Koļesņikova Marija

Koļesņikovs Mihails

Rihards Zorge

M.Koļesņikova. M.Koļesņikovs Rihards Zorge

Sērija «Ievērojamu cilvēku dzīve» iznāk šādi darbi

A. ALDANS-SEMJONOVS. SEMJONOVS-TJANSANSKIS

A. MORUA. ZORZA SANDA

A. DŽIVEĻEGOVS. LEONARDO DA VINCI

T. RUFO. MANAS DZĪVES PARABOLA

A. OOLEMBA. GRAMSI

P. ASTASENKOVS. KURCATOVS

A. STEKLIJS. KAMPANELLA

J. KALNIŅŠ. ANDREIS PUMPURS

D. VEISS. RODENS

E. STONS. JŪRNIEKS SEGLOS

A. ALDANS-SEMJONOVS.  ČERSKIS

J. NIEDRE. ES BIJU. ESMU, BŪŠU DRĪZ .. .

L. BORISOVS. AR KATRIONAS KAROGU

S. CVEIGS. MAGELĀNS

Ž. RENUĀRS. RENUĀRS

K. ANDREJEVS. ŽILS VERNS

B. GRIBANOVS. HEMINGVEJS

E. HJŪZS. BERNARDS ŠOVS

V. SAFONOVS. HUMBOLTS

A. MORUA. OLIMPIO JEB  VIKTORA IGO DZĪVE

M. BRAGINS. KUTUZOVS

M.KDĻESŅIKOVA

M.KOĻESŅIKoVi

RIHARDS ZORGE

NO AUTORIEM

Par izcilo izlūku Padomju Savienības Varoni Rihardu Zorgi īsā laikā sarakstīta plaša literatūra, un viņam veltīto grāmatu skaits aug ar katru gadu. Tas liecina, cik neatslābstoša ir interese par Zorges personību un par viņa izveidotās organizācijas darbību Ķīnā un Japānā.

Rihards Zorge kļuva par padomju militāro izlūku tajos gados, kad krasi saasinājās starptautiskais stāvoklis. Zorge bija komunists, savas Dzimtenes patriots un vienmēr uzņēmās visgrūtākos, visatbildīgākos uzdevumus. Būdams marksists teorētiķis, valsts tiesību un socioloģijas zinātņu doktors, Rihards Zorge uzskatīja, ka viņam katrā ziņā praktiski jāpiedalās Padomju Savienības aizsardzībā pret starptautiskā imperiālisma agresiju.

Savu pienākumu pret Dzimteni Zorge izpildīja līdz galam. Milzīga nozīme bija viņa ziņojumiem par Padomju zemes ienaidnieku intrigām, par fašistiskās Vācijas plānoto uzbrukumu Padomju Sociālistisko Republiku Savienībai. Zorges organizācijas darbība savā būtībā bija vērsta pret hitlerisko Vāciju, informācijai par Vācijas un Japānas attiecībām bija preventīvs raksturs. Zorge bija japāņu un ķīniešu tautas draugs, konsekvents internacionālists, cīnītājs par mieru visā pasaulē.

Mūsu grāmata stāsta ne tikai par pašu Rihardu Zorgi, bet arī par viņa draugiem un cīņu biedriem, par grūtajiem apstākļiem, kādos viņiem nācās strādāt; minēti vairāki tādi fakti no Zorges biogrāfijas, kas lasītājiem vēl nebija zināmi.

Aizrobežu literatūrā Zorges līdzgaitnieku darbība parasti raksturota nepilnīgi. Taču šie cilvēki bija bezgalīgi uzticīgi visas pasaules darbaļaužu dzimtenei — Padomju zemei, viņi bija dedzīgi antifašisti, kas visu savu dzīvi apzināti ziedoja cīņai par mieru. Pat nāves draudi nespēja iedragāt viņu pārliecību par šīs cīņas taisnīgumu.

Viņi bija idejiski cīnītāji, īsti gaismas bruņinieki šī vārda vislabākajā nozīmē, un tāpēc viņu varoņdarbi ir diženi. Ne spīdzināšana, ne bads, ne Japānas cietumu vieninieku kameras nesalauza viņu vīrišķību.

Zorges organizācija izveidojās jau 1930. gadā Ķīnas teritorijā. 1933. gadā tā savu darbību pārcēla uz Japānu un pastāvīgas izsekošanas apstākļos aktīvi darbojās līdz organizācijas locekļu apcietināšanas dienai — 1941. gada 18. oktobrim. Vienpadsmit cīņas gadi viņiem bija laba skola. Viņi idejiski izauga, norūdījās, iepazina vispatiesāko prieku — prieku, ko sniedz uzvara pār ļaunuma tumšajiem spēkiem. Šī savdabīgā kolektīva audzinātājs un iedvesmotājs bija Rihards Zorge.

Vācijas Demokrātiskās Republikas ievērojamais sabiedriskais darbinieks profesors Erihs Korenss, kas labi pazina Zorgi jau pirmā pasaules kara gados, rakstīja par viņu: «Riharda Zorges ietekme uz visiem cilvēkiem, ar ko viņam gadījās sastapties, bija milzīga. Un, kas zina, varbūt arī es nebūtu kļuvis tas, kas es esmu, ja manā dzīvē nebūtu bijis Riharda.»

Savu izlūka darbību Rihards Zorge uzskatīja par partijas darba turpinājumu īpašos apstākļos. Arī viņa cīņas līdzgaitnieki visu savu darbību vērtēja kā partijas pienākuma izpildi.

Viņi visi bija antifašisti un pārliecināti cīnītāji par mieru visā pasaulē. Soli pa solim organizāciju veidoja domu biedri, kuri bija gatavi uz jebkuriem upuriem dižā mērķa labā.

Rihards Zorge, Odzaki Hocumi, Branko Vukeličs, Mijagi Jotoku atdeva savas dzīvības par cilvēces gaišo nākotni. Makss Kiauzens un Anna Klauzena sagaidīja Uzvaras dienu.

Liekot šīs grāmatas pamatā Zorges piezīmes, ko viņš rakstījis cietumā, mēs izmantojām arī citus dokumentālus materiālus — Zorges līdzgaitnieku un viņam tuvo cilvēku atmiņas un piezīmes. Tikai neapšaubāmu patiesību — tāda bija mūsu devīze.

Autori pateicas žurnālistiem, tulkotājiem un arhīvu darbiniekiem, kas palīdzēja radīt šo grāmatu.

PIRMĀ DAĻA KĀPĒC ES KĻUVU PAR KOMUNISTU

1

MANI BIJA KAUT KAS TĀDS, AR KO ES ATŠĶIROS NO CITIEM...

Dzīves sākotne ... Tai nebūt nav jāsakrīt ar dzimšanas vietu un laiku. Taču Rihards Zorge vienmēr piešķīra sevišķu nozīmi tieši tam, ka viņš dzimis Krievijas dienvidos, Apšeronas pussalā*

«Esmu dzimis Dienvidkaukāzā, un šo savas dzīves faktu es vienmēr atcerējos.»

Pirmos vārdus viņš mācījās krieviski: līdz četru gadu vecumam zēns neprata vācu valodu. Viņa māt'e Ņina Sem-jonovna Kobeļeva, Baku—Sabunči—Čornij pilsētas dzelzceļa līgumstrādnieka meita, izauga Apšeronas pussalā un no visas sirds iemīlēja tās drūmo krāšņumu, bet vēlāk, nonākusi svešumā, līdz pat dzīves beigām skuma pēc dzimtenes. No mātes šīs ilgas mantoja Rihards.

Viņa dvēseles dziļumos uz visiem laikiem saglabājās Krievijas plašumi, zaļās Kaspijas jūras glāsainā gaisma, Kaukāza sniegotie milzeņi. Ar naftas smārdu piesūkušies naftinieku ciemati — Sabunči, Surahani, Ramani, Bala-hani, Bjulbjuli. Smacīga tveice, ko nemazina pat vējš hazri. Naftas valstība ... Nafta sūcas zem kājām, ar to piesātinātas kazarmas un katuhas — nabadzīgie strādnieku mājokļi. Melni dēļu torņi, eļļaini zaigojoši naftas ezeri, kuros mirst neuzmanīgie putni... Krievu valoda mijas ar azerbaidžāņu, armēņu, ar persiešu, gruzīnu, ar angļu, vācu, franču, zviedru valodu...

Māte sarunās un vēstulēs Krieviju sauca par dzimteni; arī Rihards pierada par Krieviju domāt tāpat. Māte un vecākie brāļi Hermans un Vilhelms vakaros dziedāja gari stieptās ilgu pilnās krievu dziesmas.

«Mūsu ģimene daudzējādā ziņā ievērojami atšķīrās no parastajām Berlīnes buržuāzijas ģimenēm,» rakstīja viņš vēlāk. «Zorges ģimenē valdīja īpatnējs dzīves veids, un tas ietekmēja manus bērnības gadus, es nelīdzinājos parastiem bērniem... Manī bija kaut kas tāds, ar ko es zināmā mērā atšķīros no citiem ...»

Lūk, kāpēc vaļsirdīgā sarunā ar savu draugu Erihu Ko-rensu Rihards Zorge varēja iesaukties:

«Es laikam esmu pārāk krievisks, es esmu caur un cauri krievs!...»

Ņina Semjonovna Kobeļeva bija no nabadzīgas ģimenes. Pēc vecāku nāves divdesmit divus gadus vecās Ņinas aprūpē palika seši brāļi un māsas, kurus vajadzēja paēdināt, apģērbt, apaut. Tajā laikā viņu bildināja Ādolfs Zorge, četrdesmit gadus vecs vācu tehniķis no naftas atradnēm, izskatīgs solīds vīrietis ar krāšņu bārdu. Viņš bija atraitnis. Kaut kur Vācijā pie radiniekiem dzīvoja viņa meitas Amālija un Emma. Pēc neilgām pārdomām Ņina piekrita kāzām. Viņi apprecējās un sāka dzīvot lielā divstāvu mājā Sabunči ciemā. Darba kabinetā Ādolfs Zorge piekāra savu senču — mācītāja Georga Vilhelma Zorges no Betavas un viņa sievas Hedvigas Klotildas, kuras dzīslās tecēja arī slāvu asinis, portretus. Mākslinieks bija uzgleznojis Georgu Vilhelmu garīdznieka tērpā; tāds portrets pēcteču kabinetā varēja kalpot kā labākais lojalitātes pierādījums. Tehniķis Ādolfs Zorge gribēja, lai viņu uzskatītu par lojālu, krietnu buržuju, impērijas balstu. Mācītājam un Hedvigai Kiotildai bija desmit bērnu, tikpat daudz vēlējās arī Ādolfs Zorge.

Viņš vienmēr uzsvēra savu Prūsijas pavalstniecību, tomēr nekad nerunāja ne par savu tēvu, ne par tēva brāļiem (td paša mācītāja Georga Vilhelma bērniem): gan tēvs, gan divi viņa brāļi bija aktīvi revolucionāri pirms un pēc 1848. gada revolūcijas. Revolucionārais darbs bija viņu dzīves jēga. Sevišķi pazīstams kļuva tēvocis Fridrihs. Viņš bija 1849. gada Bādenes sacelšanās dalībnieks, Marksa un Engelsa tuvs draugs. Pēc sacelšanās apspiešanas spiests emigrēt sākumā uz Šveici, Angliju, pēc tam uz Ameriku. Fridrihs Zorge kļuva par T Internacionāles Amerikas sekcijas organizatoru, un 1872. gadā I Internacionāles Hāgas kongresā viņu ievēlēja par Ģenerālās padomes sekretāru. Tēvoča, ievērojamā starptautiskās strādnieku kustības darbinieka, Marksa un Engelsa skolnieka, daudzu socioloģisku un politisku darbu autora slava šausmināja un nomāca mietpilsoni Ādolfu Zorgi; šis tēvocis, ko Ādolfs nekad netika pat redzējis, bija emigrējis, dzīvoja Ņujorkā un rakstīja brošūras par to, ka «Vācijā sociālisms jau izveido visu atzītu spēku, kurš liek drebēt pat lielajam Bismarkam. Francijā, Beļģija, Holandē, Dānijā, Austrijā, Krievijā, Itālijā, Spānijā un tagad Anglijā — visur visā civilizētajā pasaulē sociālisms laiž dziļas saknes... Un sociālisms iekaros visu pasauli! ...» No tāda radinieka gribējās norobežoties ar akmens mūri.

1885. gadā Ādolfs Zorge no Vācijas ieradās Krievijā, Azerbaidžānā. Tas bija laiks, kad Rotšilds, brāļi Nobeļi un citi angļu, zviedru, franču un vācu naftas rūpnieki pakāpeniski izspieda no Apšeronas krievu un vietējos kapitālistus. Cara valdība vairāksolīšanā pārdeva privātām personām ar naftu bagātās zemes, kuras atņēma Ramani, Surahani, Sabunči, Bibieiba un citu ciemu zemniekiem.

Ādolfs Zorge bija aculiecinieks tam, kā zemnieki, ārkārtīgi sašutuši par tādu varas iestāžu rīcību, aiztrieca kalnrūpniecības pārvaldes ierēdņus, iznīcināja robežu zīmes, aizbēra vai aizdedzināja urbumus un šahtas. Uzliesmoja dumpji, zemniekiem nāca palīgā naftas atradņu strādnieki, rībēja šāvieni, un Ādolfam Zorgem likās, ka sāk piepildīties tēvoča Fridriha prognozes par sociālismā ideju uzvaras gājienu.

Jā, nemierīgā laikā Ādolfs Zorge bija ieradies Apše-ronā. Katru pavasari šeit uzliesmoja mēra epidēmija. Vasarā plosījās holera. To sekmēja ne tikai strādnieku antisanitārie dzīvokļi, bet arī tās, ka atradnēs nebija saldūdens dzeršanai. 1892. gadā Zorge piedzīvoja divas epidēmijas — mēra un holeras. Ne jau par sevi viņš baidījās, bet par bērniem. Ārstu šeit bija maz. Viņu funkcijas nereti izpildīja policisti. Apšeronā smirdēja pēc karbola un hlorkaļķa. Šķērsām pār ciemata ielu policisti pārvilka pāri virvi, un cilvēku straume, atdūrusies pret^ to, apstājās. Policisti steidzīgi ķēra ciet visus pēc kārtas un aizveda uz holeras slimnieku barakām. Holeru uzskatīja par «netīro roku slimību», bet mēris parādījās nezin no kurienes, piezagās nemanot. It kā pavasara vēji to būtu atnesuši.

Ādolfs Zorge nosauca Apšeronu par «melno elli». Taču šajā melnajā ellē joprojām pulcējās no visas pasaules uz iedzīvošanos kāri «bruņinieki». Viņus nebiedēja ne dumpji, ne mēris, ne holera. Krievija deva vairāk nekā pusi no pasaules naftas ieguves, tā ieņēma vienu no pirmajām vietām pasaules tirgū, atstājot tālu aiz sevis tādas valstis kā Amerika, Argentīna, Peru.

Sākumā Zorge strādāja urbšanas tornī, tad pārgāja uz naftas pārstrādāšanas rūpnīcu. Naftas ieguves lietās viņš maz ko saprata, taču bija uzcītīgs un neapnicis mācījās no vietējiem krievu un azerbaidžāņu meistariem, kas naftas ieguvi bieži vien pārzināja labāk nekā ārzemju speciālisti.

Iekrājis naudu, viņš sāka uzpirkt zemes gabalus, kuru dzīlēs atradās nafta. Pēc saviem desmit gadiem darba naftas atradnēs viņš bija iemantojis īpašu intuīciju — sāka nekļūdīgi noteikt «naftas āderi». Izsolēs jeb šantān-bazāros, kā tos šeit sauca, viņš nesteidzās — kā daudzi viņa tautieši — sapirkt visus gabalus, kas robežojās ar naftas urbumu, bet nogaidīja. Viņš nemīlēja riskēt. Lielākā daļa no ārzemju firmu pārstāvjiem nodarbojās ar zemes gabalu spekulāciju; viņi neorganizēja urbumus, bet tikai uzpirka un pārdeva tālāk visus zemes gabalus, urbumus, iekārtu. Ādolfs nenodarbojās ar spekulāciju, iekrāto naudu viņš ieguldīja zemes gabalos, naftas pārstrādāšanas rūpnīcās. Beidzot viņš arī panāca savu: Ap-šeronas «melnajā ellē» izveidoja savu mazo ģimenes paradīzi, kļuva par respektablu buržuju, lielas ģimenes galvu. Visi ideāli bija sasniegti.

1895. gada 4. oktobrī šeit, Sabunči ciemā, arī piedzima Zorges ģimenes piektais bērns — Rihards.

Lielais krievu rakstnieks Maksims Gorkijs, kas tajos gados bija iegriezies Sabunči, atstājis mums šīs naftas atradnes spilgtu aprakstu:

«... Torņu haosā zemei piekļāvās no sarkaniem un pelēkiem akmeņiem uz ātru roku mūrētas garas, zemas strādnieku kazarmas, kas ļoti atgādina aizvēsturisko cilvēku mitekļus. Nekad es nebiju redzējis tik daudz dažādu netīrumu un atkritumu ap cilvēku mājokļiem, tik

daudz izsistu stiklu logos un tādu drausmīgu nabadzību

alām līdzīgajās istabās.»

Šī aina Rihardam Zorgem iespiedās atmiņā: ogļu melni torņi, simtiem torņu; visa apkārtne pieblīvēta ar šiem torņiem, un tie atgādina dīvainu gigantisku kapu pieminekļus: visu Apšeronas pussalu aizņem šie torņi. Pat Su-rahani petrolejas rūpnīca atgādināja nevis rūpniecības uzņēmumus, bet kaut kādas musulmaņu kapenes. Riharda apziņa atmodās tanī dienā, kad viņš piepeši ieraudzīja šos torņus un mazus cilvēciņus, kas naftas piesātinātos svārkos rosījās to pakājē. Viņam it kā atvērās acis: lai nenomirtu badā, cilvēkiem visu laiku vajadzēja darboties pie šiem torņiem, kaut ko noslēpumainu darīt; un torņi likās draudīgi, dzīvi, tie mācās virsū no visām pusēm... Šis rēgs viņu vajāja ilgi.

Kad Rihardam bija trīs gadi, ģimene pārcēlās uz Vāciju. Ādolfs Zorge nopirka nelielu māju Vilmersdorfā, Berlīnes rietumu priekšpilsētā, Manizera ielā, iekopa dārzu un sāka baudīt nodrošinātas vecumdienas. Līdz šim ar bērnu audzināšanu viņš tikpat kā nebija nodarbojies, uzticot šo pienākumu sievai, bet tagad, atgriezies dzimtenē, viņš nolēma uzņemties dēlu audzināšanu, lai iedvestu viņos īsti vācisku garu, iepotētu atziņu — «Deutschland ūber ailes!». Viņa dēlienļ jāizaug par uzticamiem vāciešiem un jāaizmirst, ka viņu dzīslās tek arī krievu asinis. Viņš centās dēliem iemācīt vāciešiem visai raksturīgo punktualitāti, prakticismu, bez kura, pēc Ādolfa Zorges domām, komersants nav iedomājams. Komersantam jāatceras filozofa vārdi, ka «vienlīdzības un taisnības aizstāvji ir tarantuli», ka «tiekšanās pēc varas ir svarīgāka par pašu dzīvi», ka pasaulē uzvar stiprākais, bet pārējiem «cilvēkiem — posta un ciešanu bērniem — labāk vispār nepiedzimt vai vismaz ātrāk nomirt», ka vajag mīlēt mieru, bet tikai kā līdzekli jaunam karam, jo krietns karš svētī jebkuru mērķi, bet par labsirdību lai čivina skuķi. Vīrišķīgus, bezrūpīgus, spējīgus uz vardarbību — tādus mūs vēlas redzēt dzīves gudrība... Dēliem jāvairo tēva kapitāli.

«Tēvs bija nacionālists un imperiālists,» vēlāk secinās Rihards, «visu savu mūžu viņš dzīvoja jaunības gadu iespaidā, kad 1870.—1871. gada kara rezultātā tika radīta Vācijas impērija, tik vien viņš zināja kā rūpēties par saviem īpašumiem ārzemēs un par savu sabiedrisko stāvokli.»

Rihards kā pats jaunākais ģimenē bija visu lolots, viņu sauca mīlināmā vārdā par Iku. Skolā viņu iedēvēja par «premjerministru». Kāpēc par «premjerministru»? Saviem gadiem viņš bija neparasti labi attīstīts, viņa rīcībā allaž izpaudās tieksme pēc patstāvības.

«Es ieguvu grūti audzināma skolnieka slavu, neievēroju skolas disciplīnu, biju spītīgs un nepaklausīgs.»

Ika necieta zubrīšanu. Viņam patika spriest, pašam vērtēt izlasīto. «Premjerministram» bija sava valstība, spēka un varenības avots — grāmatas. Tās paplašināja pasaules ietvarus telpā un laikā. Francijas revolūcija, «neuzpērkamais» Robespjērs, kas savu lielisko dzīvi beidza zem giljotīnas naža, Napoleona kari, kauja Sentantuāna ielā 1848. gada jūnija sacelšanās dienās, revolūcija Vācijā, strādnieku sacelšanās Minhenē, revolucionārās cīņas Nasavas ielās, Bādenes sacelšanās ...

Tēva spriedelējumus par Vācijas sevišķo misiju, par prūsisma un Hohencollernu «nacionālo misiju», par vācu nācijas rasisko pārākumu Rihards klausījās bez jebkādas intereses, nepievērsa tiem uzmanību, kā nepievērš uzmanību veca, ar sirdi sirgstoša cilvēka rūkšanai.

Rihardam bija cits skolotājs — vecākais brālis Vilhelms. Bieži viņi divatā devās uz pilsētas centru un caurām dienām klaiņoja pa ielām, gāja gar Fridriha Lielā pili, Berlīnes katedrāli, universitāti, Prūsijas bibliotēku, sameklēja kādu klusu vietiņu Tīrgartenas parkā. Brālis ar noslēpumainu izteiksmi sejā stāstīja par tēvoci — vectēva brāli Fridrihu, kas pavisam nesen, 1906. gada 26. oktobrī, bija miris tālajā Amerikā. Fridrihs bija komunists, strādnieku šķiras vadoņu Marksa un Engelsa draugs. Publicēta Fridriha Zorges sarakste ar Marksu, Engelsu un < itiem strādnieku kustības darbiniekiem. Lūk, šī grāmata! li .tu citi Frīdriha Zorges darbi, piemēram, brošūra «So-eitilisms un strādnieks». Tajā ļoti populāri izklāstīta Marks.i un Engelsa mācība. Tiesa, šinī mācībā brālis orientējās vāji, tomēr viņam izdevās ieinteresēt Rihardu par tēvoča personību.

Šis cilvēks bija piedalījies Bādenes un Pfalcas revolucionārajās kaujās. Tieši tur pirmo reizi satikās divdesmit gadus vecais volontieris Fridrihs Zorge un revolucionārā korpusa komandiera komunista Viliha jaunais adjutants

Fridrihs Engelss, kas bija ārkārtīgi drosmīgs un nelokāms. Kad prūšu reakcija sacelšanos apspieda, Zorgem sākās piedzīvojumu pilna dzīve: klejojumi, emigrācija, mūzikas skolotāja darbs; Fridrihs Zorge bija aculiecinieks pilsoņu karam starp Ziemeļiem un Dienvidiem Amerikā, un tikai sliktā redze neļāva viņam pieteikties brīvprātīgajos ziemeļnieku armijā. Viņš nodzīvoja turpat astoņdesmit gadu ...

Bismarka darbība, par ko tik jūsmīgi stāstīja tēvs, Rihardam bija sveša, bet viss, kas bija noticis ar vectēva brāli, viņu dziļi ieinteresēja: tēvocis bija patiesi bezbailīgs, drosmīgs cilvēks.

Šeit, Tīrgartenas parkā, brālis pastāstīja Rihardam par 1905. gada revolūciju Krievijā, par to, ka cars apšāvis strādnieku demonstrāciju, šeit viņš uzzināja par Baku strādnieku vispārējo streiku un viņu sadursmi ar karaspēku, par sacelšanos uz bruņukuģa «Potjomkins». Tas viss satrauca sirdi. Baku ... Tātad arī Sabunči ciemā skan šāvieni, revolūcija ... Tas taču turpat blakām ... Kamēr tēvs uztraucās par saviem īpašumiem Sabunči, dēli vēlējās sacelšanās dalībnieku uzvaru.

Brālis uzskatīja sevi par krievu anarhista Kropotkina piekritēju un centās ieskaidrot Rihardam tā ortodoksijas: anarhistiskais komunisms, savstarpējā palīdzība kā sabiedriskās attīstības galvenais faktors, sociālās revolūcijas rezultātā izveidoto brīvo ražošanas kopienu federācija... Bija grūti orientēties mācībās, kas cita citu noliedza, taču tās rosināja Riharda domas. Viņš gribēja saprast. Viņš izdarīja sev ārkārtīgi svarīgu atklājumu: vēsture ir ne tikai tas, kas jau pagājis; vēsture veidojas arī pašreiz, visu acu priekšā. Viņš iemīļoja vēsturi. Tā bija atslēga, lai saprastu visu to, kas noticis un notiek ar cilvēku sabiedrību. Ar vēsturi robežojās politika. Cilvēks, kas neorientējas politikā, ir akls, tāpēc Rihards brīnījās par tiem cilvēkiem, kas bija vienaldzīgi pret politikas jautājumiem. Bet politika prasīja māku analizēt un vispārināt. Lielais Gēte teica:

... mācāties visu reducēt

Un ar, kā pienākas, klasificēt.

Dažkārt Rihardam pašam likās, ka viņam ir iedzimtas spējas politikā. Viņš it kā intuitīvi uzminēja, kas un kāpēc, un tāds prāta asums pārsteidza gan skolotājus, gan viņa biedrus. Tieši tāpēc viņu arī iesauca par «premjerministru». Viņam piedeva draiskulības, nevērību pret visiem tiem priekšmetiem, kas nebija saistīti ar politiku, vēsturi un sabiedriskajām zinātnēm, jo nojauta viņā dziļu, nopietnu raksturu, kam pavērti vēl neatklāti apvāršņi. Rihards bija arī fiziski labi attīstīts. Viņš iestājās strādnieku sporta pulciņā un akurāti to apmeklēja; no viņa dūrēm baidījās paši pārdrošākie kaušļi.

Piecpadsmit gadu vecumā Rihards mēģināja tikt galā ar Kantu, ar viņa transcendentālismu, «Tīrā prāta kritiku» un «Praktiskā prāta kritiku». No transcendentālās filozofijas viedokļa pasaule sadalās divās daļās, sašķeļas divās pasaulēs, kas nav atkarīgas viena no otras: «es» un «ne es». Bet kas mums dod tiesības atdalīt sevi no apkārtējās pasaules? Vai mūsu «es» nav tāda pati «lieta par sevi»? Rieksts izrādījās par cietu, un tad Rihards nolēma sākt visu no paša sākuma, no antīkās filozofijas, no filozofijas vēstures. Skolotājs, ieraudzījis uz Riharda sola vienu no Hēgeļa grāmatām, bija pārsteigts un ieinteresēts: vai tiešām piecpadsmitgadīgais zēns spēj izprast visas šīs zinātnes augstākās gudrības? Viņš pajautāja, kā Rihards saprot Hēgeļa vēstures shēmu. Zorge atbildēja ar joku: «Pasaules gars potenciālā formā piedzimst Ķīnā, kur tas, tā sakot, guļ. Indijā pasaules gars sāk sapņot. Persijā tas pamostas, Ēģiptē ceļas un ģērbjas, kopā ar feniķiešiem tas vizinās pa Vidusjūru un Grieķijā iegriežas paēst brokastis. Romā viņš pusdieno ar aprēķinu, lai pēc vakariņām Romas impērijā liktos gulēt sakarā ar barbaru iebrukumu. Miegs turpinās visus viduslaikus. Otrreiz pasaules gars pamostas renesanses laikmetā. Pēc tam tas iemiesojas prūšu absolūtajā monarhijā. To viņš arī pelnījis!»

«Vēsturē, literatūrā, filozofijā, sabiedrības mācībā es biju daudz pārāks par jebkuru manas klases skolēnu. Turpretī pārējos priekšmetos manas sekmes bija zem vidējā līmeņa. Ilgu laiku es rūpīgi studēju politisko stāvokli. Kad man palika 15 gadu, es sāku dzīvi interesēties par tādiem grūti izprotamiem rakstniekiem kā Gēte, Bil-lers, Lesings, Klopštoks, Dante.»

Gēte, Šillers, Lesings — šie labākie progresīvās vācu buržuāzijas daļas pārstāvji dzīvoja tādā politiskā un sociālā laikmetā, kad visu tautu bija pārņēmis zemisks, rupjš un verdzisks tirgoņu gars. Pret feodāli muižniecisko, caur un cauri satrunējušo sabiedrību uzstājās minētie rakstnieki. Kā apburts Rihards atkārtoja Fausta vārdus:

... Liels kas manim ietikās,

Nu mini!

Pārsteidza Gētes vārdi: «Mūsdienu buržuāziskajā sabiedrībā reliģija, likumi, morāle iežņauguši cilvēku ļoti šaurās robežās...»

Retoriskais Fridrihs Gotlībs Klopštoks, slavenās episkās poēmas «Mesiada» četru sējumu autors, šķita nepanesami garlaicīgs. Toties Lesinga traktātos, drāmās un rakstos Rihards atklāja neizsmeļamu gudrību un ironiju. Domas brīvību un prāta spēku Lesings stādīja augstāk par visu, viņš bija cilvēces skolotājs, viens no visrevolucionārākajiem prātiem XVIII gadsimta Vācijā, izcils vācu apgaismības darbinieks. Rihardam imponēja arī Lesinga garīgā seja. Lielais dramaturgs bija reti devīgs cilvēks: stāsta, ka viņš vienmēr turējis kabatā zelta monētas kopā ar sīknaudu un bieži kļūdaini sniedzis ubagam zelta naudas gabalu. Ja ubags devis monētu atpakaļ, Lesings esot smējies no prieka, ka pasaulē vēl ir godīgi cilvēki, un licis ubagam zelta monētu paturēt. «Mirt par patiesību ir daudz skaistāk, nekā būt patiesam,» teica Lesings, un šie vārdi bija viņa dzīves devīze. Viņš ienīda prūšu monarhiju, prūšu karali Fridrihu III, Prūsiju viņš dēvēja par «pašu verdziskāko valsti Eiropā».

Stāsta, ka Ibsenam bijusi apbrīnojama spēja izraisīt sarunas par tādām, tēmām, kas sagādāja viņam iespēju izpētīt raksturus. Līdzīgas spējas bija arī jaunajam Rihardam Zorgem. Viņš tiecās tikties ar cilvēkiem un visus atcerējās, jo viņam bija lieliska atmiņa. Viņš bija apveltīts ar visiem atmiņas veidiem, labi atcerējās priekšmetus, formas, vietas, atcerējās sajūtas, skaņas, smaržas; viņš varēja vārdu pa vārdam precīzi atkārtot to, ko reizi bija izlasījis. Gētes, Šillera un Lesinga ietekmē viņš sāka rakstīt dzejoļus. Tās bija alegorijas, filozofiski vispārinājumi, noskaņas, izteiktas aukstos, noteiktos precīzos tēlos.

Vēlēšanās savas proti klusināt,

Priekus savus, bēdas — slēpt un glabāt,

Pārbaudījumu brīžos stiprs esi...

Jau šinī laikā viņš centās izstrādāt sev dzīves kredo. Par viņa devīzi kļuva lepnie Dantes vārdi: «Segui il tuo corso, e lascia dir le genti!» («Ej savu ceļu, un cilvēki lai runā, ko grib!»)

1911. gadā nomira Ādolfs Zorge. Viņu saēda sirds kaites un pastāvīgie uztraukumi. Bet uztraukumiem iemeslu bija gana: šinī gadā naftas cenas krasi pazeminājās, Ādolfs Zorge ar saviem Apšeronas zemes gabaliem atradās uz bankrota robežas.

... Rihards kļuva noslēgts, zaudēja interesi uz draiskulībām. Viņš nobrieda, kļuva pieaudzis. Jaunība beidzās. Agrāk viņš interesējās par citu cilvēku garīgo dzīvi, bet tagad sāka vērot pats sevi. Tāpat kā senāk saglabājās dziļa interese par politiku, un viņš uzzināja, ka pasaulē briest draudīgi notikumi. Avīzes arvien biežāk sāka rakstīt par Maroku, kur sadūrās Vācijas un Francijas intereses. Franču prese dienas kārtībā izvirzīja jautājumu par Elzasu un Lotringu, ko bija sagrābusi Vācija. Vācu žurnālisti un politiķi atklāti paziņoja, ka Vācijas galvenais ienaidnieks ir Anglija un ka pienācis laiks ar ieroču spēku padzīt to no Tuvo Austrumu un Āfrikas tirgiem. Nebūtu slikti atņemt Krievijai Baltiju, Somiju, Ukrainu, nostiprināties Kaukāzā ...

Brieda pasaules karš.

2

RIHARDS ZORGE POLEMIZĒ AR NĪČi

No skolas sola es pārsēdos uz ešafotu.

(No R. Zorges piezīmēm)

Rihards mācījās augstākās pakāpes vidusskolā Berlīnē, Rihtfildas rajonā. Viņam ritēja deviņpadsmitais gads. Vasaras brīvlaiku viņš nolēma pavadīt Zviedrijā. Šī zeme visu laiku saistīja viņa uzmanību. Šeit Zviedrijā viņu pārsteidza ziņa par kara sākumu. Pēc šāviena Sarajevā 1914. gada 28. jūlijā Austroungārija pieteica karu Ser-bijai. Krievijas cara valdība izsludināja vispārēju mobilizāciju; izmantojot to kā ieganstu, Vācija pieteica karu Krievijai, bet trīs dienas vēlāk — Francijai; Anglija pieteica karu Vācijai...

Rihards Zorge steidzās uz mājām un ar pēdējo kuģi atstāja Zviedriju. Kamēr kuģis lēnām vilkās no Stokholmas uz Ķīli, Rihards pārdomāja visus notikumus. Kas vainīgs, ka izcēlies karš? ... Kas viņš ir, šis Gavrilo Princips, kas Sarajevā nošāva Austrijas troņmantnieku erc-hercogu Franci Ferdinandu? Uzskatīja, ka serbu ģimnāzista šāvieni izraisījuši pasaules karu. Ģimnāzists. Zēns ... Laikraksti ievietoja divas fotogrāfijas: Austrijas troņmantnieks Francis Ferdinands ar sievu greznā automašīnā īsi pirms atentāta; policisti un garāmgājēji ķer Gavrilo Principu. Ģimnāzista seja nav redzama — viņš zemu noliecis galvu, acīm redzot, cenšas ar galvu dot triecienu policistam pa vēderu.

Šis jauneklis, paceļot roku pret Habsburgiem, pret Franci Ferdinandu, kurš bija centies likvidēt Serbijas valsts neatkarību, droši vien uzskatīja sevi par patriotu un it nemaz nedomāja par Herostrata slavu; viņš bija atriebējs, bet avīzes viņu iecēla vislielākā provokatora rangā. Šķiet, cilvēkam, kas izprovocējis visgrandiozāko karu, vajadzēja kļūt par gadsimta varoni.

Tomēr, lai cik tas arī dīvaini būtu, viņu tūlīt it kā aizmirsa, tādējādi apstiprinot, ka serbu ģimnāzista personībai vispār nav nekādas nozīmes. Toties ļoti plaši rakstīja par tirgiem, par vācu rases pārākumu, par dižo Prūsiju, par Vācijas armijas pārākumu salīdzinājumā ar An-tantes armijām gan skaita, gan militārās sagatavotības, gan apbruņojuma ziņā, par ieroču spēka un kara kultu kā «pasaules dievišķās kārtības daļu», rakstīja, ka jau no Fridriha II laikiem vācu tautas prāti arvien bijuši veltīti kara mākas pilnveidošanai un ka pret ienaidnieku tautām jāpielieto savi kara likumi. No naftalīna izvilka sešdesmit septiņus gadus veco Hindenburgu un iecēla 8. armijas priekšgalā. Kāds Frīmans pravietoja: «Karam būs dziedinošas īpašības, pat ja vācieši to zaudēs, jo iestāsies haoss, no kura radīsies diktators.» Berlīnes valdība, kas sekoja aklai panģermāniskai partijai, bija savas varenības skurbulī. Spēks rada tiesības! Šim vācu karam jānoved līdz galam Bismarka plāni un jāuzmodina no ilgā miega vācu nācijas svēta Romas impērija. Nevar kļūdīties tā morāle, kuras pusē ir spēks... un tāpēc lai dzīvo «Lielvācijas reihs» un «Vācu tipa valstu pasaules impērija».

«Skolā es tā arī vairs neatgriezos, izlaiduma eksāmenus nekārtoju un tūlīt aizgāju armijā kā brīvprātīgais. Kas mani uz to pamudināja? Dedzīga vēlēšanās sākt jaunu dzīvi, darīt galu skolnieciskumam, tieksme atbrīvoties no dzīves, kas astoņpadsmitgadīgam jauneklim likās pilnīgi bezjēdzīga. Sava loma bija arī vispārējam satraukumam, ko radīja karš. Par savu lēmumu es neteicu nevienam — ne biedriem, ne mātei, ne citiem radiniekiem.»

Vecāko brāli iesauca jau pirmajā kara dienā un nosūtīja uz Austrumprūsiju.

Rihardu apmācīja vienā no karaskolām Berlīnes tuvumā.

Pēc sešu nedēļu mācībām visu skolas izlaidumu nosūtīja uz fronti, uz Beļģiju. Šeit, Izeras upes rajonā, izvērsās nikna kauja. Jau 4. augustā vācu karaspēks iebruka Beļģijā. Beļģijas armija tūlīt atkāpās līdz Antverpenei; vācieši triumfējot iebruka Francijā un drīz nonāca pie Parīzes. Taču kaujā pie Marnas vācu karaspēks cieta sakāvi un bija spiests steigā atkāpties. Frančus un angļus izglāba krievi, kas šinī laikā pārgāja uzbrukumā Aus-trumprūsijā. Bet šeit Francijā fronte tagad izstiepās līdz Ziemeļjūrai. Abas puses pakāpeniski pārgāja uz pozīciju karu. Lai kā tas būtu, tomēr franču šanteklērs vācu zupā tā arī nenonāca.

Izera — ne visai plata, lēna upe ar zemiem krastiem, tajā paisums un bēgums jūtami pat augšpus Diksmudas. Šeit Zorgem un viņa biedriem vajadzēja rakt ierakumus, un izrādījās, ka tas nav viegls darbs. Dažu centimetru dziļumā parādījās ūdens, jo viss apvidus atrodas zem jūras līmeņa.

24. oktobrī vācu karaspēks visā Izeras līnijā pārgāja uzbrukumā un pārrāva beļģu, franču un angļu aizsardzības līniju. Zorge dienēja 4. armijā, kura sastāvēja no tikko izveidotiem korpusiem, kas bija sakomplektēti galvenokārt no studentiem. Šeit valdīja «vācu gars». Pārliecība par uzvaru bija neapšaubāma. Turklāt šo pārliecību pastiprināja arī varenā tehnika: haubices, mīnmetēji, aero-plāni, bruņu mašīnas. Nē, beļģu armijas atliekas nevar apturēt šo vareno lavīnu, kas velsies uz Kalē, kur jāizšķiras Vācijas uzvarai!

Vācieši jau forsējuši Izeru. Bet Njeporā ir slūžas, kuram vācu izlūkošana nepiešķīra nekādu nozīmi. Un, lūk, 28. oktobrī beļģi atver šīs slūžas. Duļķainie ūdeņi gāžas par vācu armiju. Rihards Zorge ķepurojas ūdenī, mutē viņam smeļas netīras, šķidras dūņas. Slīkst kareivji, grimst lielgabali un mīnmetēji. Bet vakara krēslā zuāvi, senega-liešu strēlnieki un beļģu vienības drāžas virsū plūdos apstulbušajiem vāciešiem, un viņi steigšus bēg atpakaļ pāri Izerai. Ceļš uz Dinkerku un Kalē pa piekrasti vācu armijai ir slēgts. Desmit nepārtrauktu triecienu un pretuzbrukumu dienas. Kaujā raida rezerves divīziju. Arī landes-vēra brigādi. Tās tiek pilnīgi iznīcinātas. Cerības uz zibenīgu uzvaru ir noslīkušas Izeras staignajās dūņās. Vācu virspavēlniecība iecer frontes pārrāvumu pie Ipras, franču Flandrijas vārtiem. Kā tēlaini izteicies franču maršals Fošs, šeit «abu ienaidnieku pretējie centieni noved pie sadursmes, kas ir akla savā rupjajā spēkā un brāzmainībā un tāpat arī vienreizēja sava ilguma ziņā. Vācieši liek galdā savu pēdējo kārti un cenšas realizēt savu pēdējo manevrēšanas operāciju Rietumu frontē.» Šī lielā sadursme iegājusi vēsturē kā «slaktiņš Flandrijā». Abās pusēs zaudējumi bija ļoti lieli. Avīze «Frankfurter Zei-tung» rakstīja par vācu zaudējumiem: «Pulki gāja nāvē. Šī diena prasīja milzīgus upurus, un nekas te vairs nav labojams. Miglainās rudens dienas daudziem no mums modina drausmīgas atmiņas, dzīvas un neremdināmas sēras.» Tai piebalsoja «Lokal Anzeiger»: «Flandrijas līdzenumi vēl nekad nav tik bagātīgi slacīti ar asinīm, un, par nelaimi, tās ir mūsu jaunekļu asinis...» Gēte, kas visur meklēja un atrada likumsakarības, karu formulēja kā visas sabiedrības slimību.4Katram laikmetam ir sava «galvenā slimība...».

Asinis un kritušie. Līķu kalni. Ierakumā, dubļos guļ kareivis Rihards Zorge. Lietus smidzina otro nedēļu. Kano-nādes dunoņa neapklust ne dienu, ne nakti. Līdzenums gluds kā galds. Ne pauguriņa, ne birztalas. Jūrai atkarota zemiene. No senseniem laikiem šīs vietas izmantotas uzbrukumiem, kas no Centrālās Eiropas vēlās uz Rietumiem.. Zorge domā par karu, domās polemizē ar filozofu Nīči, spēka, bandītisma un laupīšanas kulta apustuli. «Krietns karš svētī jebkuru mērķi... Ļaunumam ir nākamība, pienāks laiks, kad radīsies lieli drakoni...» apgalvoja Nīče, kas savu dzīvi beidza psihiatriskajā slimnīcā. Viņš atklāti apsveica visas «dzīves raksturīgās īpašības: netaisnību, melus, ekspluatāciju». No kā šis cilvēks, kas dzimis un audzis vismiermīlīgākajā zemē Šveicē, mantojis tik kareivīgas prūšu junkuru tieksmes? Bet varbūt viņa tumšās ārprāta smadzenes skaidri iztēlojās, kā izlien ārā šie «lielie drakoni»: zemūdenes, aeroplāni, dirižabļi, mortīras, kareivīgie ģenerāļi, valstsvīri, prezidenti, Antante, Trejsavienība, koalīcijas? ...

«Šī asiņainā kauja manā un manu frontes biedru dvēselēs izraisīja pirmās visdziļākās nemiera jūtas. Sākumā mani bija liela vēlēšanās piedalīties kaujās, es sapņoju par piedzīvojumiem. Turpretī tagad sākās klusēšanas un atskurbšanas laiks...»

Tādi ir Riharda Zorges pirmie iespaidi karā. Viņš sāka to ienīst. Taču arī šeit, Flandrijas laukos, ierakumos, viņš saglabāja spēju analizēt, ielūkoties parādību dziļākajā jēgā. Viņš gribēja saprast karu.

«Es sāku atmiņā pārcilāt visu, ko zināju no vēstures, un nogrimu dzijās pārdomās. Es pievērsu uzmanību tam, ka piedalos vienā no neskaitāmajiem kariem, kas uzliesmojuši Eiropā, ka esmu kaujas laukā, kura vēsture skaitāma vairākos simtos, nē, vairākos tūkstošos gadu! Es domāju par to, cik bezjēdzīgi ir bijuši kari, kas, lūk, tā ne vienreiz vien atkārtojušies cits pēc cita. Cik gan reižu pirms manis vācu kareivji, lai iebruktu Francijā, ir cīnījušies šeit, Beļģijā! Un cik reižu Francijas un citu valstu armijas nākušas uz šejieni, lai iebruktu Vācijā! Vai cilvēki zina, kā vārdā notika visi šie agrākie kori? Es sāku domāt: kādi tad ir tie apslēptie pamudinošie motīvi, kas noveduši pie šī jaunā agresīvā kara? Kam atkal sagribējies iegūt šos rajonus, raktuves, rūpnīcas? Kas cenšas sasniegt savus mērķus, maksājot ar cilvēku dzīvībām? Neviens no maniem frontes biedriem negribēja ne pievienot, ne sagrābt šos īpašumus sev. Neviens no viņiem nesaprata kara īsto mērķi un, protams, neizprata šī slaktiņa jēgu, kas izriet no kara patiesā mērķa.»

Jaunieši, kas armijā ieradās no augstskolām, ātri kļuva par virsniekiem un izturējās augstprātīgi, noslēgti, uzskatot kareivjus par «tumšiem lopiņiem». Tūlīt izveidojās divas kastas: augstākā un zemākā. Lielākā daļa kareivju bija vidēja vecuma cilvēki un nāca no strādniekiem vai no amatniekiem. Viņi bija arodbiedrību biedri un pievienojās sociāldemokrātiskiem uzskatiem.

Rihards nezin kāpēc uzreiz ieguva kāda veca Hambur-gas mūrnieka uzticību, un tas kļuva par viņa pirmo īsto politisko skolotāju. Šim Hamburgas strādniekam piemita ass prāts, un viņš daudz zināja. Dzīve viņu bija pamatīgi apbružājusi: viņš bijis bezdarbnieks, represēts par piedalīšanos streikos un par uzstāšanos pret karu jau toreiz, kad karš vēl tikai brieda. Viņš stāstīja par šķiru cīņām Vācijā, par to, ka strādnieki neuzticas sociāldemokrātiskās partijas vadītājiem, kas reihstāgā nobalsoja par kredītiem, ka netic Šeidemaņa «kara sociālismam». Šķiru miera nav un nevar būt. Vācu tautas galvenais ienaidnieks atrodas pašā Vācijā — tas ir vācu imperiālisms, vācu militāristiskā partija, vācu slepenā diplomātijā. Vācu tautai jāpieveic, šis ienaidnieks savā zemē ... «Revolucionārais klusums» — tā ir Kautska, Šeidemaņa, Noskes un citu sociālšovinistu melīgā izdoma.

Pēc tādām sarunām Rihardam daudz kas kļuva skaidrs. Šai loģikai nevarēja neko likt pretī arī pats Nīče — «pārcilvēks», kas stāv ārpus laba un ļauna un kas aicina darīt galu pūļa valstībai.

Hamburgas mūrnieks krita 1915. gada sākuma, kad franči pēkšņi pārgāja uzbrukumā un ieņēma vāciešu pirmo līniju.

Kādā no šīm kaujām Rihardu Zorgi pirmo reizi smagi ievainoja labajā plecā. Viņu nosūtīja uz hospitāli, kas atradās Berlīnē, Lankvicas rajonā. Atnāca māsas, atnāca māte. No viņām Rihards uzzināja, ka Berlīnē ir nemierīgi: pilsētnieki ir satraukti. Dzīves līmenis tik ļoti pazeminājies, ka drīz vairs nebūs ko ēst. Tās ir valdības noteiktā bada režīma sekas. Plaukst «melnais tirgus», tiesa, tajā var nopirkt visu, ko vēlies, ja tikai būtu nauda. Bet nau-nas nav.

«Pacilātība un uzupurēšanās gars, kas bija izplatījies kara sākuma periodā, izzuda,» raksta Zorge. «Tiklīdz sāka plūst pasakainā peļņa, uzplauka kara laika tumšas mahinācijas un militārās valsts augstie ideāli pamazām tika nobīdīti malā. To vietā pārsvaru guva materiālās intereses, kurās tagad redzēja kara mērķi, nepārtraukti tika sludināts tāds tīri imperiālistisks mērķis kā Vācijas kundzības nodibināšana un līdz ar to kara izbeigšana Eiropā uz visiem laikiem.»

Jā, Berlīnē neviens vairs nerunāja par vācu nācijas garīgo enerģiju.

Arī šeit, hospitāļa gultā, ievīstīts pārsējos, Zorge turpināja pētīt, analizēt karu. Viņš daudz polemizēja ar otru ievainoto kareivi — divdesmit gadus veco Erihu Korensu. Erihs bija ievainots tā paša gada jūnijā un nosūtīts uz lazareti sākumā Austrumprūsijā, vēlāk Berlīnē.

Naktīs viņi lasīja dzejoļus, dedzīgi apsprieda stāvokli Vācijā, runāja par brīvību, par cilvēka vietu sabiedrībā, par attieksmi pret dzīvi, polemizēja ar Nīči un Štirneru. Hospitālī viņi gulēja vairākus mēnešus un iedraudzējās uz visu mūžu. (Viņi sarakstīsies daudzus gadus. Eriham Korensam būs lemts kļūt par ievērojamu valsts un sabiedrisko darbinieku — par demokrātiskās Vācijas Nacionālās frontes Nacionālās padomes prezidentu un izcilu zinātnieku. Taču to Zorge nekad neuzzinās.)

«Rihards interesējās par visu,» apliecina Korenss, «viņš bija dzīvas, aizrautīgas dabas cilvēks. Sevišķi viņu saistīja politika un literatūra. Viņš bieži teica, ka negribētu «dzīvot tikai sev». Viņš gatavojās ziedot sevi lielam mērķim, kas pilnīgi, bez atlikuma aizrautu visu viņa būtību. Rihards dedzīgi meklēja šo ideju, meklēja savu vietu dzīvē.» Taču pats galvenais, par ko viņi toreiz strīdējās, bija personiskā attieksme pret karu, tā izpratne. Jā, Rihards sāka saprast karu kā vēsturisku parādību. Parādību, ko nosaka ekspluatatoru šķiru politika, ekonomiskie cēloņi, privātīpašuma kundzība. Kāpēc izraisījās šis pasaules karš? Acīm redzot, tāpēc, ka izveidojās pasaules kapitālistiskā saimniecības sistēma. Karš tiek pakļauts kaut kādam vispārējam likumam, tas ir likumsakarīgs. Bet vai var iztikt bez kara, izvairīties no tā? ... Viņš saprata, ka bez citu palīdzības, bez speciālās literatūras studijām nevarēs līdz galam izprast kara būtību, nevarēs formulēt domu, kas neskaidri brieda viņa smadzenēs. Pagaidām bija tikai naids pret tiem, kas šo slaktiņu izraisījuši.

Pēc ārstēšanās hospitālī viņam piešķir atvaļinājumu — garu atvaļinājumu. Viņš var bez steigas klejot pa Unter den Linden ielu, vērot dzīvi Berlīnē. Ielas galā ir statuja — vecais Fricis uz zirga; tagad tā vairs neliekas draudīga un kareivīga. Reihstāga zaļais kupols. Sākumā liekas, ka galvaspilsētā nekas nav mainījies. Tāpat braukā tramvaji un automašīnas, tāpat krustojumos stāv policisti. Šveicari plaši atver veikalu durvis. Tagad modē pelēkā krāsa: dāmu un vīriešu apģērbos viss pelēks; pie cepurēm nēsā dzelzs krustus. Dzelzs krusts visur: gan tabakas veikaliņa vitrīnā, gan pie bērna cepurītes, gan uz kalendāriem. Bērni sīkās balstiņās dzied «Wacht am Rein», viņiem piebalso lielie. Pie imperatora pils novietoti četrpadsmit lielgabali, kas atņemti frančiem; pie tiem vienmēr daudz cilvēku.

Tomēr Berlīne bija kļuvusi it kā nekaunīgāka, izlaidīgāka un ... kaut kā nedrošāka.

Nokārtojis skolas gala pārbaudījumus, Rihards iestājās Berlīnes universitātes medicīnas fakultātē. Kas pamudināja viņu uz šādu soli? Pārāk daudz asiņu un ciešanu viņš bija redzējis pēdējā gadā. Karā viņš negribēja būt slepkava, bet glābējs. Viņš nekavēja nevienu lekciju. Rihardu sevišķi saistīja hirurģija, taču pirmajā kursā tās vienkārši nebija. Te visu sāka no paša sākuma, no Galēna un Ve-zālija, un Zorge drīz vien saprata, ka medicīna nav viņa aicinājums. Viņš vēlējās ārstēt nevis atsevišķus cilvēkus, bet sabiedrību kopumā. Tāpēc viņš pameta medicīnu un sāka patstāvīgi studēt politiskos jautājumus, politisko stāvokli valstī, politiskās partijas. Viss likās sarežģīts, ārkārtīgi juceklīgs. Taču tā bija «premjerministra» Zorges īstā stihija; jāpiekrīt, katrs ar savu aicinājumu dzimst! Lieliem dabas pētniekiem, piemēram, bieži nav nekādu dotību valodās. Linnejs nodzīvoja vairākus gadus Holandē, tomēr nevarēja atcerēties pat desmit holandiešu vārdus. Ievērojami matemātiķi reizēm ir analfabēti jautājumos, kas nav saistīti ar šo zinātni. Katram ir sava vadoša ideja, un tā atstāj neizdzēšamas pēdas visā cilvēka darbībā. Ideja var briest gadiem. Ņūtonam, kā zināms, idejas briešanas periods ilga veselus septiņpadsmit gadus. Mocarts, kas bija dzimis mūziķis, ļriju gadu vecumā atskaņoja melodijas uz klavesīna.

Rihardam palika deviņpadsmit gadu. Bet šinī vecumā gribas salīdzināt savu rīcību ar slavenu cilvēku darbiem, izteikt sevi kā sabiedrisku vienību, gribas atminēt sevi, rodas vēlēšanās būt oriģinālam, patstāvīgam, tādam, kas spēj domāt neatkarīgi no autoritātēm. Viņš atcerējās, ar kādu interesi tur, ūdens pārplūdinātajos ierakumos, kareivji ieklausījās katrā viņa vārdā. Viņu acīs taču Zorge bija inteliģents, cilvēks, kas mācījies augstākās pakāpes skolā!

Un tagad, kad viņam likās — viņš ir izpratis politiku, Rihards pēkšņi atkal sāka ilgoties pēc frontes; viņam jāizskaidro kareivjiem ... Un Rihards Zorge, nesagaidījis pat atvaļinājuma beigas, uzvilka kareivja drēbes un atgriezās savā daļā. No viņa frontes draugiem tikai nedaudzi bija palikuši dzīvi. Un šie nedaudzie Rihardam uzdeva vienu un to pašu jautājumu: cik ilgi vēl turpināsies karš? Laiks izbeigt... Bet karš vēl tikai tā pa īstam sāka izvērsties. Izjuka plāni par tā ātru pabeigšanu. Karš ieguva ilgstošu raksturu. 1915. gadā par galveno kļuva krievu fronte. Šeit notika niknas kaujas. Šī fronte pletās no Rīgas gar Daugavu, caur Baranovičiem, Dubnu, līdz Stripas upei. 1915. gada rudenī uz šejieni pārvietoja arī artilērijas pulku, kurā dienēja Zorge.

Rihards brauca pa krievu zemi. Nevienu mirkli viņš neaizmirsa, ka šeit ir viņa dzimtene. Krievija... Šāviņu izdedzināti ciemi, bēgļu bari. Visur krāsmatas. Nē, ne iekarotāja lomā Rihards būtu vēlējies nostāties uz krievu zemes... Tikai šī gada laikā vien Vācija zaudējusi miljonu cilvēku. Bet ko tā ir ieguvusi? Nepalīdzēja pat slepenais ierocis — indīgās gāzes. Šeit, Austrumos, tā spiesta pāriet aizsardzībā. Taču arī aizsardzībā kareivjus ievaino un nogalina.

Naktīs viņš izgāja no blindāžas un ilgi lūkojās skaidrajās, zvaigžņotajās debesīs. Šajās stundās viņš it kā pacēlās pāri ikdienībai, pāri savām nebeidzamajām dubļaino frontes ceļu likstām, nejutās vairs tik pazudis lielajā cilvēku masā, un viņā ar jaunu spēku modās interese par īpatnējo parādību, ko sauc par karu. Tagad Rihards saskatīja karā vienotu organismu, kurā notiek vissarežģītākie procesi.

Reiz Rihardu pamodināja dunoņa un grāvieni. Lai gan viņš bija pieradis pie dažādām apšaudēm, tomēr neko tamlīdzīgu vēl nebija gadījies dzirdēt un pārdzīvot. Zeme drebēja, un caur baļķu segumu no augšas bira smiltis. Pēkšņi baļķi sāka līgoties un brukt uz leju. Rihards metās uz durvīm, bet griesti, baļķi ar simts pudu smago uzbērto zemes kārtu arvien vēl slīdēja viņam virsū. Viņš rāva durvis, grūda, uzgūlās tām ar visu ķermeņa svaru, līdz saprata, ka ieejas šahta aizbērta. Rihards zaudēja samaņu, bet, kad pamodās, ieraudzīja zvaigžņotas debesis un līdzās izdzirda krievu valodu. Vēlāk viņš saprata, kas noticis: smagais šāviņš bija trāpījis segumu, un baļķi bija saslējušies. Krievi... viņi brīdi sarunājās un aizgāja. Bet viņš gulēja un baidījās pakustēties. Divas dienas vēlāk, kad Rihards sēdēja ierakumos, viņu ievainoja šāviņa šķemba.

Atkal Berlīnes hospitālī. Otrais ievainojums. Nāve Rihardu saudzē. 1916. gada februāris. Reti auksta ziema. Berlīnē — bads. Šeit atklāti nosoda valdību un ķeizaru Vilhelmu. No rokas rokā slepeni nodod žurnāla «Jaunat-

nes Internacionāle» eksemplāru, kur iespiests raksts «An-timilitārisms». To parakstījis kāds «Nesamierināmais», taču daudzi zina, ka tas ir Kārlis LIbknehts, zina ari to, ka nodibināts un viņa vārdā nosaukts fonds cīņai pret imperiālistisko karu. Slepeni noorganizēta «Spartaka grupa», kas cīnās pret karu. Zorge iedraudzējas ar diviem kareivjiem, kas pazīst Lībknehtu un uzskata sevi par viņa sabiedrotajiem un līdzgaitniekiem.

«Es pazinu iiontes biedru ģimenes, pazinu dažādām šķirām piederošu cilvēku dzīvi. Starp tiem bija parastu strādnieku ģimenes, bija mani radinieki, kas piederēja pie vidējās šķiras, pie buržuāzijas, bija arī paziņas no ļoti bagātām ģimenēm. Buržuāzija arvien uzm.ācīgāk skandēja saukļus par vācu gara pārākumu. Es nevarēju ciest visu to, ko darīja šī augstprātīgā, aprobežotā cilvēku grupa, kas pārstāvēja tā saucamo «vācu garu»; arī politisko darbinieku vidū radās tādi, kas sāka izrādīt bažas sakarā ar karu. Tāpēc galvu pacēla reakcija un imperiālisms. Šoreiz mana neapmierinātība bija vēl lielāka nekā pirmā atvaļinājuma laikā. Es atkal lūdzu, lai sūta mani uz fronti...»

Rihardam vēl nebija nobriedusi doma, ka viņš varētu aktīvi cīnīties pret karu. Pagaidām viņš vēroja un analizēja, ieklausījās — un ienīda tos, kas turpināja nevaldāmo kara propagandu, kas zākāja internacionālisma idejām uzticīgos kreisos sociāldemokrātus un ar savu demagogi ju centās pacelt kareivju cīņas sparu, spriedelējot par to, kā Vācijai jārīkojas ar visām citām valstīm, lai uz mūžīgiem laikiem nodibinātu savu pārākumu. Taču viņš ik reizes no jauna pārliecinājās, ka kareivju masas vairs netic demagogiem, bet pievienojas tiem, kas sākuši nesamierināmu cīņu pret vācu imperiālismu un atmasko šovinistu un sociālnodevēju «urrā» patriotismu.

Rihards Zorge itin kā gatavojās kaut kam, tomēr bija vēl ļoti piesardzīgs.

«Man bija ieradums noklausīties šos strīdus klusucie-šot, un es aprobežojos tikai ar to, ka uzdevu jautājumus. . . Taču pamazām tuvojās brīdis, kad man vajadzēja atteikties no vērotāja pozīcijām un pieņemt galīgo lēmumu ...»

Atkal bezgalīgi līdzenumi, meži un purvi, nodedzināti ciemi, dzeltenīgi saulrieti un nemitīgā kanonādes dunoņa ... Krievijas ziemeļi.

Jā gan, Nīče nekad nav piedalījies karā, tāpēc viņš ari varēja izdomāt savas baismīgās teorijas. Taču, kad pats redzi ložu caururbtus galvaskausus, tad vienā mirklī izkūp visas abstraktās teorijas un kāda nemitīga doma smadzenēs gribot negribot sāk urdīt un mocīt...

Rihards Zorge dien vieglajā artilērijā. Baterija ieņēmusi kaujas pozīcijas un apšauda pretinieku. Komandieris no novērošanas punkta pa telefonu nodod pavēles. Baterijas vecākais virsnieks seko, vai «numuri» strādā pareizi. Bet «numuri» — tie ir Rihards un viņa biedri. Viņi nezina, vai šāviņi trāpa mērķī vai ne.

