērnus.»

No visa Džetišaārā redzētā ceļotājs spējis izdarīt gaišredzīgu secinājumu par šās valsts dzīvotspēju:

«Beka Jakuba vara kritīs tuvākajā nākotnē (Prževaļska retinājums. — S. H.). Visticamāk, ka šo valsti iekaros ķīnieši; ja no šīs puses tiks organizētas kaut kādas miermīlīgas kombinācijas, kas gan vispār ļoti apšaubāms, pašā Džitišarā nenovēršami uzliesmos sacelšanās, kurai ir sagatavoti visi elementi,

pat pārpārēm, bet kuru patlaban aizkavē militārs terors un musulmaņu interešu kopība.»

Prževaļskis norādīja, ka «šejienes iedzīvotāji, kas gandrīz nekur nav vainojami, protams, par to samaksās ar savām dzīvībām, varbūt pat piedzīvos vispārēju asinspirti».

Vēsture drīz vien pilnā mērā apstiprināja Prževaļska prognozes. Beka Jakuba vara patiešām krita jau pēc gada. Džetišaāru, kā jau to bija paredzējis Prževaļskis. iekaroja bogdohana karaspēks. Iedzīvotāji, kā viņš arī bija pareģojis, piedzīvoja šausmīgu asinspirti, ko ķīniešu zaldāti sarīkoja pēc bogdohana valdības pavēles. Desmitiem tūkstošu Džetišaāras iedzīvotāju bēga uz rietumiem, uz Krievijas Turkestānu, un apmetās tur uz visiem laikiem.

CEĻŠ UZ LOBNORU

4. novembrī ekspedīcija beka Zamana un viņa svītas pavadībā izgāja no Kurļas uz Tarimas un Lobnora krastiem.

«Līdzi bekām Zamanam jāj vesela orda,» Prževaļskis rakstīja sašutumā. «Viņi atņem iedzīvotājiem pārtiku (aitas, miltus u. c.) un nastu nesējus dzīvniekus un nekā nemaksā.» Par pašu beku Zamanu Nikolajs Mi-hailovičs stāstīja ar izsmieklu un sašutumu: «Pa ceļam un pie paša Lobnora mūsu pavadonis, laikam gan garlaicības mākts, četras reizes apsievojās, tai skaitā vienu reizi apprecēja desmit gadu vecu meiteni.»

Beks Zamans un viņa svīta traucēja Prževaļski ne vien iezīmēt kartē apvidu, bet arī medīt.

«Ceļā viss šis bars jāj pa priekšu,» viņš rakstīja dienasgrāmatā, «medī ar vanagiem zaķus un dzied dziesmas. Pārnakšņošanas vietās kopā ar apmeklētājiem aizvien salasās cilvēku divdesmit; piecas reizes dienā viņi visā rīklē bļauj lūgšanas. Saprotams, ka tādos apstākļos nav iespējams pat ieraudzīt, kur nu vēl nomedīt kādu zvēru.»

Džetišaāras varasvīri bija stingri aizlieguši šejienes iedzīvotājiem uzturēt jebkādus sakarus ar ceļotājiem.

Tas nebija grūti panākams: svešzemniekus veda konvoja apsardzībā kā noziedzniekus, un iedzīvotāji, gluži dabiski, izturējās pret viņiem piesardzīgi. Ekspedīcijas mērķus iedzīvotāji nemaz nesaprata, un šis apstāklis vēl pastiprināja viņu aizdomas pret svešzemniekiem. «Šo zemju iemītnieki,» Prževaļskis raksta, «nepavisam nespēja ticēt, ka var pārciest ceļa grūtības, tērēt naudu un nodzīt kamieļus tikai aiz vēlēšanās paskatīties svešu zemi, savākt tur augus, zvēru ādas, putnu izbāzeņus, — citiem vārdiem, nekur nederīgas un galīgi nevērtīgas mantas.»

«Mūs turēja aizdomās un krāpa uz katra soļa,» Prževaļskis stāsta.

Prževaļskim neļāva iegriezties pilsētās un virzīties uz priekšu pa izraudzīto maršrutu. Lai piespiestu krievus atteikties no ceļojuma un griezties atpakaļ uz Krieviju, beka Jakuba norīkotais «goda konvojs» veda viņus uz Tarimu pa visgrūtāko ceļu, metot lielus līkumus. Salā, kas sasniedza -—16°, ceļotājus bez kādas vajadzības spieda celties pāri Končadarjai un Inčikedar-jai, kaut gan šīm upēm viegli varēja paiet garām. No šīs pārcelšanās pāri upēm ļoti cieta kamieļi — trīs no viņiem drīz vien nobeidzās.

Tomēr ne pavadoņu viltība, ne bargie dabas apstākļi nespēja aizsprostot ekspedīcijai ceļu. Ar katru dienu krievu ceļotāji tuvojās mērķim. Beidzot Prževaļska skatienam pavērās neaptverami plašie Lobnora tuksneša mālainie un smilšainie līdzenumi, pats mežonīgākais un neauglīgākais no visiem tuksnešiem, kādus viņš bija redzējis līdz šim, — «vēl ļaunāks par Alašanu», pēc viņa vārdiem.

Ekspedīcija sasniedza Tarimas krastus pie Ugendar-jas ietekas. Kā šaura josta kailajā, neauglīgajā līdzenumā vijās Tarima, bet gar upes krastiem līdzīgi vientuļām saliņām tuksnesī virknējās daži ciemati.

Kad ceļotāji iegāja pirmajā Tarimas ciematā, Nikolajam Mihailovičam atgadījās amizanta izskaidrošanās ar šejienes vecāko. Uz ceļotāja jautājumu — vai līdz Lobnoram vēl tālu? — vecākais, rādīdams ar pirkstu uz sevi, atbildēja: «Es pats esmu Lobnors.»

Noskaidrojās, ka par Lobnoru šeit sauc nevis ezeru,

bet gan visu apgabalu ezera apkaimē un visus ļaudis, kas tur mīt.

Nogājuši vairāk nekā divsimt kilometru uz leju gar Tarimu, ceļotāji 9. decembrī cēlās pāri upei. Laiva, kurā īrās Prževaļskis, uzgrūdusies baļķim, apgāzās, un Nikolajs Mihailovičs smagā ziemas apģērbā, ar divām šautenēm un somu uz muguras, ar patronsomu pie jostas iegāzās upē. Cīnīdamies ar spēcīgo straumi, viņš laimīgi izpeldēja krastā un tajā pašā dienā ierakstīja dienasgrāmatā: «Protams, nav sevišķi patīkami iegāzties ūdenī decembrī, bet toties es pirmais esmu peldējies Tarimā!»

Iedami gar Tarimas krastu pa Lobnora tuksnesi, Prževaļskis un viņa pavadoņi atklāja līdz tam nezināmo Čerčendarju un pārcēlās pāri šai upei.

Tālumā ceļotāju skatienam šaurā joslā aiz kailā līdzenuma parādījās kalni. Pēc katra pārgājiena tos varēja saskatīt aizvien skaidrāk. Drīz varēja atšķirt ne vien atsevišķas virsotnes, bet arī lielākas aizas. Un tad uz 39° z. pl. — tur, kur nevienā tā laika kartē nebija iezīmēti kalni, — Prževaļska priekšā pacēlās kalnu grēda.

Pirms Prževaļska ceļojuma šo kalnu grēdu zināja vienīgi šejienes iedzīvotāji, kas to bija nosaukuši par Altintagu. Stāvā kalnu siena pacēlās pāri Lobnora tuksnesim, šķirot to no Tibetas.

Nikolajs Mihailovičs Altintaga kalnos pavadīja četrdesmit dienu, gan klaiņodams grēdas pakājē, gan kāpdams tās stāvajās, kailajās nogāzēs.

Milzīgajā augstumā un neauglīgajā apvidū, valdot dziļai ziemai, ceļotāji nevarēja atrast ne kurināmo, ne ūdeni, cieta no sala un slāpēm un nevarēja nomazgāties pat veselu nedēļu. Ar pārtiku, ko izdevās iegūt medībās, tikko pietika, lai galīgi nezaudētu spēkus un nenomirtu badā.

Šeit, paša atklātajos milzīgajos kalnos, ceļotāja jurtā, kur visu biezā kārtā klāja irdenās, mālainās augsnes putekļi, Prževaļskis nosvinēja savas klejotāja dzīves desmit gadu jubileju. Šajos desmit gados viņš bija vadījis trīs tālas ekspedīcijas, nokļuvis neizpētītos zemeslodes apgabalos, iezīmējis kartē tūkstošiem kilometru pirmo reizi nostaigāta ceļa, atklājis līdz tam nezināmus kalnus un upes.

1877. gada 15. janvāri aukstajās, neauglīgajās Altin-taga augstienēs Nikolajs Mihailovičs, atgriezies no medībām, ierakstīja dienasgrāmatā:

«1867. gada 15. janvārī, šajā pašā dienā, pulksten 7 vakarā, es izbraucu no Varšavas uz Amūru . . . Kaut kas nezināms vilināja tālumā pretim grūtam darbam un briesmām. Mani gaidīja brīnišķīgs uzdevums; nodrošinātā dzīve, kas likās pārāk ikdienišķa, neapmierināja alkas pēc aktīvas darbības. Jaunās, karstās asinis mutuļot mutuļoja, un svaigie spēki tiecās pēc darba. Kopš tā laika aiztecējis daudz ūdeņu un piepildījies tas, ko es tik dedzīgi kāroju. Es esmu kļuvis par ceļotāju, kaut gan, protams, ar cīņu un pūliņiem, kas prasījuši daudz spēka ...»

Šīs brīnišķīgās desmit gadu jubilejas dienā liktenis sūtīja ceļotājam vērtīgu dāvanu: Prževaļskis beidzot sastapa savvaļas kamieli — retu dzīvnieku, par kuru viņš bija sapņojis, dodamies uz Lobnoru. Tas notika kalnu aizā trīs kilometru augstumā pie ekspedīcijas nometnes.

Piecēlušies līdz ar rītausmu, ceļotāji taisījās doties tālāk. Pēkšņi viens no kazakiem pamanīja, ka soļus trīssimt no nometnes staigā kāds kamielis. Sākumā kazaks nodomāja, ka tas ir viens no ekspedīcijas kamieļiem, kas noklīdis no karavānas, un uzsauca biedriem, lai viņi saķerot noklīdušo dzīvnieku un atvedot uz nometni. Tomēr, apskatījušies uzmanīgāk, kazaki pārliecinājās, ka viņu vienpadsmit kamieļi ir visi savās vietās.

— Kamielis, savvaļas kamielis! — kazaki sāka kliegt.

Ieraudzījis savus pieradinātos ciltsbrāļus, savvaļas kamielis grasījās skriet tiem klāt, taču, pamanījis saiņus un cilvēkus, neizpratnē apstājās un tad laidās mukt.

Paķēris štuceri, Nikolajs Mihailovičs metās bēglim pakaļ, divas reizes izšāva, tomēr nevienu reizi netrāpīja. Viņš zirgā dzinās pakaļ kamielim kādus divdesmit kilometrus, bet kamielis skrēja ātrāk par zirgu un beidzot pazuda.

«Tā mums paspruka ļoti reti sastopams dzīvnieks,» Nikolajs Mihailovičs ar nožēlu ierakstīja dienasgrā-

matā. «Turklāt eksemplārs bija lielisks: tēviņš vidējos gados, ar biezām krēpēm pakaklē un augstiem kupriem. Savu mūžu neaizmirsīšu šo gadījumu.»

Prževaļskis prata ievērot katru sīkumu. Nemitīgi izdarīdams novērojumus, viņš katru dienu uzzināja kaut ko jaunu par savvaļas kamieli.

Tā, ar lielām pūlēm uzrāpies stāvā, klinšainā nogāzē, ceļotājs atrada kamieļu pēdas un mēslus. Bet ir taču zināms, ka neveiklais mājas kamielis nespēj kāpelēt pa kalniem . . . Tātad šeit klaiņājuši viņa savvaļas ciltsbrāļi! Stāvie kalni nesagādā viņiem nekādas grūtības. Kamieļu pēdas uz taciņām augstu virs mākoņiem mijās ar kalnu aunu pēdām. «Tāda parādība ir tik dīvaina,» Prževaļskis stāsta, «ka nemaz negribas ticēt savām acīm.»

Prževaļskis sarīkoja uz Kumtaga smiltājiem medību ekskursiju. 1877. gada 10. martā viņa sūtītie mednieki pārveda četras ādas.

Tās bija savvaļas kamieļu ādas!

«Nemaz nav ko runāt,» Prževaļskis raksta, «cik es biju priecīgs, beidzot ieguvis tā dzīvnieka ādu, par kuru bija ziņojis jau Marko Polo, bet kuru līdz šim laikam nebija redzējis neviens eiropietis.»

Noskaidrojās, ka savvaļas kamielis, kurš pēc dzīves veida, atjautības, lieliski attīstītās redzes, dzirdes un ožas nemaz nav tik līdzīgs mājas kamielim, gandrīz nemaz neatšķiras no tā ar savām ārējām pazīmēm. Prže-vaļskis atzīmēja, ka savvaļas kamielim kupri ir krietni

mazāki nekā mājas kamielim, viņam nav tulznu uz priekškāju ceļgaliem, tēviņam nav cekula, bet visiem savvaļas kamieļiem vilna ir sarkanīgi dzeltena, turpretim mājas kamieļiem tādas krāsas vilna sastopama reti.

No jauna nokāpuši lejā no Altintaga klinšainajām grēdām oļiem klātajā Lobnora līdzenumā, Prževaļskis un viņa pavadoņi pagriezās uz ziemeļrietumiem. Feb-

ruāra sākumā ceļotāju skatienam aiz šaurās tamarisku joslas pavērās kaili, sīkpauguraini solončaki. Beidzot parādījās ūdeņu josliņa, kas tikko bija atbrīvojusies no ledus, tā sniedzās tālāk uz ziemeļiem, pazuzdama biezos niedrājos, kurus šūpoja auksts vējš.

Šajos niedru biezokņos un drūmajos solončakos beidz savu tālo ceļu tuksneša upe Tarima. Šeit tuksnesis, stāsta Prževaļskis, «galīgi aizsprosto Tarimai ceļu uz austrumiem. Cīņa izbeidzas: tuksnesis pieveicis upi, nāve uzvarējusi dzīvību. Tomēr pirms savas bojā ejas tagad jau bezspēcīgā Tarima, iziedama no krastiem, veido plašu, niedrēm aizaugušu purvu .. .»

Šis nepievilcīgais, purvainais ezers, ko pēc daudzu mēnešu klejojumiem sasniedza Prževaļskis, tas nu bija ilgi meklētais, eiropiešiem nezināmais Lobnors!

«UZ BRAMAPUTRU VAI... UZ DONAVU?»

Lobnors! Nekur citur Prževaļskim nebija tik grūti izdarīt apvidus topogrāfisko uzņemšanu kā šeit.

Visapkārt gluds, ar krūmiem un niedrēm biezi apaudzis līdzenums. Nekur neviena pakalniņa, neviena pau-gurina, kas topogrāfiskās uzņemšanas gaitā varētu noderēt par orientieri. Saule spīd nespodri kā caur dūmiem. Gaisu aizvien pilda biezi putekļi. Tālāk par dažiem simt soļiem nekas nav saskatāms.

Topogrāfiskajai uzņemšanai vajadzēja izmantot bu-soli, taču beks Zamans labi saprata šā instrumenta nozīmi. Prževaļskis riskēja izraisīt Džetišaāras emīra dusmas. Tomēr zinātnieka pienākums ir augstāks par visu! Nikolajs Mihailovičs neatlaidīgi turpināja un noveda līdz galam Lobnora baseina pētījumus.

Ceļotājs aprakstīja un iezīmēja kartē Tarimas lejteci un Lobnora krastus.

Viņš iepazinās ar Lobnora piekrastes iemītnieku ka-rakurčīnu dzīvi. Tā bija viena no visvairāk atpalikušajām Centrālās Āzijas tautībām.

Karakurčīnu dzīve nebija apskaužama. «Laivas, tīkli, zivis, pīles, niedres — vienīgi ar tādām mantām

nelaimīgos apveltījusi pamāte daba,» Prževajskis rakstīja. «Mūžīgā cīņa ar nabadzību, badu un salu uzspiedusi šo nelaimīgo ļaužu raksturam apātijas un drūmuma zīmogu.»

Lobnora krastos krievu zinātnieks sastapa «gandrīz vai dzelzs laikmeta ļaudis». «Sēdēdams drēgnā pītā niedru iežogā starp puskailiem ļaudīm kādā Karakur-čīnas ciematā,» Prževaļskis stāsta, «es neviļus iedomājos: cik gadsimtu progresa šķir mani no maniem kaimiņiem?»

Raksturīga iezīme, kas atšķir Prževaļski no daudziem Rietumeiropas ceļotājiem: «tādu ļaužu dzīvē, kādi

droši vien bijuši arī mūsu tālie senči...», viņš ieskatījās nevis ar nicināšanu, nevis ar pārliecību par šķietamo baltās rases pārākumu, bet gan ar simpātijām un interesi.

1877. gada 25. aprīlī krievu ceļotāji atgriezās Kurļā. No plašajiem tuksnešiem viņi nokļuva agrākajā «godpilnā» arestantu nama šaurajā sprostā. No jauna viņus šeit turēja aiz atslēgas sardzes uzraudzībā.

Piektajā dienā pēc Prževaļska atgriešanās Kurļā viņu pieņēma audiencē Džetišaāras valdnieks.

Pieņemšana notika beka Jakuba pagalmā. Emīrs, mazs, resns vīrs ar melnu, iesirmu bārdu, pēc savstarpējas apsveicināšanās piecēlās un sniedza krievu ceļotājiem roku. Saskaņā ar paražām apjautājies par viesu veselību un ceļojuma gaitu, beks Jakubs teica, ka esot redzējis daudz eiropiešu, tomēr neviens no tiem neesot viņam tā iepaticies kā krievi.

Prževaļskim, iepazīstoties ar beku Jakubu, jau pirmajā brīdī radās iespaids, ka emīrs ir cilvēks, kurš pieradis slēpt savas patiesās jūtas un nemitīgi liekuļo.

«Beks Jakubs,» Prževaļskis stāsta, «visā apmēram stundu ilgajā audiencē bez mitas centās iegalvot, ka jūtot simpātijas pret krieviem vispār un it īpaši pret mani personiski. Tomēr fakti liecināja pretējo. Pagāja tikai dažas dienas pēc tikšanās, un mūs tāpat sardzes uzraudzībā izvadīja ceļā aiz Haidugolas.»

Emīram un viņa priekritējiem tuvojās liktens stunda. Bogdohana karaspēks virzījās uz rietumiem, un Džeti-šaārai draudēja pilnīga sagrāve. Krievija attiecībās ar

Ķīnu joprojām ieturēja draudzīgu neitralitāti. Tāpēc beks Jakubs pavēlēja Prževaļski un viņa pavadoņus turēt vēl stingrākos žņaugos.

Ceļojums pa Džetišaāru tuvojās beigām. Izsīka arī Nikolaja Mihailoviča pacietība. Par to liecina ieraksts, ko viņš izdarījis ceļojuma dienasgrāmatā 1877. gada 1.—4. maijā:

«Dzeram līdz dibenam pārbaudījumu rūgto kausu ... Ejam no Kurļas uz Tjanšanu, un mūs konvojē cilvēki divdesmit — visvisādi salašņas, ko mums līdzi kā pavadoņus atsūtījis Baduaļets. Apsargā ne vien mūs, bet arī mūsu kazakus: karavānai pa priekšu un aiz muguras jāj zaldāti un neļauj nevienam teikt kādu vārdu «kafiriem» '. Haidugolā kalmikiem, piedraudot ar nāves sodu, aizliedza tuvoties mums. Abos upes krastos izlika sargposteņus. Meli un liekulība uz katra soļa; mūs nīst visi pavadoņi, izņēmums ir varbūt vienīgi beks Zamans. Viņš simpatizē mums bez liekulības, taču baidās teikt kādu vārdu un arī tāpat krāpj mūs. Tādos apstākļos ceļojums ir īsta katorga.»

Beidzot ceļotāji atstāja beka Jakuba pārvaldītās zemes. Prževaļskis stāsta, ka emīra atsūtītie sargi «šķiroties nekautrējās pieprasīt rakstu ar apliecinājumu, ka mēs esot bijuši ar visu mierā, kamēr vien uzturējušies Džitišaras robežās».

Balgantajgolas aizā, Austrumtjanšana kalnos, ekspedīcija nokļuva grūtā stāvoklī. Divās dienās nobeidzās četri zirgi. Kā lai tiek tālāk? Ceļotāji sadedzināja mantas, bez kurām varēja kaut kā iztikt, apkrāva ar nastām visus jājamzirgus un kājām kāpa augšup Juldusa plakankalnē.

Šeit, pirmajā pilsētiņā, kur atradās pasta kantoris, tālu no dzimtenes, daudzu tūkstošu kilometru attālumā no Kaukāza un Donavas, Prževaļskis uzzināja, ka jau 12. aprīlī sācies krievu un turku karš. Šī vēsts stipri satrauca Nikolaju Mihailoviču.

Karš bija «austrumu krīzes» gala rezultāts. Krievijas atbalsts Balkānu slāvu nacionālās atbrīvošanās [22]

kustībai pret turku jūgu 1877. gadā izraisīja Krievijas un Turcijas militāru sadursmi.

«No laikrakstiem uzzināju, ka beidzot sācies karš ar Turciju,» Nikolajs Mihailovičs 1877. gada 1. jūnijā ierakstīja dienasgrāmatā. Viņš tiecās uz Tibetu, cerēja ieraudzīt ilgi loloto mērķi —- Lhasu, tomēr karš izvirzīja citus uzdevumus: «Tādā brīdī gods prasa atlikt ceļojumu uz mierīgāku laiku un stāties karotāju rindās. Parīt šajā sakarībā nosūtīšu telegrammu uz Pēterburgu. Nezinu, kādu atbildi saņemšu. Uz kurieni būs jādodas? Uz Donavu vai uz Bramaputru?»

NEPAREDZĒTI ŠĶĒRŠĻI

3. jūlijā Prževaļskis atgriezās Kuļdžā. Šeit viņš saņēma atbildi no Pēterburgas. «Pavēlēts turpināt ekspedīciju. Tagad es to varu darīt ar mierīgu sirdsapziņu; iznāk, ka došos nevis uz Donavu, bet gan uz Bramaputru.»

Līksmā noskaņojumā ceļotājs ierakstīja dienasgrāmatā: «Ekspedīcijas pirmais cēliens noslēdzies! Pilnīgi panākumi! Lobnors kļuvis pieejams zinātnei!»

Kuļdžā Prževaļskis saņēma ziņu par beka Jakuba nāvi un par brāļu karu, kas tūliņ pēc tam bija uzliesmojis Džetišaārā. Ceļotājs pilnīgi pamatoti varēja secināt, ka vispār viņa ekspedīcijai bija izveidojušies ārkārtīgi labvēlīgi apstākļi. Acīm redzot, ne gadu agrāk, ne gadu vēlāk neizdotos izdarīt pētījumus Lobnora apkaimē. Agrāk beks Jakubs, vēl juzdamies pietiekami spēcīgs, lai cīnītos ar bogdohana karaspēku, neuzskatītu par vajadzīgu rēķināties ar Krieviju un neielaistu savā zemē krievu ceļotājus. Turpretim tagad, kad visā Austrumturkestānā plosījās pilsoņu karš, ceļojums nemaz nebūtu iespējams.

Prževaļskis un viņa pavadoņi aizvadīja Kuļdžā kādus divus mēnešus, gatavodamies jaunam ceļojumam — cauri Džungārijai uz Tibetu.

1877. gada 28. augustā ekspedīcijas karavāna ar jaunu pavadoni — kirgīzu Aldiarovu devās ceļā.

Šajā dienā Nikolajs Mihailovičs ierakstīja ceļojuma dienasgrāmatā: «Ejam uz Tibetu un atgriezīsimies dzimtenē pēc pāris gadiem. Cik daudz jaunu pūliņu būs jāpieliek, cik lielas grūtības būs jāpārvar! . . . Toties ari panākumi, ja man tie būs lemti, kopā ar Kukunora un Lobnora pētījumiem ierindosies ne jau pēdējā lappusē Centrālās Āzijas ģeogrāfiskās izpētes hronikā!»

Tomēr šoreiz ceļotājam nebija lemts īstenot savas ieceres.

Jau pēc mēneša, nokļuvis Džungārijas kalnos, Nikolajs Mihailovičs jutās slims. Ceļotājam uztūka seja, sāpēja kakls, naktīs viņu kratīja drudzis. Tomēr visļaunākā bija nieze. «No šīs nolādētās niezes nav glābiņa ne dienu, ne nakti,» Prževaļskis žēlojās.

Lai tiktu vaļā no niezes, viņš izmēģināja visvisādus līdzekļus: mazgājās ar tabakas novārījumu, lietoja sāli un alaunu, ierīvējās ar pīpes sodrējiem, darvu un vara vitriolu, Gučenas pilsētā dzēra zāles, ko bija sagatavojis ķīniešu ārsts no dažādiem ārstniecības augiem. Nekas nelīdzēja.

Slimību bija izraisījušas ilgstošas grūtības un nervu pārpūle. Nikolajs Mihailovičs bija tiktāl novārdzis, ka viņam trīcēja rokas. Izturīgais, rūdītais ceļinieks vairs nespēja turpināt ceļu un apmetās Gučenā. Tomēr dūmainajā, netīrajā jurtā, slaistīdamies bez darba, viņš jutās vēl sliktāk nekā ceļā. Taču stipras sāpes neļāva ceļotājam sēsties seglos.

Prževaļskis vairs nespēja ne izdarīt apvidus topogrāfisko uzņemšanu, ne staigāt. Palikt vēl ilgāk Gučenā vai arī turpināt ceļu uz Tibetu nozīmētu galīgi izšķiest spēkus un iet bojā bez kādas jēgas.

«Es nolēmu atgriezties Zaisana postenī, izārstēt hospitālī slimību un tad ar jauniem spēkiem iet uz Gu-čenu un tālāk uz Tibetu. Ar šādu lēmumu bija grūti aprast, tomēr rūgtā nepieciešamība spieda to pieņemt.»

2. novembri ekspedīcija griezās atpakaļ. Prževaļskis nevarēja nosēdēt zirga mugurā. Arī braukšana pajūgā, ko vajadzēja iegādāties Gučenā, sagādāja viņam mokas: no kratīšanās sāpes kļuva vēl stiprākas.

Slimo ceļotāju mocīja doma, ka viņš griežas atpakaļ, nepaveicis iesākto. Rūgta bija apziņa, ka atpakaļceļā

paies vēl mēnesis, ka «pilnīgi veltīgi vajadzēs stiept kādus simt pudus smago bagāžu līdz Zaisanai un atpakaļ», ka gluži bez vajadzības «kamieļi noberzīs muguras un kazaki nomocīsies, katru dienu cilājot smagās nastas».

Citā reizē doma par ceļabiedru nogurdinošo darbu nesagādātu Prževaļskim nekādas raizes. Pēc viņa uzskata, ceļojums bija darbs, un, kurš pie tā ķērās, tam vajadzēja to izdarīt. Pats viņš ekspedīcijās strādāja vairāk nekā jebkurš cits.

Turpretim tagad viņu mocīja apziņa, ka dienu dienā tiek darīts nogurdinošs darbs nevis tāpēc, lai ceļojuma kartē iezīmētu vēl dažus kilometrus agrāk neizpētītas teritorijas, nevis tāpēc, lai papildinātu ekspedīcijas kolekcijas ar jauniem zvēru un putnu izbāzeņiem, par kuriem neviens agrāk nekā nezināja, tagad viņa pavadoņi pārcieta visas ceļojuma grūtības tikai tāpēc, lai nogādātu viņu, slimu un novārgušu, Zaisanā ...

Karavāna virzījās uz priekšu no saules lēkta līdz rietam, pa ceļam nekur neapstājoties. Prževaļskim visu dienu vajadzēja kratīties ratos. Pieturējās bargs sals, piecas dienas pēc kārtas dzīvsudrabs termometrā sasala. Naktī jurtā sals sasniedza —26°.

Tomēr Nikolajs Mihailovičs nepārtrauca novērojumus, regulāri izdarīja ierakstus dienasgrāmatā, pierakstīja meteoroloģisko novērojumu rezultātus un gādāja par ekspedīcijas locekļu disciplīnu.

Beidzot 20. decembrī karavāna sasniedza Zaisanu.

Šeit Prževaļskis pavadīja trīs mēnešus. Ceļotājs sāka atlabt, taču piespiestās bezdarbības dēļ gan viņš, gan viņa pavadoņi jutās kā ieslodzījumā.

Garlaicību un skumjas aizgainīja neizsakāms prieks, kad 19. martā, sagaidījuši pirmās siltās pavasara vēsmas, viņi no jauna sāka posties ceļā.

Pēkšņi pulksten četros pēc pusdienas ieradās kurjers no Semipalatinskas. Ģenerāļi Poltorackis un Kaufmanis ziņoja par konfliktu ar bogdohana valdību.

Nelaime nenāca viena. 25. martā Nikolajs Mihailovičs saņēma brāļa telegrammu, kas vēstīja par mātes nāvi.

Šajā dienā viņš ierakstīja dienasgrāmatā:

«Pie visām manām likstām un nedienām pievienojušās vēl lielas bēdas. Es mīlēju savu māmuļu no visas sirds ... Cik daudz reižu atgriezos dzimtajā ligzdā pēc ilgas prombūtnes, dažreiz no pasaules malas, un allaž mani gaidīja glāsti un maigums! Aizmirsās pārciestās likstas, ap sirdi kļuva viegli un labi. Dzīves vētras, alkas pēc aktīvas darbības un_ ciešā apņemšanās pētīt nezināmās zemes Centrālajā Āzijā allaž no jauna aizveda mani projām no dzimtā pavarda. Paši smagākie brīži man aizvien bija šķiršanās no mātes . . . Mana māmuļa, gudra sieviete ar stingru raksturu, izvadīja mūs visus uz plašā dzīves ceļa. Tiesa, mūsu audzināšana bija visai spartiska, taču tā mūs norūdīja un izveidoja patstāvīgu raksturu. Miers taviem pīšļiem! . . .»

29. marta vakarā Zaisanā pienāca telegramma no Pēterburgas ar ziņu, ka pieņemts lēmums atlikt Prževaļ-slca ekspedīciju, jo radušies diplomātiski sarežģījumi ar bogdohana valdību.

Šos sarežģījumus radīja «Kuļdžas jautājums». Iepriekš jau pieminējām, ka cara valdība 1871. gadā bija ievedusi savu karaspēku Ili (Kuļdžas) novadā, lai izveidotu aizsargjoslu starp saviem Vidusāzijas īpašumiem un beka Jakuba valsti, ko atbalstīja Anglija. Tajā laikā beks Jakubs bija sakāvis bogdohana karaspēku un izdzinis to no Austrumturlcestānas. Tāpēc bogdohana valdība apsveica Kuļdžas okupāciju: Kuļdžas zaudējums vājināja musulmaņus.

Turpretim 1878. gadā, pēc sacelšanās apspiešanas, stāvoklis Austrumturkestānā mainījās pašos pamatos. Ķīna pieprasīja, lai Krievijas valdība izved savu karaspēku no Kuļdžas. Sarunu gaitā starp abām valdībām izcēlās strīds (dažos jautājumos, kas attiecās uz teritoriju, tirdzniecību u. c.). [23]

Vēsts par konfliktu ar Ķīnu sagādāja lielas _bēdas un sarūgtinājumu arī Nikolajam Mihailovičam. «Ārkārtīgi smagi un skumji griezties atpakaļ,» viņš rakstīja

dienasgrāmatā. «Mani kazaki, uzzinājuši par atgriešanos, stipri noskuma.»

Prževaļski uzmundrināja vienīgi ticība, ka nodomātais ceļojums izdosies ne visai tālā nākotnē.

«Domāju atgriezties uz šejieni nākamajā pavasarī un tad ar jauniem spēkiem un jaunu laimi sarīkot jaunu ekspedīciju.

Tagad darbs padarīts tikai pa pusei: Lobnors izpētīts, bet Tibeta vēl palikusi neskarta.

Es neskumstu! Ja vien uzlabosies veselība, nākamā gada pavasarī no jauna došos ceļā . ..

Absolūta brīvība un darbs pa prātam — tieši tāpēc klejojumi ir tik vilinoši. . .

Tad nu palieciet sveikas, manas laimīgās dienas, taču es neatvados uz ilgu laiku! Paies gads, noskaidrosies pārpratumi ar Ķīnu, uzlabosies veselība, un tad es no jauna ņemšu rokā ceļinieka spieķi un no jauna došos uz Āzijas tuksnešiem ...»

Prževaļskis turēja vārdu, ko tik svinīgi bija devis dienasgrāmatā, un ceļojums, kurā viņš devās pēc gada, vainagojās ar apbrīnojamiem atklājumiem.

LOBNORA MĪKLAS ATMINĒJUMS

1878. gada 23. maijā Nikolajs Mihailovičs (ar valdības dekrētu paaugstināts par pulkvedi) ieradās Pēterburgā. Ārsti, viņu izmeklējuši, konstatēja, ka slimības cēlonis bijis nervu pārpūle. Viņi ieteica ceļotājam peldēties un padzīvot uz laukiem. Prževaļskis saņēma četrus mēnešus atvaļinājuma un ar prieku brauca uz iemīļoto Otradnoji.

Ap to laiku Krievijas Ģeogrāfijas biedrība bija laidusi klajā Prževaļska pārskatu par Lobnora ekspedīciju. Ārzemēs brošūru pasteidzās pārtulkot vācu un angļu valodā.

Par krievu ceļotāju publicēja daudzus rakstus. Kāda raksta autors nosauca Prževaļski par «ģeniālu ceļotāju». Krievija lepojās ar viņa ekspedīciju zinātniskajiem rezultātiem. Zinātņu akadēmija ievēlēja ceļotāju

par savu goda locekli. Arī Rietumos Prževaļski visādi cildināja. Berlīnes Ģeogrāfijas biedrība viņam piešķīra Humbolta zelta medaļu.

Atklājot Altintagu un Lobnoru, Prževaļskis bija_ izdarījis visapbrīnojamākos atklājumus Āzijas izpetes vēsturē 19. gadsimtā.

Altintaga — Tibetas kalnienes ziemeļu grēdas atklāšana grozīja ģeogrāfu priekšstatus par Tibetu. Noskaidrojās, ka Tibetas kalniene aizstiepjas trīssimt kilometru tālāk uz ziemeļiem, nekā ģeogrāfi bija domājuši pirms Prževaļska ceļojuma.

Šis atklājums izskaidroja arī faktu, kāpēc senais ceļš no Austrumturkestānas uz Ķīnu — ceļš, pa kuru gāja Marko Polo, — veda cauri Lobnora apgabalam. «Tas ir tāpēc,» Prževaļskis rakstīja, «ka kalnu pakājē vieglāk varēja atrast barību lopiem un ūdens avotus.»

Prževaļskis bija pirmais eiropiešu ceļotājs, kurš aprakstījis Lobnora apkaimes iemītnieku dzīves veidu un antropoloģisko tipu. «Lobnoriešu dzīves, paražu un nodarbošanās veidu un šī novada klimatisko apstākļu apraksts,» pēc kāda ģeogrāfa, Prževaļska laikabiedra,

atsauksmes, «ir pati aizraujošākā un interesantākā no etnogrāfiskajām ainavām, ko attēlojuši jaunāko laiku ceļotāji.»

No Lobnora ekspedīcijas Prževaļskis pārveda ļoti vērtīgas zooloģiskas un botāniskas kolekcijas. Pirmo vietu starp šiem zinātnes dārgumiem ieņēma savvaļas kamieļu ādas. Līdz tam laikam šos dzīvniekus nebija redzējis neviens zinātnieks.

Prževaļska izdarītie meteoroloģiskie novērojumi pirmo reizi deva iespēju spriest par Tarimas baseina, Austrumkašgarijas un Altintaga klimatu.

«Līdzās tam,» rakstīja kāds ģeogrāfs, Prževaļska laikabiedrs, «ģeniālais pētnieks sniedz sīkas, pamatīgas ziņas par floru un faunu un to sakaru ar apvidus raksturu. Vispār viņa novērojumi ir tik plaši un vispusīgi, ka tikai retajam tie būtu pa spēkam.»

Svarīgākais otrā ceļojuma rezultāts bija Lobnora ezera atrašanās vietas noteikšana un ezera apraksts. Līdz ar ekspedīcijas pārskata publicēšanu radās slavenā «Lobnora problēma». Kopš tiem laikiem līdz pat mūsu dienām tā saista visu tautu ģeogrāfu uzmanību. Krievu, franču, angļu un zviedru ceļotāji organizēja ekspedīcijas uz Lobnoru. Krievu, vācu un angļu ģeogrāfiskajā literatūrā parādījās raksti un pētījumi, kas mēģināja atrisināt «Lobnora mīklu».

Šejienes iedzīvotāji nepazīst «Lobnora ezeru», šeit to sauc par Čonkulu. Par Lobnoru šejienieši dēvē visu sauszemi ezera apkaimē.

Vai Prževaļska atrastais ezers patiešām bija Lob-nors — tas pats Lobnors, kuru aprakstījuši Ķīnas ģeogrāfi?

Pats Prževaļskis par to nemaz nešaubījās. Tomēr vecajās ķīniešu kartēs ezers iezīmēts daudz tālāk uz ziemeļiem, nekā to darījis Prževaļskis. Bez tam saskaņā ar Ķīnas ģeogrāfu aprakstiem Lobnors ir sālsezers, turpretim Prževaļskis atradis ezeru ar saldu ūdeni.

A^ko izskaidrojamas šīs atšķirības? Daudzie Centrālās Āzijas pētnieki uz šo jautājumu dod dažādas atbildes.

Vācu ģeogrāfs Rihthofens, pamatodamies uz seniem ķīniešu rakstu avotiem, mēģināja pierādīt, ka Prževaļ-ska atklātais saldūdens ezers neesot bijis «īstais» Lobnors. «īstajam» ezeram vajadzējis atrasties par vienu grādu tālāk ziemeļos.

Oponēdams Rihthofenam publiskās runās un presē, Prževaļskis izklāstīja savus uzskatus, pieskardamies arī

jautājumam, kāpēc viņa karte atšķiras no senajām ķīniešu kartēm.

Šīs atšķirības Prževaļskis izskaidroja pirmām kārtām ar to, ka senajām ķīniešu kartēm ir raksturīga neprecizitāte. Ceļotājs pieļāva varbūtību, ka senāk ezera ģeogrāfiskās koordinātes bijušas mazliet citādas. Tomēr tā ūdeņi, pēc viņa pieņēmuma, ilgajā laika posmā pārvietojušies 1 un izsīkuši, ezers kļuvis sekls un aizaudzis ar niedrēm, un rezultātā Lobnora koordinātes mainījušās.

Prževaļskis bez tam deva izskaidrojumu, kāpēc viņa atrastais Lobnors ir saldūdens ezers atšķirībā no Ķīnas

' Tomēr Prževaļskis iztēlojās Tarimas ūdeņu pārvietošanos pārāk vienpusīgi, proti, viņš domāja, ka to veicinājuši vienīgi šejienes iedzīvotāji, izrokot apūdeņošanas kanālus un aizvadot ūdeni uz tīrumiem.

ģeogrāfu aprakstītā sālsezera. Pēc viņa domām, Lob-nors ir nevis ezers šā vārda precīzajā nozīmē, bet gan «nekas cits kā plaši pārplūdusi Tarima». Tāpēc dabiski, ka Lobnora lielākajā daļā ūdens ir salds, turpretim pie solončaku krastiem tas kļūst sāļš. Patlaban ūdens ir sāļš tikai pie pašiem krastiem. Turpretim senatnē, kad ezera ūdeņi pārklājuši solončakus, tas pārvērties par sālsezeru.

Prževaļska atbildi Rihthofenam pārtulkoja visās Eiropas valodās. Rihthofens, neatradis jaunus argumentus, diskusiju pārtrauca.

1896. gadā un 1899.—1900. gadā Lobnora un Tarimas baseinu apmeklēja zviedru ceļotājs Svens ITedins — dedzīgs ģermanofils, nikns Krievijas un visa krieviskā ienaidnieks (vēlāk vācu fašisma propagandists, kas vadīja pretpadomju kampaņu Zviedrijā).

Svena Hedina vadītās Lobnora ekspedīcijas galvenais uzdevums bija «savākt faktus», kas palīdzētu izšķirt strīdu starp vācu (Rihthofenu) un krievu ģeogrāfu (Prže-vaļski) par labu pirmajam.

Kā raksta Hedins, viņš «pats, pamatojoties uz ģeoloģiskajiem un hidrogrāfiskajiem datiem», pārliecinājies par to, ka seno Ķīnas ģeogrāfu un Rihthofena norādītajā vietā varot konstatēt senā Lobnora pēdas. Hedina ceļojumu laikā «Prževaļska Lobnors» bija stipri izsīcis, aizaudzis niedrēm un pārvērties purvājos. «Prževaļska Lobnoru» Svens Hedins uzskatīja par jaunu un īslaicīgu veidojumu.

Pēc Prževaļska nāves viņa skolnieks Pjotrs Kozlovs turpināja skolotāja darbu un divas reizes pētīja Lobnoru — 1890. gadā un 1893.—1895. gadā. Viņš noraidīja Svena Hedina argumentus.

Kopš Prževaļska ceļojumiem, raksta Kozlovs, Lobnora ūdeņu platība samazinājusies, paplašinājušies meldru un niedru biezokņi, tomēr ezers vispārējos vilcienos palicis tāds pats, kādu to aprakstījis Prževaļskis. Ezeru ietver plaši solončaki. Tur, kur cauri Lobnoram plūst Tarimas ūdeņi, ezerā ir saldūdens, bet stāvošie ūdeņi visur ir iesāļi. Atbilstoši vēstures datiem un saskaņā ar teoriju Kozlovs nonāk, pēc viņa domām, pie vienīgā iespējamā secinājuma: nav nekāda pamata neuzskatīt Prževaļska atklāto Lobnoru par vēsturisko Lob-noru, tas «ir ne vien Prževaļska Lobnors, bet arī Ķīnas ģeogrāfu senais, vēsturiskais, īstais Lobnors; tāds tas bijis pēdējā gadu tūkstotī un tāds tas arī būs turpmāk».

Pēc Kozlova Lobnoru pētīja krievu ceļotājs Grums-Gržimailo, kas arī turpināja Prževaļska aizsāktās jaunu zemju pētnieka tradīcijas. Viņš minēja jaunus argumentus par labu Prževaļska uzskatiem.

Ir zināms, ka meldri aug tikai saldūdeņos. Ir zināms arī tas, ka ķīnieši kopš seniem laikiem saukuši Lobnoru par «niedru ezeru». Tāpēc iespējams izteikt pieņēmumu, ka jau tajos tālajos laikos Lobnors bijis biezi aizaudzis niedrēm un ezerā bijis daudz saldūdens. Tātad «senais, vēsturiskais Lobnors» maz atšķiras no «Prževaļska Lobnora».

Rezumējot ģeogrāfu pusgadsimta ilgo strīdu par «vēsturiskā, īsļā» Lobnora atrašanās vietu, ievērojamais Centrālās Āzijas speciālists akadēmiķis Obručevs raksta: «Vēlākie pētnieki noskaidrojuši, ka Lobnors ir klejojošs ezers. Tarimas upe, nesdama daudz duļķu, aizsērē, un tāpēc periodiski mainās upes ieteka ezerā.»