Tajā dienā viņu bateriju apšaudīja pretinieka smagā artilērija. Visi metās uz ierakumiem. Taču jau par vēlu. No visas apkalpes dzīvs palika tikai Rihards. Tomēr arī viņu smagi ievainoja. Divas šķembas sadragāja pleca kaulu, viena ķēra ceļgalu. Pie samaņas Rihards nāca lazaretē. Viņš bija zaudējis daudz asiņu un jutās tik vārgs, ka viņu neiedrošinājās ievietot sanitārajā vilcienā.

Lazarete Kēnigsbergā.

Ievainotais Rihards iemīlas medicīnas māsā. Savās piezīmēs Zorge nenosauc šīs māsas vardu. Viņa kopa Rihardu, kad viņš svaidījās murgos, caurām naktīm sēdēja pie viņa gultas. Pat tad, kad sevišķa uzraudzība vairs nebija vajadzīga, māsa bieži vien ilgi sēdēja pie viņa. Laikam žēloja. Bet varbūt bija arī kas vairāk ... Drīz vien viņš uzzināja, ka ārstējošais ārsts ir viņas tēvs. Viņi abi, tēvs un meita, it ka vēroja Zorgi. Kad Rihards palūdza avīzes, abi sāka smaidīt. Naktīs viņš murgoja par fronti un kaujas līniju, izkliedza nesakarīgus vārdus un komandas. Tad cauri murgiem viņš izdzirda māsiņas kluso balsi, kas pierunāja iemigt un neko nedomāt. Atveseļošanās ieilga. Ārsts sacīja, ka Rihards paliks klibs uz visiem laikiem. Izdarīts viss, ko bija iespējams darīt. Tātad var uzskatīt — ar fronti viss cauri. Uz visiem laikiem.

Medicīnas māsa un viņas tēvs, izrādījās, bija neparasti cilvēki. Abi bija sociāldemokrātiskās partijas revolucionārā jeb neatkarīgā spārna biedri, abi bija labi pazīstami ar nesen mirušo Bēbeli, Kārli Lībknehtu un Rožu Luksem-burgu, ar Klāru Cetkinu, Vilhelmu Piku un Franci Mē-ringu. Grūti pat iedomāties: ar to pašu Franci Mēringu, par kuru jau Engelss teicis: «Viņš ir ļoti talantīgs, un viņam ir laba galva.» Mērings līdz pat šim laikam bija možs un darbīgs, uzstājās pret karu. Nesen viņš bija ticis ieslodzīts cietumā.

No saviem jaunajiem draugiem Zorge uzzināja, ka iepriekšējā gada beigās Šveices ciematā Cimroervaldē no-I ikusi sociāldemokrātu internacionālistu starptautiskā konference. Pirmo reizi viņš dzirdēja par Ļeņinu, revolucionāro marksistu vadoni, kas šinī konferencē vedis nesamierināmu cīņu pret renegātu Kautski. Tātad arī krievu proletariāts negrib karot...

«Pirmo reizi es dzirdēju par Ļeņinu, par viņa darbību tajā laikā, kad viņš uzturējās Šveicē. Es secināju — ja es nopietni iedziļināšos pašos galvenajos jautājumos par imperiālistiskajiem kariem, par ko prātoju, atrazdamies frontē, tad noteikti atradīšu uz tiem atbildi. Nolēmu šo atbildi vai arī vairākas atbildes meklēt pakāpeniski, atkarībā no tā, cik ātri izveseļošos. Jau toreiz es nolēmu savu dzīvi veltīt revolucionārajai strādnieku kustībai...»

Ar negaidītu spēku viņā uzliesmoja kara gados it kā notrulinājusies interese par ekonomiskajām mācībām, par filozofiju, par vispārējo vēsturi un mākslas vēsturi. Tagad viņš spēja saprast visu citādi, dziļāk.

Draugi labprāt apgādāja viņu ar grāmatām. Dīvaini: tagad viņu interesēja ne tikai ekonomisko teoriju būtība, bet arī morālā puse visam, kas ietverts gan filozofijā, gan vēsturē. Viņu pārsteidza Franča Mēringa apgalvojums, ka proletariāts cīnās ar kapitālistisko ražošanas veidu kopš tā brīža, kad sāka sajust kapitāla belzienus, taču spēku uzvarai smeļas pāiliecībā, ka šis ražošanas veids nozīmē ievērojamu vēsturisku progresu. Mēs cīnāmies pret karu, saka Mērings, tāpēc ka tas iegrūž postā vispirms strādnieku šķiru. Atzīstot kara vēsturisko nozīmi, Mērings ir tālu no tā, lai atzītu karu par cilvēces progresa sviru. Sociālisms izturas pret militārismu gluži tāpat kā pret tā dvīņu brāli — kapitālismu: nevis pagriež tam muguru, murminot dumpīgas un banālas frāzes, kā to dara buržuāziskie pacifisti, bet izstudē militārisma vājās un stiprās puses, lai tad ar lielāku pārliecību to uzvarētu. Viņš bija mazliet pārsteigts, ka jau Engelss paredzēja šo «vispasaules karu», «kurā piecpadsmit līdz divdesmit miljonu bruņotu cilvēku sāktu cits citu iznīcināt, līdz nopostītu Eiropu...». Monarhu kroņi mētāsies uz ielas bruģa; Engelss paredzēja, ka šis karš satricinās veco kārtību un izveidosies apstākļi strādnieku šķiras galīgai uzvarai. Nosodot imperiālistisko karu, Zorge tajā pašā laikā uzminēja karu šķirisko raksturu, sāka saprast karu kā.

vienu no šķiru cīņas izpausmes formām. Cīnīties pret karu — tas nozīmē cīnīties par kara sociālo cēloņu likvidēšanu.

Tas bija politisks un pilsonisks secinājums pēc divarpus kara dzirnavās pavadītajiem gadiem.

Atgriezies Berlīnes universitātē, viņš galīgi pārtrauca studijas medicīnas fakultātē un pilnīgi nodevās politisko zinātņu un politekonomijas studijām.

Šķiršanās no ārsta un no viņa meitas bija aizkustinoša. Tā bija ne tik daudz mīlestība, cik draudzība, savstarpējas simpātijas. Viņi priecājās, ka Rihards izlēmis nostāties uz revolucionārās cīņas ceļa, un iedeva viņam dažas adreses savā dzimtajā pilsētā Ķīlē, kuras vienmēr varēja noderēt. Zorge arvien vēl skaitījās artilērijas pulkā, valkāja kareivja formu un bija ilgtermiņa atvaļinājumā. Viņš gan zināja, ka pulkā vairs neatgriezīsies. Mācīdamies universitātes politiskās ekonomijas fakultātē, Zorge sāka apzināti gatavoties profesionāla revolucionāra darbībai. La-fargs rakstīja, ka Marksa vecāki sapņojuši par profesora karjeru savam dēlam; pēc viņu domām, dēls pazemojis sevi ar to, ka nodevies sociālistiskajai aģitācijai. Bet vai Markss varēja izvēlēties citu ceļu? Un vai šodien šis ceļš mazāk svarīgs nekā toreiz?

«Ekonomiskā sistēma, ar kuru Vācija tā dižojās, sabruka. Kopā ar daudzskaitlīgo proletariātu es uzzināju, kas ir bads, un sapratu, ko nozīmē izjust pastāvīgu pārtikas trūkumu. Es biju aculiecinieks tam, kā sabruka Vācijas impērija, kuru uzskatīja par visstabilākās politiskās struktūras valsti. Ne militārā kliķe, ne feodālās valdošās šķiras, ne buržuāzija nevarēja parādīt ceļu un nespēja atrast izeju, lai glābtu valsti no vispārēja sabrukuma. Tas pats notika arī ienaidnieka nometnē. Vienīgo jauno aktīvo ideoloģiju uzturēja tikai revolucionārā strādnieku kustība, ar tās atbalstu cīņa izvērsās arvien plašāka. Berlīnes universitātē es rūpīgi studēju šīs idejas, veltījot sevišķu uzmanību to teorētiskajam pamatam. Es studēju antīko filozofiju un Hēgeļa filozofiju, kas ietekmēja marksismu, pamazām aizrāvos ar Engelsa darbiem, vēlāk — ar Marksa darbiem. Es studēju arī Marksa un Engelsa ienaidniekus, cilvēkus, kas uzbruka viņu teorētiskajai, filozofiskajai un ekonomiskajai mācībai, un pilnīgi nodevos Vācijas un citu valstu strādnieku kustības vēstures studijām. Šajos nedaudzajos mēnešos es apguvu marksisma pamatus, noskaidroju praksē pielietotās dialektiskās metodes būtību.»

Markss un Engelss kritizēja renegātu un oportūnistu Kārli Kautski par rupjām kļūdām. Markss vēstulē meitai Kautski raksturoja tā: «Viņš ir viduvējs, aprobežots cilvēks, pašpaļāvīgs . .. viszinis, zināmā mērā uzcītīgs ... pēc dabas pieskaitāms filistru dzimtai...» Un šis filistrs ir dzīvs, sveiks un vesels un nav nemaz tik vecs — viņam ir sešdesmit trīs gadi. Zorge viņu vairākas reizes ir redzējis Berlīnē. Jau pirms kara Kautskis Vacijas sociāldemokrātijā nodibināja «centra» grupu, kas nikni uzstājās pret revolucionāro marksismu. Viņa ir daudz, šo marksisma ienaidnieku! Revizionists strādnieku kustībā Eduards Bernšteins, kas pasludinājis savu jezuītisko aforismu: «Galamērķis — nekas, kustība — viss!» Labējie nodevēji Seidemans, Eberts, Noske — tiesa, viņi vismaz neuzdodas par teorētiķiem, bet jo sparīgi palīdz ķeizaram un feldmaršalam Hindenburgam vest karu līdz uzvarošām beigām, žņaudz strādnieku šķiru.

... Ziņa par Lielo Oktobra sociālistisko revolūciju Krievijā kļuva par kulminācijas punktu Zorges dzīvē.

«Krievijas revolūcijas uzliesmojums man parādīja ceļu, pa kuru jāiet starptautiskajai strādnieku kustībai. Es nolēmu atbalstīt šo kustību ne vien teorētiski un idejiski, bet nolēmu arī pats kļūl% par tās daļiņu, aktīvi tajā piedalīties ...»

Tā jau bija apzinātas revolucionārās darbības sākotne. Revolucionārais darbs! Aicināt uz cīņu, uz pastāvošās iekārtas gāšanu . ..

Rihardam Zorgem bija divdesmit trešais gads.

3

DZĪVES AICINĀJUMS — PARTIJAS DARBS

Karam bija sevišķa, varētu pat teikt — izšķiroša loma Riharda Zorges biogrāfijā. Un noteicošais šeit bija ne tikai jaunības jūtīgums. Karš viņam palīdzēja daudz ko saprast. Tā asinssarkanajā blāzmā viņš ieraudzīja ne vien cilvēces sabiedrības vēsturi, bet arī savu nākotni. Tāpēc arī viņa piezīmes sākas ar galveno faktoru, ar karu.

«1914.—1918. gada pasaules karš dziļi ietekmēja visu manu dzīvi. Pat tādā gadījumā, ja mani nebūtu ietekmējuši vēl citi faktori, man liekas, arī tad, tikai šī kara iespaidā vien es būtu kļuvis pārliecināts komunists.»

Tomēr pagaidām vēl vesels vēsturisks periods, kas bagāts vētrainiem notikumiem, atdala Zorgi no tās dienas, kad viņš iestājās Vācijas Komunistiskajā partijā.

1918. gada janvārī Zorge demobilizējās, aizbrauca uz Ķīli un šeit iestājās universitātē. Atkal politiskās zinātnes, tiesības, politekonomija ... Izmantojot adreses, ko viņam jau kara lazaretē iedeva medicīnas māsa un viņas tēvs, Rihards ātri uzņēma sakarus ar neatkarīgās sociāldemokrātiskās partijas kreisā spārna vadītājiem. Ķīlē tā bija kaujinieciska, revolucionāra organizācija, un Zorge kļuva par tās biedru.

Vācijas neatkarīgā sociāldemokrātiskā partija bija radusies nesen no tām vietējām organizācijām, kas par opozīciju tika izslēgtas no sociāldemokrātiskās partijas. Jaunā partija apvienoja ievērojamas strādnieku masas, tajā ietilpa arī «Spartaka grupa». Par «Spartaka grupu» Zorge jau bija daudz dzirdējis, viņš centās nodibināt ar to sakarus, jo pats gribēja kļūt par spartakieti. Tomēr Ķīlē viņam tas neizdevās: pagaidām šeit spartakiešu vēl nebija.

Pirmais paitijas uzdevums — radīt Ķīlē sociālistisku studentu organizāciju! Šo organizāciju Zorge izveidoja un kļuva par tās vadītāju. Viņš vadīja arī politiskās pašizglītības pulciņu un drīz kļuva plaši pazīstams kā lielisks orators un polemiķis.

«Nodarbībās es stāstīju par strādnieku kustības vēsturi, izskaidroju, kāda ir starpība starp revolucionāro un kontr-revolucionāro kustību.»

Līdzās atradās milzīga osta. Tā saistīja Zorges uzmanību. Tur bija kara kuģu matroži, ostas strādnieki.

Par Riharda Zorges darbu Ķīlē stāsta vecā revolucionāra doktora Haralda Hoijera un viņa dzīvesbiedres atmiņas. Viņi tagad dzīvo Vācijas Demokrātiskajā Republikā.

Lūk, ko viņi stāsta par kādu strādnieku sapulci, kurā piedalījās Zorge: «Diskusijā iesaistījās arī biedrs Zorge. Viņš aicināja jaunos kuģu būvētavu strādniekus padziļināt savas zināšanas, izmantojot augstāko tautas skolu. Arodbiedrību nama lielajā zālē varēja sapulcēties vairāk nekā 500 cilvēku. Tā bija pārpildīta. Kad Zorge beidza runāt, vārdu lūdza kāds Pfeifers, jauns burtlicis no «Sociālistiskās strādnieku jaunatnes». Viņš teica, ka gribot mācīties vēl nopietnāk, lai aizpildītu robus savās zināšanās, bet nezinot, kā to izdarīt. Kāds pareizi piemetināja, ka Pfeifers esot izslāpis pēc zināšanām. Teiktais atstāja uz visiem milzīgu iespaidu, taču tas kļuva vēl lielāks, kad Zorge sāka sarunāties ar šo jaunieti.

Viņš palūdza burtlici iznākt priekšā. Zorge sēdēja prezidija galda labajā malā, bet jaunietis stāvēja lejā. Un tā viņi sarunājās. Likās, ka visa milzīgā zāle ieklausās viņu sarunā. Protams, neviens nešaubījās, ka Zorge noteikti palīdzēs šim jaunajam strādniekam. Jautājumus viņš uzdeva silti un sirsnīgi un tajā pašā laikā lietišķi. Biedrs Zorge bija lielisks cilvēks. Viņš vienmēr rūpējās par citiem. Tāds iespaids par viņu bija mums visiem. Mēs viņu cienījām un vērtējām ļoti augstu.»

Reiz agri no rīta Rihardu uzaicināja liesi no mājas uz matrožu kazarmu. Tā bija pilna ar matrožiem. Viņu lūdza uzstāties ar referātu par pašreizējo stāvokli. Matroži un kareivji — pazīstama auditorija. Kazarmu apsargāja. Parādīja slepenas durvis — gadījumā, ja virsnieki uzostu kaut ko par sapulci.

Par ko tajā rītā Zorge runāja ar kara kuģu matrožiem? ...

Par to, ka galīgi izgāzies vācu un austriešu imperiālistu mēģinājums nožņaugt jaAno Padomju republiku Krievijā un tādējādi radīt izdevīgus apstākļus Antantes sagrāvei. Par to, ka Vācija jau izsmēlusi visas savas rezerves; armija un flote ir demoralizēta, zemē valda bads; laiks izbeigt karu, laiks padzīt ķeizaru un pasludināt Vāciju par sociālistisku republiku! . ..

«Es lasīju nelegālas lekcijas par sociālisma problēmām matrožiem un ostas strādniekiem. Tātad esmu devis savu ieguldījumu revolūcijā, kas uzliesmoja Ķīlēs kara ostā, kad sacēlās matroži.»

Sacelšanās Ķīlē sākās 1918. gada 3. novembrī. Jā, revolūcija uzliesmoja nevis Vācijas galvaspilsētā Berlīnē, uz kurieni bija vērsti daudzi skatieni, bet gan nelielā jūrnieku pilsētā Ķīlē.

Viss sākās ar to, ka flotes pavēlniecība deva rīkojumu kuģu komandieriem izvest floti jūrā un «ar godu mirt» kaujā pret angļiem. Astoņdesmit tūkstoši matrožu atteicas paklausīt. Mastos uzvijās sarkani vimpeļi. Tiešās eskadras

matrožiem pievienojās kareivji un ostas strādnieki. Varu saņēma matrožu, kareivju un strādnieku padomes, ko izveidoja kazarmās, uz kuģiem un ostā. Flotes komandieris aizbēga no pilsētas automašīnā, uz kuras bija piestiprināts sarkans karodziņš. Revolucionāriem pievienojās Lībekas garnizona kareivji, Flensburgas, Neiminsteres, Hamburgas, Brēmenes strādnieki. «Nost ķeizaru! Lai dzīvo Padomju republika!» — ar šādiem lozungiem Zorge uzstājas sapulcēs uz kuģiem, izved uz ielas studentus, organizē mītiņus.

Viņš ir sajūsmā. Šo zilacaino jaunekli, kuram pie krūtīm ir otrās pakāpes dzelzs krusts, bieži var sastapt matrožu kubrikos, karavīru kazarmās, kuģu piestātnē. Viņš māca šķiras solidaritāti. Viņš pareģo uzvaru. Par to liecina viss. Ķīlēs notikumi bija signāls revolūcijai visā Vācijā. 8. novembrī Minhenē tika pasludināta Bavārijas republika. 9. novembrī sacēlušies strādnieki un kareivji gāza ķeizaru Vilhelmu II, un viņš bēga uz Holandi. No imperatora pils balkona Kārlis Lībknehts pasludināja Vācijas sociālistisko republiku. Virs reihstāga plīvoja sarkanais karogs.

Tomēr izraut varu no buržuāzijas rokām nav tik vienkārši, sevišķi tādēļ, ka aiz proletariāta muguras slēpjas sociālnodevēji Šeidemans, Noske, Eberts.

Ķīlēs sacelšanās tika apspiesta: šeit ieradās Gustavs Noske, kas dēvēja sevi par «demokrātiskās» valdības pārstāvi, viņš pārņēma vadību Padomēs, pasludināja sevi par pilsētas sarkano gubernatoru, bet pēc tam, pieaicinājis palīgā buržuāziju un virsniekus, nožņaudza Padomes, noslīcināja asinīs sacelšanos. Tajās dienās Vācijas buržuāzija griezās pēc palīdzības pie Antantes. Kad sākās sarunas par kapitulāciju, Vācijas delegāti grāfs Oberndorfs un Prūsijas karaspēka ģenerālis fon Vinterfelds paziņoja franču un angļu virspavēlniecībai: «Vācijā izcēlusies revolūcija, valsts ir saindēta ar boļševismu. Jums jāatstāj mums trīsdesmit tūkstoši ložmetēju, ar ko šaut uz vācu tautu. Vācijai jāsaglabā armija pilnīgā kārtībā, lai dotu tai iespēju apspiest revolūciju...» Antante atbalstīja šo prasību: 1918. gada 11. novembrī pulksten 11 pēc Francijas laika maršala Foša salonvagonā tika parakstīts pamiers. Sabiedroto armijas iegāja Vācijas teritorijā un apstājās pie Reinas, gatavas kuru katru biīdi ar visu militāro spēku gāzties virsū revolūcijai.

Dzīvodams Ķīlē, Zorge nepārtrauca sakarus ar Berlīni, bieži brauca uz turieni partijas darba jautājumos.

Strādnieku šķira cīnās, buržuāzija zogas pie varas. Labējie sociāldemokrātijas līderi ar neseno ķeizara valdības ministru Šeidemani priekšgalā pasludināja «Vācijas brīvo demokrātisko republiku» un sastādīja savu valdību. Pakāpeniski viņiem izdevās sagrābt Padomes. Noslēgusi liešu savienību ar prūšu militāristiem un vienojusies ar augstāko virspavēlniecību par desmit divīziju ievešanu Berlīnē, šī valdība nolēma atbruņot spartakiešus, kas atradās sacelšanās priekšgalā, un padzīt Padomes.

Gustavu Noski iecēla par kontrrevolucionārā karaspēka virspavēlnieku. Šim karaspēkam vajadzēja likvidēt revolūciju. Noske labprāt uzņēmās «asinssuņa» lomu. 1919. gada janvārī, izprovocējuši strādniekus uz biuņotu sacelšanos pret Eberta un Šeidemaņa valdību, sociāldemokrātijas līderi šo sacelšanos noslīcināja asinīs.

Uzzinājuši par sacelšanos Berlīnē, Zorge kopā ar partijas biedru grupu devās uz turieni. Viņi bija apbruņoti un gribēja cīnīties ar strādnieku šķiras ienaidniekiem. Vilciens ilgi stāvēja katrā stacijā, bet tur, Beilīne, kontr-revolucionāri no lielgabaliem un bruņu mašīnām apšāva strādniekus.

Berlīnes stacijā vilciena sastāvu, ar kuru ieradās Zorge un viņa biedri, tūlīt aplenca kontrrevolucionāri. Pa vagona logu Rihards ierauazīja karavīrus ar ložmetējiem un policistu vienības. Pretoties būtu veltīgi. Atlika tikai viens: noslēpt ieročus un uzdoties par parastiem pasažieriem, kas ieradušies Berlīnē darīšanās. Zorge piesprauda savu vienīgo apbalvojumu — dzelzs krustu un pat nepaskatījās uz policistiem, kas iebruka vagonā.

Protams, viņiem nenoticēja. Viņus rupji sagrāba, turpat uz perona pārmeklēja un, grūstīdami ar šauteņu laidēm, aizdzina uz cietumu. Kamera bija netīra un auksta. Veselu nedēļu katru dienu viņus veda uz nopratināšanu. Vai viņi nav saistīti ar spartakiešiem? Tomēr ne pierunāšana, ne nežēlīgie sitieni, ne draudi nošaut par ieroču glabāšanu (ieročus tomēr bija atraduši!), nekas nespēja salauzt Zorgi: viņš noliedza savu līdzdalību šais notikumos un izturējās tik noteikti un neatkarīgi, ka policisti bija spiesti viņu un pārējos biedrus atbrīvot Taču tik vienkārši viņus vis neatlaida — pastiprinātā konvoja pavadībā visus aizveda uz Ķīli, lai tur pārbaudītu katra personību.

.. . Revolūcija Vācijā bija nožņaugta. Kontrrevolucio-nārie sazvērnieki nežēlīgi izrēķinājās ar vācu proletariāta vadoņiem Kārli Lībknehtu un Rožu Luksemburgu.

Zorge vairs nevarēja palikt Ķīlē. 1919. gada sākumā ar partijas komitejas rīkojumu viņš aizbrauca uz Hamburgu. Aizbrauca slepus, apmānījis modro policiju. Revolucionārās cīņas centrs bija pārvietojies uz Hamburgu.

No Ķīlēs līdz Hamburgai brauciens pa dzelzceļu ilgst tikai dažas stundas. Taču Hamburgā ir pavisam cita atmosfēra: tā ir viena no lielākajām pasaules ostām, gigantiska rūpniecības pilsēta, kas, šķiet, vēl saglabājusi viduslaiku «brīvpilsētas» tiesības. Jau pagājušā gadsimta beigās tā kļuva par vienu no Vācijas sociālistiskās strādnieku kustības centriem.

Šeit, Ependorfas rajonā, Simsena ielā 4, Zorge tikās ar neatkarīgās sociāldemokrātiskās partijas Hamburgas organizācijas vadītāju Ernstu Tēlmani. Liela galva, kas jau sākusi zaudēt matus, karavīra ūsas, spēcīgas sastrādātas dokera rokas, rāmi žesti un valoda, apdomīgums, jautra viltībiņa acīs — tādu viņu ieraudzīja Rihards.

Tēlmanis bija gadus desmit vecāks par Zorgi. Izrādījās, ka arī viņš kara laikā bijis artilēristos. Tagad Tēlmanis strādāja kuģu būvētavā. Viņš bija cēlies no revolucionāras dzimtas: viņa tēvu Johanu savā laikā uzskatīja par aktīvu Hamburgas sociāldemokrātiskās organizācijas darbinieku, par ko tas bija sēdējis cietumā. Savas darba gai-tas Ernsts sāka ostā par krāvēju. Sešpadsmit gadu vecumā viņš iestājās sociāldemokrātiskajā partijā un iekļāvās revolucionārajā spārnā, ko vadīja Kārlis Lībknehts, Francis Mērings un citi. Toreiz viņš bija atzīts Hamburgas strādnieku jaunatnes vadītājs, mīlēja jaunatni un vienmēr rūpējās par to. Tāpēc arī, uzzinājis, ka Rihards pārgājis uz Hamburgas universitāti, viņš ierunājās par nepieciešamību radīt šeit studentu sociālistisko organizāciju. Zorgem jāuzņemas organizācijas vadība. Bez tam vēl viņam jāvada pašizglītības pulciņš paitijas organizācijas Hamburgas rajona nodaļā, kā arī jāveic partijas darbs dzīves vietā.

Tēlmanis šo darbu bija iecerējis sekojoši: pavisam nesen kā noticis Vācijas Komunistiskās partijas dibināšanas kongress, tagad galvenais — panākt, lai tā kļūtu par masu partiju. Bet to visīsākajā laikā var izdarīt tikai tad, ja neatkarīgās sociāldemokrātiskās partijas vairākums apvienosies ar Komunistisko partiju. «Ja es sekotu savas sirds aicinājumam, tad jau sen būtu iestājies «Spartaka savienībā»,» teica Tēlmanis. «Taču katra individuāla iestāšanās pašreiz var tikai kaitēt. Nav tālu tas laiks, kad mēs prasīsim pilnīgi saraut saites gan ar nodevējiem no VSDP, gan arī ar labējiem neatkarīgajiem un ievedīsim Komunistiskajā partijā neatkarīgo masas.»

Tēlmaņa taktiku Zorge pieņēma bez ierunām.

Ernsta vārdos bija pārliecība, ka gala rezultātā Vācija būs sociālistiska valsts. Var būt, ka tieši tas uz Rihardu atstāja visstiprāko iespaidu. Katrā Ernsta frāzē skanēja pārliecība: partijas darbs ir pats svarīgākais, bez tā cilvēce nekad neatbrīvosies no ekonomiskās un garīgās verdzības. Partijai jābūt kā vienai lielai ģimenei. Nepieciešams atmaskot strādnieku šķiras ienaidniekus, kas tīši falsificē jēdzienus: tādi ir Šeidemans, Noske, Kautskis un citi. Falsificē jēdzienus ... Ir ļoti daudz jāzina, lai veiksmīgi atmaskotu marksisma falsifikatorus, kas slēpjas aiz kreisajām frāzēm.

Vēlāk Zorge bieži domāja par jēdzienu viltošanu. Tas vienmēr nozīmējis proletārisko viedokli aizstāt ar buržuāzisko.

Ienaidnieki ir viltīgi un izmanīgi. Viņu pseidorevolu-cionārismu plašas tautas ♦masas dažkārt uztver kā īstu revolucionārismu. Izplatīts buržuju paņēmiens ir ievazāt savus uzskatus, maskējoties ar «marksismu», kas attīrīts no revolucionārisma. Viņi cīnās pret marksismu, neuzstādamies atklāti pret marksisma pamatiem, vārdos it kā to atzīdami, bet patiesībā aizstāj tā saturu ar sofismiem un pārvērš marksismu par buržuāzijai nekaitīgu «svētbildi». Vadīt, lai atstātu bez vadības, — tā ir galvenā metode, kā viņi izrēķinās ar revolucionārajām masām. Sociālists Noske kļuva par buržuāziskās republikas augstāko virspavēlnieku; sociālists Eberts — par tās prezidentu. Tas bija viņš, labējais sociālists Eberts, kas savas valdības rīcību revolucionāro strādnieku apspiešanā saskaņoja ar Hindenburgu (Eberta kabinetu Berlīnē ar Hindenburga galveno mītni savienoja slepens vads). Lūk, kā deģenerējusies vācu sociāldemokrātija! ...

Ikdienas sakari ar Ernstu Tēlmani Rihardam Zorgem kļuva par pirmo nopietno politisko skolu. 1919. gada 15. oktobrī viņš oficiāli noformēja savu iestāšanos Vācijas Komunistiskajā partijā un saņēma partijas biedra karti Nr. 08678. (Tagad šī biedra karte atrodas PSRS Bruņoto Spēku centrālajā muzejā.) Zorges darbībā jau bija izstrādājusies zināma shēma: katrā jaunā pilsētā viņš dibina studentu organizācijas, katrā jaunā pilsētā viņš iestājas universitātē, vada politiskās pašizglītības pulciņus. Šeit, Hamburgā, nāca klāt vēl viens pienākums — viņš kļuva par Hamburgas komunistiskās avīzes padomnieku. Ko tas nozīmē — avīzes padomnieks? Rihards ir erudīts politekonomijas jautājumos, marksisma-ļeņinisma teorijā, lieliski zina vēsturi, Marksa, Engelsa darbus. Viņš arī avīzi izmanto kā tribīni, lai izglītotu un audzinātu masas. Būtībā viņš vada vienu no avīzes nodaļām. Rihards mēdz atkārtot: «Skaidra valoda ir skaidras domāšanas rezultāts.»

... Jumta istabiņa, kur viņš apmeties, ir pilna ar grāmatām. Rihards maz ēd, maz guļ, toties daudz strādā. Profesionālam revolucionāram nākas dzīvot divējādu dzīvi: mietpilsonis grib zināt, kur viņš ņem līdzekļus iztikai. Katrs, kas nestrādā, kas nav iestājies darbā, izraisa aizdomas. Tādam sāk sekot okšķeri. Tāpēc Rihardam nākas strādāt par privātskolotāju un zaudēt dārgo laiku. Turklāt viņš gatavojas eksāmeniem. Turpat Hamburgas universitātē viņš veic arī propagandista darbu.

1919. gada augusts.

Universitātes beigšanas dienā aktu zāli piepilda visu kursu studenti. Profesoriem tas nepatīk, bet ko tur var darīt — tāds laiks! Neviens vairs nepakļaujas. Nesen Berlīnes ielas atkal aizsprostoja barikādes. Valdība raidīja pret streikotājiem tankus, artilēriju un pat aviāciju. Min-hene pasludināja padomju varu, izveidoja savu Sarkano Armiju. Tikai ar lielām grūtībām izdevās izrēķināties ar revolucionāriem.

Liktos, kam gan tagad vajadzīga izglītība, kad Vācijā ir sabrukums, bads, nāve?! Tomēr jaunatne tiecas pēc zināšanām. Tāpēc arī visi ieradušies aktu zālē. Divdesmit četrus gadus vecais Zorge šodien aizstāv disertāciju. Viņš pārsteidz profesorus ar savu erudīciju, runā par Hēgeļa «pilsonisko sabiedrību», par «dabiskajām tiesībām» un «sabiedrisko līgumu». Pēc tam viņš pārslēdzas uz tagadni un tās prozu — «Vācijas patērētāju apvienības centrālās savienības valsts tarifi».

Taču Zorges izpratnē nav prozaisku lietu, pat tarifi ne. Tie taču ir tikai daļa, kādas vispārējas sistēmas elements. Šī sistēma ir finansu kapitāls, kas tiecas nevis pēc brīvības, bet pēc kundzības, kas cenšas arvien paplašināt konkurences cīņas mērogus, tam vajadzīga valsts, kuras muitu un tarifu politika nodrošinās iekšējo tirgu un atvieglos ārējo tirgu iekarošanu. Tāda ir finansu kapitāla būtība, tas prasa spēka politiku bez jebkādiem ierobežojumiem ...

Šinīs sienās jau sen nav skanējusi tik iedvesmas pilna balss. Rihardu apsveic ar universitātes beigšanu. Zorge — valsts tiesību un socioloģijas zinātņu doktors.

Laimīga diena!

Zorges popularitāte auga augumā. Tā bija augstas kvalifikācijas aģitatora, partijas darbinieka slava. Rihardu pazina, pie viņa nāca studenti, nāca krāvēji.

Bet reiz viņu apciemoja neparasts viesis — Šeidemans! Komunistu nāvīgais ienaidnieks, revolūcijas apspiedējs, sociāldemokrātijas labējais līderis. Tas bija tas pats Šeidemans, kurš pēc ķeizara aicinājuma stājās ministra postenī, atklātais šovinists Šeidemans, kas nesen paziņoja: «Es boļševismu tagad uzskatu par lielākām briesmām nekā ārējo ienaidnieku.» «Asinssuns Šeidemans» — tā strādnieki iesauca Berlīnes «asiņaino ziemsvētku» sarīkotāju. «Veimāras koalīcijas» valdības galva Šeidemans ...

Rihards nesaprata pat <ko domāt. Premjerministrs aplūkoja Riharda pieticīgo dzīvoklīti un jautāja: «Ja es nekļūdos, jūs esat doktors Zorge?» — «Ar ko varu pakalpot?» — «Jūs esat slavenā revolucionāra Zorges — Marksa piekritēja pēctecis. Gribu piedāvāt jums ievērojamu amatu savā partijā. Mums ļoti vajadzīgi jauni, enerģiski cilvēki, tādi kā jūs. Revolucionārā slava, kas ...» — «Ar spekulāciju es nekad neesmu nodarbojies!» Zorge skarbi atbildēja. «Labāk padomājiet, Šeidemana kungs, vai jaunajiem cilvēkiem jūs esat vajadzīgs .. .»

Rihardu sāka izsekot. Turklāt universitātes vadībai kļuva zināms, ka viņš vada studentu pagrīdes organizāciju.

Viņš nolēma aiziet pagrīdē, bet šinī laikā viņu uzaicināja uz Berlīni, uz partijas CK. Berlīnē viņš sniedza vispusīgu ziņojumu par stāvokli Hamburgā. Zorge saņēma jaunu uzdevumu: izvērst darbu starp Ahenas kalnračiem, kas atradās katoļu ietekmē, un nodibināt raktuvēs komunistiskās grupas.

Rihards iestājās darbā par pasniedzēju Ahenas augstākajā tehniskajā skolā.

Notikumi, notikumi... Sākumā liekas, ka tie nav cits ar citu saistīti. Taču, ja iedziļinās, kļūst redzams, ka viss ir pakļauts savai iekšējai loģikai.

Āhenā Zorge ir partijas pilsētas komitejas loceklis. Viņš bieži ierodas pie kalnračiem, saistās ar Reinas apgabalā vadošajiem partijas orgāniem. Un tajā pašā laikā — lekcijas Kārļa augstākajā tehniskajā skolā. Zorge raksta Korensam:

«Cilvēki mani labprāt klausās. Ja viņi nojaustu, cik man patiesībā gadu! Par laimi, gandrīz vienmēr tiek uzskatīts, ka esmu gadus piecus vecāks, tāpēc viņi samierinās ar debitējošo zinātnes vīru tribīnē.»

Pie kalnraču pilsētiņas Āhenas satiekas triju valstu robežas: Vācijas, Holandes un Beļģijas. Tie ir Vācijas rietumi, Reinas apgabals. Plašs strādnieku rajons, zemes kurtuve. Līdzās — Rūras baseins, tepat blakus — Ķelne, Bonna. Šeit bija mācījies Markss, šeit dzimis Bēthovens, tagad tā ir kūrorta pilsētiņa. Zorgem tās ir pazīstamas vietas: netālu no šejienes kara laikā viņš saņēma kaujas kristības.

Viņa lekcijas ik reizes beidzas ar disputiem, ar karstiem strīdiem par politiskiem jautājumiem. Priekšniecība skatās šķībi uz tādu pasniegšanas metodi. Disputi turpinās arī pēc lekcijām. Bet vakaros Zorge slepus dodas uz partijas sapulcēm un kopā ar vietējās komunistiskās avīzes redaktoru līdz rītam sēd pie avīzes rakstiem. Arī šeit viņš ir avīzes padomnieks.

Skolas brīvlaikā viņš braukā pa visu Reinas — Vestfā-les rūpniecības rajonu, ilgāku laiku uzturas Rūrā. Okupācijas zona. Rihards pētī strādnieku dzīvi. Viņš iecerējis sarakstīt brošūru par Rožu Luksemburgu. Pienācīgi novērtēdams revolucionāres Luksemburgas vīrišķību, viņš baidījās, ka mocekles oreols var notušēt viņas kļūdas, tā saucamo «luksemburgismu»: Rozā Luksemburga nepareizi izskaidroja imperiālisma būtību, nenovērtēja strādnieku šķiras partijas lomu. Rihards gribēja to visu izpētīt. Patiesība — pirmajā vietā, jāpalīdz citiem atbrīvoties no «luksemburgisma». Ja partija neatbrīvosies no šīs nastas, tā nevarēs kļūt par īsti kaujiniecisku, ļeņinisku, revolucionāru Vācijas strādnieku šķiras avangardu.

Ahenā Rihardam atkal nācās ņemt rokās šauteni: viņš vadīja streiku komiteju.

1920. gada martā visā valstī notika kontrrevolūcijas uzbrukums, kas vēsturē pazīstams kā «Kapa pučs». Ģenerāļa Lutvica brīvprātīgais kontrrevolucionārais korpuss iegāja Berlīnē, Veimāras republikas valdība ar Ebertu priekšgalā gļēvulīgi bēga uz Štutgarti un meklēja patvērumu pie strādniekiem. Pučisti pasludināja par diktatoru ievērojamo junkuru Kapu — Austrumprūsijas bankas direktoru un monarhistu organizācijas līderi. Kaujas ar pučistiem izraisījās ne tikai Berlīnē, bet arī Hanoverā, Esenē, Vis-mārā, Šverinā, Kotbusā; Rūrā cīņai pret kapiešiem izveidoja Sarkano armiju. Strādnieki nolēma nosargāt republiku. Riharda vadītā vienība noturēja Āhenu, nodibināja sakarus ar Rūras Sarkano -armiju. Veselu nedēļu strādnieki neatstāja barikādes. Un viņi uzvarēja. Tās bija pašas lielākās proletariāta masu cīņas pēc novembra revolūcijas. Kaps bēga uz Zviedriju. Eberts atgriezās Berlīnē un raidīja pret Rūras Sarkano armiju tās pašas Kapa brīvprātīgās kontrrevolucionāru vienības. Sarkanā armija tika sakauta, revolucionāros strādniekus feslodzīja cietumos un sodīja. Zorge savās piezīmēs raksta:

<fKapa puča laikā es kļuvu par streika komitejas locekli, tāpēc zaudēju darbu Augstākajā tehniskajā skolā un man vajadzēja glābties no okupācijas varas iestāžu vajāšanas.»

Viņš nolemj turpināt darbu starp ogļračiem. Šeit, ogļ-raktuvēs, viņu pazīst un mīl. Rihards sāk strādāt kādā šahtā. No fiziska darba viņš nebaidās. Kas gan būtu varējis vājajā, ogļu putekļos nomelnējušajā jaunajā cilvēkā pazīt socioloģijas doktoru, kuru pats Šeidemans gribēja ievilināt savā partijā! ... Ika rīkojas ar lāpstu un cērti. Sāp krusti, smeldz vecie ievainojumi, no pastāvīgas badošanās un noguruma reibst galva.

«Darbs bija smags, turklāt lika sevi just fiontē gūtie ievainojumi, tā ka man ši profesija, izrādījās, bija diezgan grūta. Taču es it nemaz nenožēloju. Pieredze, ko iemantoju, strādājot raktuvēs, nepavisam nav mazsvarīgāka par pieredzi, ko guvu frontē. Mans jaunais darbs bija vajadzīgs arī partijai. Darbs, ko es veicu kalnraču vidū, tūlīt deva augļus: no strādniekiem, kas bija pieņemti darbā pirmo reizi, es izveidoju komunistisko grupu un. nostiprinājis to, pārgāju darbā uz citu šahtu Ahenas tuvumā.»

Savu partijas darbu Rihards veic neatlaidīgi: pāriedams no šahtas uz šahtu, viņš visur nodibina komunistiskās grupas. Zorgi izseko, un viņš spiests bēgt uz Holandi. Holandē viņu arestē un nosūta atpakaļ uz Ahenu. Taču Ahenā palikt vairs nevar: Ahenas baseina administrācija nepieņem Zorgi darbā, viņam uz pēdām ir policija, okupācijas varas iestādes gatavojas viņu arestēt un ieslodzīt cietumā par strādnieku kūdīšanu.

Tā beidzās savdabīgais eksperiments: Rihards iesaistījās proletariāta rindās, pats kļuva par vienu no viņiem, uz savas ādas izjuta, kas ir ekspluatācija, naudas sodi, verga darbs, nabadzība. Norūdījās viņa šķiras naids. Zorge gribēja būt konsekvents, piedalīties dižajā proletariāta kustībā. Ir taču kaut kas augstāks par visu — tā ir uzticība kopējai lietai. ..

Biedri no Remšeidas piedāvā Rihardam propagandista un instruktora darbu. Viņš dodas uz Remšeidu. 1921. gadā no Remšeidas pārceļas uz Zolingenu un šeit kļūst par komunistiskās avīzes «Bergische Arbeiterstimme» redaktoru. Tāds ir partijas uzdevums. Iepriekšējo redaktoru varas iestādes ieslodzījušas cietumā.

Rihardā atklājās jauna aizraušanās — žurnālistika. Avīze ir pilna trāpīgiem politiskiem rakstiem. Kas ir to autori? Adomls, Heince, Petcolds, Zonters. Viņu ir daudz. Taču patiesībā autors ir viens un tas pats — doktors Zorge. Tieši tas, izrādās, ir viņa aicinājums. Bet žurnālistikai pašai par sevi nav vērtības, tai jākalpo dižam mērķim.

Visiem komunistisko avīžu redaktoriem ir viens liktenis: Zorgi arestēja un ieslodzīja Elbenfeldas cietumā. Nosēdējis piespriesto laiku, viņš vietējās partijas komitejas uzdevumā dodas uz Berlīni.

Berlīnē viņam piedāvā darbu Centrālajā Komitejā. Šeit uzskata, ka viņš spēj vadīt kādu nodaļu. Viņš pierādījis sevi kā labu darbinieku.

«Tomēr es vēl gribēju iegūt lielāku tiešo dzīves pie-redzi, turklāt biju nodomājis turpināt mācības, tāpēc atteicos.»

Pats vērtīgākais — tā ir dzīves pieredze, un Rihards to apzināti vairo, tiecas iegūt rūdījumu, grib iekļūt pašās ļnasu dzīlēs.

Atrodas brīva vieta: Frankfurtes univeisitātes socioloģijas nodaļas asistents. Tomēr galvenais, protams, ir darbs

Frankfurtes partijas organizācijā. Partijas kursos vajadzīgs kvalificēts propagandists un pasniedzējs. Unf saprotams, padomnieks komunistiskajā avīzē.

Bet notikumi joprojām krājas un virknējas. Sevi liek manīt zinātnieka, pētnieka talants un žurnālista kaisme: žurnālos un avīzēs arvien biežāk parādās Zorges politiskie raksti. Viņš nodibina plašus sakarus ar žurnālistu aprindām Frankfurtē pie Maiņas, ar populārās avīzes «Frankfurter Zeitung» redaktoriem, publicē tajā savas socioloģiskās etīdes. Viņš prot sarunāties ar lasītāju, viņa rakstos vienmēr ir sava tiesa «atiskās sāls» — smalkas asprātības, un tas patīk galvenajam redaktoram. Zorge ir asociatīvs žurnālists: viņa raksti ierosina plašas pārdomas. Liberālās avīzes redaktori nenojauš, ka žurnālists Zorge, kas dod lielas cerības, ir Komunistiskās partijas biedrs. Avīze ir pazīstama visā valstī, un tā dažkārt atļaujas sākt polemiku ar ietekmīgo buržuāzijas Berlīnes avīzi «Berliner Tageblatt». Pakāpeniski Rihards avīzē «Frankfurter Zeitung» kļūst par «savējo», un pazīstami žurnālisti viņu sāk saukt vienkārši par lku.

1922. gada pavasarī beidzot iznāk viņa grāmata «Rozā Luksemburga un kapitāla uzkrāšanās». Tā iznāk nevis ar pseidonīmu, bet ar autora īsto uzvārdu. Tagad uz viņu jau sāk skatīties kā uz teorētiķi pētnieku. Tas ir Riharda pirmais tāda veida mēģinājums, un ar šo darbu viņš uzreiz iegūst plašu popularitāti. (Kad pie varas nāca fašisti, viņi šo grāmatu sadedzināja.)

Oficiāli viņš ir jaunākais zinātniskais līdzstrādnieks, Frankfurtes universitātes socioloģijas fakultātes asistents un lasa privātlekcijas.

Taču tā bija tikai viņa darbības ārējā puse. Galvenais bija cits: viņš atbildēja par visu slepeno saraksti un par partijas arhīvu, bija sakarnieks starp Frankfurtes partijas organizāciju un Centrālo Komiteju Berlīnē. Viņam uzticēja partijas naudas līdzekļu fondu. Zorgi uzskatīja par pašu uzticamāko un neuzpērkamāko cilvēku. Partijas naudas līdzekļi un propagandas materiāli glabājās Riharda istabā universitātē vai arī socioloģijas fakultātes bibliotēkā.

Kad bruņotās sacelšanās rezultātā Saksijā tika pasludināta strādnieku republika, Zorge brauca uz turieni, lai palīdzētu revolucionāriem.

Kurp notikumi virza tevi, Rihard Zorge?

Viņš atceras to 1924. gada aprīļa ritu. Rihardu steidzīgi izsauca uz biroju. Sekretārs stādīja viņu priekšā nepazīstamiem biedriem. «Viņi ieradušies no Padomju Savienības uz VKP kongresu!» teica sekretārs. «Viņi dzīvos pie tevis tavā dzīvoklī. Tu atbildi par viņu dzīvībām! ...»

Tas vairs nebija tikai partijas uzdevums vien. Tā bija visaugstākā uzticība. Tieši viņam, Zorgem, uzticēja Vācijā iebraukušo padomju delegātu dzīvības, izcilo Vissavienības Komunistiskās boļševiku partijas pārstāvju dzīvības . . . Manuiļskis, Lozovskis, Kūsinens, Pjatņickis. . . Lai gan IX kongress notika legāli (partija uz laiku bija iznākusi no pagrīdes), tomēr citu valstu komunistisko partiju pārstāvji tajā piedalījās slepus: viņiem dzina pēdas policijas okšķeri. Zorge neatkāpās ne soli no augstajiem viesiem. Šie cilvēki bija tikušies ar Ļeņinu, bija runājuši ar viņu ... Ļeņins... Visa pasaule tajā gadā sēroja par lielo zaudējumu.

Zorge bija VKP kongresa dalībnieks. Šeit viņš tikās ar seno draugu Erastu Tēlmani. Tēlmanis bija bijis Padomju Krievijā, dzirdējis un redzējis Ļeņinu. Tēlmaņa vārdu daudzināja visā pasaulē — iepriekšējā gada oktobrī viņš vadīja Hamburgas sacelšanos. Vēl bija spilgti atmiņā barikādes «Sarkanās Hamburgas» ielās.

Strādnieku varonīgā cīņa neatnesa uzvaru. Taču tas bija paraugs visas pasaules proletariātam — Vācijas strādnieku šķira, par spīti sociāldemokrātijas nodevībai, ir dzīva un cīnās, tā ir optimistiski noskaņota un apņēmības pilna uzvarēt. «Policisti laida darbā bruņu mašīnas. Uz buržuāzijas algotņiem šāva no visiem strādnieku dzīvokļiem, no dzīvojamo namu jumtiem,» stāstīja Tēlmanis. Visas pasaules darbaļaudis sniedza Hamburgas strādnieku ģimenēm lielu palīdzību. Vēl pirms strādnieku sacelšanās fašistiskie bandīti sarīkoja atentātu pret Tēlmani — istabā, kur viņš dzīvoja ar sievu un meitu, tika iemesta rokasgranāta un sprāgstvielas. Vācijas Komunistiskajai partijai tik grūtajās dienās, reakcijas trakošanas un terora dienās Tēlmanis ieteica vairākiem biedriem aizbraukt no Vācijas, lai saglabātu kadrus. Pats Erasts tajā laikā slēpās strādnieka Brēdeļa (pazīstamā rakstnieka Vilija Brēdeļa tēva) dzīvoklī. Bet tagad, 1924. gada aprīlī, Tēlmanis var pilnā balsī runāt no kongresa tribīnes. «Tedis» — tā ar mīlestību viņu sauca sacelšanās dienās — kongresā atmasko labējos oportūnistus, nodevējus bran-dleroviešus.

Vakaros Rihards aizrautīgi izjautā padomju biedrus par Padomju Savienību. «Tā taču ir mana dzimtene! ...» viņš saka un izstāsta savu sarežģīto biogrāfiju.

«Šo uzdevumu es veicu nevis vienkārši pienākuma dēļ kā viens no kongresa delegātiem. Visiem mums tas sagādāja prieku. Pats par sevi saprotams, ka es cieši sadraudzējos ar padomju biedriem, un ar katru dienu mūsu attiecības kļuva vēl diaudzīgākas.»

Manuiļskis iegrima pārdomās. Viņš saprata, ka Zorge ir bezgala uzticīgs komunisma idejām, lieliski orientējas starptautiskās strādnieku kustības jautājumos. No tāda cilvēka ar laiku var iznākt plaša mēroga darbinieks. Ma-nuiļskim palika labs iespaids par jaunā teorētiķa grāmatu, lai gan pats autors ar to nebija apmierināts. «Bet kāpēc jums neatgriezties savā dzimtenē?» iejautājās Manuiļskis. Rihards sāka smieties: vai tad tas ir iespējams?

Izrādās, ka tas ir ne tikai iespējams, bet pat nepieciešams. Padomju Savienībā, kur nav jāslēpjas no okšķeriem, Zorge mierīgos apstākļos nodosies teorētiskiem pētījumiem, apkopos Vācijas strādnieku kustības pieredzi. Biedrs lelmanis augstu vērtē Zorgi.

IMPERIĀLISMS ZEM MIKROSKOPA

Piepildījās tas, par ko pavisam nesen Zorge neiedrošinājās pat sapņot: 1924. gada decembra beigās viņš izbrauca uz Maskavu.

Šeit ir cits dzīves veids. Par komunismu var runāt pilnā balsī. Šeit jūsu rīcībā ir labākās bibliotēkas un revolucionārās literatūras fondi. Jūs varat staigāt pa ielām, un nav piesardzīgi jāatskatās atpakaļ. Nepierasti. Pat neticami. Brīvība! . . . Cik_ daudz skaistu vārdu par to tika runāts, kad abiem ar Erihu Korensu naktīs nenāca miegs, cik daudz dzejoļu tai bija veltījis Ika! ... Tad lūk, kāda tu esi, brīvība! Sirds pilna jūsmas.

Rihards ātri soļo pa Maskavas bulvāriem; viņš grib tūlīt visu redzēt, bez kavēšanās iekļauties kopējā ritmā,

darīt kaut ko lielu, ievērojamu. Viņš steidzas, baidās, ka tas viss pēkšņi var izzust kā sapnis. Padomju pase... Zorge — Padomju Sociālistisko Republiku Savienības pilsonis! Vai tiešām tas nav sapnis?

1925. gada martā VK(b)P Hamovņiku rajona komiteja uzņem Zorgi Padomju Savienības Komunistiskajā partijā. Viņam izsniedz partijas biedra karti.

Zorge bija apmeties viesnīcā «Lukss». Tur viņš pavadīja tikai naktis. Agri no rīta Rihards devās uz Mar-ksisma-ļeņinisma institūtu, kur strādāja par starptautisko jautājumu referentu, politisko un zinātnisko sekretāru. Šis darbs prasīja visplašāko erudīciju un jielu uzcītību. Heta Linka, kas arī dzīvoja tajā pašā viesnīcā, atceras: «Viņš dzīvoja 19. istabā, bet es — 17. Mēs visi viņu pazinām tikai kā Iku Zorgi un tā viņu arī saucām. Ika patiesi bija cilvēks, kas pelnījis mīlestību un cieņu, cilvēks ar gudru galvu. Lai gan mēs bijām tikai proletārieši, bet viņš — augsti intelektuāls cilvēks, mēs tomēr lieliski sapratām cits citu. Viņš bija dzīvespriecīgs, prasmīgs cilvēks un patiešām daudz strādāja.»

Zorge bija savā elementā, viņu mocīja neapmierināmas alkas pēc zināšanām, un viņš dažkārt nosēdēja pie grāmatu kaudzēm līdz rītam. Viņš varēja izmantot visas pasaules avīzes un brošūras, politisku un ekonomisku rakstu krājumus; viņš bija informēts par partiju darbību, par politisko un ekonomisko stāvokli dažādās zemēs, par strādnieku jautājumu. Viņš varēja strādāt mierīgi, bez steigas, analizēt, vispārināt. Galda lampas gaismā viņš rakstīja:

«Karš nav ļaunprātības vai ārprāta rezultāts, bet gan — imperiālisma rezultāts. Mūsdienās, lai novērstu karu, —-nepieciešams likvidēt imperiālismu.»

Viņš nodevās imperiālisma pētīšanai. Imperiālisms ... Zorge gribēja to iepazīt visās tā izpausmēs, atrast tā vājās vietas. Jā gan, imperiālisms viņam nebija abstrakta kategorija.

Zorge centās noskaidrot, kā monopolu un finansu kapitāla ķundzība, kapitāla eksports, monopolu cīņa par kolonijām un noieta tirgiem, pasaules teritorijas galīga sadalīšana starp lielākajām kapitālistiskajām valstīm noveda pie tā, ka pretrunas starp šīm valstīm ieguva globālu raksturu. Pasaules kundzība — tas ir imperiālistiskās politikas galvenais saturs, un tās turpinājums ii imperiālistiskais karš. Tāpēc arī Zorge sevišķi interesējās par militārismu.

Tagad, pēc pirmā imperiālistiskā kara, Zorge rūpīgi studēja spēku samēru starptautiskajā arēnā, katras kapitālistiskās valsts īpatsvaru pasaules saimniecībā un pasaules politikā, galvenās imperiālisma pretrunas.

Pats par sevi saprotams, ka vispirms viņš ķērās pie Vācijas imperiālisma pētīšanas. Rakstā «Atdzimstošā Vācijas imperiālisma īpatnējais raksturs», kas publicēts 1926. gadā, viņš izsaka šādu prognozi:

«Labvēlīgos pasaules politiskās konjunktūras apstākļos Vācijas imperiālisms vēl var piedzīvot uzplūdu periodu uz savu kapitālistisko kaimiņu rēķina.»

Kā zināms, šī prognoze piepildījās.

Parādās viņa raksti «Ekonomiskā depresija Vācijā», «Vācijas muitas politika», «Proletariāta materiālais stāvoklis Vācijā», «Otrās Internacionāles nostāja jautājumā par pēckara imperiālismu», plašie darbi «Jaunais Vācijas imperiālisms» un «Versaļas miera līguma ekonomiskie pamati». Un beidzot — raksts «Nacionālfašisms Vācijā». Fašisms vēl nav nācis pie varas, līdz tam vēl tālu, tomēr Zorge jau saskata:

«Nacionālfašisms pirmajā savas pastāvēšanas periodā bija teroristiska grupa, kas sastāvēja no deklasētiem sīk-buržuāzijas elementiem, studentiem, demobilizētiem virsniekiem un skrandu proletariāta, turpretim otrajā periodā tā bāze bija sīkburžuāzija... Nevar būt nekādu šaubu, ka smagās industrijas nacionālsociālistiskie cerberi ar demagoģiskām aģitācijas frāzēm, kas skan tik radikāli, grib vienīgi maskēt savus nelietīgos nolūkus varmācīgi un tiesiski apspiest revolucionāro strādnieku kustību un nodibināt atklātu kapitāla diktatūru.»

Spīdoša to parādību analīze, kas iespiedušās Zorges atmiņā 1919. gadā. Un kāda spēja paredzēt! Dažās rindiņās izteikta visa fašisma vēsture, pagātne un nākotne, viss kā uz delnas. Un pats pārsteidzošākais: norādīti fašisma sākumi — sīkburžuāziskums! Kāds apbrīnojams spēks, ko sociologi gandrīz nemaz nav pētījuši, atrodas kapitālisma kalpībā — sīkburžuāziskums. Zem sīkburžuā-ziskuma vairoga vienmēr salasās viss proletariātam naidīgais: anarhisms, «ultrakreisie», eserisms, trockisms, meņ-ševisms, otzovisti, «kreisie komunisti», «imperiālistiskie ekonomisti», centristi un beidzot.,. nacionālsociālisms jeb vienkārši — fašisms. Sīkburžuāziskums, šis trešais, provokatoriskais starpspēks, vienmēr ir skaļš, arhirevolucio-nārs ar savu demagoģiju, avantūristisks, bezprincipiāls līdzekļu izvēlē. Tam patīk sviest caur logiem bumbas, turklāt atsaucoties uz savu atrašanos «ārpus šķirām», «virs šķirām». Jau agrāk, studējot vēsturi, Zorge atzīmēja, ka kopš paša sākuma, kopš savas rašanās marksismam nācās cīnīties ar sīkburžuāzisko revolucionārismu, ar sīkburžuā-ziskā «sociālisma» idejām. Atkal jēdzienu viltošana, atkal nodevība, nomaskēta ar revolucionāru frāzi.

Tiesa, visi sīkburžuāziskie strāvojumi un grupējumi nav vienādi, taču kaut kur savās vispārējās tendencēs, zināmā perspektīvā tie saplūst; sākumā cenzdamies pakļaut proletariāta intereses sīkburžuāzijas interesēm, beigu beigās tie kļūst par starptautiskā imperiālisma aģentūru. Arī fašisms, neskatoties uz savu sīkburžuāzisko raksturu, uzsāka savu darbību kā lielkapitāla partija, kas cieši saistīta ar militāristiem. Šo partiju finansēja Stinness, Bavārijas kapitālisti, reihsvēra virspavēlniecība.

Austriešu jefreitors Šiklgrūbers (Hitlera īstais uzvārds) nevienam nebija vajadzīgs līdz tam laikam, kamēr nebija izraisījusies divdesmito gadu nežēlīgā ekonomiskā krīze. Sevišķi asa tā bija Vācijā: apstājās tūkstošiem vācu rūpnīcu, fabriku, raktuvju, kuģu būvētavu, seši miljoni proletāriešu bija izmesti uz ielas. Saasinājās šķiru pretrunas. Lūk, tieši tajā brīdī lielkapitāls politiskajā arēnā izvirzīja Hitleru.

Viņa piekritēji plaši izmanto sociālo demagoģiju un šovinistisko aģitāciju: viņi uzkurina nacionālās jūtas vāciešos, kurus aizvainojis Versaļas līgums. Lai piesaistītu sev visdažādākos Vācijas sabiedrības slāņus un lai novērstu proletariāta naidu pret buržuāzisko iekārtu, Hitlers sola strādniekiem likvidēt bezdarbu un nodrošināt līdzdalību lielo uzņēmumu peļņā, sīkajiem tirgotājiem — pazemināt izejvielu cenas, zemniekiem — zemi, lētus kredītus, izbeigt zemes pārdošanu ūtrupēs; un tikai monopolu pārstāvji zina, kurp ved fašisms — uz republiKas likvidēšanu, uz imperiālistu diktatūru! Tāpēc arī rūpnieki un baņķieri tik bagātīgi subsidē hitleriešu partiju; par šo naudu Hitlers izveido daudzas bruņotas vienības, kas izrēķinās ar progresīvajiem strādniekiem.

Zorge saprot, ka tuvojas briesmas. Tās ir reālas briesmas. Viņa pienākums ir brīdināt...

Viņa darbus izdod arī Vācijā, un tie karo pret fašismu: tajos ir oriģināla, mērķtiecīga prāta spēks un spraigums, revolucionāra degsme.

Taču savos pētījumos Zorge neaprobežojas tikai ar Vācijas imperiālismu vien. Viņš grib atrisināt problēmu kopumā, ieraudzīt tās starptautisko mērogu.

Viņa uzmanību saista Amerikas imperiālisms. Tas ne ar ko neatšķiras no Vācijas, Francijas vai Anglijas imperiālisma. Tam ir tikpat zvēriska daba.

«Attiecībās ar Panamu, Nikaragvu un Meksiku Amerikas politika ieguvusi vēl skaidrāk izteiktu zemiska militāra bandītisma raksturu,» konstatē Zorge. «Šeit. . . tika izprovocētas revolūcijas, ar kara flotes, bruņotu desantu un kara kuģu palīdzību attiecīgajām zemēm uzspieda aizdevumus, valdības tika dibinātas un gāztas atkarībā no tā, vai tās gribēja vai negribēja pakļauties finansu magnātu diktētajiem noteikumiem . .. Amerikas politiku Kubā diktē cukura rūpnieku intereses. Visur tiek pielietotas vienas un tās pašas metodes.»

Lielajā darbā «Dauesa plāns un tā sekas» Zorge parāda, kā 1924. gadā ASV un Anglijas imperiālisms, ko bija iebiedējis revolucionārās kustības vēriens Vācijā, palīdzēja Vācijas imperiālismam. 1924. gada augustā stājās spēkā jauns reparāciju plāns, ko bija izstrādājusi starptautiska komisija amerikāņu ģenerāļa Dauesa vadībā. Rihards labi saprata Čarlza Dauesa plāna jēgu — nostiprināt kapitālisma pozīcijas Vācijā un uzvelt reparāciju maksājumu slogu darbaļaužu pleciem, bet, pats galvenais, ar amerikāņu aizdevumu palīdzību atjaunot Vācijas militāri rūpniecisko potenciālu un pavērst to pret Padomju Savienību. Šis plāns nostiprināja Amerikas imperiālisma vadošo lomu Vācijas varenības atjaunošanā — Vācijā sāka ieplūst dolāru straume.

Grāmata iznāca Vācijā 1925. gadā un tūlīt saistīja lasītāju masu uzmanību ar savu kaujinieciskurnu un it sevišķi — ar dziļo analīzi, ar stingri zinātniskajām prognozēm, kas nesolīja neko labu plašajām masām, — tā sasaucās ar Tēlmaņa kvēlo runu reihstāgā, kurā viņš atmaskoja «Dauesa plānu».

Buržuāziskā prese neganti uzbruka grāmatai: Zorge taču parādīja, kā notiek un kā notiks Vācijas smagās rūpniecības un kara industrijas atdzimšana un atjaunošana ar tēvoča Sema un Anglijas banku palīdzību, kurp ved Vei-māras republikas valdības noziedzīgie plāni.

Pretī Dauesa plānam VKP lika savu plānu, kas prasīja reparācijas maksāt no imperiālistiskā kara vaininieku — monopolistu un junkuru peļņas; paaugstināt strādnieku un kalpotāju darba algu un noteikt septiņu stundu darba dienu!

Zorges grāmata palīdzēja Vācijas komunistiem viņu cīņā.

Zorge lieliski, ar eksperta precizitāti pārzina imperiālismu. Turklāt viņš ir arī sociologs. Viņš dodas uz klasiskā kapitālisma zemi — Angliju un tur iepazīstas ar vairākiem uzņēmumiem, sarunājas ar uzņēmējiem un strādniekiem. Viņš ir padomju žurnālists, tāpēc šahtu īpašnieki izturas piesardzīgi. Bet viņš taču pats ir bijis ogļracis! Par to liecina ierastās kustības, nolaižoties šahtā, un viņa uzdotie jautājumi inženieriem un strādniekiem. Viņš pat var nodemonstrēt, kā jāatskalda ogles. Visi ir sajūsmināti, un cilvēku sirdis viņam atveras. Zorge sīki iepazīstas ar Anglijas ekonomisko un politisko stāvokli. Viņu interesē arī Dānija, Norvēģija, Zviedrija. Tās visas ir valstis, kas kopumā veido kapitālisma portretu.

Tomēr portrets nebūs pilnīgs, ja tas neatspoguļos Tālos Austrumus. Klusā okeāna zemes, kapitālistisko lielvalstu politiku Tālajos Austrumos, Dienvidaustrumāzijā un Tuvajos Austrumos. Zinātniekam jāiet līdz galam. Tā ir vesela zinātniski pētnieciskā darba programma! ... Varbūt tā prasīs visu mūžu.

Tālie Austrumi.. . Ķīna, Japāna — tā ir pilnīgi neizpētīta sfēra. Visasāko starptautisko pretrunu mezgls. Zorge caurām dienām nosēž bibliotēkās. Kad izstudēti veseli materiālu kalni, Zorge savos rakstos var izdarīt noteiktu, nepārprotamu secinājumu:

«Izšķiras jautājums par Amerikas, Anglijas, Japānas imperiālisma hegemoniju Āzijā. Tieši savstarpējās attiecības Āzijā ir īstais iemesls, kāpēc saasinājušās pretrunas starp trim spēcīgākajām imperiālistiskajām valstīm, un karam neizbēgami ir jāizceļas...»

Un šāds secinājums tika izteikts 1927. gadā.

Zorge aizrautīgi strādā. Vērojot no malas, var likties, ka Zorge ir laimīgs. Varbūt viņš patiešām arī ir laimīgs. Aizrautība darbā taču ir laime.

Turklāt Riharda Zorges dzīvē ienāca mīlestība ... Sākumā Jekaterina Maksimova viņam mācīja krievu valodu, ko Rihards vēl pārvaldīja nepietiekami. Un pavisam drīz draudzība pārauga stiprās, dziļās jūtās. Viņš bieži ciemojās Jekaterinas puspagraba dzīvoklītī Ņižņekislov-skas ielā.

Katjas radinieki dzīvoja Petrozavodskā. Māte, divi brāļi un trīs māsas. Viņa regulāri sarakstījās ar māsām. Kat-jai bija neparasts liktenis. Pirms dažiem gadiem viņa bija beigusi Ļeņingradas Skatuves mākslas institūtu. Viņa ātri guva panākumus. Tad — brauciens uz Itāliju, uz Kapri. Nomira aktieris, cilvēks, kuram Jekaterina bija pieķērusies, kura talantu augstu vērtēja. Šī traģēdija viņu ietekmēja pavisam negaidītā virzienā — viņa atteicās no skatuves un aizgāja uz rūpnīcu. Strādāja par aparātu uzraudzi Precīzo mēraparātu rūpnīcā. Viņu iecēla par brigadieri, paredzēja izvirzīt par ceha priekšnieci.

Literatūra, māksla, mūzika, mākslas radošās problēmas — šajā sfērā viņi kavējās īsajos satikšanās brīžos. Kopā viņi iegriezās grāmatu antikvariātos, sameklēja kādu retu grāmatu. Humanitārā kultūra, estētika, pasaules mākslas . ..

Cilvēki, kas Jekaterinu labi pazina, raksturoja viņu kā savdabīgu, ārkārtīgi sirsnīgu sievieti, kas prata ne tikai uztvert, bet arī pati pārdzīvot citu priekus un bēdas. Rūpnīcā viņa mūžīgi noņēmās*ar jaunajām strādniecēm, apmācīja viņas rīkoties ar aparātiem cehā, mācīja lasīt un rakstīt, šūt katūna kleitas. Ārišķīgais patoss viņai bija svešs. Teātrī iemantotais artistiskums izpaudās galvenokārt prasmē apieties ar cilvēkiem.

Rihards viņai patika. Viņš izteica vēlēšanos apmeklēt rūpnīcu, iepazīties ar viņas draugiem. Jekaterinai par lielu izbrīnu, Rihards tūlīt atrada kopēju valodu ar ceha strādniekiem, labprāt stāstīja viņiem par strādnieku dzīvi un darbu Vācijā, par streikiem, par Telmani. Strādnieki viņu iemīlēja, un viņš bieži ciemojās Precīzo mēraparātu rūpnīcā.

Reiz Jekaterina iejautājās, vai viņš kādreiz jau ir mīlējis. Rihards kļuva domīgs, tad pasmaidīja un atbildēja ar franču frāzi: «Besoin d'aimer pour aimer,» — kas nozīmē: «Nepieciešamība mīlēt mīlestības dēļ.»

Tad viņš pastāstīja par Kristīni. Viņa palika Frankfurtē. Varbūt tā bija mīlestība. Bet varbūt tikai savstarpēja pieķeršanās. Tuvināja kopējais partijas darbs. Tajā laikā Kristīne bija «Spartaka savienības» biedre, pazina Rožu Luksemburgu, Klāru Cetkinu, Kārli Lībknehtu. Rihards nešaubījās, ka Kristīne piekritīs kopā ar viņu braukt uz Padomju Savienību. Taču viņa atteicās. Solījās atbraukt vēlāk.

Ir saglabājušies Zorges iesniegumi, kuros viņš lūdz parūpēties par Kristīnes izsaukumu uz Maskavu. Tomēr, kad visi dokumenti bija noformēti, Kristīne kategoriski atteicās aizbraukt no Vācijas. Viņš aicināja, lūdzās — tomēr viss bija velti. Un tikai vēlāk nāca atziņa: acīm redzot, tā nav bijusi īsta mīlestība. Nebija to brīnišķo jūtu, kas paceļ pāri ikdienībai un saista uz visiem laikiem ...

Tagad viņš sastapa Katju ar viņas maigo, dziedošo balsi, ar viņas pastāvīgo laipno smaidu, ar viņas parasto tiešumu un patiesumu, ar viņas dabiskumu un saprata: šoreiz uz visu mūžu .. .

Gandrīz katru vakaru Rihards Zorge iegriezās vācu komunistu klubā, kur viņu ievēlēja par valdes pirmo priekšsēdētāju.

Klubs apvienoja vācu komunistus, kuri pēc Hamburgas sacelšanās apspiešanas 1923. gadā un pēc VKP aizliegšanas bija spiesti emigrēt uz Padomju Savienību. Taču klubu apmeklēja arī cita cilvēku kategorija: šeit bija ielavījušies «ultrakreisie», strādnieku šķiras niknāko ienaidnieku trockistu Rutas Fišeres un Maslova piekritēji. Viņi sāka uztiept komunistiem diskusijas. Trockistiem bija tieši sakari ar komunistiskās kustības ienaidniekiem un nodevējiem aiz robežām: ar Rosmeru, Libersu, Rutu Fišeri, Ro-landu-Holstu un citiem. Tas bija laiks, kad aktivizējās trockistu ziņovjeviešu opozīcija, kas aicināja kapitulēt pasaules kapitālisma priekšā. Opozīcija mēģināja sašķelt Kominterni. 1926. gada rudenī opozīcijas līderi sarīkoja atklāti antipartejisku izlēcienu Putilova rūpnīcā Ļeņin-gradā un Maskavas Aviācijas aparātu būves rūpnīcas partijas sapulcēs. Tādu pašu izlēcienu viņi mēģināja sarīkot arī vācu komunistu klubā.

Vācu komunistu klubā Zorge iepazinās ar Jāni Bērziņu, padomju izlūkdienesta vadītāju. Šeit Bērziņam bija izdevība redzēt Zorgi visā viņa oratora talanta spožumā. Zorge droši uzkāpa tribīnē, pārlaida mierīgu skatienu apklusušajai zālei un sāka runāt. Rihards nerunāja skaļi, bet viņa balss bija stingra un noteikta. Faktu neatvairāmā loģika uzreiz pakļāva klausītājus. Tā iedarbojās gandrīz hipnotizējoši. Vārdos bija jūtama iekšēja pārliecība. Viņš runāja par to, ka pienācis laiks attīrīt brālīgās kompartijas no trockistiem, «ultrakreisajiem» un citiem opozicionāriem.

Zorges balss kļuva sevišķi skanīga, kad viņš runāja par Padomju Savienības lomu pasaules revolucionārajā kustībā.

«PSRS pašreizējo lomu nosaka tas, ka visas pasaules revolucionārie spēki reāli saskata Padomju Sociālistisko Republiku Savienībā savu vienīgo sabiedroto. PSRS ir vienīgā antiimperiālistiskā valsts, no kuras var gaidīt atbalstu ...»

Kad zālē atskanēja opozicionāru starpsaucieni, Zorge ironiski iesmējās: «Tās ir iznīcībai nolemto vaimanas!» Viņam vētraini aplaudēja. Opozicionāri protestējot atstāja klubu.

Bērziņš zināja: anketu dati nekad neizsaka par cilvēku visu. Katram ir sava neatkārtojama pieredze. Ir vēl garīgā pasaule, plaša kā okeāns. Kad satiekas divi psihologi, viņi vispirms cenšas noskaidrot tieši šo garīgo potenciālu, kas katrā slēpjas.

No kluba Bērziņš un Zorge izgāja abi kopā. Rihards rauca pieri. Viņš tikko kā bija izturējis cīņu un jutās satraukts. Taču ierunājās tyrīvi un viegli. Jonis Bērziņš teica, ka viņam esot ļoti paticis Zorges pēdējais darbs par Vācijas imperiālismu.

«Mani pārsteidz jūsu darba spējas,» teica Bērziņš. «Es taču arī savā ziņā esmu bijis žurnālists: rediģēju partijas avīzi «Krievijas Cīņa».»

«Bet es rediģēju «Bergische Arbeiterstimme». Jūs lieliski pārvaldāt vācu valodu. Vai esat bijis Vācijā?»

«Nē, nav gadījies. Izskaidrojums ir vienkāršs: mana māte cēlusies no vācu kolonistiem.»

«Bet mana māte ir krieviete,» Rihards negaidīti pateica.

Izrādījās, ka Bērziņš ne tikai bija lasījis daudzos Zorges rakstus, bet visus tos arī rūpīgi izstudējis. Būdams proletāriskās universitātes klausītājs, viņš augstu vērtēja tieši šādus notikumu aculiecinieku un tiešo līdzdalībnieku pētījumus. Zorge pilnīgi pārzināja Vācijas imperiālismu. Jāņa Bērziņa interese par Zorges personību auga augumā.

Viņš pazina īpašu prieku — prieku atklāt cilvēku.

Garais, kalsnais vācietis, kas allaž bija koncentrējies sevī, modināja viņā dziļas simpātijas. Bērziņš saprata — viņu aizrauj šī cilvēka politiskā degsme.

Kopš šī neaizmirstamā vakara viņi sadraudzējās. Vakaros viņi pastaigājās pa Maskavas bulvāriem, runāja par politiku, pārsprieda starptautisko attiecību nianses. Viņi abi zināja daudz. Viņus abus satrauca vienas un tās pašas problēmas. Tā bija divu gudru cilvēku, divu dziļi partejisku biedru draudzība.

Neparasts, līdz galējībai piesātināts ar sociāli ārkārtīgi svarīgiem notikumiem ir Jāņa Bērziņa dzīves ceļš.

Katra cilvēka biogrāfija veidojas dzīves notikumu ugunīs, to galu galā nosaka apstākļi un, protams, lielā mērā rakstura stingrība. Tieši šo stingrības pakāpi citos cilvēkos un arī pats sevī vienmēr centās izdibināt Bērziņš. Tagadnē mēs nonākam tikai čaur pagātni.

Bērziņa biogrāfiju kaldināja šķiru cīņas ugunis. Viņš piederēja tai ļeņiniskās gvardes paaudzei, kas uz saviem pleciem iznesa triju revolūciju smagumu, pilsoņu kara un pasaulē pirmās sociālistiskās valsts radīšanas gadu grūtības.

Atbildot uz jautājumu, kā viņš kļuvis par revolucionāru, Bērziņš rakstīja: «Mūsu ģimenē vispār bija dumpīgs gars. Vecākais brālis, strādnieks, ātri iekļāvās revolucionārajā kustībā, un tas ietekmēja visu ģimeni. Mēs bijām četri bērni — un tagad visi esam partijas biedri.»

Pēteris Ķuzis (Jānis Bērziņš) dzimis 1890. gada 13. novembrī Kurzemē, netālu no Kuldīgas. Pētera tēvs cēlies no kalpu ģimenes, viņam nekad nav piederējusi ne sava zeme, ne savas mājas. Ģimene dzīvoja kopējā ēkā, tā saucamajā «kalpu mājā» — garā mūra celtnē ar vienu pašu lodziņu. Tā bija drūma dzīve — mūžīgs trūkums, eksistēšana pusbadā bez jebkādām nākotnes izredzēm. Negantais saimnieks sita savus strādniekus turpat bērnu acu priekšā, viņa untumiem nebija robežu, — ziemas vidū viņš varēja kuru katru izdzīt no mājas. No saimnieka baidījās, viņu ienīda. Saimnieku ienīda arī mazais Pēteris Ķuzis.

Vecajam Jānim Ķuzim visa dzīve pagāja sīvā cīņā par maizes kumosu. Taču samierināties ar to kalpa vīrs negribēja: viņš pūlējās vismaz izglītot bērnus; varbūt viņiem dzīvē laimēsies un viņi izlauzīsies no verdzības jūga. Pēteris sāka iet lauku skolā. No mājām līdz skolai jāmēro vairākas verstis. Tomēr, par spīti visām grūtībām, zēns skolu sekmīgi pabeidza un 1902. gadā iestājās Kuldīgas skolotāju seminārā. Lūk, ko pats Bērziņš stāsta par seminārā aizvadītajiem gadiem: «Baltijas skolotāju seminārs, kura direktors tajā laikā bija F. Strahovičs, visā Baltijā pazīstamais reakcionārs un melnsimtnieks, bija slavens ar savu kazarmu režīmu un reakcionāro pasniedzēju sastāvu. Lai kontrolētu izeju pa vārtiem, Strahovičs ieviesa seminārā caurlaižu sistēmu. Audzēkņu vidū viņš noorganizēja veselu ziņu pienesēju tīklu, nežēlīgi izrēķinājās ar nepaklausīgajiem, kas iedrošinājās kritizēt semināra režīmu. Audzēkņu protests izvērsās par «dumpi» ...»

Skolotāju semināru neizdevās pabeigt.

1904. gadā Pēteris iestājās audzēkņu pulciņā, kas bija saistīts ar sociāldemokrātisko organizāciju, un aktīvi piedalījās semināristu protestā pret reakcionārajiem pasniedzējiem un direktoru Strahoviču.

Tagad Pētera vecāki jau kalpoja pie cita saimnieka Jaunpilī. Vecākais brālis Jānis strādāja par galdnieku pie būvuzņēmēja. Darbnīcā bija noorganizēts sociāldemokrātiskais pulciņš. Vecākais brālis pārnesa mājās nelegālo literatūru, un Pēteris to izplatīja jaunatnes vidū.

Pašās karstākajās 1905. gada revolūcijas dienās_ sociāldemokrātiskais pulciņš noorganizēja plašu laukstrādnieku streiku. Plīvoja sarkanie karogi, notika mītiņi. Pazīstamais kaujinieks Steņka (Liepiņš) aicināja zemniekus organizēti vērsties pret apspiedējiem baroniem un cara patvaldību. Pārbiedētie muižnieki savai aizsardzībai pieprasīja no varas iestādēm kazakus. Drīz vien nelielas kazaku vienības — pa piecpadsmit, divdesmit cilvēku katrā — izvietoja visās baronu muižās.

Atbildot uz represijām, zemnieki organizēja pašaizsardzības vienību. Vienībā iestājās arī četrpadsmit gadus vecais Pēteris Ķuzis. 1905. gada rudenī Pēteris Ķuzis iestājās KSDSP. Pareizais ceļš bija atrasts.

Baltijas meži. Kāpas, purvi. . . Aiz koka stumbra aizstājies Pēteris ar skroteni. Tepat netālu paslēpušies arī biedri. Tie ir kaujinieki, tautas milicija. Viņi slēpnī gaida kazakus. Sadursmes ar kazakiem notiek gandrīz katru dienu. Sešpadsmitgadīgajam Pēterim viss ir revolucionārās romantikas apdvests. «Daudz bija revolucionārā romantisma, bet maz apzinīguma. Taču, neskatoties uz to, cilvēki cīnījās ļoti sīksti un godīgi atdeva savas dzīvības par revolūciju. Personiski es tajā laikā dzīvoju revolucionārā romantisma ekstāzē un pie teorijas studijām ķēros tikai tad, kad sēdēju cietumā.»

No viņa piezīmēm dveš romantisms. Valoda lakoniska: «Naktī mēs uzbrukām muižnieka pilij, kur bija apmetušies kazaki.» — «Lai gan mūsējo, miliču, bija mazāk nekā kazaku, uzbrukums tika atsists ar lieliem zaudējumiem ienaidnieka pusē.»

Reiz vakara krēslā Pēteris kopā ar biedriem Liepiņ-lausku, Vasili un Kalniņu izgāja no meža un devās uz mājām, kurās bija paslēpti ieroči. Kazaku vienība vairākkārt bija iebrukusi šinīs mājās, taču, kratīšanā neko neatradusi, atkal aizgājusi. Kaujinieki bija pāiliecināti, ka kazaki te vairs neatgriezīsies. Pārsalušie cīnītāji ierakās salmos un aizmiga, pat sardzi neizlikuši. Ap pusnakti viņus pamodināja sitieni durvīs. Mājā iebruka ulāni. Izrādījās, tos bija atvedis provokators, vietējo budžu līdzskrējējs. Viņš apgalvojis, ka mājā esot noslēpti ieroči. Ieroči bija paslēpti krāsnī. Ulāni visu māju apgrieza otrādi, tomēr mauzerus un šautenes tā arī neatrada. Kaujinieku Liepiņlausku piekāva līdz nesamaņai, bet Pēteri Ķuzi un pārējos aizveda uz muižu, kur pagrabā jau sēdēja septiņpadsmit arestētie. Tajā pašā naktī visus pratināja lauka kara tiesa. Kalniņu un Vasili turpat nošāva, bet Pēteri spīdzināja tik ilgi, kamēr viņš zaudēja samaņu. Jaunekli nometa no lieveņa tieši sniegā. Viņu pacēla muižas kalpi. Divas nedēļas Pēteris nogulēja uz gultas. Kad atveseļojās, devās atpakaļ uz mājām, kur bija noslēpti ieroči, un savāca tos. Viņš sapulcināja trīsdesmit cilvēku vienību, apbruņoja to ar šautenēm un pistolēm. Vienība izdarīja pārdrošu uzbrukumu kazakiem. Ieņēmuši Jaunpils pagasta valdes ēku, Ķuža vadītie «mežabrāļi» apšāva nodevējus, paņēma pasu veidlapas, nodedzināja valsts monopola degvīna tirgotavu, izdemolēja krogu. Viņiem vajadzēja cīnīties arī ar noziedzniekiem, kas gribēja izmantot oficiālās varas trūkumu, lai aplaupītu zemniekus.

Sevišķi niknas kaujas «mežabrāļi» izcīnīja ar pazīstamā bendes Ņeznamova soda ekspedīciju. Ekspedīcija sastāvēja no četrsimt labi apbruņotiem vīriem, tai bija arī artilērija. Viena no kaujām Pēterim Ķuzim beidzās traģiski. 1906. gada maijā cīņā ar kazaku vienību viņu smagi ievainoja (kreisajā plecā, galvā, kāda lode bija izgājusi cauri kājai). Jaunekli gribēja tūlīt uz vietas nogalināt. Taču velak lietu nodeva pagaidu kara tiesai Rēvelē.

Tiesa piesprieda nāvessodu nošaujot. Tomēr sakara ar apsūdzētā nepilngadību nāvessodu nomainīja ar cietumu.

Cietums nostiprināja Pētera gribu. Ticis atkal brīvībā, viņš pārceļas uz Rīgu, iekārtojas par atslēdznieku kādā rūpnīcā, iestājas metālistu arodbiedrībā, vakaros apmeklē ekonomisko zināšanu kursus. Tomēr pats galvenais ir revolucionārais darbs — organizatoriskais un piopagandista darbs. Viņš ir partijas Rīgas komitejas loceklis, vada metālistu streikus. īsā laikā viņš piedalās septiņos streikos. Pēteris iemanto biedru augstu uzticību. Viņš ir nelokāms un nesaudzīgs pret ienaidniekiem.

1911. gada decembrī Ķuzi arestē. Par piederību pie boļševiku partijas viņam piespriež mūža katorgu Irkutskas guberņā.

Sibīrijas sals, važu šķindoņa. Divdesmit gadus vecais Pēteris gatavojas bēgt. Viņu nespēj atturēt ne piecdesmit grādu sals, ne milzīgie neapdzīvotie plašumi, ne sargu lodes. Biedri viņam palīdz: sagādā dokumentus, produktus.

Rīgā ierodas labi noaudzis, stalts jauns cilvēks. Tas ir Jānis Kārļa dēls Bērziņš. Nav vairs Pētera Jāņa dēla Ķuža, nav nāvessoda, nav piecu gadu cietuma, nav trimdas. Brūces ir sadzijušas, bet rētas palikušas. Turklāt parādījies agrs sirmums matos. Laiks ir nemierīgs: karš. Veco satikšanās vietu un paroļu vairs nav. Labāk viņam Rīgā nemaz nevajadzēja rādīties . .. Viņu saķer kārtējās masveida kratīšanas laikā, uzģērbj kareivja formu un tūlīt pat nosūta uz fronti. Bet kā tad ar revolucionāro darbu? ... Vienīgi tajā ir visa dzīves jēga ... Bērziņš slepus aizbrauc uz Petrogradu. Tur viņš nodibina sakarus ar partijas organizāciju. Viņš ir pastāvīgs streiku komiteju loceklis, vada strādnieku ielu cīņas ar žandarmiem un kazakiem. Tādos pasākumos viņam jau ir pieredze.

Kad 1918. gada vasarā baltgvardi un eseri Jaroslavļā organizēja dumpi, cīņai pret to nosūtīja Jāni Bērziņu.

Jāņa Bērziņa dienesta lapā ir ieraksts: «Ieradies VAK priekšsēdētāja Dzeržinska rīcībā. 1920. gada 20. novembris.»

Dzeržinskis bija tas, kas Jāni Bērziņu 1921. gada aprīlī izvirzīja padomju militārā izlūkdienesta darbā.

Bērziņš sāka sarežģītu, smalku darbu, kas prasa ārkārtīgi plašas un pilnīgas zināšanas starptautiskās politikas un starptautisko attiecību jautājumos. Bet zināšanas nekrīt no debesīm. Jānis Bērziņš ar sevišķu uzcītību apmeklēja Proletārisko universitāti un Sabiedrisko zinātņu sociālistisko akadēmiju. Pēc trim gadiem viņš kļuva par padomju militārā izlūkdienesta vadītāju.

Kad reiz kāds pajautāja: «Vai biedrs Bērziņš, veicot tādu milzīgu darbu, atrod iespēju papildināt arī savas politiskās zināšanas?» — viņš atbildēja: «Pats darbs, ko es veicu, liek man papildināt politiskās zināšanas. Kas attiecas uz starptautisko stāvokli, tad varu teikt: orientējos tajā, jo tie ir mūsu tiešā darba jautājumi. Nejūtos atrauts arī no sociālisma celtniecības iekšējām problēmām, jo partijas darbs mani saista ar masām. Tā kā esmu SKK loceklis, tad bieži ierodos uzņēmumos.»

Viņam sevišķi patika būt pie metālistiem, jo viņš vienmēr sevi uzskatīja par strādnieku metālistu un nekad neaizmirsa, ka no 1909. līdz 1917. gadam bija metālistu arodbiedrības biedrs. Visās anketās viņš tā arī rakstīja: «Profesionāls metālists.» Viņš lepojās ar to, ka pieder pie strādnieku šķiras — tā bija kalve, kuiā viņš ieguva rūdījumu.

Viņam bija cieši sakari ar Dzeržinski, un tie turpinājās līdz pat «dzelzs Fēliksa» nāvei.

Visi, kas tuvu pazina Jāni Bērziņu, alvimē viņa dziļo cilvēcību. Izlūkošanas darbā viņa talants izpaudās sevišķi spilgti. Bērziņš mīlēja atkārtot Dzeržinska vārdus: «Čekistam nepieciešama auksta galva, karsta sirds un tīras rokas,» — bet atkārtoja tos savā variantā: «Izlūkam nepieciešama karsta patriota sirds, auksts prāts un tērauda nervi.» Ar to viņš pasvītroja savu cieņu pret Fēliksu Dzeržinski, idejisko pēctecību.

Visi, ko Bērziņš sūtīja darbā aiz robežas, varēja uzskatīt sevi par viņa draugiem. Un tā patiesībā arī bija. Viņam nebija nekādu «izmeklētu» draugu; draudzība ieguva jēgu tikai tad, ja tā bija saistīta ar kopēju cīņu, ar kopēju kalpošanu partijai, ar kopējiem ideāliem; tai bija tikumisks raksturs. Cilvēkus, ar kuriem kopā Bērziņš strādāja, valdzināja viņa godīgā principialitāte. Viņš dziļi nicināja patmīļus, vīzdeguņus, iztapoņas, prasīja saprātīgu disciplīnu, partejisku pieeju ikvienam jautājumam. Viņš ļoti rūpīgi gatavoja izlūku lielam varoņdarbam, kam jāpaliek nezināmam, ieaudzināja viņā gatavību uzupurēties Padomju valsts aizsardzības vārdā. Tikpat rūpīgi viņš

izstrādāja katru uzdevumu, domās apsverot visas briesmas, kuras var apdraudēt «neredzamās frontes» cīnītāju. Darbs Bērziņa vadībā bija vīrišķības un idejiskā rūdījuma skola.

Tāds bija cilvēks, ar kuru Rihards Zorge iepazinās 1926. gada rudenī, un šim cilvēkam bija ārkārtīgi svarīga loma Zorges dzīvē.

Dažkārt Zorge lūdza Jānim Bērziņam padomu. Zorgi sajūsmināja un pārsteidza Bērziņa plašā kompetence. Viņš vēl nenojauta, ka viņu konsultē viens no viskompetentākajiem cilvēkiem valstī. Darbs prasīja, lai Bērziņš saņemtu visplašāko un sīkāko informāciju. Viņš bija informēts par vismazākām izmaiņām, visklusāko «čaboņu» starptautiskajā arēnā, un tas lika sasprindzināt uzmanību: no tā taču bija atkarīga Padomju Savienības drošība. Rihards, pats to vēl nezinādams, pieskārās visdziļākajiem apslēptajiem avotiem. Ļoti bieži viņi runāja par Tālajiem Austrumiem. Tālo Austrumu problēmas bija tik interesantas, tik nozīmīgas, ka savaldzināja Zorgi. Viņam sāka likties, ka stāvoklis Tālajos Austrumos var radikāli izmainīt pašreizējo spēku samēru ... Tāpat domāja arī Bērziņš. Jā, starptautiskais stāvoklis ir saasinājies līdz galējībai. Pasaules ekonomiskā krīze. Izeju no krīzes imperiālisti arvien meklējuši karā pret Padomju Savienību. Liekas, ka Vācijā valdošās šķiras ietur*tādu kursu, lai varu nodotu Hitlera rokās. Bet Hitlera uztverē karš — tas ir «atspirdzinošs vējš».

Hitleram piebalsoja japāņu ģenerālis Tanaka. Viņš iesniedzis savam imperatoram tā saucamo slepeno «Ta-nakas memorandu», kurā nosprausta «asins un dzelzs» politika. Tajā ir plašs Japānas imperiālisma ārējās ekspansijas plāns: sagrābt Mandžūriju, Mongoliju, Ķīnu, Dienvidaustrumu Āziju, Indiju, Centrālo Āziju, Mazāziju, Eiropu, satriekt ASV. Karu ar Padomju Savienību Tanaka uzskata par neizbēgamu un nepieciešamu. Vai tās ir murgainas idejas par pasaules kundzību? Varbūt. Taču japāņi jau rīkojas. Nesen Tanaka otrreiz nosūtīja karaspēku uz Šaņdunu, viņš tīko pēc Mandžūrijas, zogas pie Padomju Savienības robežām, izdara spiedienu uz Čan Kai-ši. 1925.—1927. gada revolūcija Ķīnā pagaidām cietusi sakāvi. Pēdējo divu gadu laikā vien gājuši bojā gandrīz pusmiljons Ķīnas revolucionāro strādnieku un zemnieku. Nankinas valdības un tās armijas priekšgalā ir Can Kai^ši.

Buržuāzijas un muižnieku ieliktenis Čan Kai-ši pilnīgi apmierina visu zemju imperiālistus, un viņi visi vienprātīgi atzinuši Nankinas valdību, atstājot sev «atvērto durvju tiesības», tas ir, tiesības laupīt šo zemi, jaukties tās iekšējās lietās.

No Čan Kai-ši un japāņu militāristiem var sagaidīt jaunas provokācijas.

Vācijā, Amerikā, Japānā valdīja bezdarbs. Ar jaunu spēku atdzima noskaņas, kas mudināja uz intervenci pret PSRS. Saasinājās imperiālistu cīņa par tirgiem un ietekmes sfērām. Zorge visu to uztvēra kā vienotu procesu. Ar bažām viņš sekoja notikumiem Vācijā. Tur nobrieda labvēlīgi priekšnoteikumi, lai nacistu partija pāraugtu par masu partiju.

1928. gadā Zorge atkal tikās ar Ernstu Telmani. Vācijas Komunistiskās partijas vadītājs bija Kominternes VI Vispasaules kongresa delegāts. Tikšanās notika veco cīņas biedru lokā. Tedis daudz jokoja, bija sajūsmas pilns. Viņš apmeklēja Ļeņingradu, viesojās uz slavenā kreisera «Aurora», viņu ievēlēja par kreisera komandas goda locekli, pasniedza sarkanflotieša formu.

Vācijā, tāpat kā agrāk, turpinās šķiru cīņa, streiki. Notiek cīņa par vienotu strādnieku fronti. Fašisti rīkojas arvien nekaunīgāk, dibina SS vienības. Hitleru atbalsta junkuru aristokrātija.

Pēc šīs gandrīz acumirklīgās tikšanās Zorge kļuva skumīgs. Atmiņā atausa revolucionārā darba gadi Ahenas ogļu baseinā, Frankfurtē pie Maiņas. Dedzīgais raksturs prasīja darbu. Pašu grūtāko, pašu atbildīgāko, pašu sarežģītāko. Lai būtu jāriskē ar dzīvību. Laime taču ir tikai cīņā . . .

To viņš izstāstīja arī Jānim Bērziņam vakara pastaigu laikā. Bērziņš bija domīgs. Viņš varētu dot Zorgem sevišķi. svarīgu uzdevumu. Ļoti atbildīgu un bīstamu. Bet vai viņam, izlūkdienesta vadītājam, ir tiesības atraut zinātnieku sociologu no teorētiskā darba? Bērziņš domāja. Viņš saprata Rihardu, juta viņam līdzi. Viņš pats vienmēr atradās notikumu degpunktā un garlaikojās, kad dzīve kļuva vienmuļa.

Mākoņi pār Tālajiem Austrumiem kļuva arvien draudošāki. Amerikas, Anglijas, Japānas imperiālisti visiem spēkiem centās izraisīt sadursmi starp Ķīnas militāristiem un Padomju Savienību. 1929. gada 27. maijā viņiem izdevās izprovocēt ķīniešu baltgvardu uzbrukumu padomju konsulātam Harbinā. Bet 10. jūlijā Čžan Sjue-ļana karaspēks mēģināja sagrābt Austrumķīnas dzelzceļu. Tā bija rupja provokācija, ko ķīnieši uzsāka pēc to imperiālistisko valstu norādījuma, kuras centās izraisīt karu piet Padomju Savienību.

Ķīniešu avantūra cieta sakāvi, viņi bija spiesti atjaunot Austrumķīnas dzelzceļa status quo. Tomēr diplomātiskās attiecības ar Ķīnu netika atjaunotas.

Bērziņš savā kabinetā bieži apstājās pie Ķīnas kartes. Ko viņš zināja par šo milzīgo zemi? Gan daudz, gan maz. Zināja politisko spēku izvietojumu. Čan Kai-ši iznīcinājis gandrīz pusmiljonu revolucionāro strādnieku un zemnieku. Nepārtrauktie savstarpējie kari, ko organizēja ķīniešu ģenerāļi, novārdzināja zemi. Sešdesmit miljoni cilvēku Ķīnā cieta badu. ASV un Japāna plēsās par noieta tirgiem Mandžūrijā. Šķita, uz laiku virsroku guvuši amerikāņi: viņi ieņēma pirmo vietu tirdzniecībā ar Ķīnu, atbīdot nostāk Angliju, Japānu, Franciju. Ķīnu, burtiski, pārplūdināja Amerikas «padomnieki», «eksperti», «ekonomiskās misijas». ASV valsts sekretārs Stimsons kļuvis pat tik nekaunīgs, ka centās uzņemties vidutāja lomu Austrumķīnas dzelzceļa konflikta atrisināšanā. Taču Stim-sonam neizdevās pārņemt iniciatīvu savās rokās, kļūt par arbitru un nodibināt starptautisku aizbildniecību ar ASV priekšgalā par Austrumķmas dzelzceļu. Japāņi ilgojās sagrābt Mandžūriju un savas cerības joprojām saistīja ar Cžan Sjue-ļanu . ..

Tomēr Bērziņš nevarēja paredzēt, kā notikumi risināsies tālāk: kad runa ir par Padomju Savienību, imperiālisti nekavējoties aizmirst savus strīdus un apvienojas. Kādas jaunas provokācijas pret PSRS perina Ķīnas militāristi un viņu kūdītāji — japāņu un amerikāņu imperiālisti? Kādi nodomi ir Japānai, ASV un citām valstīm, kas nostiprinā-j ušās Ķīnā?

Visa Bērziņa darbība tolaik bija pakļauta tikai vienam: padomju robežu drošībai. Visas starptautiskās ķildas viņš vērtēja vispirms no šī viedokļa. Tālie Austrumi bija stipra saspīlējuma perēklis.

Nepieciešams radīt Ķīnas teritorijā precīzu informācijas tīklu, kas aptvertu Mandžūriju, Austrumķmu, Centrālo un Dienvidķīnu: Harbinu, Mukdenu, Šanhaju, Nankinu, Kantonu . ..

Tādu uzdevumu varētu uzticēt tikai izcili spējīgam cilvēkam. Kādas īpašības nepieciešamas tāda tīkla organizētājam un vadītājam? Vispirms, protams, gudrība, spēja analizēt vietējos apstākļus, liela pagrīdes darba pieredze, bezgalīga uzticība revolūcijai, aukstasinība, nelokāma griba un drošsirdība. Tas ir atbildīgs uzdevums ...

Kadru izraudzīšanu Bērziņš nekad neuzticēja citiem. Pārbaude — tā ir cita lieta. Čekista un izlūka ilgā pieredze viņam iemācījusi, cik liela nozīme neredzamajā karā ar ienaidniekiem ir vienam vienīgam cilvēkam. Vismazākā kļūda šeit var būt liktenīga.

Viņš bija iecerējis lielu operāciju, un to vajadzēja realizēt cilvēkam ar izcilām spējām.

Tā Jānis Bērziņš pirmo reizi sāka domāt par Zorgi kā par militāro izlūku.

Kad kārtējās vakara pastaigas laikā Zorge sāka runāt par tajā gadā notikušo Berlīnes strādnieku Firmā Maija demonstrācijas zvērisko apšaušanu, par kritušajiem biedriem un par to, ka tagad, kad pasaule dzīvo tikpat kā uz vulkāna, viņš, Zorge, nevar, ieslēdzies kabinetā, mierīgi «teoretizēt», Bērziņš viņam izklāstīja savu plānu. Viņš nešaubījās, ka grandiozā iecere pilnīgi aizraus Zorgi. Un nekļūdījās. Rihards bez svārstīšanās piekrita braukt uz Ķīnu. Šis uzdevums atbilda viņa spēkiem.

Viņš uzzināja, ka radists — kāds Makss Klauzens —-jau izbraucis uz Ķīnu. Vispirms Zorgem vajadzēs braukt uz Vāciju nodibināt sakarus ar laikrakstu un' žurnālu redakcijām. To pašu viņam vajadzēs darīt arī Amerikas Savienotajās Valstīs. Uz Šanhaju Zorge brauks caur Ameriku. Gandrīz ceļojums apkārt zemeslodei.

Šanhajā Zorge ieradās 1930. gada janvārī. Viņš skaitījās vācu žurnāla «Sozioiogisches Magazin», tāpat arī vairāku nelielu Amerikas avīžu korespondents. Savus rakstus Amerikas avīzēs viņš sāka parakstīt ar pseidonīmu «Džonsons».

5

ZORGE ATKLĀJ ĶĪNU

Bērnībā Ika bija pārsteigts, uzzinādams, ka spāņu virsnieks Balboa 1513. gadā atklājis Kluso okeānu. Smieklīgi — atklāt okeānu, turklāt Lielo . . .

Toreiz viņš vēl nenojauta, ka var atklāt ne tikai okeānu,

bet arī sen atklātas zemes. Starp citu, viņam šķita, ka par tādu zemi kā Ķīna viņš zina pašu galveno: «Ķīnā gan pats imperators, gan visi viņa pavalstnieki ir ķīnieši...»

Bet izrādās, ka Ķīnā dzīvo ne tikai ķīnieši.

Katrā ziņā Šanhajas tirdzniecības kvartālos viņus gandrīz nemaz neredz. Šeit saimnieks ir starptautiskais kapitāls. Bet mandžūru imperatoru tauta padzinusi jau 1911. gadā.

_ Pats skaistākais Šanhaja, protams, ir Banda krastmala. Ārzemju banku un kantoru akmens milži spoguļojas duļķainajā Vampu, pa kuru šaudās kuteri un džonkas. Pārblīvētie okeāna kuģi lēnām aizslīd no upes jūrā. Reidā stāv ārvalstu kreiseri ar plīvojošiem karogiem. Sijā sīks lietus. Mirgo banku direktoru, menedžeru automašīnu spožie stikli. Šis pilsētas rajons ir «starptautiskais setl-ments». Līdzās atrodas franču koncesijas teritorija.

Zorge nesteigdamies dodas uz Gārdenbridžu. Šanhaja ... Tā ir ārzemnieku pārpilna. Biržas spekulanti, krievu baltgvardi, vācu, amerikāņu, angļu, franču komersanti, padomnieki, eksperti. Imperiālistiskās izlūkošanas rezidenti gandrīz pilnīgi atklāti ievāc ziņas. Veihaivejā angļi ierīkojuši jūras kara bāzi. Ķīna vēl arvien ir decentralizēta.

Zorge drīz satikās ar savu palīgu — radistu Maksu Klauzenu. Viņš bija drukna auguma, platu, atklātu seju. Visa viņa būtne pauda labsirdību, viņš jutās pavisam brīvi nepazīstamajos apstākļos, un vispār radās tāds iespaids, ka savos trīsdesmit gados Makss ir daudz ko pieredzējis. Patiesībā tā arī bija.

Klauzena un Riharda Zorges iepazīšanās notika greznajā «Caihay» hotelī, kur parasti apmetās bagātie amerikāņi. Pats Klauzens par šo iepazīšanos stāstīja: «Tā bija mana pirmā tikšanās ar Zorgi. Man likās, ka biedrs Zorge jau tad bija ļoti piesardzīgs. Viņš uzdeva man vairākus jautājumus, uz kuriem man vajadzēja atbildēt, un tikai pēc tam es jutu, ka viņš kļūst pret mani atklātāks. «Tātad,» viņš teica, «mēs, protams, sastrādāsimies.»»

Klauzena uzdevums nebija viegls: nodrošināt Zorges organizācijai drošus radiosakarus. Vajadzēja iekārtot raidstacijas, apmācīt cilvēkus rīkoties ar raidītājiem un noorganizēt sakarus ar Centru. Klauzens ieradās Ķīnā dažus mēnešus pirms Zorges, 1929. gada martā. Viņš paspēja noorganizēt stabilus sakarus ar Harbmu, un visatbildīgākajā brīdī, kad izraisījās padomju un ķīniešu incidents uz

Austrumķīnas dzelzceļa, viņš operatīvi pārraidīja Centram svarīgas ziņas.

Ne velti Maksu Klauzenu ieteica Rihardam par sakaru ekspertu. Viņš lieliski pārzināja savu darbu, bija pārliecināts komunists un pats brīvprātīgi pieteicās strādāt ārzemēs.

Makss Gotfrīds Fridrihs Klauzens dzimis 1899. gada februāri Nordštrandes salā, Šlēzvigas — Holšteinas piekrastē. Viņa tēvs bija trūcīgs veikalnieks un velosipēdu remonta mehāniķis. Pēc skolas beigšanas Makss sākumā palīdzēja tēvam, bet vēlāk viņu nodeva mācīties pie kalēja. Vakaros viņš apmeklēja arī arodskolu. Maksam patika tehnika un mehānismi, un daudz laika viņš veltīja izgudrojumiem.

1917. gadā Klauzenu iesauca armijā. Viņš dienēja vācu sakaru korpusā kādā radiodaļā Rietumu frontē.

Pēc demobilizācijas 1919. gadā viņš uzklausīja tēva lūgumu, atgriezās mājās un kādu laiku strādāja pie sava agrākā kalēja meistara. Izrādījās, ka šis kalējs ir komunists. Viņam bija ievērojama loma jaunā Klauzena komunistisko uzskatu attīstīšanā un nostiprināšanā. No viņa Makss uzzināja par Vācijas Komunistisko partiju, par tās programmu un darbiem, par tādiem marksistiem kā Kārlis Lībknehts, Rozā Luksemburga, Klāra Cetkina, Francis Mērings.

«Vācijas ekonomiskais stāvoklis bija ārkārtīgi smags; bezdarbnieku skaits sniedzās pāri sešiem miljoniem. Valdība galīgi nezināja, ko darīt. Es pārliecinājos, ka vienīgā doktrīna, kas varētu atbrīvot vācu tautu no ciešanām, ir komunisms,» vēlāk rakstīja Klauzens.

1921. gadā Makss dodas uz Hamburgu un kļūst par mehāniķi uz tirdzniecības kuģa, kas apkalpo līniju Ham-burga — Baltijas jūras ostas. 1922. gadā viņš iestājas Vācijas jūrnieku savienībā, kas tiek noorganizēta ar Komunistiskās partijas iniciatīvu. Hamburgā mītiņos viņš bieži dzird Ernsta Tēlmaņa runas. Drīz visā zemē sākas grandiozs mehāniķu streiks. Arī Klauzens solidarizējas ar streikotājiem. Par piedalīšanos streikā viņu arestē un uz trim mēnešiem iesloga cietumā. Turpmākajos gados Makss Klauzens ir aktīvs cīnītājs par jūrnieku sociālā stāvokļa uzlabošanu. Viņa vārds kļūst populārs uz daudziem kuģiem.

1927. gadā Klauzens iegriežas Padomju Savienībā. Padomju valdība bija nopirkusi Vācijā trīsmastu šoneri, lai papildinātu savu roņu medību flotili. Šonera ekipāžā bija arī matrozis Makss Klauzens.

Viņš redzēja Murmanskas ostu, iepazinās ar padomju jūrniekiem, ar viņu dzīvi un darbu. Atgriezies Hamburgā, viņš iesniedza lūgumu, lai viņu uzņem Vācijas Komunistiskajā partijā.

1928. gadā Klauzenam radās iespēja apmeklēt Maskavu. Tas bija sens sapnis, un viņš ar prieku piekrita. Maskavā Makss iestājās radistu kursos un pēc to beigšanas 1929. gadā devās uz Ķīnu kā radiosakaru eksperts. Pēc dokumentiem viņš skaitījās vācu komersants. Vilcienā solīdais vācu komersants labprāt iepazinās ar pasažieriem. Tie bija japāņu komersanti, franču diplomāti, angļu žurnālisti. No Mandžūrijas viņš ar kuģi nokļuva Šanhajā. Un, lūk, jūrnieks nonācis krastā. Ar ko sākt?

Klauzenam vajadzēja atrast piemērotu dzīvokli un iekārtot radiostaciju. Pēc ilgas meklēšanas Maksam izdevās par četrdesmit dolāriem noīrēt lielu istabu otrajā stāvā klusā pilsētas rajonā. Mājas saimniecei Bordengas kundzei viņš stādījās priekšā kā vācu komersants, kas nesen ieradies no Vācijas. Tomēr istaba darbam nebija sevišķi ērta. Daudz piemērotākas būtu bijušas divas bēniņu istabas virs viņa, bet tur dzīvoja kāda sieviete, vārdā Anna. Ķ

Makss nolēma par katru cenu iekļūt augšējās istabās. Viņš piesolīja saimniecei par tām labu samaksu un savu vēlēšanos pāriet uz bēniņu telpām izskaidroja ar to, ka neesot pieradis pie karstā klimata un augšā viņam būšot vēsāk. Vācieša priekšlikums bija ļoti izdevīgs, un saimniece apsolīja katrā ziņā atbrīvot trešā stāva istabas viņam. Tomēr Anna izjauca visus plānus. Viņa kategoriski atteicās atbrīvot istabas, paziņodama, ka par dzīvokli maksājot kārtīgi un saimniecei neesot iemesla viņai atteikt. Maksam nebija laika gaidīt, kad beigsies visi šie strīdi, un viņš pats aizgāja pie nepiekāpīgās kundzes. Viņš laipni piedāvāja apmainīt dzīvokļus, turklāt apņēmās maksāt īres starpību. Maksam par lielu pārsteigumu Annas kundze ļoti sadusmojās un ar sašutumu noraidīja visus viņa priekšlikumus. Makss saīga. Ir gan liksta... Vai tad šai sievietei nav vienalga, kurā stāvā viņa dzīvo? Viņa istaba taču ir daudz labāka par bēniņiem, kā nekā viņš par to maksā četrdesmit dolārus.

Tomēr kategoriski pieprasīt būtu bijis muļķīgi, un Makss pieklājīgi lūdza, lai Annas kundze tomēr apsver viņa priekšlikumus, bet rītdien viņš atkal atnāks.

Taču Klauzenam nācās vēl ne vienu reizi vien kāpt trešajā stāvā pie spītīgās kundzes, līdz viņa piekrita mainīt istabas. Šis dīvainais vācietis, kas tik neatlaidīgi centās sagādāt sev vēsumu, acīm redzot, saintriģēja viņu. Anna pārgāja uz istabu otrajā stāvā.

Makss pārkravājās uz bēniņiem un tūlīt sāka konstruēt īsviļņu uztvērēju. Paša gatavotu uztvērēju viņš vērtēja augstāk nekā veikalā pirkto. Ja tāds aparāts izgāja no ierindas, tūlīt bija redzams, kur ir defekts.

Vakaros viņš dažkārt apciemoja «Frau Annu», lai apliecinātu savu cieņu un izdzertu tasīti tējas. Jaukā sieviete viņam patika arvien vairāk. Viņa bija vienkārša un dabiska, par Maksa jokiem smējās no visas sirds. Viņi kļuva labi draugi. Satikšanās, ilgas sarunas, pastaigas pa klusām ieliņām viņiem pārvērtās par nepieciešamību. Makss saprata, ka viņi ir ļoti vajadzīgi viens otram, ka viens bez otra vairs nevar iztikt. Viņš nolēma precēties ar Annu.

Pašā karstākajā darba laikā, kad vajadzēja braukt uz Kantonu, Makss paziņoja Rihardam: «Es precos!» Bezgala pārsteigtais Rihards tomēr savaldījās, jo zināja: ar mīlestību nejoko, kaut arī tā cilvēkam uzbrukusi Šanhajā. Tā kā izlūkam šādos apstākļos, kad viņš izpilda kaujas uzdevumus, nav tiesību spert tamlīdzīgu soli bez priekšniecības atļaujas, Makss izstāstīja visu Zorgem un lūdza viņa padomu.

Rihards gribēja tikties ar Anniju (tā Klauzens sauca savu līgavu). Viņi satikās restorānā «Astorija». Pēc nevainīgas sarunas Rihards uzlūdza Annu dejot.

Ko viņš zināja par Annu? Krieviete. Anna Matvejevna Ždankova. Dzimusi 1899. gada 2. aprīlī Sibīrijā. Kad viņai palika trīs gadi, tēvs, kas bija kļuvis atraitnis, nodeva viņu «audzināt» tirgotājam Popovam. Pie tirgotāja viņa nodzīvoja četrpadsmit gadus. Dzīve bija smaga. Aņu padarīja par kalponi. Viņa nesa malku, salā tīrīja ar sniegu pieputināto pagalmu.

1918. gadā deviņpadsmit gadus veco Annu liktenis aizveda uz Ķīnu, un viņa, pati sev par lielu pārsteigumu, kļuva emigrante.

Anna Zorgem patika. Viņš bija pietiekami vērīgs, lai varētu teikt: Maksa izvēle ir veiksmīga. Tomēr viņš brī* dināja Maksu, lai nestāsta Annai par savu īsto darbu.

Personiskā dzīve nevarēja aizēnot galveno — darbu. Bet tas prasīja lielu sasprindzinājumu, piepūli, nepārtraukti vajadzēja braukāt pa dažādām Ķīnas pilsētām.

Neaizvietojams palīgs radiosakaru organizēšanā Klau-zenam bija Konstantins Mišins.

Konstantina Mišina liktenis bija visai tipisks krievu emigranta liktenis. 1918. gadā bijušais balto virsnieks aizbrauca no Krievijas un apmetās Šanhajā. Pirmie gadi viņam bija ļoti grūti. Mišins izmēģinājās daudz visdažādāko profesiju, ar mandolīnu rokās staigāja pa Šanhajas ielām un restorāniem, kaut cik nopelnot maizes kumosam. Daudzus gadus viņš bija pauninieks — staigāja un tirgojās ar kabatas nazīšiem, vara gredzeniem, nagu griežamajām šķērītēm, bārdas nažiem un citām sīkām precēm. Viņš izbraukāja un izstaigāja visu Mandžūriju, Ziemeļ-un Dienvidķīnu, labi iepazina dzīvi Ķīnā, iemācījās runāt ķīniski, angliski un japāniski. Klejojoša tirgotāja dzīve bija nemierīga un grūta, tomēr deva iespēju kaut kā savilkt galus kopā, uzturēt ģimeni. Dienām ilgi nepaēdis, vasarā dedzinošā saulē, ziemā stingdams no aukstuma, Mišins klaiņoja ar savu mantu kasti. Šādi dzīvojot, stipri pasliktinājās veselība — Mišins saslima ar tuberkulozi.

Visus šos gadus viņš rūpīgi slēpa savas skumjas un ilgas pēc dzimtenes. Viņa idejas un ideāli jau sen bija sagruvuši, dvēselē valdīja apmulsums. No boļševikiem viņš baidījās, taču saprata, ka bijušais diezin vai vairs atgriezīsies.

Reiz vecgada vakarā, kādā kompānijā viņam pajautāja, ko viņš domājot par Krievijas nākotni. Mišins dusmīgi atbildēja: «Zīlēt neņemos — zīlnieka amats kļūst arvien grūtāks.»

Klusībā viņš sapņoja par atgriešanos Krievijā, taču to darīt baidījās un pats sev atzinās savās bailēs. Reiz viņš satika cilvēku, kas uzaicināja viņu strādāt Padomju Savienības labā. Mišins piekrita bez šaubīšanās. Vēlāk Makss Klauzens par Mišinu deva šādu atsauksmi:

«Mišins, pēc manām domām, bija ārkārtīgi godīgs cilvēks un ļoti centās strādāt mūsu labā. Tomēr atgriezties Padomju Savienībā viņš neuzdrošinājās, jo viņam nebija priekšstata par dzīves apstākļiem dzimtenē, un viņš nezināja, kā pret viņu izturēsies.»

Zorge saprata skaidri: bez tādu cilvēku palīdzības, kas labi pārzina situāciju, panākumu nebūs. Tādi cilvēki bija japāņu un ķiniešu žurnālisti. Viņš ātri sadraudzējās ar Sanhajā akreditētajiem ārvalstu žurnālistiem, iepazinās ar vācu militārajiem padomniekiem Nankinas armijā.

Arvien vērīgāk viņš sekoja laikraksta «Osaka Asahi» speciālā korespondenta japāņa Odzaki Hocumi darbībai*. Nesen Odzaki informācijā savai avīzei rakstīja: «Riebīgais paziņojums pie Šanhajas parka «Ķīniešiem un suņiem ieeja aizliegta» ir noņemts, tomēr īstie saimnieki šeit tāpat kā agrāk ir angļi.» Izdevās noskaidrot, ka Odzaki ir saistīts ar kādu progresīvi noskaņotu ķīniešu studentu grupu un ar pseidonīmu iespiež rakstus, kas atmasko ārvalstu agresīvo politiku Ķīnā.

Ar pazīstamas žurnālistes palīdzību Zorge izteica vēlēšanos sastapties ar Odzaki. Japānis atbildēja, ka priecāsies par šo satikšanos.

Vēlāk Zorge deva savam jaunajam draugam šādu vērtējumu:

«Odzaki bija mans pirmais un vislielākais palīgs... Mūsu attiecības, kā lietišķās, tā arī tīri personiskās, vienmēr bija brīnišķīgas. Viņš sagādāja pašu precīzāko, pilnīgāko un interesantāko informāciju, ko es vispār saņēmu no japāņu avotiem. Tūlīt pēc iepazīšanās mēs ar viņu tuvu sadraudzējāmies.»

Parasti Rihards satikās ar Odzaki pie Gārdenbridžas. Tad viņi sēdās automašīnā un aizbrauca uz kādu no parkiem, tālāk no ķiniešu policijas.

Viņiem bija ko runāt, viņi daudz ko pavēstīja viens otram. Viņi sprieda par čankaišistu valdības ārējo politiku, par šīs valdības armiju, par izmaiņām augstākajā virspavēlniecībā, par to, kādas šķiras un slāņi atbalsta Nankinas režīmu, par šī režīma atkarību no Anglijas un Amerikas.

Vai Odzaki nojauta, ka satiekas ar izlūku? Acīm redzot, jā. Taču viņš saprata: Zorge, tāpat kā pats Odzaki, ir ķīniešu tautas draugs, viņš pārstāv tādus spēkus, kas cīnās pret imperiālismu. Ar to viņam pietika.

Šanhajas vakaros pēc Riharda lūguma Odzaki bieži stāstīja par sevi.

Viņš dzimis Tokijā 1901. gada 1. maijā žurnālista Odzaki Hidetaro ģimenē. Tēvs bija augsti izglītots cilvēks. Viņš lepojās ar to, ka pieder senai dzimtai. Visi viņa senči no dzimtas uz dzimtu bija mantojuši Gitu prefektūras Nisisi-rakavas ciema vecākā amatu, un viņiem bija dotas muižnieku privilēģijas — uzvārds un tiesības nēsāt zobenu. Pati dārgākā relikvija ģimenē bija radurakstu grāmata.

Nisisirakavas ciems atrodas gleznainā vietā un tiek uzskatīts par vecāko apdzīvoto vietu valstī. Ar mežiem klāti kalni, strauja upīte, koku ēnā paslēpies sintoistu templis. Zemes reģistros ciems ierakstīts jau karavadoņa Hidejosi laikos un pats par sevi ir ievērības cienīgs. Tā ir daļiņa no vecās Japānas ar visām tautas tradīcijām to sākotnējā skaidrībā.

Hidetaro jau bērnībā valdzina poēzija, un viņš slepus raksta dzejoļus, atdarinādams japāņu klasiķus. Taču tēvs grib, lai viņš kļūtu par ārstu. Izpildot tēva gribu, sešpadsmit gadus vecais Hidetaro ierodas Tokijā un sāk studēt medicīnu. Tomēr apslēptā tieksme uz poēziju nedod mieru.

Viņš raksta dzejoļus un iespiež tos ar pseidonīmu Si-ramidzu. Dzejoļi gūst atzinību, un Hidetaro pretēji tēva gribai pilnīgi nododas literatūrai, kļūst par dzejnieku un žurnālistu. Viņš vada ievērojamu žurnālu «Mūsdienu Jaunatne», pats daudz raksta dažādiem izdevumiem, studē Ķīnas dzeju un pilnībā apgūst ķīniešu valodu.

Drīz vien atnāca arī mīlestība. Kitai piederēja neliels pansionāts dažu minūšu gājienā no «Mūsdienu Jaunatnes» redakcijas. Hidetaro kļuva par vienu no pansionāta iemītniekiem. Kita bija atraitne ar jautru, sabiedrisku raksturu, un jaunais literāts viņu tūlīt ievēroja.

Viņi iemīlēja viens otru. Kitas dzimta bija ne mazāk ievērojama kā Hidetaro dzimta. Viņas tēvs bija ciema vecākais no Tokugavas nama vasaļu dzimtas. (Arī tam bija svarīga nozīme Hidetaro lēmumā apprecēties ar Kitu.)

Piecpadsmit gadu vecuma Kitu atdeva par sievu sa-murajam Kurogavam,- kurš ieņēma vietējās policijas pārvaldes priekšnieka un vecākā policijas inspektora posteņus Gummas, Fukusimas un Akitas prefektūrās un izkalpojās līdz Sigas prefektūras galvenā sekretāra postenim. Drīz viņš nomira ar kādu sirds slimību, un Kita palika ar diviem maziem bērniem gandrīz bez līdzekļiem. Vīra radi viņai palīdzēja atvērt pansionātu Tokijā . . .

Kad Hocumi bija pieci gadi, viņa tēvu iecēla par laikraksta «Taivan Ņiči-Ņiči Simbun» redaktoru. Ģimene pārcēlās uz Taihoku pilsētu Taivanas salā. Kalnainā, kampara lauru koku birzīm pārklātā sala bija kļuvusi par Japānas koloniju pēc nežēlīga japāņu-ķīniešu kara. Salā dzīvoja galvenokārt ķīnieši. Viņi neieredzēja iekarotājus un ik uz soļa izrādīja tiem pretestību.

1913. gadā pabeidzis pamatskolu, Hocumi iestājās Taihoku vidusskolā, kas bija tieši pakļauta Taivanas ģenerālgubernatoram.

Šinī skolā galveno uzmanību veltīja individualitātes attīstīšanai, personības veidošanai, centās ieaudzināt dziļu erudīciju. Skolā mācīja angļu valodu un eiropeiskas uzvedības manieres.

Hocumi no dienas dienā nācās vērot asās pretrunas starp apspiedējiem un apspiestajiem. Vēlāk savās liecībās viņš rakstīja: «Kolonijā lielākā daļa japāņu bija cietsirdīgi un ļoti rupji. Pret taivaniešiem viņi izturējās ārkārtīgi nežēlīgi. Bērniem ir raksturīgs humānisms un līdzjūtība, un, redzot, kā pieviļ cilvēkus, es nevarēju palikt vienaldzīgs.»

Šajā savas dzīves periodā Odzaki Hocumi aizraujas ar liberālā humānisma idejām. Tomēr sevišķas intereses par Japānas sociālajām problēmām viņam vēl nav.

Salā Hocumi pavadīja trīspadsmit gadus. Iekarotāji ar varu atņēma ķīniešu zemniekiem zemi un piespieda strādāt plantācijās. Rīsu, tēju, cukurniedru un citrusaugu ražu — visu aizveda uz metropoli. Šeit valdīja atklāta patvaļa.

«Japāņu varas iestāžu varmācība un verdzināto vietējo iedzīvotāju apspiešana izraisīja manī pirmās šaubas ...» — tādi ir Odzaki iespaidi no tā perioda, kad viņš dzīvoja Taivanā.

Šaubas neizzuda arī vēlāk, kad Hocumi pēc vidusskolas beigšanas devās uz metropoli. Tokijā viņš izturēja konkursu Pirmajā koledžā, kas bija labākā visā valstī. Tajā uzņēma tikai visspējīgākos. Pēc koledžas ceļš uz Tokijas universitāti parasti bija vaļā. 1922. gadā Hocumi, sekojot tēva padomam, pārgāja uz Tokijas universitātes juridisko fakultāti un 1925. gadā ieguva tiesību zinātņu doktora grādu.