Tātad Prževaļskim bija pilnīga taisnība, kad viņš apgalvoja, ka atklājis un aprakstījis «īsto» Lobnoru. Viņš pirmais izteica arī pareizu pieņēmumu, ka ezera atrašanās vieta mainījusies līdz ar ūdeņu pastāvīgo pārvietošanos.

IEVĒROJAMU ATKLĀJUMU MARŠRUTS

.

KARAVANA DODAS CEĻA

Otrā Centrālās Āzijas ceļojuma gala mērķis nebija sasniegts. Vispirms slimība un pēc tam Kuļdžas kon-t flikts neļāva Prževaļskim aiziet līdz Tibetai. Tibetas izpēte palika neatrisināts uzdevums.

Pagāja daži mēneši. Nikolajs Mihailovičs izveseļojās. Taču, kā viņš pats raksta, «pārpratumi ar bogdohana valdību ne tikai nenokārtojās, bet vēl vairāk sarežģījās. Šķita, ka tiem nav saredzams gals». Pēc viņa vārdiem, «labāku» laiku gaidīšana varētu atvirzīt ekspedīciju uz vairākiem gadiem.

«Panākumi ceļojumos pa tādām mežonīgām zemēm, kāda ir Centrālā Āzija, ir ļoti, pat ārkārtīgi atkarīgi no tādiem apstākļiem, kurus nav iespējams paredzēt iepriekš,» Prževaļskis rakstīja. «Nepieciešams risks, un šajā pašā riskā slēpjas ievērojamas un varbūt pat ļoti lielas izredzes uz panākumiem.»

Prževaļskis nolēma uzsākt ceļojumu, neraugoties uz nelabvēlīgajiem politiskajiem apstākļiem, kas solīja ceļā nopietnas briesmas. Krievijas valdība un Ģeogrāfijas biedrība, uzticēdamās Prževaļska lielajai pieredzei, viņa attapībai visgrūtākajos apstākļos un prasmei visur iedvest cieņu, atzina par labu drosmīgo nodomu — sarīkot jaunu ekspedīciju uz Tibetu un Dzeltenās upes augšteci. Tomēr šis pasākums bija tik riskants, ka Krievijas sūtniecības pilnvarotais lietvedis Pekinā A. Kojanders speciālā vēstulē lūdza Prževaļski, lai viņš ceļojuma laikā «aizvien turot acis vaļā».

Valdība piešķīra jaunās ekspedīcijas vajadzībām 20 000 rubļu. Bez tam no iepriekšējā ceļojuma bija palikuši neizmantoti 9000 rubļu un bagātīgi krājumi, kas glabājās Zaisanas postenī.

Šeit 1879. gada februāra beigās sapulcējās visi jaunās ekspedīcijas dalībnieki. Ieradās «veterāni»: kazaks Irinčinovs — Prževaļska pastāvīgais pavadonis visos viņa ceļojumos pa Centrālo Āziju, Prževaļska palīgs Eklons un tulks Jusupovs, kuri bija ceļojuši kopā ar viņu uz Lobnoru, pavadonis Aldiarovs, kurš bija vedis karavānu no Kuļdžas uz Gučenu, pieredzējušais preparators Kolomeicevs, kurš bija pavadījis ceļotāju Potaņinu ekspedīcijā pa Mongolij as ziemeļrietumu apgabaliem un zoologu Severcovu ekspedīcijā uz Pamiru. Ieradās arī jauni, nepieredzējuši ļaudis: kazaks Pantelejs Teļešovs, pieci citi kazaki un beidzot vēl viens virsnieks — Vsevolods Ivanovičs Roborovskis, Eklona skolasbiedrs no ģimnāzijas laikiem.

Jau pēc pirmās iepazīšanās Nikolajs Mihailovičs varēja pārliecināties, ka Roborovskis ir pilnīgi piemērots ceļabiedrs: «Visai prātīgs cilvēks, pieklājīgi zīmē un prot apvidus topogrāfisko uzņemšanu, ar labu raksturu un lielisku veselību.» Prževaļskis norīkoja Roborovski par savu otro palīgu. «Eklonam uzticēju zīdītāju un putnu preparēšanu, citiem vārdiem — zooloģiskās kolekcijas pārzināšanu; Roborovskis zīmēja un vāca herbāriju.»

Tā Prževaļska ekspedīcijas sastāvā savas gaitas uzsāka talantīgs lielā ceļotāja skolnieks, nākamais Centrālās Āzijas pētnieks Roborovskis.

Prževaļskis rūpīgi izraudzījās aparātus ekspedīcijas zinātniskajiem darbiem: divus hronometrus un «universālo instrumentu» — svarīgāko punktu ģeogrāfiskā platuma astronomiskajai noteikšanai pēc pusdienas saules augstuma, trīs busoles apvidus topogrāfiskajai uzņemšanai, vairākus kompasus, hipsometru, pēc kura aprēķināja vietas augstumu virs jūras līmeņa, psihrometru — gaisa mitruma mērīšanai, barometru, sešus termometrus. Ceļotāji ņēma līdzi pincetes un nažus zvēru un putnu preparēšanai, vairākus pudus pakulu un vates izbāzeņu piepildīšanai, stikla traukus ar pieslīpētiem aizbāžņiem rāpuļu un zivju uzglabāšanai spirtā, pusotra tūkstoša lapu susināmā papīra herbārijam...

Zaisanā ekspedīcija uzturējās trīs nedēļas. Katru dienu visi tās dalībnieki vingrinājās kaujas šaušanā. «Prasme labi šaut,» Prževaļskis stāsta, «bija ļoti svarīga — tā garantēja mūsu drošību tālajos Āzijas tuksnešos.»

Pie Zaisanas kirgīziem Prževaļskis izraudzījās un nopirka trīsdesmit piecus lieliskus kamieļus — divdesmit trīs nastu nesējus, astoņus jājamkamieļus kazakiem, pārējos četrus — rezervei. Sev, abiem palīgiem, pre-paratoram un tulkam Prževaļskis nopirka piecus jājam-zirgus.

1879. gada 21. martā, saulei lecot, karavāna bija sagatavojusies tālajam ceļam. Uz takas garā virknē sarindojās nastām apkrautie kamieļi. Tos sadalīja trīs grupās un katrā grupā dzīvniekus sasaistīja virknē citu ar citu. Katru grupu jāšus uz kamieļiem pavadīja divi kazaki. Viens no viņiem veda pavadā priekšējo nastām apkrauto kamieli, otrs paskubināja virknes beidzamo dzīvnieku. Pa priekšu karavānai jāja Prževaļskis kopā ar praporščiku Eklonu, pavadoni un vienu kazaku. Praporščiks Roborovskis, tulks Jusupovs, pre-parators Kolomeicevs un pārējie kazaki jāja arjergardā.

Turpat kāda kazaka uzraudzībā gan soļos, gan rikšos līdzi karavānai vilkās neliels aunu bars. Aunus pa ceļam paredzēja nokaut gaļā. Bez tam nopakaļ karavānai skrēja vairāki suņi, kas piedalījās ekspedīcijā kā «volontieri» — brīvprātīgie, pēc Prževaļska izteiciena.

Ceļojums bija sācies.

PRŽEVAĻSKA SAVVAĻAS ZIRGS

1871. gadā savā pirmajā ceļojumā pa Centrālo Āziju Prževaļskis devās no austrumiem, iziedams no Pekinas. Viņa ceļš uz Tibetu toreiz gāja pāri lielā Centrālās Āzijas tuksneša Gobi dienvidaustrumu nomalei. Tagad, pēc astoņiem gadiem, ceļotājs iesoļoja Gobi tuksnesī no ziemeļrietumiem un devās uz Tibetu pāri Gobi ziemeļrietumu nomalei — Džungārijai.

Un nu karavāna sasniegusi Džungārijas tuksnesi.

Nakts. Tumsā balo divas teltis. Vienā atpūšas kazaki, otrā — Prževaļskis, viņa palīgi un preparators. Ceļotāji guļ, nolikuši līdzās pa tvērienam ieročus. Starp teltīm sakrauti saiņi. Netālu noguldīti kamieļi, piesieti auni un zirgi. Paretam iekrācas zirgs, pa miegam smagi nopūšas kamielis, murgo cilvēks. Laiku pa laikam dežurējošais kazaks pieceļas un apstaigā nometni.

Sāk svīst gaisma. Dežurējošais kazaks iekar dzelzs trijkājī termometru, lai izmērītu gaisa temperatūru saullēkta brīdī. Pēc tam viņš iekur uguni un uzvāra tēju. Rīts ir dzestrs. Ceļotāji pieceļas, sasildās, dzerdami tēju, sabāž kabatās ceļam no vakariņām atlikušos plāceņus vai gabalu vārītas aitas gaļas un sāk nojaukt teltis, sakravāt mantas saiņos un kastēs, seglot zirgus un uzkraut nastas kamieļiem.

Uzmetuši plecā šautenes, virsnieki sēžas zirgos, kazaki — kamieļu mugurā. Karavāna dodas tālāk...

Pārgājiens no vienas atpūtas vietas līdz otrai parasti ilga sešas līdz septiņas stundas. Pa šo laiku ceļotāji vidēji veica kādus divdesmit piecus kilometrus, gan jādami soļos, gan iedami kājām, vākdami augus vai arī šaudami zvērus un putnus. Roborovskis pa ceļam zīmēja skices. Nikolajs Mihailovičs bieži nokāpa no zirga un ar busoli rokās izdarīja apvidus topogrāfisko uzņemšanu. Visu, kas vien bija uzmanības vērts, Nikolajs Mihailovičs bez kavēšanās atzīmēja nelielā grāmatiņā, ko pastāvīgi nēsāja kabatā.

Pārgājiena beigās visi jutās noguruši, sarunas pieklusa, kamieļi un zirgi soļoja gausi, tikko vilkdami kājas. Bet tad tālumā parādījās aka. Ļaudis kļuva mundrāki, dzīvnieki sāka soļot žiglāk, suņi skriešus metās pie ūdens.

Nonākuši pie akas, ceļotāji vispirms noguldīja kamieļus un noņēma viņiem nastas. Visus karavānas dzīvniekus piesēja, lai tiem ļautu atpūsties pirms palaišanas ganībās. Pēc tam uzcēla teltis un pārklāja tās no augšas ar voiloku, lai pasargātu mitekļus no dedzinošajiem saules stariem.

Teltīs sanesa ieročus, voilokus un ādas, kur atgulties, kastes ar instrumentiem un dienasgrāmatām, kā arī izklāja žāvēšanai savāktos augus un preparētos putnus.

Pavārs sakūra uguni, uzvārīja tēju un apgrauzdēja dzambu (miltus) ar aitu taukiem.

Remdējuši slāpes un izsalkumu, visi ķērās pie darba. Kazaki salasīja kurināmo — argalu (izkaltušus mēslus), nodīrāja aunu, kas bija nokauts pusdienām, noseg-loja, padzirdināja un palaida ganībās zirgus un kamieļus.

Prževaļska teltī risinājās sasprindzināts darbs. Pats Nikolajs Mihailovičs pārnesa uz tīras planšetes^24 pārgājienā uzņemto apvidus plānu un pēc īsā uzmetuma piezīmju grāmatiņā izdarīja sīku, plašu pierakstu ceļojuma dienasgrāmatā. Eklons un Kolomeicevs preparēja ceļā nošautos putnus, Roborovskis zīmēja.

«Viens no maniem ceļabiedriem ar zīmuli jau uzzīmējis septiņdesmit ainavas,» Prževaļskis rakstīja no ekspedīcijas uz Krieviju, «tā ka mana nākamā grāmata būs ilustrēta ...»

Pa to laiku pavārs izvārīja pusdienas, parasti vienu pašu ēdienu, visbiežāk — aitas gaļas zupu ar prosu vai rīsu. Katru dienu ceļotāji notiesāja veselu aunu. Dažreiz pēc veiksmīgām medībām uzturu papildināja fazāni, zosis, pīles vai irbes.

Ziņkārības dzīti, nometnē ieradās mongoļi, kas klejoja tuvākajā apkaimē. Uz jautājumu: «Kāpēc esat atnākuši šurp?» — mongoļi ceļotājiem parasti atbildēja: «Paskatīties uz jums.» Viesmīlīgie zaldāti cienāja viesus ar aitas gaļu. Mielasta laikā kazaki, kas, dzīvodami Aizbaikālā, kaimiņos Mongolijai, gandrīz visi bija iemācījušies mongoļu valodu, uzsāka ar klejotājiem garu garās valodas.

Pēc pusdienām Nikolajs Mihailovičs ar palīgiem gāja medībās un dabzinātniskās vai ģeogrāfiskās ekskursijās. Atgriezušies nometnē pirms saules rieta, ceļotāji salika žāvēšanai starp papīriem savāktos augus, ievietoja spirtā noķertās ķirzakas un čūskas, novilka ādu nošautajiem putniem.

Darba visiem bija tiku tikām. Kazaki lāpīja apģērbu

un apavus, seglus un saiņu siksnas, apkala zirgus, bet, ja kāds kamielis bija sācis klibot, tam pie noberztās pēdas piešuva ielāpu — biezas ādas gabalu. «Tā ir visai sāpīga operācija,» Prževaļskis stāsta, «toties kamielis drīz vien pārstāj klibot un tāpat kā agrāk var nest nastas ...»

Tumsai uznākot, dzīvniekus atdzina nometnē, no jauna padzirdīja un piesēja . . .

Šķērsojot Džungārijas tuksnesi, ceļotāji vēroja gan neaptverami plašu, gludu līdzenumu, gan lēzenu pauguru viļņus. Asu šķembu klātajā tuksnesī zāle zaļoja tikai retos nelielos laukumiņos, kas pilnīgi pazuda tuksneša pelēcīgi dzeltenajā, vienmuļajā fonā.

Ceļā karavānu daudzas reizes pārsteidza spēcīgas vētras. Tās sākās ap deviņiem vai desmitiem rītā, retāk ap pusdienas laiku, un sacēla putekļu un smilšu mākoņus, kas aptumšoja sauli. Prževaļskis ievēroja, ka vētras allaž traucas vienā virzienā — no rietumiem uz austrumiem.

Prževaļskis pirmais no Āzijas pētniekiem pievērsa uzmanību šai parādībai un pirmais arī to zinātniski izskaidroja.

Augsto kalnieņu retinātajā gaisā rīta saule ātri sakarsē kalnu, klinšu un smilšu pauguru austrumu nogāzes, tāpat sasilst arī zemākie gaisa slāņi. Turpretim ēnā, rietumu nogāzē, temperatūra tajā pašā laikā ir daudz zemāka. «Šā iemesla dēļ neskaitāmos punktos,» Prževaļskis raksta, «izceļas vējš, kuram pēc rašanās tuksneša bezgalīgajos līdzenumos nekas vairs neaizsprosto ceļu .. . Bet, tā kā smagākais aukstais gaiss atrodas priekšmetu rietumu pusē, tad saprotams, ka vētrai jāpārvietojas no rietumiem uz austrumiem.»

Pa ceļam Prževaļskis pētīja Džungārijas tuksneša augu un dzīvnieku valsti. Viņš atklāja šeit jaunu zīdītāju sugu, ko līdz tam nepazina neviens zinātnieks, — savvaļas zirgu, kas vēlāk ieguva nosaukumu «Prževaļ-ska zirgs».

Pat krietnā attālumā varēja saskatīt, ka ar nelielo augumu un īsajām, stāvajām, sukai līdzīgajām krēpēm savvaļas zirgs stipri atšķiras no mājas zirga.

Savvaļas zirgi klejo nelielos baros visneauglīgākajos

Džungārijas tuksneša rajonos. Viņi var iztikt bez ūdens ilgu laiku, pārtikdami no sulīgajiem solončaku augiem. Piecas līdz piecpadsmit ķēves ganās vienkop veca, pieredzējuša ērzeļa vadībā. Savvaļas zirgiem ir lieliski attīstīta oža, dzirde un redze.

Savvaļas zirgi sastopami reti, un to medības ir ārkārtīgi grūtas. Prževaļskim tikai divas reizes izdevās sastapt šos dzīvniekus. Kādu reizi Prževaļskis un Ek-lons mēģināja piezagties tuvāk zirgu baram, taču dzīvnieki saoda viņus pa vējam jau iztālēm un auļoja projām. Ērzelis, asti atšāvis un kaklu izliecis, skrēja pa priekšu. Viņam sekoja septiņas ķēves. Laiku pa laikam dzīvnieki apstājās, paraudzījās uz mednieku pusi un dažreiz pat sāka sperties, bet pēc tam no jauna laidās rikšos, līdz beidzot pazuda skatienam.

Nikolajam Mihailovičam neizdevās nošaut nevienu savvaļas zirgu, tomēr viņš saņēma kā dāvanu šā dzīvnieka ādu. Šo zirgu bija nogalinājuši kirgīzi, medīdami Džungārijas dienvidu smiltājos.

Prževaļska atklātais savvaļas zirgs nemīt nekur citur kā vien Džungārijā. Ada, ko viņš, atgriezies no ceļojuma, atveda uz Pēterburgu Zinātņu akadēmijas mu-

zejam, desmit gadus palika vienīgā visas pasaules zinātniskajās kolekcijās. Tikai pec desmit gadiem cits krievu ceļotājs Grums-Gržimailo, bet vēl vēlāk — Prževaļska skolnieki Roborovskis un Kozlovs pārveda no ceļojumiem jaunas savvaļas zirgu adas.

HAMI VIESMĪLĪBA

Džungārijas tuksnesim ziemeļos piekļaujas Alta ja kalni, dienvidos — Tjanšans. Ceļš uz Tibetu veda cauri Hami pilsētai, kas atradās aiz Tjanšana, pie tā dienvidu nogāzēm.

20. maijā karavāna sasniedza Tjanšana ziemeļu pakāji. 25. maijā, pārgājis pāri kalniem un ar barometra palīdzību izmērījis pārejas augstumu, Prževaļskis ieradās Hami.

Hami atradās tuksnesī, nelielā oāzē. Aiz robotas māla sienas cieši cita pie citas spiedās fanzas, bet ārpus pilsētas sienas pletās tīrumi un sakņu dārzi.

Ieradušies Hami, ceļotāji ierīkoja savu nometni strauta krastā pusotra kilometra attālumā no pilsētas.

Pie Prževaļska drīz vien ieradās ķīniešu virsnieki, nesdami sveicienus no «čincaja» — Hami militārā gubernatora, viena no visvarenajiem Debesu impērijas apgabalu pārvaldītājiem. Virsnieki pavēstīja, ka čincajs vēloties pēc iespējas drīzāk satikt Prževaļski, un it kā starp citu apvaicājās — vai ceļotājs esot atvedis gubernatoram arī kādas dāvanas?

Tās pašas dienas vakarā Nikolajs Mihailovičs ar tulku un diviem kazakiem devās vizītē pie Hami gubernatora.

Čincajs par godu slavenajam krievu ceļotājam sarīkoja svinīgu sagaidīšanu. Gubernatora mājas pagalmā bija nostādīti ierindā vairāki desmiti zaldātu ar karogiem. Čincajs, jau padzīvojis vīrs, sagaidīja viesus uz mājas lieveņa.

Pusdienās, ko čincajs bija sarīkojis par godu Prže-vaļskim, piedalījās šejienes augstākie virsnieki un ierēdņi. Mielasta galdā cēla rīsu, aitas gaļu, cūkgaļu, jūras kāpostus, trepangus, bezdelīgu salanganu ligzdas, haizivs peldspuras, garneļvēžus u. tml. — pavisam sešdesmit ēdienus!

Bez tam gubernators aizsūtīja uz Prževaļska nometni dāvanu — divus aunus.

Nākamajā dienā čincajs lielas svītas pavadībā ieradās pie Prževaļska. Vizītes mērķis, redzams, bija izkaulēt pēc iespējas vairāk dāvanu. Ieraudzījuši kaut kādu mantu, virsnieki tūliņ lūdza, lai viņiem to uzdāvinot. Čincajs nebūt neatpalika no saviem apakšniekiem un jo sevišķi interesējās par krievu ieročiem.

Kad gubernators bija atstājis ceļotāju nometni, Prže-vaļskis aizsūtīja viņam kā dāvanu revolveri. Tomēr alkatīgais čincajs paziņoja Prževaļska sūtītajam tulkam Abdulam Jusupovam, ka vēloties nevis revolveri, bet gan divstobreni.

«Atgriežas mūsu Abduls un ziņo par visu notikušo,» Prževaļskis stāsta. «Tad, zinādams, ka manas piekāpšanās gadījumā tādiem lūgumiem nebūs gala, es tūliņ nosūtīju Abdulu ar dāvanu atpakaļ pie čincaja un pavēlēju, lai pasaka viņam, turklāt asā formā, ka dāvinātas mantas jāvērtē kā piemiņas lietas un ka es esmu pieņēmis abus gubernatora sūtītos aunus, nepavisam vajadzības spiests, bet gan tikai aiz pieklājības.

Abduls, aizvien būdams mums uzticīgs, izpildīja visu, kā pienākas. Apmulsušais gubernators pieņēma revolveri, un mūsu draudzība tā tika atjaunota.»

Hami gubernators bija dzirdējis stāstām, ka Prževaļ-skis un viņa pavadoņi esot lieliski strēlnieki, un lūdza, lai krievi parādot savu mākslu. Ceļotāji šāva tik ātri un tik lieliski trāpīja mērķī, ka čincajs un viņa virsnieki brīnījās nenobrīnīdamies.

— Kā lai mēs karojam ar krieviem? — čincajs vaicāja.

— Karot mums nav nekādās vajadzības, — Nikolajs Mihailovičs iebilda. — Krievija vēl nekad nav karojusi ar Ķīnu.

Pēc nogurdinošajām vizītēm pie gubernatora Nikolajs Mihailovičs atpūtās, iedams medībās un sarīkodams botāniskas ekskursijas Hami apkaimē .. .

Ceļotāji sāka gatavoties tālākajām gaitām. Noskaidrojās, ka bez čincaja atļaujas neviens tirgotājs neuzdrošinās krieviem nekā pārdot.

«Vajadzēja izprasīt atļauju, lai varētu iepirkties,» Prževaļskis stāsta. «Šim nolūkam izraudzīja īpašu oficieri, kas sev izvēlējās palīgu.»

Par visu, kas bija vajadzīgs ceļotājiem, ierēdņi «izjautāja un prašņāja daudzas reizes, apgalvoja, ka pasteigšoties, pacentīšoties un nopirkšot pašas labākās mantas; bet tai pašā laikā viņi pūlējās iegalvot tulkam, ka «sausa karote lūpas graužot», ka par pūliņiem vajagot kādu dāvaniņu. Ikviens virsnieks vai ierēdnis, kam vien bija ar mums kāda darīšana, centās sev kaut ko izkaulēt. Čincajs arī šai ziņā nebija izņēmums un saņēma saliekamu jaunsudraba spoguli. Beidzot visu mums nepieciešamo piegādāja, noplēšot cenas, kuras, jāpiebilst, bija gandrīz vai pasakainas».

Prževaļskis atvadījās no viesmīlīgajiem Hami varasvīriem. 1. jūnijā, saulei lecot, ceļotāji uzkrāva nastas kamieļiem un devās tālāk.

Sākās cīņa ar jauniem šķēršļiem, ko Prževaļskim sagādāja gan tuksnesis, gan bogdohana iestādes un varasvīri.

Atstājusi oāzi, karavāna iesoļoja Hami tuksnesī, kas pletās no Tjanšana ziemeļos līdz Nanšanam dienvidos. Ceļotāji soļoja tieši uz dienvidiem — uz Nanšana kalniem, pāri šiem kalniem ceļš veda uz Caidamu un tālāk uz Tibetu.

Dienu dienā ceļotāju skatienam pavērās bezgalīgs līdzenums, kuru klāja grants un oļi, līdzenums, kur nebija ne augu, ne dzīvnieku, nebija pat ķirzaku un kukaiņu. Vienīgās zīmes, kas norādīja uz kādreizējas dzīvības pēdām šajā mirušajā tuksnesī, bija mūļu, zirgu un kamieļu kauli, kuri iezīmēja karavānu ceļu.

Dienu pāri sakaitētajam tuksnesim pletās blāvas, duļķainas, it kā dūmiem piekāpušas debesis. Karstie viesuļi grieza virpuļos sāls putekļus un aiznesa tos tālu, tālu. Saule svilināja bez žēlastības no rīta līdz vakaram. Smiltis sakarsa līdz +62,5°. Pusdienā termometrs ne reizi nerādīja zemāk par +35° ēnā. Gribēdami atvēsināties, ceļotāji veltīgi aplaistīja ar ūdeni telts iekšpusi un pārklāja telti ar samērcētu voiloku: sausajā tuksneša gaisā mitrums ātri izgaroja, un pēc tam svelme likās vēl briesmīgāka. No tās nevarēja nekur glābties ne dienu, ne nakti. Centrālajā Āzijā tā atgadās visai reti, jo tur naktī parasti nav karsts.

Cauri Kufi, karavānu stacijai tuksnesī, ceļotāji izgāja uz ceļa, kas veda uz Sačžovas oāzi. Aizritēja vēl piecas dienas, un tālu priekšā pie apvāršņa parādījās Nanšana kalni. Ar neapbruņotu aci varēja saskatīt divas milzīgas, sniegiem klātas kalnu grēdas.

Savā pirmajā ceļojumā pa Centrālo Āziju Prževaļ-skis iepazinās ar Nanšana austrumu nomali, Tagad viņš tuvojās šai kalnzemei no rietumiem.

Vēl pēc diviem pārgājieniem karavāna sasniedza Sačžovas oāzi. Līdzās mežonīgajam, neauglīgajam tuksnesim zaļoja dārzi un tīrumi. Tikai četru vai piecu kilometru attālumā no klejojošo smilšu kailajiem pauguriem augstu vītolu un papeļu ēnā slēpās fanzas, šaudījās bezdelīgas, dūdoja baloži un svilpoja ķauķi.

Sačžova izskatījās tāda pati kā citas Ķīnas pilsētas tajos laikos: visapkārt pilsētai robota māla siena, aiz sienas cieši sablīvējušās fanzas, bet starp tām šauras ieliņas.

Sačžova bija pēdējā pilsēta ceļā uz Nanšana kalniem. Sī gigantisko kalnu grēda norobežoja Tibetas kalnieni ziemeļos. Sačžovā Nikolajs Mihailovičs cerēja salīgt pavadoni, kas rādītu karavānai ceļu uz Tibetu. Tomēr šejienes varasvīri sagaidīja Prževaļski nelaipni. Viņi (bez šaubām, pēc Pekinas norādījuma) ne vien atsacījās dot ceļotājam pavadoni, bet arī visādi pūlējās atrunāt viņu no tālākā ceļojuma, aizbildinādamies, ka no Sač-žovas uz Tibetu neesot ceļa un ceļotājiem kalnos un tuksnešos draudot neizbēgama bojā eja. Turklāt šejienes varasvīri pieminēja ungāru ceļotāju grāfu Sečeni, kas atnācis uz Sačžovu divus mēnešus agrāk par Prževaļski un šeit atsacījies no sava nodoma iet uz Tibetu.

«Diemžēl,» Nikolajs Mihailovičs rakstīja Krievijas pilnvarotajam lietvedim Pekinā Kojanderam, «šoreiz ķīnieši bija uzdūrušies visai nepiekāpīgam cilvēkam. Man ir tādi vienpadsmit spēkavīri, ar kuriem var pārstaigāt visu pasauli.»

Sačžovas varasvīri galu galā bija ar mieru dot Prže-vaļskim pavadoņus, bet tikai līdz tuvējiem Nanšana kalniem. Nikolajs Mihailovičs nolēma doties uz turieni, ziedot kādu mēnesi vai pusotra to pētīšanai un šajā laikā sameklēt pavadoni vai arī aizsūtīt uz priekšu jātnieku patruļu, kas izlūkotu ceļu uz Caidamu un Tibetu.

Mēģinādami aizkavēt Prževaļski, Sačžovas varasvīri ķērās pie krāpšanas.

21. jūnija agrā rītā, saņēmusi pavadoņus — vienu virsnieku un četrus zaldātus, ekspedīcija izgāja no Sačžovas uz Nanšanu.

Oāze beidzās jau pēc trim kilometriem no pilsētas sienas. «Ne tālāk par piecdesmit soļiem no pēdējā apsētā tīruma un apūdeņošanas arika,» Prževaļskis stāsta, «vairs nebija nekādu augu — tuksnesis rādījās visā savā kailumā. Koku un zaļumu josla, kas aizvijās no mums pa labi un pa kreisi, reljefi iezīmēja to auglīgo saliņu, kuru mēs tagad atstājām. Priekšā pacēlās klīstošo smiltāju augstā siena, bet uz austrumiem tās turpinājumā aizstiepās neauglīgu kalnu grēda — Nanšana priekšējā barjera.»

Nākamajā dienā pavadoņi, ieveduši ceļotājus dziļā aizā, paziņoja, ka viņi tālāko ceļu nezinot. Bez šaubām, viņi rīkojās pēc Sačžovas varasvīru pavēles, jo tie domāja, ka bez pavadoņiem Prževaļskis griezīsies atpakaļ. Tomēr Prževaļskis izkļuva no aizas un aizsūtīja kazaku jātnieku patruļu uzmeklēt ceļu pāri Nanšanam un Caidamai uz Tibetu.

Kazaki, kurus Prževaļskis bija aizsūtījis uz priekšu kopā ar diviem kalnos sastaptajiem mongoļiem, atgriezās nākamajā dienā. Mongoļi bija parādījuši viņiem taciņu, kas veda uz Nanšana dienvidu nogāzēm. Kazaki paši savām acīm bija redzējuši Caidamas mongoļu klejotāju jurtas kalnu dienvidu pakājē.

Iekārtojis Nanšana kalnos nometni, Nikolajs Mihai-lovičs nosūtīja Abdulu un divus kazakus ar septiņiem kamieļiem atpakaļ uz Sačžovu pēc palikušajiem dzam-bas (miltu) un rīsa krājumiem, kas bija sagādāti ceļojumam pāri Nanšanam un Caidamai.

Pēc nedēļas Abduls un kazaki atgriezās ar visiem pārtikas krājumiem. Sačžovas varasvīri, uzzinājuši, ka ekspedīcija jau iegājusi dziļi Nanšanā, samierinājās ar šo faktu ...

Ceļotāji uzcēla savas teltis Nanšana kalnu pļavā 3500 metru augstumā. Viņi rūpīgi izdauzīja no voiloka segām sāļos tuksneša putekļus un izklāja segas teltīs, bet ārpusē kārtīgi sakrāva ekspedīcijas saiņus. Upītes krastā kazaki izraka krāsni un pat cepa maizītes.

No savas nometnes ceļotāji devās kalnos medībās un botāniskās ekskursijās. Roborovskis, būdams kaislīgs botāniķis, meklējot jaunas augu sugas, augām dienām kāpelēja pa klintīm un kalnu pļaviņām, taču Nanšana nabadzīgā flora skopi atalgoja viņa pūliņus. Arī medības nebija sevišķi veiksmīgas — kalnos mednieki nespēja pārvietoties pietiekami ātri, turklāt dzīvnieku, it īpaši lielu zvēru bija maz. Vienīgi murkšķi šeit mitinājās ārkārtīgi lielā skaitā. Visur kalnu pļavās, pat pie pašas nometnes, no rīta līdz vakaram varēja redzēt šos modrīgos zvēriņus sēžam pie alām un klausīties viņu smalkajos svilpienos. Agrās rītausmas stundās skaji kliedza kalnu irbes ulari.

Atklājās, ka Nanšana murkšķi pieder pie jaunas pasugas, ko Prževaļskis par godu savam palīgam nosauca par Roborovska murkšķi.

Lielu dzīvnieku medībās parasti devās, iekām vēl nebija uzausis rīts. Visi ekspedīcijas dalībnieki bija kaislīgi mednieki, tāpēc medībās gāja pēc kārtas un tāpat pēc kārtas palika sargāt nometni.

Jau vakarā kazaki sagatavoja ieročus un patronas, un Prževaļskis aptuveni norādīja, uz kurieni katram jādodas. Dežurējošais kazaks agri jo agri sakūra uguni, uzvārīja tēju un tad uzmodināja medniekus. Steigšus izdzēruši pa krūzei karstas tējas, viņi klusītiņām atstāja nometni.

Sākumā visi gāja vienkop, bet drīz vien izklīda pa aizām. Lēnītiņām, bieži apstādamies, dažreiz pat rāpus ceļotāji kāpa augšā pa stāvām nogāzēm. Tieši šeit mitinājās savvaļas jaki, kukujamani un maralbrieži. No šejienes dzīvnieki rītos devās ganīties uz nabadzīgajām pļaviņām.

«Ar pamirušu sirdi,» Prževaļskis stāsta, «sākam uzmanīgi novērot, slapstīdamies aiz katras klints, katras kraujas, katra jauna pakalna. Liekas, tūliņ, tūliņ parādīsies gaidītais medījums, bet viņa kā nav, tā nav... Tā paiet stunda, paiet divas stundas. Kājas jau jūt nogurumu, vilšanās un šaubas par panākumiem pamazām iezogas sirdī.

Pa to laiku mednieks uzkāpis gandrīz līdz mūžīgajiem sniegiem. Zem viņa kājām plešas brīnišķīga kalnu panorāma, ko apspīd lecoša saule. Uz brīdi aizmirsti gan jaki, gan kukujamani. Mednieka dvēseli savaldzinājusi diženā ainava. Viegli un brīvi pukst sirds šajā augstumā, šajos pakāpienos, kas ved uz debesīm, vaigu vaigā sastopoties ar grandiozo dabu ...»

Kādā no medību ekskursijām kazaks Kalmiņins, labs mednieks, nošāva divus maralbriežus ar baltu purnu. Tā bija jauna suga; ceļotājs to nosauca par Cervus albirostris («maralbriedis ar baltu purnu») '. Vienu ma-ralbrieža ādu Prževaļskis, atgriezies no ceļojuma, nogādāja Pēterburgā, Zinātņu akadēmijas muzejā.

Nanšana kalnzemes pētījumi vainagojās ar jaunu ģeogrāfijas uzvaru: 1879. gada jūlijā Prževaļskis atklāja Nanšanā divas milzīgas sniegiem klātas kalnu grēdas, kas līdz tam nebija zināmas nevienam ģeogrāfam.

Pats Prževaļskis par abu šo grēdu atklāšanu stāsta tā:

«Es kopā ar Roborovski, preparatoru Kolomeicevu un vienu no kazakiem devos paskatīties tuvāk mūžīgos sniegus un šļūdoņus. Mēs izjājām zirgos agrā rītā un, nojājuši kādas desmit verstis uz austrumiem no nometnes, ieraudzījām pa labi sniega lauku. Atstājām zirgus kazaka uzraudzībā 12 800 pēdu absolūtā augstumā (3900 metru augstumā virs jūras līmeņa) un trijatā kāpām uz augšu gar nelielu strautu, kas tecēja uz leju no sniegiem.

Kāpšana bija ļoti grūta, jo vispirms vajadzēja noiet gandrīz četras verstis pa akmeņainu aizu un pa pašu .šļūdoni, sevišķi tā augšējā daļā, virzīties līkločiem, nemitīgi stiegot dziļajā sniegā. [25]

Uz paša šļūdoņa mēs neredzējām ne putnus, ne zvērus, nebija pat nekādu pēdu; pamanījām tikai dažus tauriņus, kas steidzīgi palidoja garām, un noķērām parasto istabas mušu, kura diezin kā bija ieklīdusi tādā pavisam nepiemērotā vietā.

No kalna virsotnes, kurā mēs tagad bijām uzkāpuši, skatienam pavērās lieliska ainava. Sniegiem klātā masīvā kalnu grēda, kuras korē mēs atradāmies, aizstiepās uz austrumiem-dienvidaustrumiem kādas simt verstis, varbūt vēl tālāk... Tās pakājē pletās plašs līdzenums, ko tālu dienvidaustrumos arī iejoza mūžīgiem sniegiem klāti kalni, kas piekļāvās pirmajiem gandrīz taisnā leņķī.

Uznākušais vakars neļāva mums kavēties kalna virsotnē vairāk par pusstundu. Tomēr šis īsais brīdis uz visiem laikiem iespiedies manā atmiņā .. . Divu sniegiem klātu kalnu grēdu vienlaicīgā atklāšana pildīja manu dvēseli ar prieku, kas pilnīgi saprotams kaislīgam ceļotājam.»

«Izmantodams pirmatklājēja tiesības,» Prževaļskis raksta citā vietā tajā pašā grāmatā, «es turpat uz vietas nosaucu sniegiem klāto kalnu grēdu, kas aizstiepās pa Nanšana galveno asi, par Humbolta grēdu, bet otru, tai perpendikulāro, — par Ritera grēdu»[25](par godu diviem ievērojamiem 19. gadsimta ģeogrāfiem). «Atsevišķas Humbolta grēdas virsotnes paceļas līdz 19 000 pēdu absolūtā augstumā» (apmēram 5800 metru augstumā).

Jauns, apbrīnojams sasniegums! Balto laukumu Centrālās Āzijas kartē garā, nepārtrauktā joslā šķērsoja kalnu grēdu svītras. Pēc tam, kad 1876. gadā bija atklāts Altintags un tagad — 1879. gadā Humbolta un Ritera grēdas, noskaidrojās, ka «nepārtraukta gigantiska kalnu siena no Huanhes augšteces līdz Pamiram», runājot Prževaļska vārdiem, «norobežo no ziemeļiem pašu augstāko pacēlumu Centrālajā Āzijā un sadala to

! Ritera grēdas stāvokli precīzāk noteica Prževaļska skolnieku — Roborovska un Kozlova ekspedīcija 1893.—1895. gadā. Viņu sastādītā karte izlaboja Prževaļska pieļauto kļūdu — viņš domāja, ka Ritera grēda taisnā leņķī piekļaujas Humbolta grēdai.

divās daļās, kas ārkārtīgi stipri atšķiras viena no otras: Mongolijas tuksnesī ziemeļos un Tibetas kalnienē dienvidos».

Lai izdarītu šos apbrīnojamos atklājumus, vajadzēja atrast ceļu pāri svešām zemēm, šķērsot svelmainus tuksnešus un uzkāpt mūžīgiem sniegiem klātos kalnos. Tomēr ar to vien nepietika. Vēl vajadzēja pārvarēt Āzijas feodāļu, piemēram, Džetišaāras emīra vai Sačžovas varasvīru sīksto pretestību.

NO HUMBOLTA GRĒDAS UZ MARKO POLO GRĒDU

No Prževaļska vēstules Kojanders, Krievijas pilnvarotais lietvedis Pekinā, uzzināja par šķēršļiem, ko ekspedīcijai sagādājuši Sačžovas varasvīri. Kojanders lūdza bogdohana ministrus dot rīkojumu, lai vietējie varas orgāni apgādā ekspedīciju ar pavadoņiem un vispār pienācīgi atbalsta ceļotājus, kuriem taču paši ministri izdevuši pasi ar tiesībām uzturēties impērijas teritorijā.

Ministri apgalvoja, ka ceļā no Kukunora uz Tibetu neesot ķīniešu sargposteņu, tur esot tuksnesis bez gala un malas. Sājos apgabalos bogdohana varas orgāni nevarot sniegt ceļotājiem nekādu aizgādnību un palīdzību. Ja ceļotāji, kas tagad esot brīdināti, tomēr gribot doties tālāk, tad bogdohana iestādes nevarot uzņemties nekādu atbildību par viņu neapdomīgās rīcības sekām.

Acīm redzot, tas bija brīdinājums, īstenībā — draudi. Bogdohana valdība bija nolēmusi nepieļaut Prževaļska ekspedīciju uz Tibetas galvaspilsētu.

Kojanders atgādināja, ka bogdohana valdībai labi zināmi ekspedīcijas zinātniskie mērķi. Viņš atspēkoja ministru nepamatoto atrunāšanos ar vietējo varas orgānu bezpalīdzību. Turklāt lietvedis norādīja, ka ekspedīcijai nav vajadzīga nekāda «aizgādnība»: «Prževaļska ekspedīcija, kas apgādāta tā, ka vajadzības gadījumā tā var šķērsot tuksnešainus apgabalus, nebūdama ne pārtikas, ne kādā citā ziņā atkarīga no vietējiem iedzīvotājiem, bez kādām grūtībām var sasniegt Lhasu.»

Citiem vārdiem, drošsirdīgos, labi apbruņotos ceļotājus neapturēs nekādas grūtības un briesmas, ja vien impērijas varas orgāni nedarīs kaut ko sevišķu, lai viņus aizkavētu vai pazudinātu.

Šo domu Kojanders izteica pieklājīgā diplomātu valodā. «Ja cienījamās valsts varas orgāni, saskaņā ar augsto ierēdņu vārdiem, darīs visu, kas no viņiem atkarīgs,» Krievijas pilnvarotais lietvedis rakstīja, «var droši cerēt, ka ekspedīcija sekmīgi sasniegs paredzēto mērķi, nesastopot savā ceļā nekādas nepatīkamas nejaušības.»

Bet, kamēr diplomāti Pekinā centās sagudrot aizvien jaunus argumentus un iebildumus, divpadsmit drošsirdīgie krievi devās aizvien dziļāk tuksnešos, pašu spēkiem pārvarot visus šķēršļus.

Jūlija pēdējās dienās ekspedīcijas locekļi pa agrāk izlūkoto taciņu pāri kalniem gāja uz Caidamu.

30. jūlijā, kad ceļotāji bija apmetušies nometnē, pēc Prževaļska vārdiem, «gluži negaidot mums uzbruka nelaime, kas gandrīz beidzās ar viena no labākajiem ekspedīcijas Iaudīm — apakšvirsnieka Jegorova bojā eju».

Jegorovs, ko Prževaļskis todien bija aizsūtījis vajāt ievainotu jaku, vairs nometnē neatgriezās.

Kaislīgais mednieks bija tā aizrāvies ar dzīvnieka vajāšanu, ka nemaz nemanīja, cik tālu aizgājis.

Pagāja nakts un atnāca rīts, tomēr Jegorovs vēl joprojām neatgriezās. Laiks pieturējās auksts un vējains, bet Jegorovs bija izgājis medībās vienā kreklā. Uguns viņam līdzi nebija. «Stāvoklis kļuva nopietns,» Prževaļskis stāsta, «nedrīkstēja kavēties nevienu brīdi.»

Veselas piecas dienas ceļotāji pārstaigāja kalnus, ikvienā aizā šāva gaisā, taču noJegorova nebija ne vēsts. «Mēs pārmeklējām kalnus, cik vien iespējams, kādu divdesmit piecu verstu apkaimē.» Prževaļskis pat aizsūtīja kazaku jātniekus aiz kalniem uz Caidamas klejotāju mongoļu jurtām. Kad pēc piecām dienām kazaki, atgriezušies pāri kalniem no Caidamas, pavēstīja, ka par Jegorovu nekur neesot nekā dzirdējuši, «nelaimīgā liktenis, acīm redzot, bija noskaidrots,» Prževaļskis raksta, «viņa bojā eja likās neapšaubāma».