Jau mācību laikā universitātē Odzaki saprata, ka buržuāziskās tiesības — tās ir stiprāko tiesības. Šīs domas apstiprinājumu viņam deva pati dzīves īstenība. Tā, piemēram, kad 1923. gada septembrī valstī notika milzīga zemestrīce, valdošās šķiras, baidoties no tautas nemieriem, nolēma masu neapmierinātību par grūto ekonomisko stāvokli un par varas iestāžu neizdarīgumu vērst pret komunistiem un «cittautiešiem».

Sākās mežonīga izrēķināšanās: četri tūkstoši strādnieku tika nogalināti, tūkstoš trīs simti revolucionāri noskaņotu japāņu strādnieku un zemnieku ieslodzīti cietumos. Sevišķi necilvēciski žandarmi izrēķinājās ar deviņiem komunistu vadītājiem. Agrārās kustības biedrības vadītāja Morisaki Genkiči ģimeni iemeta cietumā. Komunistu un revolucionāri noskaņoto studentu tvarstīšana ar to vēl nebeidzās.

«Lielā zemestrīce, kas notika 1. septembrī, katram cilvēkam, kurš atradās stihiskās nelaimes rajonā, pati par sevi likās pasaules gals. Taču man sevišķi iespiedies atmiņā vēl cits fakts. Mēģinot nopietni izprast, kas slēpjas aiz nosaukuma — «notikumi korejiešu vidū», es nevarēju neredzēt visu nacionālā jautājuma asumu un tā ciešo sakaru ar politiku. Blakus manai mājai atradās Agrārās kustības biedrība. Naktī tur iebruka kareivji, un es pats savām acīm redzēju, kā vilka ārā uz ielas vīriešus kopā ar sievām un bērniem. Tāds skats mani satrieca. Šis gads manā dzīvē bija lūzuma gads. Es nolēmu nopietni studēt sociālās problēmas.»

Odzaki strādā par zinātnisko līdzstrādnieku un cītīgi studē Marksa, Engelsa, Ļeņina darbus, Sena Katajamas rakstus. Viņš iestājas arodbiedrību apvienībā «Hjogikai», vakaros apmeklē Tokijas sociālo problēmu klubu, kur izraisās karsti strīdi par Japānas likteņiem, apspriež žurnālā «Marksisms» iespiestos rakstus. «Lielāko daļu laika es ziedoju tieši šo darbu studijām ...» Odzaki kvēli simpatizē jaunajai sociālistiskajai valstij.

Izcilais prāts un plašās zināšanas Āzijas tautu vēsturē un kultūrā padarīja Odzaki par studentu mīluli. Viņam radās daudz draugu. Viņi noderēs nākotnē, kad Odzaki galīgi izvēlēsies savu ceļu. Bet ceļš bija skaidrs: Odzaki nolēma sekot tēva paraugam — kļūt par žurnālistu; valsts ierēdņa karjera viņu nevilināja.

1926. gadā Odzaki sāka strādāt Tokijas laikraksta «Asahi», aktīvi darbojās arodbiedrības presē, kur rakstīja ar pseidonīmu «Kusano Genkiči» (Morisaki Genkiči piemiņai, kuru kopā ar ģimeni valdība ieslodzīja cietumā). Hocumi tēvs kalpoja laikrakstu izdevēju koncernā «Mai-ņiči»f bet pats Hocumi pārgāja pretējā nometnē — uz «Asahi», lai gan, izmantojot tēva sakarus, būtu varējis iegūt augstu posteni «Maiņiči». Pēc gada Odzaki pārcēla ar paaugstinājumu uz ievērojamo laikrakstu «Osaka Asahi». Laikraksta «Osaka Asahi» Ķīnas nodaļā Hocumi nostrādāja vairāk nekā gadu: no 1927. gada oktobra līdz 1928. gada novembrim.

Osakā viņš satikās ar savu attālo radinieci Eiko. Jaunā sieviete atzinās, ka viņai apnikusi mūžīgā mājsaimnieces loma un tāpēc esot aizgājusi no vīra. Lai panāktu šķiršanos, Eiko iestājās darbā grāmatu veikalā.

Hocumi labi pazina Eiko ģimeni, zināja arī par viņas dedzīgo aizraušanos ar poēziju, bija lasījis viņas dzejoļus, kas vienu laiku bieži parādījās žurnāla «Kokoro no hana» («Sirds ziedi») lappusēs. Dzejoļi viņam patika, tie nepārprotami liecināja par autores talantu un spējām. Hocumi jau sen nojauta, ka Eiko ģimenē nav saskaņas. Pēc japāņu tradīcijām vīrs prasīja, lai sieva paklausītu bez ierunām. Viņu kaitināja biežās un skaļās jaunatnes sanāksmes mājā. Tajās mūžīgi par kaut ko strīdējās, klaigāja par japāņu sievietes emancipāciju, tādējādi uzkurinot jau tā iecirtīgās sievas neapmierinātību ar viņu ģimenes dzīves veidu. Un tagad Eiko bija Osakā. Viņa stāvēja Hocumi priekšā jauna, skaista, dzīvespriecīga, acīm redzami ielīksmota par tikšanos ar viņu.

Hocumi pārsteidza viņas stingrais raksturs — nav nemaz tik vienkārši japāņu sievietei lauzt senās tradīcijas, pieteikt karu savam vīram, kungam un pavēlniekam. To nepiedod.

Jaunie cilvēki iemīlēja viens otru un zvērēja mūžam būt kopā, vienalga, kādos apstākļos.

1943. gadā Odzaki Hocumi no cietuma sievai rakstīja:

«Vai atceries zvēresta vārdus, kurus mēs viens otram teicām, kad nolēmām sākt jaunu dzīvi? To jēga bija ne tikai tāda, ka mēs paliksim kopā, lai arī kādas grūtības mūs sagaidītu, tiem bija arī cita jēga. Dvēseles dziļumos es jutu, cik sasprindzināta būs mana dzīve. Toreiz man bija jārisina svarīgas problēmas, un par ceļa biedru es izvēlējos Eiko, kura vēl neko nezināja par to.»

1928. gada novembra beigās Odzaki nosūtīja uz Ķīnu par «Osaka Asahi» speciālo korespondentu. Uz Šanhaju viņš atbrauca kopā ar Eiko.

Pilsēta bija pilna ar ārzemniekiem. Tā saucamais starptautiskais setlments stiepās pa Vampu krastu gandrīz desmit kilometrus. Šanhajas rietumu daļu aizņēma franču koncesija. Tur plašajos prospektos platānu pavēnī slēpās franču bankas.

Amerikāņu kapitāls bija ierīkojies uz trokšņainās Nan-kin-lur kas maz atšķīrās no amerikāņu pilsētu lielajām tirdzniecības ielām. Starp citu, Vampu krastmalas apbūve bija pilnīga Ņujorkas krastmalu kopija.

Šanhaju sauca par Ķīnas starptautiskās aplaupīšanas pilsētu. Politikā šeit noteicēji bija amerikāņi. Pa upi šaudījās baltas amerikāņu lielgaballaivas, reidā stāvēja kreiseri, krastmalā gandrīz vienmēr drūzmējās iereibuši amerikāņu matroži baltās piķē cepurītēs. Amerikāņu, angļu, franču setlmenti... Miljons ārzemnieku. Viņiem bija pilnīga pašpārvalde, savs karaspēks, sava policija, sava municipalitāte.

Odzaki ar sievu apmetās vecas mājas otrajā stāvā mazā dzīvoklītī netālu no Gārdenbridžas tilta.

Trīsdesmit gadu vecais Odzaki ir spēka pilns, enerģisks, uzņēmīgs. Lai sagādātu savam laikrakstam interesantus, aktuālus materiālus, viņam jādraudzējas ar veselu baru ārzemju žurnālistu, savstarpēji jāapmainās ar informāciju. Tāds ir starptautiskās avīžnieku pasaules nerakstīts likums. Odzaki lieliski pārzina Ķīnu, Japānu, Dienvidaustrumu Āziju, teicami runā gan vāciski, gan angliski. Tāpēc katrs cenšas ar viņu iepazīties.

Žurnālista Odzaki priekšā pavērās reālā Ķīna, un viņš kāri tvēra jaunos iespaidus. Viņš uzmanīgi izlasīja visas avīzes, rūpīgi izanalizēja izlasīto un izdarīja savus secinājumus par politisko situāciju.

Šanhajā valdīja balto terors. Aiz Ķīnas kontrrevolūcijas muguras stāvēja Anglija, Amerika, Francija, Japāna un Itālija, tās izprovocēja gomindānu uz atklātu masveida strādnieku un zemnieku iznīcināšanu.

Vēlāk Odzaki par šo periodu rakstīja: «Toreiz es biju vēl jauns un ar vislielāko cieņu izturējos pret Ķīnas revolūcijas interesēm. Šanhaja man bija it kā visas revolūcijas savdabīga retorte. Šeit kā uz delnas varēja saskatīt, pie kā novedusi Ķīnas pārvēršana par koloniju un puskolo-niju. Šeit varēja sadabūt dažādu kreiso literatūru, un tas viss bija ārkārtīgi interesanti. Bija tāda sajūta, it kā manu acu priekšā pavērtos svētā revolucionārā procesa reāla aina.»

Šanhajā Odzaki iepazinās ar Lu Siņu, kas aktīvi piedalījās palīdzības organizēšanā kontrrevolūcijas upuriem. 1930. gada 19. septembrī Odzaki piedalījās lielā rakstnieka piecdesmit gadu jubilejā. Lu Siņs bija sīka auguma. Ģērbies krēma krāsas zīda ķīniešu uzvalkā, viņš dzīvi sarunājās ar ārzemju viesiem, un Odzaki brīdi pa brīdim nācās būt viņam par tulku.

Tāds bija Zorges jaunais palīgs. Rihards saprata, ka Odzaki ir pārliecināts antifašists, savas dzimtenes patriots, kurš skaidri apzinās, ka ekspansijas ceļš nozīmē Japānas bojā eju.

Drīz vien abi pārliecinājās, ka daudzos jautājumos viņu uzskati ir vienādi. Zorge priecājās no visas sirds, ka beidzot sastapis cilvēku, kas viņam palīdzēs dziļi izstudēt Tālo Austrumu problēmas, Ķīnu, Japānu. Tā kā Odzaki vienmēr meklēja domu biedrus, tad viņš savukārt priecājās, ka ieguvis jaunu draugu, kas pārzina Rietumu problēmas. Rihardam patika ar lielisku humora sajūtu apveltītais Odzaki.

Viņš bija atklāts, labsirdīgs, viņam nepiemita tās savdabīgi izsmalcinātās manieres, kas raksturīgas Austrumiem. Viņš bija cilvēks bez jebkādas «etnogrāfijas», augsti izglītots, brīvs no nacionālajiem aizspriedumiem, pārliecināts, ka «ļaudis gan atšķiras ar savām parašām, taču daba viņiem ir vienāda» un ka katra tauta dod savu ieguldījumu kultūras bagātību krātuvē. Viņš jau sen visu bija apsvēris un izvērtējis. Nekad viņš nesmējās par parašām, jo uzskatīja tās par vēsturisku parādību, ko nosaka tautas attīstības gaita. No parašām cilvēce atbrīvojas pakāpeniski. Odzaki bija labs ģimenes tēvs, viņš mīlēja meitu Joko un mazo sieviņu Eiko. Zorge tūlīt saprata, ka sastapies ar neparastu cilvēku, kurš stāv augstu pāri viduvējībai un kuram ir stingrs un viengabalains raksturs.

Sākumā viņi plaši apmainījās ar informācijām, bet drīz saprata, ka satikties kļuvis par nepieciešamību. Odzaki pārsteidza Riharda erudīcija, bet Zorge apbrīnoja sava japāņu drauga domas skaidrību. Odzaki karsti mīlēja Japānu un gribēja, lai arī Rihards to iemīlētu. Un tieši tāpēc, ka Odzaki mīlēja Japānu, viņu satrauca tās liktenis.

Dzaibacu — milzīgie koncerni, kuru rokās bija visa valsts vara, un militāristu kliķe neatlaidīgi centās ievilkt

Japānu lielajā karā, perināja plānus par jaunu pasaules pārdalīšanu un par plašas japāņu koloniālās impērijas izveidošanu, ietverot, tajā Ķīnu, visu Dienvidaustrumāziju, Padomju Tālos Austrumus. Viņi gribēja valdīt Klusajā un Indijas okeānā. Japānas vēsture bija bagāta kariem: japāņu-ķīniešu karš 1894.—1895. gadā, krievu-japāņu karš 1904.—1905. gadā, intervence Padomju Tālajos Austrumos 1918. gadā, kas Japānai izmaksāja vienu miljardu jēnu, intervence Ķīnā 1927.—1928. gadā, ko uzsāka ģenerālis Tanaka ...

Odzaki zināja visas Japānas vājās vietas: ierobežota, nepietiekami attīstīta ekonomika, tehniska atpalicība, resursu trūkums, ekonomiska atkarība no ārvalstīm; mašīnbūvniecība un darbmašīnu rūpniecība tikko sāk attīstīties; pusfeodālās attiecības valda ne tikai ekonomikā, bet arī politiskajā dzīvē ...

Kāds, piemēram, var būt iznākums Japānas sadursmei ar Padomju Savienību? Tikai ātrs sabrukums! Karš ar Ķīnu tāpat novājinās Japānas resursus. Odzaki neticēja savas dzimtenes veiksmei karā, viņš saprata, ka kara ceļš ved tikai uz bojā eju. Protams, var būt atsevišķas pagaidu veiksmes. Bet kāds no tā labums? Gala rezultāts var būt tikai viens: katastrofa, simtiem tūkstošu cilvēku bezjēdzīga bojā eja. Nevienai tautai nav tiesību parazitēt uz citas tautas rēķina. %

Savos rakstos Odzaki argumentēti atmaskoja ārvalstu politiku Ķīnā. Jebkuros apstākļos viņš pareģoja Japānas sakāvi, dzaibacu un militāristu ekspansīvo politiku uzskatīja par neprātu. Kādā sarunā ar Zorgi, salīdzinādams Japānu ar carisko Krieviju, Odzaki teica: «Japānā un Krievijā monopols, kas izpaužas militārajā spēkā, bezgalīgā teritorijā vai sevišķi ērtā cittautiešu, Ķīnas u. c. aplaupīšanā, pa daļai papildina, pa daļai aizstāj mūslaiku jaunākā finansu kapitāla monopolu.»

«Ļeņins!» apstiprināja Zorge. «Bet jūs, Odzaki-san, izrādās, esat marksists ļeņinietis ...»

Japānis pasmaidīja:

«Bet, ja jūs zināt visus Ļeņina citātus, kas tādā gadījumā esat jūs?»

Viņi saprotoši pavērās viens otrā un sāka smieties. Tā tika noslēgta viņu savienība. Savienība uz mūžu. Līdz pēdējai dzīves minūtei.

Odzaki rakstīja:

«Es ar interesi vēroju gan to stāvokli, kādu ieņēma Zorge, gan arī viņu pašu kā cilvēku. Es ne tik daudz apmainījos domām ar viņu, cik ieklausījos viņa spriedumos par to informāciju, ar kuru viņu iepazīstināju. Ar tikpat lielu interesi es uzklausīju viņa domas par iekšējās politikas jautājumiem. Nekad viņš necentās izspiest no manis informāciju par konkrētiem jautājumiem un nedeva man uzdevumus.»

Trīs gadi Ķīnā ... Kas tos piepildīja?

Organizatoriskais darbs. Nebeidzami izbraukumi. Tikšanās. Valsts iepazīšana. Rihards Zorge uzskatīja, ka izlūkam obligāti jāpārvalda attiecīgās zemes valoda, jāzina tās sadzīve, vēsture, ekonomika, iekšējā un ārējā politika. Bez šīm zināšanām izlūks ir kurls un akls, atrauts no tā reālā pamata, uz kura attīstās ekonomisko un politisko attiecību drāma. Nokļuvis Ķīnā, Zorge tūlīt ķērās pie tās izpētes.

«Trīs gadus, ko pavadīju Ķīnā, es studēju tās seno un jauno laiku vēsturi, tās ekonomiku un kultūru, izdarīju plašus valsts politikas pētījumus.»

Un, pats par sevi saprotams, Rihards apguva vairākus ķīniešu valodas dialektus, studēja arī japāņu valodu. Viņš mīlēja atkārtot Marksa vārdus, ka svešvaloda ir ierocis dzīves^ cīņā. Viņš it kā nojauta, ka tas viss nākotnē var noderēt. Čemodāni bija bāztin piebāzti ar zinātniskiem materiāliem par Ķīnu. Ķīniešu žurnālistu sabiedrībā viņš citēja senā dzejnieka Ļi-Šaņ-iņa dzeju: «Es izstaigāju zemi no vienas malas līdz otrai... Sen mājās neesmu bijis, bet šķēps un vairogs miera tāpat kā senāk nepazīst...»

Zorge daudz domā par Ķīnas seno, jauno un visjaunāko laiku vēsturi. Viņš grib izprast šīs brīnumainās zemes dveseli, tās tradīcijas.

Stundām viņš var stāvēt pie senajām daudzstāvu pago-dām, pie pussagruvušiem mūriem. Viņu valdzina Āzijas plašumi un bezgala daudzie gadi, kas smagiem, gausiem soļiem gājuši pāri lesa līdzenumiem un mežonīgajām augstienēm.

Bezgala garajā Ķīnas pastāvēšanas vēsturē bijis daudz kas: bija Iņu valsts, bija Čžou laikmets, bija varenās Haņu, Suiju, Tanu, Suņu dinastijas; bija Triju ķeizarvalstu periodi un Piecu dinastiju laiks, bija tā saucamo hegemonu Ciņ, Ci un citu lielās feodāli birokrātiskās valstis.

Bija huņņu iebrukums un vairāk nekā simts gadu ilgā mongoļu kundzība, ilgi jo ilgi valdīja mandžūri. Bija ievērojamās zemnieku sacelšanās — «sarkano uzacu» un «dzelteno turbānu» dumpji. Un daudzas sacelšanās beidzās ar uzvaru. Iekarojuši galvaspilsētu, dumpīgo zemnieku vadoņi dibināja jaunu dinastiju, bet pēc tam vienojās ar muižniekiem un pasludināja sevi par valdniekiem un imperatoriem. Tā notika ar zemnieku vadoni Ļu Banu. Tā rīkojās no zemnieku vidus nākušais Čžu Juaņ-čžans, kas dibināja Minu dinastiju.

Jaunajos laikos bija ievērojamā taipinu sacelšanās. Zemnieku sacelšanās vadonis Hun Sju-cjuaņs pasludināja sevi par dzīvu dievu, Kristus brāli.

Šis «dzīvais dievs» bija dedzīgs nacionālists. Pēc pirmajām uzvarām taipinu vadoņi drīz vien atteicās no utopiskā zemnieku komunisma, deģenerējās par feodālisma sulaiņiem, nodeva zemniecību, nogalināja uzticamo tautas vadoni Jan Sju-cinu.

No visām lielajām valstīm, kas katru reizi dzima it kā pilnīgi no jauna, pāri palikušas iespaidīgās robotās mūra sienas, laika zoba pussagrautie tempļi un pagodas, izzudušo pilsētu drupas.

Zorge centās uztvert Ķīnas vēstures likumsakarības. Ķīnas vēsture it kā «pulsēja». Ķīnas valsts te atdzima uz bijušo impēriju drupām, te* atkal saira daudzās dalienas valstiņās.

Zorge veica zinātniski pētniecisku darbu, kaut apkārt svilpoja lodes.

Mandžūrijā sāka izvērsties notikumi, kam bija ārkārtīgi svarīga starptautiska nozīme.

Ģenerāļi Cžan Cziņ-hujs un Čžan Sjue-ļans bija iecerējuši pārdot Mandžūriju japāņu militāristiem. Būdams ārzemju korespondents, kas pārstāv arī amerikāņu avīzes, Zorge mēģināja noskaidrot, kā izturēsies ASV pret varbūtējo iebrukumu. Amerikāņi taču bija nodibinājuši Mandžūrijā kompāniju akmeņogļu ieguvei, ierīkoja radiostacijas, gatavojās celt radiorūpnīcu, piegādāja iekārtu. Viņam par lielu izbrīnu, amerikāņi neizrādīja nekādas bažas. Tikpat nesatricināmi mierīgi bija arī angļi. Novērtējot šo faktu, amerikāņu publicists Dž. Marions saka: «Mēs sākām veicināt japāņu nostiprināšanos vai vismaz atturējāmies no jebkādas iejaukšanās viņu agresīvajā darbībā, kas bija vērsta pret Ķīnu ... Tā patiesībā bija tā pati samierināšanas politika, ko piekopa angļi melnajās Nevila Cemberlēna valdīšanas dienās.»

«Mukdenas incidents», citiem vārdiem — Japānas okupācija Mandžūrijā sākās 193i. gada 18. septembrī. Naktī uz 19. septembri tika okupēta Mukdena un Čančuņa, 22. septembrī — Girina, 18. novembrī — Cicikara. Japāņiem palīdzēja ķīniešu ģenerālis Čžan Cziņ-hojs. 1932. gada sākumā gandrīz visas Mandžūrijas galvenās pilsētas un dzelzceļa mezgli jau bija japāņu rokās.

Ieņēmis Ziemeļmandžūriju, Japānas karaspēks sāka koncentrēties pie Padomju Savienības Tālo Austrumu robežām.

Pienāca pats sasprindzinātākais brīdis Zorges organizācijas dzīvē. Informācija tika sniegta savlaicīgi, un Japānas agresijas akts Padomju valdībai nebija pārsteigums. Zināmas ASV un Anglijas aprindas ar ļaunu prieku pareģoja padomju-japāņu konfliktu.

Čan Kai-ši joprojām piekopa kapitulantisku politiku. Kad notika sešdesmit tūkstošu studentu gājiens uz Nan-kinu ar prasību organizēt pretsparu iekarotājiem, Čan Kai-ši apšāva demonstrāciju. 1932. gada martā japāņi pasludināja «patstāvīgu valsti» Maņčžou-Go. Par šīs «patstāvīgās valsts» «premjeru» kļuva nodevējs ģenerālis čžan Cziņ-hujs.

Šajos nemiera pilnajos laikos Zorge un viņa palīgi atradās notikumu priekšējās līnijās. Makss Klauzens un Mi-šins devās uz Kantonu, lai no turienes nodibinātu radiosakarus ar Vladivostoku.

Uz Kantonu vajadzēja aizvest pašu spēcīgāko raidītāju, kas glabājās pie Mišina. Raidītāju pilnīgi izjauca un detaļas salika sešos čemodānos starp mantām tā, lai muitas pārbaudē tās neatklātu, jo pārvadāt radioaparatūru bija aizliegts. Masīvo dinamo nevarēja noslēpt, un to veda kā iekārtu fotolaboratorijai, ko viņiem saskaņā ar ieceri vajadzēja atvērt Kantonā.

Dodoties uz Kantonu, Makss paskaidroja Annai, ka aizbraucot firmas darīšanās un centīšoties atgriezties pēc iespējas ātrāk.

Čeļš uz Kantonu veda caur Honkongu.

Honkonga pārsteidza Maksu ar saviem gleznainajiem sarkanajiem uzkalniem, kuru pakājē bija izvietojušās Viktorijas pilsētas baltās mājas un zaļumos slīgstošās villas. Platais līcis, kas atdala salu no kontinenta kuģu piestāt-nesr bija kā nosēts ar daudzajiem kuģiem — tvaikoņiem, džonkām, angļu kreiseriem; starp tiem šaudījās sampani, kuteri un laivas.

Tā bija teiksmainā sala, kas apdziedāta visas pasaules jūrnieku neskaitāmās dziesmās. Savā laikā arī jaunais matrozis Makss Klauzens sapņoja to ieraudzīt. Un nu tā pletās žilbinošajos saules staros Maksam priekšā kā uz delnas.

Honkonga — varena Britu impērijas jūras kara bāze, Anglijas vārti uz Ķīnu. Pretī Viktorijai, līča otrā pusē, atradās Kouluna, ko dzelzceļš savienoja ar Ķīnas pilsētu Kantonu. Uz Kantonu viņi nolēma braukt nevis ar kuģi, bet ar vilcienu, tas nozīmēja daudz ātrāk nokļūt galā.

Koulunas muitā strādāja angļu kalpotāji, kas rūpīgi pārbaudīja visus pasažierus. Pēc izskata labsirdīgais vācu komersants neradīja nekādas aizdomas, un muitnieks pārāk stingri nepārbaudīja viņa čemodānus. Viņš painteresējās tikai par dinamomašīnu. Klauzens paskaidroja, ka nopircis to Šanhajā un ved savai fotolaboratorijai Kantonā, lai būtu vairāk gaismas. Atbilde, acīm redzot, ierēdni pilnīgi apmierināja, un viņš Maksu atlaida.

Kantonā, lielākajā Dienvidķīnas ostā, tirdzniecības un rūpniecības centrā, bija vairāk nekā 200 tūkstoši rūpniecības strādnieku. Līdzās fabrikām un rūpnīcām, starp kurām galvenā nozīme bija zīda ražošanas uzņēmumiem, ievērojama loma bija arī Ķīniešu mājamatniecībai. Kantonā bieži notika strādnieku demonstrācijas, streiki, tika dibinātas Sarkanās gvardes pagrīdes vienības. Tas bija viens no ievērojamākajiem Ķīnas nacionālās atbrīvošanās kustības centriem. 1927. gada decembrī Kantonā notika grandioza proletariāta bruņotā sacelšanās, kas ieguvusi Kantonas komūnas nosaukumu. Pilsētas ielās bija izlīmēti plakāti ar nemiernieku aicinājumiem: «Rīsus — strādniekiem!», «Zemi — zemniekiem!», «Visu varu — strādnieku, zemnieku un kareivju Padomēm!», «Nost militāristu karu!».

Sacelšanās dalībnieki prasīja anulēt nelīdztiesīgos līgumus, konfiscēt imperiālistu īpašumus, noteikt astoņu stundu darba dienu, nodrošināt demokrātiskās brīvības, konfiscēt muižnieku zemi. Komunāriem izdevās izdzīt militāristus no pilsētas, taču amerikāņi un angļi ar kara kuģiem nogādāja gomindāna karaspēku pie Kantonas un palīdzēja kontrrevolucionāriem. Pilsētu bloķēja, stāvoklis kļuva bezcerīgs.

Pilsētas ielās gāja bojā tūkstošiem darbaļaužu. Terors visā zemē pieauga. Kontrrevolucionārā valdība izvirzīja lozungu: «Lai iet bojā tūkstošiem nevainīgo, kaut tikai nepaliktu nesodīts neviens komunisma piekritējs.» Tā ar Ķīnas un visas pasaules reakcijas pārspēku tika nožņaugta Kantonas komūna, pilsētā trakoja gomindāna terors. Strādniekus masveidā padzina no rūpnīcām. Pilsēta bija nabagu un bezdarbnieku pārpilna. Tāds bija stāvoklis Kantonā, kad tur ieradās Makss Klauzens.

Pilsēta atgādināja Šanhaju, starpība bija tikai tā, ka Šanhajā saimniekoja amerikāņi, bet Kantonā — angļi. Tērpušies savos sniegbaltajos uzvalkos un tropiskajās cepurēs, viņi cienīgi braukāja ar rikšām.

Klauzens un Mišins apmetās kādā angļu hotelī, kur noīrēja divas istabas septītajā stāvā. Zorge uzskatīja, ka nekavējoties, tieši no viesnīcas jānodibina sakari ar Vla-divostoku. Makss samontēja radiostaciju. Izņemot dinamo, cita strāvas avota nebija, tāpēc nācās griezt šo elles mašīnu. Tā sacēla neiedomājamu troksni, un Mišins ļoti baidījās piesaistīt pa koridoriem klaiņojošo viesnīcas iemītnieku uzmanību. Šinī sakarībā Klauzens atcerējās uzjautrinošu gadījumu Harbinā.

Ar Austrumķīnas dzelzceļu saistītie notikumi prasīja operativitāti, un Maksam dažkārt nācās caurām naktīm sēdēt pie raidītāja. Viesnīcas istaba, kurā viņš toreiz dzīvoja, bija tik maza, ka tajā nevarēja izvērst istabas antenu, un sakaru seansi dienā izjuka. Makss ar kāda sava paziņas gādību noīrēja istabu ASV vicekonsula mājā, uzstādīja tur radiostaciju un mierīgi raidīja cauru diennakti. Vicekonsulam pat prātā neienāca, kas notiek zem viņa mājas jumta. Viņam ļoti patika sabiedriskais, ārkārtīgi labsirdīgais un mierīgais vācu komersants.

Lai apslāpētu dinamomašīnas troksni, Mišins ieteica pārsegt to ar biezu segu, taču zem segas tā ātri sakarsa, un varēja izcelties ugunsgrēks. Nācās laiku pa laikam mašīnu atdzesēt. Visas pūles uzņemt sakarus ar Vladivostoku beidzās neveiksmīgi. Makss bija neziņā, ko darīt. Desmitiem reižu viņš jauca un montēja raidītāju, līdz beidzot nejauši uzzināja, ka māja celta no dzelzsbetona.

Viņi nolēma nekavējoties meklēt dzīvokli, no kura varētu mierīgi un netraucēti noorganizēt sakarus. Tomēr izrādījās, ka Kantonā atrast dzīvokli nemaz nav tik vienkārši. Tikai plašā pazīšanās palīdzēja Maksam sadabūt kāda bagāta namsaimnieka — daudzu māju īpašnieka adresi. Namsaimnieks viņus uzņēma ļoti piesardzīgi un apjautājās, no kurienes viņi ieradušies. Gribēdams atstāt solīdāku iespaidu, Mišins nosauca slavenu viesnīcu Jami-nas salā; šo salu apdzīvoja ārzemnieki, tur atradās ari visi konsulāti un ārzemju firmas. Namsaimnieks, kā redzams, painteresējās par nepazīstamajiem un atklāja, ka viņu maldina. Kad nākamajā dienā abi ieradās pēc galīgas atbildes, saimnieks atteica, jo dzīvoklis jau esot aizņemts. Mišins ļoti dusmojās par savu kļūdu, taču neko vairs nevarēja līdzēt. Makss nolēma aiziet uz vācu konsulātu un palūgt, lai konsuls palīdz sameklēt dzīvokli.

Konsuls savu tautieti uzņēma ļoti laipni, izjautāja par veikaliem. Uzzinājis, ka Klauzenam ir grūtības dzīvokļa lietā, viņš ieteica griezties pie kādas indiešu firmas, kam Jaminas salā piederēja mājas. Mišins un Klauzens aizbrauca uz norādīto adresi un bija ļoti iepriecināti, kad izdevās noīrēt savrupmāju. Vienā no istabām Makss uzstādīja raidītāju un beidzot nodibināja sakarus ar Vladi-vostoku.

Sakari ar Visbādeni (nosacīts Vladivostokas nosaukums) bija ārkārtīgi nestabili un grūti organizējami. Nodibināt sakarus izdevās tikai naktī vai agri no rīta^ jo vakara stundās bija stipri elektriskie traucējumi. Pēc pusnakts atmosfēras traucējumi kļuya vājāki un uztveri: signālus kaut kā vēl varēja. Tomēr pārraidīt radiogrammu bez kļūdām bija ļoti grūti. Dažkārt nācās teksta lielāko daļu atkārtot divas trīs reizes.

Makss ļoti ilgojās pēc savas Annas. Viņš iedomājās, kā atdzīvotos māja, ja viņa būtu šeit. Viņa bija lieliska saimniece un prata rūpēties par Maksu. Kopā ar Annu bija labi un mierīgi. Bez viņas Makss jutās viens un pamests. Kantona un tās drūmie apstākļi viņu nomāca. Zorge, acīm redzot, saprata Maksa noskaņojumu. Reiz viņš ieminējās, ka būtu labāk, ja Anna atbrauktu uz Kantonu. Makss kļuva ļoti priecīgs un nekavējoties devas uz Šanhaju. Kad sieva bija atbraukusi, Makss sevišķi skaidri sajuta, cik tas svarīgi, kad līdzās ir tuvs un uzticams draugs. Kantonā Makss izstāstīja Annai par Padomju Savienību, par savu slepeno darbu. Anna bija laimīga, ka beidzot uzzinājusi patiesību par savu dzimteni un uzzinājusi to no cilvēka, kuram nevarēja neticēt. «Visu mūžu līdz pat šim laikam es atrados starp saviem ienaidniekiem

un cilvēkiem, ko pati ienīdu. Es biju jauna, nepratu orientēties politikā, bet vēlāk, kad biju pārdzīvojusi daudz savu un svešu cilvēku bēdu, tad iemācījos saprast visu.» Viņa ar prieku piekrita palīdzēt Maksam.

Pēc gada Makss atgriezās Šanhajā.

Kur likt radioaparatūru? Iznīcināt to viņi nedrīkstēja, jo iegādāties citu bija ļoti grūti. Nācās visu atkal iesaiņot starp dažādām mantām. Daļu aparatūras paņēma līdzi Mišins. Daļu ievietoja lielās kastēs starp virtuves traukiem. Šīs kastes Anna paņēma līdzi uz angļu kuģa, ar kuru viņa devās uz Šanhaju, bet Makss vēl kādu laiku palika Kantonā.

Lūk, ko stāsta Anna par savu ceļojumu: «Kontrole uz kuģa beidzās laimīgi. Kad muitnieki sāka atvērt kastes, es ļoti lūdzu muitas ierēdni, lai viņš ir uzmanīgs ar traukiem un nesasit tos. Atnesa darba rīkus un divus dēļus, atvēra augšējo malu — patiešām tur bija šķīvji, katliņi un citi sīkumi. Es rūpīgi sekoju, kā viņi pārlūkoja augšējās mantas. Muitas ierēdnis paskatījās uz manu norūpējušos seju un jautāja: «Sakiet patiesību — kas atrodas šinīs kastēs?» Es, protams, apgalvoju, ka nav nekā cita, izņemot traukus. Viņš pavēlēja kasti aizsist ciet un uzlikt zīmogu.»

Pēc tam Zorge oficiāli iesaistīja Annu darbā. Viņa braukāja uz citām pilsētām, veda dokumentus un radioaparatūras detaļas, satikās ar vajadzīgajiem cilvēkiem. Anna prata izturēties ļoti dabiski, bija ļoti aukstasinīga un savaldīga.

Pēc Kantonas Zorge piešķīra Maksam un Annai atvaļinājumu uz trim nedēļām, lai viņi atpūšas Cindao. Kur gan citur vācu komersantam atpūsties ja ne bijušajā vācu kolonijā?

Pilsēta viņus sagaidīja balto akāciju aromāta apņemta. Ar tām bija apstādīta lieliski bruģētā šoseja. Kā lietussargi visam pāri pletās augstas priedes un tūjas. Akurātās mājas gotiskā stilā ar spilgti sarkaniem dakstiņu jumtiem Maksam atgādināja Vāciju. Varēja ieiet bārā, iedzert īstu vācu alu, parunāt ar bārmeni dzimtajā dialektā.

Viņi apmetās pie bagāta vācu laulāto pāra greznā villā pilsētas nomalē. Tepat līdzēs bija jūra un brīnišķīga pludmale.

Pēc atgriešanās no Cindao Klauzens saņēma uzdevumu braukt uz Mukdenu un organizēt tur radiostaciju. Uzdevums bija sevišķi atbildīgs, jo Mandžūriju bija sagrābuši japāņi un stāvoklis Mukdenā bija ļoti saspīlēts. Darbs Mukdenā bija rūpīgi jāmaskē, un Makss tur ieradās kā vācu motociklu firmas «Melherss un Ko» pārstāvis. Lai novērstu policijas uzmanību, viņš izlika pārdošanai piecus dažādu mārku motociklus. Noīrēja ērtu divstāvu māju. Augšējā stāvā Makss iekārtoja radiostaciju, bet lejā varēja uzņemt viesus. Starp citu, pirmais viesis nelika uz sevi ilgi gaidīt — ieradās japāņu ģenerālis, kas, izrādījās, dzīvoja viņiem kaimiņos. Ģenerālis bija nolēmis ierasties pie saviem patīkamajiem kaimiņiem pieklājības vizītē. Viņš bija ļoti laipns, visu laiku goddevīgi sēca un klanījās. Tāds kaimiņš Maksu uztrauca. Viņš baidījās, ka japaņi var viņus noklausīties no ģenerāļa mājas. Taču viss beidzās laimīgi.

Kā jau tas krietnam vācietim pienākas, Makss vispirms ieradās vācu kolonijā. Ģenerālkonsuls Tikess ļoti nopriecājās, uzzinājis, ka Makss lieliski spēlē skatu (kāršu spēle). Izrādījās, ka viņš ir kaislīgs spēlmanis un meklē sev cienīgu partneri. Divas reizes nedēļā konsuls ieradās klubā, un viņi spēlēja stundām ilgi.

Vācu kolonijā bija tikai ap trīssimt cilvēku, tāpēc klubā valdīja diezgan intīma atmosfēra. Makss centās nodibināt pēc iespējas vairāk lietišķu sakaru ar vācu komersantiem, lai iegūtu solīda veikalnieka reputāciju. Tas viss noderēja par labu aizsegu.

Vairākas reizes Klauzens brauca uz Šanhaju, lai satiktos ar Zorgi. Kādā no šiem braucieniem viņš uzzināja skumju vēsti — ar tuberkulozi miris Mišins. Līdz savas dzīves pēdējai dienai Mišins bija saistīts ar organizāciju. Kantonā Makss viņu apmācīja patstāvīgam darbam. Un pēkšņi — nāve. Mišina sieva neiedrošinājās viena bez vīra braukt uz Padomju Savienību. Zorge sniedza vislielāko palīdzību, lai nokārtotu viņas turpmāko dzīvi.

1932. gada 22. janvārī Odzaki saņēma sava laikraksta redakcijas pavēli atgriezties dzimtenē. Zorge gribēja, lai Odzaki aiziet no «Asahi» un paliek Ķīnā, tomēr Odzaki nepiekrita. Vēlāk Zorge rakstīja:

«Viņa aizbraukšana no Šanhajas bija smags zaudējums man un mūsu organizācijai.»

1933. gada pavasarī Rihards aizbrauca no Ķīnas, un Makss Klauzens ar viņu nesatikās līdz pat 1935. gadam.

Drīz arī Makss saņēma pavēli izbeigt radiosakarus un

8i

atgriezties Padomju Savienībā. Kāpēc Centrs pēkšņi nolēma likvidēt informācijas tīklu Ķīnā? Tam bija savi svarīgi iemesli.

Situācija bija tāda, ka Padomju valdība, konsekventi realizējot draudzīgu politiku attiecībā pret ķīniešu tautu, 1932. gada decembrī atjaunoja diplomātiskās attiecības ar Ķīnu. Zorges organizācija savu uzdevumu bija izpildījusi.

Tika izplatīta versija, it kā Makss atgriežoties Vācijā. Annai nebija ārzemju pases, un viņa nevarēja braukt līdzi vīram. Te nu noderēja pazīšanās ar Vācijas ģenerālkonsulu Tikesu, ar kuru Makss tik bieži bija spēlējis skatu Mukdenas vācu klubā. Tikess, protams, nebija sajūsmināts, uzzinājis, ka viņa drauga komersanta sievai nav pases. Tomēr draudzība paliek draudzība, un Tikess uzrakstīja ieteikuma vēstuli ģenerālkonsulam Harbinā.

Pēc ilgas vilcināšanās pasi tomēr izsniedza.

Un, lūk, Padomju Savienība! ... Maskava ...

Annai likās, ka viņa brīnumainā kārtā būtu izkļuvusi no atvara.

...Atgriezies Maskavā, arī Zorge izjuta kaut ko tamlīdzīgu. Viņš atkal mājās! Rihards apmetās viesnīcā un pilnīgi nodevās darbam. Bija jāliek lietā zinātniskie materiāli par Ķīnu. Jāuzraksta grāmata. Un viņš ar aizrautību diktēja mašīnrakstītājai šīs grāmatas pirmās lappuses.

Mašīnrakstītāja Lote Branna atceras: «Viņš dzīvoja viesnīcā «Novaja Moskovskaja», kas tagad saucas «Buka-resta». Ika toreiz rakstīja grāmatu par Ķīnu. Viņš man to diktēja vāciski. Es zinu tikai, ka tas bija 1933. gadā, bet, tieši kādā laikā, to precīzi neatceros. Ika bija ļoti interesants cilvēks, gara auguma tumšmatis, ar raksturīgiem sejas pantiem. Vienmēr viņš bija rosīgs, taču tajā pašā laikā mierīgs. Viņā iemājoja it kā saspringts spēks, un kaut kas viņu darīja ļoti pievilcīgu. Turklāt viņš bija visai simpātisks.

Maskavā viņš jutās viegli un priecīgi, acīm redzot, tāpēc, ka bija zudis sasprindzinājums.»

Bet vakaros viņš satikās ar Katju. Dažkārt izbrauca ārpus pilsētas. It kā viņi vispār nekad nebūtu šķīrušies! Un beidzot — ģimene. Tagad Rihards varēja teikt: mirkli, apstājies!

Taču viņš tā arī nepaspēja uzrakstīt grāmatu par Ķīnu. Un viņa ģimenes laime ilga tikai trīs mēnešus 1.,.

DIVKAUJA AR «TREŠO REIHU»

1

SĀKAS OPERĀCIJA «RAMZAJS»

Vācu sūtniecībā Tokijā valdīja satraukums: pirms dažiem mēnešiem Vācijas prezidents Hindenburgs par reihs-kancleru bija iecēlis Hitleru — «Bohēmijas jefreitoru», «Braunavas mālderi», cilvēku ar visai apšaubāmu pagātni, kurš līdz 1932. gada pavasarim pat nebija Vācijas pilsonis. Veimāras republika bi>a kritusi, valsts varu pārņēma nacisti. Pienāca baismīgas ziņas: reihstāga dedzināšana; gandrīz septiņdesmit tūkstoši cilvēku iemesti cietumos un koncentrācijas nometnēs; Hitleram piešķirtas ārkārtējas pilnvaras; visas partijas, izņemot nacionālsociālistisko, aizliegtas; Operas laukumā Berlīnē sadedzināti simti tūkstoši grāmatu ...

Varētu iedomāties, ka tur, Berlīnē, visi sajukuši prātā. Notikumi attīstījās drausmīgā ātrumā. Pieņemšanā, kas bija rīkota Vācijā akreditētajiem amerikāņu un angļu žurnālistiem, Hitlers atklāti paziņoja, ka starp komunismu un Vāciju kompromiss nav iespējams un ka Vācija pilnībā nodosies «dzīves telpas» meklēšanai Eiropas austru-mos. Rozenbergs aizdrāzās uz Londonu un intīmās pusdienās, ko viņam par godu rīkoja konservatīvie, izklāstīja plānu* «boļševiku iznīcināšanai ar pilnīgu Eiropas piekrišanu un tās uzdevumā».

Sūtniecības darbiniekus visvairāk satrauca Gēringa vārdi, kurus viņš nesen teica prūšu landtāgā: «Kas amatus

iekarojis, tam tie arī piederēs!» Pateikts bija tieši. Vai šis paziņojums attiecas arī uz ārlietu ministrijas ierēdņiem? Katrs raizējās par sevi, par savu vietiņu. Pār Tokiju virmo zila, zila debess, kūrortu sezona ir pilnā plaukumā; svētdienās gandrīz visa vācu kolonija dodas uz krāšņo jūrmalas kūrortu Kamakuru. Un kaut kā liekas neticami, ka tur, fāterlandē .. . Veltīgi sūtnis doktors Herberts fon Dirksens centās mierināt saskumušos ierēdņus. Neviens nejuta cietu pamatu zem kājām. Arī pats Dirksens.

Šeit, Tokijā, vācu kolonijā bija ap divi tūkstoši cilvēku. Bez sūtniecības darbiniekiem te bija dažādu vācu firmu pārstāvji, piemēram, firmas «Illienss un Ko» kalpotāji, restorānu un kabareju īpašnieki, komersanti, komivojažieri, ārsti, virsnieku — militāro novērotāju Japānas armijā — ģimenes, tirdzniecības pārstāvniecības darbinieki, Vācijas informācijas aģentūras — DNB līdzstrādnieki. Viņi visi bija sadalījušies trīs nometnēs; skeptiķi un jaunā režīma pēlēji, neitrālie un atklātie fašisma piekritēji. Pēdējie pārvērta agrāk miermīlīgo vācu klubu, kāds tika izveidots katrā ārvalstī, kur dzīvoja kaut vai tikai trīs vācieši, par kolonijas locekļu ideoloģiskās apstrādes centru, sāka šeit rīkot sanāksmes, vakarus. Agrākā kluba omulība, kad varēja, nedomājot par politiku, dzert alu, ēst cīsiņus un mierīgi spēlēt skatu, izplēnēja nacistu histēriskajos izsaucienos, trokšņainajās partijas sanāksmēs.

Noslēpumaina figūra visiem likās kāds apakšpulkvedis Eižens Ots, vācu militārais novērotājs Japānas armijā. Šad tad viņš no Nagojas iegriezās Tokijā apciemot savu sievu. Runāja, it kā Ots esot paredzēts par militārā atašeja palīgu, kas gan bija maz ticams, jo armijas virsnieks ir armijas virsnieks, un diplomāts no viņa, protams, neiznāks. Japānā Eižens Ots bija ieradies nesen. Savu jauno sievu viņš atstāja sūtniecības dāmu uzraudzībā, bet pats aizsteidzās uz Nagoju, uz artilērijas pulku pildīt dienesta pienākumus. Kad svētdienās Ots ieradās Tokijā, viņš stipri dzēra, zākāja «Bohēmijas jefreitoru» un centās izraisīt atklātību pārējos. No viņa vairījās, ne bez pamata uzskatot viņu par abvēra aģentu — militāro izlūku. Un kas gan cits varēja būt novērotājs ārvalsts armijā? Viņš pats izplatīja par sevi valodas, it kā augstu stāvoši labvēļi no ģenerālā štāba esot pacentušies nosūtīt viņu tālāk no «trešā reiha», lai glābtu no iespējamām nepatikšanām.

Taču tam reti kurš ticēja. Katrs turēja mēli aiz zobiem, nezinādams, kā pavērsīsies notikumi. Angļu, franču un amerikāņu avīžu informācijām gan ticēja, gan neticēja. «Trešā reiha» avīzes visus notikumus attēloja rožainās krāsās. Visus iebraucējus no Vācijas sūtniecībā sagaidīja ar slimīgu interesi. Gribējās uzzināt jaunumus no pirmavotiem, iztaujāt aculiecinieku.

Tāpēc, kad 1933. gada 6. septembrī sūtniecības savrupmājas galantajās zālēs parādījās Japānā akreditētais vācu avīžu «Frankfurter Zeitung», «Bdrsencourier» un Holandes avīzes «Amsterdamer Handelsblatt» korespondents, valsts un tiesību zinātņu doktors Rihards Zorge, kas tikko bija ieradies «no turienes», visi zaudēja diplomātisko atturību. Tikai pirms dažām stundām korespondents bija nokāpis no okeāna lainera Jokohamas ostā un,'ieradies Tokijā, protams, vispirms devās uz Vācijas sūtniecību oficiāli piereģistrēties. Viņš nemaz negaidīja, ka par viņa vienkāršo personu tiks izrādīta tik dzīva interese. Tomēr viņš ātri aptvēra, ka darbiniekus interesē ne viņa persona, bet notikumi dzimtenē. Bira jautājumi. Dažiem bija atklāti provokatorisks raksturs. Zorge atbildēja mierīgi, nopietni. Fāterlandē nekas sevišķs nav noticis, viss paliek kā agrāk. Vai ir vērts pievērst uzmanību sīkām nekārtībām, kas līdzīgā situācijā ir neizbēgamas? . ..

Zorge ... Viņš bija slaids, ^talts, skaists, gaumīgi ģērbies, viss viņā liecināja par smalkumu un labu audzināšanu. Viņš necentās radīt efektu, apdullināt ar sensācijām. Taču katrs viņa vārds skanēja noteikti, bija jūtama plaša kompetence; pat cilvēks bez pieredzes varēja noģist, ka ne jau gadījuma pēc viņš atsūtīts uz šejieni, bet gan, iespējams, ar sevišķām pilnvarām. Neuzbāzīgi, netieši, tikai ar savu mierīgo toni, ar sīkumiem no «trešā reiha» dzīves, ar vieglo humoru, kas vijās cauri viņa vārdiem, Zorge prata nomierināt sūtniecības ierēdņu masu.

Viņš gan tūlīt izprata šos cilvēkus: tos māca bailes. Un tagad pēc iztaujāšanas katrs nolēma, ka Tokijā ieradies ļoti pievilcīgs, patīkams cilvēks. Piemiedzis savas zilās acis, viņš raugās jautri, pārliecināti, kustības ir nesteidzīgas, skopas. Svešos apstākļos tā var izturēties tikai stiprs cilvēks, stāvokļa saimnieks. Un viņš jau arī tāds bija, jo zināja, ar ko viņam darīšana: tie ir tie paši vācu ierēdņi, lielvāciskās ambīcijas saindēti, reakcionāri, agresīvi, bailīgi un apolitiski izlīdzēji.

vēl tālu. Iniciatīvu vienmēr lai izrāda doktors Dirksens, doktoram Zorgem atliek tikai pacietīgi gaidīt. Doktors Dirksens neizbēgami nāks pie Riharda Zorges, citādi padomju militārajam izlūkam vācu sūtniecībā nav ko darīt. Tomēr ceļš uz sūtņa bezjūtīgo sirdi ir ļoti līkumots, šķēršļu pilns. Dirksenam nav stingras politiskās pārliecības. Karjeras un nodrošinātas dzīves vārdā viņš gatavs kalpot kuram katram, vienalga, vai tas ir Hinden-burgs vai arī nacisti. Nacisti, izrādījās, bija stiprāki — un Dirksens ir pilnīgi viņu pusē. Japāna viņam ir apnikusi, viņš sapņo par Eiropu. Taču viņa stunda vēl nav situsi. Sūtnim Dirksenam pagaidām nav ne mazākā priekšstata par Zorgi — un šeit slēpjas viņa vājums. Padomju izlūks jau laikus izstudējis Dirksena lietu, zina, ar ko viņam būs darīšana, — un šeit ir Zorges spēks. Viņš bija izpētījis sūtni, kā zem mikroskopa izpēta infuzoriju.

Šķita, viss ir kārtībā. Tomēr sajūta, ka viss nav, kā nākas, ka var uzglūnēt slepenas briesmas, nepameta Rihardu. Pirms stundas viņš bija pārdzīvojis stipru satraukumu: saticis militārā novērotāja Ota sievu. Seja likās pazīstama. «Rihards Zorge!» viņa iesaucās. «Kāds vējš jūs šurp atpūtis? Jūs nemaz neesat pārvērties...» Šo dāmu viņš patiešām agrāk Vācijā bija saticis. Toreiz viņa tēloja «sarkano», bet tagad apprecējusies ar abvērieti. «Jūs, Frau Ota, esat kļūdījusies, es tomēr esmu stipri mainījies,» Rihards dzedri atbildēja. «Mani vecie, labie draugi Gebelss un Funks beidzot atraduši, kur pareizi pielietot manas spējas: esmu akreditēts šeit kā «Frankfurter Zeitung» korespondents!» Viņa nobālēja. Acīm redzot, nosprieda, ka senāk, tajos nemiera pilnajos gados, Zorge ir bijis provokators strādnieku organizācijā. Tagad, būdams šeit, viņš var atcerēties visu, ko viņa rūpīgi slēpa pat no vīra. Beidzot viņa tika galā ar īslaicīgo apjukumu, pastiepa roku un koķeti teica: «Ceru, ka mēs paliksim draugi. Pagātne lai paliek pagātnei. Vai ir vērts to celt augšā? ...» Viņš paspieda šo mazo, vēso roku, pasmaidīja un apsolīja: «Uz mani varat paļauties. Dzīve ir sarežģīta lieta.»

Ak, sievietes! . .. Paredzama vēl viena pazīšanās. Kā izturēties pret to? Sūtniecības sekretāre Hāzes jaunkundze. Viņai Zorge stādījās priekšā pirmais. Viņa ilgi un vērīgi lūkojās Riharda sejā. Vai tikai viņi agrāk nav tikušies? Viņš paskatījās atklāti, bez smaida, un jaunkundze apjuka. Rihards arī kļuva kautrīgs, iesmējās un jau uzticības pilnā balsī teica, ka viņam, jaunatnācējam, šinī aziātiskajā pilsētā sākumā būšot ļoti grūti bez laba gida. Negaidīti jaunkundze sāka sūdzēties, cik šeit garlaicīga dzīve. Tad viņš visu saprata un nomierinājās. Šo variantu jāapdomā. Neliels flirts nekaitē. Ir vajadzīgi savi cilvēki sūtniecībā, kuras ietilpīgie seifi līdz augšai piebāzti ar valsts noslēpumiem... Viņa dzīve bija pakļauta vienai idejai, un to, kam viņš citkārt paietu garām, nepievēršot uzmanību, tagad vajadzēja likt lietā, maksimāli izmantot šīs idejas labā.

Nevilšus viņš atcerējās japāņu sakāmvārdu: «Sākdams lielu darbu, neaizmirsti sīkumus.» Par sīkumiem jārūpējas pastāvīgi: piemēram, jānodod mazgāt veļa, jāsaved kārtībā uzvalki. Vispirms jāgādā par respektablu izskatu. Kastīte ir pilna ar Vācijā nodrukātām vizītkartēm. Diplomātiem patīk spožums. Zināmām sabiedriskām aprindām ir savas ieražas, un, ja jūs gribat, lai jūs uzskata par savējo, tad jums jāzina visi rituāla sīkumi, jāzina elegances baušļi, lai ar savu izskatu un uzvešanos nešokētu apkārtējos. Ja cilvēkam ir sliktas manieres, no viņa novēršas, un tad visi viņa plāni lemti neveiksmei. Nevainojama gaume — lūk, ar ko var pakļaut šos tukšos cilvēkus, kas iemīlējušies paši sevī un uzskata sevi par «sevišķu sugu». Tūlīt pat jāies^ājas ārzemju korespondentu Tokijas asociācijā. .. Iekļūšana sabiedrībā — lai arī tukša, tomēr sarežģīta zinātne. Šeit Zorge bija savā elementā. Viņš bija simpātisks, apveltīts ar humora izjūtu, prata uzminēt citu domas.

Tomēr Zorge saprata, ka visa tā ir daudz par maz, lai noturētos virspusē. Katram izlūkam ir sava «leģenda». Tajā ietilpst arī viņa pagātne. Pagātnei no varas orgānu viedokļa jābūt «nevainojamai». Pagātne — tas ir tas diedziņš, kuru paraujot var viegli sagraut ar lielām pūlēm celto ēku. Kā Ibsena lugās. Pagātne nepielūdzami stāv tev aiz muguras. Pietiek kādam pārāk akurātam gestapovie-tim ieinteresēties par Riharda Zorges pagātni, izvilkt no putekļainajiem arhīviem viņa «lietu», ko sastādījusi policija, — un viss uzlidos gaisā. Riharda Zorges pagātne ir tur, Vācijā. Un ne tikai Vācijā ...

... Viņš stāvēja pie atvērta loga. Pilsēta grima vakara zeltainajā dūmakā. Slējās gan nenosakāmas arhitektūras nami, gan nami «Āzija pār Eiropu» stilā — akmens kastes ar kolonnām, ko vaiņago ieliekti jumti; gigantisku kriptomēriju pavēnī bija samanāmi tempļu un lūgšanas namu silueti. Ielas bija pilnas gājējiem, rikšām, automašīnām. Šaudījās visvisādu uzkodu pārdevēji, varēja sadzirdēt viņu skaļos saucienus un klabatu trokšņus. Vīrieši uzvalkos un katliņiem galvā par kaut ko dzīvi sarunājās; sandalitēs — dzori pa trotuāru steidzās sievietes ar augstām sarežģītām frizūrām, ģērbušās kimono, ko apņēma plata josta — obi; kalsns vecs vīrs, kam galvā sēnei līdzīga cepure, nesa ar nēšiem grozos visu savu mantību un . . . bērnus.

Te tā ir, Japāna — zeme, pēc kuras Rihards jau sen ilgojās! Viņš to pazina ne tikai no Pjera Loti romāniem un no rokasgrāmatām. Vairākus gadus viņš bija ziedojis tās ekonomikas, vēstures, kultūras studijām, pārvaldīja japāņu valodu, orientējās saimniecības struktūrā, varēja spriest par ražošanas koncentrāciju, viņam nebija noslēpums arī monopolu savstarpējās attiecības un tāpat arī visas valdošo aprindu politikas nianses. Japānas absolūtās monarhijas svarīgākie orgāni bija vecāko padome — Genro, slepenā padome un ministru kabinets, kas sastāvēja no premjerministra un trīspadsmit ministriem. Militāro izlūku Zorgi interesēja ne jau eksotika, bet gan politika. Japānā bija ieradies austrumu zemju pazinējs un pētnieks.

«Manu zināšanu līmenis, kas nepieciešams darbam Japānā,» Zorge vēlāk rakstīja, «nebūt nebija zemāks par to, ko sniedza Vācijas universitātes. Es orientējos Eiropas valstu ekonomikā, vēsturē, politikā.

Vēl dzīvodams Ķīnā, es rakstīju vairākus rakstus par Japānu, lai radītu vispārēju priekšstatu par to. Jāatzīmē, ka, nodarbojoties ar šīm iepriekšējām Japānas studijām, visus jautājumus es iztirzāju no marksistiskā redzes viedokļa. Varbūt mani lasītāji nepiekritīs man, bet personiski es esmu pārliecināts, ka marksistiska pieeja kādas zemes studijām obligāti prasa analizēt tās galvenās problēmas ekonomikas, vēstures, sociālo problēmu, politikas, ideoloģijas un kultūras jomā ...»

Zorge būtu varējis katedrā sekmīgi lasīt vairākus kursus, kļūt par cienījamu zinātnieku, pulcināt ap sevi audzēkņus un sekotājus. Būtu varējis ... Ja viņa aktīvā daba nebūtu prasījusi nekavējoties darboties cilvēku labā.

Tā vārdā bija vērts atteikties no dzīves zinātnieka kabinetā, bija vērts riskēt ar savu dzīvību.

«Ja man būtu iznācis dzīvot mierlaika sabiedrības apstākļos un mierīgā politiskā situācijā, es droši vien būtu kļuvis par zinātnieku. Katrā ziņā — to es zinu noteikti — izlūka profesiju es nebūtu izvēlējies.»

Japānas galvaspilsētā, tās kvartālos, sešu miljonu to* kijiešu vidū bija iejukuši viņa radisti Erna un Bernhards, žurnālists Branko Vukeličs. Ar Vukeliču viņi satiksies pirmajā preses konferencē. Branko bija ieradies Tokijā jau februārī. Ieradies kopā ar sievu Edīti, pēc tautības dānieti, un piecus gadus veco dēlu. Branko, Erna, Bernhards ir kaut kur tepat līdzās. Rihards vairs nejuta nomācošo vientulību. Kad būs radīts organizācijas kodols, pavedieni no tā stiepsies uz visām Japānas malām, uz kontinentu, uz Ķīnu, uz Ma'ndžūriju. Bet pagaidām jāirdina, jāgatavo augsne, nepieciešams legalizēties ...

«Steidzieties lēnām ...» — tā mēdza teikt «vecais», Jānis Bērziņš. Viņš bija tas, kurš ieteica vispirms cieši ieaugt Japānas zemē un tikai pēc tam vērst darbību plašumā.

Rihards domās pārcēlās uz tālo Maskavu. Viņš jau bija pieradis pie metodiskas domāšanas: šeit, Japānā, viņam vēlreiz vajadzēja pārdomāt un noskaidrot visas uzdevuma detaļas. Bērziņš nekad nedeva kategoriskus uzdevumus. Viņš noteica tikai darba^1 vispārējo virzienu, sava veida maģistrālo līniju. «Kas attiecas uz pārējo, tad rīkojies atbilstoši apstākļiem.»

Tā bija viņu pēdējā tikšanās pirms Zorges brauciena uz Japānu. Padomju izlūkdienesta vadītājs nesteidzās runāt par galveno. Rihards pavisam nesen bija atgriezies no Ķīnas, un viņam gribējās ātrāk uzzināt, kāpēc, viņu tik steidzīgi atsauca uz Maskavu. Taču Bērziņš staigāja pa kabinetu, šķelmīgi skatījās uz Zorgi un runāja par lietām, kam ar darbu nebija nekāda sakara. Abi bija priecīgi, ka atkal tikušies un var tāpat vienkārši apmainīties domām par izlasītajām grāmatām, atcerēties pagātni. «Vecais» bija tikai piecus gadus vecāks par Rihardu. Viņus saistīja sirsnīga draudzība. «Es bieži atceros kāda sena romiešu filozofa, liekas, Senekas aforismu: «Liktenis vada to, kurš grib, un stumj to, kurš negrib», smaidīdams runāja Bērziņš. «Mums ar tevi iznāk kaut kas tamlīdzīgs. Atceros, kad es biju atslēdznieks, sapņoju kļūt par inženieri. To ari biju ieņēmis galvā. Nokļuvu skolotāju seminārā, bet sapņoju bēgt uz tehnisko skolu. Taču cilvēkam laikam jārīkojas atkarībā no apstākļiem, bet sapnis turpina dzīvot pats par sevi. Divdesmit otrajā gadā es ieņēmu augstu posteni armijā, taču anketā ierakstīju: «Gribu iegūt tehnisko izglītību.» Biedri Centrālajā Komitejā saķēra galvas: Bērziņš grib kļūt par inženieri! Kam viņam tas? ...»