Sestajā dienā ceļotāji atstāja nelaimes vietu un devās tālāk. Nogāja trīsdesmit kilometru. Karavāna virzījās parastajā kārtībā, visi jāja klusēdami, visdrūmākajā noskaņojumā. Tad kazaks Irinčinovs, pēc paraduma jādams pirmās grupas priekšgalā, ar savām asajām acīm pamanīja, ka tālumā, pa labi no karavānas, kāds nāk lejā pa kalna nogāzi.

«Sākumā mēs nodomājām,» Prževaļskis stāsta, «ka tas ir kāds zvērs, bet pēc tam es saskatīju binoklī, ka tas ir cilvēks, turklāt neviens cits kā mūsu Jegorovs, ko jau skaitījām mirušu. Tai pašā mirklī Eklons un viens no kazakiem aizauļoja viņam pretim, un pēc pusstundas Jegorovs atradās mūsu pulciņā, kur šajā brīdī gandrīz visi raudāja aiz satraukuma un prieka.

Pa šīm dienām mūsu nelaimīgais biedrs, kas tikko turējās kājās, bija šausmīgi pārvērties. Seja viņam bija izdēdējusi un nomelnējusi, acis iekaisušas, lūpas un deguns satūcis. Viens pats noskrandis krekls sedza kailās miesas; cepures un bikšu nebija; kājas aptītas sa-driskātām lupatām.

Mēs tūliņ iedevām Jegorovam mazliet degvīna, uz ātru roku viņu apģērbām un uzvilkām viņam kājās voi-

loka zābakus. Gribot negribot mēs atkal palikām uz vietas trīs dienas. Visi cik spēdami rūpējāmies par Jego-rovu. Visiem par lielu prieku, viņam nepiesitās ne karsonis, ne drudzis.»

Mazliet atpūties, Jegorovs pastāstīja, kā viņš, dzīdamies pakaļ ievainotajam jakam, apmaldījies un sācis klaiņot pa kalniem. Kad noplīsuši paštaisītie apavi, viņš saplēsis savas buru audekla bikses un aptinis kājas ar lupatām. Lai nenosaltu, viņš sabāzis azotē un aiz muguras savvaļas jaku sausos mēslus. Nošāvis kalnu irbi un zaķi un ēdis pa mazam kumosiņam jēlu gaļu.

Pa to laiku Jegorova spēki ātri izsīkuši. Vēl pāris dienas — un viņš būtu galīgi novārdzis un aizietu bojā. Viņš pats jau to sajutis, bet nolēmis turēties līdz pēdējai iespējai.

«Un kā lai es nerunāju par savu apbrīnojamo laimi!» Prževaļskis raksta. «Ja mēs būtu vēl dienu kavējušies un palikuši kļūmīgajā nometnē vai arī izgājuši ceļā dienu vēlāk, vai, beidzot, gājuši stundu agrāk vai stundu vēlāk pa to ieleju, kur sastapām Jegorovu, — nelaimīgais, protams, būtu gājis bojā kā likts. Teiksim,

neviens no mums nebūtu vainojams viņa nāvē, tomēr mēs nekad nevarētu bez šausmām atcerēties šo nejēdzīgo upuri un šis atgadījums uz visiem laikiem paliktu tumšs traips mūsu ceļojumu vēsturē.»

Sastapšanās kalnos ar apmaldījušos Jegorovu patiešām bija laimīga nejaušība. Tomēr tā nebija nejaušība, ka. Prževaļskis visos piecos savos ceļojumos, kur bija pa pilnam grūtību un briesmu, nepazaudēja nevienu cilvēku.

Viņš bija valdonīgs un stingrs priekšnieks, toties arī ļoti rūpīgs un gādīgs. Nikolajs Mihailovičs uzskatīja ikvienu ierindas kazaku, ekspedīcijas dalībnieku, par savu biedru un draugu, — cara armijas pulkvedim tā bija gluži neparasta rakstura iezīme. Nenogurdināmais Nikolajs Mihailovičs pats varēja lepoties ar dzelzs veselību un izturību un aizvien nepacietībā alka pēc jauniem pētījumiem un atklājumiem, tomēr pastāvīgi aprēķināja ekspedīcijas gaitu tā, lai viņa ceļabiedri galīgi nepārpūlētos, lai pēc grūta pārgājiena paspētu atpūsties un sagatavoties jaunam ceļa posmam .. .

Pārgājuši pāri kalniem, ceļotāji pa mālainajiem līdzenumiem un solončakiem virzījās uz Kurliknora ezeru. Kurlikas feodāļa — beises apmetnē viņi cerēja papildināt pārtikas krājumus tālākajam ceļam un salīgi pavadoni ceļojumam uz Tibetu.

Kad Prževaļskis augusta beigās sasniedza ezera rietumu krastu, Kurlikas beise atradās ezera pretējā krastā. Beise ieradās pie Prževaļska pats, lai satiktos ar slaveno ceļotāju.

Beise, bez šaubām, bija saņēmis no bogdohana iestādēm slepenu pavēli aizturēt ekspedīciju, jo nedeva Prževaļskim ne pārtiku, ne pavadoni, kaut arī ekspedīcijas priekšnieks uzrādīja Pekinā izdoto pasi.

Tomēr beisem neizdevās aizkavēt ekspedīciju. Prževaļskis tik stingri pastāvēja pie sava, ka beise, baidīdamies (turklāt pilnīgi velti), ka krievi kuru katru brīdi laidīs darbā savus šausmīgos ieročus, nobijās un kļuva piekāpīgāks. Viņš pārdeva ceļotājiem pārtiku, aunus un pat jurtu, toties noplēsa viņiem trīskārtīgu cenu. Atsūtīja arī pavadoni, — tiesa, nevis uz Tibetu (baidīda-

mies no valdības iestādēm, viņš to neuzdrošinājās), bet tikai līdz kaimiņu feodāļa Dzunzasaka apmetnei.

Dzunzasaks, vecs Prževaļska paziņa, bija labi uzņēmis ceļotāju 1872. gadā. Tomēr tagad viņš, bez šaubām, bija saņēmis tādas pašas pavēles kā Kurlikas beise.

«Tāpat kā Kurlikas beise,» Prževaļskis stāsta, «Dzunzasaks tūliņ sāka atrunāties, ka viņam neesot cilvēku, kuri zinātu ceļu uz dalailamas galvaspilsētu. Protams, tie bija skaidri meli, jo no Caidamas uz Tibetu un atpakaļ katru gadu iet svētceļotāju karavānas un šejienes mongoļi salīgst pie viņiem par pavadoņiem.»

Un atkal kuro reizi ekspedīcijas liktenis, zinātnisko pētījumu un atklājumu liktenis bija atkarīgs no kāda feodāļa patvaļas: vai viņš būs ar mieru dot krievu ceļotājiem pavadoni ceļā uz Tibetu vai arī atsacīsies? Un atkal Prževaļskis — svešā zemē, šausmīgi tālu no dzimtenes — prata panākt savu.

Dzunzasaks, neuzdrošinādamies viens pats uz savu atbildību izšķirt tik svarīgu jautājumu, aizsūtīja pēc sava kaimiņa Barunzasaka. Pēc ilgas apspriešanās abi feodāļi nolēma dot ceļotājiem pavadoni. «Gluži kā no zemes,» Prževaļskis stāsta, «izauga pavadonis, ko mums atveda abi feodāļi un ieteica kā cilvēku, kurš labi zinot ceļu uz Tibetu.»

Prževaļskis atstāja glabāšanā Dzunzasakā visas ekspedīcijas kolekcijas un visu lieko bagāžu.

1879. gada 12. septembrī karavāna no Caidamas izgāja uz Tibetu. Ar pieciem zirgiem jāja Prževaļskis, viņa palīgi, preparators un tulks, ar astoņiem kamieļiem — kazaki un pavadonis. Divdesmit divi kamieļi nesa nastas, četrus kamieļus karavāna veda līdzi rezervē.

Caidamas mongoļi pareģoja krievu ceļotājiem visvisādas nelaimes, kādas gaidāmas ceļā uz Tibetu, — biedēja ar dziļu sniegu, kas, pēc šejieniešu vērojumiem, šajā ziemā uzsnigšot Tibetā, gan ar slimībām, kas piemeklēšot ceļiniekus nepierastajā augstumā, gan ar laupītājiem, kuri uzglūnot karavānām kalnu aizās. Līdz Prževaļskim atklīda arī valodas par to, ka tibetieši esot izsūtījuši pretim svešzemniekiem karaspēku, kas viņiem neļaušot ieiet Tibetas galvaspilsētā.

«Pēc paraduma,» Prževaļskis saka, «mēs nepiešķīrām visai lielu nozīmi šādai iebiedēšanai un devāmies uz priekšu ar vislabākajām cerībām uz panākumiem.»

Nomohungolas upes aizā Caidamas varasvīri ķērās pie pēdējā mēģinājuma aizkavēt Prževaļska ekspedīciju. Prževaļska teltī atpūtas vietā ieradās ziņnesis no Dzunzasaka. Feodālis, zinādams, cik kaislīgs mednieks ir Prževaļskis, ļoti sirsnīgos vārdos ielūdza viņu uz lāču medībām ar dzinējiem — Dzunzasakas apkaimē esot uzklīdis daudz zvēru. Bez tam Dzunzasaks mēģināja iekārdināt ceļotāju ar kādu jaunu pavadoni, kurš būšot vēl labāks nekā iepriekšējais un kuru varēšot sameklēt Taidžineras hošunā (Caidamas rietumos).

«Droši vien par lielu sarūgtinājumu Dzunzasakam,» Prževaļskis raksta, «mūs neiekārdināja ne Taidžineras hošuns, ne interesantie lāči, un, aizvadījuši vienu dienu pie Nomohungolas, mēs devāmies uz augšu gar pieminēto upi dziļāk Burhanbudas kalnos.»

18. septembrī atstājusi aiz muguras Burhanbudas grēdu, karavāna sasniedza Tibetas kalnieni.

Ceļotāji nokļuva gluži citā pasaulē.

Viņi ieraudzīja grandiozu tuksnesi, paugurainu līdzenumu, kas tādos izmēros nekur citur uz zemeslodes nebija sastopams un kas atradās Kaukāza sniegiem klāto virsotņu augstumā. Turklāt virs šā gigantiskā pjedestāla pret debesīm vēl slējās plašas kalnu grēdas.

Ceļotāji brīnījās nenobrīnīdamies, sastapdami ārkārtīgi daudz lielu dzīvnieku, kuri gandrīz nemaz nebaidījās cilvēka. Ziņkārīgie dzīvnieki, nemaz nebaidīdamies, izbrīnā noraudzījās uz garām ejošo karavānu. Ku-

lanu bari pagāja mazliet sānis, palaida garām jātniekus un dažreiz pat kādu laiku sekoja kamieļiem. Antilopes mierīgi ganījās turpat netālu vai arī skrēja pāri takai tieši zirgu priekšā, bet ganībās krietni paēdušie savvaļas jaki mierīgi gulēja un pat nepūlējās celties kājās. «Šķita, ka mēs esam nokļuvuši pirmatnējā paradīzē, kur cilvēks un dzīvnieki vēl nepazīst ļaunumu un grēku,» Prževaļskis raksta.

Tomēr ceļošana pa šo «paradīzi» bija ārkārtīgi grūts pārbaudījums. Kalnienes retinātajā gaisā ceļotājiem uzmācās aizdusa, sirdsklauves, vājums un reiboņi, un cilvēki ātri nogura. Arī ekspedīcijas dzīvnieki retinātā gaisa un trūcīgo ganību dēļ galīgi novārga.

Uznāca sals, un trakoja sniega vētras. Kurināmā nebija. Nekur nebija izdevies nopirkt otru voiloka jurtu, bet vienīgajā šaurajā jurtā visi nevarēja atrast patvērumu. Kopā ar Prževaļski un viņa palīgiem jurtā mitinājās vēl preparators, tulks un divi kazaki. Pārējiem kazakiem vajadzēja pārciest nikno Tibetas salu tajā pašā teltī, kurā viņi bija patvērušies no svilinošās saules Hami tuksnesī. ..

Milzīgs augstums, nepārskatāms tuksnesis, gigantiskas kalnu grēdas . . . Prževaļskis atradis precīzus un izteiksmīgus vārdus, lai «pašos lielākos vilcienos» (pēc viņa izteiciena^ raksturotu Tibetas dabu: «Apvidū šeit, tāpat kā visā Āzijā, trūkst sīkas mozaīkas, tas veidots pēc plaša, vērienīga plāna.» «Āzijas grandiozā daba — gan Sibīrijas bezgalīgie meži un tundras, gan Gobi bezūdens tuksneši, gan milzīgās kalnu grēdas kontinenta vidienē un tūkstošiem verstu garās upes, kas no šejienes plūst uz visām pusēm, — ir tikpat nomācoši masīva arī plašajā kalnienē, kas pazīstama ar Tibetas nosaukumu ...»

Pārgājuši pāri Sugas grēdai, ceļotāji drīz vien sasniedza jaunu sniegiem klātu kalnu grēdu, kas aizstiepās tālu uz austrumiem un uz rietumiem. Šo milzīgo grēdu, kurai pat nebija nosaukuma, vēl nepazina neviens ģeogrāfs. Prževaļskis iezīmēja šos kalnus kartē un nosauca par Marko Polo grēdu, godinot_ ceļotāju, kurš 13. gadsimta beigās bija šķērsojis visu Āziju.

Ekspedīcijas ceļš veda uz dienvidiem — pāri Marko

Polo grēdai, tās austrumu pārejai Čjumčjumam. Kaut gan pāreja atradās apmēram 5000 metru augstumā, taka uz to vijās pa lēzenām, ērtām nogāzēm. Kāpdami uz augšu, ceļotāji ar īsu zālīti apaugušajās kalnu nogāzēs redzēja jaku, kulanu un arharu (kalnu aunu) barus. Gadījās arī lāči. Viņu vilna atšķīrās ar neparastu

krāsu kombināciju — tumšbrūna uz muguras, gaiši rūsgana uz krūtīm un uz galvas, ar baltu svītru uz skausta. Lāči labprāt mielojās ar grauzējiem pīkstētājiem, ko izkašņāja no alām.

Noskaidrojās, ka Tibetas lācis pieder pie jaunas sugas, un Prževaļskis to nosauca par pīkstētāju ēdāju.

Karavāna izgāja uz pārejas. No kalnu kores apmākušās dienas drūmajā gaismā skatienam pavērās plaša, tuksnešaina kalniene. Priekšā, pāri jaunām kalnu grēdām, kas slējās debesīs tālu pie apvāršņa, veda grūtais, briesmu pilnais ceļš uz Lhasu.

«Kā šodien es atceros spīvo rietumu vētru, kas saldēja līdz kauliem, un draudīgos, zemos sniega ' mākoņus, kuri bija savilkušies pāri plašajam apvārsnim, kas aizstiepās tālu no Čjumčjuma pārejas,» Prževaļskis stāsta. «Kā šodien redzu mūsu pavadoņa raudulīgo fizio-nomiju, kad viņš, stāvēdams man blakus, murmināja lūgšanas un biedēja mūs ar visvisādām nelaimēm. Toreiz neviļus iedomājos, kas gan mūs gaida nākotnē: uzvaras lauru vainags vai arī bojā eja cīņā ar mežonīgo dabu un naidīgajiem cilvēkiem?»

PĀRI TANLAS KALNIEM

Posts un likstas nebija ilgi jāgaida. Jau pirms Cjum-čjuma pārejas pavadonis vairākas dienas bez mitas drūmi atkārtoja vienu un to pašu:

— Slikti rādās, visi aiziesim postā, labāk tagad griezties atpakaļ!

Aiz pārejas viņš bez aplinkiem pavēstīja, ka tālāk ceļu vairs neatceroties, jo pēdējo reizi pa to esot gājis pirms piecpadsmit gadiem.

Agrāk šis cilvēks ne vienu reizi vien apgalvoja, ka ceļu uz Lhasu zinot lieliski. Bija skaidrs, ka viņš rīkojas pēc Dzunzasakas feodāļa norādījumiem un krāpj ceļotājus.

Visapkārt pletās nepazīstams, salts tuksnesis. Ceļotāji tagad turpināja ceļu uz labu laimi.

Bagātīgi uzsnigušais sniegs klāja zemi kādu divdesmit centimetru biezā kārtā. Zem šīs sniega segas karavānas dzīvnieki gandrīz nemaz nespēja atrast sev barību. Izbadējušies kamieļi apēda vairākus ar salmiem piebāztus seglus. Zirgi saņēma pa divām riekšavām miežu dienā, — tos taupīja kā vislielāko dārgumu. Zem sniega tikai ar grūtībām izdevās sameklēt argalu, bet savilgušie mēsli dega pavisam vāji. Ceļotājiem vajadzēja sēdēt kodīgajos dūmos vai arī pārciest spīvo salu bez uguns. Kalnienes retinātajā gaisā bija tik maz skābekļa, ka pagāja pāris stundu, kamēr aizdedzināja mitro kurināmo un uzvārīja tēju, bet gaļu pusdienām vajadzēja vārīt gandrīz vai pusi dienas.

Tomēr, par spīti grūtībām, ceļinieki sekmīgi virzījās uz priekšu, uzmeklēdami drošu ceļu nepazīstamajā tuksnesī. Pētniecības darbs netika pārtraukts nevienu dienu. Ceļotāji aizvien regulāri izdarīja meteoroloģiskos novērojumus un pierakstīja to rezultātus. Nikolajs Mihailovičs katru dienu veica apvidus topogrāfisko uzņemšanu, noteica vietas augstumu, vāca augus, kas paretam gadījās ceļā, gāja medībās un rakstīja sīkas piezīmes par visu, ko bija redzējis katru dienu.

Nekādas grūtības un briesmas nekavēja Prževaļski ievērot «savu negrozāmo likumu — pierakstīt visu redzēto un piedzīvoto, kamēr atmiņa vēl svaiga». Viņš

uzskatīja, ka «tāda ieraduma izkopšana ir absolūti nepieciešama katram ceļotājam».

Kopā ar dažiem sarkanīgiem Reaumuiia zariņiem, kopā ar cietiem, stieplei līdzīgiem Tibetas kobrēzijas stiebriem Prževajskis atrada arī viņam nepazīstamu, nelielu, pavisam neizskatīgu, gandrīz bezkrāsainu augu, — ceļotāja vērīgā acs tik tikko bija to saskatījusi zem putekļu un sniega kārtiņas.

Tas bija vērtīgs atradums — jauna augu ģints!

19. gadsimtā augu valsts pētniekiem tikai paretam izdevās atrast jaunas ģintis. Prževaļska atklātajam augam, kas piederēja pie jaunas ģints un sugas, drīz vien piešķīra lielā krievu ceļotāja vārdu — Pizewalskia tan-gutica.

Ik dienu garām ceļotāju nometnei gāja lieli dzīvnieku bari. Starp tiem bija sevišķi daudz jaku. Viņi devās uz dienvidaustrumiem, uz zemāko un siltāko Murusu ieleju.

— Zvēri nojauš, ka gaidāma barga ziema, un bēg projām no šejienes, — pavadonis atkārtoja reizi pēc reizes. — Slikti būs, mēs visi aiziesim postā...

Viņš joprojām deva tikai vienu padomu — griezties atpakaļ uz Caidamu.

«Bet par to,» Prževaļskis raksta, «es negribēju ne dzirdēt. Kas būs — būs, bet mēs iesim tālāk, es sacīju saviem ceļabiedriem, un, gods kam gods, viņi visi kā viens traucās uz priekšu. Ar tādiem biedriem var paveikt lielus darbus!»

Lai zvēri bēg uz siltajām ielejām, uz dienvidaustrumiem, cilvēki nesekos viņu piemēram. Ceļotāji joprojām virzījās uz dienvidrietumiem, uz Kukušili kalniem, kuru garais, baltais valnis rēgojās tālu priekšā pie apvāršņa.

Iestājās skaidrs laiks. Sniegs saulē staroja neciešami spoži. Gan cilvēkiem, gan dzīvniekiem no šā spožuma tūliņ sāka sāpēt acis. Kāds auns drīz vien kļuva gluži akls, un to nācās nokaut. Ceļotāji mazgāja kamieļu iekaisušās acis ar stipru tējas uzlējumu un svina ūdeni. Ar tādām pašām zālēm ārstējās arī cilvēki. Nikolajs Mibailovičs uzlika zilas acenes, tomēr tās viņam neko lielu nelīdzēja: sniega atstarotā gaisma spīdēja acīs no

sāniem. Bija vajadzīgas acenes ar slēgtiem ietvariem bet tādu nebija. Kazaki aizsēja acis ar zilas drānas strēmelēm, bet pavadonis mongolis — ar savvaļas jaka astes melno astru šķipsnu.

Beidzot ceļotāji sasniedza Kukušili grēdu. Tomēr neviens nezināja, kur varētu tikt pāri šiem kalniem Kalnu grēdas ziemeļu nogāzi klāja biezs sniegs un neļāva saskatīt pazīmes, pēc kurām varētu orientēties (kamieļu mēsli, karavānu ugunskuru pēdas). Taču gluži negaidot Caidamas pavadonis no jauna apņēmās vest karavānu.

Divas dienas izmocītie cilvēki un dzīvnieki klaiņoja pa aizām, kur gandrīz vai uz katra soļa ceļu aizšķērsoja plaisas, stāvas kraujas un klintis, laipoja pāri ciņainiem purviem, vienā laidā klupdami un krizdami, kāpa uz augšu un uz leju pa sānu grēdu nogāzēm. Tomēr galu galā «ceļu», pa kuru viņus veda pavadonis, aizsprostoja nepārejami kalni.

Tad caidamietis atzinās, ka viņš «esot maķenīt kļūdījies», un ieteica griezties atpakaļ uz veco nometnes vietu un tad meklēt izeju no kalniem citā vietā.

«Manas pacietības mērs bija pilns,» Prževaļskis raksta. Viņš pavēlēja izsniegt pavadonim pārtiku atpakaļceļam uz Caidamu un viņu padzina.

Vēlāk noskaidrojās, ka pavadonis laimīgi atgriezies Caidamā.

Ceļotāji palika kalnos vieni paši. Visapkārt simtiem kilometru tālu pletās neapdzīvots tuksnesis. Par jauna pavadoņa salīgšanu nebija ko domāt. No jauna, tāpat kā Nanšana kalnos, Prževaļskis nolēma izlūkot ceļu, sūtot uz priekšu jātniekus, lai nebūtu jāklīst uz labu laimi un veltīgi jāšķiež visas karavānas spēki.

Jau otrā dienā pa kādu aizu ceļotājiem izdevās iziet grēdas dienvidu nomalē. Viņu skatienam pavērās plašs līdzenums, aiz kura debesīs slējās jauni kalni.

Bet kas tie bija par kalniem? Ceļotāji nezināja pat šīs kalnu grēdas nosaukumu. Tikai atpakaļceļā Tibetā salīgtais pavadonis mongolis pastāstīja Prževaļskim, ka šejienieši to saucot par Dumbures grēdu. Tagad, iedams bez pavadoņa, Nikolajs Mihailovičs iezīmēja kartē

kalnus un upes, kuru nosaukumus viņš pats nemaz nezināja.

Cejš pāri Dumbures grēdai prasīja no cilvēkiem un dzīvniekiem ārkārtīgi daudz spēka. Karavānai vajadzēja gan šķērsot augstas kalnu kores, gan dziļā sniegā doties pāri aizsalušiem ciņainiem purviem. Beidzot, pārvarējuši vēl vienu šķērsli — klinšainos Caganobo kalnus, ceļotāji izgāja Janczicjanas jeb Zilās upes ielejā. Šeit, augštecē, Zilo upi dēvēja par Murusu.

Ceļodams pa Murusu ieleju, Prževaļskis reižu reizēm medīja jakus. Kādās medībās ceļotājs tik tikko nedabūja galu.

Todien viņš bija nošāvis vienu jaku, nogriezis tam asti, aizspraudis to aiz apjoztās siksnas uz muguras un tad sācis dzīties pakaļ otram jakam. Triekdams jakā lodi pēc lodes, Nikolajs Mihailovičs iztērēja visas līdzi paņemtās patronas, taču ievainotais dzīvnieks nekrita un metās virsū medniekam.

«Dzīvnieks,» Prževaļskis stāsta, «apstājās man pretim, noliecis ragus un izslējis asti, ko nemitīgi vicināja ... Būtu jaks gudrāks un enerģiskāks, viņš mani droši vien nogalinātu, jo līdzenajā ielejā nekur nevarēju paslēpties, turklāt nebija arī laika.»

Par laimi, dzīvnieks neuzdrošinājās uzbrukt medniekam, un Prževaļskim izdevās laimīgi aizrāpties projām no bīstamās vietas.

Aiz Murusu ielejas apvidus pamazītiņām cēlās uz augšu pret dienvidiem, bet priekšā aiz līdzenuma parādījās jauna kalnu barjera — mūžīgiem sniegiem klātā Tanlas grēda.

Grūtais, ilgais ceļojums manāmi ietekmēja visus ekspedīcijas dalībniekus. Te viens, te otrs no vīriem saslima. Visi bija kļuvuši netīri, jo niknajā salā nebija iespējams nomazgāt pat seju un rokas.

Saltajā jurtā uz voiloka paklājiem, kas bija piesūkušies sāļiem putekļiem, ceļotāji kaut kā pārlaida garās ziemas naktis. Dienā, kad aizdedzināja argalu, jurtu piepildīja dūmi, kas retinātajā gaisā, jo sevišķi mākoņainā laikā, necēlās uz augšu un ilgi neizklīda. Vēl grūtāk klājās tiem kazakiem, kuri mitinājās vasaras teltī.

Jau savā pirmajā ceļojumā pa Centrālo Āziju Nikolajs Mihailovičs bija iepazinis visas likstas un nedienas, kas jāpārcieš, klejojot pa Tibetu. Turpretim viņa ceļabiedri pirmo reizi pieredzēja, cik nogurdinošs ir pat neliels pārgājiens milzīgi augstajā kalniene, cik grūti šeit divreiz dienā — no rīta dodoties ceļā un vakaros pirms apmešanās nometnē — uzkraut un noņemt nastas kamieļiem un dienu nest šauteni, patronsomu un mugursomu — kādu puspudu smagu nastu. Vīri bieži vien bija spiesti iet kājām, jo bargajā salā, sevišķi vētrā, ilgi jāt soļos nebija iespējams. Nogurušie un pārsalušie ceļinieki nevarēja pat retumis stiprināties ar kādu malku degvīna: uz visu ekspedīciju no reibinošiem dzērieniem bija tikai četras pudeles konjaka, un tās vajadzēja glabāt kādam ārkārtējam gadījumam.

Karavānas dzīvniekiem klājās vēl grūtāk nekā cilvēkiem. Četri kamieļi un viens zirgs nobeidzās, bet pārējie, augstuma, bargā sala un barības trūkuma izmocīti, tikko vilka kājas.

Ceļš, pa kuru gāja drošsirdīgie krievu ceļotāji, daudziem citiem ceļiniekiem ir bijis liktenīgs. Par ceļa gājēju kļūmo likteni un bojā eju stāstīja cilvēku galvaskausi un karavānu dzīvnieku kauli, ko gadījās redzēt pa ceļam. Kādā pārgājienā ceļotāji atrada mongoļu svētceļnieka līķi, ko jau bija apgrauzuši vilki, saknābājušas maitu lijas un kraukļi. Līdzās līķim gulēja ceļa spieķis, soma, māla tase un maisiņš ar tēju ...

Ceļotāji sāka kāpt augšup Tanlas grēdā — visaugstākajā no visām kalnu grēdām, kas bija nostājušās karavānas ceļā.

Vīri kāpa uz augšu astoņas dienas. Gāja tik lēnām tālab, ka dzīvnieki, jau tā pavisam noguruši, milzīgajā augstumā arvien vairāk zaudēja spēkus. Karavāna vilkās uz priekšu pa apledojušām taciņām. Dažās sevišķi bīstamās vietās kazaki apkaisīja ledu ar smiltīm vai māliem, lai smagi apkrautie kamieļi nenogāztos bezdibenī. Pretim pūta salts vējš, kas dažreiz pārgāja vētrā.

Nobeidzās vēl četri kamieļi. Ļaudis krita vai no kājām. Kad viņi, galīgi nomocījušies, apstājās atpūsties, bieži vien apsnigušajā nogāzē nevarēja sameklēt pat nelielu līdzenu laukumiņu un tad gribot negribot

vajadzēja iekārtot nometni un celt teltis nogāzē vai uz ciņiem.

Sevišķi lielas grūtības sagādāja apvidus topogrāfiskā uzņemšana. Nikolajs Mihailovičs, strādādams ar busoli, no jauna, tāpat kā pirmajā ceļojumā pa Centrālo Āziju, nosaldēja abu roku pirkstus.

Trešajā dienā, kāpjot augšā uz Tanlu, ceļotāji pirmo reizi, kopš bija atstājuši Caidamu, sastapa cilvēkus — jātnieku pulciņu.

Vairāki jātnieki, kas izskatījās ļoti draudīgi, nošķīrās no saviem biedriem un auļoja pretī ceļotājiem. «Gari, pinkaini mati, kas nokarājās līdz pleciem, retas ūsas un bārda; stūraina fizionomija un galva, tumša, melnīgsnēja ādas krāsa, netīrs apģērbs, zobens aiz jostas, krama šautene ar degli aiz muguras, pīķis rokās un jājamzirgs, no kura jātnieks nekad nešķiras, — tas pirmām kārtām dūrās mums acīs, sastopoties ar jogra-jiem,» Prževaļskis stāsta.

Jograji ir Ziemeļtibetas klejotāju cilts. Prževaļskis savās grāmatās aprakstījis Ziemeļtibetas cilšu sabiedrisko iekārtu 19. gadsimta beigās.

Ceļotājs noskaidroja, ka šīs ciltis sadalītas 25 hošu-nos, ko pārvalda ģinšu vecākie. Uz ģints iekārtas pamatiem dibinātie hošuni pakļauti centrālajai valsts atministrācij ai — ķīniešu varas orgāniem Siņinā un pārdod savus lopus un lopkopības produktus par skaidru naudu.

Engelss jau norādījis, ka «ģints iekārta ir absolūti nesavienojama ar naudas saimniecību». Naudas saimniecība sagrāva arīTibetas klejotāju cilšu ģints iekārtu. Prževaļskis sastapa Tibetas klejotājus tieši šajā sabiedriskās attīstības pārejas stadijā, kad, pēc Engelsa izteiciena, vēl varēja novērot «seno ģinšu organizāciju pilnā spēkā, bet līdz ar to jau arī tās sabrukuma sākumu».

Par šīs stadijas raksturīgu pazīmi Engelss uzskatīja to, ka «senais cilšu savstarpējais karš jau sāk kļūt par sistemātisku laupīšanu uz sauszemes un jūras, lai sagrābtu lopus, vergus un bagātības, tas pārvēršas par regulāru nodarbošanos».

Tibetas klejotāju tikumus aprakstījis gan Prževaļ-

skis, gan viņa skolnieks Kozlovs un citi ceļotāji. «Vasarā, tikko zirgi ganībās atkopušies,» Kozlovs raksta, «tibetieši organizē zagļu bandas un dodas uz tuviem vai ari uz tāliem hošuniem. Bieži vien zagšana izvēršas atklātā laupīšanā.»

No Ziemeļtibetas ciltīm ģeogrāfiskajā literatūrā sevišķu popularitāti ar savām laupītāju paražām iemantojušas jograju un ngoloku ciltis. «Uzbrukumi karavānām, kas dodas uz Lhasu no ziemeļiem un atpakaļ, sevišķi mongoļu svētceļotāju aplaupīšana,» Prževaļskis raksta, «ir speciāla un visai izdevīga jograju nodarbošanās. Viņi uzmana ceļu un pāreju Tanlas kalnos, tā ka neviena karavāna šeit nevar no viņiem paglābties.» Semjonovs-Tjanšanskis raksturo jograju un ngoloku ciltis kā laupītājus, kuri «kopš seniem laikiem pieraduši dzīvot no miermīlīgu karavānu aplaupīšanas».

Pamanījuši Prževaļska karavānu, jograji droši vien nosprieda, ka tur nāk mongoļu svētceļotāji. Bet, kad uz priekšu izsūtītie jātnieki piejāja tuvāk, viņi ļoti brīnījās, ieraugot ļaudis, kas nemaz nelīdzinājās mongoļiem un no jograjiem nepavisam nebaidījās.

«Izskaidroties mēs nevarējām,» Prževaļskis stāsta, «jo mēs nerunājām tibetiešu valodā un jograji nesaprata mongoliski. Galu galā ar pantomīmas palīdzību kaut kā izvaicājām viņus par ceļu, un jograji saņēma no kazakiem dažas šķipsnas tabakas.»

Kāpjot Tanlas grēdā, ceļotāji gandrīz ik dienas sastapa jograjus, kuri no šejienes devās uz Murusu ieleju, kur nebija sniega un ganāmpulki varēja atrast vairāk barības. Kā redzams, jograji tagad jau bija uzzinājuši par neparastajiem svešzemniekiem un par viņiem vairs tā nebrīnījās. Ceļinieki pat varēja nopirkt no klejotājiem piecus aunus un mazliet sviesta.

Tikai viens apstāklis Prževaļskim šķita aizdomīgs: karavānai piejājušie jograji katru reizi lūdza ceļotājus, lai viņi parādot šautenes, un, tās aplūkodami, par kaut ko dedzīgi strīdējās. Pēc dažām dienām noskaidrojās, ka Nikolajam Mihailovičam ir bijis pamats turēt jograjus aizdomās.

Astotajā dienā, 1879. gada 7. novembrī, ekspedīcija ierīkoja nometni netālu no Tanlas grēdas pārejas,

vairāk nekā 5000 metru augstumā. Pa labi un pa kreisi virs pārejas pacēlās milzīgi, mūžīgiem lediem un sniegiem klāti kalni.

Uz kalnu kores ceļotāji ieraudzīja «obo» — akmeņu kaudzes, ko rotāja jaku galvaskausi ar gariem ragiem, bet virs tiem — uz auklām, kas bija nostieptas starp maikstīm, vējā plīvoja lūgšanām aprakstītas drānas strēmeles. Ikviens budists, pārgājis pāri kalniem, noliek uz «obo» savu velti — akmeni vai kaulu, vai šķipsnu astru no sava zirga astes.

Krievu ceļotāji nolika uz Tanlas «obo» tukšu pudeli.

«Mums vajadzētu priecāties par saviem panākumiem!» Prževaļskis stāsta. «Pagājuši vairāk nekā septiņi mēneši, kopš izgājām no Zaisanas. Mūsu ceļā pastāvīgi stājās gan bezūdens tuksnesis ar neizturamu svelmi, gan gigantiskie kalni, gan sals un vētras, gan, beidzot, cilvēku naids. Mēs sekmīgi visu to pieveicām.»

Uz pārejas ceļotāji izšāva zalvi ar šautenēm un trīs reizes uzsauca «urā».

TIBETA, ZEMES UN ZAĶA GADĀ

Tajā pašā dienā, kas ievērojama ģeogrāfijas pētījumu vēsturē tāpēc, ka krievu ceļotāji pārgāja pāri Tanlas kalnu grēdai, viņiem uzbruka jograji.

Acīm redzot, klejotājus jau pirmajā tikšanās reizē bija iekārdinājuši krievu karavānas saiņi un laupītāji cerēja taisīt labu ķērienu. Sākumā jograjus, kas bija pieraduši iedvest šausmas mongoļu svētceļotājiem, mulsināja krievu aukstasinība un viņu neparastie ieroči. Bet, tā kā krievu bija maz un viņi izturējās miermīlīgi, jograji beidzot uzdrošinājās rīkoties enerģiskāk.

Kamēr karavāna gāja pāri Tanlas kalnu grēdai, tai iztālēm sekoja vairāki jograju jātnieki. Kad ceļotāji jau otrā pārejas pusē ierīkoja nometni, pie viņiem piegāja kādi piecpadsmit jograji. Viņi bija atveduši pārdošanai sviestu.

Kamēr notika tirgošanās, viens no klejotājiem no-

zaga saliecamu nazi, kas karājās pie jostas tulkam Ab-dulam Jusupovam. To pamanījis, Jusupovs pieprasīja savu mantu atpakaļ. Klejotājs izrāva zobenu un zvēla ar to Abdulam pa kreiso roku, taču trulais asmens pārcirta vienīgi kažoku un halātu, tikai viegli ieskrambādams roku. Tajā pašā brīdī vēl viens jograjs ar šķēpu rokās metās virsū Abdulam. Roborovskis, kas gadījās tuvumā, aizšķērsoja laupītājam ceļu, izrāva viņam no rokām šķēpu un to pārlauza.

Jograji ķērās pie šķēpiem un zobeniem un uzsāka ar kazakiem tuvcīņu. Divi jograji, bruņojušies ar degļa šautenēm, metās aiz tuvējās klints un no turienes atklāja uguni.

«Tas viss notika vienā mirklī,» Prževaļskis stāsta, «tā ka mēs tikko paspējām paķert savas šautenes. Tomēr es tūlīt vēl nedevu pavēli šaut, kaut gan uz mums lidoja akmeņi, ko jograji visai izveicīgi svieda ar ādas lingām. Bet tad tuvējās klints aizsegā atskanēja viens šāviens, pēc tam otrs, un mums garām aizsvilpa lodes. Ilgāk vilcināties vairs nebija iespējams — es pavēlēju atklāt uguni. Iedārdējās ātršāvējas šautenes, un jau pēc pirmās zalves jograji metās bēgt. Mūsu šāvieni viņus pavadīja, bet drīz vien es pavēlēju pārtraukt uguni.»

Prževaļskis gribēja izvairīties no bruņotas sadursmes, tomēr ceļotājiem vajadzēja laist darbā ieročus, lai atsistu laupītāju uzbrukumu.

Ekspedīcijas nometne atradās zem klintīm, pa kurām nemanot varēja pielavīties jograji. Kad laupītāji bija pazuduši, ceļotāji pārvietoja savu nometni klajākā vietā. Šeit viņi ierīkoja nocietinājumu, sakraujot saiņus un noguldot kamieļus kvadrātā apkārt jurtai un teltij.

Pec neveiksmīga uzbrukuma jograji līdz veļai naktij jādelēja pa tuvējiem kalniem un uzmanīja krievus. Ceļotāji likās gulēt neizģērbušies, ar šautenēm rokās un revolveriem aiz jostas. Nometni pārmaiņus apsargāja divi kazaki.

Visu nakti kalnos skanēja klaigas. Jograji gatavojās jaunam uzbrukumam.

«Šajā laikā mūsu stāvoklis bija neapskaužams, taču arī augstākā mērā interesants,» Prževaļskis stāsta. «No

vienas puses — mūsu mazais pulciņš ... no otras — vesela orda .. . Tur — rupjš fizisks spēks, šeit — morāls spēks. Šim morālajam spēkam vajadzēja uzvarēt — un tas arī uzvarēja!»

Tikko uzlēca saule, ceļotāji nojauca teltis un uzkrāva nastas kamieļiem. Lai karavāna neizstieptos pārāk garā virknē, visus dzīvniekus nostādīja citu citam līdzās. Priekšā ar šautenēm rokās un ar revolveriem aiz jostas sarindojās ceļotāji. Tādā kaujas ierindā ļaudis virzījās uz priekšu.

Aizu priekšā bija ieņēmuši jograju jātnieki, bet klintīs aizas nogāzēs paslēpušies vairāki strēlnieki ar degļa šautenēm. Otrs jograju jātnieku bars bija sapulcējies sānis no krieviem, bet trešais aiz muguras — acīm redzot, cerēdams uzbrukt ceļotājiem no muguras vai arī aizkavēt viņu atkāpšanos. Pavisam bija sapulcējušies sešdesmit vai septiņdesmit jograju.

Tomēr Prževaļskis un viņa ceļabiedri netaisījās atkāpties. Uz kurieni gan viņi varēja atkāpties? Atpakaļ pāri Tanlas grēdai? Bet tur viņus gaidītu tie paši jog-raji, ko turklāt būtu iedrošinājusi svešzemnieku gļēvulība. No Caidamas ceļotājus šķīra septiņsimt kilo-

metru — noiet šo ceļu ar nogurušajiem kamieļiem īsā laikā nebija iespējams. Atlika tikai viens — lauzties uz priekšu!

Tikko karavāna devās ceļā, sakustējās arī jograji. Laupītāji, kas bija aizsprostojuši ekspedīcijai ceļu, gatavojās kaujai pie ieejas aizā, jograji aiz muguras palika novērotājos, bet iesānis novietojies bars jāja līdztekus karavānai pa pretējo kalnu nogāzi.

Tā ceļotāji nogāja kādus divus kilometrus. Pa to laiku jograju jātnieki, kas viņus pavadīja, bija pienākuši karavānai apmēram septiņsimt soļu attālumā. Ne visai liels atstatums bija palicis arī līdz laupītājiem, kas aizsprostoja ieeju aizā. Savos ātrajos zirgos jograji dažos mirkļos varēja atauļot līdz karavānai.

Vajadzēja rīkoties ātri un enerģiski.

— Nostādīt tēmēkli uz septiņsimt soļiem! — Prže-vaļskis pavēlēja.

Nodārdēja zalve. Divpadsmit lodes traucās pretim tuvākajiem laupītājiem. Pirmajai zalvei sekoja otrā un trešā.

Jograji līdz šim nebija pazinuši citādus šaujamos ieročus kā vien degļa šautenes. Svešzemnieku ātršā-vēju šauteņu ložu krusa, kas sasniedza jograjus no liela attāluma, iedvesa laupītājiem šausmas, un viņi metās bēgt.

Ceļotāji nostādīja tēmēkļus uz tūkstoš divsimt soļiem. Trīs zalves piespieda bēgt jograjus, kas sargāja ieeju aizā.

Laimīgi izgājuši cauri aizai, Prževaļskis un viņa ceļabiedri sasniedza plašu, paugurainu līdzenumu un turpināja ceļu uz dienvidiem.

Pēc dažām dienām, nokāpuši pie Sančju upes, ceļotāji pirmo reizi ieraudzīja tibetiešu klejotāju apmetnes. Ielejā stāvēja viņu melnās teltis un ganījās lieli jaku un aitu bari. Pamanījuši karavānu, tibetieši piejāja pie krieviem un piedāvāja viņiem pirkšanai aitas gaļu, sviestu un kaltētu biezpienu.

Otrajā pārgājienā no Sančju ceļotāji sastapa trīs mongoļus, kas bija atjājuši no dalailamas zemes, lai paskatītos uz Prževaļski. Viens no mongoļiem — cai-damietis Dadajs bija vecs ceļotāja paziņa. Visi trīs

izturējās pret krieviem draudzīgi un brīdināja viņus, ka dalailamas ierēdņi nolēmuši aizturēt ekspedīciju.

Pēc mongoļu stāstījuma, Tibetas iestādes, cerēdamas aizturēt ceļotājus, jau vasarā izsūtījušas patruļas no dalailamas zemju robežai tuvākā Napču ciemata līdz Tan-las pārejai. Ziemas sākumā šīs patruļas atsauktas, jo Lhasā nosprieduši, ka krievi savu ceļojumu atlikuši. Bet, tikko no tibetiešu apmetnēm pie Sanēju atnākusi vēsts par krievu karavānu, dalailamas ierēdņi uz ātru roku sapulcinājuši pie robežas karaspēku un zemessargus. Piedraudot ar nāves sodu, aizlieguši kaut ko pārdot krieviem un nodibināt ar viņiem jebkādas attiecības. No Napču konvoja pavadībā tiekot sūtīti ierēdņi, kuri pilnvaroti uzsākt ar krieviem sarunas un par to rezultātiem nekavējoties ziņot uz Lhasu.

Kā stāstīja mongoļi, Tibetā vēl ilgi pirms ceļinieku ierašanās esot paklīdušas valodas, ka krievi nākot šurpu, lai nolaupītu dalailamu. Ļaudis esot noticējuši šīm valodām, stipri uztraukušies un gatavojoties sagaidīt svešzemniekus ar ieročiem rokās. Ar to, pēc mongoļu apgalvojuma, esot izskaidrojama Tibetas varas iestāžu rīcība.

«Mongoļi,» Prževaļskis stāsta, «bija gatavi likt galvu ķīlā, ka mūs neielaidīšot Lhasā, un turklāt paskaidroja, droši vien pēc pavēles no augšas, ka ķīnieši šajā gadījumā neesot vainīgi.» Tomēr Nikolajam Mihailovičam bija pārāk daudz iemeslu turēt aizdomās tieši bogdo-hana valdību, ka tā sakūdījusi tibetiešus pret krieviem.

«Tieši ķīnieši ir aizsprostojuši mums ceļu uz Tibetu, viltus ceļā izlaižot baumas, ka mūsu ceļojuma slepenais mērķis esot dalailamas nolaupīšana. Tumsonīgās, fanātiskās ļaužu masas, protams, nešaubīdamās noticēja šīm baumām,» Prževaļskis stāsta. «Tibetas augstākā hierarhija arī ārkārtīgi nevēlējās ielaist mūs savā zemē.» Pēc Prževaļska domām, Tibetas lamas negribēja ielaist savā zemē ceļotāju, bažīdamies, ka svešzemnieki, apmeklējuši Lhasu, parādīs ceļu uz šejieni misionāriem — Tibetas lamu bīstamajiem konkurentiem.

Lai cik bēdīgas bija mongoļu atnestās ziņas, tomēT pēc sastapšanās ar šiem ļaudīm ekspedīcijas stāvoklis kļuva vieglāks. Līdz šim laikam ceļotāji bija spiesti

iztikt bez tulka un izskaidrojās ar vietējiem iedzīvotājiem, ņemot palīgā žestus. Mongoļi, kuri lieliski prata tibetiešu valodu, bija ar mieru uzņemties tulku pienākumus. Nikolaja Mihailoviča vecais paziņa Dadajs pat izteica gatavību kļūt par ekspedīcijas pavadoni.

Krievi turpināja ceļojumu kopā ar jaunajiem pavadoņiem un, veikuši vēl vienu pārgājienu, pie pašām dalailamas zemju robežām sastapa Tibetas ierēdņus konvoja pavadībā.

Sūtņi izturējās ļoti pieklājīgi un iegāja Prževaļska jurtā tikai pēc uzaicinājuma. «Šeit ieradušies ierēdņi,» viņš stāsta, «sāka mūs iztaujāt — kas mēs tādi esot un kāpēc nākot uz Tibetu. Es paskaidroju, ka mēs visi esam krievi un ejam uz Tibetu, lai apskatītu šo mums nepazīstamo zemi, uzzinātu, kādi ļaudis tur dzīvo, kādi zvēri un putni tur mīt, kādi augi tur sastopami utt.; citiem vārdiem, mūsu nolūki ir tīri zinātniski. Uz to tibe-tieši atbildēja, ka krievi vēl nekad neesot bijuši Lhasā, ka uz šejieni no ziemeļiem atnākot vienīgi mongoļi, tanguti un Siņinas tirgotāji un ka Tibetas valdība nolēmusi nelaist mūs tālāk.»

Nikolajs Mihailovičs atbildēja, ka krievi nekad nebūtu gājuši uz Tibetu, ja viņiem nebūtu uz to tiesības, ko piešķīrusi Ķīnas valdība. Viņš parādīja sūtņiem savu Pekinas pasi un paziņoja, ka tibetiešu pienākums esot ielaist ekspedīciju savā zemē. Tad ierēdņi, droši vien iepriekš saņēmuši norādījumus, kā rīkoties tai gadījumā, ja krievi būs nepiekāpīgi, lūdza Prževaļski pagaidīt šajā pašā vietā atbildi no Lhasas, uz kurieni tūdaļ tikšot nosūtīts ziņnesis, kas sīki vēstīšot par visu.

Prževaļskis bija ar mieru gaidīt atbildi. Tibetas ierēdņi pierakstīja ceļotāju vārdus un steigšus aizjāja uz Napču.

Ceļotāji ierīkoja nometni Bumzas kalna pakājē, divsimt piecdesmit kilometru attālumā no Lhasas. Nometnes apkaimē klejoja tibetieši. Te Prževaļskis iepazinās ar Tibetas ļaudīm un dabas apstākļiem.

Izskata ziņā tibetieši nelīdzinās ne mongoļiem, ne ķīniešiem, bet vairāk atgādina čigānus. Matus viņi nekad neapgriež un nesukā, un tie sapinkājušies nokarājas līdz pleciem, pakausī matus sapin bizē, ko izrotā ar

kaula gredzeniem, sarkaniem koraļļiem, tirkīziem un vara kalumiem.

Tibetiešu ziemas apģērbs — garš aitādu kažoks. Turīgākie pārklāj kažoku ar sarkanu vilnas audumu — dalembu. Pie jostas tibetietis nēsā trulu zobenu, bet bagātīgi izrotātu ar sudrabu, tirkīziem un lieliem, sarkaniem koraļļiem. Aiz jostas aizsprausta rēgojas gara pīpe. Pie sāniem karājas nazis.

Tibetietis tiklab ziemā, kā arī vasarā mitinās melnā teltī, kas izausta no jaka vilnas. Mājokļa vidū māla pavardā pastāvīgi deg argals, un lēzenā dzelzs katlā vārās ēdiens. Pie pavarda izklātas aitu un vilku ādas. Uz tām sēž dienā un guļ naktī. Līdzās teltij ierīkots aploks, kur sadzen aitas.

Tibetieši pārtiek no aitas un jaka gaļas. Bieži vien viņi ēd jēlu gaļu. Visa ģimene apsēžas pie pavarda. Saimnieks atgriež pa gabaliņam asiņainās gaļas un pasviež katram ģimenes loceklim.

Prževaļskis pēc paša pieredzes zināja, cik grūti Ti-betas retinātajā gaisā aizdedzināt savilgušu argalu un izvārīt gaļu. Tāpēc nav nekāds brīnums, ka tibetiešiem izveidojies paradums ēst jēlu gaļu.

Tibetas klejotāju ģimenes dzīvē Prževaļskis atklāja uz zemeslodes reti sastopamu parādību — polian-d r i j u, tas ir, daudzvīrību. «Katriem trim, četriem un vairākiem vīriešiem, tiesa, ir viena kopēja sieva.» [26]

Kad tibetietis nomirst, «mironi aizved stepē un šeit, skaitot lūgšanas, tā ķermeni sagriež gabalos, ko pasviež atlidojušām maitu lijām. Šiem putniem tāds mielasts ir labi pazīstams, un viņi vienā mirklī salaižas uz to milzīgā skaitā, nemaz nebaidīdamies no cilvēkiem ...»

Šīs maitu lijas Prževaļskis medīja pie Bumzas kalna daudz reižu. Milzīgie putni meta lokus virs nometnes

un dažreiz nolaidās kalna nogāzē, kādu piecsimt soļu attālumā no ceļotājiem.

Netālu no savas nometnes ceļotāji izlika slazdus. Kādu reizi Eklonam izdevās noķert slazdos lielu kor-saku — stepju lapsu, kas piederēja pie jaunas sugas. Prževaļskis to nosauca par Eklona lapsu.

Tibetieši, klejodami ceļotāju nometnes apkaimē, sākumā vairījās no svešzemniekiem. Tomēr, redzēdami, ka krievi nevienam nedara nekā ļauna, klejotāji sāka nest viņiem pārdošanai sviestu un kaltētu biezpienu un atdzina ari aunus. Nometnē atnākušos tibetiešus Robo-rovskis uzzīmēja tā, ka viesi to nemaz nemanīja.

Krievu ceļotāji izraisīja vispārēju ziņkārību un deva ieganstu visvisādām valodām. «Mūsu gājiens bez pavadoņa cauri Ziemeļtibetai, uzvara pār jograjiem, par kuru jau šeit visur zināja, mūsu ātršāvēji ieroči un šaušanas prasme, — tas viss atstāja uz iezemiešiem neparastu iespaidu.»

Pirmajās dienās nometnē pie Bumzas kalna medības, ekskursijas un sastapšanās ar šejienes iedzīvotājiem deva Prževaļskim jaunas ziņas un iespaidus. Nikolajs Mihailovičs rakstīja piezīmes. Kazaki lāpīja noplīsušo apģērbu, zirglietas un seglus. «Drīz vien visi darbi bija apdarīti, un mēs nezinājām, kur glābties no garlaicības, pavadīdami augas dienas un naktis dūmainajā, aukstajā jurtā. Pašreizējā bezdarbība laikam gan nomāca vēl vairāk nekā visi pūliņi un grūtības gājienā pa Ti-betu, — vēl jo vairāk tāpēc, ka nekā nezinājām par mūsu ekspedīcijas turpmāko likteni.»

Beidzot, pēc astoņpadsmit dienām, pie Prževaļska ieradās dalailamas sūtņi.

To vadīja viens no augstākajiem laicīgajiem Tibetas augstmaņiem («laicīgais stepju pārvaldītājs» — droši vien visu klejotāju hošunu priekšnieks) — Čžigmeds-Čoičžors. Trīs citi bija ievērojami garīdznieki — trīs

slaveno Lhasas klosteru priekšnieku vietnieki, pārējie — atsevišķu aimaku 1 priekšnieki.

Galvenais sūtnis bija tērpies dārgā, greznā sabuļu kažokā ar spalvu uz āru. Saskaņā ar paražām apvaicājies, vai ceļotāji esot veseli un vai viņu ceļš bijis laimīgs, Čžigmeds-Čoičžors jautāja:

’ Ai maks — grupa radniecīgu aiļu, kas klejo vienā teritorijā, sīkāka vienība par hošunu (vienā hošunā var ietilpt vairāki aimaki).

— Vai jūs esat krievi vai angļi?

Mongoļu tulki pārtulkoja šo jautājumu no tibetiešu valodas mongoļu valodā, Irinčinovs — no mongoļu valodas krievu valodā. Prževaļskis atbildēja:

— Mēs esam krievi.

Viņa atbildi pārtulkoja sūtnim.

Tad Čžigmeds-Čoičžors teica garu runu, ka krievi vēl nekad neesot apmeklējuši Lhasu, ka no ziemeļiem uz Tibetu nākot tikai trīs tautas — mongoļi, tanguti un ķīnieši, ka krieviem esot cita ticība nekā tibetiešiem un, beidzot, ka tibetiešu tauta un pats dalailama nevēloties ielaist ceļotājus savā zemē.

— Ceļiniekus, — Prževaļskis atbildēja, — lai kas tie būtu, vajag uzņemt laipni un viesmīlīgi, nevis dzīt projām. Es un mani pavadoņi — mēs esam atnākuši uz Tibetu bez jebkādiem ļauniem nodomiem. Vienīgais mūsu mērķis ir šīs zemes zinātniska izpētīšana. Mēs esam tikai trīspadsmit cilvēki, tātad nevaram būt bīstami Tibetas tautai un valdībai.

«Uz visu to saņēmām gandrīz tādu pašu atbildi kā agrāk: par dažādu ticību, par trim tautām, kas nākot no ziemeļiem utt. Turklāt gan pats sūtnis, gan visa viņa svīta, kas sēdēja mūsu jurtā, salika rokas pret krūtīm un vispazemīgākajā veidā lūgtin lūdzās, lai mēs izpildot viņu prasību — neiet tālāk. Par kaut kādiem draudiem nebija ne miņas, gluži otrādi, ar mūsu tulku starpniecību tibetieši piedāvāja mums, ka viņi samaksāšot visus ceļojuma izdevumus, ja vien mēs būšot ar mieru griezties atpakaļ. Neticēju savām acīm, ka visuvarenā dalailamas pārstāvji varētu tā zemoties.»

«Kaut gan mēs jau bijām pietiekami apraduši ar domu par iespējamo atgriešanos, nesasniedzot Lhasu,» Prževaļskis stāsta, «tomēr pēdējā brīdī pirms tāda lēmuma pieņemšanas man bija ārkārtīgi smagi teikt beidzamo vārdu: tas no jauna atlika karsti kārotā mērķa sasniegšanu uz ilgu laiku, varbūt uz visiem laikiem... Neizsakāmi smagi bija samierināties ar tādu domu un tieši tajā laikā, kad visas ceļa grūtības bija laimīgi pārvarētas un mērķa sasniegšanas iespēja jau pārvērtusies stingrā pārliecībā par panākumiem. Mums

vajadzēja griezties atpakaļ tagad, kad līdz Tibetas galvaspilsētai bija palikušas tikai 250 verstis.»

Tibetiešu priekšlikumu atlīdzināt ekspedīcijas izdevumus Prževaļskis noraidīja, jo tā pieņemšana aizskartu Krievijas godu. Uz sūtņu lūgumu griezties atpakaļ viņš atbildēja:

—- Ja tibetieši vienprātīgi atsakās ielaist mūs savā zemē, es esmu ar mieru iet atpakaļ. Bet es griezīšos atpakaļ tikai tai gadījumā, ja sūtņi izsniegs man dokumentu ar paskaidrojumu, kāpēc mēs netiekam ielaisti Lhasā.

Sūtņi lūdza dot viņiem laiku pārdomām. Izgājuši no jurtas, viņi sasēdās aplī un apspriedās kādu stundas ceturksni. Pēc tam, atgriezies jurtā, Čžigmeds-Čoičžors sacīja, ka Prževaļska pieprasīto dokumentu viņš nevarot dot, jo dalailama neesot viņu uz to pilnvarojis.

— Rīt no rīta, — Prževaļskis atbildēja, — mēs atstāsim nometni. Ja dokuments būs — dosimies atpakaļ, ja nebūs — iesim tālāk uz Lhasu.

Sūtņi no jauna sāka apspriesties. Beidzot Čžigmeds-Čoičžors ar tulka starpniecību lika pateikt:

— Mēs esam ar mieru dot dokumentu, bet, lai to uzrakstītu, mums jāatgriežas savā apmetnē. Tur mēs kopā izstrādāsim paskaidrojumu, kāpēc jūs netiekat ielaisti Lhasā. Un, ja vēlāk par to mums nocirtīs galvu, tad lai cērt visiem.

— Es esmu ceļojis daudzus gadus, — Prževaļskis atbildēja, — bet vēl nekur neesmu sastapis tik nekrietnus un neviesmīlīgus ļaudis. Par visu to es uzrakstīšu, un to uzzinās visa pasaule.

Neiebilduši neviena vārda, dalailamas sūtņi aizjāja.

Nākamajā rītā, saulei lecot, sūtņi atveda uzrakstīto dokumentu. Sākās tā lasīšana. Tibetieši lasīja dokumentu skaļā balsī, mongoļu tulki pārtulkoja izlasīto no tibetiešu valodas mongoļu valodā, bet Irinčinovs — no mongoļu valodas krievu valodā.

Dokuments bija šāda satura:

«Tā kā Tibeta ir reliģijas zeme, tad noticis, ka uz to gan sensenos laikos, gan vēlāk ir nākuši pāri robežām pazīstami ļaudis no citām zemēm. Bet tie, kuriem kopš seniem laikiem nav bijušas tiesības nākt šajā

zemē pēc sena, vienprātīga valdnieku, augstmaņu un tautas lēmuma, netiek pieņemti un, ievērojot to, tiem pavēlēts apstāties ar nāves soda draudiem un uz to caur Tibetā dzīvojošo ambanu^1 izprasīts visaugstākā apstiprinājums^27 [28]. Tagad Ponbumčunas apvidū, kas pieder pie Napču^29, 10. mēneša^30 13. datumā ieradušies, taisīdamies iet uz Tibetu, čaganhanu ambans^31 Nikolajs Sibalisiki^32, tusulači^33 Akelons^34, tusulači Šivikovsiki^35 ar desmit zaldātiem. Pēc tam kad par to bija saņemtas ziņas, šejienes priekšniecība nosūtīja daudzus tibetiešus iztaujāšanai, un pēc tam kad viņi^36 [37] bija palikuši uz vietas divdesmit dienu, no Sēras, Braibonas unGaldanas^11 sūtītie kopā ar daudziem laicīgajiem lūdza viņus griezties atpakaļ un, vaigā ar viņiem tiekoties, rūpīgi izskaidroja, ka saskaņā ar iepriekš norādītajiem apstākļiem Tibetā nedrīkst ieiet. Viņi turpretim atbildēja: ja jūs dosiet rakstisku, ar zīmogu apstiprinātu apliecību, ka nedrīkst ienākt, mēs griezīsimies atpakaļ, citādi rīt pat dosimies uz Lhasu. Tāpēc mēs arī lūdzām viņus griezties atpakaļ, kā no senseniem laikiem noteikts visiem, lai kurš ierastos bez tiesībām nākt šurp.»

Desmit dalailamas sūtņu paraksti.

«Zemes un Zaķa gadā [38], 11. mēneša [39] 3. datumā.»

Pēc dokumenta nolasīšanas un tulkošanas ar Čžig-meda-Čoičžora zīmogu apstiprināto dokumentu pasniedza Prževaļskim.

«Tad ar smagu sirdi,» Prževaļskis stāsta, «es paziņoju, ka griezīšos atpakaļ, un pavēlēju gatavoties ceļam. Kamēr kazaki nojauca jurtu un uzkrāva nastas kamieļiem,

mēs parādījām tibetiešiem ieročus un no jauna apliecinājām, ka esam atnākuši pie viņiem bez jebkāda ļauna nodoma ... Nezinu, vai sūtņi mums noticēja vai ne, bet tikai, savas misijas panākumu iepriecināti, viņi no mums atvadījās visai laipni. Pēc tam, stāvēdami pulciņā, ilgi raudzījās pakaļ mūsu karavānai līdz tam laikam, kamēr tā pazuda aiz tuvākajiem kalniem ...»

ATGRIEŠANAS CAIDAMA

Pa to laiku Pekinā sakarā ar Prževaļska ekspedīciju turpinājās diplomātisks karš.

1879. gada beigās bogdohana ministri paziņoja Ko-janderam, ka Prževaļskis septembrī no Caidamas esot izgājis uz Tibetu. «Šajā virzienā ceļo tikai tie ierēdņi, kurus ieceļ ar bogdohana dekrētu,» ministri rakstīja. «Tādos gadījumos ārējo attiecību palāta jau laikus sazinās ar vietējām iestādēm par konvoja sūtīšanu no Siņinas.» Pa to laiku kļuva zināms, ka tibetieši jau sen nosūtījuši karaspēka vienības, lai aizkavētu ceļotāju iekļūšanu viņu zemē. «Mēs patiešām nevaram,» ministri apgalvoja, «pilnā mērā garantēt ceļotājiem aizsardzību un atbalstu.» Vēl jo vairāk tāpēc, ka saskaņā ar ministru paziņojumu bogdohana valdība patlaban nekā nezinot, kur atrodoties ceļotājs.

Kojanders atbildēja, ka pēc viņa rīcībā esošajām drošajām ziņām ziemeļu ceļš uz Tibetu kalpojot ne vien ierēdņiem īpašos gadījumos, bet arī tirgotāju karavānām. «Ja tur var iziet karavānas,» viņš rakstīja, «tad neredzu iemesla, kāpēc tur nevarētu iziet arī daži miermīlīgi ceļotāji, kuri pašaizsardzības nolūkos ir labi apbruņoti. Tādas pašas bažas kā tagad tika savulaik izteiktas arī par ceļu uz Caidamu, pie tam visas iestādes vienā balsī apgalvoja, ka visā šajā teritorijā neesot nevienas taciņas. Tomēr,» krievu diplomāts ironizēja, «ekspedīcija laimīgi izgāja cauri šiem apgabaliem, tādējādi atklājot ceļu, kurš, kā redzams, līdz šim laikam nav bijis zināms pat cienījamās valsts varas orgāniem, un līdz ar to, protams, izdarīja tiem pakalpojumu.»

Sakarā ar ministru paziņojumu par to, ka tibetieši nosūtījuši karaspēku uz dalailamas zemju robežām, Ko-janders izteica izbrīnu. «Kādā veidā Tibetas iedzīvotāji, kas pieder pie cienījamās valsts, var sūtīt zaldātus pret ceļotājiem, kuri nāk ar valdības atļauju un tās izdotu pasi? Es esmu pārliecināts,» Kojanders, atmaskodams bogdohana valdības paziņojumu melīgumu, ironizēja tālāk, «ka valsts varas orgāni nepareizi sapratuši viņiem paziņotās baumas, kas, ja tās izrādītos patiesas, protams, pamudinātu iestādes bez kavēšanās veikt nepieciešamos pasākumus pret dumpiniekiem. Pretējā gadījumā varētu domāt, ka Tibeta ir pilnīgi neatkarīga zeme, un tad, bez šaubām, mainītos tās kaimiņu attiecības pret šo zemi.»

Diplomātiskais karš bija iededzies pilnā spēkā, kad par ekspedīcijas stāvokli paklīda satraucošas valodas. Sīs baumas ar pāragru ļaunu prieku izplatīja angļu diplomāti, kas nīda Prževaļski. Angļu diplomātus māca bažas: ja krievu ceļotājs atklās ceļu uz Lhasu, tad Tibeta — šī zeme pie Indijas sliekšņa — nokļūs Krievijas politiskās ietekmes sfērā.

1880. gada janvāra sākumā Kojanders ziņoja uz Pēterburgu ārlietu ministrijai: «Esmu nopietni nobažījies par pulkveža Prževaļska ekspedīcijas likteni. Pirms trim dienām angļu sūtnis man pastāstīja, ka pēc ziņām, ko viņš saņēmis no Sičuanas, tur klīstot baumas, it kā ārzemnieku grupa, kas devusies uz Lhasu no ziemeļiem, sastapusi tādas pašas grūtības kā grāfs Sečeni austru-mos. Tajā pašā dienā ministri man paziņoja par raportiem, kurus valdībai sūtījis Siņinas gubernators un Sičuanas iestādes un kuros pavēstīts, ka par Prževaļski neesot nekādu ziņu un ka ķīniešu iestādes nevarot uzņemties atbildību par nejaušībām, jo ceļotājiem jāejot cauri neapdzīvotiem apgabaliem. Ko nozīmē šie raporti? Vienkāršu piesardzību, pie kā ķērušās iestādes katram gadījumam, vai arī vēlēšanos sagatavot mani trauksmainākām un nepatīkamākām vēstīm — grūti pateikt.»

Pēc desmit dienām Kojanders no Pekinas telegrafēja uz Pēterburgu: «Pēc ķīniešu apgalvojuma, Prževaļskis, padzinis apmaldījušos pavadoni, oktobra sākumā esot

palicis viens pats nepazīstamā tuksnesī. Kopš tā laika par viņu nav nekādu ziņu.»

Austrijas laikraksti ar slepenu prieku ziņoja, ka, pēc vēstīm, kas saņemtas no Sečeni Ķīnā, Prževaļskis esot aplaupīts un nogalināts.

Satraucošās ziņas iekļuva arī Krievijas presē. Pēterburgas laikraksts «Golos» publicēja paziņojumu: klīstot baumas, ka Prževaļskis kritis ķīniešu gūstā.

«Atceros, kādu iespaidu radīja šī ziņa Pēterburgā,» raksta Prževaļska biedrs un biogrāfs, akadēmiķis N. Dubrovins. «Visi vienā balsī runāja par Nikolaja Mihailoviča bojā eju kā par faktu un ārkārtīgi nožēloja viņa pāragro nāvi.»

«Mēs ar nožēlu uzzinājām, ka Prževaļskim noticis kaut kas ļauns,» teikts kādā Pēterburgas laikrakstā. «Neviens pat nedomā meklēt Prževaļski. Tomēr derētu parūpēties par viņa likteni.»

Taču Prževaļskis un viņa drošsirdīgie pavadoņi pa to laiku paši izlēma savu likteni.

Karavāna pa Tibetas tuksnešiem un kalniem lēnām soļoja uz Caidamu. No jauna krievu ceļotājiem vajadzēja noiet simtiem kilometru tālu ceļu, kas bija kļuvis liktenīgs tik daudziem ceļavīriem. Bija uznākusi dziļa ziema ar bargu salu un sniega vētrām. Ekspedīcijai bija palikuši tikai divdesmit seši kamieļi, un no tiem puse tik tikko vilka kājas. Tibetā izdevās sagādāt pavisam niecīgu pārtikas krājumu. Prževaļskis bija spiests stingri ierobežot pārtikas devas: katru dienu ikviens ekspedīcijas loceklis saņēma nelielu tasīti miltu (dzam-bas), un vienu un to pašu tēju vārīja vairākas reizes.

Caganobo kalnos ceļotājiem vajadzēja palikt uz vietas četras dienas, jo saslima kazaks Garmajevs. Piektajā dienā Garmajevs, vēl pilnīgi neatspirdzis un stipri novājējis, tomēr jau varēja kaut kā turēties zirga mugurā.

No Caganobo kalniem pavadonis Dadajs veda ekspedīciju uz Caidamu pa citu, īsāku ceļu. Lejā, Caidamas līdzenumos, pieturējās daudz siltāks laiks nekā Tibetā, un Prževaļskis vēlējās nokļūt Caidamā pēc iespējas ātrāk. Vajadzēja steigties arī tāpēc, ka barības trūkuma

dēļ kamieļi ar katru dienu novārga aizvien vairāk un turklāt izsīka ari ceļotāju pārtikas krājumi.

Dumbures kalnos Nikolajs Mihailovičs un viņa pavadoņi sagaidīja 1880. gadu.

Kad ceļotāji tuvojās Marko Polo grēdai, kailajā, neauglīgajā līdzenumā viņiem kādu nakti uzbruka šausmīga sniega vētra. Turpināt ceļu nebija iespējams, bet šeit zirgi un kamieļi nemaz nevarēja atrast barību. Jurtu un kazaku telti piedzina ar sniegu un smiltīm. Vējš vilka cauri voilokam, ar kuru sedzās ceļotāji. No rīta, kad bija pienācis laiks uzvilkt hronometrus, tos tikko varēja noturēt rokā, tik auksti tie bija kļuvuši pa nakti, kaut arī, ietīti lapsas ādā, tie glabājās Nikolajam Mihailovičam pagalvī. Argalu neizdevās sameklēt, kurināmā krājums bija tikpat kā izsīcis, turklāt iekurt uguni vētrā nekādi nevarēja. Bada mocītie cilvēki un dzīvnieki drebēja bargajā salā.

Ap pusdienu vējš pierima un laiks kļuva mazliet siltāks. Ceļotāji tūliņ uzkrāva kamieļiem nastas. Bet, tikko karavāna bija izgājusi ceļā, no jauna atsākās sniega vētra un plosījās līdz pat naktij. Gandrīz vai taustīdamies, brizdami pa dziļo sniegu un vairīdamies no vēja, kas trieca acīs sniegu, Prževaļskis un viņa pavadoņi pārgāja pāri Marko Polo grēdai pa citu pāreju — An-girdakču tālu rietumos no Čjumčjuma pārejas.

Karavāna apstājās pārnakšņot neauglīgā, kailā aizā. Dzīvnieki jau otru dienu nebija nekā ēduši. Zirgiem iedeva pa gabalam govs gaļas un izbēra viņiem priekšā maisiņu ar savvaļas ēzeļu kulanu mēsliem, ko kazaki bija salasījuši pa ceļam. Izbadējušies zirgi kāri metās virsū šai barībai. Kamieļi spēj ilgāk pārciest badu, tāpēc tos nemaz nebaroja, bet otrā dienā novārgušajiem dzīvniekiem no jauna vajadzēja veikt grūtu pārgājienu.

Gājienā pa Tibetu vētras vēl daudzas reizes uzbruka ceļotājiem, draudot viņiem ar bojā eju. Tomēr arī sniega tuksnesī, vētrai gaudojot, Prževaļskis joprojām palika īsts zinātnieks: viņš ne vien cīnījās ar vētru, bet turklāt to arī pētīja — izdarīja novērojumus un secinājumus.

Arī Tibetā, tāpat kā Džungārijas tuksnešos, vētras aizvien traucās no rietumiem uz austrumiem.

«Tāds virziens, vienāds visām Centrālās Āzijas vētrām, norāda uz to izcelšanos vienu un to pašu iemeslu dēļ,» ceļotājs ierakstīja dienasgrāmatā.

Tibetā Prževaļskis novēroja tādu pašu krasu atšķirību starp temperatūrām kalnu un pauguru saules un ēnas pusē kā Džungārijā. Šo temperatūru starpību viņš uzskatīja par vienu no Džungārijas vētru cēloņiem. Tagad, Tibetā, Prževaļskis vēl izdarīja jaunu secinājumu:

«Cits Tibetas, tāpat arī Mongolijas vētru cēlonis ir šo augsto un auksto apgabalu temperatūras asais kontrasts salīdzinājumā ar kaimiņos esošo silto Ķīnu. Tāda temperatūru starpība, protams, visvairāk izpaužas ziemā un pavasarī, kad arī tieši plosās vētras Mongolijas tuksnešos un augstajā Tibetas kalnienē.»

Šo neapstrīdamo, loģisko secinājumu, pamatojoties uz ļoti daudziem novērojumiem, Prževaļskis prata izdarīt tajās dienās, kad viņš gan stinga seglos saltā vēja brāzmās, gan, saņēmis pēdējos spēkus, brida līdz ceļiem dziļajā sniegā tālajos tuksnešos.

Ceļotājiem bija palikuši tikai septiņpadsmit kamieļi. Karavāna nonāca pie pēdējās kalnu barjeras ceļā uz Caidamu — pie stāvās, klinšainās Torajas grēdas. Novārgušie dzīvnieki nespēja tikt augšā pa stāvo nogāzi uz pāreju. Cilvēkiem vajadzēja noņemt dzīvniekiem nastas un pašiem nest tās kalnā. Vārgākos kamieļus kazaki vilka augšā pa nogāzi ar virvēm. Viens kamielis tā ari nespēja uzkāpt kalnā ...

Un beidzot Tibetas kalni, bargais sals un sniega vētras, nobeigušies kamieļi, bojā ejas draudi tuksnešos — tas viss palicis aiz muguras!

Karavāna iegāja Naidžingolas ielejā, kas veda lejup uz Caidamu. Ceļotāji izdalīja pēdējās miltu paliekas. Otrā dienā viņi beidzot nonāca pie pirmās mongoļu apmetnes.

Šeit viņi nopirka dzambu, sviestu, pienu, aunus un mājas jaku. Pēc tam ceļotāji apgrieza matus, noskuvās un nomazgāja netīrās sejas. Ielejā kusa sniegs, un viņi varēja novilkt smago, silto apģērbu.

«Raugoties atpakaļ uz Tibetu, uzmācās šausmas: tagad tur pastāvīgi bija savilkušies smagi mākoņi un droši vien trakoja sniega vētra.»

Ceļotāji atpūtās divas dienas un pēc tam gāja tālāk.

1880. gada 31. janvārī Prževaļska karavāna ieradās Dzunzasakā, no kurienes viņš pirms četrarpus mēnešiem bija izgājis uz Tibetu. No trīsdesmit četriem kamieļiem atgriezās tikai trīspadsmit. Ļaudis «jutās galīgi nomocīti un ne jau ar labu vārdu pieminēja Tibetas tuksnešus ...»

Atpūzdamies Dzunzasakā divas dienas, ceļotāji izžāvēja un iesaiņoja no Tibetas atvestās zvēru ādas, saņēma atpakaļ rudenī glabāšanā atstātās mantas, iegādājās pārtiku un salīga kamieļus tālākajam ceļam. Šoreiz Dzunzasakas feodālis vairs nemēģināja izjaukt ekspedīcijas nodomus.

Tagad Prževaļskis devās pētīt Huanhes — Dzeltenās upes augšteci, devās uz upi, kura, kā viņš toreiz rakstīja, «līdz šim laikam slēpj savu augšteci no eiropiešu ziņkārīgajām acīm».

CEĻŠ UZ DZELTENAS UPES AUGŠTECI

Prževaļskis gāja gar Kukunora (Zilā ezera) dienvidu krastu.

Savā pirmajā ceļojumā pa Centrālo Āziju Nikolajs Mihailovičs bija iezīmējis kartē ezera rietumu un zie-mieļu krastus. Tagad viņš iezīmēja kartē Kukunora dienvidu krastu.

Pie ķīniešu sargposteņa Šalahoto Nikolajs Mihailovičs atstāja ekspedīciju Eklona vadībā, bet pats ar Ro-borovski, tulku Jusupovu un trim kazakiem aizjāja uz Siņinu — tikties ar gubernatoru, kuram bija pakļauts Huanhes augšteces apgabals. Krievus ar dzelteniem karogiem pavadīja goda sardze, ko viņiem bija atsūtījis pretim Siņinas ambans.

«Protams, pateicoties mūsu sūtniecības pūlēm Pekinā,» Prževaļskis raksta, «iestādes ārēji mums parādīja pilnīgu godu, lai gan tajā pašā laikā paslepen visādi pūlējās likt šķēršļus mūsu ceļā.»

Prževaļskis savus apbrīnojamos pētījumus un atklājumus izdarīja nemitīgā cīņā ar reakcionārajiem bog-dohana ierēdņiem.

Otrā dienā pēc slavenā krievu ceļotāja ierašanās Si-ņinā notika viņa sastapšanās ar šejienes gubernatoru — ģenerāli Linu.

Ģenerālis sarīkoja Prževaļskim spožu, kaut arī dzestru uzņemšanu.

Nikolajs Mihailovičs jāja Roborovska, tulka un kazaku pavadībā. Uz ielām ceļotājus ielenca milzīgs ļaužu pulks. «Jamina» (valdības rezidences) vārtos bija nostādīts karaspēks ar karogiem. Nokāpuši no zirgiem, Prževaļskis un viņa pavadoņi iegāja pagalmā un tur satikās ar ģenerāli. Gubernators pieklājīgi, bet vēsi sasveicinājās ar viesiem un ielūdza viņus fanzā.

Apvaicājies saskaņā ar pieklājības noteikumiem, vai ceļotājs ir vesels un laimīgi veicis savu ceļu, ģenerālis Lins tūliņ jautāja:

— Uz kurieni jūs esat nodomājis doties no šejienes?

— Šajā pavasarī, — Prževaļskis atbildēja, — mēs iesim uz Dzeltenās upes augšteci un pavadīsim tur mēnešus trīs vai četrus, skatoties pēc tā, cik daudz tur būs zinātniska darba.

— Uz turieni es jūs nelaidīšu, — ģenerālis paziņoja kategoriskā tonī.

Kamēr Jusupovs pārtulkoja atbildi, gubernators vērīgi raudzījās Prževaļskī, cenzdamies ievērot, kādu iespaidu atstās uz viņu tik enerģisks tonis. Prževaļskis pasmaidīja un lika tulkam atbildēt, ka viņam esot Ķīnas valdības izdota pase un ka viņš iešot uz Dzelteno upi arī bez gubernatora atļaujas.

Tad ģenerālis Lins ķērās pie bogdohana varasvīru parastā paņēmiena — iebiedēšanas.

— Vai jūs zināt, — Lins teica, — ka Huanhes augšteces apgabalos mīt laupītāji tanguti? Man labi zināms, ka viņi taisās jūs visus apkaut. Es pats nekādi nespēju tikt galā ar šiem laupītājiem, kaut gan man ir daudz zaldātu.

Ģenerālis piebilda, ka dot pavadoni ceļotājiem viņš kategoriski atsakoties.

Tomēr Prževaļskis no jauna atkārtoja, ka viņam jā-ejot uz Huanhes augšteci un viņš došoties uz turieni pat bez pavadoņa, kā to jau darījis ne vienu reizi vien.

Redzēdams, ka Prževaļskis nav iebiedējams, guber-

nators sāka kaulēties par to, cik ilgi krievu ekspedīcija drīkstēšot uzturēties Dzeltenās upes augšteces apgabalā, — ģenerālis ierosināja iztikt ar piecām vai sešām dienām, turpretim Prževaļskis prasīja trīs mēnešus un nepiekāpās ne par matu.

Tādā garā saruna turpinājās kādu stundu. «Manīgais» (pēc Prževaļska izteiciena) ģenerālis izdomāja arvien jaunus argumentus, taču nekā nepanāca. Galu galā audience beidzās, un ceļotāji jāja atpakaļ uz viņiem ierādīto fanzu ...

Izmantojot vecus ķīniešu rakstu avotus un iztaujāšanā iegūtas ziņas, Prževaļskis noskaidroja, ka Dzeltenās upes izteka atrodas Tibetas kalnienē, bet tālāk upe tek milzīgos, stāvos kalnos, kas vairākās grēdās paceļas starp Tibetas kalnieni dienvidos, Kukunora ezeru ziemeļaustrumos un Caidamas līdzenumiem ziemeļos.

Kā sasniegt Huanhes izteku? Doties uz dienvidrietumiem no Kukunora? Uz dienvidiem no Caidamas?

Kamēr pats Prževaļskis, pirmais no eiropiešiem, nebija sasniedzis Dzeltenās upes šūpuli, neviens nevarēja atbildēt uz šo jautājumu: dodoties ceļā tiklab no Kukunora, kā arī no Caidamas, vajadzēja šķērsot mežonīgus, neizpētītus apgabalus.

Dabiski, ka Prževaļskis, atrazdamies netālu no Kukunora, izvēlējās pašu īsāko ceļu — taisnā virzienā pāri Balekunas, Sjansibejas, Ugutu un Amnemačinas grēdām. Dabisks bija ari Prževaļska lēmums šoreiz kamieļu vietā ņemt mūļus: pavasarī kalnos kamieļi ietu bojā no mitruma un indīgās «horoubusu» zāles (aire-nes). Turpretim mūļi labāk pacieš mitrumu un prot izraudzīties ēšanai derīgus augus.

Nopircis Siņinā četrpadsmit mūļus, Nikolajs Mihai-lovičs kopā ar Roborovski, Jusupovu un kazakiem atgriezās pie pārējiem ekspedīcijas locekļiem.

Marta otrajā pusē ceļotāji izgāja uz Huanhes augšteci. Drīz vien no Balekunas kalnu dienvidu nogāzes viņi ieraudzīja Dzelteno upi, kura kā plata lenta tumšajos krūmāju ielokos vijās starp augstajām krasta kraujām austrumu krastā un dzelteno birstošo smilšu kalniem rietumu krastā.

No visas kamieļu karavānas, kas devās uz Tibetu,

bija palikuši dzīvi tikai septiņi kamieļi. Atstājuši viņus ganīties šeit, krūmājos un zālainajos laukumos Baleku-nas kalnu pakājē, ceļotāji 30. martā virzījās tālāk.

Sākumā ceļš veda gar pašu Huanhes krastu. Pa smilšu sanesām, kas pie upes veidoja stāvas nogāzes, burbuļodami skrēja žigli strauti. Niedrēm aizaugušajos purvos jau kliedza melnkakles dzērves, plauka smilts ērkšķu lapas, un krūmu biezokņos rīta stundās žadzināja zilās žagatas. Dienā temperatūra pacēlās līdz +25°C.

Drīz vien stāvas krasta kraujas un klīstošu smilšu kalni aizsprostoja karavānai ceļu. Ceļotāji no upes ielejas uzkāpa paugurainajā kalnienē. Stepē vēl nebija nekāda zaļuma. Saulei lecot, termometrs rādīja 17° salu.

«Ejam pa pilnīgi līdzenām pļavām, te pēkšņi pie pašām kājām paveras šausmīgs bezdibenis,» tā Prževaļ-skis vēstulē Kojanderam aprakstījis ceļu pa kalnieni pie Dzeltenās upes augšteces. «Jūs varat iedomāties, kā jānopūlas nastu nesējiem mūļiem, kāpjot augšā un lejā pa taciņu, kurai uz trim līdz četrām verstīm ir pusotra tūkstoša pēdu (ap 500 metru) kritums; turklāt mālainās kraujas ik brīdi draud ar nogruvumiem. Mēs un jo sevišķi mūsu dzīvnieki krietni nomocījāmies.»

Taka veda augšup uz Sjansibejas kalniem. No kādas virsotnes, kurā bija uzrāpies Prževaļskis, medīdams kalnu irbes — ularus, skatienam pavērās plaša panorāma. Pa labi, rietumos, balsnīja sniegiem klātās Ugutu kalnu virsotnes. Pa kreisi, austrumos, pletās līdzenas stepes, pa kurām kā melna plaisa vijās Dzeltenās upes dziļā ieleja. Priekšā, dienvidos, pacēlās jauna augstu kalnu siena.

Sjansibejas kalnos ceļotāji sastapa klejotājus kara-tangutus. Siņinas varasvīri jau bija parūpējušies, lai viņus sakūdītu un noskaņotu naidīgi pret krieviem.

«Tikko mēs iegājām viņu novadā,» Prževaļskis rakstīja Kojanderam, «tā tūliņ parādījās kāds jātnieks, kurš iztālēm mums uzkliedza, ka mēs drīz tikšot apkauti, un tad aizauļoja. No jauna, tāpat kā ziemu Tibetā, vajadzēja dzīvot kā aplenkumā: naktī izliekam sardzi, guļam ar ieročiem galvgalī, medībās ejot, ņemam līdzi arī revolverus, ganām lopus ne tālāk kā šautenes šāviena attālumā no mūsu apmetnes.»

Tomēr drīz vien, kā stāsta Prževaļskis, šejieniešu naidīgās attiecības kļuva miermīlīgākas un viņi «atjāja pat mūsu nometnē un pārdeva mums sviestu un aunus», bet vēlāk «atzinās, ka viņus šausmīgi pārbaidījušas baumas, ko par mums palaiduši no Siņinas, un viņi pat taisījušies aizklejot projām no apvidiem, kuriem mēs gājuši cauri».

Šajā kalnzemē pie Huanhes augšteces Prževaļskis savāca bagātīgas augu kolekcijas. Starp augiem izrādījās jaunas sugas, kā Prževaļska papele, un jaunas sausseržu, vīķu, skalbju varietātes.

Iznākusi no upes aizām, karavāna virzījās tālāk pa kalnienes stepēm. Šeit jau bija sazaļojusi zāle, ganījās kulanu bari, skanēja lauku cīruļu dziesmas.

Karavāna nonāca pie Čurminas upes, Huanhes pietekas. Čurminas krasta krauja iztālēm nemaz nebija manāma. Pie pašām ceļotāju kājām pēkšņi pavērās dziļš bezdibenis. Šķita, ka lejā sākas pavisam cita pasaule.

Augšā visapkārt pletās bezūdens stepe ar īsu zāli. Apakšā krāca upe un zaļoja biezs mežs.

No augstās kraujas ceļotāji atkal ieraudzīja Dzelteno upi. Tālu priekšā, dienvidos, tā pa dziļu aizu bija izlauzusies cauri augstiem kalniem, kuru stāvā siena šeit aizsprostoja karavānas ceļu.

Prževaļskis aizsūtīja izlūkos uz augšu gar Huanhi kazaku jātnieku patruļu. Ceturtajā dienā kazaki atgriezās ar bēdīgu vēsti — karavānai nav iespējams tikt tālāk: visur dziļas aizas, milzīgi, kaili kalni, lopiem nav barības.

Pats Prževaļskis arī meklēja ceļu citā vietā, taču nekā neatrada.