Toreiz Zorge klusēdams klausījās. Viņš pazina Jāni Bērziņu: parastais aplinkus manevrs!

Bērziņam bija raksturīga zināma šķelmība. Un daudzi kļūdījās, uzskatot šo īpašību par vienkāršību. Nē, Riharda priekšā bija ļoti sarežģīts raksturs. Cilvēks ar apbrīnojamu likteni un augstu kultūru.

Rihardu vienmēr pārsteidza Bērziņa spēja orientēties starptautiskās situācijas jautājumos. No lielu un sīku notikumu jūkļa Bērziņš prata atlasīt pašu būtiskāko. No viņa bija ko mācīties. Un Zorge mācījās.

Viņš zināja, ka saruna galu galā novirzīsies uz starptautiskajiem jautājumiem, gaidīja to un nekļūdījās. Viņu abu dzīvē galvenais bija nevis sadzīves sīkumi, bet pasaules mēroga notikumi, tiem viņi ziedoja visu savu dzīvi. Tādos nelielos disputos viņi asināja domu, trenēja politiskās nojautas spēju. Šeit krustojās divi izcili prāti, un tā rezultātā dzima auksta, noslīpēta patiesība, abiem tik nepieciešama orientācijai un darbam.

Ko toreiz Bērziņš Rihardam stāstīja?

To, ka pēc Hitlera nākšanas pie varas Vācija ir kļuvusi par potenciālo pretinieku numurs viens. Trešajā dienā pēc nākšanas pie varas jaunizceptais reihskanclers aicināja atjaunot Vācijas politisko un militāro varenību, lai šo varenību izlietotu Padomju zemes iekarošanai. ASV, Anglijas un Francijas valdošās aprindas gandrīz atklāti atbalstīja hitleriešus, cerēdamas ar viņu rokām izrēķināties ar Padomju Savienību un stabilizēt pasaules kapitālistiskās sistēmas stāvokli. Sešdesmit amerikāņu uzņēmumu, kas atradās Vācijas teritorijā, strādāja, lai atdzimtu vācu kara mašīna. Bīstamajā spēlē iesaistījās Morgana, Rok-fellera, Dipoņa, Forda finansu rūpnieciskās grupas, Anglijas banka. Amerikāņu koncerna «Du Pont de Nemours» viceprezidents, kas pavisam nesen bija atdrāzies uz Berlīni, vienojās ar «IG Farbenindustrie» par jaunākās zinātniski pētnieciskās un militāri tehniskās informācijas piegādi reiham.

ASV, Anglijas, Francijas valdošās aprindas mudināja ari Japānu uzstāties pret Padomju Savienību. Stāvoklis Tālajos Austrumos ārkārtīgi saasinājās. Japāna atteicās parakstīt neuzbrukšanas paktu ar Padomju Savienību. Tā kļuva par visiespējamāko «trešā reiha» sabiedroto. Rihards to zināja.

Negaidīti Bērziņš jautāja: «Vai tu zini, kas ir operācija «Ramzajs»?» Zorge klusēja. Uz tādu jautājumu atbildi negaida.

«Nepieciešams noskaidrot, kādi ir Vācijas un Japānas plāni, no kurienes Padomju Savienībai draud galvenās briesmas,» Bērziņš pateica. «Tā arī būs operācija «Ramzajs». Tās mērķis — Padomju Savienības aizsardzība!»

Rihards kļuva uzmanīgs. Pat labākajiem draugiem Bērziņš nekad neatklāja savas ieceres.

«Sekmīgi realizēt operāciju var tikai pašas Japānas teritorijā,» turpināja Bērziņš. «Ja mums izdosies izveidot izlūkošanas organizāciju Japānā, bet mums tā tagad jāizveido, tad atkritīs nepieciešamība meklēt informāciju pa apkārtceļiem.»

«Kāpēc operācijai tāds dīvains nosaukums — «Ramzajs»?» jautāja Zorge.

Bērziņš paskatījās viņam tieši acīs: ««Ramzajs» — tātad «R.Z.», bet «R.Z.» — tas ir Rihards Zorge!»

Rihards notrīsēja.

«Tik svarīgu uzdevumu, kāds ir organizācijas izveidošana ārkārtīgi grūtajos Japānas apstākļos,» teica Bērziņš, «mēs varam uzticēt tikai cilvēkam ar izcilām personiskām īpašībām. Teikt komplimentus es tev negribu. Ķīnā tu sekmīgi tiki galā ar uzdevumu. Ja gribi, uzskati to par praksi. Bet tagad tevi gaida plaša mēroga darbs.»

Zorge būtu varējis teikt, ka ilgais darbs Ķīnā viņu galīgi nomocījis, ka viņš sapņojis nopietni nodoties zinātniskiem pētījumiem un ka viņš tikko kā apprecējies ar Katju Maksimovu. Vai cilvēkam ir tiesības uz personisku laimi, uz mierīgu darbu? ... Viņš taču tik tikko kā atgriezies. Būtu varējis ... Taču neteica neko, pat uzacis nesa-rauca. Bērziņš pats visu to labi zināja. Būdams maigs ikdienas dzīvē, viņš kļuva nelokāms, kad jautājums skā,ra Padomju valsts intereses. Tad viss personiskais tika nobīdīts otrā plānā. Zorge to zināja. Viņš pats bija tāds.

Izlūkdienesta pamatā Bērziņš lika brīvprātības principu, sevišķi tad, ja runa bija par tādu plānu īstenošanu kā šis. Ja viņš Zorges sejā būtu uztvēris kaut vai šaubu ēnu, nekavējoties būtu atbrīvojis viņu no šī pienākuma. Bet viņš jau pašā sākumā nešaubījās par Rihardu.

Viņi paskatījās viens uz otru un sāka smieties.

«Lieliski!» teica Jānis Bērziņš. «Kas attiecas uz pārējo, tad rīkojies atbilstoši apstākļiem. Un te ir tavu palīgu «lietas» un fotogrāfijas .. .»

Rūpīgi pārdomātas bija vissīkākās operācijas detaļas. Bērziņa dzelzs griba droši vadīja Rihardu pa bīstamajām izlūka takām.

«Trešā reiha» nodomus var uzzināt caur Vācijas sūtniecību Japānā. Tātad jānostiprinās sūtniecībā.

Ceļš uz Tokiju ved caur Vāciju.

Rihards devās uz Vāciju.

Tas bija ļoti riskanti, tomēr pareizi. Nacistiem, kas bija aizņemti ar intrigām un varas dalīšanu, nebija laika noskaidrot kaut kāda avīžnieka Zorges personību. Asiņainajā haosā vēl tikai dzima «trešais reihs». Pie tam Rihardu jauca ar samērā pazīstamu vācu žurnālistu Volfgangu Zorgi, kas arī bija bijis Ķīnā. Un galvenais — vienā laikā ar Rihardu.

Kopš tā laika, kad Rihards pēdējo reizi ieradās Berlīnē, bija pagājuši gandrīz četri gadi. Māte un māsas priecājās, ka Ika atgriezies. Vecākais brālis izbijās. Viņš nojauta gan, no kurienes Ika ieradies. Bet baidījās galvenokārt par sevi: tikko kā paguvis iedzīvoties bagātībā, un uzreiz tāds pārsteigums .. . Rihards nomierināja: esot atbraucis uz īsu laiciņu, gribot doties kaut kur tālu projām, uz Ameriku vai uz Japānu. Bet vecākajam brālim jāpalīdzot — jāievedot komersantu aprindās. Viņš, Rihards, jau sen esot atteicies no jebkādas revolucionāras darbības, esot kļuvis par žurnālistu, paklejojis pa Austrumiem un nodomājis tur atkal atgriezties ...

Brāli nevajadzēja ilgi lūgt: viņš sāka dedzīgi rīkoties — lai tikai ātrāk izvadītu Rihardu, vienalga, uz kurieni, kaut vai uz pasaules malu ...

Tā Rihards iekļuva komersantu aprindās, nodrošinājās ar rekomendācijām. 3. jūlijā viņš jau varēja ziņot Bērziņam:

«Interese par manu personību kļūst pārlieku intensīva.»

Ik solis Rihardam prasīja ārkārtīgu nervu sasprindzinājumu. Tomēr visur viņu pavadīja veiksme. Žurnālistu aprindās viņu tūlīt atzina. Ar naudu pacienāšanai viņš neskopojās, no galvas citēja «Mein Kampi» trulos aforismus un iemantoja dedzīga nacistu piekritēja slavu.

Sliktākajā gadījumā Rihards varēja sameklēt vecos pa-grīdniekus un ar viņu palīdzību iekārtoties kādā ietekmīgā avīzē, no kuras varētu dabūt komandējumu uz ārzemēm. Tomēr desmit gados Vācijā daudz kas bija mainījies. Tāpēc no šī ceļa Zorge tūlīt atteicās. Labāk rīkoties bez aplinkiem.

Avīzes «Frankfurter Zeitung» vadītāji, uzzinājuši par Zorges nodomu doties uz Japānu, labprāt noslēdza ar viņu līgumu. Tā jau bija uzvara, jo pret šo avīzi labvēlīgi izturējās Gebelss. Izdevās noslēgt vienošanos arī ar citiem periodiskajiem izdevumiem.

Šis izaicinošais iebrukums ienaidnieka nometnē beidzās ar pilnīgu uzvaru.

Tagad Zorge jau ir Tokijā ... «Vecais» būs apmierināts. Operācija «Ramzajs» — sākusies.

. . . Tomēr — kas ir rakņājies pa viņa mantām? Tie varēja būt toko keisacu — iekšlietu ministrijas speciālās policijas aģenti vai arī kempeitai — ar plašām pilnvarām apveltītās slepenās policejiskās organizācijas japāņu dzīves veida aizsargāšanai, no Rietumu ietekmes aģenti. Japānas civilā policija, žandarmērija vai arī speciālā slepenā policija — minēt nebija nozīmes. Katru ārzemnieku šeit rūpīgi novēroja jau ar pašu pirmo stundu, kopš viņš spēra kāju uz Japānas zemes. Zorge atcerējās, ar kādām aizdomām viņu vēroja muitas ierēdņi Jokohamas ostā.

Rihards reti smaidīja, palicis viens ar savām satrauktajām domām, tomēr šoreiz viņš greizi pasmīnēja: Japānas policijas prakse, kratīšana «katram gadījumam»! Labs brīdinājums, mina-san (kungi)! Nāksies pārcelties uz kādu savrupmāju.

Kā ikviens stiprs cilvēks, Rihards Zorge par savu dzīvību nebaidījās — tā bija pakļauta augstajam mērķim. Viņš uztraucās par savu uzdevumu, baiļojās, ka rūpīgi pārdomātā un izstrādātā operācija «Ramzajs», uz kuru Bērziņš lika tik daudz cerību, var izgāzties kaut kādas kļūdas, neuzmanības, nepatīkama sīkuma dēļ.

Mēneša laikā Rihards paspēja ne tikai iepazīties ar pilsētu, ko šķērso neskaitāmi kanāli un upītes, bet aiī ierasties vizītēs pie informācijas dienestu pārstāvjiem, ārzemju preses atašejiem, apmeklēt visas preses konferences un pieņemšanas, iestāties ārzemju korespondentu Tokijas asociācijā.

Pirmais, ar kuru viņš sāka iepazīšanos, bija preses atašejs, Vācijas informācijas aģentūras vadītājs Vaize. Tas bija tipisks «brūnais prūsis», fīrera piekritējs. Acīm redzot, Vaizem jau bijusi saruna par Zorgi ar sūtni, jo preses atašejs jauno korespondentu sagaidīja diezgan laipni. Vaize ar neslēptu ziņkāri izjautāja par preses klubu Berlīnē, par pazīstamiem žurnālistiem, par Funka veselību. Rihards izturējās ļoti atturīgi, nemēģināja sev uzsist cenu, slavēja DNB skribentu un paša Vaizes produkciju, visam piekrita un atklāti atzinās, ka viņam svešā zemē būšot grūti bez tāda pieredzējuša žurnālista palīdzības, kāds ir Vaize. Preses atašejs viegli uzķērās uz glaimu makšķeres un apsolīja sākumā palīdzēt. Pēc tam sakarā ar iepazīšanos viņi pusdienoja restorānā «Sikspārnis».

Vajadzēja nostiprināties arī ārzemju korespondentu Tokijas asociācijā, šinī preses Bābelē, kas bija īpatnēja pasaulīte ar saviem nerakstītiem likumiem, ar savu dzīves veidu un ierašām. Šeit sanāca kopā «sestās valsts» pārstāvji; tie bija izmanīgi, sensāciju alkstoši, ārkārtīgi operatīvi cilvēki, kas nerēķinājās ne ar ko, ja vajadzēja sameklēt interesantu materiālu. Katrs no viņiem uzskatīja sevi par tās zemes pilnvaroto pārstāvi, kura viņu akreditējusi Japānā, katrs uzskatīja, ka korespondenta starp-tautībnieka zvaigznei jābūt žilbinošai, jo žurnālista karjera — tā ir arī politiska karjera. Viņi mīlēja savu nemierīgo darbu, nekaunīgi lauzās Japānas ministriju durvīs, iekļuva katrā spraugā, uzpirka klerkus un sekretāres, blandījās pa visiem zaņķiem un kabarējām. Tā bija legāla spiegošana. Un tas viss tāpēc, lai iegūtu sensacionālus materiālus savai avīzītei vai žurnāliņam. Viņus atalgoja, jo nekad nezuda lasītāju publikas interese par eksotisko krizantēmu un geišu zemi. Tiesa, maksāt gan maksāja visai pieticīgi.

Pat visveiklākajam žurnālistam grūti būt visur. Tieši tāpēc asociācijā bija izveidojies savdabīgs tirgus — informācijas apmaiņa. Kad brieda svarīgi politiski notikumi, visi žurnālisti apvienojās, sadalīja pienākumus, tika ievēlēts koordinējošais centrs — un sākās lielās solidaritātes un radošās sadraudzības laiks. Tad vairs nebija svarīgi, ka šajā bridi pastāv nesaskaņas starp valstīm, kuras pārstāv korespondenti, žurnālistu brālībai nav nekādas daļas gar nesaskaņām: visi viņi ir vienas valsts — sestās — patrioti!

Asociācijā noteicējs parasti bija korespondents, kas pilnībā pārvaldīja tās valsts valodu, kurā atradās asociācija. Tokijā toni noteica kāds Branko Vukeličs, Parīzes ilustrētā žurnāla «Vue» fotoreportieris un Belgradas dienas avīzes «Politika» korespondents, apmēram trīsdesmit gadu vecs, slaids, iznesīgs, ar platu, labsirdīgu seju un viltīgām, zobgalīgām acīm. Ģērbās viņš vienkārši, bet ar gaumi, sākumā dzīvoja viesnīcā «Imperial», vēlāk pārcēlās uz «Banka» māju Hongo rajonā. Tokijā viņš ieradās tā paša gada 11. februārī, tomēr ātri nostiprināja savu stāvokli starp «zemeslodes pārstaigātājiem», kā Japānā sauca avīžniekus.

Vukeličs sekmīgi apguva japāņu sarunu valodu. Viņš nevainojami pārvaldīja franču, angļu, itāliešu, vācu, spāņu valodas. īsts avīžu vilks starptautiskajos jautājumos! Pēc tautības viņš bija serbs, pēc rakstura — francūzis, apprecējies ar dānieti, un bija it kā daudzās valodās runājošās Eiropas pārstāvis. Branko nebija skops, viņš labprāt atdeva retus uzņēmumus mazāk veiksmīgajiem amata brāļiem, dažkārt atļāva viņiem strādāt savā labi iekārtotajā fotolaboratorijā. Ļaunas mēles runāja, ka Branko pa naktīm fabricējot skatu Atklātnes un pārdodot spekulantiem, taču labsirdīgais fotoreportieris par atbildi tikai pasmējās un neatspēkoja baumas. Katrs taisa naudu, kā prot. Un fotoreportieri neviens arī nenosodīja: visi dzīvoja trūcīgi, katra jēna noderēja. Turklāt Branko bija jāapgādā arī sieva un bērns. Par viņu pat jūsmoja: Branko — zutis kas zutis. Viņa indīgi zaļo «preses kartīti» bija redzējuši gan Japānas premjerministra pieņemamajā istabā, gan ārlietu ministrijā, gan viesistabā pie bijušā jūras ģenerālā štāba priekšnieka admirāļa T. Kāto, kurš 1918. gadā centās nožņaugt padomju varu Vladivos-tokā. Īdzīgais, ūsainais admirālis dižojās ar savām krievu valodas zināšanām. Bet Branko šo valodu diemžēl neprata.

Sakarā ar iestāšanos asociācijā Rihards uzaicināja amata brāļus uz «Imperial», pacienāja ar pusdienām un ar labu vīnu. Visi nolēma, ka viņš ir savs cilvēks, nav vīzdegunis, ievēro «sestās valsts» parašas. Lai gan sabiedrībā piedalījās arī Vukeličs, taču ar Zorgi viņi nepārmija ne vārda. Vēl nebija pienācis laiks. Viņi abi vēroja viens otru: baidījās, ka ārzemju pretizlūkošanas dienests var piespēlēt viltus personu — Branko un Rihards taču līdz šim nekad nebija tikušies.

Ļoti rūpīgi Zorge gatavojās pusdienām Vācijas sūtniecībā. Viņš saprata, ka iesākumā viņam vienkārši veicas. Pusdienas sūtniecībā — tas nav vis nekāds «ā la iour-chette», kad dzer un uzkož tāpat, kājās stāvot. Uz pusdienām tiek tikai izmeklētie. Ielūgumā norādīts, kā jāģērbjas — frakā. Ar Frctu Otas palīdzību Zorge sameklēja labāko drēbnieku. Diplomātiskā pieņemšana sākās astoņos vakarā. Piedalījās augstu stāvoši Japānas ārlietu ministrijas ierēdņi, japāņu žurnālisti, militārpersonas. Zorgi nosēdināja ne jau goda vietā. Pagaidām viņš atradās uz pašiem attālākajiem pakāpieniem, un neviens nepievērsa viņam uzmanību.

Un tikai novērotājs abvērietis apakšpulkvedis Eižens Ots, kurš bija atbraucis no Nagojas un kuru sūtniecības aprindas stūrgalvīgi negribēja uzņemt par «savējo», jo armijas virsnieks ir armijas virsnieks — un nekas vairāk, skaļi sveicināja Rihardu. Beidzot taču Tokijā ieradies kārtīgs cilvēks ... Ots visu laiku jutās atstumts un no sirds priecājās par korespondenta atbraukšanu. Viņš domājās saticis «radniecīgu dvēseli». Frau Ota bija paspējusi pačukstēt vīram šo to par žurnālista augstajiem labvēļiem — Gebelsu, Funku. Nemaz nebija tik sen, kad Ots vēl zobojās par «Bohēmijas jefreitoru»! ... Tagad neapmierinātība bija izzudusi, kā nebijusi. Pastiepjot roku, Ots iesaucās: «Es jūs pazīstu! Mēs tikāmies pagrabā «Burgerbreikel-ler»!» Apakšpulkvedim Otām bija laba atmiņa. Tomēr šoreiz viņš kļūdījās, bet varbūt arī jauca Rihardu ar Volfgangu Zorgi. Bija izdevīgāk izlikties, ka viņi patiešām ir iepazinušies Minhenē, alus pagrabiņā «Biirgerbrei-keiler». Šis pagrabiņš jau bija iegājis nacistiskās partijas vēsturē, fanātiskajiem fašistiem tas bija kļuvis par sava veida Meku. Pagrabiņš bija šūpulis slavenajam nacistu pučam 1923. gada 8. novembrī. Hitlers kopā ar «zelta fazāniem» to apmeklēja katru gadu. Rihards izplūda laimīgā smaidā un izteiksmīgi paspieda apakšpulkveža roku. Tā satiekas veci draugi, domu biedri! ...

No malas tas viss izskatījās ļoti ticami. Tad lūk, kā! Izrādās, ka doktors Zorge ir plaši pazīstams! ... Rihards nespēja atturēties no viltīga komplimenta Otām. Viņš pateica, ka tieši alus pagrabiņā «Biirgerbreikeller» fīrers nākamā vērmahta virsniekus pirmo reizi nosaucis par «pirmās šķiras cilvēkiem». Ots atplauka un tūlīt pat iepazīstināja korespondentu ar japāņu virsniekiem. Zorge saņēma ielūgumu apciemot Otus. Ietekmīgo avīžu korespondents taču ar vienu trāpīgu frāzi bija pacēlis apakšpulkvedi sabiedrības acīs. Beigas izolācijai un greizajiem skatieniem! ... Tā kā no sūtniecības dāmu greizajiem skatieniem visvairāk cieta viņa sieva, tad Ots bija divkārt laimīgs.

Pie galda Hāzes jaunkundze sēdēja pretī Zorgem, nenovērsdama no žurnālista savu starojošo skatienu. Tokijas vācu koloniju māca smaga, bezcerīga garlaicība. Apnikušas sejas, vienmuļa dzīve. Visi interesantie vīrieši ir precējušies un dod priekšroku atpūtai ģimenes lokā — ieeja Asakusas izpriecas iestādēs viņiem visnotaļ slēgta. Viņa vēroja Riharda skarbo, enerģisko seju, augsto pieri, no kuras virs deniņiem jau sāka atkāpties viļņainie, tumšbrūnie mati. Pat tad, kad viņš smaidīja, zilo acu asais skatiens nekļuva siltāks. Pēc jaunkundzes domām, tas bija vīrieša skaistuma ideāls.

Hāze nemēdza svētdienās braukt uz Kamakuru, taču, kad salasījās neliela kompānija, kurā bija arī Otu laulātais pāris un Zorge, jaunkundze pievienojās šai kompānijai. %

Tad viņi peldējās jūrā, fotografējās uz sešpadsmit metrus augstās Būdas bronzas statujas akmens pakāpieniem, iegriezās sintoistu templī, kur glabājas saules dieves Amaterasu spogulis. Jaunkundze, kas bija kļuvusi pavisam droša, paskaidroja, ka sintoistu tempļa vissvētākajā daļā noteikti glabājas spogulis un zobens: spogulis simbolizē sievieti, kam jābūt tikai vīrieša atspulgam, zobens — vīrieti, samuraju. Zorge pirmo reizi ar interesi paskatījās uz jaunkundzi: viņš taču bija ieradies tikai nesen, un viņu aizrāva viss, kas saistījās ar japāņu parašām. Viņš izņēma bloknotu un lietišķi pierakstīja leģendu par zobenu un spoguli. Pie reizes viņš pateica saviem draugiem, ka pēc dažām dienām, 4. oktobrī, gatavojas atzīmēt savu trīsdesmit astoto dzimšanas dienu. Viņiem visiem jāierodas un jāpalīdz sastādīt ēdienu karti. Atzīmēšana notiks visšaurākajā lokā ...

Savu dzimšanas dienu Zorge atzīmēja hotelī «Impe-rial». Loks nemaz tik šaurs nebija. Sanāca gandrīz visa sūtniecība, apakšpulkveža Ota sieva (pats Ots bija aizbraucis uz Nagoju, uz artilērijas pulku), piedalījās pat augstu stāvoši japāņi. Par šo hoteli japāņu dzejnieks komunists Nakano teicis: «Šeit Eiropa. Pat suņi šeit runā angliski. Šeit — Eiropas etiķete.»

Saimnieks nebija skops, un, izvēloties vīnus, parādīja, ka viņa gaume nav peļama. Visi bija apmierināti. Un kā viņš dejoja! Sagadījās tā, ka Hāzes jaunkundze tieši todien nejutās vesela. Visbiežāk Zorge dejoja ar Ota kundzi. Un vēlāk iznāca, ka Rihardam vajadzēja pavadīt viņu uz mājām. Vīna un deju uzbudinātā dāma pļāpāja bez apstājas un pavēstīja, ka apakšpulkveža Ota iecelšana par atašeja palīgu jau esot izlemts jautājums. Drīz vien viņas vīrs atgriezīsies Tokijā ... Pēdējie vārdi tika izteikti reizē ar nopūtu. Acīm redzot, kundze nemīlēja savu vīru, un tas viņai bija par nastu. Bet varbūt viņai vienkārši patika jaukais kavalieris Zorge. Kā tas arī nebūtu, viņi noskaidroja, ka abi dievina Mocartu, un Rihards tika ielūgts Otu mājā paklausīties, kā saimniece spēlē. Korespondents labprāt pieņēma kārtējo ielūgumu: militārā atašeja palīgs — tas jau ir kaut kas!

Zorge skaitījās organizācijas vadītājs. Taču organizācija kā tāda pagaidām vēl neeksistēja. Jāpānā bija ieradušies atsevišķi cilvēki. Ar viņiem jāuzņem sakari. Organizāciju vajadzēja nodibināt. Sākumā jāizveido kodols. Kodols apaugs ar cilvēkiem. Kodolā bez Zorges jābūt Branko Vukeličam, kādam vēl nezināmam māksliniekam Mijagi, radistiem Ernai un Bernhardam. Saprotams, ka nevienam no viņiem, izņemot Rihardu, nebija skaidrs priekšstats par gaidāmo darbu. Viņiem bija zināms tikai vispārējais uzdevums: ar savu darbu pasargāt Padomju Savienību no imperiālistu tīkojumiem. Šī augstā mērķa vārdā viņi bija ar mieru strādāt Japānā.

Rihards cerēja sameklēt un iesaistīt grupā arī savu veco draugu Odzaki Hocumi, kas no Šanhajas bija atgriezies Japānā un turpināja strādāt avīzē «Osaka Asahi».

Radisti Bernhards un Erna ieradās Tokijā nedaudz agrāk par Zorgi. Viņi jau bija paspējuši nodibināt kontaktus ar Vukeliču, un viņiem vajadzēja dienvidslāvu stādīt priekšā Zorgem. Satikšanās notika. Zorge un Vukeličs ieslēdzās kabinetā, apmainījās parolēm. Un tad uzreiz izzuda viss neīstums un ārišķība. Palika divi komunisti pa-grīdnieki. Izmainījās pat Vukeliča seja: tā kļuva noteikta, apgarota kā tajos laikos, kad viņš runāja studentu mītiņos Dienvidslāvijā, kā tajā neaizmirstamajā 1932. gada rudens dienā, kad viņu uzņēma komunistiskās partijas rindās. Jautāja Zorge. Vukeličs atbildēja. Viņam bija sakrājies krietns daudzums informācijas — atsevišķi fakti, ko bija izdevies dzirdēt no valodīgajiem Anglijas, Amerikas, Francijas korespondentiem, viss, ko palaimējās uzzināt šo zemju sūtniecībās, Tokijā iznākošo avīžu «Japan Times», «Japan Advertiser» redakcijās, telegrāfa aģentūrās. Viņi vienojās, ka Vukeličs arī turpmāk sagādās informāciju par Rietumvalstu nodomiem Tālajos Austrumos. Tokijas asociācija tādai darbībai bija ļoti izdevīga, nepieciešams to izmantot ar vislielāko efektu. Vajadzēja kļūt par savu cilvēku Francijas sūtniecībā, tikt par franču Havasa aģentūras līdzstrādnieku.

Zorgi apmierināja tas, ka viens no organizācijas flangiem — Anglijas, Francijas, Amerikas sūtniecību darbības kontrole — nodrošināta labi. Vukeličs šeit bija savā vietā, viņa darbs solīja labus rezultātus. Viņš bija iemanījies saskatīt visu svarīgo, nozīmīgo. Bet apkopot, izveidot vienotu starptautisko politisko attiecību ainu, izvirzīt prognozes — tas jau bija Riharda uzdevums. Branko fotolaboratorija, neradot pretizlūkošanas dienesta aizdomas, varēja nodrošināt organizāciju ar visdažādāko dokumentu miniatūrām fotokopijām, ko vajadzēja nosūtīt uz Ķīnu, lai nodotu Centra kurjeriem.

Viņi agrāk nebija tikušies. Taču jau Maskavā, kad tika izlemts jautājums par «Ramzaja» grupas sastāvu, Zorge izvēlējās tieši Vukeliču. Šī izvēle nebija gadījuma vai steigas rezultāts. Nē. Rihards pamatīgi izstudēja visu, kas bija saistīts ar Vukeliča biogrāfiju un pagrīdes darbību, un viņa gara acu priekšā izveidojās vīrišķīga cilvēka tēls. Tāda cilvēka, kurš neielaidīsies kompromisā ar savu sirdsapziņu.

Branko Vukeličs dzimis 1904. gada 15. augustā virsnieka, izputējuša muižnieka ģimenē. Branko jaunība pagāja Horvātijas galvaspilsētā Zagrebā. Šeit viņš mācījās reālģimnāzijā, šeit arī iestājās universitātē.

Viņš sapņoja kļūt par arhitektu. Māte, izglītota, inteliģenta sieviete, ievēroja jaunā Branko aizraušanos ar zīmēšanu. Viņš ar albumu caurām dienām klaiņoja pa Zagrebu, zīmēja Lotrščaka torni, Kapitola torni, Svētā Marka baznīcu, Gradecas cietoksni. Zagreba no seniem laikiem ir slavena ar saviem arhitektūras pieminekļiem, gleznu galerijām. Zagreba ir slavena arī ar saviem arhitektiem Kovačiču, Erlihu, Šēnu, kas bija pasniedzēji universitātē. Mātei vienmēr bija liela ietekme uz Branko: viņa ieteica studēt arhitektūru. Bet pēc tam — Dienvidslāvijas zinātņu un mākslas akadēmija, kas atradās tepat, Zagrebā. .. Vukeličs jūsmoja par senās Hellādas arhitektūras pieminekļiem, mīlēja mūziku, glezniecību, literatūru. Viņš bija priekšzīmīgs students universitātē. Taču dzīve valdonīgi klauvēja pie auditorijas durvīm.

1921. gada 17. augustā Dienvidslāvijas tronī nāca karalis Aleksandrs. Valdība iesniedza Satversmes sapulcei priekšlikumu — kolektīvi zvērēt uzticību karalim. Komunisti atstāja Satversmes sapulci ar saucieniem: «Lai dzīvo sociālistiskā Dienvidslāvija!» Komunistisko partiju pasludināja ārpus likuma, par piederību Dienvidslāvijas Komunistiskajai partijai piesprieda nāvessodu. Četrdesmit tūkstoši komunistu un revolucionāri noskaņotu strādnieku tika sadzīti cietumos. Tieši šinī laikā Vukeličs iestājās studentu marksistu grupā. Viņš to izdarīja, vecākiem nezinot, jo uzskatīja sevi par pietiekami patstāvīgu cilvēku. Tikai jaunākais brālis Slavomirs jeb Slavko zināja, kur Branko glabā skrejlapas.

Studenti marksisti pieskaitīja sevi pie Komunistiskās partijas. Katrs uzskatīja par lielu godu dzimtenei grūtajās dienās piedalīties revolucionārajā kustībā. Zagrebas universitātes marksistu klubs kļuva par jauno revolucionāro spēku centru.

1924. gada septembrī Zagrebā atklāja Horvātijas republikāniskās zemnieku partijas kongresu. Pilsēta atradās desmitu tūkstošu zemnieku varā, kas bija iebraukuši no Dalmācijas, Slovēnijas, Serbijas, Bosnijas, Vojevodinas. Avīze «Sloboden Dom» tajā laikā rakstīja: «Katru reizi, kad pieminēja Padomju Savienību, sacēlās īsta sajūsmas vētra — nepārtraukti skanēja saucieni: «Lai dzīvo Padomju Savienība!»» Zemniekiem pievienojās Zagrebas universitātes studenti, viņi izmētāja lapiņas, kas aicināja konfiscēt un sadalīt lielo zemes īpašnieku zemi, aicināja uz savienību ar Padomju Krieviju. Šo skrejlapu tekstus sacerēja Branko Vukeličs, viņš tās arī izkaisīja pa pilsētu.

Kongresā piedalījās cilvēks, ko Branko no visas sirds apskauda: tas bija Horvātijas republikāniskās zemnieku partijas līderis Stepans Radies — masīvs vīrs ar apaļu galvu un spēkpilnu skatienu. Radies nesen bija atgriezies no Maskavas un tagad kongresā pieprasīja, lai Dienvidslāvija nodibina diplomātiskās attiecības ar Padomju Savienību. Tai dienā, kad Radies atgriezās no PSRS, Zagrebas stacijas laukumā bija sapulcējušies daudzi tūkstoši zemnieku un strādnieku. Avīze «Politika» (ar kuru Vukeličam bija lemts nodibināt visciešākās attiecības) šo notikumu aprakstīja tā: «Radiču sagaidīja tūkstošiem zemnieku un pilsētnieku, kas viņu sveica ar saucieniem «Lai dzīvo mūsu tautas Horvātija!», «Lai dzīvo Padomju Savienība!».»

Tajās dienās, kad vara Zagrebā bija zemnieku rokās, policiju nekur neredzēja. Taču kongress beidzās, zemnieki aizbrauca. Sākās visnežēlīgākās represijas. Stepanu Radiču ieslodzīja cietumā, Horvātijas republikānisko zemnieku partiju, kas ietilpa Zemnieku internacionālē, slēdza, pasludināja ārpus likuma. Policija neaizmirsa arī dumpīgos Zagrebas universitātes studentus: 1924. gada decembrī arestēja Branko Vukeliču un viņa biedrus. Slavko lepojās ar brāli, māte bija pārbiedēta. Viņa darīja visu iespējamo, lai atbrīvotu Branko no cietuma. Viņu atlaida pret galvojumu, taču uz visiem laikiem ierakstīja policijas «melnajā» sarakstā.

Iznācis no cietuma, Branko kļuva par partijas funkcionāru. Komunistiskā partija gatavojās III kongresam. Vu-keličs nodibināja sakarus starp dažādu pilsētu organizācijām, brauca pat uz Brno, uz Čehoslovakiju, no kurienes ilgu laiku nevarēja izbraukt, tāpēc sāka tur mācīties. Kad viņš atgriezās Zagrebā, izrādījās, ka šeit trako balto terors. Pie varas bija nākusi jauna valdība ar niknu reakcionāru, galma kliķes ielikteni Uzunoviču priekšgalā, kas jau pirmajā dienā paziņoja, ka laiks izbeigt parlamentārisma spēli, ka ar dzelzi un asinīm jāapspiež katra brīvdomība. Dienvidslāvijā valdīja bezdarbs, lauki bija izputināti, afēras un mahinācijas valdības aprindās pieņēma nepieredzētu vērienu.

Tumsā Branko slepus nokļuva dzimtajā mājā. Šeit viņš uzzināja, ka viņu meklē policija. Gandrīz visi viņa biedri arestēti, vienam otram izdevies aizbēgt uz Austriju. Tajā pašā naktī Branko satikās ar marksistiskā pulciņa biedriem Kreju un Budaku, ar kuriem bija pazīstams jau no reālģimnāzijas laikiem. Viņi sacīja, ka gatavojoties doties pāri kalnu robežai uz Austriju un meklēt tur politisko patvērumu. Varbūt Branko bēgs kopā ar viņiem? Vukeličs atteicās, jo uzskatīja, ka Austrijā viņam nav ko darīt. Māte ieteica braukt uz Franciju. Tur dzīvoja viņu attāli radinieki. Māte centās pierunāt, lai viņš pamet revolucionāro darbu, lai Parīzē pabeidz augstskolu. Vukeličs raksta: «Ap šo laiku revolūcija Bulgārijā, Vācijā, Itālijā, Austrijā un Ungārijā, tas ir, visās valstīs ap manu dzimteni Dienvidslāviju, bija apspiesta. Man un maniem biedriem Dienvidslāvijā nekas cits neatlika kā gaidīt to brīdi, kad policija mūs sagrābs ciet. . »

Branko negribēja kļūt par emigrantu. Viņš nolēma likumīgā ceļā doties uz Franciju mācīties, lai kurā katrā brīdī būtu iespēja atgriezties dzimtenē. Vispirms viņš nokļuva Belgradā. Šeit, līdz zobiem bruņojies ar ieteikuma vēstulēm un pārvarējis visādus kavēkļus, Vukeličs saņēma ārzemju pasi. Formalitātes viņu galīgi nomocīja: viņš taču ik brīdi gaidīja arestu. Tomēr viss beidzās laimīgi.

1926. gada beigās Vukeličs ieradās Parīzē.

Parīze, Parīze... Tā ir brīnumjauka... ja jums ir nauda. Branko naudas bija maz. Viņš noīrēja nabadzīgu kambarīti un nodevās zinībām. Pavisam nesen viņam palika divdesmit divi gadi.

Par pieciem gadiem, ko Vukeličs pavadīja Francijā, nekas daudz nav zināms. Uz šejieni pie viņa bija atbraukusi māte. Viņš centās māti pārliecināt, ka pēc atgriešanās dzimtenē viņam atkal vajadzēs nodoties revolucionārajam darbam. Dienvidslāvijā taču nodibināta monarhis-tiski fašistiskā diktatūra. Komunistiem tika sarīkota sensacionāla prāva. Visas partijas aizliegtas. 1929. gada 8. janvārī «Pravdā» bija ievietots raksts «Militārā diktatūra Dienvidslāvijā». «Pravda» rakstīja: «Nav šaubu, ka tagad reakcija vēl enerģiskāk vērsīsies pret darbaļaužu masām, bet nacionālā mazākuma tautību, piemēram, horvātu, autonomijas tendencēm tiks pieteikts nežēlīgs karš.»

Vukeličs mācījās universitātē un tajā pašā laikā strādāja Vispārējā elektrosabiedrībā. Šajā laikā viņš iepazinās ar dānieti Edīti, fizkultūras pasniedzēju. Viņi apprecējās, un drīz viņiem piedzima dēls.

Visus pēdējos piecus gadus Vukeličs vērīgi sekoja notikumiem dzimtenē. Viņš saistījās ar dienvidslāvu avīzi «Politika» un bieži sūtīja tai rakstus, kuros bija dots starptautiskā stāvokļa politiskais vērtējums. Tā viņš kļuva par žurnālistu. Bez tam viņš aizrāvās ar fotografēšanu. Viņa uzņēmumus atzina par kvalitatīviem, tos labprāt pieņēma pat solīdais franču ilustrētais nedēļas žurnāls «Vue». Branko bija apveltīts ar lielisku humora izjūtu, un tas izpaudās arī viņa fotouzņēmumos. Bet politiskajos rakstos humora nebija: tajos bija rūgtums un sāpes.

Viņš skaitās Dienvidslāvijas pilsonis un ir pakļauts karadienestam. 1931. gada augustā viņu atsauc uz Za-grebu. Viņš atkal staigā pa Iļicu, pa Gornigradas šaurajām un līkumotajām ieliņām. Tieši pusdienlaikā viņu sveic Lotrščaka torņa augšdaļā novietotā lielgabala šāviens. Viss tuvs, viss pazīstams ...

Karadienestā Branko sabija tikai četrus mēnešus. Oficiāli viņš tika atskaitīts vājās redzes dēļ. Taču īstais iemesls bija cits: «Mēs organizējām plašu demonstrāciju savā karaspēka daļā un citās daļās.» 1931. gada 8. novembrī notika skupščinas vēlēšanas. Balsošana notika atklāti un policijas uzraudzībā. Tāda valdības rīcība izsauca protesta vētru, strādnieki un zemnieki boikotēja vēlēšanas. Sākās studentu nemieri. Kareivji, kas neieredzēja ģenerāli Živkoviču — karaļa gvardes komandieri, valdības vadītāju monarhistiski fašistiskā apvērsuma laikā, kliedza: «Nost «balto roku» — ģenerāli Živkoviču!» Patiesībā Vukeliču izsūtīja no Dienvidslāvijas. Parīzē viņš atgriezās 1932. gada janvārļ.

Branko ļoti satrauca viss, ko viņš bija redzējis dzimtenē. Cīnīties... Bet, kamēr viņš mācījās Francijā, bija zaudēti sakari ar biedriem. Viņa cīņai šajos piecos gados bija, ja tā var teikt, «teorētisks» raksturs. Viņš sevi uzskatīja par komunistu, taču formāli partijā nebija uzņemts un biedra kartes viņam nebija; iespējams, ka ilgo atrautības gadu dēļ viņš pat neskaitījās vairs partijas sarakstos. Katrā ziņā Zagrebā viņam neizdevās uzņemt sakarus ar komunistiem.

Tieši tajā laikā, 1932. gada janvāri, viņš pavisam nejauši Parīzē satika savus senos draugus no reālģim-nāzijas un no studentu marksistiskā pulciņa Kreju un Budaku. Tie bija viņi, kas 1926. gadā centās pierunāt Branko bēgt uz Austriju. Tagad viņi ir Francijā.. . Satikšanās draugus neizsakāmi iepriecināja. Uzzinājuši, ka Branko tikko kā atgriezies no Dienvidslāvijas, Krejs un Budaks sāka viņu iztaujāt par kareivju nemieriem Zagrebā, par studentu demonstrācijām Belgradā. Vukeličs sūrojās, ka nav izdevies tikties ar biedriem. Ja skatās formāli, tad iznāk, ka viņš it kā nepiedalās kustībā. Bet vai tad tā ir? Krejs pasmaidīja: «Uzskati, ka pēdējos piecus gadus tu biji atvaļinājumā. Bet, kas attiecas uz formalitātēm, varu noteikti apsolīt: partijas biedra karti tu saņemsi. Mēs taču esam Dienvidslāvijas Kompartijas pārstāvji. Tomēr vispirms tev jāiztur pārbaude ... Pieci gadi — tas tomēr ir ilgs laiks ...»

Viņi sarunājās ilgi. Krejs izskaidroja: jā, tā ir noticis, ka balto terora laikā zināma daļa komunistu bija spiesti atstāt Dienvidslāviju un izbraukt uz dažādām valstīm. Tā ir pagaidu parādība. DKP tagad veic pasākumus, lai pārvarētu krīzi, ko partija pārdzīvoja monarhistiski fašistiskās diktatūras pirmajos gados. Katrā valstī, kur, apstākļu spiesti, nonākuši kaut vai tikai trīs Dienvidslāvijas komunisti, tiek organizēts marksistiskais klubs, kam ir partijas šūniņas tiesības. Tāds klubs darbojas arī Parīzē. Branko vajag to apmeklēt. Krejs un Budaks uztur ciešus sakarus ar Dienvidslāviju, par emigrantiem viņi sevi nekad nav uzskatījuši.

Branko Vukeličs saņēma partijas biedra karti. Viņa DKP biedra stāžs tika skaitīts ar 1924. gadu. Branko dedzīgi ķērās pie revolucionārā darba. Raksti avīzēs, uzstāšanās marksistiskajā klubā ... Viņa raksturam ar to bija par maz. Viņš sāka sapņot par lielu uzdevumu, kam varētu atdot sevi visu. Kluba sanāksmēs Krejs uzsvēra: «Mums jācīnās par mieru. Nodrošinādami dažu tuvāko gadu laikā mieru visā pasaulē, mēs dosim iespēju Padomju Savienībai uzcelt sociālismu...» Bet Krejs nekad nebija bijis Padomju Savienībā un nekad nebija ticies ar krievu komunistiem. Branko vienmēr bija vēlējies nokļūt Padomju Savienībā, skatīt visu savām acīm, cīnīties par sociālismu. Viņš arvien visiem stāstīja par savu vēlēšanos nokļūt sociālistiskajā Krievijā. Krejs atklāti atzinās, ka nespēj palīdzēt, ka arī pats ar prieku apmeklētu PSRS. Taču komunistiem jāstrādā katram savā vietā.

Branko arvien vairāk un vairāk ienīda kapitālistisko pasauli. Francijā izraisījās finansu krīze, tūkstošiem bezdarbnieku klīda pa ielām.

Branko posteni elektrosabiedrībā likvidēja, un viņš palika bez darba. Tas skubināja un spieda nodoties žurnālistikai. Viņam bija avīžnieka ķēriens, tāpēc žurnāls «Vue», neskatoties uz grūtajiem laikiem, turpināja pret viņu izturēties labvēlīgi. Redaktors jau sen loloja domu — vienu no žurnāla numuriem veltīt Tālo Austrumu zemēm. Ķīna, Japāna . . . Eksotika. Tas piesaistītu abonentus. Žurnālistu sabiedrībā Branko iepazinās ar kādu mākslinieci. Reiz, kad Branko ieminējās par «Vue» numuru, ko iecerēts veltīt Tālajiem Austrumiem, viņa teica: «Japāna ir zeme ar brīnišķiem dabas skatiem. Es jūs apskaužu.» Vukeličs bija izbrīnījies. Viņa iesmējās: «Vai tad jūs negatavojaties braukt uz Japānu? ... Kāpēc gan jums patiešām neaizbraukt uz turieni?...»

Viņi sāka tikties. Māksliniece gribēja iepazīties ar Edīti. Uzzinājusi, ka Branko sieva ir kvalificēta japāņu vingrošanas skolas pasniedzēja, māksliniece bija apmierināta. Viņa ieteica Edītei aizbraukt uz Dāniju un nodrošināties ar ieteikuma vēstulēm no kādas autoritatīvas dāņu skolas, kas saistīta ar japāņu vingrotāju aprindām. «Jūs varat atteikties no brauciena uz Japānu,» viņa sacīja, «tā ir brīvprātīga lieta.» — «Es devu savu galīgo piekrišanu un tai pašā laikā atzinos, ka ļoti vēlos pabūt Padomju Savienībā. Viņa teica, ka, pēc viņas domām, tāda vēlēšanās esot pilnīgi reāla.»

...Vukeličs traucās pie žurnāla «Vue» redaktora un teica, ka piekrīt braukt uz Japānu un ir ar mieru noslēgt kontraktu. Redaktors nekavējoties noformēja kontraktu un izsniedza Vukeličam korespondenta apliecību. Branko panāca audienci pie Vispārējās elektrosabiedrības prezidenta. Prezidents viņu pieņēma vēsi, taču, uzzinājis, ka Vukeličs negatavojas lūgt darbu, tūlīt kļuva laipnāks. Ieteikuma vēstules uz Japānu? Jā, lūdzu! Brauciens uz Japānu . .. Velnišķīgi interesanti. Nolādētā krīze dzen cilvēkus uz pasaules malu. Ja apstākļi uzlabosies, Vukeliča kungam vienmēr būs vieta šeit, sabiedrībā. Viņš arī japāņiem ieteiks Vukeliču kā lielisku juriskonsultu. Dzīvē viss var noderēt. Kamēr Edīte brauca uz Dāniju, Branko sazinājās ar dienvidslāvu dienas avīzi «Politika» un no tās saņēma korespondenta apliecību. Avīze «Politika» vēlējās, lai tai būtu savs korespondents Tokijā (vēl jo vairāk tāpēc, ka avīzei tas pilnīgi neko nemaksā). Lai sagatavotos aizbraukšanai, Vukeličam deva tikai sešas nedēļas, tomēr viņš paspēja nokārtot visu nepieciešamo: sapirka grāmatas par Japānas mākslu, iegādājās tik daudz fotomateriālu un albumu, ka to pietiktu vairākiem gadiem.

Ceļojums uz Japānu ilga četrdesmit trīs dienas, 1933. gada 11. februārī Vukeličs ar ģimeni izkāpa Jokohamas ostā.

Ar Rihardu Zorgi Vukeličs satikās tikai pēc astoņiem mēnešiem. Kas piepildīja Branko dienas šos astoņus mēnešus? Žurnālista darbs, iepazīšanās ar franču, angļu un amerikāņu kolēģiem. Japānas žurnālistu aprindas Vuke-liču uzņēma labi. Viņam bija jautrs, sabiedrisks raksturs, un visur viņu sagaidīja ar smaidu. Viņš centās radīt par sevi mazliet vieglprātīga cilvēka iespaidu, kam viss ir tīrais sīkums. Lieliskās angļu, franču, vācu un citu valodu zināšanas padarīja viņu par tādu kā starpnieku Toki-jas ārzemju korespondentu asociācijā. Kā apsēsts viņš skraidīja pa Tokijas gleznu galerijām, aplūkoja budistu tempļus Kamakurā, Kioto, Nārā. Viņš pildīja albumus ar bronzas Būdas dziedinātāja attēliem no Kofukudzi tempļa, ar Amida Būdas, Vairočana Būdas attēliem. Viņu valdzināja savdabīgā, gleznā japāņu arhitektūra. Tiešām gan! Japāna — tā ir mākslinieku, tēlnieku, arhitektu apsolītā zeme. Vukeličam arvien labi padevās valodas, un viņš tūlīt pat sāka apgūt japāņu valodu. Mājās viņš vienmēr ieradās možs, sajūsmināts, nedaudz apreibis no redzētā. Edīte bija saīgusi: ar visiem spīdošajiem ieteikumiem darbā iekārtoties neizdodas. Tokijai nav kur likt savus vingrošanas skolotājus. Viņa bijusi muļķe, ka piekritusi braukt šurp. Branko mierināja sievu. Gan jau galu galā viss kaut kā nokārtosies. Toties viņi taču ir Japānā, Japānā! . . .

Zorgem, psihologam pēc rakstura, racionālistam savā darbībā, piemita morāla intuīcija, kas patiešām robežojās ar gaišredzību: cilvēku izvēlē viņš nekad nekļūdījās. Katra kļūda varēja maksāt dzīvību, pazudināt visu operāciju. Darbam viņš meklēja domu biedrus un ikreiz tādus atrada. Tāds domu biedrs bija arī Vukeličs.

Branko izstāstīja, kā viņš ar ģimeni iebraucis Jokohamas ostā pa tūristu maršrutu no Marseļas caur Sarkano jūru, Singapūru un Šanhaju. Viņš noklusēja, cik grūtā stāvoklī nokļuvis, neaprēķinot savus pieticīgos līdzekļus: sākumā apmetās pašā lepnākajā viesnīcā, bet pēc tam «Banka» mēbelētajā dzīvoklī. Parīzē viņam bija iegalvots, ka dzīve Japānā esot pasakaini lēta: ar desmit jenām dienā ģimene varot dzīvot lepni. Ak vai! Patiesība izrādījās daudz skarbāka: desmit jēnas dienā istaba un pārtika diviem cilvēkiem Tokijā maksāja apmēram pirms desmit gadiem, kad vēl nebija noteikts embargo zeltam.

Taču Rihards jau no radista bija dzirdējis par Branko grūtībām un ieteica viņam pameklēt vienkāršāku un savrupāku mājiņu, kur bez bažām varētu iekārtot radiostaciju.

Vukeličs pārcēlās uz Sanaičo ielu Usigome rajonā. Šeit Bernhards un Erna sāka montēt radiostaciju. Rihards nevarēja vien sagaidīt, kad varēs nodibināt sakarus ar Centru. Taču radisti bija gadījušies neizdarlgi. Te viņi nevarēja atrast vajadzīgās detaļas, slamstījās caurām dienām pa pilsētu, te atkal ieslēdzās istabā, kaut ko lodēja, par kaut ko rājās un sāka darbu atkal no gala.

Bernhards, izrādījās, bija ātras dabas cilvēks, drūms, stipri iedomīgs un aprobežots. Teorētiski viņš varbūt ari zināja savu darbu, taču praktiski... Turklāt viņš bieži neievēroja konspirācijas likumus, visādu ieganstu dēļ meklēja rokā Rihardu, apgrūtināja viņu, un pats izturējās noslēpumaini, tēloja sazvērnieku. Dažu mēnešu laikā viņš Rihardam galīgi apnika, un Zorge nosolījās pie pirmās iespējas atbrīvot organizāciju no šī cilvēka. Tomēr pagaidām Bernhards rīkojās: viņš bija sacēlis kājās visus pārdevējus radio veikalos.

Zorge uzdeva Vukeličam sazināties ar mākslinieku Mijagi, kas pavisam nesep, oktobrī, bija atgriezies no Amerikas dzimtenē un jau ar pirmo dienu sāka sekot sludinājumiem angļu avīzē «Japan Advertiser». Tieši šinī avīzē jāparādās sludinājumam, norunātajam signālam: «Vēlos iegādāties ukijoe gravīru.»

Kā japānis Mijagi Jotoku nokļuva Amerikā, un kāpēc viņš pēc daudziem gadiem nolēma atgriezties dzimtenē, lai šeit nodotos darbam, kam ar tēlotāju mākslu, viņa kādreizējo dzīves mērķi, nav nekāda sakara? Viņš bija dzimis Okinavas salā izputējuša zemkopja ģimenē. Trūkums spieda tēvu emigrēt sākumā uz Filipīnām, vēlāk uz Kaliforniju.

Jotoku pa to laiku auga vectēva un vecāsmātes — savas mātes vecāku ģimenē. 1917. gadā viņš beidza vidusskolu un iestājās skolotāju institūtā. No institūta nācās aiziet. Jaunais cilvēks atcerējās tēvu, uzkāpa uz kuģa un 1919. gada jūnijā nokļuva Amerikas krastā. Klusībā viņš cerēja sausajā klimatā atbrīvoties no tuberkulozes. Tajos laikos emigrācija bija parasta lieta, un ASV Klusā okeāna piekrastē bija milzīgas japāņu kolonijas. Divus gadus Jo-toku mācījās angļu valodas skolā, vēlāk sāka apmeklēt mākslas skolu Sanfrancisko, tad — Sandiego. Taču tuberkuloze no jaunā cilvēka neatkāpās. Vecais Mijagi maz ko varēja palīdzēt dēlam, jo dzīvoja nabadzīgi, un beigu beigās, iekrājis nelielu summu, tēvs nolēma atgriezties Oki-navā. Jotoku palika pilnīgi viens svešā zemē. Ar iztiku bija trūcīgi, vajadzēja domāt nevis par mākslu, bet gan par maizes kumosu. Viņam tomēr izdevās pabeigt Sandiego mākslas skolu, pēc tam Makdonalda Faita glezniecības institūtu. Viņš sāka strādāt par vienkāršu strādnieku fermā Bruli tuvumā. Izkulties no nabadzības palīdzēja draugi Abe Kendzens, Dzjuns Sinsejs un Nakamura Koki: viņi pieņēma Jotoku par līdzdalībnieku un Losandželosas «mazajā Tokijā» kopīgi atvēra restorānu «Pūce». Šinī laikā uzplauka Mijagi talants: viņš gleznoja aizrautīgi, nerūpēdamies par to, vai viņa gleznas kāds pirks. Taču gleznas pirka, viņam radās nauda, un beidzot varēja domāt par ģimeni. 1927. gada vasarā Mijagi apprecējās ar Jamaki Čo, pārcēlās dzīvot uz Losandželosu, japāņu fermera Kitabajasi Josisaburo mājā.

Gadu pirms tam, savu draugu ietekmēts, Mijagi restorānā «Pūce» noorganizēja sociālo problēmu apspriešanas pulciņu. Kas viņu uz to pamudināja? Viņš pats par to sacījis: «Nevar teikt, ka mani nebūtu ietekmējuši draugi un grāmatas, kuras es lasīju, taču daudz lielāka ietekme bija tam, ko es redzēju: amerikāņu kapitālisma nestabilitāte, valdošo šķiru tirānija un vispirms Āzijas tautu necilvēciskā diskriminācija. Es secināju, ka zāles pret visam šīm slimībām ir komunisms.» Ne jau uzreiz viņš nonāca pie tāda secinājuma. Sākumā bija trokšņainas sapulces, disputi. Pulciņu sāka apmeklēt komunisti. Amerikāņu krievu valodas profesors Takahasi un cits komunists Fis-tērs pulciņa dalībniekiem lasīja lekcijas par politiskām tēmām, iepazīstināja viņus ar Marksa, Engelsa, Ļeņina darbiem, stāstīja par Lielo Oktobra sociālistisko revolūciju Krievijā. Pakāpeniski marksistiskais pulciņš pārauga par «Atmodas biedrību», tad — par «Strādnieku biedrību» ar savu žurnālu «Šķiru Cīņa» un nedēļas laikrakstu «Strādnieku Avīze». «Strādnieku biedrības» ietekme radās «Proletāriskās mākslas biedrība», kurā bez jebkādas svārstīšanās iestājās Mijagi, viņa sieva Co, kā arī viņu daudzie draugi — mākslinieki un žurnālisti. Sākās aresti, cietumā nokļuva «Strādnieku Avīzes» redaktors, Mijagi draugs Kemmocu. Septiņus cilvēkus ar Vācijas sūtņa galvojumu izsūtīja nevis uz Japānu, bet uz Hamburgu. 1931. gadā Mijagi iestājās Amerikas Komunistiskajā partijā. Viņš ietilpa Kalifornijas organizācijas tā saucamajā Austrumu tautu sekcijā. Šajā sekcijā bija japāņi, ķīnieši, filipīnieši un indieši; tolaik vairākumā bija japāņi.

«Bērnībā es biju atklāts nacionālists, bet jau toreiz manī modināja sašutumu japāņu birokrātijas tirānija. Doktoriem, advokātiem, baņķieriem un atvaļinātajiem ierēdņiem bija paradums no Kagosimas ierasties šeit; viņi kļuva par augļotājiem un ekspluatēja vietējos zemniekus. Es šos cilvēkus neieredzēju, jo tēvs man mācīja nekad neizmantot citu cilvēku vājumu. Tieši tāpat viņš mācīja man Okinavas vēsturi, salīdzinādams seno slavas pilno periodu ar pašreizējo puskoloniālo stāvokli... Man liekas, ka šīs necilvēciskās tirānijas un Okinavas tautas nabadzības kritika pirmo reizi pievērsa manas domas politiskajiem jautājumiem.»

Tāds ir stāsts par mākslinieku, mākslas zinātnieku komunistu Mijagi Jotoku, kas brīvprātīgi izvēlējās darbu Zorges organizācijā, pameta nodrošinātu dzīvi Amerikā, visu savu mantību, māju un devās pretī briesmām. Viņš negribēja pakļaut riskam mīļoto sievu Co, tāpēc atstāja viņu Losandželosā, apsolot drīz vien atgriezties, kaut arī nebija droši pārliecināts, va*i tas izdosies. Viņi vairs nesatikās.

Beidzot 1933. gada decembra vidū Mijagi ieraudzīja «Japari Advertiser» slejās gaidīto sludinājumu. Viņš steidzās uz Issujsja sludinājumu biroju un satika tur Vuke-liču. «Es meklēju ukijoe gravīru,» teica Branko. Kad viņi bija palikuši vieni, žurnālists pasniedza amerikāņu dolāra papīra banknoti. Mijagi kabatā glabājās tieši tāda pati, tikai numurs bija par vienu ciparu lielāks. Viss sakrita. Tomēr Mijagi vēl pagaidām netika uzskatīts par organizācijas biedru. Tā bija pilnīgi brīvprātīga organizācija, un iestāties tajā mākslinieks varēs tikai pēc tam, kad būs iepazinies ar Zorgi un viss būs nopietni pārrunāts. Gadījumā, ja viņi nevienosies, Mijagi, devis solījumu saglabāt noslēpumu, varēs mierīgi atgriezties Amerikā.

Ueno gleznu galerijā ieradās divi ārzemju žurnālisti — Zorge un visiem pazīstamais Vukeličs. Abi viņi gatavojās rakstīt savām avīzēm par japāņu mākslu. Bet kā lai ārzemnieks, kas neprot japāņu valodu, nepazīst japāņu mākslas vēsturi, orientējas lielajā daudzumā Jamatoe stila makimono (gleznu tīstokļi), Hisikavas Moronobu, Hoku-saja, Hirosiges gravīrās? Mākslinieks un mākslas zinātnieks Mijagi, kas lieliski pārvaldīja angļu valodu, uzņēmās grūto uzdevumu izskaidrot šiem ārzemniekiem japāņu gravīras attīstības vēsturi. Viņš stāstīja, un abi žurnālisti pierakstīja savos bloknotos.

Mākslinieks bija vājš, ar neveselīgu sārtumu iekritušajos vaigos — viņu mocīja tuberkuloze. Drudžaini mirdzēja viņa lielās, brūnās acis. Stāstījums bija interesants, un Zorge aizrāvās ne pa jokam. Vukeličs vispār bija mākslinieks un mākslas cienītājs. Japānā viņš bija ieradies ar klusu cerību, ka līdzās galvenajam darbam varēs nopietni izstudēt seno tempļu arhitektūru, Sessjū tušas glezniecības skolu un, protams, gravīru kokā. Agrāk Rh hards šaubījās, vai tāda persona kā mākslinieks var organizācijai dot kādu labumu, turpretim tagad, iepazinies ar Mijagi, viņš saprata, ka darīšana ir ar skaidru, pārliecinātu un nelokāmu raksturu. Galu galā nav nemaz tik svarīgi, kas organizācijas biedram kalpo par aizsegu, svarīgi ir viņa principi, gatavība ziedot dzīvību, ja tas būtu vajadzīgs. Pats Mijagi uzskatīja, ka nav sagatavots izlūka darbībai, un tāda vaļsirdīga atzīšanās Rihardā modināja simpātijas. Viņam nepatika cilvēki, kas ātri iedegas un ātri dziest. Taču Mijagi bija nelegālā darba pieredze, un šī pieredze tagad varēja noderēt. Zorge nesteidzināja dot galīgo atbildi. Tikai pēc tam, kad viņi bija satikušies vairākas reizes, Mijagi noteikti paziņoja, ka iestājas organizācijā. «Pārliecība, ka nepieciešams piedalīties šai darbā, manī radās tad, kad es izpratu uzdevuma vēsturisko nozīmīgumu, jo mēs palīdzējām novērst karu starp Japānu un Krieviju ... Tātad es paliku, lai gan labi zināju, ka ... kara laikā mani pakārs . ..» viņš teiks vēlāk.

Vajadzēja uzņemt sakarus arī ar Odzaki, kas atradās Osakā. To bija grūti izdarīt bez Mijagi palīdzības.