Atlika lūkot taku Huanhes otrā krastā.

Visa karavāna aizgāja uz Čurminas grīvu. Šeit ceļotāji nodzīvoja četras dienas, veltīgi pūlēdamies pārcelties pāri Dzeltenajai upei. Brasla nekur nebija. Plosta būvei trūka materiālu, turklāt būtu pārāk bīstami celt pāri straujajai upei ar plostu visu bagāžu un mūļus, jo upē rēgojās neskaitāmi zemūdens akmeņi.

«No visām pusēm parādījās nepārvarami šķēršļi,»

Prževaļskis raksta. «Ar smagu sirdi vajadzēja atteikties no spraustā mērķa, lai cik vilinošs tas likās.»

Neveiksmīgais mēģinājums izlauzties uz Dzeltenās upes izteku no Kukunora ezera noveda Prževaļski pie pareiza secinājuma: «Uz to pašu Huanhes izteku bez sevišķām pūlēm var aiziet no Caidamas pa Tibetas plato.»

Patlaban bez kamieļiem nebija iespējams realizēt šo plānu. To pēc četriem gadiem, 1884. gadā, īstenoja Prževaļska ceturtā ekspedīcija.

Tagad Prževaļskis nolēma doties atpakaļ uz Kuku-noru, Nanšanu un Alašanu.

UZ DZIMTENI

Prževaļskis no jauna apmeklēja pazīstamās vietas — Čeibsenu un Čortentanu, no jauna sastapa sava Centrālās Āzijas pirmā ceļojuma pavadoņus. Kopā ar viņiem pirms septiņarpus gadiem ceļotājs bija šķērsojis Ālašana dienvidu smiltājus un gājis pāri Tetungas kalniem. «Viss šeit palicis atmiņā kā dzīvs, kaut gan pagājuši vairāk nekā septiņi gadi kopš manas uzturēšanās šajās vietās. Atradās veci paziņas. Visi šie ļaudis tagad sagaidīja mūs ar neliekuļotu laipnību, pat ar lielu prieku.»

Prževaļskis no jauna pabija arī Diņuanjinā. Vecais Alašana vans (feodālis) bija miris 1877. gadā. Viņa dēli, kā stāsta Prževaļskis, «šoreiz atstāja uz mani nepatīkamu, atbaidošu iespaidu. Toreiz, pirms astoņiem gadiem, viņi bija vēl jaunekļi. Turpretim tagad, sagrābuši varu savās rokās, šie jaunekļi bija pārvērtušies cietpaurainos despotos.» «Dzīvo dīku dzīvi... Alašana feodāļi rūpējas vienīgi par to, lai, izmantojot godīgus un negodīgus līdzekļus, izspiestu no saviem pavalstniekiem pēc iespējas vairāk sulas. Tālab līdzās nodokļiem vana kasē ieplūst dažādas nodevas — gan nauda, gan lopi; bieži vien feodāļi atņem mongoļiem labus kamieļus un zirgus, to vietā atstājot nodzītus dzīvniekus. Turklāt vans atklājis ievērojamu ienākumu avotu, izdāļājot par naudu saviem pavalstniekiem sīkus amatus. Par vismazāko pārkāpumu šos jaunizceptos ierēdņus atkal atceļ no amata; pēc tam viņiem no jauna atdod agrāko dienesta pakāpi, bet vans saņem jaunu kukuli ... Pret saviem apakšniekiem feodāļi izturas rupji, despotiski.»

Noslēgdams savu trešo ekspedīciju, Prževaļskis no Alašana devās uz dzimteni pa to pašu ceļu, kuru viņš bija atklājis un iezīmējis kartē pirms septiņiem gadiem, — viņš no jauna šķērsoja Gobi centrālos apgabalus.

Prževaļskis veda uz dzimteni ļoti vērtīgas augu un dzīvnieku kolekcijas. Starp tiem bija jaunas dzimtas un sugas, kuras kopš tā laika sāka saukt lielā ceļotāja un viņa palīgu vārdos.

Vēl lielāka vērtība bija kartēm, kas bija sastādītas, pamatojoties uz maršrutu acumēra uzņemšanu līdz tam nepazīstamos ģeogrāfiskos rajonos.

«Tikai pašreizējās ekspedīcijas gaitā vien,» Prževaļ-skis raksta, «es uzņēmu 3850 verstis (4100 km). Ja te pieskaitītu 5300 verstis, kas uzņemtas pirmajā ceļojumā pa Mongoliju un Ziemeļtibetu, 2320 verstis Lobnora apkaimē un Džungārijā, tad kopā iznāk 11470 verstis (12 235 km), kas no jauna iezīmētas Āzijas kartē.»

Prževaļskim un viņa pavadoņiem bija ar ko lepoties, kad viņi, pārgājuši pāri lielajiem tuksnešiem, 1880. gada 19. oktobrī tuvojās Urgai. Aiz muguras bija palikuši deviņpadsmit mēneši darba, grūtību un briesmu. No pēdējā paugura ceļotāju skatienam pavērās plašā Tolas ieleja. Straujā upe vēla savus dzidros, vēl neaizsalušos ūdeņus. Tālāk ielejā, nesen uzsnigušā sniega baltajā fonā, melnēja voiloka jurtas, māla fanzas, klosteru kupoli, Maidari tempļa robotās sienas. Iztālēm augstajā krastā varēja saskatīt Krievijas konsulāta skaisto divstāvu ēku.

«Mēs bijām nokļuvuši gluži citā pasaulē. Mūsu nepacietība auga ar katru soli; ik pa brīdim mēs paskubinājām nogurušos zirgus un kamieļus. .. Un tad beidzot esam pazīstamās mājas vārtos, redzam mīļas sejas, dzirdam dzimto valodu .. .»

29. oktobrī ceļotāji jau bija dzimtenē. Kjahtā, Ver-nijā (Alma-Atā), Semipalatinskā un Orenburgā Prževaļski sagaidīja ar ovācijām. «Visur tāda godināšana, kādu nekad nebūtu iedrošinājies gaidīt,» Nikolajs Mi-hailovičs rakstīja.

Apsveikuma telegrammas gaidīja viņu visā ceļā vai arī steidzās nopakaļ.

No Irkutskas telegrafēja: «Ģeogrāfijas biedrības Sibīrijas nodaļa apsveic Jūs ar laimīgu atgriešanos no grūtā ceļojuma, lepodamās ar to, ka tai pirmajai ir gods apsveikt Jūs personiski un iepazīties ar Jūsu jaunajiem atklājumiem ģeogrāfijas zinātnē.»

«Ziņu par jūsu atgriešanos Krievijā,» telegrafēja no Habarovskas, no Piejūras apgabala karaspēka štāba, «saņēmām karaspēka pārvaldes svētkos. Visi klātesošie sirsnīgi priecājas par Jūsu atgriešanos un cieši patur atmiņā, ka Piejūras apgabalā likti pamati mūsu slavenā ceļotāja pasaules slavai.»

No Pēterburgas Prževaļski un viņa pavadoņus ar telegrammu apsveica Krievijas Ģeogrāfijas biedrība.

7. janvārī Nikolajs Mihailovičs ieradās Pēterburgā. Nikolaja (Maskavas) stacijā bija sapulcējušies Ģeogrāfijas biedrības locekļi tās viceprezidenta Semjonova-Tjanšanska [40] vadībā, daudzi akadēmiķi, zinātnieki, literāti, virsnieki no Militārzinātņu komitejas. Prževaļski sagaidīja ar skaļiem «urā» saucieniem un aplausiem.

Svinīgajai sagaidīšanai ierādītajā zālē Semjonovs Krievijas Ģeogrāfijas biedrības vārdā apsveica ceļotāju ar lielajiem panākumiem. «Ne vien Ģeogrāfijas biedrība un krievu zinātnieku korporācija,» Semjonovs sacīja, «arī visa Krievijas sabiedrība ar sasprindzinātu uzmanību sekoja jūsu gājienam Centrālās Āzijas tuksnešos.»

Atbildēdams uz apsveikumu, Nikolajs Mihailovičs teica, ka tieši Krievijas zinātnieku simpātijas un apziņa, ka dzimtenē interesējas par viņa ekspedīcijas likteni, iedvesusi viņam enerģiju un drosmi.

Prževaļskis neuzskatīja ekspedīcijas sasniegumus vienīgi par saviem personiskajiem panākumiem. Slavenais ceļotājs aizvien atcerējās un atgādināja arī citiem, ka par veiktajiem atklājumiem viņš ir pateicību parādā saviem uzticamajiem ceļabiedriem.

Grāmatā par trešo ceļojumu viņš raksta:

«Liktenis man bija ļēmis laimi veikt trīs sekmīgus ceļojumus Centrālajā Āzijā, taču šo ceļojumu panākumus — mans pienākums ir to paziņot atklāti — ļoti lielā mērā nodrošināja manu ceļabiedru drošsirdība, enerģija un pašaizliedzīgā uzticība. Viņus nebiedēja ne tuksnešu šausmīgā svelme un vētras, ne tūkstošiem verstu garie pārgājieni, ne milzīgie, mākoņos tītie Tibe-tas kalni, ne stindzinošais sals, ne mežoņu ordas, kas gatavojās mūs saplosīt... Gadiem ilgi šķirti no dzimtenes, no visa, kas tuvs un mīļš, pārciezdami visvisādas likstas un briesmas, kas uzmācās cita pēc citas, — mani pavadoņi svēti izpildīja savu pienākumu, nekad nezaudēja dūšu un patiešām izturējās kā īsti varoņi. Lai šīs nedaudzās rindiņas kaut mazliet atgādina šo krievu cilvēku nopelnus zinātnes laukā un tajā pašā laikā kaut niecīgā mērā pauž to dziļo atzinību, ar kādu aizvien atcerēšos savus bijušos biedrus.»

Ziņojumā, ko Nikolajs Mihailovičs iesniedza jau otrā dienā pēc iebraukšanas Pēterburgā, viņš lūdza apbalvot ikvienu ekspedīcijas dalībnieku par kaujas nopelniem: «Ievērojot briesmas, kurām bija pakļauti visi mani pavadoņi ceļojuma laikā, drošsirdību un vīrišķību, ko viņi parādīja, divas reizes atsitot mežonīgo tibetiešu uzbrukumus, uzdrošinos lūgt, lai viņiem piešķirtu apbalvojumus, kas paredzēti par varoņdarbiem kara laikā.»

Pēc divām dienām visus ekspedīcijas dalībniekus, to skaitā arī pašu Prževaļski, apbalvoja ar kaujas ordeņiem.

Lielā ceļotāja nopelnus dzimtenē ar lepnumu atzīmēja visi progresīvie zinātnieki. Prževaļski ievēlēja par Krievijas Ģeogrāfijas biedrības un Pēterburgas dab-zinātnieku biedrības goda biedru, kā arī par Maskavas universitātes zooloģijas goda doktoru.

Krievu zinātnieka apbrīnojamo atklājumu nozīmi atzina arī aiz robežām. Dažādu valstu ģeogrāfijas biedrības ievēlēja viņu par savu goda biedru, Britu ģeogrāfijas biedrība apbalvoja viņu ar zelta medaļu. Prže-vaļskis savā ceļojumā pa Tibetu, rakstīja š^ biedrība, pārspējis visus ceļotājus, kuri pārstaigājuši Āziju kopš Marko Polo laikiem.

No svinībām, banketiem, apmeklētājiem un jauniem paziņām ceļotājs nevarēja nekur glābties. Pastnieks katru dienu atnesa desmitiem vēstuļu: Prževaļski apsveica un cildināja, aicināja viesos, lūdza nolasīt lekciju, atsūtīt ģīmetni un autobiogrāfiskas ziņas ilustrētiem izdevumiem. Viņš atbildēja: «Man ir tik daudz steidzama darba, ka nav ne laika, ne arī vēlēšanās rakstīt biogrāfiju.» Ceļotāju lūdza, lai viņš palīdzot iekārtoties dienestā, izgādājot pensiju vai arī augstāku dienesta pakāpi. Parādījās paziņojums, ka Pēterburgas pilsētas dome nolēmusi izgreznot savas telpas ar slavenā krievu ceļotāja portretu un ka šim nolūkam asignēts 1500 rubļu. Prževaļskis atsacījās no šī goda un lūdza izlietot asignēto naudu derīgākiem mērķiem.

1881. gada 15. martā Zinātņu akadēmijas konferenču zālē atklāja Prževaļska savākto zooloģisko kolekciju izstādi. Tā pulcināja ļoti daudz apmeklētāju.

«Slavenais ceļotājs, Akadēmijas goda loceklis N. Prževaļskis,» akadēmiķis _A. Štrauhs rakstīja, «savos ceļojumos pa Centrālo Āziju savācis ārkārtīgi bagātīgas dzīvnieku kolekcijas, ko ziedojis Akadēmijas zooloģijas muzejam.

Kopš muzeja dibināšanas vēl neviens nav pasniedzis tam tik vērtīgu un savā veidā vienreizēju dāvanu. N. Prževaļska kolekcijas dod iespēju iepazīties ar to Centrālās Āzijas nepazīstamo apgabalu faunu, kuros pirms viņa vēl nebija iegriezies neviens dabas pētnieks.»

Divus gadus pēc atgriešanās dzimtenē Prževaļskis strādāja pie grāmatas par savu trešo ceļojumu. Grāmata «No Zaisanas caur Hami uz Tibetu un Dzeltenās upes augšteci» iznāca 1883. gadā.

Kādi bija svarīgākie trešā ceļojuma zinātniskie rezultāti, kas atspoguļoti šajā grāmatā?

Kartē iezīmēti 4100 kilometru ceļa pa agrāk neizpētītiem apgabaliem. Nanšanā un Ziemeļtibetā atklātas līdz tam nepazīstamas kalnu grēdas. Pirmo reizi atzīmētas pastāvīgas klimatiskas parādības, kas ir kopējas visai Centrālās Āzijas kalnienei (Gobi un Tibetai), — vētras ar virzienu no rietumiem uz austrumiem. Izskaidroti šo parādību cēloņi un to ģeoloģiskās sekas. Ļoti bagātajās kolekcijās, ko savākusi ekspedīcija, ir daudzas agrāk nepazīstamas augu un dzīvnieku sugas. Izdarīti vērtīgi novērojumi, pētījot eiropiešiem agrāk nepazīstamo Centrālās Āzijas tautību dzīvi un sabiedriskās attiecības.

Grāmatā ar Prževaļskim raksturīgo meistarību pētītie apgabali, to ainavas, augu un dzīvnieku valsts un cilvēku dzīve attēlota plašās, viengabalainās ainās. Prževaļskis aplūkojis visas dabas parādības to savstarpējā sakarībā, viņš pratis atrast sakaru starp dabu un iedzīvotāju saimniecības struktūru, ievērojis tautas tikumu un paražu atkarību no politiskās iekārtas un saimniecības struktūras. Savā grāmatā Prževaļ-skis trāpīgi raksturojis arī bogdohana administrācijas tikumus un paražas.

Ar katru Prževaļska ceļojumu nemitīgi bija palielinājies viņa ekspedīcijas sastāvs, pieaudzis zinātnisko pētījumu vēriens, un līdz ar to palielinājās arī šķēršļi, ko zinātnieka ceļā lika bogdohana ierēdņi. Ikvienā jaunā Prževaļska grāmatā aizvien plašāks, novērojumiem un secinājumiem bagātāks kļuva zinātnieka sniegtais pārskats, aizvien interesantāka kļuva hronika, kas attēloja krievu ekspedīcijas piedzīvojumus un darbu tālajās zemēs. Zinātnieks, zinātniskās ekspedīcijas priekšnieks aizvien vairāk nobīdīja malā mednieku un dzejnieku.

Grāmata «No Zaisanas cauri Hami uz Tibetu» guva lielus panākumus. Kāds no recenzentiem nosauca jauno Prževaļska grāmatu par «Centrālās Āzijas etnogrāfijas un zooloģijas dārgumu krātuvi».

Tomēr Prževaļskis nejutās laimīgs, kaut arī tika cildināts un godāts. Viņu nomāca mierīgā dzīve uz vietas, viņu vilināja jauni klejojumi.

«Ticat vai neticat,» viņš 1881. gadā rakstīja kādā vēstulē, «man nav miera, raugoties kartē un redzot, cik daudz Tibetā vēl nepazīstamu apgabalu, kurus es varu izpētīt un kuri man katrā ziņā jāizpētī.»

Viņu dzina tālumā ne vien alkas pēc zinātniskiem atklājumiem, bet arī tā laika politiskās reakcijas nospiedošā atmosfēra.

1881. gada 1. martā narodovolieši nogalināja Aleksandru II. Jaunais cars Aleksandrs III un viņa ministri ar bargu roku ķērās pie reakcionārām «kontrrefor-mām». Tās bija kontrreformas salīdzinājumā ar sešdesmito gadu reformām. Sākās nežēlīgas reakcijas laikmets.

Spaidi un žņaugi, jebkuras brīvas domas apspiešana, verdziska zemošanās un liekuļošanas atmosfēra sāpīgi nomāca Prževaļski. Kādā vēstulē 1881. gadā viņš rakstīja: «Sakropļota dzīve, ko dēvē par civilizētu, morāla neģēlība, ko dēvē par dzīves gudrību, pērkamība, cietsirdība, nevērība, izvirtība, citiem vārdiem, visi nekrietnie cilvēka instinkti, tiesa, vienā vai otrā veidā izskaistināti, figurē un kalpo par galveno dzinējspēku ... Varu teikt tikai vienu, ka tādā sabiedrībā kā mūsējā cilvēkam, kuram ir dvēsele un sirds, dzīve ir ļoti grūta.»

Grāmatu par trešo ceļojumu pa Centrālo Āziju Prževaļskis beidz ar šādām rindām:

«Mani aizvien pārņem skumjas un grūtsirdība, tikko noplok pirmie prieka uzplūdi pēc atgriešanās dzimtenē. Un, jo tālāk skrien ikdienas dzīvē aizvadītais laiks, jo aizvien vairāk un vairāk aug šīs skumjas, it kā tālajos Āzijas tuksnešos būtu pamests kaut kas neaizmirstams, dārgs, kas nav atrodams Eiropā. Jā, tajos tuksnešos patiešām ir kāds sevišķs dārgums — brīvība .. . Turklāt cilvēku, kurš no visas sirds ir uzticīgs ceļošanai, ārkārtīgi vilina pats ceļojums, vilina iespaidu maiņa ik dienu, viss jaunais, vilina apziņa, ka zinātne no visa tā gūs labumu ...

Tāpēc īsts ceļotājs nespēj aizmirst savus klejojumus pat vislabākajos vēlākās dzīves apstākļos. Dienu un nakti viņam neizbēgami rādīsies sapņos laimīgās pagātnes ainas un vilinās viņu no jauna mainīt civilizētās dzīves ērtības un mieru pret grūto, lāgiem skarbo, toties brīvo un lielisko klejotāja dzīvi...»

PĀRMAIŅAS centrālas Āzijas kartē

.

CEĻABIEDRI

Trīs Prževaļska ceļojumi bija radījuši daudz pārmaiņu Centrālās Āzijas kartē. Leģendārais Lobnora ezers kļuva ģeogrāfisks fakts, bet uz dienvidiem no ezera — tur, kur kartē agrāk bija iezīmēts līdzenums, pacēlās grandiozā Altintaga kalnu siena. Milzīgā Gobi tuksneša centrālajā daļā, kur kartē tāpat bija iezīmēts līdzens apgabals, izauga Hurhu grēda. Kartē parādījās Humbolta, Ritera, Marko Polo, Ziemeļtetungas, Dienvidtetungas un Dienvidkukunora kalnu grēdas. Kukunora ezers ieguva precīzu apveidu. Kalni un upes, kas eksistēja vienīgi «kabineta ģeogrāfu» iztēlē, ģeogrāfijas kartēs tika izdzēsti.

Tomēr Centrālās Āzijas kartē vēl bija palikuši plaši balti laukumi, un Prževaļskis dedzīgi vēlējās pēc iespējas ātrāk tos likvidēt.

Jau 1881. gadā Pēterburgā noslēgtais Krievijas un Ķīnas līgums atrisināja visus strīdīgos jautājumus, kas bija radušies starp abām lielvalstīm. Izveidojās jaunam ceļojumam labvēlīga politiskā situācija.

1883. gada 9. februārī Prževaļskis iesniedza ziņojumu Krievijas Ģeogrāfijas biedrības padomei.

«Neraugoties uz triju manu Centrālās Āzijas ekspedīciju panākumiem un citu ceļotāju, sevišķi krievu, solīdajiem pētījumiem,» Nikolajs Mihailovičs rakstīja, «Āzijas kontinenta vidienē, tieši augstajā Tibetas kal-nienē, vēl joprojām paliek vairāk nekā 200 000 ģeogrāfisko kvadrātjūdžu [41] liela teritorija, kas gandrīz nemaz nav pazīstama. Šās tena incognita lielāko — rietumu daļu aizņem Ziemeļtibetas plato, kas pacelts baisā absolūtā augstumā (no 14 000 līdz 15 000 pēdu^42); mazāko — austrumu pusi aizņem grandioza alpīna kaln-zeme, ko veido kāpļveidīgā pāreja no Tibetas uz īsto Ķīnu.

Es uzskatu par savu morālo pienākumu un turklāt dedzīgāko vēlēšanos turpināt' jau_ agrāk spraustā uzdevuma risināšanu — Centrālās Āzijas izpēti, no jauna doties uz Tibetu un, cik vien būs spēka un prasmes, strādāt tur ģeogrāfijas zinātnes labā.»

Tālāk Prževaļskis rakstīja, ka ekspedīcijas sastāvā viņš vēlētos trīs palīgus, preparatoru, tulku un piecpadsmit zaldātus un kazakus. Tibetā viņš paredzēja uzturēties divus gadus.

Padomē šis priekšlikums guva lielu atbalstu. Biedrības viceprezidents Semjonovs lūdza valdību komandēt Prževaļski uz Tibetu un piešķirt šim nolūkam 43 500 rubļu.

Prževaļskis bija iecerējis jauno ceļojumu jau 1881. gadā, drīz pēc atgriešanās dzimtenē, — ilgi pirms ziņojuma iesniegšanas. Tad pat viņš bija iepazinies ar jaunekli, ko nolēma pieņemt par savu trešo palīgu. Šī iepazīšanās notika šādos apstākļos.

Vēlēdamies pēc ceļojuma atpūsties klusā nostūrī, kur varētu pēc patikas iet medībās, Prževaļskis bija sameklējis un nopircis Smoļenskas guberņas Porečjes apriņķī nelielo Slobodas muižiņu. «Mežs kā Sibīrijas taiga,» viņš aprakstīja šo apvidu vēstulē Eklonam. «Sopšas ezers kalnainos krastos gluži kā Baikāls miniatūrā.» Savās atmiņās par Prževaļski viņa brāļadēls stāsta: «Kā viņš lepojās, ka pašā durvju priekšā atrodas purvs! Viņš sevišķi priecājās, ka Slobodā un tās apkārtnē var medīt pēc sirds patikas: te mita lāči un lūši, dažreiz uzklīda mežacūkas, bija daudz medņu.» Salīgtajam muižas pārvaldniekam Nikolajs Mihailovičs neatlaidīgi pūlējās iestāstīt: «Es taču jums saku, ka negribu nekādus ienākumus. Es raugos uz muižu nevis kā uz ienākumu avotu, bet gan ka uz vietu, kur varētu atpūsties pēc grūta darba.»

«Tikai viena neērtība,» Nikolajs Mihailovičs ar īgnumu rakstīja radiniekam. «Muižas centrs atrodas līdzās spirta brūzim.» Tomēr tieši šī spirta dedzinātava palīdzēja Prževaļskim iepazīties ar savu nākamo iemīļoto skolnieku — Pjotru Kuzmiču Kozlovu.

Kozlovam toreiz apritēja astoņpadsmit gadu. Viņš, tāpat kā Prževaļskis, bija uzaudzis Smoļenskas mežu biezokņos. Viņa tēvs, pēc dažām ziņām, strādājis par kalpu pie lopu tirgotāja, pēc citām — pats bijis sīks lopu uzpircējs un mūža beigās galīgi izputējis. Droši zināms vienīgi tas, ka Kozlova tēvs dzinis lopus no Ukrainas uz centrālo guberņu gadatirgiem. Dažas reizes kopā ar tēvu gājis arī dēls un kopš tā laika, pēc paša vārdiem, «sasirdzis ar domu par tālām zemēm, nepārskatāmiem plašumiem, sācis fantazēt par ceļojumiem». Sūrais trūkums, ko cieta viņa ģimene, piespieda Kozlovu pēc pilsētas skolas beigšanas iestāties darbā Pašet-kina spirta dedzinātavas kantorī Slobodā. Prževaļska vecā aukle Makarjevna, kas vadīja Nikolaja Mihai-loviča saimniecību, bija ievērojusi vienkāršo, čaklo jaunekli un ieminējusies par viņu Prževaļskim.

1929. gadā P. Kozlovs — jau vecs, pazīstams ceļotājs, akadēmiķis — atcerējās savu pirmo iepazīšanos ar Prževaļski:

«Ar nosaukumu «Sloboda» man aizvien saistās pirmās, pašas spēcīgākās un pašas dziļākās atmiņas par Prževaļski. Vēl nesen es taču tikai sapņoju, tikai fantazēju, kā var sapņot un fantazēt sešpadsmit gadus vecs zēns, salasījies laikrakstus un žurnālus par Prževaļska slavenās ekspedīcijas atgriešanos Pēterburgā, — sapņoju un fantazēju par tālajām zemēm, par augstajām Tibetas kalnienēm, kur ainavas ar mežonīgajiem dzīvniekiem atgādina aizvēsturiskos laikus, apskaudu jaunos Prževaļska līdzgaitniekus, apskaudu pat visus tos, kuri varēja redzēt un dzirdēt varonīgo ceļotāju ... Sapņoju un fantazēju, būdams ārkārtīgi tālu no reālas domas kādreiz sastapties ar Prževaļski vaigu vaigā. Te pēkšņi mani sapņi piepildījās: pēkšņi, negaidot lielais Prževaļskis, pēc kura tā tiecās mana dvēsele, ieradās

Slobodā un, tās pirmatnējā skaistuma savaldzināts, apmetās te uz dzīvi. Ieraugot šo cilvēku iztālēm un sastopoties ar viņu tuvumā, ar mani allaž notika kaut kas neparasts. Ar savu stāvu, kustībām, balsi, ar savu oriģinālo ērgļa profilu viņš nelīdzinājās citiem cilvēkiem, viņa stingro, skaisto gaišzilo acu skatiens, šķiet, spiedās līdz sirds dziļumiem. Kad es pirmo reizi ieraudzīju Prževaļski, tūliņ pazinu viņa spēcīgo stāvu, viņa tēlu — pazīstamo, mīļo tēlu, ko jau sen bija radījusi mana iztēle.

To dienu, kad es ieraudzīju pirmo smaidu, izdzirdu pirmo sirsnīgo vārdu, pirmo stāstu par ceļojumu, pirmo reizi samanīju sev līdzās «leģendāro» Prževaļski, kad es pirmo reizi drosmīgi un vaļsirdīgi sāku runāties ar viņu, — to dienu es nekad neaizmirsīšu; šī diena, pati nozīmīgākā diena no visām nozīmīgajām mana mūža dienām, izlēma visu manu nākotni, un es sāku dzīvot šai nākotnei.»

Iepazīšanās notika šādā veidā. «Kādu vakaru,» Kozlovs stāsta, «drīz pēc Prževaļska atbraukšanas, es izgāju dārzā, kā aizvien, fantāzijā pārcēlos uz Āziju, turklāt ar slepenu prieku apzinādamies, ka tepat tuvumā mīt tas diženais un brīnišķīgais cilvēks, kuru es jau biju iemīlējis no visas sirds. No domām mani iztraucēja kāda balss, kas man apvaicājās:

— Ko jūs šeit darāt, jaunekli?

Es atskatījos. Manā priekšā savā ērtajā, platajā ekspedīcijas tērpā stāvēja Nikolajs Mihailovičs. Saņēmis atbildi, ka es šeit strādāju kantorī, bet patlaban esmu izgājis paelpot vakara dzestro gaisu, Nikolajs Mihailovičs pēkšņi iejautājās:

— Bet par ko jūs pašreiz prātojāt, nogrimis tik dziļās pārdomās, ka nemaz nedzirdējāt manus soļus?

Tikko valdīdams satraukumu, es sāku runāt, neatradis vajadzīgos vārdus:

— Es domāju par to, ka tālajā Tibetā šīs zvaigznes spīd daudz spožāk nekā šeit un ka man nekad, nekad nenāksies priecāties par tām no tālajām, tuksnešainajām kalnu grēdām.

Nikolajs Mihailovičs brītiņu neteica nekā, bet pēc tam klusu ierunājās:

— Ak tad jūs domājāt par to, jaunekli.., Iegriezieties pie manis, es gribu ar jums parunāties.»

Drīz vien slaveno ceļotāju, kas savā mūžā bija tik daudz pieredzējis un pārdzīvojis, un jaunekli, kurš vēl nekā nepazina, atskaitot Smoļenskas novada mežus un lopu dzinēja gaitas, jau saistīja ļoti cieša, sirsnīga draudzība.

«1882. gada rudenī,» Kozlovs stāsta, «es jau biju pārgājis Nikolaja Mihailoviča pajumtē un sāku dzīvot ar viņu vienu dzīvi. Prževaļskis bija man kā īsts tēvs; viņš mani audzināja un mācīja, kā arī vadīja manu vispārējo un speciālo gatavošanos ceļojumam. Slobodā Prževaļskis, šis dzīvās zinātnes spīdeklis, man pavēra plašāku apvārsni.»

Nolēmis ņemt Kozlovu sev līdzi ekspedīcijā, Nikolajs Mihailovičs sapirka mācību grāmatas un sāka pats gatavot jaunekli eksāmenam gatavības apliecības saņemšanai. Pēc eksāmena Prževaļskis bija nodomājis iekārtot Kozlovu kara dienestā kā savvaļnieku.

Nikolajs Mihailovičs bija stingrs skolotājs. «Mācies cītīgāk!» viņš prasīja no Kozlova. «Mums abiem par lielu prieku,» Kozlovs stāsta, «1883. gada janvārī man izdevās labi izturēt pārbaudījumus Smoļenskas reālskolā par visu tās kursu, pēc tam es drīz devos uz Maskavu kara dienestā un nodienēju pulkā trīs mēnešus, un tad aprīlī mani ar valdības rīkojumu ieskaitīja jaunajā — ceturtajā Prževaļska ekspedīcijā pa Centrālo Āziju. Piepildījās nepiepildāmais!»

Otru savu skolnieku — Roborovski Nikolajs Mihailovičs piespieda gatavoties iestāju pārbaudījumiem Ģenerālštāba akadēmijā. «Kā tev veicas ar mācībām?» viņš vēstulē apvaicājās Roborovskim. «Zubri no rīta līdz vakaram, citādi nepaspēsi sagatavoties. Neatkāpies grūtību priekšā, gatavojies Akadēmijai, tur ir visa tava nākotne.»

Vecāko no saviem audzēkņiem — Eklonu Nikolajs Mihailovičs jau tolaik, kad taisījās doties uz Lobnoru, tāpat kā Kozlovu, pats bija sagatavojis eksāmenam gatavības apliecības iegūšanai. Kamēr Eklons atradās Prževaļska tiešā ietekmē un uzraudzībā, viņš uzrādīja labas sekmes, bija čakls un vīrišķīgs. Nikolajs Mihailovičs

lika uz jaunekli lielas cerības. Tomēr pēc trešā ceļojuma virsnieku vide, kurā nokļuva Eklons, par lielu sarūgtinājumu Prževaļskim, sāka jaunekli samaitāt.

«Dzirdēju no Voļkas ka tu esot sēdējis virssardzē. Tagad vari uzskatīt sevi par vecu oficieri,» Nikolajs Mihailovičs ar ironiju rakstīja Eklonam. «Patstāvīgā dzīve pulkā tevi jau tā ietekmējusi, ka tu esi lielā mērā kļuvis par švītu,» ar skumjām un īgnumu Prževaļskis rakstīja viņam citā vēstulē. «Karietes, rikšotāji, bebrādas šineļi, plaša pazīšanās ar apšaubāmas reputācijas dāmām — tas viss, progresīvi palielinoties, var novest vai nu pie bēdīga, vai vismaz nevēlama rezultāta. Tu galu galā kļūsi par armijas lovelasu — meitu mednieku, un tavs mūžs aizritēs tukšs un bez jēgas. Izgaisīs mīlestība uz dabu, medībām, ceļojumiem, uz jebkuru darbu. Nedomā, ka tādā slīkšņā iekļūt ir grūti, gluži otrādi — ļoti viegli, pat nemanot, pamazītiņām. Bet tu jau esi spēris dažus soļus uz to pusi un, ja neatjēgsies, vari pavisam aiziet pa šo taciņu. Turklāt izšķiedīsi iekrāto naudu, iekritīsi parādos utt.

Mūsu draudzības un manas patiesās mīlestības vārdā lūdzu tevi — atmet šo dzīves veidu! Mācies, strādā, lasi — centies kaut cik atgūt to laiku, ko esi palaidis vējā, un aizpildi robus savā izglītībā. Tev vēl viss mūžs priekšā — neizmaitā un nesagandē to pašā sākumā. Lai kur tu būtu, visur augstu vērtēs vienkāršību, kautrību un darbu, — protams, ne jau pudeles brāļi. Es tevi izvedu uz pareiza ceļa; man būs sāpīgi, redzot, ka tu aizej pa citu ceļu.»

Prževaļskis lūdza Eklonu, lai viņš pasteidzas nokārtot eksāmenu augstākas dienesta pakāpes iegūšanai, un apsolīja ņemt viņu līdzi jaunajā ekspedīcijā.

Tajā vajadzēja piedalīties arī Prževaļska pirmajiem pavadoņiem — kazakiem Irinčinovam un Teļešovam, kā arī tulkam Jusupovam.

Prževaļskis bija iekvēlinājis viņu sirdīs alkas pēc varoņdarbiem, ieaudzinājis viņos uzticību cildeniem mērķiem. Kazaki dziļi cienīja Nikolaju Mihailoviču. [43]

Dievinātais priekšnieks un varonis bija pilnīgi savaldzinājis viņu dvēseles.

«Jūsu piemiņa dzīvos no paaudzes paaudzē. Kopā ar jums esam gatavi iet caur uguni un ūdeni!» Tādus vārdus Prževaļskim bija veltījuši viņa pavadoņi kazaki. Un viņi atkal no jauna tiecās kopā ar mīļoto priekšnieku doties tālās ekspedīcijās pretim briesmām.

Tur, mežonīgajā, svešajā zemē, ceļojuma teltīs «visi dzīvoja dziļā saskaņā un vienprātībā, iztikdami ar vienādu uzturu, veidodami vienu ģimeni, kuras galva bija Nikolajs Mihailovičs», Roborovskis stāsta. «Šajā ģimenē valdīja visbargākā disciplīna, taču tā bija morāla disciplīna, kas izpaudās ikvienā tās locekļa dedzībā paveikt pēc iespējas vairāk tā svētā un cildenā uzdevuma labā, kuram ikviens bija nolēmis ziedoties brīvprātīgi. Katrs zaldāts un kazaks centās kalpot kā varēdams un prazdams: viens atnes ķirzaku, otrs ziedu, trešais parāda strautu, kur var sazvejot zivis .. .»

Ilgie ceļojumi pa svešajām zemēm bija daudz ko iemācījuši Prževaļska ekspedīcijas dalībniekiem. Irin-činovs tagad lieliski prata izraudzīties ceļu mežonīgos, grūti pārejamos apgabalos. Teļešovs bija kļuvis lielisks preparators, bet Jusupovs — izveicīgs diplomāts, uzturot attiecības ar vietējiem varasvīriem.

1883. gada aprīlī beidzot pienāca atbilde uz Ģeogrāfijas biedrības lūgumu. Ar valdības 5. aprīļa lēmumu Prževaļski sūtīja uz Tibetu divu gadu ilgā komandējumā. Par viņa palīgiem iecēla podporučikus Roborov-ski un Eklonu, kā arī savvaļnieku Kozlovu.

Tomēr pirms izbraukšanas no Pēterburgas Prževaļska un Eklona ceļi šķīrās uz visiem laikiem: Eklons atsacījās piedalīties ekspedīcijā un, lai izvairītos no nepatīkamās izskaidrošanās, aizbrauca, pat neatvadījies no Nikolaja Mihailoviča. Prževaļskis nevēlējās nodarīt kaut ko ļaunu cilvēkam, ar kuru viņu bija saistījusi astoņus gadus ilga draudzība. Viņš pavēlēja atskaitīt Eklonu no ekspedīcijas sastāva un nosūtīt viņu atpakaļ uz agrāko dienesta vietu.

Augusta sākumā Prževaļskis, Roborovskis un Kozlovs atstāja Pēterburgu. Maskavā viņiem piebiedrojās Irin-

činovs, Jusupovs un pieci zaldāti, kurus Prževaļskis bija izraudzījies Maskavas grenadieru korpusā. 26. septembrī Nikolajs Mihailovičs un viņa pavadoņi ieradās Kjahtā, kur viņus jau gaidīja Teļešovs. Pēc savu agrāko ceļabiedru ieteikuma Prževaļskis bija izraudzījis vēl septiņus jaunus kazakus un trīs zaldātus.

Kjahtā ceļotāji gatavojās ekspedīcijai un vingrinājās šaušanā. 21. oktobrī ekspedīcijas vienība atstāja Kjahtu.

Šajā saulainajā oktobra dienā divdesmit gadu vecajam Kozlovam sākās viņa ceļotāja gaitas. P. Bezrukins, kurš personīgi pazinis Kozlovu un pētījis viņa dienasgrāmatas, apraksta viņu šajā dienā tā:

«Karavāna garā virknē tālu izstiepusies Mongolijas stepē. Prževaļskis, koncentrēti mierīgs un šķietami vienaldzīgs pret visu, klusēdams šūpojas seglos, nemanāmi, tomēr uzmanīgi vērojot savu jauno pavadoni.

Savvaļnieks Kozlovs vērīgi aplūko katru pauguru, krūmu, akmeni. Viņa uzmanību saista cilvēka galvaskauss, kas balo starp salauzītiem kaņepju stiebriem, tālāk koniska akmeņu kaudze ar koka maiksti vidū.

Viņš pēc aprakstiem zina, ka tas ir «obo», kam ikviens mongolis, iedams vai jādams garām, uzsviež akmeni vai arī pie maiksts piesien lupatiņu, lai pielabinātu ļaunos garus. Jaunais ceļotājs nolec no zirga, apiet apkārt, savam pirmajam «obo» un it kā pa jokam uzsviež kaudzei akmeni.

Viņam gribas piesiet arī lupatiņu — nevis tāpēc, ka piešķirtu tādai rīcībai nozīmi, bet «vienkārši tāpat», taču viņš kautrējās no pārējiem un sevišķi no mīļotā priekšnieka un skolotāja: «Ko gan domās par mani Nikolajs Mihailovičs?»

Viņš raugās uz Prževaļski. Viņu skatieni sastopas. Dziļās gaišzilās Prževaļska acis dzirkst jautrā šķelmībā:

— Nekas, nekas, piesieniet vien arī jūs savu lupatiņu ...

«Kā gan viņš zina, ko es domāju?» Kozlovs brīnās un, noplēsis no kabatas lakatiņa mazu strēmelīti, piesien to pie maiksts.

— Tāpat arī man bija pirmajā ekspedīcijā, — Prže-vaļskis labsirdīgi nosaka . . .»

30. oktobrī ceļotāji ieradās Urgā.

Šeit viņi nopirka kamieļus, zirgus, aunus, divas jurtas, dzambu, miltus, rīsu, miežus, voiloka segas, virves. Šeit viņi saņēma arī Pekinas pases.

1883. gada 8. novembra rītā ekspedīcija izgāja tālajā ceļā.

Ekspedīcijas sastāvā ietilpa divdesmit viens cilvēks, karavānā — septiņi jājamzirgi un piecdesmit septiņi kamieļi: četrdesmit nesa saiņus, ar četrpadsmit kamieļiem jāja kazaki, trīs kamieļus paturēja rezervē. Visus nastu nesējus kamieļus sadalīja sešās grupās, un katru no tām pavadīja divi kazaki. Priekšējo grupu veda Irinčinovs, ko iecēla par ekspedīcijas vahmistru. Karavānas vidū jāja Kozlovs, arjergardā — Roborovskis un divi zaldāti, pa priekšu Prževaļskis, pavadonis mongolis un preparators Teļešovs. Nopakaļ karavānai kazaks, jādams zirgā, dzina trīsdesmit aunus.

Pirms došanās ceļā Prževaļskis nolasīja pavēli ekspedīcijas locekļiem.

Šajā pavēlē ekspedīcijas priekšnieks, ģenerālštāba pulkvedis, griezdamies pie zaldātiem, uzrunāja tos neparastā vārdā: «biedri». Dažos vārdos Prževaļskis izskaidroja vienkāršajiem krievu ļaudīm, cik liela nozīme būs uzsāktajai ekspedīcijai, tam zinātniskajam uzdevumam, kuru viņi devušies izpildīt. Viņš bija pārliecināts par to, ka ierindas kazaki un zaldāti sapratīs šos vārdus. Un viņi saprata Prževaļski — to drīz vien pierādīja ekspedīcijas dalībnieku varoņdarbi.

«Biedri! Darbs, ko mēs tagad uzsākam,» savā pavēlē teica Prževaļskis, «ir cildens. Mēs ejam pētīt nepazīstamo Tibetu, padarīt to pieejamu zinātnei. Visa Krievija, vēl vairāk — visa izglītotā pasaule raugās uz mums ar uzticību un cerībām. Tad nu nežēlosim ne spēkus, ne veselību, ne pat dzīvību, ja tas būs vajadzīgs, lai izpildītu mūsu lielo uzdevumu un celtu slavā kā zinātni, tā arī mūsu mīļo tēvzemi.»

TĀLO TUKSNEŠU KARTĒ PARĀDĀS KRIEVU NOSAUKUMI

Uz Tibetu, uz Dzeltenās upes izteku, Prževaļskis tagad gāja šķērsām pāri lielajam Gobi tuksnesim, tā centrālajiem apgabaliem — pa to pašu ceļu, kuru viņš bija atklājis un savā mūžā jau izgājis divas reizes, — un tālāk pāri Alašana smiltājiem un Tetungas kalniem •— pa ceļu, kas iepriekšējos ceļojumos jau bija izstaigāts trīs reizes.

Pieturējās stiprs sals, un plosījās vētras. Nogājusi 1120 kilometrus, ekspedīcija ieradās Diņuanjinā. Divu pārgājienu attālumā no pilsētas ceļotājus apsveica Alašana ambana (feodāļa) un viņa brāļu sūtņi. Iepriekšējā dienā Prževaļskim laimējās sastapties ar vecu draugu — mongoli Mergenu-bulitu, ar kuru 1871. gadā ceļotājs bija kopā medījis Alašana kalnos. Kopš tā laika bija jau pagājuši vairāk nekā divpadsmit gadi, taču vecais Mergens pirmais pazina lielo krievu mednieku un ārkārtīgi priecājās par negaidīto sastapšanos. Nometnē Nikolajs Mihailovičs par godu savam draugam sarīkoja mielastu un pasniedza viņam piemiņas veltes ...

Beidzot Gobi un Alašana tuksnešu bezgalīgie līdzenumi bija palikuši aiz muguras.--

Februāra sākumā karavāna pārgāja pāri Ziemeļte-tungas kalnu grēdai. Krievu ceļotāju šāvieni skanēja klusajos kalnos. Medīdams fazānus, Roborovskis nejauši aizklīda pie alas, kur mitinājās budistu vientuļnieks. Šāvienu satrauktais vientuļnieks iznāca no alas un vispirms, enerģiski žestikulēdams, kaut ko dedzīgi stāstīja Roborovskim, bet pēc tam novilka tupeli un nokratīja no tās pīšļus uz svešzemnieka pusi, kā re-. dzams, nolādēdams viņu par miera traucēšanu.

13. februārī pa ledu pārgājis pāri Tetunggolas upei, Prževaļskis apmetās atpūsties iepretim Cortentanas templim un klosterim, kuru viņš tik labi pazina.

Prževaļski dziļi saviļņoja šā apvidus skaistums. Augšā, starp mežonīgām, kailām klintīm, pletās alpī-nās pļavas, bet apakšā, aizas dibenā, biezu mežu ēnā, starp stāviem akmens milžiem mutuļoja straujā, līkumainā Tetunga. «Vēl spēcīgāk,» Prževaļskis rakstīja,

«šīs brīnišķīgās dabas valdzinošo burvīgumu izjūt ceļotājs, kurš tikko atstājis nogurdinoši vienmuļos, nedzīvos Gobi līdzenumus.»

Sevišķi spēcīgu iespaidu Tetunga atstāja uz Kozlovu. «Šeit, Tetungā,» viņš saka, «pirmo reizi apzināti pamodās arī mana dvēsele, — es iepazinu dedzīgu tieksmi pēc mežonīgās kalnu dabas skaistuma, jūsmodams par Tetungu, tās dzidrajiem, straujajiem viļņiem, ieklausīdamies ausaino fazānu un zaļo sermunu balsīs, visvisādu zīlīšu un peļkājīšu melodiskajā dziedāšanā. Nekad un nekur mēs nebijām tik neparasti laimīgi, tik sirdsšķīsti, tik jūtīgi pret visu skaisto.»

Klosterī Prževaļski uzņēma ļoti laipni un atļāva viņam medīt apkaimes mežos.

Kāds no putniem, ko pēc medībām pārnesa Kozlovs, piederēja pie jaunas varietātes. «Kozlova peļkājīte» bija pirmais jaunā ceļotāja atklājums.

Uzzinājis par Prževaļska ierašanos, atsteidzās sens viņa draugs — tanguts Randzemba, ar kuru ceļotājs 1872. gadā pirmo reizi gāja no Alašana uz Čeibsenu.

27. februārī ceļotāji atstāja Čortentanas nometni. Pārgājis pāri Dienvidtetungas kalnu grēdai, Prževaļ-skis ieradās Čeibsenā, kur viņu laipni sagaidīja vecie draugi.

Prževaļski nebija piemirsis arī viņa senais nelabvēlis — Siņinas gubernators ģenerālis Lins: aizbildinādamies ar rūpēm par ceļotāju drošību, viņš atsūtīja uz Čeibsenu vairākus desmitus zaldātu un divus virsniekus. Neraugoties uz Prževaļska protestiem, šis konvojs pavadīja ekspedīciju.

Pa ceļam Bambas ciematā Prževaļska nometnē vairākkārt ieradās šejienes priekšnieks, pēc tautības dun-gans, kas simpatizēja krieviem. Dungans rūgti žēlojās par bogdohana zaldātu varmācībām. Konvoja zaldāti piedzērušies aplaupīja un piekāva ciemata iedzīvotājus.

Prževaļskis aizsūtīja ziņnesi pie Siņinas ambana un lūdza aizvākt zaldātus. Atbildes nebija. Tad Prževaļskis piedraudēja, ka atklāšot uguni. Draudi līdzēja, un tā ekspedīcija tika vaļā no šiem laupītājiem.

Pārgājuši pāri Dienvidkukunora kalniem, ceļotāji nonāca Caidamas līdzenumā. 1. maijā Prževaļskis ieradās

Dzunzasakas apmetnē. Gan saimnieks, gan viesis labi atcerējās viens otru. Un kā lai viņi neatcerētos!

Šeit, krustceļos starp Gobi un Tibetas tuksnešiem, Prževaļskim no jauna, tāpat kā pirms četriem gadiem, vajadzēja sagādāt pārtiku un nopirkt jaunus kamieļus: kamieļi tālajā ceļā, pa ziemu izbadojušies, bija pavisam novārguši un nederēja grūtajam ceļojumam pāri Ziemeļtibetas kalniem.

Un viss, kas pirms četriem gadiem bija noticis starp krievu ceļotājiem un Caidamas feodāļiem, atkārtojās no jauna.

No jauna Siņinas ambans bija atsūtījis slepenu pavēli Caidamas feodāļiem «laipni atrunāt krievus» (pēc am-bana izteiciena) no ceļojuma uz Tibetu, citiem vārdiem — visiem līdzekļiem viņus aizkavēt.

No jauna Dzunzasaks un viņa kaimiņš Barunzasaks atsacījās dot Prževaļskim gan nastu nesējus dzīvniekus, gan pavadoņus, apgalvodami, ka viņiem neesot ne labu kamieļu, ne cilvēku, kuri zinātu ceļu uz Tibetu. Feodāļi negribēja pārdot krieviem pat aunus.

Un no jauna, tāpat kā pirms četriem gadiem, Prže-vaļskis prata pastāvēt pie sava: galu galā Barunzasa-kam atradās gan pavadonis, gan labi kamieļi un trekni auni, gan dzamba.

Ekspedīcijai nebija iespējams ņemt līdzi uz Tibetu visu smago bagāžu. Prževaļskis atstāja Barunzasakā sešu kazaku apsardzībā visas pa ceļam savāktās kolekcijas, visas mantas, bez kurām pašreiz varēja iztikt, atstāja arī Urgā pirktos kamieļus, lai ļautu nodzītajiem dzīvniekiem atpūsties un uzbaroties vasaras ganībās.

10. maijā četrpadsmit ekspedīcijas dalībnieki ar pavadoni mongoli un ķīnieti tulku, kas zināja tangutu valodu, izgāja no Barunzasakas uz Dzeltenās upes izteku .. .

«Tikai retos gadījumos, jo sevišķi mūsu dienās,» Prževaļskis saka, «ceļotājam iznāk stāvēt pie sliekšņa, kas ved uz tik plašu neizpētītu teritoriju, kura pletās mūsu priekšā.»

Prževaļski un viņa pavadoņus gaidīja apgabali, kur vēl nekad nebija spēris savu kāju neviens eiropietis. Turklāt arī paši ķīnieši šos apgabalus gandrīz nemaz

nepazina. Pat šīs zemes pieticīgie iedzīvotāji klejoja tikai pa tās nomalēm: cilvēks nespēja dzīvot šajā milzīgi augstajā, neauglīgajā kalnienē, kur valdīja bargs klimats.

Tomēr četrpadsmit krievi Prževajska vadībā soļoja uz priekšu, stingri apņēmušies izlauzt ceļu uz šiem nepieejamiem, nepazīstamiem, mežonīgiem apgabaliem, no kuriem vairījās pat šejienes klejotāji.

Pārgājusi pāri Burhanbudas kalnu grēdai, karavāna uzkāpa Ziemeļtibetas viļņotajā kalnienē.

Trešo reizi savā mūžā Prževaļskis iegāja Tibetā. Tomēr šodien pirmo reizi viņa ceļš veda nevis uz dienvidrietumiem — uz Lhasu, bet gan tieši uz dienvidiem — uz Dzeltenās upes izteku.

17. maijā ceļotāji beidzot iekārtoja nometni Odonta-las ieplakā, trīs kilometru attālumā no Huanhes iztekas.

«Mūsu sen lolotais nodoms,» Prževaļskis raksta, «beidzot vainagojās panākumiem: mēs tagad paši savām acīm ieraudzījām lielās Ķīnas upes noslēpumaino šūpuli un dzērām ūdeni no tās iztekas. Mūsu priekiem nebija gala.»

Pirmo reizi Āzijas izpētes vēsturē tika precīzi noteikts Dzeltenās upes iztekas ģeogrāfiskais platums un garums, pirmo reizi tā precīzi iezīmēta kartē. Tas bija pirmais lielais ekspedīcijas panākums.

Maija beigās ceļotāji atstāja Odontalas ieplaku. Prževaļskis izpētīja kalnzemi, kura veidoja ūdensšķirtni starp divām lielajām Ķīnas upēm — Dzelteno upi un Zilo upi. 10. jūnijā viņš sasniedza Zilās upes augšteci un pagriezās atpakaļ uz Dzeltenās upes augšteci.

Prževaļskis devās izpētīt divus lielus, savā starpā saistītus ezerus. Tiem cauri plūda Huanhes augštece. Uzņēmusi šo ezeru ūdeni, upe tecēja tālāk uz austru-miem kā liela, ūdeņiem bagāta straume.

Ceļā pāri kalniem nogurušie kamieļi, kuri turklāt cieta no mitruma, nobeidzās cits pēc cita. Atlikušajiem nācās nest aizvien lielāku kravu, bet saiņi un voiloka segli samirkuši kļuva vēl smagāki. Ceļotāji gulēja uz slapja voiloka, viņu apģērbs nekad neizžuva, ieroči pastāvīgi rūsēja. Gan lietusgāzēs, gan spēcīgos sniegputeņos viņi veica garus pārgājienus, atpūtas vietās

ganīja karavānas dzīvniekus, gatavoja ēdienu, pa naktīm stāvēja sardzē. Samirkušais argals nedega. To pastāvīgi vajadzēja žāvēt virs uguns, bērt maisos un vadāt līdzi kā lielu dārgumu. Argala žāvēšanā sargiem dažreiz pagāja visa nakts, bet savāktos augus gandrīz nemaz nebija iespējams pienācīgi izkaltēt.

Beidzot 11. jūnijā ceļotāji iekārtoja nometni dažu kilometru attālumā no kāda ezera, Džagingolas upes krastā. Nākamās dienas rītausmā sargzaldāts pēkšņi izdzirda zirgu pakavu dipoņu un tūliņ arī ieraudzīja lielu jātnieku baru, kas auļoja uz nometni. Otra jātnieku vienība tuvojās no citas puses.

Tie bija tanguti ngoloki.

-— Uzbrukums! — kazaks iekliedzās un izšāva.

Ngoloki skaļi ieaurojās un dzina savus zirgus vēl ātrāk. No krievu nometnes jātniekus šķīra tikai simt piecdesmit soļi.

Ceļotāji vienā mirklī izskrēja no abām teltīm un sagaidīja uzbrucējus ar uguni. Ngoloki droši vien bija cerējuši pārsteigt krievus un nepavisam nebija gaidījuši tādu pretsparu. Viņi strauji pagrieza zirgus atpakaļ un, dažas reizes izšāvuši, auļoja projām.

Aizauļojuši tādā attālumā, ka lodes viņus vairs nevarēja aizsniegt, ngoloki sadalījās vairākās grupās. No tuvāko pauguru virsotnēm laupītāji uzmanīja krievus.

Ceļotāji iztīrīja šautenes, padzēra tēju un uzkrāva saiņus kamieļiem. No jauna, tāpat kā pirms četriem gadiem sadursmē ar jograjiem, Prževaļskim ar ieročiem vajadzēja izlauzt ceļu karavānai.

Ngoloki, tāpat kā jograji, piederēja pie tiem klejotājiem, kuriem, pēc Engelsa definējuma, senais cilšu savstarpējais karš jau izvērties par sistemātisku laupīšanu.

Tikko karavāna sāka virzīties uz ngoloku pusi, visi viņi pagrieza zirgus un laidās auļos uz savu apmetni. Ceļotāji lēnām soļoja uz priekšu ar šautenēm rokās.

Pienācis ngolokiem pāris kilometru attālumā, Prže-vaļskis, vērodams jātniekus binoklī, ieraudzīja, ka viņi visi, ap trīssimt cilvēku, nostājušies vienā līnijā melno telšu priekšā. Šķita, ka ngoloki nolēmuši dot krieviem pretsparu. Tomēr, pielaiduši ceļotājus vēl mazliet tuvāk, viņi pagrieza zirgus un metās bēgt.

Padzinuši tangutus un veikuši nelielu pārgājienu, ceļotāji apmetās atpūtā. Prževaļskis pirms izbraukšanas no Krievijas bija saņēmis no valdības tiesības apbalvot savus kazakus un zaldātus un tagad viņus visus paaugstināja dienesta pakāpē.

Otrā dienā ceļotāji pa braslu pārgāja pāri vēl nepazīstamai upei, kas ietecēja vienā no abiem Huanhes augšteces ezeriem.

«Par piemiņu tangutu uzbrukumam,» Prževaļskis saka, «es nosaucu šo upi par Laupītāju upi.»

Veikusi pārgājienu aiz Laupītāju upes, karavāna virzījās tālāk pa ezera dienvidu krastu. Pirmo reizi ģeogrāfisko pētījumu vēsturē Prževaļskis precīzi noteica Huanhes augšteces ezeru ģeogrāfisko stāvokli un pirmo reizi precīzi iezīmēja kartē to krastu kontūras.

Trešajā dienā ceļotāji tālumā pamanīja trīs jātniekus, kas sekoja karavānai. Pēc pāris stundām, kad ekspedīcijas dalībnieki bija apmetušies atpūsties, no aizas divu kilometru attālumā parādījās ap trīssimt cilvēku zirgos. Jātnieki auļoja uz krievu pusi.

Ceļotāji ātri sagatavojās atvairīt jauno uzbrukumu.

Nonākuši apmēram kilometra attālumā, laupītāji, skaļi kliegdami, metās uzbrukumā. Uz mālainās zemes dobji dunēja zirgu pakavi. Vējā plīvoja ngoloku vadmalas apmetņi un garie, melnie mati. Aizvien skaidrāk iezīmējās jātnieku silueti ar pīķiem rokās.

«Gluži kā mākonis šī orda gāzās mums virsū ... Bet otrā pusē, savas nometnes priekšā, klusēdams, ar notēmētām šautenēm, stāvēja mūsu mazais pulciņš — četrpadsmit cilvēku, kuriem tagad vairs nebija citas izejas kā vien nāve vai uzvara.

Kad attālums starp mums un laupītājiem samazinājās līdz piecsimt soļiem, es devu komandu «uguni!», un nodārdēja mūsu pirmā zalve.»

Kauja ilga kādas divas stundas. Cietuši pilnīgu sakāvi, ngoloki metās bēgt.

. Gaidīdami jaunu uzbrukumu, ceļotāji negulēja visu nakti. Aklajā tumsā bez mitas šņākdams gāza lietus un plosījās spēcīgs vējš. Tomēr ngolokiem pietika ar sakāvi dienā, un viņi neuzdrošinājās uzbrukt nometnei naktī.

Otrā rītā ekspedīcijas locekļiem nolasīja šādu Prže-

vaļska pavēli:

«Biedri! Vakar no jauna mums uzbruka tangutu laupītāju banda, skaitā vairāk nekā 200 cilvēku. Jūs vīrišķīgi sagaidījāt nežēlīgo ienaidnieku, kas skaita ziņā bija divdesmit reižu pārāks, un pēc divu stundu ilgas kaujas to sakāvāt un padzināt. Ar šo uzvaru, tāpat kā ar iepriekšējo, izcīnīta iespēja izpētīt lielos, līdz šim nepazīstamos Dzeltenās upes augšteces ezerus.

Jūs esat veikuši varoņdarbu, vairodami zinātnes un Krievijas slavu! Es iesniegšu lūgumu, lai par šo varoņdarbu ikvienu no jums apbalvo ar kaujas ordeni.»

Karavāna turpināja savu ceļu, no jauna pārgāja pāri Burhanbudas kalnu grēdai un 8. augustā atgriezās Ba-runzasakā, kur viņus gaidīja ceļabiedri un labi atpūtušies kamieļi.

No šejienes Nikolajs Mihailovičs nosūtīja telegrammu uz Krieviju.

Telegrammu sākumā veda uz Pekinu pasta sainī — gan uz kamieļa, gan uz mūļa muguras. No Pekinas tā jau pa vadiem traucās uz Pēterburgu.

«Dziļi Centrālajā Āzijā, Tibetas plakankalnē augstu virs mākoņiem, 3000 verstu attālumā no tuvākās mūsu robežas,» Prževaļskis telegrafēja, «mūsu ekspedīcija ar ieročiem rokās izcīnīja tiesības izpētīt kopš mūžseniem laikiem nepazīstamo Dzeltenās upes izteku un tās augšteces lielos ezerus. Mūsu drosminieku saujiņa, vairodama zinātnes un Krievijas slavu, divas reizes sakāva tangutus, kas centās aizsprostot mums ceļu. Par tādu patiešām īstu varoņdarbu lūdzu apbalvot ar kaujas ordeņiem manus palīgus podporučiku Robo-rovski un savvaļnieku Kozlovu, kā arī deviņus ekspedīcijas zaldātus.»

Vēstulē kādam draugam viņš rakstīja: «Mums visiem ir ziedoša veselība, mēs visi dzīvojam draudzīgi un pa-mazītiņām darām lielu darbu — pētījam Tibetu. Mani ceļabiedri — kazaki un zaldāti ir lieliski ļaudis, ar kuriem var iet visur un izdarīt visu.»

Ekspedīcija atrisināja vēl vienu svarīgu ģeogrāfisku uzdevumu: pirmo reizi izpētīja Huanhes augšteces ezerus. Ar pirmatklājēja tiesībām Prževaļskis nosauca

austrumu ezeru par Krievu ezeru, bet rietumu — par Ekspedīcijas ezeru.

«Lai pirmais no šiem nosaukumiem liecina,» Prže-vaļskis saka, «ka noslēpumaino Dzeltenās upes izteku atklājis krievu cilvēks, bet otrais lai saglabā mūsu ekspedīcijas piemiņu.»

VAROŅDARBIEM VAINAGOTS CEĻŠ

Pirmais posms ceļojumā pa Tibetu bija noslēdzies. Tā otrajā posmā Prževaļskis bija nolēmis pētīt Tibetas ziemeļu kalnu barjeru.

Šī milzīgā kalnu barjera, ko dēvēja par Kuenlunu, bija četrdesmit trīs ar pusi grādu (4350 kilometru) gara. Kāds ģeogrāfs bija nosaucis Kuenlunu par Āzijas mugurkaulu. Neskaitāmās Kuenluna grēdas ne vien stiepjas cita aiz citas no rietumiem uz austrumiem, bet veido arī paralēlas kalnu grēdas, kas paceļas cita aiz citas un aizsprosto ceļu ikvienam, kas gribētu šķērsot Kuenlunu no ziemeļiem uz dienvidiem.

Prževaļskis agrākajos pētījumos Kuenluna centrālajā daļā bija atklājis Humbolta, Ritera, Marko Polo, Dien-vidkukunora, Dienvidtetungas, Ziemeļtetungas un citas grēdas. Šo pētījumu rezultātā pirmo reizi radās pārskats par plašu kalnu apgabalu no Nanšana ziemeļu nogāzēm ziemeļos līdz Tanlas dienvidu nogāzēm dienvidos — 8° garumā (vai 800 kilometru) un no Nanšana austrumu nomales Daczinas pilsētas tuvumā austrumos līdz Tanlas pārejai netālu no Tančju upes rietumos — 10° garumā (vai 1000 kilometru).

Tagad Prževaļskis nolēma izpētīt vēl nepazīstamo Kuenluna rietumu daļu visā tās milzīgajā teritorijā (17 ģeogrāfiskā garuma grādus). Virzīdamies gar Rie-tumkuenluna kalnu grēdu ziemeļu nogāzēm, Prževaļskis gribēja šķērsot Caidamu, Lobnoru un Austrumtur-kestānu!

26. augustā karavāna izgāja no Barunzasakas un devās uz rietumiem.

Pa mālainu bezūdens tuksnesi, kur tikai paretam gadījās pa zāles kumšķim un krūmiņam, kur klejoja vienīgi savvaļas kamieļi un tikai retu reizi iemaldījās kraukļi un maitu lijas, ceļotāji 20. oktobrī nonāca pie Gaša ezera.

No ziemeļiem un no dienvidiem ezeram piekļāvās kalni, par kuriem pirms Prževaļska neviens nezināja.

Tuvāko no ziemeļu grēdām, kuras apzīmēšanai šejieniešiem nebija pat īpaša nosaukuma, Prževaļskis nosauca par Bezvārda (Bezimenija) grēdu. Aiz tās, tālāk ziemeļos, pacēlās vēl augstākais Altintags, ko Prževaļskis bija atklājis citā ceļojumā. Toreiz zinātnieks sasniedza Altintagu pirmo reizi, nākdams no Lob-nora puses, un priekšā aiz kalniem gulēja Tibeta. Tagad ceļotājs ieraudzīja Altintagu no Tibetas puses, bet tālāk aiz kalniem atradās Lobnors.

Dienvidos no Gaša ezera pacēlās vēl trīs nepazīstamas kalnu grēdas — Tibetas kalnienes malu kalni. Prževaļskis devās uz turieni.

Atstājis kādu četrdesmit kilometru attālumā no ezera Čonjaras savrupienē lielāko daļu karavānas septiņu kazaku apsardzībā, Prževaļskis ar pārējiem ļaudīm virzījās uz dienvidiem.

Pa ieleju, kurā nemitīgi plosījās vēji un vētras, ceļotāji nonāca kalnu pakājē. Šo ieleju Prževaļskis nosauca par Vēju ieleju.

No šejienes pa Zaisansaitu upes aizu karavāna sāka kāpt augšup Tibetas malu kalnos.

Šī aiza bija pāršķēlusi plašu kalnu grēdu. Kalnus, kas no Zaisansaitu stiepās uz austrumiem — Caidamas virzienā, Prževaļskis nosauca par Caidamas grēdu.

Mūžīgiem sniegiem un šļūdoņiem pilnīgi klāto grēdu, kas stiepās no Zaisansaitu uz rietumiem, Prževaļskis par godu diženajai Krievijas pilsētai nosauca Maskavas vārdā, bet grēdas augstāko smaili — par Kremļa virsotni.

Tālāk uz dienvidiem ceļotāju priekšā pacēlās jauna, milzīga, Caidamas grēdai paralēla kalnu virkne. Prževaļskis to nosauca par Kolumba grēdu.

Viss šis apgabals bija pilnīgi neauglīgs, un arī nomedīt te gandrīz nekā nevarēja. Ļaudis dzīvoja

pusbadā, un ari karavānas dzīvnieki cieta no barības trūkuma. Apvidus topogrāfisko uzņemšanu vajadzēja izdarīt ledainā vējā, no kura sāpēja acis un galva.

Beidzot ceļotāji pāri kalniem nonāca Tibetas kal-nienē. Plaša, kaila līdzenuma vidū pletās ezers. Kaut gan sals sasniedza —34°, ezers, ceļotājiem par lielu izbrīnu, nebija aizsalis. Ezeru nosauca par Neaizsalstošo. Ūdens ezerā bija ārkārtīgi sāļš, droši vien tāpēc tas arī neaizsala.

Vairāk nekā simt kilometru uz dienvidrietumiem no ezera pacēlās mūžīgos sniegos tīta grēda. So kalnu grēdu Prževaļskis sākumā nosauca par «Noslēpumaino», tāpēc ka redzēja to vienīgi iztālēm un iezīmēja kartē tikai aptuveni. Pēc Nikolaja Mihailoviča atgriešanās no ceļojuma ar Krievijas Ģeogrāfijas biedrības lēmumu šo grēdu nosauca Prževaļska vārdā. Pašu augstāko kalnu, kas formas ziņā līdzinājās lielai kažokādas cepurei, Prževaļskis nosauca par Monomaha cepuri.

Kalnos ceļotāji sagaidīja 1885. gadu. Sagaidīja bez kādām svinībām, toties «ar priecīgu sirdi, atskatīdamies uz paveikto aizgājušajā gadā un ar vislabākajām cerībām uz panākumiem jaunajā gadā».

Izpētījuši un iezīmējuši kartē vienu no vismazāk pazīstamajiem Centrālās Āzijas rajoniem, Prževaļskis un viņa pavadoņi 1885. gada 11. janvārī atgriezās Čonja-ras savrupienē. Čonjaras ieleja atradās gandrīz uz tā paša meridiāna kā Lobnora ezers. Ja izdotos atrast taisnu ceļu uz Lobnoru pāri Altintagam, tad šo pašu īsāko ceļu no Rietumķīnas uz Austrumturkestānu varētu uzskatīt par ļoti svarīgu atklājumu. No jaunā atklājuma pirmie labumu gūtu paši ceļotāji, jo ietaupītu laiku un spēkus ceļā uz Lobnoru.

Prževaļskis aizsūtīja izlūkos uz ziemeļiem — uz Al-tintaga kalniem jātnieku patruļu.

«Šajā ekspedīcijai svarīgajā uzdevumā,» Prževaļskis saka, «aizsūtīju savu uzticamo līdzgaitnieku apakšvirsnieku Irinčinovu un kazaku Hļebņikovu.»

Irinčinovs un Hļebņikovs devās ceļā ar kamieļiem, ņemot līdzi pārtiku divām nedējām. Kazakiem vajadzēja nakšņot zem klajas debess ..,

Pagāja divpadsmit dienas. Beidzot Irinčinovs un Hjebņikovs atgriezās no tālā izlūkgājiena. Viņi atnesa priecīgu vēsti: ceļš uz Lobnoru atrasts!

Kazaki bija krietni papūlējušies, lai uzmeklētu šo ceļu, — izlodājuši Altintaga korē visas aizas vairāk nekā piecdesmit kilometru garā posmā. Jau pārgājuši grēdas otrā pusē, viņi daudzas reizes bija uzdūrušies nepārvaramiem šķēršļiem un no jauna griezušies atpakaļ. Beidzot kazaki bija atraduši īsto ceļu un gājuši pa to, līdz kamēr iznākuši laukā no Altintaga kalniem ...

«Mums no jauna uzsmaidīja laime,» Prževaļskis saka. «Atrastā taka pāri Altintagam pavēra durvis uz Tari-mas baseinu, turklāt tajā daļā, kur vēl nebija iegriezušies eiropieši kopš slavenā Marko Polo laikiem.»

Pārgājis pāri Altintagam pa kazaku patruļas atrasto taku, Prževaļskis 1885. gada 28. janvārī izgāja Lobnora dienvidu krastā. Šo ezeru viņš bija atklājis pirms astoņiem gadiem.

Lobnorieši pazina Prževaļski, Irinčinovu un Jusu-povu, priecājās par vecajiem paziņām un atnesa viņiem svaigi ceptu maizi.

Pie Lobnora Prževaļskis aizvadīja visu agro 1885. gada pavasari. Krievu zinātnieks vēl sīkāk izpētīja šo pasauli, ko pats bija atklājis.

Grāmatā par ceturto ceļojumu pa Centrālo Āziju Prževaļskis tēlojis lobnoriešu dzīvi un tikumus ar dziļām simpātijām pret šo miermīlīgo, viesmīlīgo cilti un ar sirsnīgu līdzjūtību pret viņu mūžīgo nabadzību, pret viņu nemitīgo, smago cīņu par eksistenci.

Varbūt visspilgtāko priekšstatu par lobnoriešu nabadzību dod dziesma, kas slavina paša lielākā Lobnora «bagātnieka» — lobnoriešu cilts vecākā beka Kunči-kana neparasto «bagātību». Beku Kunčikanu bogdo-hana varasvīri verdzināja un aplaupīja tikpat nežēlīgi kā citus lobnoriešus. Pats Prževaļskis pierakstīja šo dziesmu un papildināja ar piezīmēm, kas pilnas līdzjūtīga humora:

«Bek Kunčikan, uzlecošā saule, mūsu kungs un saule! Tu esi aplaimojis visu pasauli. Kā lakstīgalas balss tu ielīksmo visu ausis. Savā aplokā tu esi sadzinis trīsdesmit rikšotājus (īstenībā ir tikai viens nodzīts klepe-

ris). Pagalmā tavi auni — kas gan var tiem līdzināties! Kad kalpi ar tavus tīrumus, neviens nevar pajāt garām (jēga — tik plaši ir tavi tīrumi, bet to platība ir tikai dažas desetīnas). Tu dzīvo lielā bagātībā (viss beka Kunčikana īpašums 1885. gadā sastāvēja, neskaitot dažus tīklus un laivas, no desmit auniem, viena zirga, divām govīm un trim ēzeļiem; skaidras naudas bija IV2 lana — 4V2 rubļa, bet arī to vajadzēja atdot nodevu nomaksai)» utt.

Nometnē Prževajskis divas reizes noteica šī punkta ģeogrāfisko platumu un garumu, novēroja gājputnu pavasara pārlidojumu, sarīkoja medības, pētīja Lob-nora klimatu, kā arī augu un dzīvnieku valsti. Pa to laiku Roborovskis izdarīja ļoti daudz fotouzņēmumu, fotografēdams iedzīvotājus un dabu.

1885. gada 20. martā ekspedīcija no Lobnora devās uz dienvidrietumiem. Sanāca visu tuvāko ciematu iedzīvotāji, lai atvadītos no krieviem, un beks Kunčikans pavadīja ceļotājus līdz nākamajai apmetnei.

Virzīdamies gan pa kailiem, neauglīgiem līdzenumiem, gan pa krūmu biezokņiem, gan pa klīstošiem smiltājiem, ceļotāji aprīļa vidū sasniedza Čerčenas oāzi.

No šejienes karavāna pagriezās tieši uz dienvidiem, lai sasniegtu nepazīstamu kalnu grēdu, kas rēgojās tālu pie apvāršņa.

Pēc 90 kilometru gara pārgājiena saules svelmē, pa ceļam nekur neatrodot ūdeni un paceļoties 1500 metru augstumā, ekspedīcijas dalībnieki 27. aprīlī sasniedza kalnu pakāji.

«Jaunā kalnu grēda,» Prževaļskis saka, «no šejienes aizstiepjas vairāk nekā 400 verstis (vairāk nekā 425 kilometrus) uz rietumiem un dienvidrietumiem līdz Ke-rijas upes aizai.

Izmantodams pirmatklājēja tiesības, es nosaucu tikko atklāto kalnu virkni par Krievu grēdu.

Šī grēda visā savā garumā norobežo augsto Tibetas plato no Tarimas ieplakas puses. Pati augstākā, mūžīgiem sniegiem klātā grēdas daļa atrodas tās rietumu nomalē starp Čižganas un Kerijas upēm. Kerijas tuvumā paceļas milzīga, šļūdoņiem klāta virsotne, kuras

augstums pārsniedz 20 000 pēdu» (vairāk nekā 6000 metru).

Prževaļska karavāna tagad soļoja uz rietumiem, gar tikko atklātās Krievu grēdas pakāji, pa kalnu upju aizām un kalnu nogāzēm.

Maija beigās nonākuši Jasulgunas oāzē, ceļotāji svinīgi atzīmēja ievērojamu notikumu — skaitot no Kjahtas, bija noieti seši tūkstoši verstu (6400 kilometru).

Jasulguna — brīnišķīga saliņa mežonīgajā tuksnesī. Ciemats atradās dīķa krastā, vītolu un papeļu ielokā. Pie sakļām iedēstīti nelieli dārziņi, kuros auga aprikozes un zīdkoki.

«Dzīve ciematā,» Prževaļskis raksta, «arī pēc mūsu ierašanās ritēja ierastajā gaitā. Sievietes rosījās saimniecībā, vīrieši uzraudzīja tīrumus, pielaboja arikus, rakņājās dārzos, bērneļi skraidelēja gluži kaili, vāļājās pa zemi, rotaļājās (apbrīnojami, ka bērni Austrum-turkestānā rotaļājas, ierīkojot mazus arikus, tīrumiņus un ūdensdzirnaviņas, — citiem vārdiem, redzams, ka bērns ir nākamais zemkopis), dažreiz turpat arī izplūcās, gluži kā pērtiķi ložņāja pa zīdkoka zariem, mielojoties ar ogām. Visapkārt sakļām šaudījās bezdelīgas, čivināja zvirbuļi, dūdoja baloži, dziedāja gaiļi, kluk-stēja vistas, vadājot mazos cālēnus. Citiem vārdiem, tāda pati dzīve kā pie mums uz laukiem.»

Jasulgunā ceļotāji atpūtās piecas dienas un šajā laikā paguva iedraudzēties ar šejienes iedzīvotājiem — labsirdīgajiem, laipnajiem mačiniešiem. Vakaros kazaki dziedāja dziesmas un spēlēja harmonikas. Harmoniku spēle Austrumturkestānas iedzīvotājiem visur ļoti patika. Valodas par apbrīnojamo mūzikas instrumentu steidzās tālu pa priekšu ceļotājiem, un šejienes ierēdņi, kas bija izjājuši pretim karavānai, pirmām kārtām lūdza, lai ļaujot viņiem «paklausīties mūziku».

Vērīgajam, līdzjūtīgajam Prževaļska skatienam nepalika apslēpts skaistās oāzes iemītnieku skarbais trūkums un nabadzība.

«Lai cik valdzinošas vispār izskatās visas oāzes — jo sevišķi asajā kontrastā ar apkārtējo tuksnesi, tomēr oāžu lielākajā daļā nabadzība un trūkums valda uz

katra soļa,» Prževaļskis stāsta. «Uz 5—6 dvēseļu lielu ģimeni tik tikko iznāk U/2 līdz 2 desetīnas zemes; parasti zemes gabals ir vēl mazāks. Ļoti daudzas ģimenes spiestas diendienā kauties ar badu, sākot ar pavasari līdz jaunai ražai. Viņu neapskaužamo likteni vēl sūrāku padara varasvīru pilnīgā despoti ja, milzīgās nodevas, kulaku ekspluatācija, tāpēc saprotams, ka lielākajai daļai oāžu iedzīvotāju pat dzimtās zemes stūrīša zaļajos dārzos dzīve nav salda. Un vēl jābrīnās, kā tādos apstākļos, kas garu gadsimtu gaitā mainījušies tikai nedaudz, iedzīvotājos nav ieviesušies smagi netikumi, piemēram, zagšana, slepkavības u. tml.»

1. jūnijā ekspedīcija atstāja Jasulgunu. Virzoties uz rietumiem pa Krievu grēdas priekškalnēm, ceļotāji 16. jūnijā sasniedza aizu, pa kuru no kalniem izlauzās Kerijas upe.

Šeit beidzās Krievu grēda un sākās jauna kalnu grēda. Stāva, nepieejama, mūžīgiem sniegiem un šļūdoņiem klāta siena pacēlās 5000—6000 metru augstumā, Prževaļskis to nosauca par Kerijas grēdu.

Polu ciematā, Kerijas grēdas priekškalnēs, Prževaļskis pavadīja vairākas dienas. Jau pirms karavānas ierašanās šejienes varasvīri, kā tas gadījās ne vienu reizi vien, bija papūlējušies iebiedēt iedzīvotājus ar baumām, ka svešzemnieki laupot un pastrādājot varas darbus. Ciemata iedzīvotāji bija tā uztraukušies, ka steigšus paslēpa kalnos sievietes un labākās mantas. Tomēr ceļotāju laipnā, draudzīgā izturēšanās aizgai-nīja visas viņu bailes. Krievi uzreiz iemantoja šejieniešu simpātijas.

«Mūsu draudzība ar Polu iedzīvotājiem drīz vien kļuva tik stipra un cieša,» Prževaļskis stāsta, «ka viņi divas reizes sarīkoja kazakiem deju vakarus ar mūziku un jokdariem maskās. Vienā tādā ballē piedalījos arī es ar saviem palīgiem. Balles rīkošanai bija izraudzīts plašs sakļas pagalms, ko izklāja ar voiloku. Orķestris sastāvēja no ģitārai līdzīga instrumenta, tamburīna un vienkāršas krievu paplātes, ko reižu reizēm skandināja. Viesi sēdēja pagalma malās; mums ierādīja goda vietas. Vidū iznāca dejotāji — vīrietis un sieviete. Kavalieris uzlūdz sievieti ļoti pieklājīgi — paklanīdamies.

Mūsu kazaki arī piedalījās šajā kopējā līksmībā un braši nodejoja savas dejas harmoniku mūzikas pavadībā; šis instruments sajūsmināja visus klausītājus. Deju starpbrīžos parādījās jokdari maskās: viens pārģērbies par pērtiķi, otrs — par āzi, trešais tēloja sievieti jāšus zirgā. Viņi taisīja ļoti smalkus un veiklus jokus. Sākumā mūsu klātbūtnē iezemieši jutās mazliet neērti un mums pat atvainojās, ka ciemata sievietes neesot varējušas pienācīgi uzposties, jo labākās drānas esot paslēptas tālu kalnos — iebiedēšanas un apmelojumu dēļ; pēc tam visi aprada un līksmojās no visas sirds.»

Ekspedīcijas tālākais ceļš veda pa priekškaļņu augšējo joslu — pa stāviem uvāliem (augstienēm) un pāri dziļām gravām.

Nemitīgi lija lietus. Ūdens līmenis upēs cēlās. Tikt pāri straujajām kalnu upēm, kas dunēdamas joņoja aizās, bija visai bīstams uzdevums. Izmirkušie saiņi kļuva vēl smagāki, un savilgušais argals nedega. Ne vienu reizi vien zirgi klupa uz slidenajām, šaurajām taciņām un gāzās lejup bezdibenī. Viens no zirgiem krizdams nositās.

Teltīs pastāvīgi bija drēgns un mitrs, ceļotāju apģērbs nekad neizžuva, sargkareivji naktīs izmirka līdz kauliem, bet rītos uzkrita salna vai arī sniga un ļaudīm vajadzēja tīstīties kažokos.

23. jūlijā ekspedīcija sasniedza Kerijas grēdas rietumu galu — Ulugačikas savrupieni. No šejienes, krasi mainījis virzienu, Prževaļskis devās pāri Austrumtur-kestānas tuksnešiem un oāzēm tieši uz ziemeļiem — uz Tjanšana kalniem. Šis ceļš veda uz dzimteni.

1885. gada 28. oktobra vakarā pa Uitalas aizu ceļotāji izgāja kalnu pakājē, pa kuru kori gāja Krievijas un Ķīnas robeža.

Aiz muguras bija palicis 7500 kilometru garš ceļš pāri Centrālās Āzijas tuksnešiem. Kastēs un saiņos kamieļi nesa ārkārtīgi vērtīgo zinātnisko materiālu: planšetes, uz kurām bija atzīmēts maršruts pa agrāk nepazīstamām zemēm, ceļojuma dienasgrāmatas, fotogrāfijas, bagātīgas dzīvnieku un augu kolekcijas.

Svarīgāko vietu šajās kolekcijās ieņēma jaunās

putnu, zivju, ķirzaku, zīdītāju un augu sugas, ko bija atklājis Prževaļskis un viņa palīgi.

29. oktobrī ceļotāji sāka kāpt augšup uz 4100 metru augsto Bedela pāreju. Ceļš līdz pārejai un uz leju no tās ilga septiņas stundas. Kāpt lejā vajadzēja pa dziļu sniegu, ko klāja ledus garoza. Divi kazaki pa vienam noveda lejā katru kamieli, pieturot to ar virvēm.

Beidzot pēdējais kamielis tika lejā.

Ceļotāji bija atgriezušies dzimtenē un atradās dažu desmitu kilometru attālumā no Karakolaspilsētas. Prže-vaļska ceturtais ceļojums pa Centrālo Āziju bija noslēdzies.

Tajā pašā dienā Prževaļskis nolasīja ekspedīcijas locekļiem šādu atvadu pavēli:

«Šodien mums ir ievērojama diena: mēs esam pārgājuši Ķīnas robežu un nonākuši dzimtajā zemē. Pagājuši vairāk nekā divi gadi kopš tā laika, kad mēs Kjahtā sākām savu ceļojumu. Mēs toreiz devāmies dziļi Āzijas tuksnešos, ņemdami līdzi tikai vienu vienīgu sabiedroto — drošsirdību; viss pārējais nostājās pret mums: gan daba, gan cilvēki. Atcerieties — mēs gājām gan pa Alašana un Tarimas klīstošajiem smiltājiem, gan pa Caidamas un Tibetas purviem, gan pa milzīgajām kalnu grēdām, kuru pārejas atradās virs mākoņiem. Divus gadus mēs dzīvojām kā mežoņi — zem klajas debess, teltīs vai jurtās un pārcietām gan četrdesmit grādu salu, gan vēl lielāku karstumu, gan šausmīgas tuksneša vētras. Atcerieties, kā mums Tibetā divas reizes uzbruka tanguti. Tomēr nekas nespēja mūs apturēt. Mēs izpildījām savu uzdevumu līdz galam — mēs izstaigājām un izpētījām tos Centrālās Āzijas apgabalus, kuru lielākajā daļā vēl nebija spēris savu kāju neviens eiropietis. Gods un slava jums, biedri! Par jūsu varoņdarbiem es pavēstīšu visai pasaulei. Tagad es apkampju ikvienu no jums un pateicos jums par uzticīgo dienestu — zinātnes vārdā, kurai mēs kalpojām, un Dzimtenes vārdā, ko esam padarījuši slavenu.»

CEĻA GALS «MAN RĀMU DZĪVI NEDZĪVOT!» [44]

Līdz ar prieku par atgriešanos mīļajā dzimtenē Nikolajs Mihailovičs izjuta arī smagas skumjas. Tās izraisīja doma, ka tuvojas vecums un ka šis ceļojums varbūt ir bijis pēdējais.

No robežai tuvākās pilsētas Karakolas pretim slavenajam ceļotājam iznāca augstākie ierēdņi un virsnieki, lai viņu svinīgi godinātu. Teltī visi dzēra šampanieti, bet pēc jautrām brokastīm Nikolajs Mihailovičs dienasgrāmatā ierakstīja skumjas rindas:

_ «Šodien beidzās mans ceturtais ceļojums pa Centrālo Āziju. Mēs pavadījām tuksnešos veselus divus gadus — tālu no visas civilizētās pasaules. Tomēr brīvā klejotāja dzīve ir mīļa un sirdij tuva. Tāpat kā iepriekšējās reizēs, tā arī tagad ir bēdīgi un sāpīgi no tās šķirties — varbūt uz ilgu laiku, varbūt pat uz visu mūžu. Smagi domāt par pēdējo iespēju, taču gadi rindojas cils pēc cita, un, protams, pienāks laiks, kad vairs nebūs iespējams izturēt visus pūliņus un grūtības, kas saistītas ar tādiem ceļojumiem.»

15. novembrī Nikolajs Mihailovičs aizbrauca no Karakolas. Janvāra otrajā pusē viņš ieradās Pēterburgā.

Ar 1885. gada 22. janvāra pavēli ģenerālštāba pulkvedi Prževaļski paaugstināja par ģenerālmajoru un iecēla par militārzinātņu komitejas locekli.

Visa Krievija lepojās ar Prževaļski. Zinātņu biedrības ievēlēja viņu par savu goda locekli, pilsētas — par savu goda pilsoni. Krievijas Ģeogrāfijas biedrība pie-

ņēma lēmumu nosaukt viņa atklāto milzīgo, mūžīgiem sniegiem klāto «Noslēpumaino» grēdu par Prževaļ-ska grēdu, tā godinot lielo ceļotāju.