Par Hocumi Odzaki Zorge domāja jau Maskavā pirms došanās uz Japānu, domāja par viņu pirmajās stundās pēc ierašanās Tokijā un ievāca ziņas par viņu. Tagad, kad Zorge savās žurnālista gaitās katru dienu no jauna pārliecinājās, ka attiecības starp Vāciju un Japānu kļūst ciešākas, Odzaki kļuva patiešām nepieciešams. Kādus plānus perina jamato nācijas valdošā virsotne? Vai sen kā ģener rālis Tanaka aicināja uz karu ar Padomju Savienību? ... Tiesa, pēc izgāšanās Tanaka demisionēja jau 1929. gadā. Bet vai izdaudzinātais slepenais «Tanakas memorands» ir nodots aizmirstībai? Tas, ka japāņi ielauzušies aiz Lielā Ķīnas mūra, Hebejas provincē, ka tie valda Mandžū-rijā, — jau ir realitāte; tas, ka aktivizējušies militāristiski noskaņotie «jaunie virsnieki», — arī ir realitāte.

Arvien biežāk japāņu militāristi presē sludina nepieciešamību sagrābt Padomju Piejūru, japāņu un ķīniešu vienības atkal un atkal iebrūk PSRS teritorijā. Japāna kategoriski atteikusies parakstīt neuzbrukšanas paktu ar Padomju Savienību. Tāda situācija liek sasprindzināt uzmanību. Taču galvenais: kā tālāk attīstīsies Japānas un Vācijas savstarpējās attiecības? ...

Zorge zināja, ka ārzemniekam neiekļūt Japānas valdības aprindās. Jūs varat lieliski pārvaldīt japāņu valodu, varat draudzēties ar augstām japāņu amatpersonām, savaldzināt viņus ar savām lieliskajām japāņu parašu, literatūras, mākslas zināšanām, tomēr jūs nekad neiekļūsiet japāņu politikas svētnīcā. Lai iekļūtu tur, jābūt japānim.

Šeit nepieciešams Odzaki, kas valdības aprindās pazīstams kā viens no labākajiem speciālistiem Ķīnas jautājumos.

Šanhajā Odzaki daudz palīdzēja Riharda grupai. Vai viņa uzskati tagad nav mainījušies, vai viņš nav atteicies no nemierīgās politiskās cfzīves? Nē. Laiku pa laikam «Osaka Asahi» parādās viņa raksti, kas vērsti pret japaņu militāristu ekspansīvajām tieksmēm.

Rihards devās uz «Japānas Venēciju» — Osakas pilsētu. Pa ceļam viņš pirmo reizi tuvumā ieraudzīja slavenā Fudzijamas mirdzošo konusu. «Japānas Venēcija» viņu sagaidīja ar neskaitāmo rūpnīcu un fabriku dūmeņu radīto dvingu. Tā bija iedzīvotāju skaita ziņā otra lielākā pilsēta valstī, milzīga Klusā okeāna osta. Ne velti Osaku sauca par «Japānas Venēciju»: pa neskaitāmajiem kanāliem, kas šķērsoja cits citu visdažādākajos virzienos, šaudījās kuteri, smagi peldēja baržu karavānas, pilsētā iebrauca pat okeāna kuģi.

Japānas presē valdīja divi lieli, savā starpā konkurējoši laikrakstu un izdevniecību koncerni: «Maiņiči»,

kas atspoguļoja rūpnieciskās buržuāzijas intereses, un «Asahi» — akciju sabiedrības īpašums, kur puse akciju piederēja redakciju līdzstrādniekiem un žurnālistiem.

Koncerns «Asahi» tika uzskatīts par progresīvu tendenču paudēju. Katrā pilsētā, katrā provincē abiem koncerniem bija savas avīzes: piemēram, «Tokio Asahi» un «Tokio Ņiči-Ņiči», «Osaka Asahi», «Osaka Maiņiči». Koncerni savā starpā karoja uz dzīvību un nāvi. Katrs centās ar jebkuriem līdzekļiem piesaistīt parakstītājus sev.

Odzaki strādāja «Osaka Asahi», arī viņam, tāpat kā pārējiem redakcijas līdzstrādniekiem, piederēja akcijas. Turklāt viņš labi pelnīja: negausīgā avīze, kas iznāca divas reizes dienā miljonu lielā metienā, nepārtraukti prasīja jaunus materiālus, nopietnus politiskus rakstus. Odzaki strādāja, rokas nenolaizdams. Viņa raksti bieži parādījās arī solīdajā politiskajā žurnālā «Cjūo Koron». Tieši šinī žurnālā publicētie Odzaki raksti, kuros bija dziļi izanalizēts iekšpolitiskais stāvoklis Ķīnā, pat valdības aprindās tika atzīti par pašiem autoritatīvākajiem. Odzaki bija pazīstams kā ievērojams Japānas un Ķīnas vēstures un kultūras speciālists, viņu uzskatīja par ievērojamāko ekspertu Ķīnas jautājumos, viņam bija vairāki zinātniski darbi.

1934. gada pavasara beigās «Osaka Asahi» redakcijā ienāca amerikāņu uzvalkā ģērbies kalsns cilvēks, kas stādījās priekšā kā Minami Rjūiči, — tas bija mākslinieks Mijagi. Svešais lika Odzaki saprast, ka ar viņu vēlas satikties vecs draugs no Šanhajas laikiem. Odzaki tūlīt pat noprata, ka Japānā ieradies Zorge. Viņš neko nejautāja, tikai uzaicināja mākslinieku vakarā satikties ķīniešu restorānā. Šeit viņi varēja parunāties bez lieciniekiem. Viņi nolēma, ka Zorge un Odzaki satiksies nākamajā svētdienā Naras rezervātā. Vienojušies viņi šķīrās. Tomēr nepareizi būtu domāt, ka Mijagi, izpildot Zorges lūgumu, noprata Odzaki lomu organizācijā. Viņš vispār nezināja, kāpēc Rihardam bija ievajadzējies žurnālists no Osakas un vai visam tam ir kāds sakars ar organizācijas lietām. Odzaki savukārt māksliniekā redzēja tikai epizodisku personu ar vārdu Minami Rjūiči.

Nara ir provinces pilsētiņa, kas atrodas gigantiskās Osakas pilsētas pašā pievārtē. Kādreiz senos laikos Nara bija galvaspilsēta, bet tagad kļuvusi par lielu senatnes muzeju. Tiesa, ne visi muzeji šeit pieejami plašai publikai. Tā, piemēram, imperatora dārgumu pils, kas izvietojusies koka ēkā, vienmēr slēgta. Ir vēl pils muzejs, kur sakopotas agrās japāņu skulptūras mākslas kolekcijas.

Taču māksla Rihardu šoreiz interesēja mazāk par visu. Satraukts viņš gaidīja tikšanos ar Hocumi Odzaki. Vai Odzaki būs ar mieru iestāties organizācijā? . ..

Alejā parādījās Odzaki, inteliģenta izskata japānis gludi sasukātiem matiem, lielās acenēs. Rokās viņš žņaudzīja cepuri. Krūšu kabatiņā bija redzamas vairākas pildspalvas. Nesteidzīgi viņš pienāca pie Zorges, un viņi, it kā apmainoties iespaidiem, sāka sarunāties. Tikšanās iepriecināja abus. Vērīgais Odzaki zināja, par ko būs runa, viņš labsirdīgi piemiedza tumšās acis un gaidīja. Kad Rihards bez aplinkiem pateica, kāpēc viņš ieradies, eksperts pastiepa roku: viņš ir ar mieru sadarboties, ir gatavs palīdzēt Zorgem un viņa draugiem. Odzaki tikai izskatījās tāds kluss, patiesībā viņš bija ciets kā tērauds. Un konsekvents.

Pamatīgi izrunājies ar katru no organizācijas japāņu biedriem atsevišķi, Zorge atļāva viņiem rīkoties pilnīgi patstāvīgi. Neviens nedrīkstēja zināt, ka Zorge ir saistīts ar organizāciju. Drīzumā Odzaki izstrādāja pat savdabīgu instrukciju, kas noteica organizācijas biedru izturēšanās normas. «Nekad nevajag izrādīt, ka jūs gribat iegūt no sarunas biedra ziņas, kas jūs interesē. Cilvēki, sevišķi tie, kas ieņem atbildīgus amatus, vienkārši atteiksies ar jums runāt, ja viņiem radīsies kaut vai mazākās aizdomas, ka jūs gribat iegūt to vai citu informāciju. Turpretī, ja jums izdosies radīt iespaidu, ka zināt daudz vairāk nekā jūsu potenciālais ziņu avots, tad viņš pats smaidīdams izstāstīs visu, kas viņam zināms. Brīnišķīga vieta informācijas vākšanai ir neoficiālās pusdienas.

Ir ļoti svarīgi būt kādas nozares īstam speciālistam. Kas attiecas uz mani, tad es esmu eksperts Ķīnas lietās, tāpēc pie manis griežas ar visdažādākajiem jautājumiem no visām instancēm un iestādēm. Rezultātā es iegūstu daudz interesantu ziņu no tiem, kas lūdz manu konsultāciju. Ne mazāk lietderīgi ir sakari ar lielām organizācijām, kas vāc kādu informāciju ...

Vispirms jāiegūst to cilvēku uzticība, kurus jūs izmantojat par informācijas avotu, un, saprotams, jāprot šo uzticību saglabāt. Tādā gadījumā jūs varat no viņiem uzzināt visu, ko gribat, neradot aizdomas ...

Nevar būt labs izlūks, ja vienlaikus neesi vērtīgas informācijas avots citiem. To var panākt tikai tad, ja nepārtraukti papildina savas zināšanas un pieredzi.»

Šis savdabīgais dokuments liecina, ka Odzaki labi pazina cilvēka dabu. Tāpat kā Zorge, viņš bija dzimis izlūks. Savā darbībā viņš izmantoja džiu-džitsu gudro likumu: uzvarēt, īslaicīgi pakļaujoties apstākļiem. Japāņu sakāmvārdi bija it kā speciāli sacerēti izlūkiem: «Atskaties uz sevi vismaz trīs reizes dienā», «Kas piesardzīgs, tas divkārt varonīgs».

1934. gada rudenī, paklausot Zorges padomam, Odzaki pārcēlās uz Tokiju, kur iestājās avīzes «Asahi» pētnieciskajā grupā, kas studēja Austrumāzijas problēmas. Gandrīz tūlīt pat viņš šeit ieguva vadošu stāvokli kā eksperts Ķīnas jautājumos; viņa ieguldījums Klusā okeāna attiecību institūta darbā izraisīja vispārēju apbrīnu; angļu valodā iznākošais žurnāls «Contemporary Japan» savas slejās labprāt ievietoja Odzaki rakstus.

Tā veidojās Zorges organizācijas kodols. Odzaki bija lemts ieņemt tajā īpašu vietu, kāda nebija paredzēta nekādās instrukcijās.

Japāņu biedri tīri cilvēciski iemīlēja savu vadītāju. Atceroties šīs dienas, Zorge vēlāk teiks:

«Manas Japānas studijas neaprobežojās ar grāmatu un žurnālu rakstu studēšanu vien. Vispirms man jāmin tikšanās ar Odzaki un Mijagi. Tās nenozīmēja tikai sniegt ziņas un apspriest tās. Bieži vien kādu reālu un aktuālu problēmu, kas man šķita visai sarežģīta, es sāku vērtēt pavisam citādi pēc veiksmīgi priekšā pateiktas analoģijas, pēc pārrunas par līdzīgu parādību citā valstī. Dažreiz saruna skāra Japānas vēstures dzīles. Manas tikšanās ar Odzaki šinī ziņā bija vienkārši nenovērtējamas, jo viņa erudīcija kā Japānas, tā arī vispārējās vēstures un politikas jautājumos bija neparasti plaša. Rezultātā tieši ar viņa palīdzību es guvu skaidru priekšstatu par militārās virsotnes milzīgo un īpatnējo lomu valsts pārvaldīšanā, par Genro — imperatora vecāko padomes raksturu. Kaut arī šī padome nebija paredzēta konstitūcijā, īstenībā tā bija visiespaidīgākais Japānas politiskais orgāns. . . Bez Mijagi nekad es nebūtu spējis izprast arī japāņu mākslu. Bieži vien mēs sastapāmies izstādēs un muzejos un nesaskatījām nekā neparasta tajā apstāklī, ka ekskursi japāņu vai ķīniešu mākslas jomā atvirzīja otrā plānā mūsu izlūkošanas darba jautājumus vai aktuālu politisko notikumu apspriešanu . . .

Japānas studēšana man bija svarīga kā žurnālistam, jo bez tās man būtu bijis grūti pacelties pāri viduvēja vācu korespondenta līmenim, ko neuzskatīja par visai augstu. Bet ar šim iegūtajām zināšanām es panācu, ka mani Vācijā atzina par labāko korespondentu Japānas jautājumos. «Frankfurter Zeitung» redakcija, kuras štatos es biju, bieži uzslavēja mani, jo mani raksti ceļot tās starptautisko prestižu...»

Odzaki likumus Rihards papildina ar savu: visstingrākā konspirācija visos posmos. Tikai viņš, vadītājs, drīkst zināt, kāda katram ir loma organizācijas kopējā sistēmā. Vukeličs un Odzaki pat nenojauš viens par otra eksistenci. Mijagi nesatiekas ne ar vienu, izņemot Zorgi. Viņš tikai miglaini noprot, ka Vukeličam ir kāds sakars ar organizāciju, tomēr, kāds, — to viņš nezina. Visi kopā nesanāk nekad. Konspirācijas likumi ir negrozāmi: visiem organizācijas biedriem jāstrādā kāds darbs, kas noderētu par aizsegu un tajā pašā laikā neradītu aizdomas; katram organizācijas biedram tiek dots pseidonīms, tāpēc īstie uzvārdi nedrīkst figurēt ne sarunās, ne dokumentos; padomju pilsētu nosaukumiem jālieto pieņemtais kods, piemēram, Vladivostoka — «Visbādene», Maskava — «Min-hene»; visi dokumenti tiek iznīcināti tūlīt, tiklīdz tie vairs nav vajadzīgi; tā kā organizācija ir nelegāla, tās struktūru drīkst zināt tikai vadītājs; aizliegts pieņemt organizācijā jaunus biedrus bez iepriekšējas un ilgstošas pārbaudes; nevienam organizācijas biedfam nav tiesību par savu darbību apspriesties ar sakarniekiem un kurjeriem; visa dokumentācija tiek kārtota angļu valodā.

Darbu ar Vācijas sūtniecību uzņēmās pats Zorge. Tas bija galvenais virziens. Lai piekļūtu valsts noslēpumiem, kas ieslēgti sūtniecības seifos, vispirms vajadzēja kļūt par savu cilvēku sūtniecībā, kļūt neatvietojamam. Nav vajadzības lauzties seifos, lai seifi atveras paši, lai noslēpumi paši nogulstas uz Zorges galda.

Viņam par katru cenu vajadzēja pacelties virs vidēja vācu korespondenta līmeņa, kļūt par politisku orākulu, pacelties pāri visiem. Viņš vadījās no kāda senlaiku diplomāta padomiem: diplomātam jāizstudē vēsture un memuāru literatūra, viņam jāzina kārtība un parašas aiz robežām un jāprot orientēties, kur atrodas patiesais varas avots attiecīgajā valstī.

«Tas viss noveda pie nākošā dabiskā secinājuma: nepieciešams nepārtraukti dziļi analizēt, studēt Japānas problēmas. Ja izrādītos, ka es nespēju precīzi analizēt situāciju, es būtu zaudējis jebkādu savu japāņu palīgu cieņu. Bez vajadzīgās autoritātes un bez pietiekamas erudīcijas es nebūtu varējis ieņemt tik stabilu stāvokli Vācijas sūtniecībā.

Tieši šo iemeslu dēļ, ieradies Japānā, es ķēros pie Japānas problēmu pamatīgas studēšanas.»

Viņš strādāja kā apsēsts. Visiem likās, ka Zorges neveselīgais izskats ir no pārmērīgas aizraušanās ar pieņemšanām, pusdienām, vakariņām, iedzeršanu šaurā draugu pulkā. Patiesībā viņš strādāja dienu un nakti, mūžīgi viņu māca laika trūkums. Viņš organizēja dažādu grāmatu par Japānas vēsturi tulkošanu, sistemātiski pasūtīja fragmentu tulkojumus no vairākiem žurnāliem, savāca savā bibliotēkā visu, kas bija dabūjams no japāņu izdevumiem svešvalodās, labākās grāmatas par Tālajiem Austrumiem, tāpat arī nozīmīgākos japāņu klasiskās literatūras darbus.

«Es iedziļinājos imperatores Dzingū valdīšanas un japāņu pirātu uzbrukumu sīkumos, izstudēju sjoguna Hidejosi laikmetu . .. Senās Japānas problēmu apgūšana palīdzēja orientēties šodienas Japānas ekonomiskajās un politiskajās problēmās.»

Starptautisko attiecību vēsturi viņš uzskatīja par izejas punktu, lai prognozētu veselus periodus; nezinot šīs attiecības, grūti spriest par kādas valsts ārpolitisko kursu šodien un nav iespējams paredzēt nākotni.

Tomēr nekādas grāmatas un raksti nevar aizstāt tiešo uztveri. Zorge izmantoja katru iespēju, lai tuvāk iepazītos ar zemi un tās tautu. Viņš mīlēja Japānu, un viss šeit modināja viņā dedzīgu interesi. Viņš vienmēr bija pētnieks: gan svētdienas pastaigās kopā ar Otiem vai Hāzes jaunkundzi galvaspilsētas apkārtnē, gan izbraucienos uz dažādu prefektūru pilsētām. Viņš interesējās par rīsa ražu dažādos gadalaikos un dažādās vietās, vēroja Kobes kuģu būvētavu strādnieku dzīvi, augstu vērtēja Kioto audēju un keramiķu darbu, braukāja pa Japānas jūras piekrasti.

«Es centos izpētīt Japānas zemi un cilvēkus, izkopt sevī to intuīciju, bez kuras nav iespējams iepazīt zemi...» Viņam bija noteikta sistēma. Sākdams ar agrārā jautājuma sīku izpēti, viņš pārgāja pie sīkās, tad pie lielrūpniecības, cerēdams pēc tam izpētīt arī smago industriju. Sevišķi rūpīgi viņš studēja darbaļaužu sociālo stāvokli.

Rihardam atklājās vesela pasaule — neizpētīta, noslēpumaina, leģendām apvīta. Senajās skulptūrās, gravīru kolekcijās, Naras un Kioto tempļu ansambļos, «zemju un parašu aprakstu» sējumos, stāstos — monogatari, varoņ-epopejās — gunki, edo prozā un jokjoku drāmās — visur bija sastingusi šīs zemes vēsture.

Dažkārt viņš devās uz Kioto — senatnīgo, vēsturisko pilsētu, kas līdz pat šim laikam saglabājusi feodālās Japānas iezīmes. Šeit bija gandrīz tūkstotis seno budistu un sintoistu tempļu. Sevišķi valdzināja milzīgās celtnes no vērtīgā tumšā koka kejaki. Šeit bija savs četrpadsmit metru augstais «zvans cars», sava «ieroču palāta», kur glabājās līkie abrocīgie samuraju zobeni, helebardes, loki un maki ar bultām, melnu laku pārklātas bruņas.

Dziļās domās nogrimis, Zorge stundām klaiņoja pa Kioto mežiem klātajiem pakalniem, reizēm ieradās Kasi varā, lai savām acīm ieraudzītu pirmā Japānas imperatora Dzimmu kapu.

Līdzās jaunajai Japānai, rūpnīcu dūmeņu, elektrisko vilcienu, kinoteātru Japānai sīksti turējās senā Japāna — Japāna ar kartona mājiņām, kurās ir pārbīdāmās sienas un ogļu pannas — hibači — apsildīšanai, Japāna ar kalnos slēptajiem ēnainajiem tempļiem, Japāna ar geišām, kas nēsā tik skaistu matu sakārtojumu, it kā tas būtu no lakota melnā koka veidots, %valkā kimono, obi un dzori. Šai senajai Japānai ir savs, gadsimtos veidojies dzīves veids, kas ne vienmēr saprotams eiropietim .. . Katram cienījamam japānim blakus telefonam un radio ir svētais samuraju zobens un balts kimono ar dzimtas ģerboni; virsnieks, kas komandē tanku, nēsā veco zobenu tieši tāpat, kā to nēsāja tēvu tēvi. Samuraju pēctecis ar sajūsmu jums stāstīs, ka senatnē bijusi tāda paraša — vakarā, kad kareivis saņēma zobenu, viņš devās uz nomali un «izmēģināja tā asumu», nocērtot galvu pirmajam pretimnācējam, un, lai nejustu asiņu smaku, savu ieroci iezieda ar ambru.

Rihardam jau no dabas piemita spēja pārdzimt. Tagad viņam radās pārdroša vēlēšanās pārņemt ne tikai tautas raksturu un ierašas, bet arī tās psiholoģiju, lai vajadzības gadījumā, pārģērbies nacionālā tērpā, neatšķirtos no simtiem citu japāņu. Neatlaidīgi, metodiski viņš izkopa savas valodas zināšanas, cenšoties uztvert vissīkākās nianses. Viņš, protams, iegādājās kimono, vēdekli, iemācījās ar vienu spalvas vilcienu uzzīmēt dzērvi, apguva žestus, mācījās «cienīgi sēkt». Viņš iegādājās mazu metāla pīpīti trim dūmiem, tabakas kastīti. Tā nebija izprieca. Viņš centās noārdīt svešuma robežu, kas neizbēgami rodas, aborigēnam satiekoties ar svešzemnieku. Visur viņš gribēja līdzināties japāņiem, lai ilgstošajos braucienos pa valsti vieglāk iekarotu vienkāršo cilvēku simpātijas.

«Lai kādā zemē es arī būtu ieradies, es centos to iepazīt. Tāds bija mans mērķis, un tā īstenošana man sagādāja prieku. Sevišķi tas attiecas uz Japānu un Ķīnu...»

Japāna, Japāna ... zeme, kas reiz iznirusi no okeāna dzīlēm. Snaudošu vulkānu, kriptomēriju un līku priežu zeme. Zeme, kas apvieno sevī seno Ķīnas gudrību ar Eiropas un Amerikas industriālo vērienu. Bet tur, pie Kaī un Surugas zemju robežas, pretī zilajām debesīm galvu slej Fudzijama! Godbijīgā izbrīnā apstājas mākoņi, putni neiedrošinās lidot tādā augstumā, kur uguns kausē sniegus, bet kvēlojoša lava stingst zem ledus... Visvarens savā diženumā ir Fudzijama .. .

Sākumā Tokijas asociācijā Rihardu sagaidīja atturīgi (šeit nemīlēja vācu korespondentus, jo viņus visus uzskatīja par nacistiem), taču pakāpeniski ledus_ izkusa. Politiskos strīdos Rihards neiejaucās, nespriedelēja par «pagājušā gada sniegu», jo atcerējās, ka katrs cilvēks dienā izrunā piecpadsmit tūkstošus vārdu, un ne jau vienmēr norma ir jāizpilda, ja negrib iegūt pļāpas slavu. Viņš necentās sarunu monopolizēt. Ja viņu lūdza izteikt savas domas, viņš izteica.

Zorgem bija nekļūdīga politiskā nojauta: ikreiz viņš izvirzīja drošas prognozes, un prognozes, izrādījās, bija pareizas. Viņa valodai bija raksturīgs lakonisms un tēlainība. Viņam piemita kaut kas tāds, kas ierosināja uz atklātību, neviļus izraisīja cieņu. Viņa paklusajā balsī sāka ieklausīties arvien biežāk. Viņa rakstus, kas bija tik bagāti ar izziņas materiāliem, ar pārdomām par Japānas likteņiem un kuros bija skaidri politiskie secinājumi, tūlīt ievēroja ne tikai Vācijā, bet arī citās valstīs. Visi saprata, ka pie žurnālistikas debesīm iemirdzējusies jauna zvaigzne.

Tad arī asociācijā visi sāka ieverot Zorgi un centās izvilināt no viņa kaut ko priekš sevis: šis apbrīnojamais cilvēks taču bija bāztin piebāzts ar visvērtīgāko informāciju. Ar talantīga cilvēka devību Rihards labprāt dalījās savās zināšanās. Preses atašejs Vaize varēja visur ar lepnumu stāstīt, ka tikai ar viņa — Vaizes gādību Rihards spējis tik ātri tikt uz augšu ... Zorge šo versiju labprāt atbalstīja.

«Frankfurter Zeitung» lasīja arī Vācijas sūtniecībā To* kijā. Zorges rakstus sevišķi uzmanīgi pārlasīja sūtnis Herberts fon Dirksens. Sūtnis bija pietiekami gudrs, lai neapskaustu Zorges talantu, tomēr fon Dirksenu pārsteidza žurnālista erudīcija, viņa kompetence visos jautājumos, prasme skatīties uz priekšu, vispārināt un izdarīt secinājumus. Sūtnim vienmēr jābūt galvenajam informācijas avotam par to zemi, kurā viņš akreditēts, viņam jāizskaidro politiskais stāvoklis, tendences un sabiedriskās domas noskaņojums. Sūtņa atskaites valdība ņem vērā, nosakot savu politisko kursu; jau Demostēns teicis, ka sūtņa varā ir izmantot izdevīgus apstākļus, tātad viņa rokās daļēji ir vara pār notikumiem.

Sūtnis ir galvenais sakaru kanāls starp abu zemju valdībām. Sakaru līdzekļi — atskaites, ziņojumi.

Vācu akurātība prasa, lai dokumentos būtu ideāla kārtība. Līdz šim Dirksenam likās, ka viņš dara nopietnu darbu, regulāri sūtot atskaites uz Berlīni, — atskaites bija akurātības paraugs, viss bija salikts pa punktiem, pa paragrāfiem.

Taču drīz vien Dirksens i^īka saprast, ka tur, Berlīnē, par politisko stāvokli Japānā tagad spriež nevis pēc sūtniecības atskaitēm un ziņojumiem, bet gan pēc doktora Riharda Zorges rakstiem, kurš paspēj būt visur. Fon Dirksens nespēja valdīt pār notikumiem.

Protams, valstsvīram fon Dirksenam nenākas tik tuvu draudzēties ar ārzemju avīžniekiem, līst Japānas ministrijās, kā to dara žurnālists Zorge; Dirksens nevar būt tik plaši informēts par vietējām interesēm, noskaņojumiem, par tiem zemūdens akmeņiem, starp kuriem viņam kā sūtnim gribot negribot nākas manevrēt; Dirksens labi pazīst Japānas valstsvīrus, bet ar japāņiem ir grūti runāt uzticības pilnā tonī — nekad nevar zināt, kas viņiem prātā, dažkārt pat grūti saprast, kāda viņiem katram ietekme, un nav viegli būt par starpnieku starp viņiem un savu valdību.

Dirksens sevi uzskatīja par vecās skolas diplomātu: viņš atzina, ka diplomātija — tā ir sarunu māksla — un nekas vairāk. Viņš nodalīja diplomātiju no politikas, teica, ka diplomātam nav jānodarbojas ar politiku, viņš ir savas valdības instruments, un nav svarīgi, kas atrodas pie varas. Pārāk lielu nozīmi viņš piešķīra sakariem un bija pārliecināts, ka svarīgu sarunu rezultāti daudzkārt ir atkarīgi no tā, kādus sakarus sūtnim izdevies nodibināt un uzturēt, atrodoties savā posteni, cik lielā mērā viņam uzticas tajā valstī, kur viņš atrodas, tas ir, sūtnim jāzina, ar ko viņam ir darīšana, lai jau iepriekš varētu novērtēt sarunu partneru vājās un stiprās puses, jāzina, vai viņiem var vai nevar uzticēties. Taču tieši šeit viņš nevarēja pateikt neko noteiktu. Vai japāņi viņam uzticas? Sakariem ir tīri oficiāls raksturs, sirsnīgu kontaktu nav un nevar būt. Visiem sūtniecības darbiniekiem un arī pašam sūtnim neatlaidīgi seko Japānas policija. Un vispār atrasties šajā zemē — tas ir lāsts.

Dažkārt Dirksenu pārņēma sajūta, ka viņš ir nevajadzīgs, nenozīmīgs cilvēks, kas izsūtīts uz šo muļķīgo Japānu, kur jādzīvo kā sutīgā pirtī un no kuras, acīm redzot, nekad nevarēs izkulties ārā. Ja izdotos pievērst sev reihskanclera vai vismaz ārlietu ministra Neirāta uzmanību, jā, tad gan . ..

Un fon Dirksens neatvairāmi nonāca pie domas, uz kuru jau pašā sākumā viņu virzīja Zorge: sastādot atskaites Berlīnei, konsultēties ar kompetentu cilvēku. Japānas iekšējā stāvokļa jautājumos tāds cilvēks bija Zorge. Un neviens cits. Sūtnim ir tiesības konsultēties ar katru kompetentu cilvēku — tur nav nekā peļama. Labu ziņotāju tīklu Dirksenam tā ari nebija izdevies izveidot. Nevar taču nopietni paļauties uz tāda darbinieka informāciju, kāds ir Eižens Ots!

Sūtniecībā un tāpat arī vācu kolonijā negaidīti atklāja, ka viņiem tepat līdzās dzīvo talantīgs žurnālists; daudzi atcerējās, ka «Frankfurter Zeitung» bauda Gebelsa īpašu aizgādību. Sākumā uz Rihardu raudzījās ar ziņkāri kā uz kādu žurnālistikas fenomenu, bet vēlāk viņš iemantoja simpātijas, viņu sāka aicināt uz pusdienām un vakariņām, katrs meklēja draudzību ar viņu. Sūtniecībā viņš parādījās reti, iegriezās tur tikai apliecināt savu cieņu ierēdņiem un Hāzes jaunkundzei. Bet arī šeit viņš kļuva gaidīts viesis. Ar viņu nekad nebija garlaicīgi. Viņam līdzi nāca lielās dzīves atmosfēra, un visiem sāka likties, ka, kvernēdami piesmēķētās istabās, viņi piedalās vēsturiski svarīgos notikumos. Tā notika ikreiz: vajadzēja tikai Rihardam iegriezties Hāzes jaunkundzes darba istabā, kad turp tūlīt steidzās visi, kas gribēja pārmīt dažus vārdus ar korespondentu, uzzināt pēdējos jaunumus un, nav ko slēpt, arī saņemt ielūgumu pavadīt vakaru trokšņainajā žurnālistu sabiedrībā. Tādi vakari, pats par sevi saprotams, tika rīkoti ne jau apnikušajā vācu klubā, bet gan uz Japānas eksotikas fona kādā izpriecu vietā. Rihards aicināja labprāt, jo lieliski zināja: no visu cilvēku kategorijām, kas dzīvo aiz robežas, ar savu skopumu visslavenākie ir sūtniecību darbinieki. Tur slēpās kāda mīkla.

Fon Dirksens, paļaujoties uz Zorges takta izjūtu, aicināja viņu savā kabinetā un ar uzvedinošiem jautājumiem prata izvilkt vērtīgu informāciju. Korespondents atbildēja detalizēti, ar redzamu patiku. Dirksens pateicās. Viņš lika saprast, ka arī turpmāk gribēs izmantot šādas konsultācijas. Korespondentam acīm redzami glaimoja «valstsvīra» uzmanība. Fon Dirksens visā pilnībā pārvaldīja mākslu sagādāt cilvēkam prieku, liekot strādāt savā labā. Sūtņa atskaitēs un ziņojumos tagad ieskanējās dzīves pulss, un Neirāts tos beidzot ievēroja.

Vācijas sūtniecībā iekārtojās sīks plēsoņa — militārā atašeja palīgs apakšpulkvedis Eižens Ots. Viņš dedzīgi vēlējās ātrāk kļūt par atašeju. Viņš sapņoja par paaugstinājumiem, par spožu karjeru. Viņam imponēja vārdi, ar kuriem fīrers griezās pie *liplomātiem: «Es realizēju vardarbības politiku, izmantojot visus līdzekļus, neraizējoties par tikumību un «goda kodeksu». Prasmīgs sūtnis, kad vajadzēs, neapstāsies viltojuma vai blēdības priekšā.»

Ots skrīvēja raportus un ziņojumus Berlīnei. Taču militārā atašeja palīgs — sīks gariņš, un viņa ziņojumus, acīm redzot, tikai pavirši pārskatīja, nepievēršot tiem sevišķu uzmanību. Tā viņš vēl desmit gadus var kvernēt par palīgu. Turklāt, kuram priekšniekam gan vajadzīgi patukši ziņojumi? Ots slikti pārvalda japāņu valodu, pareizāk — to nepārvalda nemaz; dokumentus sastādot, nākas apmierināties ar to, ko ziņo paši japāņi. Bet to viņi dara skopi. Tur nu plaši neizrakstīsies.

Viltīgais un izveicīgais karjerists Ots nolēma par katru cenu izsisties lielajos priekšniekos. Arvien biežāk Ota ūdeņaino acu skatiens apstājās pie Zorges sejas: lūk, šis cilvēks spēj visu! ... Ja jau pats sūtnis izmanto viņa konsultācijas ... Frau Ota deva padomu: «Kāpēc gan tu nevari lūgt sava drauga Riharda palīdzību? Ja gribi, es ar

viņu parunāšu.» Tomēr atašeja palīgs, lai arī jūsmoja par savas sievas gudrību, šoreiz nolēma runāt pats. Pie šņabja glāzītes viņš pažēlojās, ka tagad katrs mutes bajārs varot taisīt karjeru vieglāk nekā godīgs darbinieks, kas neprot skaisti runāt. Rihards iesmējās, bet tad stingri piezīmēja, ka vienmēr vajag paturēt prātā Hesa vārdus: ja partijas veterāniem arī nav dotību, to kompensē viņu dedzīgā cenšanās darboties nacionālsociālistiskās valsts interesēs. Ots piepūtās. Viņš saprata, ka šie Hesa visu piedodošie vārdi attiecas uz nacistu apmetņa un durkļa bruņiniekiem, uz visām tām padibenēm, pie kurām Ots sevi pieskaitīt negribēja. No «pirmās šķiras cilvēka» viņš gribēja kļūt par nevainojamu ārlietu ministrijas ierēdni. Perspektīva atgriezties terora nomāktajā Vācijā viņu nevaldzināja. Nīkt desmitās pakāpes amatos? . ..

«Dirksena vietā es jau sen būtu padzinis to Vaizi un iecēlis par preses atašeju daudz piemērotāku cilvēku ...» teica Ots. «Bet kāpēc gan jums ar laiku neieņemt Dirksena vietu?» meta atpakaļ Rihards. Apakšpulkvedis atbildēja: «Tāpēc, ka Dirksenu konsultē, bet mani ne.»

Zorge saprata Otu caur un cauri. Turklāt Frau Ota viņam bija tomēr šo to izstāstījusi.

«Nu, ja tik vien tās nelaimes, tad esmu jūsu rīcībā,» sacīja Rihards un pastiepa atašeja palīgam roku.

Zorge konsultēja. Taču tas, kas korespondenta lūpās skanēja svarīgi, apakšpulkveža izklāstā likās bezkrāsains, viņš neprata ikdienas idejām piešķirt rezonansi. Tad Ots izvilka no portfeļa ziņas, shēmas, tabulas, tos dokumentus, uz kuriem ir grifs «slepeni», bet kuri patiesībā zināmi katram militāros jautājumos kaut cik pieredzējušam cilvēkam. Visi tie bija sīki, nenozīmīgi noslēpumi, un organizācijai nedeva nekā interesanta. Zorge izmeta pārliecīgi uzskaitītos sīkumus, kas atašeja palīga ziņojumā ieņēma galveno vietu un kas neizskaidroja, bet padarīja neskaidrāku vispārējo ainu; viņš papildināja ziņojumu ar nozīmīgiem faktiem: «jaunie virsnieki» un Araki piekritēji uzvedas izaicinoši, aktivizējas arī seijukai partija, kas saistīta ar militāristiem ...

Un tad notika brīnums: Ots saņēma no Berlīnes pirmo pateicību. Panākumu iedvesmots, viņš, burtiski, uzmācās Zorgem. Un Rihards pūlējās. Atašeja palīgam sāka birt pateicības. Pēc tam viņam piešķīra pulkveža pakāpi. Rihards konsultēja fon Dirksenu, rakstīja Ota pārskatus un ziņojumus, studēja Japānas vēsturi un ekonomiku, komplektēja savu bibliotēku.

«Es uzvēlu sev pārāk daudz pienākumu. Vienlaikus man nācās darboties par žurnālistu, par Vācijas sūtniecības darbinieku, veikt pētniecības darbu un, beidzot, turpināt savu slepeno darbību. Es sirgu ar pastāvīgu laika trūkumu.»

Izlūks iesakņojās. Tomēr tie bija tikai paši pirmie soļi. Viņš vēl nebaudīja pilnīgu Dirksena uzticību, sūtnis tikai klausījās un neko nerunāja. Pieredzējušais, rūdītais diplomāts prata glabāt valsts noslēpumus. Uz Zorgi viņš skatījās tikai kā uz informācijas avotu, ne vairāk. Ots vispār zināja maz, un izlūkam nācās strādāt viņu labā, neko nesaņemot pretī.

Tas bija grūts laiks gan Zorgem, gan visai organizācijai — nostiprināšanās laiks. Rihards un Vukeličs tāpat kā agrāk piedalījās preses konferencēs Japānas ārlietu ministrijā un informācijas birojā, Japānas žurnālistu aprindas viņus uzņēma labi. Branko nodibināja tuvas attiecības ar Reitera aģentūras pārstāvi Džeimsu M. Koksu, kam bija brīvi pieejama britu sūtniecība. Ar katru mēnesi krājās informācija. Ienāca tā arī no japāņu biedriem. 1934. gada aprīlī Japānas ārlietu ministrijas pārstāvis Arno paziņoja: Japāna uzskata, ka tā ir vienīgā atbildīgā par kārtību visā Austrumāzijā* Kopš šī brīža Ķīnai pēc palīdzības jāgriežas tikai pie Japānas, un pēdējā kategoriski protestē pret trešo valstu centieniem sniegt kaut kādu palīdzību Ķīnai. Paziņojums izsauca informācijas pieplūdumu.

Eiropā brieda notikumi, kas bija saistīti ar Vācijas aktivizēšanos. Daudz dažādu ziņu tika saņemts sūtniecībās, kas atradās Tokijā. Fašisti visu valsts varu koncentrējuši savās rokās un prasa to izmantot agresīviem mērķiem; lielie monopoli nepārtraukti saņem no Hitlera valdības arvien lielākus militāros pasūtījumus. Valsts aparāts būtībā jau pārgājis kara koncernu pakļautībā. «Garo dunču nakts», reihsministra Rema noslepkavošana, masveida nošaušanas bez tiesas un izmeklēšanas; Vācija pārkāpusi militāros ierobežojumus, kas bija noteikti Versaļas līgumā, un izsludinājusi vispārējo karaklausību.

Centram bija vērtīga katra informācija no Japānas. Bernhards un Erna savu lielo un smago raidītāju Branko dzīvoklī gan bija uzstādījuši, tomēr sakarus ar Centru nodibināt vēl nespēja. Caurām dienām un naktīm viņi neizlīda no improvizētās kabīnes, pārkāpa visus pieļaujamos ēterā atrašanās laikus, iespējams pat, ka pelengatoru stacijas jau fiksējušas viņu atrašanās vietu, taču sakaru nebija.

Rihards nožēloja, ka šeit nav Maksa Klauzena, un, atmetis visam ar roku, 1934. gada oktobrī devās^ uz Šan-haju, lai satiktos ar kurjeru. Tāds brauciens nebūtu nekas sevišķs, ja Japānas policija neizrādītu pārlieku modrību: katrā ārzemniekā tā saskatīja izlūku. Rihardu varēja pat pārmeklēt, bet viņš veda materiālus, kas nedrīkstēja nokļūt policijas rokās. Tomēr viss beidzās laimīgi.

Bez starpgadījumiem viņš nokāpj no kuģa un, nogājis kādu gabalu pa Konsula aleju un Eduarda III ielu, nogriežas uz Cupaosanas alejas. Cupaosan — tas nozīmē «Asiņainā aleja». No tās līdz ostai — divi kvartāli. Šeit ir matrožu valstība. Ieliņa nav liela — simt trīsdesmit soļu gara un sešpadsmit plata. Uz tās paceļas divi milzīgi pelēki nami, kuros izvietojušies bāri, kafejnīcas, kabareji, nakts restorāni «Rozmarija», «Montekarlo», «Fantāzija» un citi. Vakaros šeit risinās asiņaini kautiņi, tajos piedalās simtiem matrožu no visiem ārzemju kuģiem. Kad policija nespēj nodibināt kārtību, izsauc karaspēku. Dienā «Asiņainā aleja» snauž.

Zorge ieiet hotelī un satiek šeit nepazīstamu cilvēku ar dzeltenu portfeli. Rihardam ir tieši tāds pats portfelis. Viņi sāk runāt par laiku, apmainās ar parolēm, bet pēc tam apmaina ari portfeļus. «Sveicieni jums no biedriem un no Katjas ...» it kā attapies klusu pasaka nepazīstamais, paklanās un aiziet.

Divas dienas Rihards braukā pa Šanhaju, sameklē materiālus «Frankfurter Zeitung» redakcijai un atgriežas_To-kijā ar veselu kaudzi jaunumu. Sievas vēstuli tā gribējās saglabāt, lai pārlasītu ikreiz, kad kļūst smagi, bet to nedrīkst.

«Mana mīļā Katjuša!.. . Tavas vēstules mani vienmēr iepriecina, tik grūti taču ir dzīvot bez Tevis. Turklāt gandrīz veselu gadu nesaņemt no Tevis nekādu ziņu, tas ir vēl jo grūtāk... Tas ir skumji un varbūt nežēlīgi, tāpat kā mūsu šķiršanās vispār ...»

Domās viņš pārceļas uz Maskavu, un mežonīgs, iluzo-risks šķiet viss, kas ir ap viņu: Ota smīnošā fizionomija, Japānas policija, nacistu noslēpumu glabātājs sausnējais

Dirksens, koķetlgā Frau Ota, goda mielasti, pieņemšanas, fašisma dvinga vācu klubā, tā saucamās «kopsapulces», kurās Rihardu atkal un atkal sēdina prezidijā. Nokratīt visus šos murgus, atrasties tur, pie Ņikitas vārtiem, vakaros kopā ar.Katju klejot pa Maskavas ielām, bet pēc tam aizmigt, mierīgi aizmigt kā visi cilvēki, ļaut atpūsties nerviem, kas nu jau gandrīz divus gadus saspringti līdz pēdējai iespējai...

Taču tie bija tikai sapņi. Vai tad viņš varēja zināt, ka sapņi drīz piepildīsies ...

2

PĒDĒJA TIKŠANĀS AR DZIMTENI

Kā vasaras, tā ziemas musoni atnesa lietu. Rihards slikti panesa Japānas klimatu. Gandrīz katrā vēstulē sievai viņš sūdzējās par karstumu un mitrumu.

«Seif pašreiz ir šausmīgi karsts, gandrīz neizturami. Laiku pa laikam es eju uz jūru un peldos, taču tā Īsti atpūsties: nav iespējams»; «Ko es daru? Grūti aprakstīt. Daudz jastrādā, un es ļoti nogurstu. Sevišķi pašreiz karstajā laikā. . . Karstums Ķeit ir nepanesams, taisnību sakot, nav tik karsti, cik smacīgi mitrā gaisa dēļ. No agra rīta līdz pašai naktij jāmirkst vienos sviedros, it kā cilvēks sēdētu siltumnīcā»; «Tagad tur, pie Jums, sākas ziema, un es zinu, ka Tu tā nemīli ziemu, droši vien Tev ir nomākts garastāvoklis. Tomēr pie Jums šis gadalaiks vismaz ārēji ir skaists, bet šeit ziemā līst lietus un valda mitrs aukstums, no kura ari dzīvokļi slikti pasargāti, jo šeit cilvēki mitinās gandrīz vai zem atklātām debesim...»

Mitrs un karsts laiks. Uzvalku, veļu nākas turēt dzelzs čemodānos un lādēs. Pagājuši jau gandrīz divi gadi, kopš Zorge izkāpa Jokohamas ostā, taču organisms vēl arvien nevarēja pielāgoties neparastajiem klimatiskajiem apstākļiem. Rihards stipri cieta, viņam trūka elpas, pastāvīgi bija jūtams nogurums, nespēks. Un tikai ar lielu gribas piepūli viņam izdevās izlikties mundram, jautram, rosīgam.

Aprīlī Tokija itin kā ieslīga sārtā mākonī — saplauka ķirši. Ueno parkā sākās «ziedošo ķiršu deja» — mijako odori. Pilsētnieki plūda šurp bariem, tērpušies svētku kimono, ar saulessargiem, ar daudzkrāsainiem lukturīšiem, dažiem bija no zāles darināti apmetņi.

Aizlavījies no Hāzes jaunkundzes un no visiem saviem draugiem, Zorge klaiņo pūlī, ieklausās balsīs, semisenu skumjajās skaņās, pie sevis čukstus skaita Motoori dzejas rindas: «Ja gribi japāņa dvēseli saprast — skaties uz ķiršiem, kas saulē zied.» Jautrība šeit ir svinīga, atturīga, un «ziedošo ķiršu deja» vairāk atgādina senu mistēriju, nevis skaļus svētkus, kādi ir Maskavas ielās un parkos. Iedziedas bambusa fleitas — sjakuhati, ļaudis drūzmējas vietās, kur notiek leļļu izrādes. Šejienes dzīve Rihardam ir sveša, bet viņš grib to saprast. Un tomēr dažkārt uzbrūk vienaldzība, un Rihards, tāpat vien meklējot dvēseles mieru, klīst pa alejām, kas apstādītas ar kriptomē-rijām, palmām un ķiršu kokiem.

Arvien biežāk viņš domā par Maskavu. Pat akumulatoru vajag periodiski uzlādēt no jauna, cilvēku — vēl jo vairāk. Vienalga ar kāda brīnuma palīdzību viņam jānokļūst Maskavā, lai ieelpotu brīvību, lai kaut uz nedaudzām dienām nokratītu šo mirāžu un murgus, ko nākas saukt par dzīvi; bet pēc tam, smēlies jaunus spēkus, varētu atkal turpināt bīstamo spēli...

Beidzot radisti nodibināja sakarus ar Centru. Tomēr sakari bija ļoti nestabili. Seansi bieži vien pārtrūka nesaprotamu iemeslu dēļ. Šie traucējumi izraisīja grūtsirdību, radīja nenoteiktības sajūtu. Kādā šifrētā ziņojumā Zorge lūdza atsūtīt kvalificētu radistu — Maksu Klauzenu, bet Bernhardu un Ernu atsaukt.

Viņš nebija sevišķi pārliecināts, vai Centrs tam piekritīs — mainīt jau legalizējušos darbiniekus nav tik vienkārši. Taču, acīm redzot, arī Centra radisti bija izmocījušies, jo pienāca radiogramma — Bernhards un Erna tiek atsaukti uz Maskavu. Abi jutās pārlieku iepriecināti un nekavējoties atstāja Tokiju. Drūmais Bernhards atvadoties Rihardam pat pateicās. Tālāk radiogrammā bija teikts, ka arī pašam Rihardam jāierodas Maskavā saņemt instrukcijas.

Kad Rihards lasīja radiogrammu, viņš notvēra sevi, ka viņam aiz uztraukuma dreb pirksti. Likās, uzpūtis svaigs vējš. Uz Maskavu! ...

Protams, viņš nevarēja visu tā vienkārši pamest un aizlaisties. Aizbraukšanu vajadzēja sagatavot, lai viņa prombūtne nevienam neradītu aizdomas. Organizācijai jāfunkcionē arī bez viņa. Pirms aizbraukšanas no Japānas viņam vajadzēja sazināties ar Odzaki un Mijagi, pārrunāt visu ar Vukeliču.

Rihards sāka izplatīt valodas, ka viņš gatavojoties braukt uz Eiropu, jo kontrakts ar «Frankfurter Zeitung» beidzas. Tagad varēšot noslēgt jaunu kontraktu uz daudz izdevīgākiem noteikumiem.

Ots uztraucās: pavisam nelaikā Zorge brauc uz Vāciju! Ots tikko bija iecelts par militāro atašeju. Un tas viss panākts ar Riharda palīdzību. Eižens baidījās jau pašā sākumā palikt bez korespondenta atbalsta. Zorge atašejam apgalvoja, ka fāterlandē ilgi neuzkavēsies. Versija neradīja nevienam nekādas aizdomas. Ots sadeva veselu kalnu savu štāba draugu adrešu un telefonu numuru Berlīnē: Zorgem ar viņiem noteikti jāiepazīstas! Arī Dirksens uzticēja dažus neoficiāla rakstura uzdevumus. Sūtniecības dāmām bija savi lūgumi.

Zorge vai gura aiz nepacietības, tiecās ātrāk nokļūt Jo-kohamas ostā, taču nācās katru uzmanīgi noklausīties, smaidīt, atceroties Kaljēra padomu: diplomātam nepieciešams mierīgs raksturs, viņam jābūt spējīgam labsirdīgi paciest muļķu sabiedrību. Ots, protams, sarīkoja grandiozas dzīres un pēc tam piespieda Rihardu rakstīt jaunu ziņojumu. Draugi no Toki^as asociācijas savukārt nolēma rīkot vakaru sakarā ar «preses mīluļa» aizbraukšanu. «Parteigenossen» no vācu kluba sekoja viņu piemēram. Pats par sevi saprotams, ka ostā viņu pavadīt ieradās vesels bars. Ota kundzei pat asaras saskrēja acīs, bet Hāzes jaunkundze stāvēja piestātnē tik ilgi, kamēr kuģis, kas aizveda Rihardu, pazuda aiz horizonta.

Lielais jeb Klusais okeāns pacēla Rihardu uz saviem pleciem. Dzidri, zili viļņi. Lidojošo zivju bari lēkāja virs ūdens. Rihards gandrīz visu laiku pavadīja uz augšējā klāja. Šeit, okeānā, viņš pazina katru atolu, katru saliņu — tās bija zīmes ceļā, kuram beigu beigās jāaizved uz Maskavu. Lūk, Honolulu augstais, gaišais, četrstūrainais tornis ar pulksteni. Turpat piestātnē havajietes ar kvēlām acīm, ar sarkanu un baltu ziedu kaklarotām dejo hulu. Taču šī mākslotā eksotika nesaista Riharda uzmanību. Viss ir apnicis, viss ir kļuvis pretīgs. Viņš vairs netic eksotikai. Aiz ārējās jautrības, aiz visām šīm vītnēm un vaiņagiem slēpjas nabadzība. Japānā viņš ir atliku likām izskatījies «eksotiku»! Viņu grūti apmānīt. Eksotiku visur pērk par dolāriem. Uz Maskavu! Atbrīvoties no «eksotikas», neredzēt vairs, kā pazemo cilvēku ...

Amerikas Savienotajās Valstīs Centra kurjers izsniedza Zorgem pasi ar padomju vīzu. Ceļš uz Maskavu bija atvērts!

Viņš ieraudzīja Maskavu, ko vienmēr neizsakāmi mīlēja. Pat toreiz, Vācijā, kad viņš vēl nepazina šo dižo pilsētu, viņš to jau mīlēja. Maskavu viņš iepazina no mātes stāstiem, kura, lai gan redzējusi Maskavu tikai caur-braucot, bija saglabājusi par to visdzīvākās atmiņas. Māte tā arī nevarēja iejusties Berlīnē.

Viņš atkal bija Maskavā, kur dzīvoja viņa mīļotā, viņa brīnišķīgā Katja, kur glabājās viņa grāmatas un rokraksti, kur katrā ielā, katrā parkā bija jūtams kaut kas aizkustinoši pazīstams, tuvs. Viņš jutās kā jūrnieks, kas pēc ilga un bīstama ceļojuma atgriezies pie klusā pavarda. Okeāna vētras nu ir garām. Cilvēki.. . Gribas apkampt viņus visus.

Maskava . . . Vienmēr straujā, čalojošā, entuziasma pilnā Maskava. Pazīstamās kurantu skaņas. Un tas viss ir līdzās, tepat, tavā priekšā. Cik reižu cauri ētera vējiem tās nokļuva pie Riharda, kad viņš Vukeliča konspiratīvajā dzīvoklī bija noliecies pār uztvērēju .. . Arbats, Ņikitas vārti, Ņižņekislovas iela . ..

Rihards mājās. Katjas laimīgās, saraudātās acis, viņas seja (viņš teica: «antīkā seja»), bizes, pazīstamās rokas ...

Tas bija 1935. gada 25. jūlijā.

Beidzot Zorge varēja baudīt mieru, ģimenes laimi, dzīvot īstu (nevis iedomātu!) dzīvi. Šeit, Ņižņekislovas dzīvoklī, Japāna liekas bezgala tāla, nereāla. Rūpnīcā Katjai piešķir atvaļinājumu. Viņa tagad jau ir brigadiere. Saņem četrsimt rubļu.

Abi sēd uz dīvāna. Patīkamu gaismu izstaro lampa ar zaļu abažūru. Šeit viss ir ļoti vienkārši, pat trūcīgi. Neliels skapis, kur glabājas Riharda grāmatas: Lesinga drāmas, Gēte, Šillers, Kants; no jaunajām — Majakovskis, Furmanovs. Tepat ir arī paša Riharda darbi. Viņš paņem Majakovska sējumiņu:

Un redzi, ka nelīdz —

vai tev ir bronzas ribas

vai sirds no tērauda, auksti baiga.

No grāmatas izkrīt kaut kāda dokumenta melnraksts. Rihards lasa:

«Maskava, 1926. gada 12. aprīlis. VK(b)P Krasnopresņas rajona komitejai.

Dārgie biedri!

Vācu komunistu klubs nesen nodibināja pionieru organizāciju vācu bērniem. Šinī darbā mums noteikti vajadzīga Jūsu palīdzība, turklāt ne tikai norādījumu, cirkulāru utt. veidā, bet arī ar kadriem. Tāpēc mēs lūdzam Jūs, ja vien iespējams, atsūtīt mums kādu biedru, kas labi pazīst pionieru darbu un pārvalda vācu valodu.

Ar komunistisku sveicienu Zorge.»

Tagad viņi abi ar Katju sapņo par to laiku, kad viņiem būs bērni. Ika grib bērnus. Viņa ideāls — kļūt par labu ģimenes tēvu, nodarboties ar zinātni, uzrakstīt solīdus darbus par Āzijas zemēm, audzināt bērnus, vienmēr būt līdzās mīļotajai Katjai. Viņi spriež par nākamā bērna vārdu.

«Vai Tu atceries mūsu norunu par vārdu?» rakstīs viņš pēc aizbraukšanas no Maskavas. «Es no savas puses gribētu mainīt šo norunu tādējādi: ja būs meitene, viņai ja-dod Tavs vārds. Katrā ziņā vārds ar burtu «K». Es negribu citu vārdu, kaut arī tas būtu manas māsas vārds, kura vienmēr labi izturējās pret mani.

Vai arī šai jaunajai būtnei dot divus vārdus, vienam no tiem noteikti jābūt Tavam vārdam.

Lūdzu, izpildi šo manu vēlēšanos, ja būs meitene. Ja būs zēns, Tu vari pati izlemt, kā viņu saukt, tikai vārdam jāsākas ar V.»

Vienu reizi viņi izbrauca ārpus pilsētas, klīda pa meža biezokņiem, peldējās; viņi aizmirsa visu uz pasaules, izjuta esamības prieku, viens otram teica maigus vārdus, zvērēja uzticību, sapņoja par nākotni. Būt kopā, vienmēr būt kopā .. . Vai tad viņi nav pelnījuši tādas tiesības? ... Viss vēl ir priekšā, dzīve vēl uzplauks neredzētiem ziediem, un «vecais krauklis» (kā viņa jokojot sauca Rihardu) vēl izpletīs spārnus, pacelsies citos augstumos ...

... Zorge Izlūkošanas pārvaldes priekšnieka korpusa komandiera Uricka kabinetā. Par organizācijas darbu sagatavots vispusīgs ziņojums. Urickis bija apmierināts. Viņš vēlreiz uzsvēra, ka galvenās pūles jāveltī tam, lai atklātu fašistiskās Vācijas nodomus pret PSRS. Viņš ieteica Rihardam iestāties nacistu partijā.

Semjons Urickis sarīkoja nelielas pusdienas, tajās Zorge sastapa Maksu Klauzenu. Jā, vecie draugi atkal satikās.

«1935. gadā Maskavā es un Klauzens saņēmām Izlūkošanas pārvaldes priekšnieka ģenerāļa Uricka novēlējumus. Ģenerālis Urickis deva norādījumus, lai mēs ar savu darbību cenšamies novērst kara iespēju starp Japānu un PSRS. Atrodoties Japānā un ziedojot sevi izlūkošanas darbībai, es no sākuma līdz galam stingri ievēroju šos norādījumus...»

Tā Zorge rakstīja savās piezīmēs, kuras mēs varējām izlasīt tikai pēc viņa nāves.

Kas bija šis cilvēks, kurš veselam periodam precīzi nosprauda Zorges organizācijas uzdevumus attiecībā uz Japānu? Un ne tikai attiecībā uz Japānu vien. Urickis saskatīja, ka lielākās briesmas, kas draudēja Padomju Savienībai, ir vācu fašisms. Un apstiprināja galveno uzdevumu: Zorges izlūkošanas organizācijas darbība jākoncentrē pret fašistisko Vāciju. Tāpat vērīgi jāseko Vācijas un Japānas attiecību attīstībai.

1935. gada pavasarī Jāni Bērziņu iecēla par Blihera vietnieku Sevišķajā Sarkankarogotajā Tālo Austrumu armijā. Stāvoklis Tālajos Austrumos joprojām bija saspīlēts. Sagrābuši Mandžūriju, japāņu militāristi loloja plānus par uzbrukumu Padomju Savienībai. Izanalizējis faktus, komandieris Blihers toreiz teica: «Viss, ko Tālajos Austrumos darām mēs, ir pakļauts tikai Tālo Austrumu robežu aizsardzībai, turpretī japāņu virspavēlniecības pasākumu nolūks ir uzbrukums. Mēs visu darām aizsardzībai, viņi — visu uzbrukumam. Tā ir būtiska atšķirība.»

Par Izlūkošanas pārvaldes priekšnieku kļuva Semjons Urickis. Līdz tam viņš bija Strādnieku un Zemnieku Sarkanās Armijas Bruņu automobiļu un tanku pārvaldes priekšnieka vietnieks. Bruņu automobiļu un tanku pārvalde un militārā izlūkošana ... Tomēr korpusa komandieri Uricki nevarēja uzskatīt par cilvēku, kas stāvējis tālu no izlūkošanas. Semjona Uricka brāzmainā, sarežģītā biogrāfija liek daudz ko pārdomāt. Saskare ar izlūkošanu viņam bija 1920. gadā, kad viņš vadīja SZSA štāba Izlūkošanas pārvaldes nodaļu. Viņš pilnībā pārvaldīja franču un poļu valodas. No 1922, līdz 1924. gadam viņš bija ārzemēs, izpildīja uzdevumu. Bet vēl pirms tam, astoņpadsmitajā gadā, kad vācieši okupēja Odesu, viņš bija militārais pārstāvis pie Padomju ģenerālā konsulātā Odesā (bija tāds!). Toreiz visu konsulātu arestēja un ieslodzīja cietumā.

Boļševiku partijā Urickis iestājās jau 1912. gadā, septiņpadsmit gadu vecumā. Liela loma te bija viņa draudzībai ar pazīstamo revolucionāru Vaclavu Vorovski (vēlāk ievērojamu padomju diplomātu, ko 1923. gadā neģēlīgi noslepkavoja Lozannā), kurš tajā laikā atradās Odesā. «Biedram Vorovskim bija milzīga ietekme uz visiem maniem turpmākajiem uzskatiem. Piedalīšanās dažādās sapulcēs, pašreizējo notikumu apspriešana ar biedriem, jo sevišķi Ļenas notikumi, «Pravdas» raksti un mūsu sarunas ar b. Vorovski mani stipri ietekmēja, un 1912. gadā es iestājos KSDS(b)P.»

Trīs nedēļas Rihards Zorge atradās Padomju Savienībā. Un gandrīz katru dienu viņš tikās ar Uricki.

Urickis painteresējās, kādos apstākļos dzīvo Zorges sieva Jekaterina Maksimova. Uzzinājis, ka Katja dzīvo puspagraba telpās, viņš apsolīja par viņu parūpēties.

Savu solījumu Urickis izpildīja drīz pēc Riharda aizbraukšanas: Katjai iedeva jaunu dzīvokli Sofijas krastmalā. Tiesa, diezgan ilgi nebija iespējams izsniegt orderi: Precīzo mēraparātu rūpnīca, kurā viņa strādāja, bija stājusies darba sardzē, un iKatja mājās neiegriezās veselu nedēļu, pārnakšņojot tieši cehā.

Paliec sveika, Maskava ... Pēdējo reizi Zorge atnāca uz Sarkano laukumu, atsegtu galvu pastāvēja pie Ļeņina Mauzoleja. Atmiņā atausa dzejnieka vārdi:

Ļeņina skaidrībā

augt es gribu, lai revolūcijā

tālāk dotos.

1935. gada 16. augustā Zorge aizbrauca no Padomju Savienības. Ceļš uz Japānu veda caur fašistisko Vāciju.

Atkal Berlīne. Drūma, baiga. Šeit Rihardam bija jātiekas ar pulkvežiem un ģenerāļiem — Ota draugiem, tāpat arī ar fon Dirksena darba biedriem — ārlietu ministrijas ierēdņiem. Nacistiskais preses klubs viņu sagaidīja pompozi. Sākās viesības, iedzeršana, kontraktu slēgšana ar avīzēm un žurnāliem.