_ Prževaļskis bija ievadījis jaunu laikmetu Centrālās Āzijas izpētes vēsturē, un viņa nopelnus nevarēja neatzīt visā pasaulē. Zinātniskās iestādes un asociācijas cita pēc citas ievēlēja Prževaļski par savu goda biedru, apbalvoja viņu ar zelta medaļām (šie apbalvojumi tomēr nekavēja dažu labu viņa cienītāju Rietumeiropā savu ekspedīciju pārskata kartēs kopēt Prževaļska kartes, nemaz nepieminot viņa vārdu).

Tāpat kā agrāk, Prževaļskis uzskatīja, ka par ekspedīcijas panākumiem viņam galvenokārt jāpateicas saviem ceļabiedriem. Divas dienas pirms ģenerāļa uzpleču saņemšanas viņš raportā ģenerālštābam rakstīja, ka lielākā daļa nopelnu «pieder nevis man, bet maniem līdzgaitniekiem. Bez viņu drošsirdības, enerģijas un pašaizliedzīgās uzticības diženajam mērķim es, protams, nekad nevarētu paveikt pat mazu daļu no tā, kas tagad izdarīts divos ceļojumā aizvadītajos gados. Lai tad arī apbalvojums būtu viņu varoņdarba cienīgs!»

Pateicoties Prževaļska pūlēm, visus viņa ceļabiedrus bez izņēmuma apbalvoja ar ordeņiem, tāpat viņi saņēma arī naudas balvas.

Birokrātiskās Pēterburgas dzīve aizvien smagi nomāca Nikolaju Mihailoviču. «Pēterburgas dzīves vispārīgs raksturojums,» viņš sacīja, «par grasi darbs, par rubli jandāliņš.» Tomēr nekad viņš nebija juties Pēterburgā tik smagi kā tagad, briesmīgajos reakcijas gados.

Nosēdinājis Roborovski pie grāmatām, lai viņš sagatavojas iestājpārbaudījumiem Ģenerālštāba akadēmijā, bet Kozlovu iekārtojis junkuru skolā, Prževaļskis steidzās uz Slobodu. Viņš paņēma sev līdzi kazaku Teļe-šovu, ar kuru bija ļoti cieši sadraudzējies.

Slobodā viņi abi kopā medīja augām dienām un nedēļām. «Smoļenskas mežos un biezokņos,» Nikolajs Mihailovičs rakstīja, «es visu šo laiku dzīvoju ekspedīcijas apstākļos, reti pat nakšņoju mājās — aizvien mežā.» Martā sāka ziedēt Hotanas melones, kuru sēklas Nikolajs Mihailovičs bija pārvedis un iedēstījis siltumnīcā.

Tomēr ne lieliskās medības, ne veiksmīgie mēģinājumi

Āzijas augu ieviešanā dzimtajā Smoļenskas novadā nespēja remdēt sašutumu un grūtsirdību, ko viņa dvēselē izraisīja dzīves īstenība.

«Sabiedriskajā dzīvē uz laukiem ir tādas nejēdzības,» Prževaļskis rakstīja no Slobodas, «kādas neesmu nekur sastapis pat vismežonīgākajās Centrālās Āzijas ordās ...»

Plašajā korespondencē, kas Slobodā saplūda no visas pasaules malām, Nikolajs Mihailovičs 1886. gada 15. aprīlī atrada vēstuli, kurā Zinātņu akadēmijas pastāvīgais sekretārs K. Veselovskis bez jebkādiem paskaidrojumiem griezās pie Prževaļska ar lūgumu, kas ceļotājam likās visai dīvains: cik iespējams ātrāk nofotografēties, katrā ziņā profilā, un neretušētu fotogrāfiju atsūtīt Zinātņu akadēmijai.

Uzskatīdams, ka nav visai ērti lūgt paskaidrojumus pašam Veselovskim, Nikolajs Mihailovičs uzrakstīja vēstuli akadēmiķim Aleksandram Štrauham, ar kuru viņu saistīja piecpadsmit gadu ilgs kopējs darbs (A. Štrauhs palīdzēja sagatavot iespiešanai visus Prževaļska ekspedīciju darbus, kā arī apstrādāja viņa atvestās rāpuļu un abinieku kolekcijas).

«Kāpēc portrets, kāpēc profilā un tik ātri?» Nikolajs Mihailovičs neizpratnē apvaicājās. Viņš rakstīja, ka uz tuvāko vietu, kur varot nofotografēties, tas ir, uz Smo-ļensku, patlaban neesot iespējams aizbraukt pavasara šķīdoņa dēļ. «Pajautājiet K. Veselovskim,» viņš lūdza Štrauham, «vai nederētu portrets galvas pagriezienā par divām trešdaļām, kas nesen uzņemts Pēterburgā; tāds man ir, un es to varētu aizsūtīt.»

Štrauha atbilde tikai pārliecināja Nikolaju Mihailo-viču, ka no viņa kaut ko slēpj. Strauhs rakstīja, ka portrets galvas pagriezienā par divām trešdaļām «mūsu nolūkiem nav derīgs, bet vajadzīgs portrets pilnā profilā. Ceru, ka Jūs neatteiksieties aizbraukt uz Smoļensku pie fotogrāfa un atsūtīt mums nepieciešamo portretu maijā vai, pats vēlākais, jūnijā, citādi mūsu māksliniekam pietrūks laika, lai paveiktu to darbu, kura izgatavošanai tieši vajadzīgs Jūsu portrets. Jūs droši vien jau sen esat uzminējis, kas tas ir par darbu.»

Nikolajs Mihailovičs nespēja nekā uzminēt, viņam

nebija pat neskaidras nojausmas šajā jautājumā. Tomēr viņš vairs nelauzīja galvu, lai izdibinātu, kāpēc Zinātņu akadēmijai ievajadzējies viņa portrets «pilnā profilā». Prževaļskis bija aizņemts ar citām lietām: ar telegrammu 20. maijā valdība lielo ceļotāju kā Centrālās Āzijas un Tālo Austrumu speciālistu izsauca uz Pēterburgu, kur viņam vajadzēja piedalīties īpašas komitejas darbā, lai apspriestu nepieciešamos pasākumus, kas būtu veicami, ja Āzijā izceltos karš.

1886. gadā japāņu pozīciju nostiprināšanās pie Krievijas un Ķīnas robežām (Korejā) un Anglijas nodoms okupēt Hamiltona ostu (Korejas arhipelāgā) radīja kara draudus Tālajos Austrumos.

Apspriede Pēterburgā turpinājās vairākas dienas, un tās dalībnieki vērīgi uzklausīja Prževaļska domas.

Pēterburgā Nikolajs Mihailovičs galu galā atklāja «portreta noslēpumu». Viņš uzzināja, ka 3. maijā Zinātņu akadēmijas kopsapulcē septiņi ievērojami akadēmiķi snieguši šādu paziņojumu:

«Nikolaja Mihailoviča Prževaļska ekspedīcijas Centrālajā Āzijā ir viena no izcilākajām parādībām zinātnisko ceļojumu vēsturē vispār. Mūsu slavenais ceļotājs pirmais no eiropiešiem iekļuvis pašā Āzijas augsto kalnu centrā. Tur viņš izdarījis daudzus ārkārtīgi svarīgus atklājumus un pētījumus, kas izvirzījuši viņa vārdu līdzās visu laiku un tautu slavenāko ceļotāju vārdiem.

Mēs uzskatām, ka Akadēmijas pienākums ir izteikt nenogurdināmajam ceļotājam sevišķu atzinību, un tāpēc iesakām konferencei šajā nolūkā izkalt par godu Prževaļskim zelta medaļu, uz kuras priekšējās puses attēlot ceļotāja portretu ar uzrakstu tam apkārt: «Nikolajam Mihailovičam Prževaļskim Zinātņu a k a d ē m i j a»,_ bet otrā pusē vārdus: «Pirmajam Centrālās Āzijas dabas pētniekam. 1886. g.», ko ietver lauru vainags.»

Noklausījusies šo paziņojumu, Zinātņu akadēmijas kopsapulce pieņēma lēmumu lūgt valdību, lai tā atļauj pasniegt Prževaļskim tādu „medaļu. Atļauja drīz vien tika dota.

Sīs medaļas izgatavošanai vajadzēja Nikolaja Mihailoviča portretu «pilnā profilā».

1886. gada 29. decembrī Zinātņu akadēmijas svinīgajā gada pārskata sapulcē lielajam ceļotājam pasniedza medaļu, kas bija izkalta viņam par godu. Pasniedzot Prževaļskim medaļu, Zinātņu akadēmijas pastāvīgais sekretārs Veselovskis teica runu, kuru pēc tam bieži citējuši ceļotāja biogrāfi.

«Ir laimīgi vārdi, kuri tikai jāizrunā, lai klausītājos izraisītu priekšstatu par kaut ko cildenu un visiem pazīstamu. Tāds ir Prževaļska vārds. Es nedomāju, ka neaptverami plašajā Krievzemē atrastos kaut viens nedaudz izglītots cilvēks, kurš nezinātu, ko nozīmē šis vārds.»

«Prževaļska vārds,» Veselovskis teica savas runas nobeigumā, «no šī brīža būs sinonīms vārdiem, kas apzīmē drošsirdību un enerģiju cīņā ar dabu un pašaizliedzīgu uzticību zinātnei.»

Šī runa atstāja uz Nikolaju Mihailoviču negaidītu iespaidu.

— Redzat, man jau sagatavots lielisks nekrologs, — viņš atkārtoja.

Šo Nikolaja Mihailoviča vārdu jēgu var atrast viņa pēdējās grāmatas lappusēs. Grāmata sākas ar plašiem norādījumiem nākamajiem ceļotājiem — «Kā ceļot Centrālajā Āzijā». Šajā nodaļā apkopota visa Prževaļska pieredze. Šeit ceļotājs skaidri izteicis tos apsvērumus, kuri toreiz, sapulcē, bija likuši viņam iedomāties par «nekrologu».

«Ceļojumā var doties tikai spēcīgs cilvēks, citādi viņš ies bojā bez kāda labuma. Turklāt arī spēcīgā organismā daudzu gadu ilgo ceļojumu sasprindzinātie pūliņi neizbēgami atstās savas pēdas, un agri vai vēlu nebūs vairs spēka, «stāvie kalni nokausēs zirdziņu». Tāpēc,» Prževaļskis raksta, «doties uz tālām zemēm vajag tikai spēka gados.» Un tūliņ sniedz apbrīnojamu piezīmi: «Protams, tāds padoms enerģiskam, impulsīvam cilvēkam ir visai grūtiizpil-dāms praks ē.»

Citiem vārdiem, Prževaļski joprojām neatturami vilināja jauni ceļojumi un pētījumi, tomēr agrākās pārliecības par saviem spēkiem viņam vairs nebija.

Kaut gan pazīstamais terapeits profesors A. Ostro-umovs bija teicis Prževaļskim: «Jūsu organisms darbojas

teicami,» — tomēr Nikolajs Mihailovičs labāk nekā ārsti zināja, ka stāvie kalni viņu jau nokausējuši. «Tevi vēl gaida pavasaris,» viņš 1886. gadā rakstīja Kozlovam, «bet man jau tuvojas rudens.»

Tomēr bez iemīļotā darba dzīve viņam vairs nelikās īsta dzīve. «Plašais tuksnesis — par to es sapņoju dienu un nakti.»

Tālu, svešu zemju pētīšana Prževaļskim bija ne vien profesija, tā bija kaislība. Ceļotāja personību, viņa pētījumu priekšmetu un viņa pētniecības darba apstākļus saistīja saites, kas pašam Prževaļskim šķita nesaraujamas. Viņu neatturami vilināja Āzijas grandiozā, mežonīgā daba, jauni klejojumi, nemitīgā iespaidu maiņa, cīņa ar dabas spēkiem un ienaidniekiem, kurā uzvaru deva izturība, atjautība, drosme un vīrišķība. Pati ceļotāja dzīve pievilka Prževaļski ne mazāk kā jaunie zinātniskie atklājumi un, protams, vairāk nekā pagodinājumi un balvas, ko viņam atnesa atklājumi.

Prževaļskim piemita tikai viena vienīga kaislība. Ja spriestu no tādu cilvēku viedokļa, kurus nav apsēdusi viena ārkārtīgi spēcīga kaislība, tad, šķiet, varētu jautāt — kā gan trūka Prževaļskim, lai viņš laimīgi turpinātu dzīvi dzimtenē un darītu sabiedrībai derīgu darbu? Viņš bija slavens akadēmiķis un ģenerālis. Viņš bija iemantojis slavu. Prževaļska parādes tērpu, kuru viņš, starp citu, uzģērba ar lielu nepatiku tikai sevišķi svinīgos gadījumos, rotāja daudzi Krievijas un ārzemju ordeņi un medaļas. Viņš varētu rakstīt grāmatas un lasīt lekcijas ģeogrāfijā un ornitoloģijā, varētu turpināt savās ekspedīcijās savākto zooloģijas un klimatoloģijas materiālu apstrādi.

Tomēr tādu, pašu par sevi pilnīgi cienījamu dzīvi Prževaļskis nespēja izturēt. Dažas dienas, dažreiz pat dažas stundas miera, ko viņš dēvēja par «dīkdienību», laupīja viņam pacietību. Tīrā «kabineta» zinātne viņu nomāca.

«Es zinu, liktenis tā lēmis,

Man rāmu dzīvi nedzīvot!» —

ceļotājs ierakstīja dienasgrāmatā.

Prževaļskim neeksistēja jautājums: kam veltīt atlikušo mūžu? Viņa sirds pilnīgi piederēja iemīļotajam mērķim — Centrālās Āzijas pētīšanai.

Draugi ieteica viņam apprecēties, viņi vēlējās redzēt ceļotāju ģimenes lokā, bērnu pulciņā. Nikolajs Mihailo-vičs par atbildi rakstīja: «Nav mana profesija tāda, lai precētos. Centrālajā Āzijā esmu atstājis daudz pēcnācēju — protams, nevis tiešā, bet pārnestā nozīmē: Lob-nors, Kukunors, Tibeta u. c. — tie ir mani bērni.»

Nikolajs Mihailovičs nepavisam nejutās vientuļš. Viņam bija «ģimene» — tieši tā viņš dēvēja ekspedīcijas locekļus, savus uzticamos ceļabiedrus. Prževaļskis ne vienu reizi vien, kā atceras Roborovskis, «runāja, ka vairāk par visu vēlētos nomirt nevis mājās, bet kaut kur ceļojumā, pie saviem ceļabiedriem, kurus viņš sauca par mūsu ģimeni».

Nikolajs Mihailovičs cerēja, ka viņa ar mīlestību izaudzinātā un draudzībā saliedētā ceļotāju «ģimene» neizirs arī pēc viņa nāves, ka arī turpmāk viņa līdzgaitnieki plecu pie pleca turpinās viņa mūža darbu — Centrālās Āzijas pētīšanu.

— Nekad ne ar vienu citu nedodies ceļojumā, — Nikolajs Mihailovičs teica Roborovskim. — Otras ģimenes, tādas kā mūsējā, nebūs, bet, ceļojot ar kādu citu bez draudzības, — nebūs panākumu ...

Savu māju Slobodā Nikolajs Mihailovičs bija iekārtojis tā, lai šeit viss viņam atgādinātu paveiktos ceļojumus. Priekšnamā pie viesistabas durvīm stāvēja milzīgs izbāzts Tibetas lācis. Virs lāča karājās Nikolaja Mihai-loviča portrets, kas attēloja viņu atgriežamies no medībām. Ēdamistabā sienas rotāja fazāni zem stikla kupoliem. Guļamistabā dzelzs gultas matracis bija piebāzts ar savvaļas jaku astēm. Dārzā auga Tibetas dziedniecības rabarberi, lecektīs -— Hotanas arbūzi un melones. Kabinetā līdzās rakstāmgaldam stāvēja skapis ar ieročiem. Lielā bibliotēka sastāvēja gandrīz vienīgi no grāmatām par Āziju.

Prževaļskis nekad nemitējās domāt par jaunu ceļojumu, un viena doma jo sevišķi nedeva viņam miera: tas bija sapnis par Lhasu, noslēpumaino, nepieejamo

dalailamas galvaspilsētu. Cik reižu viņš bija izraudzījies to par savu ceļojumu gala mērķi un cik reižu šis mērķis bija palicis nesasniegts!

«Līdz Lhasai neizdevās aiziet!» Prževaļskis rakstīja savā priekšpēdējā grāmatā. «1873. gadā pēc kamieļu nobeigšanās un naudas līdzekļu izsīkšanas man vajadzēja griezties atpakaļ no Zilās upes augšteces; tā kā nebija pavadoņu un Kašgarijas beks Jakubs lika šķēršļus mūsu ceļā, 1877. gadā es griezos atpakaļ no Altin-taga kalniem aiz Lobnora ezera; tā paša 1877. gada beigās es slimības dēļ biju spiests no Gučenas atgriezties Zaisanā; beidzot, 1879. gadā, kad mums izdevās iekļūt visdziļāk Centrālajā Āzijā, vajadzēja griezties atpakaļ tajā brīdī, kad līdz Tibetas galvaspilsētai bija palikušas tikai 250 verstis.»

Grāmatā, pie kuras Prževaļskis strādāja patlaban, 1887^ gadā, viņš rakstīja, ka pēdējā — ceturtā Centrālās Āzijas ceļojuma uzdevums «bija pētīt Ziemeļtibetu no Dzeltenās upes iztekas līdz Lobnoram un Hotanai ar papildu maršrutiem, ja iespējams, pat līdz dalailamas galvaspilsētai. Tomēr šis pēdējais mērķis no jauna palika nesasniegts».

Un tad Prževaļskis nolēma organizēt piekto ceļojumu un sasniegt kāroto mērķi, lai tas maksātu ko maksādams.

«Domāju vēlreiz aizstaigāt uz Tibetu, tagad paskatīties dalailamu,» viņš rakstīja Fatejevam. «Lieku galvu ķīlā, ka būšu Lnasā.»

CEĻOTĀJS PRŽEVAĻSKIS

1887. gada 2. februārī Pēterburgā, Zinātņu akadēmijā, atklāja Prževaļska zooloģisko kolekciju izstādi. Šīs grandiozās kolekcijas, pēc akadēmiķa Veselovska izteiciena, «vienas pašas veidodamas veselu muzeju», kļuva par Krievijas nacionālo lepnumu.

1888. gada martā Prževaļskis pabeidza sava ceturtā ceļojuma aprakstu.

Eiropā viņu vairs nekas nesaistīja.

Prževaļskis atbrauca uz Pēterburgu un iesniedza Krievijas Ģeogrāfijas biedrības padomei jaunā ceļojuma projektu. Šoreiz viņš bija iecerējis sarīkot ekspedīciju vienīgi uz Tibetu. Pēc Prževaļska aprēķiniem, paredzētajiem pētījumiem vajadzēja divus gadus ilgu laiku. Viņš bija nolēmis doties ceļā no Karakolas pilsētas «Debesu kalnu» (Tjanšana) pakājē un uzsākt gājienu 1888. gada rudenī. 1889. gada pavasari un vasaru Prževaļskis domāja ziedot Tibetas ziemeļrietumu pētīšanai, agrā rudenī doties uz Lhasu un tālāk — uz Austrum-tibetas provinci Kamu.

Jaunā ceļojuma projektu atzina par labu gan Krievijas Ģeogrāfijas biedrība, gan drīz pēc tam arī valdība, kas nolēma komandēt uz Tibetu Prževaļska vadībā divdesmit septiņus cilvēkus un asignēt šim nolūkam 80 000 rubļu. Gandrīz piecpadsmit reižu lielāku summu nekā pirmajam ceļojumam!

Krievijas valdība vairāk nekā jebkad agrāk bija ieinteresēta saņemt informāciju par Tibetu.

Šajā laikā Sikimā — nelielā valstiņā Austrumhima-laju pakājē, pie Britu Indijas un Ķīnas impērijas Tibetas apgabala robežām notika sadursmes starp angļu un tibetiešu karaspēku. Angļu ekspansija Sikimā apdraudēja Tibetas neaizskaramību. Šis apstāklis arī bija izraisījis bruņotu konfliktu.

Vēsts par krievu ekspedīciju nekavējoties aplidoja visu Eiropu un radīja satraukumu britu politiskajās aprindās.

Londonas laikraksti apgalvoja: tā kā visu Āzijas lielvalstu politika pamatojoties uz konkurenci starp Krieviju un Lielbritāniju, tad Tibetā jau sākot izpausties simpātijas pret Krieviju. Laikraksti izteica domu, ka Prževaļska ekspedīcija gribot pamudināt tibetiešus uz pretošanos angļiem.

Prževaļskis vēl nebija paspējis aizbraukt līdz Kara-kolai un uzsākt ekspedīcijas sagatavošanu, kad Briseles laikraksts «Indépendance Belge» jau publicēja šādu sava Londonas korespondenta ziņojumu: «Ģenerālis

Prževaļskis tikko devies no Krievijas uz Tibetu ar nodomu iekļūt Tibetas galvaspilsētā Lhasā. Ģenerāļa Prže-vaļska ceļojums tiekot organizēts vienīgi zinātniskos

nolūkos. Tomēr tas stipri satrauc britu valstsvīrus. Angļu politiskajās aprindās ģenerāļa Prževaļska ekspedī cijai piešķir politisku un varbūt pat militāru nozīmi. Uzskata, ka tā tiek organizēta, lai radītu Anglijai jaunas grūtības. Londonā ir pārliecināti, ka krievu ģenerālis pēc ierašanās Lhasā katrā ziņā noslēgs slepenu līgumu ar dalailamu.»

Londona izplatīja šīs baumas daļēji tāpēc, lai noskaņotu naidīgi pret krievu ekspedīciju bogdohana valdību.

Pekinā pret jauno Prževaļska ekspedīciju izturējās ar sevišķu piesardzību. Ceļotājam, kurš savās grāma tās bija tik nepievilcīgi raksturojis bogdohana varasvīrus un Debesu impērijas režīmu, vispirms atsacījās izdot vīzu iebraukšanai Ķīnā. Tomēr beigu beigās pēc Krievijas sūtņa enerģiskajiem un neatlaidīgajiem pieprasījumiem bogdohana valdība bija ar mieru izsniegt ģenerālmajoram Prževaļskim un viņa pavadoņiem aizsardzības apliecību.

Prževaļski arī šoreiz pavadīja viņa uzticamie ceļabiedri — Roborovskis, Kozlovs, Teļešovs un ceturtās ekspedīcijas dalībnieks grenadieris Ņefedovs. Kozlovs, kurš iepriekšējā ceļojumā devās kā savvaļnieks, tagad jau bija paaugstināts par podporučiku. Teļešovu pats Prževaļskis bija paaugstinājis no jaunākā apakšvirsnieka par vecāko.

Pirms izbraukšanas no Pēterburgas Nikolajs Mihailo-vičs uzzināja, ka visu viņa iepriekšējo ceļojumu dalībnieks Irinčinovs šoreiz nav iedrošinājies doties viņam līdzi. Irinčinovs nejutās tik spēcīgs kā agrāk un apgalvoja, ka no ekspedīcijas vairs nepārnākšot.

Saņēmis šo ziņu, Nikolajs Mihailovičs kļuva domīgs.

— Irinčinovs rīkojas gudri, — viņš sacīja. — Gudrāk nekā es.

Šo piezīmi viņš nākamajās dienās vairākkārt atkārtoja Roborovskim un Kozlovam. Tomēr varoņa oreols, zaļoksnējais izskats un Prževaļskim raksturīgā pašsavaldīšanās pat viņa tuvākajiem draugiem neļāva izprast, ka arī lielais ceļotājs pats nav drošs par saviem spēkiem un ka tieši šī neticība viņu satrauc.

Ģeogrāfs J. Sokaļskis apraksta Nikolaju Mihailoviču piektās ekspedīcijas sagatavošanas posmā tā:

«Būdams tajā laikā fiziskās un matemātiskās ģeogrāfijas nodaļas sekretārs, ari es sastapos ar Nikolaju Mihailoviču ekspedīcijas organizēšanas jautājumos. Viņš toreiz izskatījās īsts spēkavīrs. Man gadījās būt klāt viņa pārrunās ar dažādiem, turklāt diezgan ievērojamiem ļaudīm par pētījumiem, kuri būtu jāizdara nākamajā ceļojumā un kuri iepriekš nebija veikti. Nevarēju vien tādos gadījumos nopriecāties par viņa pilnīgo mieru, turpretim viņa sarunu biedrs manāmi uztraucās, un Prževaļskis, pilnīgi apzinādamies savu morālo spēku, ar savu izskatu vien pieveica oponentu.»

Jūlijā Nikolajs Mihailovičs ar saviem ceļabiedriem — Roborovski, Kozlovu, Teļešovu un Ņefedovu pēdējo reizi atbrauca uz Slobodu. Aizbraukšana no turienes bija paredzēta 5. augustā.

Visas mantas bija aizsūtītas uz staciju jau iepriekšējā dienā. No rīta Nikolajs Mihailovičs viens pats apstaigāja dārzu, bieži apstādamies un priecādamies par mīļajām vietām. Pēc tam viņš aizgāja atvadīties no vecās aukles Makarjevnas, kura bija uz nāvi slima.

— Pēdējo reizi! — Makarjevna iesaucās, ieraudzījusi Nikolaju Mihailoviču, un vairs nespēja pateikt neviena vārda.

Prževaļskis atgriezās savā kabinetā. Kad drīz pēc tam tur ienāca pārvaldnieks, viņš ieraudzīja Nikolaju Mihailoviču raudam.

Pirms iesēšanās kopā ar saviem ceļabiedriem iemīļotajos, ar ādu apsistajos ratos, kuros bija aizjūgti trīs zirgi, Nikolajs Mihailovičs piegāja pie vienas no Slo-bodas mājas kolonām un ar sarkanu zīmuli uz tās uzrakstīja: «1888. gada 5. augusts. Uz redzēšanos, Slo-boda! N. Prževaļskis.» Pēc tam viņš pasauca Roborovski, Kozlovu, Teļešovu un Ņefedovu un lika arī viņiem uzrakstīt savus uzvārdus uz šīs kolonas.

Beidzot trijjūgs devās ceļā. Drīz vien Sloboda pazuda ceļotāju skatieniem . . .

Prževaļska dzīvoklis Pēterburgā pēc dažām dienām atgādināja noliktavu. Nikolaja Mihailoviča ceļabiedri augu dienu nesa šurp ieročus, lāpstas, slazdus, grāmatas,

instrumentus, traukus, kastes, virves. Nikolaja Mihai-loviča uzraudzībā mantas sašķiroja, sakravāja un iesaiņoja. Augusta vidū visi darbi bija pabeigti.

Nikolajam Mihailovičam nepatika plašas sapulces un skaļas ovācijas, tāpēc viņš nevēlējās izpaust, kad atstās Pēterburgu. Neraugoties uz viņa pūlēm, visi galvaspilsētas laikraksti paziņoja slavenā ceļotāja aizbraukšanas datumu. 18. augustā Nikolaja (Maskavas) stacijā sapulcējās milzīgs ļaužu pulks un ieradās daudz laikrakstu reportieru.

Kad izskanēja pēdējie atvadu vārdi un vilciens sāka kustēties, Roborovskis Nikolaja Mihailoviča acīs pamanīja asaras. Nikolajs Mihailovičs samulsa un it kā taisnodamies sacīja:

— Ko lai dara! Ja atgriezīsimies, tad atkal redzēsimies ar visiem. Bet, ja neatgriezīsimies, tad mirt ekspedīcijā par tik cildenu mērķi ir labāk nekā mājās.

Maskavā Nikolajs Mihailovičs saņēma ziņu par Ma-karjevnas nāvi.

«Liktenīgo vēsti par Makarjevnas nāvi saņēmu, jau pietiekami sagatavots tādam notikumam. Tomēr ir sāpīgi, ļoti sāpīgi. Es taču mīlēju Makarjevnu kā miesīgu māti,» Prževaļskis rakstīja muižas pārvaldniekam Deņi-sovam. «Ardievu, ardievu, mīļā! — tā pasakiet manā vārdā pie viņas kapa . . . Nerīkojiet bagātīgu mirušo piemiņas mielastu, bet izsniedziet mūsu muižas nabadzīgajiem (bet tikai pašiem nabadzīgākajiem) zemniekiem un zemniecēm 100 rubļu.»

Sākumā Nikolaju Mihailoviču šīs bēdas pilnīgi nomāca. Pamazām rūpes par gaidāmo ceļojumu aizgainīja skumjās domas. 1888. gada 24. augustā, izbraukdams no Maskavas, viņš jau priecājās par gaidāmajiem jaunajiem klejojumiem. Šajā dienā viņš ierakstīja dienasgrāmatā:

«Pulksten četros Ņižņijnovgorodas dzelzceļa pasta vilciens aizveda mani piektajā ceļojumā pa Centrālo Āziju. Kāds prieks! No jauna mani gaida brīvība un iemīļotais darbs.»

Tikko pabeigtais (1888. gada 15. maijā) Aizkaspijas dzelzceļš, kas savienoja Uzunadu Kaspijas jūras aus-trumu krastā ar Samarkandu, atstāja uz Nikolaju

Mihailoviču ļoti spēcīgu iespaidu. 10. septembrī vēstulē biedram no militārzinātņu komitejas Prževaļskis rakstīja:

«Šis ceļš tuksnesī ir īsts brīnums. Gluži kā pasakā var traukties vagonā pa klīstošajiem smiltājiem vai pa neauglīgo, ar sāls kārtiņu klāto bezūdens līdzenumu. Pēc pirmās nakts braucienā no Kaspijas parādās Kizil-arvata, tās pašas dienas vakarā — Ašhabada, otrā rītā — Merva utt. līdz Samarkandai. . . Vispār Aizkas-pijas dzelzceļa būve ir drosmīgs darbs ar lielu nozīmi nākotnē.»

Varbūt kādreiz dzelzceļi šķērsos arī tos tālos tuksnešus, kuriem pāri viņš, pirmais no eiropiešiem, vadījis savu kamieļu karavānu . . .

27. septembrī Prževaļskis ieradās Vernijā (Alma-Atā), lai izraudzītos zaldātus un kazakus savai ekspedīcijai. Šīs rūpes pilnīgi aizņēma visu viņa laiku.

Bataljonu nostādīja ierindā, un Prževaļskis sāka uzaicināt brīvprātīgos, kas būtu ar mieru piedalīties ekspedīcijā. Nikolajs Mihailovičs sabiezinātās krāsās attēloja viņiem ceļotāja dzīves grūtības un briesmas, bet par algas paaugstinājumu un gaidāmajiem apbalvojumiem nebilda ne vārda. Pēc tādas uzrunas viens otrs brīvprātīgais vīlies atgāja sānis. Atlikušos Nikolajs Mihailovičs sašķiroja precētos un neprecētos. Viņš nekad neņēma līdzi ekspedīcijā precētus ļaudis. Prževaļskis izraudzījās cilvēkus, kuri nekad nebija dzīvojuši pilsētā un bija pieraduši pie skarbajiem dzīves apstākļiem mežu biezokņos, atlasīja pašus veselīgākos, ierindniekiem deva priekšroku salīdzinājumā ar apakšvirsniekiem. Par vislabākajiem ceļabiedriem viņš uzskatīja medniekus.

1. oktobrī Nikolajs Mihailovičs kopā ar izraudzītajiem ļaudīm izbrauca uz Pišpeku (Frunzi). Šeit viņš iepirka kamieļus un nosūtīja bagāžu uz Karakolu, bet vaļas brīžos medīja fazānus.

4. oktobrī Nikolajs Mihailovičs ar Roborovski medīja līdz pat vēlai naktij, turklāt ļoti veiksmīgi. Zaldāts nesa viņiem nopakaļ veselu maisu ar fazāniem.

«Es nošāvu 15, Roborovskis — 1,» viņš ierakstīja dienasgrāmatā.

Dienā, medībās sakarsis, Nikolajs Mihailovičs pie Ču upes padzērās. Viņš allaž dzēra nevārītu ūdeni un savos norādījumos «Kā ceļot Centrālajā Āzijā» rakstīja, ka ceļojumā vajadzīgs «nevis doktors un aptieka, bet pašu ekspedīcijas dalībnieku spēcīgs organisms».

Tomēr šajā gadā pat neizvēlīgie šejienes iedzīvotāji sargājās dzert Ču upes ūdeni. Visu ziemu te bija plosījusies vēdertīfa epidēmija.

10. oktobra vakarā Prževaļskis ieradās Karakolā. Ro-borovskis un Kozlovs atbrauca uz šejieni otrā rītā. Viņi tūliņ ievēroja, ka Nikolajs Mihailovičs pēc ceļa jau paguvis noskūties.

— Jā, draugi, — Prževaļskis sacīja. — Es ieraudzīju šodien sevi spogulī tik nejauku, vecu, baismīgu, ka patiesi izbijos un pēc iespējas ātrāk noskuvos. — Pēc tam, griezdamies pie Roborovska, piebilda: — Apskaužu tevi, cik tu esi veselīgs!

Visu dienu Prževaļskis nevarēja nekur atrast miera, bija neapmierināts ar visu un mainīja dzīvokļus citu pēc cita. Viens viņam likās drēgns un tumšs, otrā viņu nomāca sienas un zemie griesti, un pat no tā mitekļa, kuru ekspedīcijas priekšnieks pēc ilgas meklēšanas bija izraudzījis, viņš galu galā atsacījās.

— Šeit ir tik drūmi un pretīgi. Uz šaušanas apmācībām arī tālu jāiet. Vajag atrast vietu aiz pilsētas, tuvāk kalniem. Apmetīsimies tur jurtās, kā jau ekspedīcijā.

Roborovkis un Teļešovs izraudzījās aiz pilsētas netālu no Karakolas upes aizas ērtu laukumu. 14. oktobrī ekspedīcijas locekļi te iekārtoja nometni. Vieta Prže-vaļskim ļoti iepatikās.

Taču otrā dienā Nikolajs Mihailovičs jutās pavisam slims, ar paaugstinātu temperatūru. Slimnieks neļāva aicināt ārstu — gan jau pāriešot tāpat!

No rīta, iznācis no jurtas, Prževaļskis tālumā uz paugura ieraudzīja maitu liju. Nikolajam Mihailovičam iegribējās pārliecināties, vai viņa acs ir vēl tikpat asa un roka tikpat stingra. Viņš paķēra šauteni un izšāva.

Netālu sapulcējušies kirgīzi sajūsmināti ieraudzīja, ka maitu lija nošauta noveļas zemē. Putnu atnesa pie jurtas. Nikolajs Mihailovičs nopriecājās par milzīgo putnu, izpleta lijas spārnus un pašķirstīja spalvas.

17. oktobrī Prževaļskis vairs nespēja piecelties, nekā neēda un sūdzējās par stiprām sāpēm pakrūtē, kājās un pakausī. Viņa seja kļuva dzeltenīga. Beidzot Nikolajs Mihailovičs bija ar mieru ataicināt ārstu. Roborov-skis nekavējoties aizsteidzās uz pilsētu un atveda Ka-rakolas pilsētas slimnīcas ārstu I. Križanovski.

Doktors konstatēja vēdertīfu.

Prževaļska ceļabiedri ne vienu reizi vien bija sirguši ar vēdertīfu ceļojumu laikā, tūkstošiem kilometru tālu no dzimtenes, no apdzīvotām vietām. Piļcovs izslimoja tīfu Alašana tuksneša kailajos smiltājos 1872. gadā, kazaks Garmajevs — Caganobo kalnos 1879. gadā šausmīgajā Tibetas ziemā. Viņiem abiem, vēl neatspirgušiem, slimiem, vajadzēja turpināt grūto ceļu, kas sagādāja mokas pat veselajiem.

Bet Piļcovs un Garmajevs bija jauni!

«Doties tālā ceļā vajadzētu tikai spēka gados.» Šo paša izteikto patiesību Prževaļskis tagad saprata labāk nekā jebkurš cits.

Nikolajs Mihailovičs iedzēra ārsta Križanovska parakstītās zāles, taču slimniekam kļuva aizvien sliktāk.

Jurta bija auksta, kurināt to Nikolajs Mihailovičs neļāva: liesmas un dūmi viņu satrauca, bet karstumā sametās nelabi. Slimnieks gulēja neizģērbies, zvērādu tērpā uz voiloka segas, kas bija izklāta tieši uz zemes.

Križanovskis uzskatīja par nepieciešamu bez kavēšanās aizgādāt slimnieku uz pilsētu. Tomēr Nikolajs Mihailovičs bija ar mieru pārcelties tikai uz tādām telpām, kurām blakus varētu apmesties visi ekspedīcijas locekļi ar mantām un kamieļiem. Pat būdams smagi slims, viņš nepieļāva domu, ka varētu šķirties no saviem ceļabiedriem, no savas «ģimenes».

Pilsētas varas orgāni deva rīkojumu ierādīt ceļotājiem Karakolas slimnīcas acu slimību nodaļas baraku. Prževaļski pārveda uz turieni tajā pašā dienā. Plašajā slimnīcas pagalmā uzcēla ekspedīcijas jurtas un sakrāva bagāžu. Turpat blakus varēja ganīties kamieļi.

Pēc pārcelšanās uz slimnīcu Nikolajs Mihailovičs kļuva mundrāks, taču vakarā sāka murgot. Roborov-skis, Kozlovs, Teļešovs un Ņefedovs neatgāja ne soli no viņa gultas.

Atguvis samaņu, Nikolajs Mihailovičs stingrā balsī pateica viņiem, ka drīz miršot.

— Es nāves nepavisam nebaidos. Es ne vienu reizi vien esmu to sastapis vaigu vaigā.

Redzēdams savu uzticamo ceļabiedru acīs asaras, Prževaļskis viņus rāja un kaunināja. Mierīgs viņš lika uzrakstīt savu pēdējo gribu. Slobodu viņš novēlēja brālim, ieročus — Roborovskim un Kozlovam, piezīmes par zīdītājiem un putniem — zoologiem J. Bihneram un F. Pleskem, kuri apstrādāja ceļotāja kolekcijas.

— Apglabājiet mani Isikkula krastā. Uzraksts lai būtu vienkāršs: ceļotājs Prževaļskis. Šķirstā mani guldiet ekspedīcijas apģērbā.

Bez tam Prževaļskis lūdza, lai pirms apglabāšanas viņam, jau mirušam, ieliekot rokās iemīļoto šauteni un tā — zārkā, ar ieroci rokās — lai pēdējo reizi viņu nofotografējot.

20. oktobrī ap pulksten astoņiem rītā Prževaļskis, kas ilgu laiku bija gulējis nekustīgs un murgojis, pēkšņi piecēlās no gultas un izslējās visā augumā. Draugi pieturēja slimnieku.

Prževaļskis palūkojās apkārt un pēc tam sacīja:

— Nu, tagad es atgulšos . ..

Viņa acis, kas allaž alkatīgi bija vērojušas visu jauno, nezināmo, aizvērās uz mūžu. Viņa rokas, kuras nekad nestāvēja dīkā, allaž turēja gan busoli, gan šauteni, gan spalvu, kļuva saltas un sastinga.

Viņa ceļojumu līdzgaitnieki, varoņi, kas nepazina vājuma brīžus, lēja rūgtas asaras.

Diženais ceļotājs, izstaigājis tūkstošiem kilometru Āzijas tuksnešos, bija beidzis savas gaitas netālu no Isikkula ezera Debesu kalnu •— Tjanšana pakājē.

Stāvajā ezera krastā uz kraujas ekspedīcijas zaldāti divas dienas raka kapu akmeņainajā zemē. 27. oktobra rītā pulksten pusdeviņos pie slimnīcas ierindā nostājās karaspēks. Šķirstu veda uz lauka lielgabala lafetes.

Daudzie pavadītāji visi gāja kājām. Krustcelēs kir-gīzu jātnieki, noņēmuši cepures, sagaidīja sēru gājienu. Saule sildīja kā vasarā, Debesu kalnu virsotnes mirdzēja sudrabā, un debess zilgmē lokus meta melnās lijas.

Gar karaspēka ierindu lielgabala lafete piebrauca pie

kapa. Prževaļska ceļabiedri pēdējo reizi pacēla šķirstu uz rokām un guldīja to zemes klēpī. Tālu pāri ezeram un apkārtējiem kalniem aizvēlās lielgabalu atvadu zalves.

Virs kapa uzsprauda lielu melnu krustu, un pie krusta pienagloja nelielu plāksnīti. Uz tās Roborovskis uzrakstīja:

«Ceļotājs Nikolajs Mihailovičs Prže-vaļskis. Dzimis 1839. gada 31. martā. Miris 1888. gada

20. oktobrī.»

MŪŽA VEIKUMS

Gadsimts, kurā risinājusies Prževaļska darbība, ir Lo-bačevska, Pirogova, Mendeļejeva, Sečenova, Kovaļev-ska, Mečņikova un Timirjazeva gadsimts. Šie vārdi ierindojas goda pilnā vietā starp pasaules lielo zinātnieku vārdiem. Prževaļskis ieņem tādu pašu goda pilnu vietu starp visu tautu izcilajiem ceļotājiem.

Viņš pirmais no ceļotājiem sasniedza Dzeltenās upes izteku, divas reizes aizgāja līdz Lobnora ezeram, ko pirms viņa nebija sasniedzis neviens eiropietis, trīs reizes šķērsoja lielā Gobi tuksneša centrālo daļu, ko pirms viņa neviens nebija izstaigājis. Nepazīstamos Austrum-turkestānas tuksnešus starp Tjanšanu un Tibetu viņš šķērsoja trīs reizes, bet Alašana un Caidamas tuksnešus — četras reizes. Viņš četras reizes sasniedza Kuku-nora ezeru, par kuru līdz tam ģeogrāfijas zinātnei nebija nekādu drošu ziņu, četras reizes pārgāja pāri Tjan-šana kalnu sistēmai — tās centrālajā daļā, austrumos un rietumos un sešas reizes — pāri nepazīstamajiem Ziemeļtibetas kalniem.

Āzijas izpētes vēsturē viņš bija ievadījis jaunu laikmetu. «Prževaļskis savā ērgļa lidojumā,» Semjonovs-Tjanšanskis saka, «šķērsoja vismazāk pazīstamās Centrālās Āzijas daļas.» Iepazinušies ar viņa ceļojumu aprakstiem un kartēm, tā laika zinātnieki, pēc kāda ģeogrāfa izteiciena, «jutās gluži kā cilvēks, kurš no tumšas istabas iznācis spožā saules gaismā».

Pirms Prževaļska ceļojumiem Centrālajā Āzijā nebija neviena punkta ar astronomiski noteiktām koordi-

nātēm. Ceļotājs astronomiski noteica 63 punktu koordinātes. Uz kartes — tur, kur pirms viņa ceļojumiem aizvien attēloja līdzenumu, — parādījās agrāk nezināmas kalnu grēdas — Altintags un Hurhu. Viņš atklāja milzīgās, mūžīgiem sniegiem klātās Ziemeļtetungas, Dien-vidtetungas, Dienvidkukunora, Prževaļska, Humbolta un Ritera, Marko Polo un Kolumba, Burhanbudas un Sugas, Bajanharas, Kukušili, Dumbures un Tanlas, Maskavas un Caidamas, Krievu un Kerijas kalnu grēdas. Pirmo reizi kartēs varēja precīzi iezīmēt Prževaļska atklātos un izpētītos ezerus — Lobnoru, Kukunoru, Neaizsalstošo ezeru, Krievu ezeru, Ekspedīcijas ezeru un upes — Tarimu, Čerčendarju, Hotandarju un Dzeltenās upes izteku. Četru viņa Centrālās Āzijas ceļojumu maršruti ietvēra milzīgu teritoriju — no Pamira rietumos līdz Lielajam Hinganam austrumos (apmēram 40°) un no Alta ja ziemeļos līdz Tanlas grēdai dienvidos (apmēram 16°).