Rihards Berlīni atceras kā akurātu pilsētu. Tagad tā izskatās nolaista, netīra. Dzīve it kā pamirusi, paslēpusies, aizgājusi pagrīdē. Dzirdama tikai apkaltu kareivju zābaku klaudzoņa. Maršējošā Vācija. Uz pieres uzbīdītas tērauda kaskas, melns kāškrusts klaji rēgojas uz Hitlera piedurknes. Hindenburgs vēl ir dzīvs, un fīrers aizbild-nieciski uzsit pa viņa izdēdējušo plecu. Taču Zorge zina, ka, spītējot visnežēlīgākajam teroram, Komunistiskā partija un Pretošanās kustības antifašistiskās grupas joprojām darbojas.

Šeit, pašā ienaidnieka midzenī, Zorgem ļoti veikli un piesardzīgi jātēlo nacistiskā skribenta loma. Šoreiz viņš pārspēj pats sevi, izpelnās ārlietu ministra Neirāta, tāpat arī kara aviācijas augstu amatpersonu sevišķu uzmanību.

Tieši tajā laikā tika plānots pirmā junkersa lidojums no Vācijas uz Tokiju. Zorgem — viņš taču bija ievērojams žurnālists! — lika priekšā piedalīties lidojumā. Rihards nevarēja atturēties no kārdinājuma. Lidojums gan bija saistīts ar briesmām, ar risku, bet tas nozīmēja arī iegūt laiku. Viņš piekrita. Sākumā lidot bija nodomājis Vācijas ārlietu ministrijas speciālais vēstnieks Šmīdens. Tomēr vēlāk viņš apdomājās un nolēma doties uz Tokiju parastā ceļā: nav taču zināms, kā lidojums beigsies. Vēstnieks pat kļuva priecīgs, ka pagadījies šis slavenais žurnālists. Lai lido. Šmīdena atteikšanās paliks neievērota. Rihardam viņš paskaidroja: ja brauc ar svarīgu misiju, tad jau labāk neriskēt. «Šo to esmu dzirdējis,» piebalsoja izlūks. «Diemžēl par detaļām neesmu informēts. Taču tas nav svarīgi.» Šmīdenam, protams, prātīgāk būtu palikt Berlīnē — Japānā tagad ir elles karstums. «Osima — stulbenis, to es jums teikšu!» izgrūda Šmīdens. «Šī muļķa nepiekāpības dēļ es esmu spiests pārciest visas evolūcijas. Ko jūs neteiksiet, viņš prasa, lai mēs atsaucam padomniekus no Ķīnas un izbeidzam piegādes Ķīnas armijai. Kāda nekaunība! Pašā sarunu sākumā izvirzīt noteikumus. Tomēr viņi slikti pazīst Ribentropu ...» — «Es būšu Tokijā pirms jums un gatavošu augsni,» vienaldzīgā tonī apsolīja Rihards. Šmīdens bija saskatījis žurnālistā savējo un nekautrējās paust cēlu sašutumu. Sarunām bija neoficiāls raksturs, tomēr ārlietu ministrijā daudzi zināja par tām.

Dzirdētais Rihardu satrauca: Berlīnē notiek slepenas sarunas starp Japānas militāro atašeju Osimu un Ribentropu! Ja varētu atgriezties Maskavā ... Un šim aitasgalvām Šmīdenam uzdots pielauzt Japānas valdību! ... Var noslāpt aiz niknuma un paša bezspēcības. Ātrāk, ātrāk uz Tokiju! .. . No turienes par visu ziņot Centram.

Izlūkam likās, ka lidmašīna nelido, bet velkas.

Ar pirmo junkersu Zorge ierodas Tokijā. Par viņu jūsmo avīzes, viņu sagaida ar ziediem. Gēringa sūtnis ... Drīz Zorge kļūst par nacistu partijas biedra kandidātu.

Kad Japānā beidzot ieradās speciālais vēstnieks Šmī-dens, viņi ar Rihardu satikās kā veci, labi draugi. Fon Dirksena klātbūtnē viņi sāka atcerēties Berlīni, augstu amatpersonu sabiedrībā pavadītās dienas.

Sūtnis uzmanīgi klausījās un pie sevis nolēma, ka pienācis laiks iesaistīt korespondentu ciešākā sadarbībā ar sūtniecību.

3

ZORGES ORGANIZĀCIJA DARBOJAS

1933. gada augustā Klauzens un Anna no Ķīnas atbrauca uz PSRS. Pēc kvalifikācijas celšanas mācībām speciālā skolā viņi saņēma sešu nedēļu atvaļinājumu un pavadīja to Melnās jūras kūrortā Odesā.

Veselas sešas nedēļas viņi dzīvoja pavisam bezrūpīgi: peldējās, sauļojās, staigāja gar jūras krastu. Visapkārt bija savējie, draugi... Gribējās apkampt katru kā tuvinieku. Maksam vēl no kfera kājā bija rēta, kas nekādi nesadzija un sagādāja viņam lielas mokas. Šanhajā viņš ārstējās pie ļoti dārga ārsta, tomēr nesekmīgi. Melnas jūras ūdens, izrādījās, bija dziedinošs — uz visiem laikiem Makss tika vaļā no savas kaites.

Pēc tam konspirācijas nolūkos viņus ar svešu uzvārdu uz laiku aizsūtīja uz Saratovas apgabalu. Viņi dzīvoja mazā stepes pilsētiņā Krāsnij Kūtā, kur Makss strādāja mašīnu un traktoru stacijā.

Un tagad atkal jādodas pretī nemieram un briesmām.

Anna sāka protestēt: viņa nekur negribot braukt. Viņai patīkot stepju plašumos. Miers, klusums. Radusies neliela saimniecība: aitas, vistas. Ko vēl var gribēt? Nenokārtotās dzīves gados Šanhajā tieši tā viņa bija iztēlojusies ģimenes idilli. Tagad negribējās ticēt, ka atkal jāatgriežas pasaulē, kas pilna briesmu, kur viss balstās uz kaut kādām nejaušībām, kur pati eksistence šķiet nestabila, nedroša.

Ilgi viņu mocīja baismi sapņi: tukšas, gluži kā izmirušas Šanhajas, Mukdenas, Kantonas ielas, kraukļu bari, bet kokos karājas cilvēki bez galvām ... Viņa no jauna pārdzīvoja agrākās dzīves šausmas, pamodās, trīcēdama pie visām miesām, un pēc tam līdz rītam gulēja vaļējām acīm. Aitu mierīgā blēšana viņu nomierināja, pamazām viss atgriezās savā vietā, kļuva stabils, reāls. Prom, prom smagos rēgus! Lai pagājušais neatgriežas vairs nekad ...

Galu galā viņi norunāja, ka Anna atbrauks uz Tokiju mazliet vēlāk, kad Makss tur iekārtosies. Pirms šķiršanās trīs nedēļas viņi pavadīja atpūtas namā Maskavas tuvumā.

Septembrī Makss aizbrauca. Cenzdamies maldināt ārzemju pretizlūkošanas dienestu, viņš vispirms devās uz Franciju, tad uz Angliju, Austriju un atkal atgriezās Francijā. No Havras ar pasažieru tvaikoni viņš atstāja Eiropu. Priekšā — Amerika!

Makss bija ļoti satraukts. Jūras policija varēja viņu aizturēt gan uz tvaikoņa, gan muitas pārbaudē Ņujorkā. Visvairāk biedēja priekšā stāvošā vizīte Vācijas ģenerālajā konsulātā Amerikā: tur sēd pārlieku akurātie vācu ierēdņi. Sāks ievākt ziņas, sūtīt pieprasījumus, precizēt. Kāpēc aizbraucis no Vācijas, kur bija pazudis visus pēdējos gadus? Vai tikai Makss Klauzens nestrādāja uz trīsmastu šonera, kas 1927. gadā devās reisā uz Mur-mansku? . .. Fašistiem ir sīksta atmiņa. Makss Klauzens toreiz cīnījās par jūrnieku sociālā stāvokļa uzlabošanu, un flotē viņu labi pazina.

Bezgalīgās okeāna jūdzes. Klauzens centās pavadīt laiku kajītē, aizbildinoties ar to, ka slikti panesot šūpošanu. Atradās līdzjutēji, pusdienu laikā tie uzmācās, piedāvājot^ pārbaudītus līdzekļus pret jūras slimību. Makss dusmojās, nervozēja.

«Es ļoti baidījos, ka Ņujorkā mani aizturēs. Taču tur man laimējās. Amerikāņu ierēdnis apskatīja manu pasi, apzīmogoja to un atdeva atpakaļ.» Viņam, Maksam Klau-zenam, vienmēr veicās. Viņam bija patīkama āriene, uzticības pilns skatiens, labsirdīgs smaids, viss izskats pauda dabiskumu.

Vācijas ģenerālā konsulāta ierēdņi, kas bija kļuvuši miegaini aiz bezdarbības, nopriecājās par tautieti komersantu un bez kādas kavēšanās noformēja dokumentus. Vai mazums uzņēmīgu vāciešu līdzīgi šim labsirdīgajam resnītim Klauzenam klīst pa plašo pasauli! Vācieši — Amerikā, Āfrikā, Javā, Ķīnā un Japānā. Daži ārvalstu teritorijā apmetušies uz visiem laikiem. Tādiem nacisti izdomāja pat speciālu nosaukumu — Volksdeutsche.

Beidzot viņš sasniedza Sanfrancisko, uzkāpa uz tvaikoņa «Tacuta maru». Lielais jeb Klusais ... Rūdītais jūrnieks Klauzens ar baudu ieelpoja okeāna vējus. Viņš kļuva jautrs, labprāt iepazinās ar citiem pasažieriem un pat visnegantākās šūpošanās laikā palika uz klāja. Pazīšanās noderēs Tokijā. Komersantu vidū valda savi solidaritātes likumi. Cienījamais Klauzens viņiem imponēja: tūlīt redzams — īsts komersants — orientējas cenās un tarifos!

Vai tas bija tik sen, kad Makss MTS direktora uzdevumā iekārtoja radiotelefonu sakarus starp MTS un traktoru brigādēm? ... Maksa fotogrāfija bija uz trieciennieku plāksnes. Stepes pilsētiņa Krāsnij Kūta, Gusenbahas, Re-kordas, Iļjinkas, Voskresenskas ciemi, ar biškrēsliņiem aizaugušas, ūdeņu izgrauztas gravas, bezgalīgs plašums, nobriedušu kviešu smarža ... Bet tagad acu priekšā pacēlās taifūnu sabangots okeāns. Honolulu, Oahu sala un vēl kaut kādas salas un atoli, virs kuriem šūpojās kokos-palmas. Neaptverami attālumi atdalīja viņu no Annas, no traktorņ brigādēm, no klusās Engelsas pilsētiņas pašā Volgas krastā, no visas tās dzīves, kas viņam, tāpat kā Annai, bija tā iepatikusies. .. Bet vienmēr taču bija iznācis tā, ka visur, lai kur arī liktenis viņu aizvestu, viņš iejutās savā elementā «un nesēroja pēc bijušā.

Jokohamas muitā neviens viņam nepiesējās. Drīz vien viņš jau bija Tokijā, «Sano» hotelī, bet vakarā, kā jau tas pienākas kārtīgam vācietim, devās uz vācu klubu paspēlēt skatu, izdzert kausu alus, uzkost cīsiņus.

Makss gribēja drīzāk tikties ar Rihardu. Taču līdz norunātajai dienai — otrdienai — vēl bija tālu, bet, kur atrodas bārs «Heidelberga» — viņu satikšanās vieta, Klauzens nezināja.

Vācu klubs atradās netālu no Maksa viesnīcas. No šveicara Klauzens uzzināja, ka šovakar tur būšot liels berlīniešu vakars.

Cik liels bija Maksa izbrīns, kad pirmais, ko viņš satika kluba gaitenī, bija Rihards Zorge! Rihards frakā un cilindrā, elegants, ar žilbinošu smaidu rosīgi tirgojās ar cīsiņiem, aicināja cienījamos viesus. Ieraugot Maksu, viņa seja nemaz neizmainījās, viņš tikai palocījās gluži tāpat kā visiem citiem, paspieda roku, bet pēc tam klusu teica: «Tevi man stādīs priekšā trešā persona. Gaidi!»

Drīz kluba prezidents viņus patiešām iepazīstināja. Izdevīgā brīdī viņi norunāja, ka satiksies restorānā «Sikspārnis», kas piederēja vācietim Birkem. Šo restorānu apmeklēja tikai izmeklēta publika, vācu sabiedrības krējums.

Zorge iepazīstināja Maksu ar Vukeliču. Makss un Branko uzreiz iedraudzējās, izjuta simpātijas viens pret otru. «Man viņš ļoti patika. Viņš bija ārkārtīgi laipns pret cilvēkiem,» Makss vēlāk teica par Branko. Ar elektrisko vilcienu Makss un Branko devās uz to rajonu, kur dzīvoja Vukeliči. Tipiskā japāņu divstāvu māja atradās kalnā, un Makss šo apstākli tūlīt novērtēja no radiospe-ciālista viedokļa: ārējo antenu ierīkot nevajadzēs. Edīte kā parasti ciemiņu sagaidīja ne sevišķi laipni. Radiostacija bija izvietota otrajā stāvā. Šeit Klauzens brīnīdamies un priecādamies atrada savu veco raidītāju, ko bija montējis vēl Ķīnā. Tātad tehnika darbojas!

Tiesa, bija vēl viens raidītājs — masīva ierīce ar jaudu ap simt vatiem. Makss noprata, ka tas ir neveiksmīgā konstruktora Bernharda roku darbs. Šis raidītājs nekavējoties jāiznīcina. Ja tādu milzeni atradīs policija ...

Tā kā Branko svētdien gatavojās beidzot pabūt pie Svētā Fudzi kalna un uzaicināja arī Maksu piedalīties ekskursijā, tad viņi nolēma raidītāju izjaukt, salikt divās mugursomās, bet pēc tam izmest Kavaguči ezerā.

Salīkuši zem pārpildīto mugursomu svara, «tūristi» atstāja mašīnu un manījās uz ezeru. Viss ritēja labi. Taču dežurējošam policistam divi ārzemnieki likās aizdomīgi. Viņš nolēma viņus aizturēt. «Kas atrodas mugursomās?» Viss pagalam ... Tā vismaz domāja Makss. Vukeličs nezaudēja aukstasinību. Viņš jau bija Japānā iejuties un zināja vietējo kārtību. Zināja arī to, ka policistiem stingri aizliegts dzert reibinošus dzērienus kopā ar ārzemniekiem. Vukeličs plati pasmaidīja un atbildēja: «Sakē, alus...» Viņš satvēra policistu aiz piedurknes un centās nosēdināt viņu zālītē, it kā lai izdzertu ar viņu kādu pudeli. Pārbiedētais policists purināja galvu un steidzīgi manījās prom. Raidītāju viņi iemeta Kavaguči ezerā netālu no Fudzi kalna. Tur tas guļ ezera dibenā līdz pat šim laikam. Rihardam sākumā viņi negribēja neko stāstīt, baidīdamies, ka viņš dusmosies. Tomēr nenocietās un izstāstīja. Zorge noskaitās ne pa jokam.

Viņi nolēma samontēt vairākus portatīvus raidītājus un uztvērējus, jo drošības labad sakaru seansus vajadzēja rīkot no dažādām vietām. Par tādām sākumā vajadzēja kļūt Vukeliča, Zorges un paša Klauzena dzīvokļiem.

Tā kā Rihards un Makss dzīvoja hoteļos, radās nepieciešamība pārcelties uz atsevišķiem namiņiem. Radioaparatūras detaļas Makss ar lielu piesardzību iegādājās dažādos Tokijas un Jokohamas rajonos.

Klauzens ieradās Tokijā 1935. gada novembrī. Oficiāli sūtniecībā viņš piereģistrējās kā vācu komersantu pārstāvis. Viņa solīdā persona iedvesa uzticību, viņš rosījās visu acu priekšā, akurāti apmeklēja vācu klubu un maksāja biedru naudu. Tipisks Veimāras republikas laiku birģeris! Raugoties uz viņu, droši vien katrs domāja: lūk, veselīgais lielās vācu nācijas pamats. Tāds, protams, bez bībeles un avīzēm neko vairāk nelasa.

Vācietim Helmutam Ketelam Tokijā bija restorāns, kurā Makss dažkārt iegriezās. Ketels sagājās ar kādu Fersteru, kas pusceļā starp Tokiju un Jokohamu bija iekārtojis nelielu uzgriežņu atslēgu darbnīcu. Ferstersbija tuvu bankrotam, jo angļu atslēgas, acīm redzot, slikti derēja japāņu uzgriežņiem. Tajā laikā restorāna īpašnieks viņu iepazīstināja ar Maksu. Klauzens piekrita kļūt par Ferstera kompanjonu un iemaksāja savu paju. Pa vecam paradumam Makss nolēma nodarboties arī ar «Zundapp» motociklu pārdošanu. Lai atbalstītu «Inženieru kompāniju F. un K.», Zorge nopfrka pirmo motociklu. Viņam patika ātri braukt, tāpēc motocikls labi noderēja. Šis pirkums, kā mēs to uzzināsim vēlāk, bija Rihardam kļūmīgs. Labāk gan būtu izticis bez motocikla! Drīz firma sāka plaukt: ikviens vācu kolonijas loceklis, sekojot Zorges piemēram, uzskatīja par savu pienākumu atbalstīt savus tautiešus Klauzenu un Fersteru un iegādāties jaunu motociklu. Arī ārzemju žurnālisti kļuva par «Inženieru kompānijas» klientiem.

Rihards noīrēja nelielu divstāvu māju Adzabu rajonā, Nagasakimači ielā 30. Tā bija diezgan neizskatīga, nolaista māja. Atbīdāmās sienas — fusumas, balkoniņš, uz grīdas mašas — tatami. Tā bija tieši korespondenta stāvoklim atbilstoša māja. Nokļūt šeit varēja tikai pa divus metrus plato ieliņu gar augstu māla kleķa sienu. Rihards mājās bija reti, viņš šeit ieradās tikai pārgulēt. Apakšstāvā bija ēdamistaba, vanna un virtuve. Uz otro stāvu veda stāvas koka kāpnes. Šeit atradās darba kabinets. Kabineta kreisajā pusē stāvēja liels rakstāmgalds. Vidū — mazāks galdiņš. Pie sienas — dīvāns. Masas bija pārklātas ar tepiķi.

No rītiem atnāca apteksne, gadus piecdesmit veca neliela auguma japāniete, kuru Rihards sauca par Onna-san; viņa gatavoja vannu, sakārtoja dzīvokli. Vakaros viņa gāja mājās. Dažkārt viņa gatavoja pusdienas. Tomēr parasti Zorge pusdienoja restorānā vai pie draugiem.

Klauzenam pie Zorges patika: «Rihardam bija īsts vecpuiša dzīvoklis, kurā valdīja nekārtība. Taču Rihards labi zināja, kas kur atrodas. Man jāsaka, ka pie viņa bija ļoti mājīgi. Varēja redzēt, ka Rihards daudz strādā. Vienmēr viņš bija aizņemts, viņš mīlēja darbu. Kabinetā bija vienkāršs grāmatu plaukts, kur stāvēja grāmatas. Durvis no darba kabineta veda uz guļamistabu. Gultas viņam nebija, viņš gulēja pēc japāņu parauga — matracis bija izklāts tieši uz grīdas.»

Vēstulēs Katjai Rihards savu dzīvokli aprakstīja tā:

«Es dzīvoju nelielā mājiņā, kas ir tipiska šejienes celtne, pavisam viegla, sastāv galvenokārt no atbīdāmiem logiem, uz grīdas — pīti paklājiņi. Māja ir pavisam jauna, pat modernāka nekā vecās mājas un diezgan omulīga.

Kāda vecāka sieviete no rītiem gatavo man visu vajadzīgo: vāra pusdienas, ja es ēdu mājās.

Man, protams, atkal ir sakrājusies kaudze grāmatu, un Tu droši vien labprāt tajās parakātos. Ceru, ka pienāks laiks, kad tas būs iespējams... Kad es rakstu uz savas rakstāmmašīnas, to dzird gandrīz visi kaimiņi. Ja tas notiek nakti, tad suņi sāk riet un bērni — raudāt. Tāpēc es iegādājos beztrokšņa rakstāmmašīnu, lai netraucētu kaimiņu bērnus, kuru skaits ar katru mēnesi aug.»

Arī Makss noīrēja divstāvu māju Adzabuku rajonā, Sinrjūdo ielā 12. Sienas metra augstumā bija pārklātas ar paneļiem, aiz kuriem Makss iekārtoja slēptuvi raidītājam. Virs slēptuves viņš pakāra lielu Hitlera portretu, lai Japānas policijas acīs izskatītos lojāls. «Dzīvojamā istabā man karājās Hitlera portrets, uz kura pusi Rihards nospļāvās katru reizi, kad vien tur ienāca...»

Draugi varēja sevi apsveikt: viņi bija sagādājuši tādus mājokļus, kas izolēti no apkārtējās pasaules. Taču drīz nāca vilšanās. «Neizraugies māju, bet izraugies kaimiņus,» saka japāņi. Maksam, kā vienmēr, «laimējās»: pats to nenojauzdams, viņš bija noīrējis dzīvokli pie gvardes pulka kazarmām! Rihards viņu mierināja: izrādījās, ka

Zorges māja atrodas līdzās rajona policijas inspekcijai. No balkona atklājās skats tieši uz šo iestādi. Māla kleķa siena, gar kuru Rihardam katrreiz vajadzēja staigāt, droši vien piederēja policijas iecirknim. Policisti pazina vācu korespondentu un satiekoties vienmēr viņu sveicināja.

Raidītāju un uztvērēju, ko bija samontējis Makss, varēja novietot parastā portfelī. Raidītājs bija viegli un ērti izjaucams pa detaļām. Lielākai konspirācijai dažas detaļas Makss izvietoja vairākos dzīvokļos, svārstību kontūru nēsāja kabatā.

Sakarus ar Centru izdevās nodibināt 1936. gada februārī. Zorge saņēma atļauju šifrēšanu uzticēt mazāk noslogotajam Klauzenam. Pierakstīt neko nedrīkstēja — visu vajadzēja paturēt galvā. Pārraides notika atkarībā no steidzamības un galvenokārt naktī, jo tad īsie viļņi izplatās labāk. Dažkārt radiogrammas sākumu Makss noraidīja no kāda dzīvokļa, bet beigas — no automašīnas, aizbraucis tālāk no Tokijas. Vai arī radiogrammu pārraidīja no vienas vietas, bet divos seansos dažādos laikos. Reizēm nācās strādāt cauru nakti. Makss pūlējās, sevi nežēlojot. Viņam bija tik saasināta dzirde, ka pat visstiprāko atmosfēras traucējumu laikā viņš uztvēra Centra pazīšanas signālus. Pats par sevi saprotams, ka katru reizi tika mainīti gan pazīšanas signāli, gan viļņu garums. Tas viss apgrūtināja japāņu radiopelengatoru staciju darbu. Gadījās, ka Zorge teica: «Esi uzmanīgs, sevišķi svarīgas un steidzamas informācijas nav. Šī var dienas trīs pagaidīt, lai mēs būtu absolūti pārliecināti, ka mūs neatklās, un lai iemidzinātu pelengācijas dienestu.» Reiz, atšifrējot kārtējo radiogrammu no Centra, Makss samulsa. Taja bija teikts: «Tu esi mūsu labākais radists. Pateicamies! Vēlam tev lielus panākumus.»

Maksu aizkustināja augstā atzinība, ko viņam izteica biedri — tādi paši radisti kā viņš. Būdams ārkārtīgi kautrīgs, Makss vienmēr apjuka, kad viņam izrādīja uzmanību, — viņš taču nestrādāja uzslavas dēļ un vismazāk domāja par apbalvojumiem. Viņš tos arī nesaņēma.

Radiogrammās nekad netika norādīti organizācijas biedru īstie uzvārdi. Starp citu, Klauzens visā darbības laikā no Zorges ne reizi nedzirdēja Odzaki un Mijagi uzvārdus. Informācijas sniedzēji bija «Oto» un «Džo». Viņam nebija ne mazākā priekšstata arī par to, kā informācija tiek iegūta. Pat Odzaki ilgu laiku nezināja Riharda uzvārdu, bet, kad uzzināja, nolēma, ka tas ir pseidonīms, jo Šanhajā Rihards darbojās pavisam ar citu uzvārdu. Kas tas Klauzens tāds ir un vai viņam ir kaut kāds sakars ar organizāciju, to japāņu biedri nebūtu varējuši pateikt. Centram Zorge bija «Ramzajs», Klauzens — «Fricis», Vukeličs — «Žigolo», Odzaki — «Oto», Mijagi — «Džo». Arī savstarpējās sarunās figurēja tikai pseidonīmi. Tāda bija organizācijas disciplīna, un nevienam nebija tiesību to pārkāpt.

Vienīgi Zorge bija lietas kursā par visu un nekad nenoticēja informācijai, ko ieguva no saviem palīgiem, pirms nebija pa citiem kanāliem to vairākkārt pārbaudījis. Tā nebija neuzticēšanās biedriem, nē, viņš vienkārši uzskatīja, ka pat visapzinīgāko darbinieku vaj maldināt, dezinformēt. Viņiem visiem bija darīšana ar viltīgu ienaidnieku, tāpēc nedrīkstēja paļauties uz gadījumu. Centram jāsaņem visprecīzākā informācija, kas nerada ne mazākās šaubas. Apzinīgums bija organizācijas devīze.

Klauzens nepacietīgi gaidīja, kad atbrauks sieva. Un pēkšņi radiogramma ziņoja, ka Anna izbraukusi uz Šan-haju. Tas bija 1936. gada maijā. Paņēmis līdzi filmas ar informāciju, kas jānodod kurjeram, Makss no Nagasaki izbrauca uz Šanhaju.

Anna viņu tomēr bija apsteigusi: viņa jau vairākas nedēļas dzīvoja Šanhajā pie savas senās paziņas, igauņu emigrantes Skreturi — atraitnes ar trim bērniem.

Makss un Anna daudzus gadus sastāvēja civillaulībā. Taču tagad, lai Anna varētu nokļūt Japānā, viņai vajadzēja oficiāli kļūt par Klauzena sievu. Un «jaunie» (viņiem katram jau ir trīsdesmit septiņi gadi) dodas uz vācu konsulātu Šanhajā reģistrēt laulību. Vajadzīgi arī liecinieki, kas pazīst Maksu un Annu. Annai liecinieks ir — atraitne Skreturi. Bet kas Šanhajā pazīst Maksu? Klauzens braukā pa pilsētu, meklēdams liecinieku. Beidzot viņš satiek vācieti Kolli, kas strādā skaņuplašu veikalā. Koliem nav iebildumu padzīrot svešās kāzās, un viņš piekrīt. Atrodas arī trešais liecinieks. Bet nu rodas jauns sarežģījums: vācu konsulātā negrib Annai izsniegt atsevišķu pasi, pirms nav noskaidrota viņas personība. Fašisti aktivizējušies pat sūtniecībās un pret katru izturas ar aizdomām. Labākajā gadījumā Annu var ierakstīt vīra pasē. Tomēr tas neko nelīdzētu, jo bez pases viņu tāpat Japānā neielaistu. Atkal radusies neatrisināma problēma. Makss izeju atrod: dažus konsulāta darbiniekus viņš uzaicina uz savām kāzām. Tas iedarbojas, Anna tūlīt pat iegūst patstāvīga cilvēka tiesības.

Kāzas nosvinēja lepni vienā no labākajiem restorāniem.

Tagad, ieradusies Tokijā, Anna ar ironiju apskatīja Maksa vecpuiša dzīvokli, izsvieda vecās mēbeles, nopirka jaunas, ieveda kārtību, lika Maksam pa mājam staigāt člbiņās. Viņš bija laimīgs un pakļāvās bez ierunām. Rihardu viņa uzņēma kā vecu draugu, pacienāja ar garšīgām pusdienām, un viņi tūlīt sāka pārcilāt atmiņas. Ne bez šķelmības viņa atcerējās, kā viņi dejoja tajā neaizmirstamajā vakarā, pēc kura Zorge atzina Maksa izvēli par labu. Viņi bija labi draugi, un Klauzens, vērojot viņus, priecājās.

... Zorges organizācijai, kā tas jau zināms, bija internacionāls raksturs.

Vēlāk, novērtējot organizācijas darbību, Zorge, būdams tās vadītājs, atzīmēja:

«Galvenais mērķis bija atbalstīt sociālistisko valsti — PSRS. Tāpat arī aizsargāt PSRS, atvairot no tās dažādas pretpadomju politiskās mahinācijas, kā arī novēršot militāru uzbrukumu Padomju Savienībai... PSRS nevēlas politiskus konfliktus vai militāru sadursmi ar citām zemēm, tai skaitā arī ar Japānu. Tāpat tai nav nodoma uzsākt agresiju pret Japānu. E$ un mana grupa neieradāmies Japānā kā tās ienaidnieki. Vārds «spiegs» mums galīgi nav piemērojams tādā nozīmē, kādā to parasti izprot. Personas, kas kļuvušas par tādu valstu kā Anglijas vai ASV spiegiem, uzmeklē Japānas vājās vietas tās politikā, ekonomikā vai militārajā laukā un vērš pret tām triecienus. Turpretī mēs, vācot Japānā informāciju, nekādā ziņā nevadījāmies no tādiem nodomiem ...»

Viņu mēmais, noslēpumā tītais varoņdarbs vispār varēja palikt nevienam nezināms, jo tas tika izdarīts ne jau personiskās slavas dēļ. Katrs no viņiem, būdams spilgta individualitāte, ir pelnījis atsevišķu grāmatu, speciālus pētījumus.

Deviņos gados organizācijas darbs neaprima ne uz vienu dienu, un tas ir ārkārtīgi liels Zorges nopelns.

Par Rihardu Zorgi ir saglabājušās atmiņas, kuras rakstījuši cilvēki, kas viņu pazina personiski. Interesanti ir raksturojumi, ko savam vadītājam devuši organizācijas biedri. Tagad mēs varam it kā viņu acīm pavērot Zorgi, izprast viņa pievilcības noslēpumu, prasmi ietekmēt cīņu biedrus. Branko Vukeličs par savu draugu raksta: «Mēs vienmēr satikāmies kā politiski domubiedri, kas brīvi no jebkādām disciplinārām formalitātēm. Zorge nekad nepavēlēja. Viņš vienkārši pārliecināja mūs, ko vajag darīt vispirms, ko pēc tam, vai ari ieteica kādam no mums vislabāko nospraustā uzdevuma atrisināšanas ceļu, pajautāja mūsu domas, kā rīkoties attiecīgā gadījumā. Patiesībā Klauzens un es bijām tikai apzinīgi līdzstrādnieki, un mēs bieži vien rīkojāmies pēc saviem ieskatiem. Deviņu gadu laikā, izņemot vienu vai divus gadījumus, kad Zorge zaudēja savaldīšanos, viņš parasti nekad nebija for-mālists, un pat tad, kad bija satraukts un noskaities, viņš vienkārši apelēja pie mūsu politiskā apzinīguma un draudzības jūtām pret viņu, neizlietojot nekādus citus paņēmienus, lai izdarītu spiedienu uz mums. Viņš nekad neie-biedēja citus un nekad neuzvedās tā, lai viņa rīcību varētu iztulkot kā draudus vai kā balstīšanos uz formāliem disciplināriem noteikumiem. Tas spilgti apliecina, ka mūsu grupas pamatā bija brīvprātīguma princips. Visā kopējā darba periodā mūsu starpā valdīja tāda pati atmosfēra, kāda bija marksistu klubā. Daļēji tas izskaidrojams ar Zorges personiskajām īpašībām, taču es atceros, ka Parīzē attiecības starp biedriem visumā bija tādas pašas.»

Makss Klauzens biežāk nekā citi redzēja Zorges mājas dzīvi. «Rihards visur prata ieturēt mērenību. Nepieciešamība spieda viņu būt kompānijās, bet dzert viņš nedzēra vairāk par citiem, un vispār viņš nebija vīna cienītājs. Kad mēs palikām divatā, vīnu nelietojām nekad. Mums bija jārisina daudz svarīgāki jautājumi...

Tas, ka Rihardam bijuši sakari ar daudzām sievietēm, kā mēļo Rietumos, neatbilst patiesībai. Sievietes, ar kurām Rihards satikās, tajā skaitā arī Ota sieva, reizēm, pašas to nenojauzdamas, palīdzēja mūsu darbā. Rihards man stāstīja, ka Ots bez Riharda palīdzības diezin vai būtu varējis nosūtīt saprātīgu ziņojumu hitleriešu valdībai, tāpat viņš diezin vai būtu varējis sadabūt tādu informāciju, kādu sniedza Rihards, jo viņam, protams, nebija tik plašu sakaru, kādi bija Rihardam. Izglītots, enerģisks, noteikts, ar stingrām prasībām darbā, uzmanīgs un iejūtīgs biedrs, īsts komunists — tāds bija Rihards. Zorge bija viens no ievērojamākajiem izlūkošanas darbiniekiem.»

Odzaki un Mijagi dziļi cienīja Zorges prātu, viņa erudīciju, prasmi ātri orientēties vissarežģītākajos valstu iekšējās un ārējās politikas jautājumos, viņa drošsirdību un pārliecību; Zorgi viņi uzskatīja par komunista paraugu. Pēc viņu domām, Zorges nelokāmās loģikas priekšā bija bezspēcīgs pats rafinētākais prāts; Zorge prata audzināt neuzmācīgi, bez retorikas un bez skaļām frāzēm; viņš lika domāt un neizbēgami nonākt pie tiem secinājumiem, pie kādiem agrāk bija nonācis pats, analizējot situāciju.

Tāds bija Rihards Zorge, organizācijas vadītājs, skaidrs, pārliecināts cilvēks, kas savu dzīvi bija veltījis nesavtīgai kalpošanai sociālistiskās Dzimtenes labā. «Dimantam netīrumi nepielīp,» skan austrumu teiciens. Viņš bija tāds dimants.

Viņa radītā organizācija līdzīgi jutīgam seismogrāfam acumirklī reaģēja uz visām starptautiskās politikas pazemes svārstībām. 1933.—1935. gadi bija galvenokārt organizācijas veidošanas periods, tās darba izvēršanas un nostiprināšanas periods, grupas iegūtajai informācijai bija sākotnēja nozīme, tā deva situācijas vērtējumu, bet, sākot ar 1935. gadu, ciešā sakarā ar pasaules notikumiem organizācijas darbība vērsās plašumā, informācija kļuva nozīmīga.

Odzaki nostiprinājās Austrumāzijas problēmu pētīšanas institūtā, izvērsa savu% žurnālista un publicista darbību. Viņš bija speciālists Ķīnas jautājumos un bieži vien saņēma uzaicinājumus no dažādām aprindām, tai skaitā arī no valdības. «Tā kā mani aicināja lasīt lekcijas dažādās Japānas vietās, man bija brīnišķīga iespēja studēt sabiedrisko domu uz vietām.» Viņš atjaunoja draudzību ar biedriem no koledžas — Usibu un Kisi, kuri bija tuvi pazīstami ar princi Konoe. Dažreiz viņi sanāca kopā kaut kur restorānā vai arī Usibas dzīvoklī un risināja sarunas par politiskām tēmām, apsprieda Ķīnas problēmu.

Šai trijotnei drīz pievienojās Kadzami, prinča Konoe draugs. Kadzami jutās pilnīgi savaldzināts — viņš arī sevi uzskatīja par Ķīnas pazinēju, bet tagad bija sastapis izcilu cilvēku ar neparasti dziļu un skaidru domāšanu. Reiz draugi Ķīnas pazinējam sagatavoja pārsteigumu: Usibas dzīvoklī Odzaki satika princi Konoe. Viņi iepazinās. Izraisījās nepiespiesta saruna, tika pasniegtas mazas tasītes ar uzsildītu sakē. Arī princis Konoe pienācīgi novērtēja Odzaki aso prātu. Tāds Ķīnas jautājumu speciālists varēja

noderēt katrā laikā. Pēru palātas priekšsēdētājs un augstākās galma aristokrātijas pārstāvis princis Konoe tīkoja kļūt par premjeru, viņam bija vajadzīgi gudri palīgi, neoficiāli padomnieki, kas atklāti izteiktu savus uzskatus par jautājuma būtību.

Princim patika skatīties patiesībai acīs, bet patiesību var uzzināt tikai no neoficiāliem padomniekiem. Princis uzskatīja, ka Japānas glābiņš ir karš ar Ķīnu. Odzaki asi protestēja: viņš apgalvoja, ka iebrukums Ķīnā beigsies ar Japānas bojā eju. Tāda atklātība Konoe patika. Viņš nolēma ar laiku iesaistīt ekspertu ciešā sadarbībā. Bet pagaidām viņi dzēra sakē un apmainījās domām. Konoe, būdams valsts darbinieks, kas pieder pie sabiedrības augstākajiem slāņiem, gribēja vienmēr būt lietas kursā par visiem notikumiem, tāpēc iecerēja nodibināt savdabīgu informatīvu diskusiju biedrību. Usiba un Kisi uzskatīja par lietderīgu tādā biedrībā iesaistīt rakstniekus, žurnālistus, profesorus un citas kompetentas personas.

Tuvā pazīšanās ar kompetentiem cilvēkiem no valdības aprindām ļoti daudz deva Odzaki, viņš vienmēr zināja, kā attīstās vāciešu un japāņu attiecības, ar kādiem zemūdens akmeņiem te jāsastopas, un varēja reāli novērtēt briestošo situāciju.

Mijagi bija savi uzdevumi. Iztikai noderēja iekrātie līdzekļi: no Amerikas līdz bija atvesti trīs tūkstoši dolāru. Viņš arī rosīgi pārdeva gleznas, saņēma naudu par lekcijām dažādās izstādēs. Konspirācijas nolūkos Odzaki visbiežāk sazinājās ar Zorgi, izmantojot Mijagi starpniecību. Viņi bija paspējuši sadraudzēties. Odzaki kundzei nebija ne mazākā priekšstata, ar ko nodarbojas viņas vīrs un jaunais mākslinieks. Taču Mijagi viņai patika: viņš bija ļoti laipns, uzmanīgs, elegants. Odzaki kundze gribēja, lai viņas meita mācītos zīmēt pie Mijagi. Vīrs neiebilda. Raksturojot Mijagi, Zorge ziņoja Centram:

«Brīnišķīgs puisis, pašaizliedzīgs komunists, nešaubīdamies ziedos dzīvību, ja būs nepieciešams. Slimo ar diloni. Kad es aizsūtīju uz vienu mēnesi ārstēties, aizbēga no kūrorta, atgriezās Tokijā strādāt.»

Tā kā Zorge ziņas ieguva galvenokārt Vācijas sūtniecībā, tad informācijai no citu valstu sūtniecībām bija ārkārtīgi liela nozīme šo ziņu pārbaudīšanā. Katra sūtniecība — savdabīgs centrs, kur koncentrējas visa politiskā un pārējā informācija. Sūtniecību darbinieki taču visu laiku bija lietas kursā par to, kā attīstās Vācijas un Japānas attiecības. Bet tieši šis jautājums Zorgi visvairāk interesēja.

Branko Vukeliču ar jaunākajām ziņām bagātīgi apgādāja Havasa aģentūras preses vadītājs Roberts Giljans, tāpat arī Reitera aģentūras pārstāvis Džeimss M. Kokss, ar kuriem viņš bija lielos draugos.

«Vissvarīgākā bija politiskā, diplomātiskā un militārā informācija. Mēs arvien vācām šo informāciju, ievērojot, ka var rasties militārs konflikts starp Japānu un Padomju Savienību. Es varu piebilst: mēs vienmēr rēķinājāmies ar to, ka iespējams uzbrukums vai ielaušanās Padomju Savienībā to vai citu iemeslu dēļ, un nekad nevadījāmies no pieņēmuma, ka būtu bijis iespējams Padomju Savienības uzbrukums Japānai. Tādējādi mūsu informācija vienmēr sastāvēja no materiāliem, kas Staļinam deva iespēju izvairīties no briesmām. Tāds izskaidrojums var likties patiesā stāvokļa visai elementāra interpretācija, taču tāds bija mans iespaids par mūsu darba vispārējo virzienu un mērķiem, kādu es guvu sarunās un kopējā darbā ar Zorgi. Tas viss apstiprināja manu sākotnējo priekšstatu un pārliecību, ka mēs strādājam Padomju Savienības aizsardzības interesēs, kurai vajadzēja uzcelt savā zemē sociālismu,» vēlāk rakstīja Vukeličs.

Izmantojot plašo informāciju no visdažādākajiem avotiem, Branko varēja apgādāt ar interesantiem materiāliem arī tās avīzes un žurnālus, ar kuriem viņš bija saistīts. Viņa korespondenta, žurnālista prestižs cēlās arvien augstāk. Branko labi pelnīja, un ģimenei ekonomisku grūtību vairs nebija. Edīte ar dēlu varēja veikt ceļojumu uz Austrāliju. Austrālijā dzīvoja Edītes māsa. Viņas gādībā tad arī nolēma atstāt paaugušos dēlu, lai nepakļautu viņu briesmām.

Vai notiek Vācijas un Japānas tuvināšanās? Kāds ir Japānas slepenais kurss attiecībā pret Padomju Savienību? No militārā atašeja un sūtņa Zorge jau bija uzzinājis, ka Ribentropa un ģenerāļa Osimas sarunas nav devušas konkrētus rezultātus. Bet vai tas nozīmēja, ka sarunas neatsāksies augstākā līmenī?

Fašistisko elementu aktivizēšanās Eiropā lika būt uzmanīgiem. Bet kā uzvedīsies profašistiskā Japānas militārā kliķe?

1934. gada 9. oktobrī Marseļā hitleriešu aģentūra, kuras priekšgalā bija Špeidels, vācu militārā atašeja palīgs Francijā, nogalināja Francijas ārlietu ministru Luiju Bartū, kas uzstājās par Padomju Savienības, Polijas un Ceho-slovakijas iesaistīšanu Lokamas paktā. Tajā pašā gadā fašisti sarīkoja puču Austrijā un nogalināja kancleru Dolfusu.

Tikko_ atgriezies no Padomju Savienības, Zorge juta, ka Japana atrodas uz politiskas krīzes sliekšņa. Militārajās aprindās ar katru gadu aizvien lielāku ietekmi guva tā sauktie «jaunie virsnieki» ar ģenerāļiem Araki un Ma-dzaki priekšgalā, kas atklāti pauda Japānas imperiālisma agresīvās tieksmes. «Jaunie virsnieki» nemitīgi atdūrās pret «veco» koncernu pārstāvju pretestību, kuriem valdībā bija noteicošais vārds un kuri uzstājās pret militāristu iejaukšanos koncernu lietās. «Jaunie virsnieki» prasīja kontroli pār ražošanu, finansēm, kontroli ekonomiskajā un politiskajā dzīvē, cenšoties Japānas resursus ievirzīt militārisma sliedēs; viņi sludināja tūlītēju karu ar Padomju Savienību. Tā bija fašistiska organizācija, pati reakcionārākā un šovinistiskākā organizācija, kas piekopa arī teroru.

«Jauno virsnieku» nākšana pie varas nozīmētu gatavošanos karam pret Padomju Savienību. Agresīvās militārās kliķes līderis ģenerālis Madzaki aicināja: «Vajag skatīties uz Rietumiem un meklēt tur draugus lielam karam. Japānai vienai pašai būs grūti.» Kareivīgais ģenerālis ar to domāja fašistisko Vāciju.

Tāpēc Zorge jau no paša sākuma ļoti vērīgi sekoja šīs organizācijas rīcībai, modri to uzmanīja. No plašās informācijas, kas tika saņemta no Odzaki un Mijagi, padomju izlūks, visu rūpīgi izanalizējis, varēja izdarīt secinājumu: «jaunie virsnieki» gatavo puču. Viss atkarīgs no rezultātiem parlamenta vēlēšanās, kurām jānotiek 1936. gada 20. februārī. Viņš uzzināja no militārā atašeja un no sūtņa fon Dirksena, ka Vācijai nebūtu nekas pretī nodibināt ciešus kontaktus ar jaunu valdību no «jauno virsnieku» vidus, ja tā būtu ar mieru vest sarunas par savstarpējas militārās palīdzības pakta noslēgšanu. Taču par briestošo puču sūtniecībā neko nezināja.

Kārtējās tikšanās laikā Zorge un Odzaki rūpīgi izanalizēja briestošo situāciju. Un viņi secināja: «jaunajiem virsniekiem» ir maz izredžu uz panākumiem; pašā kara ministrijā stipra ir tā sauktā «kontroles grupa», kas stāv pretī «jaunajiem virsniekiem». Šī ģeneralitātes grupa, kas cenšas vēl vairāk nostiprināt militāro aprindu lomu Japānas politiskajā un ekonomiskajā dzīvē, pati cer sagrābt varu, tāpēc tā sākumā atbalstīs likumīgo valdību, lai pēc tam pārvērstu to par marioneti. «Kontroles grupa» savas cerības saistīja ar ģenerāli Terauči, Ķīnas pilnīgas sagrābšanas programmas autoru.

Tikai virsnieku nemieru priekšvakarā Zorge uzskatīja par vajadzīgu informēt sūtni Dirksenu, jūras kara atašeju Venekeru un militāro atašeju Eiženu Otu par gaidāmajiem notikumiem. Visi trīs neticēja, ka iespējama bruņota sacelšanās, un Zorges vārdiem nepievērsa sevišķu uzmanību. Tāpēc vēlākie notikumi vācu sūtniecību pārsteidza pēkšņi. Negaidīti tie bija arī Anglijas, Francijas un ASV sūtniecībām.

Virsnieku pučs sākās 1936. gada 26. februāra agrā rītā, dažas dienas pēc parlamenta vēlēšanām. Kā to jau paredzēja Zorge, partija seijukai, kas bija saistīta ar «jauno virsnieku» grupu, vēlēšanās cieta sakāvi. Pučisti nogalināja bijušo premjeru Saito, finansu ministru Takahasi un pārējos «jauno virsnieku» pretiniekus. Trīs dienas Toki-jas ielās rībēja šāvieni. Pučisti iesaistīja cīņā pusotra tūkstoša kareivju. Tā kā neviens viņus neatbalstīja, puča dalībnieki ceturtajā dienā nolika ieročus. Tajā pašā laikā japāņu un ķīniešu karaspēks iebruka Mongolijas Tautas Republikā, bet tika izdzīts no tās teritorijas. Zorge varēja triumfēt. Viņam pat nācās izskaidrot Dirksenam, Veneke-ram un Otām šā notikuma aizkulises. Pēc «februāra incidenta» sevišķi izauga un nostiprinājās korespondenta autoritāte. Ziņojumā Berlīnei sūtnis atsaucās uz Zorgi kā uz informācijas avotu. Tas jau tika novērtēts kā svarīgs pakalpojums ārlietu ministrijai.

Par Japānas premjeru kļuva Hirota, par kara ministru — ģenerālis Terauči. No šiem valdītājiem arī nekā laba nevarēja gaidīt, jo abi, tāpat kā Madzaki, bija par tuvināšanos ar fašistisko Vāciju. Šajās nemierīgajās dienās Rihards, protams, nesēdēja sūtniecībā, bet braukāja pa pilsētu, meklēdams sensacionālus materiālus savai avīzei «Frankfurter Zeitung». Katjai viņš rakstīja:

«Šeif bija sasprindzinātas dienas, un es esmu pārliecināts, ka Tu par to lasīji avīzēs, tomēr mums šis laiks beidzās laimīgi, kaut arī mati man kļuva gan mazliet retāki. Bet ko nu var gaidīt no «vecā kraukļa»? Pamazām viņa izskats pasliktinās.»

Visus šos pēdējos mēnešus Zorge bija satraukts, jokoja, smējās. Tas tāpēc, ka Rihards no Katjas vēstules bija uzzinājis: viņš drīz kļūs tēvs.

«Es, protams, esmu ļoti norūpējies, kā Tu visu to izturēsi un vai viss būs labi.

Pacenties, lūdzu, lai es ziņu saņemtu tūlīt bez aizkavēšanās.

Šodien es parūpēšos par mantiņām un par paciņu bērnam, tiesa gan, nevar zināt, kad tā sasniegs Tevi.

Man teica, ka drīz es saņemšot vēstuli no Tevis. Un, lūk, tā jau ir pie manis. Protams, es ļoti, ļoti nopriecājos, saņēmis no Tevis ziņu.

Vai Tu būsi mājās pie saviem vecākiem? Lūdzu, nodod viņiem sveicienus no manis. Lai viņi nedusmojas, ka esmu atstājis Tevi vienu.

Vēlāk es pacentīšos visu to izlabot ar savu lielo mīlestību un maigumu pret Tevi.

Man veicas labi, un — es ceru, ka Tev būs stāstījuši,— ar mani ir apmierināti.

Dzīvo vesela, cieši spiežu Tavu roku un sirsnīgi skūpstu.

Tavs Ika.»

Slepus no paziņām Ika braukā pa Tokiju, meklēdams rotaļlietas un zīdaiņa krekliņus. Ja viņu šinī nodarbībā būtu sastapis Eižens Ots, viņš droši vien būtu pārsteigts un nezinātu, ko domāt. Rihards — un bērnu rotaļlietas! .. . Bet viņš tikai piemiedz acis spožajā Tokijas saulē un, iedomājoties sevi tēva lomā, nolemj pārlasīt brāļu Grimmu un Andersena pasakas, kas jau piemirsušās. Jā gan! Viņš būs priekšzīmīgs tēvs.

Bet tad pienāk briesmīga vēsts: Katju piemeklējusi nelaime — bērna viņiem nebūs! Rihards ir dziļi satriekts.

Viņš vēl arvien negrib ticēt. No kaimiņu pagalma atlido melanholiskas semisena skaņas. Dzied zema vīrieša balss. «Vai jūs redzējāt kaijas, noslēpušās niedrēs un maigi pieglaudušās vienu otrai, sārtas kā liesmu ieskautas saulrieta staros? Vai jūs redzējāt tās rītā? Abas lidoja klusu virs viļņiem, rīta sudraba klātiem. Bet ziemas aukstajā naktī kaijas cieši kļausies viena pie otras, uzmundrinās, apmīļos, sildīs ... Bet es? ... Tā nobirst ziedi! Tā pāršalks vējš un bez pēdām izzudīs kaut kur...»

Pirmo reizi visu trauksmaino gadu laikā viņš jutās vecs.

«Saņēmu no mājām Īsu vēsti, un es tagad zinu, ka viss noticis pavisam citādi, nekā biju iedomājies...

Mani moka doma, ka kļūstu vecs. Mani pārņem tāds noskaņojums, ka gribas pēc iespējas ātrāk uz mājām. Uz mājām, Tavā jaunajā dzīvokli. Tomēr pagaidamtas ir tikai sapnis un man atliek paļauties uz «vecā» vārdiem, bet tas nozīmē — izturēt vēl krietni ilgu laiku.

Stingri objektīvi spriežot, šeit ir grūti, ļoti grūti un tomēr labāk, nekā varēja gaidīt. Vispār, lūdzu, parūpējies, lai katrā iespējamā gadījumā es saņemtu kādu ziņu no Tevis, es taču šeit esmu tik šausmīgi vientuļš. Lai ka arī pierastu pie šāda stāvokļa, tomēr būtu labāk, ja to varētu izmainīt.

Paliec sveika, dārgā!

Es ļoti mīlu Tevi un domāju par Tevi ne tikai tad, kad man ir sevišķi smagi, Tu vienmēr esi pie manis...»

Viņam jāslēpj no visiem savas sāpes, viņš nedrīkst ļauties garastāvoklim. Sūtniecībā, kā vienmēr, rīko pieņemšanas, pusdienas. Jāpiedalās visur, jāizliekas bezrūpīgam, jāsarunājas ar valbacaino Otu, ar vācu firstu Urahu. Firsts ir kārs uz cienastiem, katru vakaru viņš velk Rihardu uz restorānu «Sikspārnis».

Notikumi, notikumi.. . Tie spiež Rihardu darboties, izrauj no apātijas. *

Izlūkam veicams neatliekams uzdevums: jāseko Vācijas un Japānas attiecībām. Kāda miglaina frāze, ko izmet iedzērušais Eižens Ots, liek saspringt uzmanībā: vācu-japāņu sarunas atjaunotas!

Zorge gaidīja, ka Ots sarunu turpinās, bet militārais atašejs apklusa. Tajā pašā vakarā Vukeličs ziņoja, ka angļu un franču sūtniecībās uztraukumu izraisījušas valodas par kaut kādām sarunām starp Vāciju un Japānu. To apstiprināja fakts, ka japāņu sūtniecības kurjeri nepārtraukti šaudījās starp abu valstu galvaspilsētām.

Mijagi nelika uz sevi ilgi gaidīt: no pazīstamiem štāba darbiniekiem viņš uzzināja, ka Tokijā paredzama vācu lidotāju delegācijas ierašanās un ka tās it kā būšot tikai pirmās bezdelīgas, kas liecinās par attiecību nostiprināšanos starp «trešā reiha» ģenerālo štābu un Japānu.

Satiekoties ar Odzaki, Zorge uzdeva viņam izzināt no prinča Konoe un viņam tuvu stāvošām personām, kas aiz visām šīm valodām slēpjas. Nosūtījis iepriekšēju ziņojumu uz Centru, viņš sāka gaidīt. Gaidīt nācās ilgi. Zorge nervozēja. Intuīcija brīdināja: te perinās kaut kas svarīgs, kam ir starptautiska nozīme.

Atkal ziedēja sakūra. Ueno parkā japāņu nimfas ar kamēlijām tumšajos matos, tērpušās zīda kimono, izpildīja savu «ziedošo ķiršu deju». Labā princese Ko-no-hana-sakuja-hime, kas koku pumpurus pārvērš ziedos, jautri soļoja pa Tokijas pavasarīgajām ielām. Iestājās saulains laiks. Tomēr Rihardam nekas nesagādāja prieku. Viņš kļuva drūms un viegli uzbudināms.

Un, kad Zorge jau galīgi bija zaudējis pacietību, pie viņa tieši mājās ieradās Odzaki. Viņš riskēja, jo policija taču varēja viņu ievērot, tomēr pašreiz nebija laika domāt par personisko drošību: kopš 1936. gada aprīļa Japānas sūtnis Musjakodzi un Ribentrops Berlīnē ved sarunas par pakta noslēgšanu. Sarunas ieilgst, jo vācieši prasa, lai paktam būtu militārs raksturs, bet japāņi tam nepiekrīt. Ar ko tas viss beigsies, nav zināms.

Abi saprata, ka laiks negaida, tāpēc viņi tūlīt pat šķīrās. Zorge piezvanīja Klauzenam, pateica norunāto frāzi: «Mosi, mosi, anone» («Hallo, hallo! Klausieties!») — un pakāra klausuli. Kamēr Klauzens nokļuva līdz Riharda dzīvoklim, Zorge strādāja, šifrējot ziņojumu. Kad radio-gramma aiztraucās ēterā, Zorgem nekļuva vieglāk. Sākās pats grūtākais, pats sarežģītākais: kāds ir pakta saturs? Par to, ka tas vērsts pret Padomju Savienību, šaubu gandrīz nebija ... Tomēr .. . Tagad tikai neatkāpties ne soli no militārā atašeja un no sūtņa!

Pagāja aprīlis. Maijs . .. jūnijs ... Ots apstiprināja, ka sarunas notiek, taču, kāds ir to saturs, viņš nezināja. Dirksens izvairījās runāt par šo tēmu. Varbūt arī tāpēc, ka pats bija nepietiekami informēts. Sarunas taču notiek visstingrākajā slepenībā^ Droši vien runa ir par Vācijas un Japānas savienību. Ārzemju sūtniecības dūca kā bišu stropi; tur apsprieda visfantastiskākos minējumus. Tomēr tie visi, acīm redzot, neatbilda patiesībai.

Zorge galīgi nomocījās, kļuva vecāks. Bet viņš nezaudēja cerības izraut noslēpumu no savu ienaidnieku rokām. Katjai viņš rakstīja:

«Ceru, ka Tev drīz būs iespēja papriecāties par mani un pat palepoties un pārliecināties, ka «Tavējais» ir tīri noderīgs puisis. Ja Tu man biežāk un vairāk rakstīsi, es varēšu domāt, ka esmu turklāt vēl arī «mīļš» puisis...»

Palīdzēja dāsns gadījums. Ja to vispār var saukt par gadījumu. Tas bija sagatavots triju gadu ilgā nogurdinošā darbā, pilnīgi nicinot briesmas.

Bija ieradies kāds Hāks, speciāls kurjers no Berlīnes ar slepenām pavēlēm Dirksenam. Viņš bija aviācijas firmas «Heinkel» darbinieks. Zorge ar viņu satikās militārā atašeja kabinetā, kur tagad iegriezās divas reizes dienā. Izrādījās, ka Ots un Hāks ir draugi jau no seniem laikiem. Ieraudzījis Zorgi, Hāks atplauka: tas taču bija viņš, Hāks, kas slaveno žurnālistu nosūtīja bīstamajā reisā ar pirmo junkersu! Hākam bija raksturīga pārlieka sentimentalitāte un romantiska iztēle. Tāpēc viņš atplestām rokām metās pretī Rihardam un gandrīz nogāza viņu no kājām. Rihards necieta sentimentālus cilvēkus, tomēr šoreiz viņš notēloja tik atklātu prieku, ka Hāks nekavējoties ierosināja trijatā paēst pusdienas. Zorge viņus aizveda uz «Lomeijeru». Šeit bija vientuļas slēgtas kabīnes. Grūti bija saprast, kurš kuru cienā. Rihardam tomēr izdevās pārņemt iniciatīvu, un sāka plūst vīna upe. Izlūku interesēja, kādā nolūkā Hāks ieradies Tokijā. Šobrīd katrs cilvēks, kas ieradies no Vācijas, un vēl jo vairāk tāds, kas ieradies ar sevišķām pilnvarām, varēja radīt kaut kādu skaidrību par to, kas notiek Berlīnē. Mēdz taču teikt: ja noslēpums zināms trijiem, tad tas vairs nav noslēpums. Ātri apskurbušais % Hāks, vēlēdamies uzsist sev cenu izdaudzinātā žurnālista acīs, paziņoja, ka tieši viņš esot pilnvarotā persona, kam uzticēts piedalīties vācu-japāņu sarunās. Pirms ierašanās Tokijā viņš jau bija pildījis kurjera sakarus starp Ribentropu, Kanarisu un sūtni Musjakodzi. Tagad, lūk, viņš atsūtīts, lai stātos sakaros ar Japānas ārlietu ministru. Šis tas viņam esot jāpaziņo mutiski, bez lieciniekiem.

Zorge ielēja vīnu ciemiņa glāzītē.

Tikai ne presei! Japāņi tielējas, jo negribot pirms laika saķildoties ar krieviem. Militārā pakta vārdā Hitlers pat ir ar mieru necilāt jautājumu par bijušajiem vācu īpašumiem Klusajā okeānā, kas tagad pieder Japānai. Tomēr Musjakodzi paliek pie sava: viņš taču vadās no valdības norādījumiem. Tādas nepiekāpības dēļ pakts droši vien tiks maskēts ar «pretkominternes pakta» nosaukumu. Cīņa pret pasaules komunismu. Pats par sevi saprotams — izskata pēc, publikai. Vai tāpēc bija vērts sarunas vest tādā slepenībā? Viņš, Hāks, ir pārliecināts, ka abas līgumslēdzējas puses nepaliks pusceļā, bet pievienos paktam kaut ko tādu, kas visiem nav jāzina! ...

Zorge gribēja ātrāk nokļūt pie radioraidītāja. Viņš tik tikko nosēdēja līdz pusdienu beigām.

Dienā Hāks nodarbojās ar valsts lietām, bet vakaros Rihards viņu pārņēma savā ziņā un vadāja pa «eksotiskām» vietām.

Odzaki, smalks Austrumu pazinējs, kādreiz skaidroja Rihardam, kāpēc Čingishanam izdevās sagrābt puspasaules: izrādās, ka asiņainais iekarotājs nedzēra vīnu. Čin-gishans esot teicis: «Piedzēries cilvēks ir kurls, akls, bez prāta . . . Visām viņa spējām, talantam nav nekādas vērtības, neko citu, izņemot kaunu, viņš nevar iegūt. Valdnieks, kas nodevies dzeršanai, nav spējīgs neko dižu paveikt. Karavadonis, kas piedzeras, nevar uzturēt kārtību savā karaspēkā. Ja nevar iztikt bez dzeršanas, tad vajag vismaz censties nepiedzerties biežāk par trim reizēm mēnesī; piedzerties tikai vienu reizi būtu labāk; nedzert nemaz — vēl labāk, bet kur atradīsi tādu, kas nekad nepiedzertos.»

Tajā reizē viņi abi nosmējās un piebilda, ka šinī jautājumā kopš Čingishana laikiem maz kas izmainījies. Tagad Rihards šos vārdus savukārt nocitēja Hākam. Hāks bija sajūsmināts. Viņš padraudēja žurnālistam ar pirkstu un ierosināja aizbraukt uz «zaļo kvartālu» rjokučo, kur var līksmoties līdz rītam. Viņš pilnīgi iejutās Japānā un ar skumjām domāja par to, ka laiks atgriezties drūmajā Vācijā. Viesmīlība galīgi atkausēja sentimentālo Hāku; viņš tikai baidījās iedzīvoties. aknu cirozē pārmērīgās dzeršanas dēļ. Vārds vārdā viņš atstāstīja izlūkam savas sarunas ar Japānas ārlietu ministru un citām augstām amatpersonām. Kad Hāka misija Tokijā beidzās, padomju izlūkam jau bija skaidrs priekšstats par to, kādi punkti ir paktā, kurš vēsturē ieies kā «pretkominternes pakts».