Sevišķi lielas pūles Prževaļskis pielika, pētījot Zie-meļtibetu un Austrumturkestānas tuksnešus. «Šīs Āzijas daļas karte,» akadēmiķis N. Dubrovins saka, «ieguva pavisam citādu izskatu, un bez pārmaiņām palika tikai dažas kontūras un nosaukumi.»

Prževaļskis iepazīstinājis Eiropas zinātni ar tai pilnīgi nepazīstamu tautu — lobnoriešu, mačiniešu, dun-ganu, tangutu un ziemeļtibetiešu dzīvi un sabiedriskajām attiecībām. Viņš spilgti attēlojis nacionālo un feodālo jūgu, kādā smaka Centrālās Āzijas tautas.

«Ja Prževaļskis nebūtu atstājis nekādus citus ceļojumu zinātniskos rezultātus kā vien piezīmes par dažādajām tautībām,» teicis pazīstamais antropologs E. Petri, «arī tad viņam būtu tiesības saukties par lielu ceļotāju.»

Prževaļskis atklājis 217 jaunas augu sugas, kas agrāk zinātnei nebija pazīstamas, un starp tām septiņas jaunas ģintis, bet jaunas ģints atklāšana botānikā jau bija rets notikums.

«Herbārijs,» akadēmiķis K. Maksimovičs raksta, «tika savākts, pārvarot neparastas grūtības, pieliekot milzu pūles, spītējot šausmīgajam klimatam un atkaujoties no bruņotu laupītāju bandu uzbrukumiem. Toties ir iegūta vienīgā tāda veida kolekcija.»

Prževaļskis atklājis desmitiem jaunu dzīvnieku sugu, starp tām savvaļas zirgu, savvaļas kamieli un Tibetas lāci.

Prževaļska savāktā zooloģiskā kolekcija, saka akadēmiķis A. Štrauhs, «ir akadēmijas muzeja lepnums. Sim materiālam nav un droši vien arī vēl ilgi nebūs nekā līdzīga.» Tikpat svarīgi ir arī Prževaļska izdarītie dzīvnieku novērojumi. «Būdams lielisks novērotājs,» A. Štrauhs saka, «viņš ar pedantisku rūpību ierakstīja savās priekšzīmīgajās dienasgrāmatās visas novērotās bioloģiskās parādības. Tā pēc reiz noteikta plāna no gada gadā kopā ar kolekcijām tika savākti bieži vien pilnīgi nenovērtējami dati par Centrālās Āzijas dzīvnieku dzīvi.»

Tikpat svarīgi bija arī Prževaļska klimatoloģiskie novērojumi. Par tiem klimatoloģijas klasiķis A. Vojei-kovs devis šādu atsauksmi: «Kamēr turpinājās viņa ceļojumi, visvairāk^ izglītotās un bagātākās Rietumeiropas zemes sacentās Āfrikas izpētē. Protams, arī šīs pasaules daļas klimata pētīšanai tika veltīta uzmanība, tomēr mūsu zināšanas par Āfrikas klimatu šo daudzo ceļotāju darbi papildināja mazākā mērā nekā mūsu zināšanas par Centrālās Āzijas klimatu bagātināja ziņas, ko savāca viens pats Prževaļskis savās četrās ekspedīcijās.»

Pētījot kādu zemi, Prževaļskis tās virsmas uzbūvi, klimatu, augu un dzīvnieku valsti aizvien aplūkoja to ciešā savstarpējā sakarībā. Ģeogrāfiskās ainavas, laika apstākļi, dzīvnieki un to dzīves veids, iedzīvotāju nodarbošanās veidi, viņu tikumi, — tas viss Prževaļska ceļojumu aprakstos savijas plašā, viengabalainā tālo, svešo zemju dzīves ainu tēlojumā. Ar katru jaunu Prževaļska ceļojumu cilvēku zināšanas par pasauli kļuva daudz plašākas.

Angļu ceļotājs Hukers, salīdzinot savus tautiešus Livingstonu un Stenliju ar Prževaļski, spiests atzīt lielā krievu ceļotāja pārākumu. «Stenlijs un Livingstons,» Hukers saka, «bija drošsirdīgi pionieri, taču viņi prata vienīgi iezīmēt kartē noieto ceļu; turpretim viņi nav nekā darījuši, lai pētītu dabu. Tikai viens pats Prževaļskis bija drošsirdīgs ceļotājs un reizē ģeogrāfs un dabaszinātnieks vienā personā.»

«Prževaļskis viens pats izpildījis to, kas parasti tiek paveikts desmitu zinātnieku pūliņu rezultātā,» teicis P. Kozlovs.

PSRS Ģeogrāfijas biedrības prezidents Ļ. Bergs nosaucis Prževaļski par «vienu no visslavenākajiem visu laiku un tautu ceļotājiem», par «lielāko krievu ceļotāju». «No citiem ceļotājiem, kuri pētījuši Centrālo Āziju,» Bergs saka, «viņš atšķiras ar savām plašajām zināšanām dabaszinātnēs. Kad lasām spožos ceļojumu aprakstus, kas sniegti lieliskā stilā un saistoši izklāstīti, uzreiz redzams, ka tos radījusi dižena cilvēka spalva.»

Prževaļskis ir dižens ģeogrāfijas zinātnes klasiķis. Par ievērojamiem ģeogrāfiskiem atklājumiem PSRS valdība apbalvo padomju zinātniekus arPrževaļska zelta medaļu.

Runājot par Prževaļski kā par ekspedīcijas priekšnieku, P. Semjonovs-Tjanšanskis sīki pakavējas «pie viņa ceļojumu metodēm un viņa attieksmes pret iezemiešu varas orgāniem un pašiem iezemiešiem».

«Nevar neatzīt,» Semjonovs-Tjanšanskis raksta, «ka tajos vietējos apstākļos, kuros Prževaļskis atradās, viņa metodes bija vienīgā ķīla ekspedīcijas panākumiem un viņam uzticēto cilvēku drošībai.

Stingra disciplīna un patiesi brālīgas rūpes par ekspedīcijas ļaudīm deva tādus rezultātus, ka, neraugoties uz visām grūtībām un briesmām Prževaļska ceļojumos, neviens no viņa ceļabiedriem neaizgāja bojā un visi izturējās pret viņu ar tik dziļu mīlestību, cieņu un uzticību, kādu iemanto tikai nedaudzi.

Prževaļskis bija humāns arī pret iezemiešiem. Prževaļskis ar viņa personībai raksturīgo šarmu parasti nodibināja ar viņiem draudzīgas attiecības visur, ja vien varasvīri ar viltīgām intrigām, no vienas puses, it kā aiz laipnības izsniegdami viņam aizsardzības rakstus un pases, bet, no otras puses, uzkūdīdami pret viņu iezemiešus ar slepeniem priekšrakstiem un nelojālām baumām, nelika šķēršļus viņa atklātajām, aizvien krietnajām un humānajām attiecībām ar iezemiešiem.»

Semjonovs-Tjanšanskis pilnīgi pamatoti apgalvo, ka arī attiecībā pret kareivīgajiem tangutiem, kas sagaidīja ekspedīciju naidīgi, «N. Prževaļskis rīkojies, var teikt, nevainojami, kā bruņinieks. Viņš neiegriezās tan-gutu apmetnēs, neuzņēma ar viņiem nekādus sakarus, neizvirzīja viņiem nekādas prasības, bet, kad viņi pirmie uzbruka ekspedīcijai, rīkojās vīrišķīgi un enerģiski, kā parasts ikvienā godīgā kaujā, un, kad viņi ar bruņotu spēku aizsprostoja karavānai ceļu vai uzglūnēja no slēpņiem, drosmīgā triecienā sagrāva šos šķēršļus.

Pavisam citādi N. Prževaļskis izturējās pret tibetie-šiem, kad viņi, sagaidījuši karavānu miermīlīgā pulkā, aizsprostoja viņam ceļu un valdības vārdā krievu ceļotājiem neļāva ieiet savā zemē.»

Pagāja ceturtdaļa gadsimta pēc tam, kad Prževaļskis bija aizgājis līdz Bumzas kalnam, un 1904. gadā angļu «zinātnieks ceļotājs» pulkvedis Jonhesbends, runājot P. Kozlova vārdiem, «bija nogaidījis izdevīgu brīdi, kad vienīgā lielvalsts, kura varēja atbalstīt Tibetu, — Krievija bija aizņemta karā» (ar Japānu). Jonhesbends ielauzās Tibetā ar kalnu strēlniekiem un lielgabaliem un sarīkoja asiņainu slaktiņu pie Guru upes, kur, kā ziņo Kozlovs, «no piecsimt tibetiešiem, kas jau iepriekš bija apdzēsuši savu primitīvo šauteņu degļus, dzīvi palika tikai divsimt cilvēki, kuri izglābās bēgot».

Prževaļskis, izturēdamies ar cieņu pret tibetiešu tautu, rīkojās pilnīgi pretēji angļu «zinātniekam ceļotājam».

«Ar savu bezgalīgo drosmi Prževaļskis būtu varējis izlauzties cauri ļaužu masām, kas viņam izrādīja nevis agresīvu, bet gan pasīvu pretestību,» Semjonovs-Tjan-šanskis raksta. «Bet šeit cilvēkmīlestība — un vienīgi cilvēkmīlestība — neļāva viņam ķerties pie vardarbības un piespieda viņu atteikties no kārotā, iecerētā, sen lolotā sapņa -— sasniegt Lhasu.

Ar tādu pašu taktu N. Prževaļskis izturējās arī pret valsts varas orgāniem Ķīnas impērijas pilsētās un pakļāvās viņu likumīgajām, kaut arī nelabvēlīgajām prasībām.»

Prževaļskis nīda Debesu impērijas atpalikušo, nežēlīgo feodālā absolūtisma iekārtu, bogdohana varasvīru patvaļu. Tomēr viņš nekad nav bijis ķīniešu tautas un tās kultūras ienaidnieks. «Prževaļskis noniecināja vienīgi pašreiz Ķīnā pastāvošo administratīvo režīmu,»

Semjonovs-Tjanšanskis rakstīja 1896. gadā. «Administratori, no vienas puses, nodevīgi radīja krievu ceļotājiem visvisādas grūtības un lika šķēršļus viņu ceļā, bet, no otras puses, baidījās no viņiem galvenokārt tāpēc, ka krievu morālais spēks slēpās viņu laipnībā un humānismā pret iezemiešiem.»

Prževaļskis atklāti aizstāvēja Centrālās Āzijas apspiestās tautas un simpatizēja viņu atbrīvošanās cīņai.

Prževaļska konflikts ar bogdohana varasvīriem kļuva aizvien asāks ikvienā jaunā ekspedīcijā. Kāds no Prževaļska laikabiedriem nepārprotami izteicies par to, kāds liktenis gaidījis Debesu impērijā nemiera pilno ceļotāju: «Es esmu dzirdējis no labi informētiem cilvēkiem — ja viņš nebūtu miris Tibetas ekspedīcijas sākumā, tad droši vien tik un tā nebūtu no tās atgriezies dzīvs.»

Ar katru jaunu Prževaļska ekspedīciju aizvien naidīgāk pret viņu izturējās arī Anglijas valdošās aprindas, baidīdamās no krievu ietekmes izplatīšanās Tibetā pie Indijas robežām. Kad Pēterburgā atnāca visai Krievijai skumjā vēsts par Prževaļska nāvi, atradās cilvēks, kuram tā sagādāja prieku: tas bija angļu sūtnis sers Roberts Moriers. «Anglijas valdībai un tātad arī angļu sūtnim, uzzinot par ģenerālmajora Prževaļska nāvi, novēlās kā slogs no pleciem,» tajās dienās rakstīja «No-voje Vremja». Vajadzēja redzēt, cik nervozā tonī rakstīja angļu laikraksti pirms mēnešiem diviem, kad paklīda valodas par ģenerāļa Prževaļska Tibetas ekspedīciju.»

Bet, lai kādi bija Prževaļska nelabvēļi, viņš bez svār-stīšanās gāja savu ceļu. Patiešām fanātiskas, neremdināmas alkas pēc jauniem zinātniskiem pētījumiem un atklāj umiem izceļ Prževaļski starp visiem citiem ceļotājiem un jaunu zemju atklājējiem. Turklāt jāatzīst, ka no daudziem ievērojamiem ceļotājiem, kuri kopš Prževaļska laikiem padarījuši bagātākas mūsu zināšanas par Centrālo Āziju, neviens, atsevišķi ņemot, nav sasniedzis līdzīgus rezultātus.

Prževaļskis izcirta logu uz Centrālo Āziju, kura pirms viņa zinātnei nebija pazīstama, izdarīja svarīgākos atklājumus tās izpētes vēsturē un iestaigāja uz šejieni

ceļus nākamajām krievu ekspedīcijām. Pats Prževaļskis paredzēja, ka viņa ceļojumu maršruti «nākotnē kalpos kā ceļa rādītāji pavedieni, kas aizvedīs Āzijas vidienē labāk sagatavotus un vairāk specializētus novērotājus».

Ar savu mūža veikumu, varoņdarbiem un atklājumiem Prževaļskis vairoja Krievijas slavu. Tomēr arī viņš ir pateicību parādā Krievijai par savu paša slavu.

Prževaļska pasaules uzskats veidojās piecdesmito un sešdesmito gadu krievu progresīvās zinātnes ietekmē. Krievijas ģeogrāfi, zoologi un botāniķi draudzīgās pārrunās deva viņam vērtīgus padomus un norādījumus praktiskajam darbam ekspedīcijās. Prževaļska ceļojumu panākumu kaldināšanā ne mazums pūļu pielikuši viņa tautieši — gan Jagunovs, gan Piļcovs, gan Eklons, gan Prževaļska izaudzinātie talantīgie ceļotāji Roborovskis un Kozlovs, gan pašaizliedzīgie un varonīgie kazaki Irinčinovs, Teļešovs, Ņefedovs un citi. Prževaļska ekspedīciju materiālu apstrādāšanā piedalījās ievērojami krievu zinātnes darbinieki.

Pēc lielā ceļotāja nāves citi krievu zinātnieki un pirmām kārtām viņa iemīļotie skolnieki turpināja darbu, ko viņiem bija atstājis mantojumā Prževaļskis.

PRŽEVAĻSKA SKOLNIEKI — VIŅA DARBA TURPINĀTĀJI

1893.—1895. gadā Krievijas Ģeogrāfijas biedrības organizēto Centrālās Āzijas ekspedīciju vada Roborov-skis, viņa palīgs ir Kozlovs. Abi viņi jau ir patstāvīgi pētnieki. Tomēr Prževaļska grāmatas un kartes joprojām palīdz viņa skolniekiem skarbajā ceļotāju darbā.

Roborovskis un Kozlovs Hami tuksnesī... «Ceļš, vietām pilnīgi aizputināts, lāgiem pavisam pazuda,» Roborovskis stāsta, «bet, izmantojot pēc N. Prževaļska topogrāfiskās uzņemšanas sastādīto apvidus karti, mēs tomēr bez kļūmēm devāmies uz priekšu un atradām ceļu.»

Roborovskis iekļuva tādos rajonos, kur pirms viņa savu kāju nebija spēris neviens eiropietis. Viņš jau bija izdarījis daudz atklājumu, taču nākotnē no viņa gaidīja vēl lielākus sasniegumus. Bet 1895. gada 28. jan-

vāri Tibetā Roborovski ķēra trieka. Šī nelaime, kas piemeklēja zinātnieku trīsdesmit devītajā mūža gadā, uz visiem laikiem pārtrauca viņa ceļotāj^ gaitas.

Nākamo ekspedīciju pa Centrālo Āziju 1899.— 1900. gadā vadīja Pjotrs Kozlovs. Pāri tuksnešiem un kalniem viņš prata atrast ce]u uz Tibetas dienvidaustrumiem, kur Prževajskim neizdevās aiziet. Grāmata, kurā Kozlovs aprakstījis šo ceļojumu, iznāca ar šādu veltījumu: «Sava neaizmirstamā skolotāja, pirmā Centrālās Āzijas dabas pētnieka Nikolaja Mihailoviča Prže-vaļska piemiņai ekspedīcijas rezultātus veltī P. Kozlovs.»

1905.—1909. gadā Kozlovs sasniedza arī citu mērķi, ko nepaspēja Prževaļskis. «Ilgus gadus lolotais sapnis,» Kozlovs raksta, «beidzot piepildījies, kaut arī daļēji: es aizvien sapņoju, ka vispirms ieraudzīšu noslēpumaino Lhasu, Tibetas galvaspilsētu, un pēc tam tās augstāko pavaldoni. Notika gluži otrādi: neredzējis Lhasu, es sastapos ar dalailamu.»

Sastapšanās notika Urgā. Dalailama, lai nenokļūtu angļu rokās, kuri bija ielauzušies Lhasā, 1904. gadā pārcēlās uz Urgu.

Dalailama zināja par Kozlova ceļojumiem un par viņa draudzīgajām attiecībām ar Tibetas iedzīvotājiem. Krievu ceļotājs ar Tibetas pavaldoni pirmo reizi sastapās 1905. gada 1. jūlijā. Kozlovs divus mēnešus gandrīz katru dienu tikās ar dalailamu un draudzīgi ar viņu sarunājās.

Atgriezdamies mājup no savas nākamās ekspedīcijas {uz Tibetas austrumu apgabalu Amdo), Kozlovs 1909. gada sākumā no jauna sastapās ar dalailamu, šoreiz pašā Tibetā. Dalailama tikai pirms neilga laika bija atgriezies savā zemē. Angļi, uzspieduši Tibetai līgumu, kas nežēlīgi aizskāra tās intereses, jau 1904. gada beigās bija izveduši savu karaspēku no Tibetas. Tomēr stāvoklis Tibetas provincēs pie Indijas robežām ilgu laiku palika saspīlēts. Krievija sniedza Tibetai politisku atbalstu. «1908. gada rudenī,» Kozlovs raksta, «visas Tibetas lietas tika nokārtotas. Ķīna un Krievija darīja visu, lai nodrošinātu dalailamam ne vien brīvu ceļu visā milzīgajā teritorijā līdz Lhasai, bet arī mierīgu dzīvi Tibetas galvaspilsētā.»

1909. gada sākumā dalailama vēl nebija paspējis atgriezties Lhasā un uzturējās Gumbumas klosteri. Šeit 23. februāri arī Kozlovs no jauna sastapās ar Tibetaspa-valdoni. Ari Gumbumā, tāpat kā Urgā, dalailama gandrīz katru dienu sarunājās ar Kozlovu un šķiroties viņam sacīja: «Paldies jums, ka apmeklējāt mani. Pastāstiet Krievijā, ka es esmu sajūsmināts par šo diženo un bagāto zemi un esmu tai pateicīgs. Ceru, ka Krievija uzturēs ar Tibetu ļoti labas, draudzīgas attiecības un arī turpmāk sūtīs pie manis savus ceļotājus un pētniekus, lai tie vēl plašāk iepazīstas tiklab ar manu kalnu dabu, kā arī ar maniem daudzajiem pavalstniekiem ...»

Pirmais pasaules karš un pēc tam intervencija ilgu laiku neļāva ne organizēt jaunus ceļojumus, ne arī izdot sīku pārskatu par Amdo ekspedīciju. Grāmata iznāca tikai 1923. gadā. Kozlovam toreiz jau bija sešdesmit gadu. Grāmatas epigrāfam vecais, visā pasaulē pazīstamais ceļotājs ņēma vārdus no vēstules, kuru divus gadus pirms savas nāves bija rakstījis Kozlovam viņa skolotājs Prževaļskis: «Tevi vēl gaida pavasaris, bet man jau tuvojas rudens.»

Kozlovs visu mūžu allaž atcerējās savu skolotāju. Aizvien no jauna savās atmiņās viņš attēloja pēdējos brīžus, kurus bija aizvadījis kopā ar Roborovski un Te-ļešovu pie Prževaļska nāves gultas: «Asaras, rūgtas asaras smacēja ikvienu no mums . . . Man likās — tādas bēdas nav izturamas ...un šīs bēdas arī tagad vēl nav izturamas!»

Šie vārdi rakstīti pēc tam, kad no Prževaļska nāves pagājis vesels gadsimta ceturksnis!

PIEMINEKLIS

Karakolas pilsēta, kurā beigušās Prževaļska mūža gaitas, pārdēvēta par Prževaļsku. Aiz pilsētas, Isik-kula stāvajā krastā, uz Centrālās Āzijas sliekšņa, paceļas piemineklis. Tas celts no Tjanšana granīta bluķiem. Vidū piestiprināta bronzas medaļa ar Prževaļska attēlu. Klints virsotnē pār Āzijas karti spārnus izpletis bronzas ērglis. Kartē iezīmēti lielā krievu ceļotāja maršruti.

Lejā plešas ezers. Aiz tā slejas sniegiem klātās Debesu kalnu virsotnes.

«Šī majestātiskā baltos sniega autos ietinušos milžu virkne stāv sardzē pie šī dārgā kapa, iezīmēdama to krievu zemes robežu, aiz kuras mūsu slavenais ceļotājs devies savos drosmīgajos gājienos uz zemēm, kuras pirms viņa zinātnei gandrīz nemaz nebija pazīstamas,» sacījis Semjonovs-Tjanšanskis.

«Pēdējā vēlēšanās,» viņš raksta, «ko izteicis mūsu mīļais aizgājējs, vēlēšanās, lai viņu apglabā Isikkula krastos, nebija slimnieka murgu fantāzijas auglis. Ar šo vēlēšanos saistītā ideja ir ne vien dziļa, bet arī pilnīgi atbilst Nikolaja Mihailoviča krieviskajam domāšanas veidam. Krievu tautas daiļradē teiksmainais spēkavīrs izsaka vēlēšanos, lai viņu apglabā krustcelēs, it kā ar savu kapu rādīdams tālākos ceļus tiem krievu spēkavīriem, kuri sekos viņa pēdās. Tā izpaužas krievu tautas varoņa dziļā un aizkustinošā ticība ne vien savu ideju nemirstībai, bet arī ticība, ka krievu zemē arī turpmāk radīsies tādi paši spēkavīri kā viņš.»

VAROŅU CILTS

Lai cik cildens pats par sevi ir ceļotāja, jaunu zemju atklājēja un pētnieka darbs, tam īpašu mirdzumu piešķīra Prževaļska neparastā personība.

Belinshauzens, Semjonovs-Tjanšanskis, Ņeveļskis, Po-taņins, Kozlovs, Grums-Gržimailo ir apbrīnojami ceļotāji, un mēs augstu vērtējam viņu sasniegumus. Prže-vaļskis ir kaut kas vairāk nekā apbrīnojams ceļotājs vien. Viņš ir dižens zinātnieks, kas veicis varoņdarbus.

Bija vajadzīga neparasti smalka zinātnieka nojauta, asas novērošanas spējas, reti sastopama tālredzība zinātnisko uzdevumu izpratnē, lai nelokāmi soļotu no atklājuma uz atklājumu un padarītu zinātnei pieejamus plašus zemeslodes apgabalus. Bija vajadzīga neparasta mērķtiecība kalpošanā dzimtenei un zinātnei, lai veiktu varoņdarbus un iedvesmotu uz varoņdarbiem arī citus ļaudis.

Māksla rada tēlus, ar kuriem apzīmē varonīgus raksturus. Tādus tēlus rada arī pati dzīve, tos rada ar savu personību ļaudis, kas līdzīgi Prževaļskim, «varoņu cilts», kā viņus nosaucis Antons Čehovs.

Par Prževaļski un par viņam līdzīgiem ļaudīm Čehovs teicis:

«Viņu idejiskums, cildenā godkārība, kuras pamatā ir dzimtenes un zinātnes gods, viņu neatlaidība, kuru nespēj pieveikt nekādas grūtības, briesmas un personīgās laimes kārdinājumi, viņu tiekšanās pēc reiz nospraustā mērķa, viņu bagātās zināšanas un darba mīlestība, pieradums pie svelmes, sala, ilgām pēc dzimtenes, pie novārdzinoša drudža, viņu fanātiskā ticība zinātnei — tas viss padara viņus tautas acīs par varoņiem un cīnītājiem, augstākā morālā spēka iemiesojumu... Ne velti ceļos, kurus viņi izstaigājuši, tautas par viņiem sacer leģendas . . . Aizvien ir bijis tā — jo tuvāk cilvēks nonācis patiesībai, jo viņš vienkāršāks un saprotamāks. Ir saprotams, kāpēc Prževaļskis savus labākos mūža gadus aizvadīja Centrālajā Āzijā, ir saprotams, kāda jēga ir briesmām un grūtībām, ko viņš pārvarējis, ir saprotams, cik šausmīga ir viņa nāve tālu no dzimtenes, ir saprotama viņa pirmsnāves vēlēšanās turpināt savu darbu pēc nāves — ar savu kapu dot dzīvību tuksnesim. Lasot viņa biogrāfiju, neviens nevaicās: kāpēc? kādu iemeslu dēļ? kāda tam jēga? Bet ikviens teiks: viņam ir taisnība.»

Prževaļskis atdeva visu sevi saviem ceļojumiem, un tie atnesa viņam gan slavu, gan nāvi. Viss viņa mūžs stāsta par to, ka pasaule ir liela un interesanta, ka jaunu zemeslodes apgabalu izzināšanai ir vērts pielikt pūles un pārciest grūtības, pārvarēt šķēršļus un doties pretim briesmām.

Liels un interesants ir arī pats cilvēks, kurš atklāj jauno, uzzina nezināmo, īsteno to, kas šķiet nerealizējams,— cilvēks, kuram neiespējamais kļuvis iespējams.

N. PRŽEVAĻSKA DZĪVES UN DARBĪBAS HRONOLOĢIJA

1839. gada 31. marts — dzimis Smoļenskas guberņas Kimborovas ciemā.

1855. gada 11. septembris — pēc ģimnāzijas beigšanas iestājas kara dienestā.

1856. gada 24. novembris — paaugstināts par virsnieku.

1861. gads — iestājas Ģenerālštāba akadēmijā.

1863. gada maijs — pabeidz akadēmiju.

1864. gada 5. februāris — ievēlēts par Krievijas Ģeogrāfijas biedrības īsteno locekli (par darbu «Pieamūras novada militāri statistiskais pārskats»),

1866. gada 17. novembris —• ieskaitīts ģenerālštābā un komandēts uz Austrumsibīriju.

1867. gada 26. maijs — izbrauc no Irkutskas, lai uzsāktu ceļojumu pa Usūriju.

1869. gada oktobra sākums — atgriežas Irkutskā.

1869. gada 30. decembris — saņem pirmo apbalvojumu — mazo sudraba medaļu, ko piešķīrusi Krievijas Ģeogrāfijas biedrība.

1870. gada janvāris — atbrauc Pēterburgā, kur viņa Usūrijas ekspedīcijas zinātniskos rezultātus augsti novērtē Krievijas Ģeogrāfijas biedrība un Zinātņu akadēmija.

1870. gada augusta sākums — izdota Prževaļska grāmata «Ceļojums Usūrijas novadā».

1870. gada 17. novembris — iziet no Kjahtas, lai dotos savā pirmajā ceļojumā pa Centrālo Āziju.

1871. gada 25. februāris — atstāj Pekinu.

1871. gada marts — jūlijs —- pētī Gobi dienvidaustrumu nomali.

1871. gada jūlijs — oktobris — pētī Ordosu un Alašanu.

1872. gada janvāra sākums — atgriežas Pekinā.

1872. gada marts — oktobris — otrreiz šķērso Gobi dienvidaustrumu nomali un Alašanu, pētī Nanšana kalnus un sasniedz Kukunora ezera rietumu krastu, atklājot pa ceļam Dienvidtetungas un Ziemeļtetungas kalnu grēdas.

1872. gada novembris — 1873. gada 10. janvāris —• nokļūst Ziemeļ-tibetā līdz Zilās upes augštecei, atklājot pa ceļam Dienvidkuku-nora, Burhanbudas, Sugas un Bajanharas kalnu grēdas.

1873. gada augusts — septembris — noiet ceļu līdz Urgai pār Gobī centrālajiem rajoniem.

1873. gada 19. septembris — atgriežas Kjahtā.

1874. gada janvāra sākums — ierodas Pēterburgā.

1874. gada 4. februāris — Krievijas Ģeogrāfijas biedrības svinīgajā kopsapulcē nolasa referātu par rezultātiem, kas gūti pirmajā ceļojumā pa Centrālo Āziju.

1875. gada janvāra sākums — izdota Prževaļska grāmata «Mongo-lija un tangutu zeme» — viņa pirmā Centrālās Āzijas ceļojuma apraksts.

1875. gada 8. janvāris — saņem no Krievijas Ģeogrāfijas biedrības augstāko apbalvojumu — Konstantina zelta medaļu par ģeogrāfiskajiem un dabzinātniskajiem atklājumiem Centrālajā Āzijā.

1876. gada 12. augusts — iziet no Kuļdžas otrajā ceļojumā pa Centrālo Āziju.

1876. gada decembris — atklāj Altintaga kalnu grēdu.

1877. gada 15. janvāris — pirmais no eiropiešiem — pēc Marko Polo — atrod savvaļas kamieli.

1877. gada februāra sākums — atklāj Lobnora ezeru.

1877. gada novembra beigas — ierodas Zaisanas postenī.

1878. gada 23. maijs — ierodas Pēterburgā.

1878. gads —- izdots Prževaļska pārskats par viņa otro ceļojumu pa Centrālo Āziju: «No Kuļdžas pāri Tjanšanam un uz Lob-noru».

1878. gada novembris — ievēlēts par Zinātņu akadēmijas goda locekli.

1879. gada 21. marts — iziet no Zaisanas trešajā ceļojumā pa Centrālo Āziju.

1879. gada maija pirmā puse — atklāj Džungārijas tuksnesī Prževaļ-ska savvaļas zirgu.

1879. gada jūlijs — atklāj Humbolta un Ritera kalnu grēdas.

1879. gada septembris — oktobris — atklāj Marko Polo, Kukušili un Dumbures kalnu grēdas.

1879. gada 7. novembris — pāriet pāri Tanlas kalnu grēdai.

1879. gada 14. novembris — apmetas Bumzas kalna pakājē.

1879. gada 2. un 3. decembris — ved sarunas ar dalailamas sūtniecību.

1880. gada janvāris — griežas atpakaļ uz Caidamu.

1880. gada februāris — augusts — pētī Kukunora dienvidu krastu. Dzeltenās upes augšteci un Nanšana kalnus.

1880. gada septembris — 19. novembris — otrreiz noiet ceļu līdz Urgai pāri Alašanam un Gobi centrālajiem rajoniem.

1880. gada 29. oktobris — ierodas Kjahtā.

1880. gada 3. decembris — ievēlēts par Krievijas Ģeogrāfijas biedrības goda biedru.

1881. gada 7. janvāris — atbrauc Pēterburgā, kur viņu stacijā svinīgi sagaida zinātnieki, literāti un Krievijas Ģeogrāfijas biedrības biedri tās viceprezidenta P. Semjonova vadībā.

1881. gada 14. janvāris — Krievijas Ģeogrāfijas biedrība apsveic Prževaļski savā svinīgajā sapulcē.

1881. gada 15. marts — Zinātņu akadēmijā atklāta Prževajska savākto kolekciju izstāde.

1881. gads — ievēlēts par Maskavas universitātes zooloģijas goda doktoru, Pēterburgas universitātes goda locekli, par Pēterburgas un Smoļenskas goda pilsoni.

1883. gads — izdota Prževajska grāmata «No Zaisanas cauri Hami uz Tibetu un Dzeltenās upes augšteci» — viņa trešā Centrālās Āzijas ceļojuma apraksts.

1883. gada 21. oktobris — iziet no Kjahtas ceturtajā ceļojumā pa Centrālo Āziju.

1883. gada 8. novembris — 1884. gada 3. janvāris — trešo reizi izstaigā ceļu no Urgas līdz Diņuanjinas pilsētai pāri Gobi centrālajiem rajoniem.

1884. gada 17. maijs —- atklāj Dzeltenās upes izteku.

1884. gada 10.—13. jūlijs — atklāj Dzeltenās upes augšteces ezerus — Ekspedīcijas ezeru un Krievu ezeru, kā ari Laupītāju upi.

1884. gada 26. augusts — 13. oktobris — šķērso Caidamas dienvidu un rietumu daļu lidz Gaša ezeram.

1884. gada novembra vidus — sūta meklēt ceļu uz Lobnoru pāri Al-tintagam Irinčinovu, kurš šo ceļu ari atrod.

1884. gada novembra beigas — decembra sākums — atklāj Bezvārda, Camentaga, Maskavas, Caidamas, Kolumba, Noslēpumaino (Prže-vaļska) kalnu grēdu, kā arī Neaizsalstošo ezeru.

1885. gada janvāris — aiziet no Caidamas uz Lobnoru pa jaunatklāto ceļu.

1885. gada 20. marts -— 16. oktobris -— šķērso Austrumturkestānas tuksnešus no Lobnora līdz Aksu, atklājot pa ceļam Krievu un Kerijas kalnu grēdas.

1885. gada 29. oktobris — pārgājis pāri Bedela pārejai, atgriežas Krievijā no ceturtā ceļojuma pa Centrālo Āziju.

1886. gada janvāra vidus — ierodas Pēterburgā.

1886. gada 22. janvāris — paaugstināts par ģenerālmajoru.

1886. gada 29. decembris — Zinātņu akadēmija apbalvo Prževaļski ar zelta medaļu, kas izkalta viņam par godu ar uzrakstu: «Pirmajam Centrālās Āzijas dabas pētniekam».

1887. gada 2. februāris — Zinālņu akadēmijā atklāj Prževaļska savākto kolekciju izstādi.

1887. gada februāris — ar Krievijas Ģeogrāfijas biedrības lēmumu Prževaļska atklātā «Noslēpumainā» kalnu grēda nosaukta Prževaļska vārdā.

1888. gada augusts — izdota Prževaļska grāmata «No Kjahtas uz Dzeltenās upes izteku, Tibetas ziemeļu nomales pētīšana un ceļš pāri Lobnoram pa Tarimas baseinu» — viņa ceturtā Centrālās Āzijas ceļojuma apraksts.

1888. gada 18. augusts — izbrauc no Pēterburgas piektajā ceļojumā pa Centrālo Āziju.

1888. gada 4. oktobris — slimības sākums.

1888. gada 20. oktobris — miris Karakolas pilsētā (tagad Prževaļska).

SATURS

Atklāt nezināmās zemes!

Kalpošana zinātnei un Krievijas slavai (5). Krievu ģeogrāfisko atklājumu gadsimts (8). Pirmā ceļojuma skola (11). Ko Prževaļskis mantojis no sava laika? (15). Uzņemts ceļotāju saimē (21). «Došos uz Amūru» (26). Uz augšu pa Usūri upi (30). Austrumu malienas senie iedzīvotāji un ieceļotāji (32). Pirmo reizi svešā zemē (35). «5os apvidus ne pats velns nepazīst!» (38). Medību pavasaris (42). Ardievu, Usūrija! (45). Pirmie panākumi (48). Baltais laukums kartē (55). Iecere vēršas īstenībā (65).

Tālu Āzijas tuksnešos

«Atvadīšanās» no Irkutskas un ierašanās Kjahtā (67). Debesu impērijas galvaspilsētā (73). Gar Mongolijas kalnienes robežām (76). Uz Dzeltenās upes krastiem (80). Ceļš pāri Ordosam (83). Ķīniešu pilsētas priekšnieks (85). Alašanā (88). Atgriešanās Kalganā un Pekinā (92). Sagatavošanās Kukunora ekspedīcijai (96). Ceļš uz Zilo ezeru (99). Prževaļskis -— Āzijas tautu draugs (106). Uz Zilās upes augšteci (109). Atgriešanās Alašanā (116). Pāri Gobi centrālajiem rajoniem (118).

Lobnora noslēpums

Balvas zinātnei un dzimtenei (123). Krievu ceļotājs kļūst pazīstams visā pasaulē (125). Lobnora noslēpums (128). Džetišaāra un tās emīrs beks Jakubs (129). Sagatavošanās otrajai ekspedīcijai pa Centrālo Āziju (131). Beka Jakuba valstībā (134). Ceļš uz Lobnoru (139). «Uz Bramaputru vai... uz Donavu?» (145). Neparedzēti šķēršļi (148). Lobnora mīklas atminējums (152).

Ievērojamu atklājumu maršruts

Karavāna dodas ceļā (158). Prževaļska savvaļas zirgs (160). Hami viesmīlība (165). Tuksnesim un mandarīniem atkarotie atklājumi (168). No Humbolta grēdas uz Marko Polo grēdu (174). Pāri Tanlas kalniem (183). Tibetā, Zemes un Zaķa gadā (190). Atgriešanās Caidamā (202). Ceļš uz Dzeltenās upes augšteci (207). Uz dzimteni (213). Pasaules slava (215).

Pārmaiņas Centrālās Āzijas kartē

Ceļabiedri (220). Tālo tuksnešu kartē parādās krievu nosaukumi (229). Varoņdarbiem vainagots ceļš (236).

Ceļa gals

«Man rāmu dzīvi nedzīvot!» (246). Ceļotājs Prževaļskis (254). Mūža veikums (263). Prževaļska skolnieki — viņa darba turpinātāji (272). Piemineklis (274). Varoņu cilts (275).

N. Prževaļska dzīves un darbības hronoloģija (276).

С. Хмельницкий НИКОЛАЙ МИХАЙЛОВИЧ ПРЖЕВАЛЬСКИЙ «Молодая гвардия» Ленинград 1950 Издательство «Лиесма»

На латышском языке

Redaktore I. Kalnciema. Māksi, redaktors V. Šelkovs. Tehn. redaktore Z. Kronberga. Korektore M. Bramane.

Nodota salikšanai 1968. g. 7. augustā. Parakstīta iespiešanai 1968. g. 30. septembri. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84XIO8V32. 9,45 fiz. iespiedi.; 15,48 uzsk. iespiedi.; 16,13 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 67 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 22147-J2240. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 409.

91(09)

1

Visi datumi šajā grāmatā doti pēc vecā stila.

2

V. I. Ļeņins, Raksti, 1. sēj., 119. lpp.

3

V. I. Ļeņins, Raksti, 17. sēj., 91. lpp.

4

V. I. Ļ e ņ i n s, Raksti, 3. sēj., 532. lpp.

5

V. I. Ļ e ņ i n s, Raksti, 17. sēj., 63. lpp.

6

Nodaļās, kurās aprakstīti Prževaļska ceļojumi, daudzās vietās esmu ietvēris viņa paša aprakstu īsu pārstāstījumu.

7

Usūrijas kazaku pienākums bija pildit valsts uzliktās klaušas — gādāt par ceļotāju pārvadāšanu.

8

Pūķis — Ķīnas impērijas emblēma.

9

Savas ekspedīcijas (1855.—1857. gadā) sīku ģeogrāfisku aprakstu atstājuši vienīgi brāļi Šlagintveiti, bet viņi apmeklējuši tikai Tibetas galējo ziemeļrietumu daļu.

10

Terra incognita (lat. vai.) — nezināma zeme.

11

Urga — mūsu dienās Ulanbatora, Mongolijas Tautas Republikas galvaspilsēta.

12

L i — puskilometrs. «Lielo mūri» ķinieši uzcēla 3. gadsimtā pirms mūsu ēras, lai pasargātu īstās Ķīnas provinces no stepju ordu iebrukumiem.

13

Burunduks — cauri kamieļa nāsīm izvērta pavada.

14

Ambans (mong.) — ģenerālis, priekšnieks.

15

Dun gani — viena no Ķīnas tautībām, kas piedalījās 1861.— 1878. gada sacelšanās kustībā. Prževaļskis un viņa laikabiedri sauca par dunganiem visus musulmaņus — sacelšanās dalībniekus,

16

Septiņdesmitajos un astoņdesmitajos gados lana vērtība bija divi līdz trīs rubļi toreizējā krievu naudā.

17

Par tangutiem Prževaļskis sauca tibetiešu ciltis, kas mitinājās Kukunora apkaimē un Tibetas ziemeļu nomalē.

18

Argalis (kačgars) — auns, kas izplatīts Centrālās Āzijas un Austrumāzijas kalnos.

19

Neliels apgabals, ko apūdeņoja Īli upe, ar Kuļdžas pilsētu Siņc-zjanas nomalē pie Krievijas robežām.

20

Vārds «Badauļets» (Prževaļskis raksta nepareizi — Baduaļets) nozīmē — laimes luteklis. Tā bija iedēvēts beks Jakubs.

21

Prževaļskis visur raksta Džitišara, nevis Džetišaāra.

22

Kafiri — «neticīgie». Tā Indijas un Centrālās Āzijas musulmaņi sauc visus, kuri neturas pie isiama ticības.

23

Šos strīdīgos jautājumus atrisināja Pēterburgas līgums, ko Krievija un Ķīna noslēdza 1881. gadā.

24

Dēlītis ar uzlīmētu papīru, uz kura apvidus topogrāfiskās uzņemšanas gaitā uzzīmē plānu (topogrāfiskajā uzņemšanā iegūlo plānu arī reizēm sauc par «planšeti»).

25

Mūsu dienās šo dzīvnieku sauc par Ķīnas briedi.

26

«Šis novērojums, ko Prževaļskis izdarījis Ziemeļtibetā,» piezīmē viņa komentators E. Murzajevs, «paplašina poliandrijas izplatības robežas, kura pirms mūsu ceļotāja bija pazīstama Dienvidtibetā un Himalaju grēdas dienvidu nogāzēs.»

Savā darbā «Ģimenes, privātīpašuma un valsts izcelšanās» (1884. g.) F. Engelss atzīmē daudzvīrību Indijā un Tibetā un norāda uz tās izcelšanos no grupu laulības.

27

«Tibetā dzīvojošais ambans» — Ķīnas vietvaldis Tibetā.

28

Bogdohana apstiprinājums.

29

Aimaks, pie kura pieder pieminētais apvidus.

30

«10. mēnesis» — novembris pēc mūsu kalendāra.

31

«Čaganhanu ambans» — krievu ģenerālis.

32

Prževaļskis.

33

Palīgs.

34

Eklons.

35

s Roborovskis.

36

Krievi.

37

Trīs lieli klosteri Lhasas apkārtnē.

38

Divpadsmit gadu cikla 4. gads pēc lamaistu laika skaitīšanas.

39

11. mēnesis — decembris pēc mūsu kalendāra.

40

Semjonovs-Tjanšanskis nomainīja šajā amatā admirāli Litki 1873. gadā.

41

Vairāk nekā 1000 000 km^2.

42

Apmēram 4000—4500 metru augstumā.

43

Vojka — Roborovskis.

44

No dzejoja N. Prževaļska dienasgrāmatā.

Content

Hmeļņickis Sergejs Prževaļskis

Sērijā „Ievērojamu cilvēku dzīve" iznāk šādi darbi

ATKLĀT NEZINĀMAS ZEMES!

TĀLU ĀZIJAS TUKSNEŠOS

LOBNORA NOSLĒPUMS

IEVĒROJAMU ATKLĀJUMU MARŠRUTS

PĀRMAIŅAS centrālas Āzijas kartē

N. PRŽEVAĻSKA DZĪVES UN DARBĪBAS HRONOLOĢIJA

SATURS

1