Zorge bija tik laipns, ka piekrita pavadīt savu jauno draugu kara lidmašīnā līdz Pekinai. Hāks staroja aiz laimes. Vai tad viņam varēja ienākt prātā, ka Rihardu Centrs izsauc uz Pekinu un pieprasa dokumentāli apstiprināt ārkārtīgi svarīgos ziņojumus. Te nu no kratīšanas nebija jābaidās: izlūks piebāza veselu portfeli ar dokumentiem. Reta izdevība. .'. Uzvaras spārnots, viņš Pekinā pasteidzās ātrāk tikt vaļā no Hāka un steidzās uz tikšanos ar Centra kurjeru.

«Jau pašā sākumā, tikko es uzzināju, ka tiek izskatīts kaut kāds pakta variants, es sapratu, ka vācu valdošās aprindas un ietekmīgi japāņu militārie vadītāji vēlas, lai abas valstis tuvinātos ne vien politiski, bet lai nodibinātos arī visciešākā politiskā un militārā savienība. Uzdevums, ko saņēmu Maskavā — vācu-japāņu attiecību pētīšana, — tagad parādījās jaunā gaismā, jo nebija šaubu, ka galvenais, kas tajā laikā saistīja šīs divas valstis, bija Padomju Savienība, precīzāk, abu naids pret PSRS. Tā kā es jau pašā sākumā uzzināju par slepenajām sarunām Berlīnē starp Osimu, Ribentropu un Kanarisu, uzdevums novērot abu valstu attiecības kļuva par vienu no svarīgākajiem manā darbībā. Pretpadomju jūtas, kas tik spēcīgi izpaudās Vācijas un Japānas sarunās par pakta noslēgšanu, izraisīja satraukumu Maskavā.»

Tikai tagad, kad lielais darbs bija pabeigts, Rihards sajuta bezgalīgu nogurumu. Tas bija garīgā spēka izsīkums. Tokijas dzīve neizraisīja neko vairāk kā tikai pretīgumu. Negribējās pat atgriezties Japānā. Viņš sapņoja par dzīvoklīti, ko Katja nesen bija saņēmusi, viņš ļoti labi iztēlojās to pēc sievas aprakstiem. Vai tad viņš nav pelnījis tiesības uz atpūtu?

Centra kurjers saprata, kas notiek izlūka dvēselē, tāpēc centās viņu nomierināt, stāstīdams par Katju, par notikumiem Padomju Savienībā. Tomēr nomierināt un remdināt sirdi neizdevās. Rihardu satrauca notikumi Spānijā, itāliešu un vācu intervence. Cīņā pret fašistiem devās komunisti no dažādām zemēm, viņi kļuva par Spānijas Tautas frontes kareivjiem. Bērziņš kļuva par republikas galveno padomnieku. Spānijā cīnījās Branko Vukeliča brālis. Rihardam likās, ka viņa vieta tagad ir tur, Spānijā, kas cīnās. Kurjers atveda arī možuma pilnu vēstuli no Katjas. Taču Rihards saprata: možums ir mākslots, Katja skumst, un vainīgs pie visa ir viņš.

«Mīļā K... Dažreiz es ļoti raizējos par Tevi. Ne tāpēc, ka ar Tevi varētu kaut kas notikt, bet tāpēc, ka Tu esi viena un tik tālu. Es arvien sev jautāju — vai Tev tas jādara? Vai Tu nebūtu bijusi daudz laimīgāka, ja nebūtu pazinusi mani? ... Tas viss izraisa pārdomas, un tāpēc rakstu Tev par to, lai gan personiski es arvien vairāk un Vairāk pieķeros Tev un vairāk nekā jebkad vēlos atgriezties mājās pie Tevis.

Taču ne jau tas nosaka mūsu dzīvi, un personiskās vēlēšanās jāatvirza otrā plānā. Es pašreiz esmu savā vietā un zinu, ka tā jāturpina vēl kādu laiku. Es nevaru iedomāties, kas šeit varētu pieņemt lietas no manis, lai turpinātu svarīgo eksportu ... Tavs Ika.»

Kurjers .līdz šim daudzas reizes bija ticies ar Zorgi, taču todien viņš pirmo reizi bezbailīgā izlūka acīs ieraudzīja asaras.

4

ZORGE KĻŪST PAR STĀVOKĻA NOTEICĒJU

Zorges organizācijas operativitātei jāpateicas par to, ka Padomju valdība par «pretkominternes pakta» noslēgšanu starp Vāciju un Japānu uzzināja krietnu laiku pirms tam, kad tas tika paziņots visai pasaulei.

Kā noskaidroja Odzaki, slepenās padomes sēdē esot minēts, ka «pretkominterna pakta» slepenā pielikuma galvenais saturs ir šāds: gadījumā, ja sāksies karadarbība starp Japānu un PSRS, pēdējai vajadzēs rēķināties arī ar Vāciju. Gadījumā... Bet vai tāds gadījums pašreiz ir reāls? ... Pārāk asas ir Vācijas un Japānas pretrunas Ķīnā. Rihards labi pazina japāņus. Un vāciešus — pilnīgi. Jau pirms pakta noslēgšanas Ķīnā ieradās vācu ekonomistu delegācija, kas ar Ķīnas valdību parakstīja vairākus kontraktus par dzelzceļu būvi. Vācieši joprojām piegādā Čan Kai-ši ieročus un savus padomniekus. Kā visu to saprast? Odzaki izdevās noskaidrot, ka pašā vācu-japāņu sarunu karstumā Japānas kara ministrija iesniegusi valdībai izskatīšanai ārpolitiskā kursa programmu, kurā paredzēts sagrābt visu Ķīnu un pārvērst Ziemeļķīnu par «Sevišķu antikomunistisku un projapānisku zonu». Japāņi nepavisam nedomā ielaist vāciešus Ķīnā. Šeit ir vesels pretrunu mezgls.

Odzaki un Rihardam kļuva skaidrs, ka Hirotas valdība ilgi nenoturēsies pie varas. Militāro aprindu hegemonija valdībā izsauca arī «veco» koncernu pretestību. Japāņu karaspēka provokatoriskais iebrukums novembrī padomju teritorijā pie Hankas ezera beidzās ar kaunpilnu izgāšanos. Galu galā Hirotas valdība demisionēja. Neveiksmi cieta arī jaunā valdība ar ģenerāli Hajasi priekšgalā.

Tad 1937. gadā pie varas nāca princis Konoe, cilvēks,

kas bija saistīts ne tikai ar augstāko galma aristokrātiju bet arī ar finansu kapitālu un ar ģeneralitāti. Viņš bija sava veida kompromisa figūra. Viņa uzdevums — nogludināt pretrunas starp valdošo šķiru dažādām grupām, apvienot tās.

Zorges organizācija pakāpās vēl vienu pakāpienu augstāk: Odzaki personā tā ieguva tiešus sakarus ar ministru kabinetu un ar pašu premjeru. Nonācis valsts varas priekšgalā, princis Konoe neaizmirsa savu draugu Odzaki un vēl vairāk tuvināja viņu sev. Jaunais premjers kaut ko plānoja, un lieliskais eksperts Ķīnas jautājumos, kam piemita ass un analītisks prāts, viņam bija vajadzīgs. Konoe pats personiski vadīja tā saucamo Sjovas zinātnisko biedrību, kas nodarbojās ar Austrumāzijas problēmām. Strādāt šeit Kadzami vadībā princis pieaicināja arī Odzaki, kurš ar sajūsmu tam piekrita. Tagad taču arī viņš varēs piedalīties valsts politikas veidošanā un ietekmēt to ar savu autoritāti. Bet pats galvenais — Zorges organizācija iegūst ziņas no pirmavotiem.

Kad cilvēks strādā cildenas idejas vārdā, viņš var sasniegt pat neiespējamo. Odzaki vēl nebija paspējis iejusties Sjovas biedrībā, kad princis iecēla viņu par Ķīnas nodaļas vadītāju Kadzami vietā; Kadzami tagad kļuva par Konoe kabineta sekretāru. Kadzami Akira mīlēja savu draugu Odzaki un visādi sekmēja viņa izvirzīšanu. Kāpēc gan premjeram neiecelt Odzaki par savu neoficiālo valdības padomnieku?. .. Bet tam vēl nebija pienācis laiks.

Usiba un Kisi, Odzaki draugi no koledžas laikiem, arī kļuva par premjera sekretāriem. Viņi bija tie, kas ierosināja izveidot «brokastu grupu», kurā tūlīt, protams, tika uzņemts arī Odzaki. Tā radās neoficiāla valdībai tuvu stāvoša informatīva diskusiju biedrība. Odzaki tajā ieņēma redzamu vietu. Princis ar saviem draugiem tikās gan brokastu laikā, gan pie pusdienu galda. Grupa pulcējās Usibas mājās, dzēra sakē, apmainījās domām; premjeram patika neoficiālā, draudzīgā atmosfēra Usibas mājās, kur viņi sapulcējās kā tādi sazvērnieki. Valsts lietās aizņemtais premjers sākumā ieradās pa divām nedēļām reizi. Vēlāk viņi satikās biežāk.

Kādas sarunas risinājās šo tikšanos laikā? Par karu Ķīnā. Odzaki tāpat kā agrāk uzskatīja, ka Japāna pazudinās sevi, izraisīdama karu Ķīnā. Vēl jo bīstamāk sākt militāru konfliktu ar Padomju Savienību. Japāna ir pārāk vāja, lai vestu tādu karu. Princis iebilda. Tiesa, viņš piekrita, ka karot pašreiz ar Padomju Savienību būtu neprāts. Tomēr, ja Japāna sākumam sagrābtu Ķīnas resursus, pārvērstu Mandžūriju par Japānas militāri ekonomisko bāzi?... Kvantunas armijas štābs ir izstrādājis detalizētu programmu. Izstrādāts arī ekonomikas militarizā-cijas plāns. Līdz gada beigām Japānas armijas skaitliskajam sastāvam jāizaug līdz vienam miljonam. Kvantunas armijas štāba priekšnieks ģenerālis Todzio uzskata, ka pienācis visizdevīgākais brīdis sākt karu pret Ķīnu, bet pēc tam pret PSRS . . .

Tomēr pagaidām bija vienīgi runas. Premjers tikai iztaujāja savus draugus, gribēdams uzzināt, ko viņi domā par iespējamo karu ar Ķīnu. Taču prātā viņam pavisam kas cits. Viņš jau bija pieņēmis noteiktu lēmumu, atmetot visas šaubas, ko izteica eksperts Ķīnas jautājumos.

Kādi ir Japānas valdības plāni, pret ko tā grib vērst galveno triecienu, kāpēc steidzīgi mobilizē visus gadagājumus? Ziemeļķīnā katru nakti notiek japāņu karaspēka mācības. Pilnīgi slepenā dokumentā uzsvērta nepieciešamība apvienot armijas un valdības politiku. Šinī pašā dokumentā ir arī kara materiālu ražošanas plāns. Japāna noteikti gatavojas karam. Pret ko? .. . Varbūt tomēr, ignorēdama veselo saprātu, cerēdama uz Vāciju, pret Padomju Savienību? ...

Zorge ieteica griezties pie premjerministra ar tiešu jautājumu. Katra diena bija dārga, un apkārtceļus meklēt nebija laika. Odzaki riskēja izraisīt aizdomas ar tiešu vaicājumu, taču, kad jautājums skāra Padomju Savienības aizsardzību un Japānas drošību, viņš bija bezbailīgs un pārdrošs. Jau pirmajās brokastīs viņš skaļi teica, ka gribētu iepazīties ar plānu Ķīnas jautājumā, lai gūtu iespēju to izanalizēt un sagatavot kvalificētu slēdzienu valdībai. Princis kļuva domīgs. Viņš gatavojās spert atbildīgu ārējās politikas soli un nevarēja ignorēt tāda Ķīnas pazinēja domas, kāds bija Odzaki. Premjers, brīdinājis ekspertu stingri glabāt noslēpumu, teica, ka Odzaki varot ar dokumentu iepazīties. Premjerministra kancelejā ekspertam ierādīšot atsevišķu kabinetu, kur viņš kādu laiciņu varēšot izstudēt plānu.

Tik vieglu uzvaru Odzaki nebija gaidījis un pat apjuka. Visu nakti viņš neaizvēra acis. No rīta Odzaki ieradās premjerministra kancelejā. Šeit viņu labi pazina un, saņēmuši Konoe rīkojumu, nekavējoties ieveda atsevišķā kabinetā un izsniedza pilnīgi slepeno dokumentu. Pēc tam durvis aizvērās. Pirms Odzaki sāka studēt dokumentu, viņš ieklausījās. Piegāja pie durvīm — tās, izrādījās, bija aizslēgtas. Apskatīja katru spraugu, cenzdamies konstatēt, no kurienes viņu varētu slepus novērot. Viņš atradās Japānas impērijas svētnīcā, un kaut kā negribējās ticēt, ka viņu var tā vienkārši, bez uzraudzības atstāt vienu ar ārkārtīgi svarīgu valsts dokumentu. Odzaki riskēja ar galvu. Taču vajadzēja rīkoties ātri, jo dokuments bija izsniegts uz noteiktu laiku. Viņš izņēma no kabatas fotoaparātu un, vēlreiz ieklausījies, sāka fotografēt lappusi pēc lappuses.

Noklaudzēja apkaltās durvis. Istabā ienāca ierēdnis. Odzaki tik tikko paspēja iegrūst fotoaparātu žaketes kabatā. Ierēdnis uzmanīgi paskatījās uz Odzaki pietūkušo kabatu un pajautāja, vai eksperta kungs nevēloties tēju. Saņēmis noraidošu atbildi, viņš aizgāja. Cenzdamies nomierināt satrauktos nervus, Odzaki dažas reizes pārsoļoja pāri istabai; nomierinājies viņš no jauna ķērās pie darba. Atkal, šoreiz gandrīz bez trokšņa, parādījās ierēdnis. Un atkal blenza uz izspiedušos eksperta kabatu. Odzaki tikko manāmi pasmaidīja, izņēma no kabatas nevērīgi saburzītu mutautiņu un noslaucīja Ķsasvīdušo pieri. (Fotoaparātu viņš tālredzīgi bija ielicis bikšu kabatā.) Šoreiz ierēdnis tomēr atnesa aukstu tēju. It kā starp citu viņš vēlreiz atgādināja, ka nekādus izrakstus no dokumenta izdarīt nav atļauts. «Ak, visi šie noslēpumi man jau sen zināmi!» nevērīgi izmeta eksperts un atdeva mapi atpakaļ ierēdnim. «Prinča uzdevumā man vajadzēja šo to precizēt.»

Pavisam nomierinājies, ierēdnis sāka «goddevīgi sēkt» un smaidīt. Viņam kļuva kaut kā pat neērti, ka divas reizes bija ienācis bez klauvēšanas, it kā neuzticoties premjera draugam. Taču dienests paliek dienests. Jā, viņš tik ļoti uzticoties Odzaki kungam, ka nepārbaudīšot pat piezīmju grāmatiņas un došot rīkojumu sardzei netraucēti izlaist viņu. Ierēdnis bija pati laipnība un pieklājība. Bet kas slēpjas aiz ierēdņa laipnā smaida? Varbūt viņš tomēr ir ievērojis fotoaparātu un tagad smalki ņirgājas? Varbūt viņš jau ir izsaucis sardzi? ...

Pagājis garām sargu ierindai un komandantūrai, Odzaki beidzot iznāca uz ielas. Vismaz stundu līkumojis pa pilsētu, viņš nokļuva pie Zorges mājas. Iedegās lampiņa pie ieejas. Tātad Zorge ir mājās un dod norunāto signālu: dzīvoklī svešu nav. Un, lūk, viņi divatā. Rihards grib drīzāk uzzināt pašu galveno. «Japāna tuvākajā laikā nekaros ar Padomju Savienību! Tā gatavo uzbrukumu Ķīnai...» stāsta Odzaki un, nodevis fotoaparātu, aiziet.

Branko nervozē. Viņš sēd aptumšotā istabā, kur deg sarkanā gaisma. Baidās sabojāt filmu. Pārattīstīt, attīstīt par maz ... Filma — lietisks pierādījums. Vispirms to aizvedīs uz Šanhaju, pēc tam — uz turieni... Makss Klau-zens jau pārraidījis ziņojumu. Centrs prasa dokumentālu apstiprinājumu. Tur dežurē nepārtraukti. Acīm redzot, ziņojums visus satraucis. Nekavējoties, steidzīgi... Viss vadošais kodols sacelts kājās. Fotokadri izdevušies labi. Mijagi varēs tos apskatīt ar projekcijas aparātu, pārtulkot tekstu no japāņu valodas angļu valodā. Anna Klauzena — organizācijas kurjers — gatavojas braucienam uz Sanhaju, lai tiktos ar Centra kurjeru.

Jautra žurnālistu varza ieveļas Branko mājā. Viņiem savas rūpes: jāattīsta filmas ar kūrortu uzņēmumiem. Ar mulsu smaidu Edīte «kā noslēpumu» paziņo, ka vīrs kopē atklātnes un neļauj nevienu ielaist. Ja uzzinās policija ... Žurnālisti saprotoši saskatās un aiziet.

Mijagi sniedza jaunas ziņas, kas apstiprināja pilnīgi slepeno dokumentu. Kāds neprofesionāls mākslinieks, labs Mijagi draugs, pulkvedis no kara ministrijas, piedāvājis darbu. Kara ministrijai esot vajadzīgi maketu speciālisti. Stratēģiskās plānošanas pārvaldē speciālā telpā tiekot gatavots milzīgs makets, kas atveido liela mēroga Ķīnas karti. Kā redzams, tuvākajā laikā risināsies ievērojami notikumi. Tieši tādu pašu maketu gatavojuši pirms Man-džūrijas sagrābšanas . .. Mijagi pateicās. Par nožēlošanu, viņš esot portretists, topogrāfijā un kara lietās nekā nesaprotot. Cita lieta, ja stratēģiskās plānošanas pārvaldes priekšnieka sieva gribētu pasūtīt portretu ...

Kāda ir Vācijas loma visos šajos Japānas valdības nodomos? Ieradies fon Dirksena kabinetā, Zorge paziņoja, ka gatavojoties braukt uz Ķīnu, gribot uzmeklēt vācu militāro misiju, kas piedalās Čan Kai-ši armijas apmācīšanā. Sūtnis ar žestu izrādīja savu protestu. Beidzot arī viņš visu zinošā Zorges priekšā varēja demonstrēt savu kompetenci: japāņu virspavēlniecība devusi Berlīnei mājienu, ka tuvākajā laikā jāatsauc militārā misija no Ķīnas. Tā ka, iespējams, ģenerālis Falkenhauzens jau pako čemodānus ...

Zorge rādīja vīlušos sejas izteiksmi. Bet, izgājis no sūtņa kabineta, viņš drāzās ar motociklu kā bulta uz Cigasaki. Šaubu vairs nav: Japāna gatavo uzbrukumu Ķīnai! Tomēr — kā pret to izturēsies Vācijā? ... Paredzams liels konflikts.

... Klauzeni Japānā bija iekārtojušies stabili. «Inženieru kompānija» deva peļņu, radās lieka nauda. Lai glābtos no vasaras tveices Tokijā, Klauzeni bija nopirkuši vasarnīcu okeāna krastā, Cigasaki, uz rietumiem no Jokohamas. Ta bija neliela mājiņa uz pāļiem. Zem mājas Makss iekārtojis slēptuvi radiostacijai. Dārziņš. Līdz liedagam — trīssimt metru. Rihardam patika atpūsties pie Klauzeniem.

Taču šoreiz viņš ieradās Cigasaki ne jau atpūsties. Annai rītdien pat jādodas uz Šanhaju. Mikrofilmas, mikrofilmas . .. visu to vajadzēja izvest policijas acu priekšā. Uzdevums ir ļoti atbildīgs un saistīts ar lielu risku. Runa taču ir par sevišķi svarīgu valsts noslēpumu. Makss nopūtās. Anna klusēdama paņēma no Riharda visus materiālus. Viņa ir gatava doties ceļā kaut šodien ...

Šīs apbrīnojamās, sievietes drošsirdība pelnījusi augstu novērtējumu: viņa vienmēr bez iebildumiem izpildīja visus Zorges norādījumus un savu varoņdarbu veica nemanāmi, ar tādu aukstasinībai, ko apskaustu vīrietis. Anna nemīlēja skaļus vārdus par pienākumu, par pašaizliedzību. Viņa palīdzēja vīram un Rihardam un klusībā lepojās, ka viņai uztic atbildīgus uzdevumus.

Viņa, protams, tūlīt pat sēdīsies tvaikonī un dosies uz Šanhaju, taču vispirms jāpacienā ar pusdienām Makss un Rihards. Restorānā vienmēr pasniedz kaut kādu draņķi. Tā jau ātri var sabojāt kuņģi. Kā tagad derētu aizbraukt uz Krāsnij Kutu kaut uz nedēļu ... Japānā viņas stāvoklis ir ne šāds, ne tāds: vācu valodu viņa līdz pat šim laikam nav iemācījusies, kā nākas, ķīniešu — piemirsusi, bet krieviski runāt šeit nav pieņemts. Nav pat ar ko izrunāties no sirds. Jā, senāk mašīnu un traktoru stacijā! ... Dažkārt, kad Makss, aizņemts ar savām komercijas lietām, atgriezās vēlu, viņa bārās. «Tu ar mani apprecējies vienīgi konspirācijas dēļ!» viņa pārmeta. Resnītis tikai taisnojās. Taču Makss tādās reizēs nekad neatgriezās mājās bez dāvanas, un miers iestāja ātri. Viņi karsti mīlēja viens otru, un ķildām bija «audzināšanas» raksturs. Starp citu,

Makss nekad nerunāja pretī sievai, baidīdamies, ka viņa karstumā patiesi aizbrauks uz Krāsnij Kutu, uz MTS. Ak, šīs sievietes! . ..

Anna devās uz Šanhaju, it kā lai apciemotu radiniekus. Viņa veda vērtīgas mikrofilmas. Viss veicās labi. Taču Šanhajā policija sarīkoja vispārēju kratīšanu. Pasažierus sadalīja grupās. Sievietes veda iekšā kajītē un tur rūpīgi pārbaudīja. Anna nevarēja pat pievirzīties pie borta un iesviest mikrofilmas ūdenī. Pūlis nepārtraukti bīdīja viņu tuvāk kontrolierim. Lūk, viņa jau gandrīz pie trapa. Tūlīt viņu aizvedīs uz kajīti. Viņa zina, kāda ir mikrofilmu vērtība. Nekavējoties saņems ciet Maksu, Rihardu ... Sevis viņai nav žēl. Bet Makss, Makss ... Lielais bērns Makss ... Ja varētu nogrūst kontrolieri...

Taču viņai laimējās. Pienāca kontrolieru maiņa. Kamēr kontrolieri savā starpā rājās, Anna aizslīdēja vienam no viņiem aiz muguras un ... atradās krastā. Viņa tūlīt pasauca rikšu. Piesteidzās vismaz divi desmiti rikšu, aizsedzot Annu no tvaikoņa, no kontrolieriem, no policijas.

Pēc stundas viņa nodeva mikrofilmas Centra kurjeram.

... Galīgi pārliecinājies, ka jautājums par karu ar Ķīnu ir izlemts, Odzaki ļoti uztraucās. Pēc savas visdziļākās pārliecības viņš bija pret šo karu. Viņš taču zināja, kurp tas novedīs. Militārā kliķe aukstasinīgi, ar apdomu veda Japānu pretī katastrofai. Vai tiešām princis Konoe tā arī neko nav sapratis no viņu garajām sarunām? Odzaki metās pie sava drauga — premjera padomnieka Kadzami, centās pierunāt, lai viņš ietekmē princi. Avantūra Ķīnā taču var novest pie otrā pasaules kara! «Šī politika balstās uz murgiem, nepieciešams atteikties no militārās operācijas, ko izstrādājuši idioti, kas nevar vai negrib ar skaidru prātu palūkoties uz sava nemākulīgā darba katastrofiskajām sekām,» viņš centās pierādīt. Kadzami sāka smieties: «Jautājums izlemts, un nav ko uztraukties.» Odzaki devās pie Usibas, Konoe personiskā sekretāra, un lūdza audienci pie premjera. Zinādams, par ko būs runa, Konoe atteicās žurnālistu pieņemt. Odzaki bija izmisumā. Riskēdams zaudēt savu draugu un premjerministra labvēlību, viņš publicēja žurnālā «Čuo Koron» lielu rakstu ar nosaukumu «Nankinas valdība», kurā asi kritizēja Japānas militāro avantūru politiku Ķīnā. Taču Konoe pat nedomāja stūrgalvīgo ekspertu pakļaut ostrakismam, tieši 16a

otrādi — ielūdza viņu uz kartējam brokastīm, it ka nekas nebūtu noticis.

Karš Ķīnā sākās 1937. gada 7. jūnijā ar incidentu Lu-goucjao (apdzīvota vieta, divpadsmit kilometru uz dienvidrietumiem no Pekinas).

11. jūlijā premjers Konoe, kara ministrs Sugijama un iekšlietu ministrs Vapa sarīkoja 40 vadošajām avīzēm un informāciju birojiem preses konferenci, kurā piedalījās arī ārzemju korespondenti Zorge, Vukeličs, Ginters Šteins, Margareta Hatenberga un citi. Šeit Rihards satika Odzaki. Konoe prasīja, lai prese atbalsta kara darbību Ķīnā. Odzaki bija drūms. Viss, ko viņš varēja paziņot Zorgem, bija tas, ka pirms stundas notikusi slepena kabineta sēde, kas nolēmusi nekavējoties nosūtīt uz Ķīnu papildu karaspēku.

Tā kā Rihardu interesēja Vācijas attieksme pret šo karu, viņš devās pie fon Dirksena. «Vai mums, vācu žurnālistiem, jāatbalsta Konoe?» Dirksens izņēma no seifa slepenu Berlīnes instrukciju: Vācijas valdība doma ieturet neitralitāti. Berlīne vērsa Dirksena uzmanību uz to, ka karš var izraisīt nacionālās atbrīvošanās kustības uzplūdus Ķīnā, kas novājinās Japānu un laupīs Vācijai sabiedroto, gatavojoties uzbrukumam Padomju Savienībai. Sūtnis pagrūda Zorgem priekšā tikko no Berlīnes saņemtu telegrammu: «Karš pret Ķī^iu var prasīt no Japānas ievērojamus spēkus un kļūt par šķērsli tās uzbrukumam Padomju Savienībai.»

Sekretāre pieteica sūtnim Japānas ārlietu ministrijas pārstāvjus. Kamēr fon Dirksens pieņemamajā istabā sasveicinājās ar japāņiem, Zorge, aizsedzis telegrammu ar savu augumu, aukstasinīgi nospieda fotoaparāta slēdzi. Pēc tam, izvilcis salūzušās šķiltavas, centās uzšķilt uguni. Cik draņķīgas šķiltavas ražo Japānā! .. . Viņam gribējās dzirdēt, ko japāņi apspriedīs ar Vācijas sūtni, taču to viņš uzzinās rītdien.

Tagad — uz Branko dzīvokli, uz fotolaboratoriju, uz radiostaciju. Viņš augstu vērtēja operativitāti. Otrā rītā viņš tiešām visu uzzināja: ārlietu ministrs Hirota prasa, lai Vācija izbeidz bruņojuma piegādi Čan Kai-ši valdībai; Japānas kara ministrija pieprasa atsaukt no Nankinas vācu militāros padomniekus.

«Palasiet tikai!» iesaucās fon Dirksens un sniedza

Zorgem Japānas valdības notu Vācijai. «Viņi kategoriski prasa ...»

«Bet ko šai sakarībā domā Neirāts?»

«Viņš telegrafē: «Mēs nedomājam pasniegt dāvanas, nesaņemot nekā pretī.»»

Zorge izplūda skaļos smieklos.

«Asprātīgi,» viņš teica. «Tūlīt var pazīt Neirātu.»

Kā Zorge jau bija gaidījis, starp diviem plēsoņām — Vāciju un Japānu — iedegās konflikts. Te nu no vienprātības nekas vairs neiznāks.

Un Anna Klauzena atkal veda mikrofilmas uz Šanhaju. Viņa tik tikko paspēja atgriezties, kad japāņi izcēla Šan-hajā desantu un sākās niknas kaujas.

Neuzbrukšanas līgums starp PSRS un Ķīnu, ko noslēdza 1937. gada 21. augustā, izraisīja satraukumu Vācijas sūtniecībā. Agrāk fon Dirksens uzskatīja, ka diplomātam nav jāiejaucas politikā, bet tagad, jūtot savu divdomīgo stāvokli Tokijā, viņš sastādīja plašu ziņojumu Berlīnei, kurā pierādīja, ka notikumu attīstība prasa enerģisku rīcību. Nepieciešams izskatīt jautājumu par militāro padomnieku atsaukšanu un izdarīt spiedienu uz Nankinu, lai ātrāk noslēgtu mieru ar Tokijai izdevīgiem noteikumiem.

Visa pasaule ar saspringtu uzmanību sekoja notikumu attīstībai Ķīnā. Visiem kļuva skaidrs, ka japāņu imperiālistu aprēķini ātri salauzt Ķīnas pretestību un piespiest Ķīnas valdību kapitulēt ir izgāzušies jau pašā sākumā.

No Vukeliča, kam bija ciešas saites ar dažādu sūtniecību darbiniekiem, Zorge uzzināja, kāda ir Anglijas, Amerikas, Itālijas un Francijas nostāja attiecībā uz Japānas agresiju.

Visu domas skaidri izteica Francijas ārlietu ministrs Delboss: «Japānas uzbrukums gala rezultātā ir vērsts nevis pret Ķīnu, bet gan pret PSRS. Japāna grib sagrābt dzelzceļu no Tjancziņas līdz Beipinai (Pekinai) un Kalga-nai, lai sagatavotu uzbrukumu Transsibīrijas dzelzceļam Baikāla ezera rajonā un Iekšējai un Arējai Mongolijai.» Rietumvalstu imperiālisti mudināja Japānu uz kam ar Padomju Savienību un bija ar mieru uzņemties starpnieka lomu Japānas un Ķīnas sarunās. Taču arī fašistiskā Vācija tīkoja kļūt par starpnieku.

Eiženam Otām likās, ka pienācis vislabvēlīgākais brīdis, lai izsistos augstāk. Pats uz savu risku viņš nolēma ķerties pie lielās politikas. Viņš uzskatīja, ka par starpnieku var būt tikai Vācija un neviens cits. Pēc Ota domām, gadījumā, ja tiks noslēgts miers, Japānas armija, kas bija jau mobilizēta un sakoncentrēta Ķīnā, zibenīgi varēs sākt uzbrukumu pret Padomju Savienību. Ots bija gluži kā prātu zaudējis, Zorge nespēja viņu vairs kontrolēt. Rihardam nekas cits neatlika kā novērot viņu un par visu ziņot Centram. Ots saaicināja pie sevis augstu stāvošus Japānas ģenerālā štāba ierēdņus, apsolīja, ka vācu padomnieki Nankinā viņiem sniegs visu iespējamo palīdzību. Ots rīkojās, apejot Dirksenu. Savās depešās Neirātam viņš pierādīja, ka laiks izbeigt neitralitāti. Viņš rīkojās enerģiskāk nekā sūtnis, un Hitlers viņu ievēroja. Kāpēc gan Japānai un Vācijai nevienoties par kopēju Ķīnas ekonomisko ekspluatāciju?

Ots, diplomātisko panākumu apreibināts, visstingrākajā slepenībā paziņoja Zorgem, ka Hitlers beidzot pieņēmis lēmumu izbeigt ieroču piegādi Ķīnai, atsaukt padomniekus un atbalstīt Japānas agresiju.

Zorge savu misiju nekad neierobežoja ar «pasta kastītes» funkcijām.

«Būtu nepareizi domāt, ka visu savākto informāciju es sūtīju uz Maskavu. Nē, es to visu izsijāju caur savu smalko sietu un sūtīju tikai tad, kad biju pārliecināts, ka informācija ir nevainojama un neapšaubāma. Tas prasīja daudz pūļu. Tāpat es rīkojos, arī analizējot politisko un militāro situāciju. Turklāt es arvien apzinājos, cik bīstama ir jebkāda pašpārliecinātība. Nekad es neesmu uzskatījis, ka varu atbildēt uz katru jautājumu, kas skar Japānu.»

Arī šoreiz viņš iegrima dziļās pārdomās. Kad uz Man-džūrijas un Padomju Savienības robežām izraisījās atsevišķi konflikti, viņš nepievērsa tiem īpašu uzmanību. Bet incidentu pie Lugoucjao viņš uzreiz novērtēja kā liela kara prelūdiju. Viņa prognoze apstiprinājās. Tagad vajadzēja novērtēt Hitlera paziņojumu.

Vācijas valdība nobīdīja pie malas gan Angliju, gan Franciju, gan Ameriku un uzņēmās starpnieka lomu Japānas un Ķīnas sarunās. Kādi tam būs rezultāti? Itin kā atbildot uz padomju un ķīniešu neuzbrukšanas līgumu, Itālija pievienojās «pretkominternes paktam». Taču deklarācijas paliek tikai deklarācijas. Rihards labāk nekā daudzi citi politiskie darbinieki saprata, cik dziļas ir Vācijas un Japānas pretrunas, jo viņš sprieda dialektiski, vērtēja zinātniski.

Araki atklāti aicina uz karu ar Padomju Savienību un paziņo, ka «Japānai tas ir vienīgais ceļš». Tokijā trako pretpadomju histērija. Amerikas sūtnis Tokijā ziņo uz Vašingtonu: «.. .tā kā karš ar Padomju Krieviju ir neizbēgams, daudzi ir pārliecināti, ka tas var sākties drīz.»

Riharda mudināts, Eižens Ots devās uz Japānas ģenerālštābu un jautāja ģenerālim Hommam, ko Japāna nodomājusi darīt pēc tam, kad karš Ķīnā būs pabeigts. Homma atbildēja, ka Kvantunas armija gatava kaut vai šodien uzbrukt Padomju Savienībai. Homma sūdzējās, ka Vācijas starpniecība vēl nav devusi rezultātus, bet japāņi tīko ātrāk noslēgt mieru un virzīties uz PSRS. Mandžūrijā pašreiz koncentrēti galvenie triecienspēki.

Taču Zorge labi zināja: Japāna nav gatava lielam karam ar Padomju Savienību, tai nepietiks spēka. To zina arī japāņu ģenerāļi.

Visu to rūpīgi apsvēris, Zorge nosūtīja uz Centru šādu radiogrammu:

«Japāņi cenšas citām valstīm radīt iespaidu, it kā viņi gatavotos sākt kam ar Padomju Savienību. Japāna negatavojas tuvākajā laikā sākt lielu karu ar Padomju Savienību.»

Tāds bija ilgu pārdomu rezultāts, tas panākts, salīdzinot faktus, iedziļinoties starptautisko attiecību likumos, kuriem ir objektīvs raksturs un kurus nevar izmainīt atsevišķas personības, vienalga, no kādiem nodomiem viņas vadītos. Zorge redzēja, ka Japānas ekonomika nav sagatavota karam. Tai neizdevās nostiprināties uz Ķīnas rēķina, tā iestiga Ķīnā, nevarēja vienoties ar Nankinas valdību. Protams, tas viss nenozīmē, ka arī turpmāk nebūtu iespējami incidenti uz Mandžūrijas un Padomju Savienības robežas.

Kā risinājās turpmākie notikumi?

Vācijas starpniecība cieta pilnīgu neveiksmi, Japānas militārajai kliķei neizdevās atbrīvot rokas Ķīnā. Fon Dir-ksens ziņoja Berlīnei, ka nereāli izrādījušies arī Vācijas nodomi izmantot Japānas grūto stāvokli un atņemt tai bijušās Vācijas kolonijas. Japāna pieņēma lēmumu turpināt karu līdz galīgai Ķīnas iekarošanai un to paziņoja Vācijas valdībai. Rietumvalstis visvisādi centās Japānu uzrīdīt Padomju Savienībai; sevišķi skaidri šīs rietumvalstu tendences izpaudās Briseles konferencē.

Karš Ķīnā turpinājās jau pusgadu. Lai gan japāņu karaspēkam bija izdevies sagrābt lielu teritoriju, par galīgu uzvaru tuvākajos gados tomēr nebija ko domāt.

Princis Konoe saprata, ka ir pārrēķinājies. Viņš steidzami nodibināja valdības padomnieku institūtu, uzaicinot tajā finansu kapitāla, politisko partiju un augstākās virspavēlniecības pārstāvjus. Premjerministrs iecēla Odzaki par valdības neoficiālu padomnieku un ieteica viņam aiziet no «Asahi», kur viņš vēl arvien strādāja, savienojot šo darbu ar pienākumiem Sjovas zinātniskajā biedrībā. Odzaki ierādīja atsevišķu kabinetu premjerministra rezidencē, atļāva katrā laikā ieiet pie speciālajiem sekretāriem un pie pirmā sekretāra Kadzami.

Odzaki pakāpās vēl vienu pakāpienu augstāk un tagad jau varēja ne tikai iegūt valstiski svarīgu slepeno informāciju, bet arī tieši ietekmēt valdības politiku.

Kad Branko jautāja Zorgem, kā viņš paspējot uzrakstīt rakstus tik daudzām vācu avīzēm un žurnāliem, Rihards smiedamies atbildēja: «Es tos fabricēju pēc Lesinga receptes: ar pusi no smadzenēm.»

Viņš, protams, jokoja. Žurnālista darbs no viņa dažkārt prasīja visu garīgo spēku maksimālu piepūli. Jo viņš apzināti centās «pacelties pāri viduvēja vācu korespondenta līmenim». Tomēr ar cenšanos vien vēl ir par maz. Viņš bija talantīgs žurnālists, un Vācijā viņu pamatoti atzina par labāko korespondentu Japānas jautājumos.

Zorge — žurnālists . .. Labākais korespondents Japānas jautājumos . . . Kāpēc viņa raksti par Jamato zemi uzreiz piesaistīja ne tikai lasītāju, «Frankfurter Zeitung» parakstītāju, bet arī augstu stāvošu «trešā reiha» ierēdņu uzmanību? Vilhelma ielā šos rakstus rūpīgi studēja un uzskatīja par drošāko informācijas avotu Japānas iekšējā stāvokļa jautājumos.

Tagad mēs esam nonākuši pie Zorges žurnālistiskās meistarības noslēpuma. Viņa raksti pirmām kārtām atšķiras ar augstu domāšanas kultūru, tie ir bagāti faktiem, idejām un argumentiem. Izklāstījis faktus un uzskatus, žurnālists Zorge, pirms izdarīt secinājumu, cenšas noskaidrot atšķirību starp faktiem un uzskatiem un izdara to neuzbāzīgi, viņam raksturīga, ja tā var teikt, plastiska rakstīšanas maniere. Viņš nav reportieris, viņš ir domātājs, analizētājs, politiskais komentētājs, viņš reālistiski ņem vērā visus apstākļus, pat ja runa ir par tādām Japānas valdībai nepatīkamām lietām kā iespējamā kabineta maiņa, dārdzības pieaugums valstī, Japānas armijas neveiksmes Ķīnā, militārās avantūras izgāšanās pie Hasana ezera.

Kādā no rakstiem Zorge ar vieglu humoru attēloja preses konferenci, ko bija organizējusi Japānas ārlietu ministrija; Japānas valdība visiem spēkiem centās slēpt savu sakāvi pie Hasana ezera. Preses konferencē amerikāņu žurnālists pajautāja, vai tas esot tiesa, ka Zaozerna-jas sopkas galotnē plīvo sarkanais padomju karogs. Japānas ārlietu ministrijas pārstāvis ar rūgtumu atbildēja: «Ne pašā galotnē, bet mazdrusciņ sānis ...»

Zorge labi saprata, ka katra Japānas starptautiskā neveiksme iepriecina fašistiskos barvežus Berlīnē: jo vairāk neveiksmju, jo ātrāk Japāna piekritīs savienībai ar Vāciju; abas puses visādi cenšas pārvarēt sensenās pretrunas cīniņā par ietekmi Ķīnā, kādā nebūt veidā atrisināt jautājumu par bijušajiem Vācijas īpašumiem Klusajā okeānā, apvienot pūles, lai realizētu iekarošanas akcijas; tomēr domstarpības ir pārāk lielas. Zorge savos rakstos prasmīgi izmantoja šīs pretrunas: kā par pilnīgi saprotamām lietām viņš rakstīja par japāņu diplomātijas koķetēšanu ar Angliju un ar ASV, par paredzēto Anglijas un Japānas tuvināšanos, par to, ka kādā no Tautu savienības padomes sēdēm Lielbritānijas pārstāvis aizstāvējis Japānas intereses Ķīnā, par fašistisko biedrību demonstrāciju Tokijā ar lozungu «Apbedīt diplomātiju, kas koķetē ar Angliju!» un par to, ka valdība izklīdinājusi šo demonstrāciju.

Reiz sarunā ar Dirksenu Zorge izteicās, ka Japāna nekādā gadījumā neatdos atpakaļ Vācijai Klusā okeāna salas. Sūtnis bija ar viņu vienis prātis. Pēc tam fon Dir-ksens ar pilnu pārliecību paziņoja arī Berlīnei: «Japānas politika attiecībā uz mandātiem Dienvidu jūru rajonā ir absolūti skaidra. Japāna nekādā gadījumā, pat riskējot zaudēt Vācijas draudzību, neaizies no Klusā okeāna salām.» Bet Zorge, kā jau tas pienākas žurnālistam starp-tautībniekam, sāka spilgti ilustrēt šo sūtņa domu: viņš devās uz Dienvidu jūru rajonu, lai vācu lasītāju iepazīstinātu ar japāņu saimniekošanu bijušajās Vācijas kolonijās. Tas bija aizraujošs ceļojums. Karolīnu, Marianas, Maršala salas. . . tropu jūru eksotika: pandāni, maizes koki, kokospalmas, puskailie tumšādainie iezemieši...

Žurnālists Zorge savās korespondencēs pienācīgu vietu ierādīja arī šiem jautājumiem. Viņš gleznaini attēloja tropu dabu, darbojošos vulkānus Marianas salās, koraļļu arhipelāgus, taifūnus. Taču tas bija tikai ietvars. Galvenais slēpās citur: mandātu salu nozīme ir nevis to dabas bagātībās, bet gan izdevīgajā stratēģiskajā izvietojumā. Šis lagūnām un ūdens ceļiem bagātais Klusā okeāna rajons ir ideāla slēptuve hidroplāniem un zemūdenēm; Marianas, Maršala, Karolīnu salas — atbalsta punktu līnija; un šī līnija iestiepjas tālu okeānā uz Dienvidu jūru pusi; Japānai ir arī otra atbalsta punktu līnija — Rjūkjū, Tai-vana, Peskadoru salas. Tā ir platforma tiešam uzbrukumam visbagātākajām kolonijām, tās ir stratēģiskās pozīcijas Dienvidaustrumāzijā ... — tādi bija secinājumi, uz ko Zorge virzīja savus lasītājus.

Katrs viņa raksts bija savdabīga darvas karote Vācijas un Japānas arvien ciešāko attiecību medus mucā. Taču Dirksenam raksti patika, un viņš atbalstīja Zorgi — jo raksti taču uzskatāmi apstiprināja paša Dirksena pozīciju un uzskatus. (Bet lasītājā tie nostiprināja domu, ka Japāna labprātīgi neatdos mandāta teritorijas.)

Kaismīgi un ar iedvesmu Zorge sprieda par Klusā okeāna problēmām, paredzēdams, ka tuvākajā nākotne Klusa okeāna milzīgie plašumi būs arēna imperiālistisko plēsoņu grandiozajā cīņā par vērtīgu izejvielu avotiem un ietilpīgiem noieta tirgiem. Viņš*uzsvēra jaunā japāņu kapitālisma lomu, kas cenšas monopolizēt Klusā okeāna tirgus, izejvielu avotus un kapitāla pielietojuma sfēru.

Aprakstot koka tempļu ansambli Horjūdzi Nārā, Todai-dzi templi, Čjūsondzi mauzoleju Ziemeļjapānā, zeltīto dievu statuju lako juma un perlamutra inkrustāciju krāšņumu, Zorge katrā korespondencē par Japānu_ vienmēr aizvadīja lasītāju līdz valsts aktuālajām problēmām — iekšējām un ārējām. Viņš lika domāt. Pats viņš labi saprata, ka tādās korespondencēs ļoti svarīgs ir asociatīvais pamats; viņa pieeja notikumiem, valodas nianses, pats stāstījuma ritms radīja vajadzīgo efektu: lasītājs jutās iesaistīts pasaules politikas noslēpumos un pats izdarīja Rihardam vajadzīgos secinājumus.

Zemes ekonomikas, politikas un kultūras dziļa pazīšana — lūk, trīs pīlāri, uz kuriem balstās Zorges žurnālista autoritāte avīzē «Frankfurter Zeitung». «Tas, kam šinīs Jaungada dienās pirmo reizi gadījās nokļūt Toki-jas ielās, atgriezās mājās, krāsu spožuma iepriecināts, aizkustinoši līksmā japāņu svētku noskaņojuma sajūsmināts un Gindzas — pilsētas galvenās tirdzniecības ielas aziātiskā trokšņa mazliet sabiedēts ...» — tā sākas kāds Zorges jaungada raksts «Noskaņojums Tokijā», kas publicēts «Frankfurter Zeitung».

Nesteidzīgi viņš stāsta par senu japāņu tradīciju — Jaungada apsveikuma atklātnēs — nengadzjo aprakstīt savas dzīves jaunumus. Japānas pēdējo notikumu ekonomiskās un politiskās analīzes atslēga atrasta. Tādas atklātnes sūta gan studenti, gan kalpotāji, gan strādnieki, gan kareivji, gan ministri. Zorge parāda lasītājam dažādu Japānas sabiedrisko slāņu pārstāvju galeriju ar viņu ilgām, cerībām un vilšanos. Un tepat līdzās — nevainīgas daudzkrāsainu lukturīšu virknes, ap bambusa spieķiem sasieti priežu zaru pušķi — Jaunais gads Japānā taču ir bambusa svētki! ... Un beigās — secinājums:

«Kādus rezultātus var gaidīt no kara ar Ķīnu? Skaidrs ir viens: pāri jūrai uz Japānu atvestās urnas ar kritušo pīšļiem, ievainotie un slimie ne tikai izraisa patriotisku aizrautību un gatavību pašaizliedzīgi uzupurēties — lai cik stipras būtu šīs jūtas — tas viss liecina ari par japāņu dziļo vilšanos šinī karā ...»

Tas bija jaunais — 1938. gads. Drūms gads.

«Frankfurter Zeitung» slejās Zorge nevarēja stāstīt par visu. Piemēram, par to, ka tautā aug opozicionāras noskaņas pret militāro kliķi, par iekšlietu ministra Suecugu un valdošās virsotnes piekoptā terora palielināšanos, par Tautas frontes līderu masu arestiem, par progresīvo organizāciju un Japānas proletariāta partijas aizliegšanu, par impērijas un Tokijas juridisko universitāšu profesoru arestiem, par pretkara demonstrācijas apšaušanu Kobē, par septiņu tūkstošu japāņu kareivju sacelšanos Osakā Jaunā gada priekšvakarā, par kareivju dezertēšanu un pašnāvībām, par to, ka Ķīnā veselus pulkus nosūta uz aizmuguri kā «neuzticamus».

Taču pietika jau ar to, ko Rihards ziņoja, lai noprastu: Japānā aug pretkara noskaņojums, Japānas armija Ķīnā strauji demoralizējas.

Zorge komentēja Japānas buržuāziskās avīzes; ar citātiem no periodiskās preses viņš lika lasītājiem saprast, kas īsti notiek Japānā, kāds noskaņojums šeit valda: «Strādnieku dzīves apstākļi, preču cenām pieaugot, ir ārkārtīgi mokoši, tie ir daudz sliktāki, nekā varam iedomāties» (avīze «Mijako»); «Streiku galvenais iemesls tas, ka peļņas kārie kapitālisti palielina darba intensifikāciju, pastiprina strādnieku ekspluatāciju» («Jamato»); «Kara rūpniecības attīstība izraisa strauju aramzemes noplicināšanu» («Kahoku»); «Es esmu gatavs enerģiski apspiest elementus, kas uzstājas pret karu un apzināti propagandē pesimistiskus uzskatus par Japānas finansiālo stāvokli un ekonomiku» (no iekšlietu ministra Suecugu Jaungada runas).

Zorgem patīk japāņu parunas, un ar tām viņš bieži padara pievilcīgākus pasausos ievadrakstus, ko paraksta ar burtu «S». Piemēram: «Pat imperatoram ir nabaga radinieki»; «Pie paralītiķa gultas nemeklē godbijīgus bērnus»; «Kaķi atrada, bet bifeli pazaudēja»; «Ja saknes greizas, ari asni būs greizi»; «Suņa mutē ziloņa ilknis neaug».

Visa Tokijas žurnālistu asociācija pārņēma savā arsenālā Zorges aforismus, tie iekļuva ari vācu kolonijā un sūtniecībā. Viņa slava auga. Pašā Vācijā viņu atzina jie tikai par populārāko, bet ari par solīdāko žurnālistu. Ārlietu ministrijas ierēdņi, ieradušies no Berlīnes, steidzās apliecināt savu cieņu «smalkajam Austrumu pazinējam». Likās pats par sevi saprotams, ka katram atbraucējam visos valsts iekšpolitikas jautājumos noteikti jākonsultējas ar korespondentu. Vismaz tiā ieteica Dirksens un Ots.

Padomju izlūka paziņu loks paplašinājās. Dažreiz tās bija nevajadzīgas pazīšanās, tomēr visbiežāk — noderīgas. Bez sūtņa un militārā atašeja tagad viņa draugi bija ari vācu ģenerālštāba ekonomiskās nodaļas vadītājs ģenerālmajors Tomass, mums jau pazīstamie vēstnieki Šmī-dens un Hāks, speciālie vēstnieki Herferhs, Ulahs, vērmahta pulkvedis Nīdameijers, Vācijas sūtniecības padomnieks Tokijā Nobels, Ota vietnieks majors Solis un daudzi citi.

Jūras kara atašejs Venekers apskauda Ota panākumus un, zinādams, kur militārais atašejs smeļ savu «erudīciju», ne visai ieredzēja Zorgi. Taču izlūka likums prasa neiemantot ienaidniekus, tāpēc Rihards centās tuvināt sev arī Venekeru un studēja pat jūras kara lietas, lai būtu kvalificētāks padomdevējs. Militārajam izlūkam Zorgem vienmēr bija nācies daudz uzmanības veltīt konkrētiem militāriem jautājumiem, kas skar kapitālistisko valstu armiju struktūru un apbruņojumu, taču pašreiz viņam vajadzēja būt augstas klases speciālistam šinī jomā — viņš taču konsultēja militāros atašejus.

Makss Klauzens varēja pārraidīt ziņojumus tikai no trim dzīvokļiem un no savas vasarnīcas Čigasaki. Zorge nolēma sameklēt vēl vienu konspiratīvu dzīvokli.

Viņš bija cieši sadraudzējies ar angļu žurnālistu Gin-teru Šteinu, žurnāla «British Financial News» korespondentu, un ar viņa draudzeni — Šveices korespondenti Margaretu Hatenbergu. Viņi abi bieži vien pauda demokrātiskus uzskatus. Šteins asi kritizēja Anglijas pielāgošanās politiku, ne vienreiz vien jūsmoja par Padomju Savienību, kur «ir tīrs gaiss un nav kapitālisma zaņķa». Viņš itin kā centās pārvilināt Rihardu «savā ticībā», atklāja, ka mācoties krievu valodu. Tā varēja būt provokatoriska pļāpāšana. Šteinu vajadzēja pārbaudīt, izmēģināt grūtā pasākumā. Saņēmis Centra piekrišanu, Rihards ķērās pie eksperimenta. Izdevās noskaidrot, ka Šteins ir aizbēdzis no fašistiskās Vācijas un ieguvis Anglijas pavalstniecību. Viņš neieredzēja nacistus un sākumā, acīm redzot, bija nolēmis paspīdzināt, panerrot Zorgi ar saviem antifašis-tiskajiem izteicieniem, jo uzskatīja viņu par simtprocentīgu «brūno». Taču viss iegrozījās pavisam citādi, nekā bija paredzējis Šteins. Zorge paziņoja, ka arī viņš ir pārliecināts antifašists, bet darba apstākļi liek viņam klusēt. Sākumā viņš Šteinam uzdeva doties kā kurjeram uz Honkongu. Žurnālists ar prieku piekrita un uzdevumu izpildīja teicami. Tad Makss pārnesa radiostaciju uz savrupo Gintera māju un sāka raidīt no turienes. Drīz vien kārtējā brauciena laikā Ginters Honkongā salaulājās ar Margaretu Hatenbergu. Pēc atgriešanās Japānā viņi spoži nosvinēja kāzas.

Kāda bija Margaretas loma organizācijā?

«Tā kā viņa bija Šteina draudzene, mēs viņai palīdzējām, bet viņa savukārt sniedza palīdzību mūsu darbā,» atcerējās Zorge.

Par organizācijas eksistenci Margareta nekā nezināja. Viņa vienkārši vāca informāciju savam draugam Ginte-ram, bet Ginters šo informāciju nodeva Zorgem.

Viņus abus var uzskatīt par epizodiskām figūrām tajā lielajā darbā, ko veica padomju izlūks. Tikai divus gadus viņi darbojās kopā ar Zorgi. Šteins bija finansu un ekonomisko jautājumu speciālists, viņš labi pārzināja Vācijas ekonomiku un bija noderīgs organizācijai. Taču, kad 1938. gadā Ginteru pārcēla darbā uz Ķīnu, Zorge nolēma ar viņu vairs neuzturēt sakarus, jo noskaidrojās, ka angļu žurnālists nav nekāds drosmīgais cilvēks.

Makss Klauzens liecina: «Atgriezies Tokijā, es aizgāju pie Riharda un sastapu tur Ginteru Šteinu un viņa sievu Margo. Viņi abi bija žurnālisti. Margo pārstāvēja kādu Šveices avīzi. Ginters Šteins bija inteliģents, mierīgs un laipns cilvēks, taču man viņš likās pabailīgs, tāpēc ka Riharda priekšlikumam, lai es dažreiz rīkoju pārraides arī no viņa dzīvokļa, piekrita nelabprāt. Viņam bija visādi iebildumi. Tomēr vairākas reizes es strādāju viņa dzīvokli. Tas bija ļoti svarīgi, lai maskētos, jo es biju pārcēlies uz jaunu vietu.»

Zorges organizācijas sevišķas uzmanības objekti tagad bija premjerministra Konoe «brokastu grupa», Tokijas korespondentu asociācija un franču Havasa aģentūra, kurā strādāja Branko Vukeličs, angļu Reitera aģentūra, kas ar sava pārstāvja Džeimsa M. Koksa starpniecību izpļāpāja Vukeličam visus noslēpumus, Anglijas, Amerikas, Francijas sūtniecības, Dānijas misija un, beidzot, Vācijas sūtniecība.

Katra no šīm organizācijām, pati to nenojauzdama, ziedoja bagātīgu artavu Zorges informācijas krātuvē. Viņš varēja piekļūt visiem starptautiskajiem un valsts noslēpumiem, sasniedza to, ko *pirms viņa neviens vēl nebija sasniedzis. Viņš bija cilvēks, kura rokās satecēja ārkārtīgi plaša informācija par visas pasaules politiku, un nemanāmi viņš sargāja savu valstību; visa šī sarežģītā saimniecība prasīja modru gādību, nepārtrauktu līdzdalību visā procesā.

Tomēr visvairāk laika Zorgem prasīja Vācijas sūtniecība, kurā viņš iesakņojās stabili. Viņam pat ierādīja kabinetu, kur strādāt un pieņemt apmeklētājus. Viņš taču bija kļuvis par sūtņa un militārā atašeja neoficiālu padomnieku.

Ots akli uzticējās Rihardam, un Rihards apzināti palīdzēja Otām taisīt karjeru, uzkurināja viņa alkatību, centās nosēdināt sūtņa fon Dirksena vietā. Kad Ots kļūs par stāvokļa saimnieku ... par stāvokļa saimnieku kļūs padomju izlūks Rihards Zorge! Viņš saņems savās rokās nacistu sūtniecību, liks visiem strādāt savās interesēs ... Tā bija vecu vecā spēle «zirgs un jātnieks», turklāt Ots, protams, iztēlojās sevi par veiklo «jātnieku», turpretim Zorge domāja mazliet citādi.

Atliek tikai apbrīnot Zorges pārdrošību un bezbailību: viņš nolēma dabūt savā pusē jūras kara atašeju Vene-keru. Venekers tēloja antifašistu, centās tādā garā «pāraudzināt» arī Rihardu. Zorges pūles nebija veltas — jūras kara atašejs pamazām sāka viņam uzticēties un ikreiz satiekoties izkratīja sirdi, lamādams nacistus par netīriem lopiem un laupītājiem. Reiz viņš paziņoja: «Sargies no Lilī Abekas. Tā ir fašistu riebekle. Viņai uzdots tevi izsekot. Es esmu godīgs cilvēks un vienmēr esmu gatavs tev pakalpot.» — «Un es esmu gatavs vienmēr palīdzēt tev,» atsaucās Zorge.

Drīz vien Zorge pārliecinājās, ka Venekera brīdinājums nav bez pamata. Lilī Abeka — Ķīnā akreditētā «Frankfurter Zeitung» korespondente — pārcēlās uz To-kiju un šeit, burtiski, sekoja Rihardam pa pēdānņ Vai tikai tur, Berlīnē, nav kaut ko saoduši? Zorge un Abeka taču ir vienas avīzes korespondenti. Lilī bija fanātiska na-ciste. (Viņai bija lemts beigt savu ceļu uz apsūdzēto sola kā kara noziedzniecei.) Eksaltēta, nenovīdīga, viņa centās nomelnot Zorgi sūtņa acīs, skrīvēja apmelojumus uz Berlīni. Bet, tā kā viņas apsūdzībām cauri spīdēja atklāta skaudība pret talantīgo žurnālistu, neviens tās neņēma vērā. Sūtnis ar visu krūti aizstāvēja savu mīluli un kopīgiem spēkiem Lilī Abekas uzbrukumi tika atsisti.

Šis gadījums palīdzēja Zorgem nostiprināt draudzību ar Venekeru.

«Kāpēc gan tu nevarētu papūlēties «Frankfurter Zeitung» labā?» Zorge ierosināja jūras kara atašejam. «Man — slava, tev — nauda.» — «Es jau tā esmu tev parādā krietnu summu,» smiedamies atbildēja Venekers. «Nevaru ciest komerciālas attiecības, negribu sapīties ar šīs avīzes korespondentu. Kas attiecas uz interesantām ziņām, tad ar mani tu vienmēr vari rēķināties.»

Zorge saprata un vairs neuzstāja. Venekers viņu tiešām devīgi apgādāja ar ziņām par Vācijas floti. Par antifašis-tiskām tēmām viņi vairs nerunāja. Rihards daudzkārt pārliecinājās par šī cilvēka patieso draudzību, taču pilnīgi viņam neuzticējās nekad. Venekeram bija sava vājība: viņš, tāpat kā Ots, sapņoja par spožu karjeru un neganti nīda Otu, jo cerēja ar laiku ieņemt Dirksena vietu. Rihardam vajadzēja laipot, būt «visu draugam». Bet tas nebija viegli. Viss, ko Rihards varēja darīt jūras kara atašeja labā, bija — apgādāt viņu ar informāciju un sastādīt viņa vietā ziņojumus.

1938. gada janvārī militārais atašejs saņēma slepenu Vācijas ģenerālštāba uzdevumu: steidzīgi noskaidrot, vai Japāna ir nodomājusi pēc kara izbeigšanas Ķīnā nekavējoties uzbrukt Padomju Savienībai. Ģenerālis Homma no Japānas ģenerālštāba deva izvairīgu atbildi. Viņš, Homma, ļoti labi aptver, ka katra vilcināšanās nāk par labu PSRS, taču vāciešiem jāsaprot Japānas stāvoklis: okupācijas armija Ķīnā ir novārgusi, tās rindas kļuvušas stipri retākas, vajadzīga nauda, nauda. īsi sakot, sagatavošanās lielajam karam prasīs vismaz divus gadus. Ziņojumā, kas tika uzrakstīts ne jau bez Zorges līdzdalības, Ofs darīja zināmu vācu ģenerālštābam, ka japāņi visādi cenšoties novilcināt lielā kara sākumu. Militārais atašejs ļāva vaļu dusmām pret japāņiem, nosaucot viņus par liekulīgiem aziātiem, kam nav nekādas daļas par Vācijas valsti un par saistībām, kas noteiktas «pretkominternes paktā». Ots lika saprast, ka fon Dirksens realizē gļēvu politiku, neizdara spiedienu uz Japānas valdību. Šis ziņojums, kas bija bagāts ar stipriem izteicieniem, atgādināja nevis diplomātisku dokumentu, bet politisku sūdzību par sūtni. «Ja pēc šī dokumenta izlasīšanas tevi neiecels par sūtni, es braucu atpakaļ uz Vāciju!» Zorge teica Otām.

Sūtnis Dirksens pagaidām vēl nenoskārta, ka viņa dziesmiņa jau nodziedāta. Neirāta vietā par ārlietu ministru tika iecelts Ribentrops, bijušais sūtnis Anglijā. Savā laikā Dirksens diplomātiskajās aprindās bija nepiesardzīgi zobojies par Ribentropu un nosaucis viņu par netīru komivojažieri. Ribentropam bija laba atmiņa. Ticis par ārlietu ministru, viņš atcerējās Dirksenu. Ota ziņojums pienāca pašā laikā — Ribentrops parādīja to Hitleram. Dirksena liktenis bija izlemts: lai brauc uz Angliju Ri-bentropa vietā! Tā kā Hitlers bija nodomājis izraisīt karu ar Angliju, viņš aukstasinīgi nosūtīja nevēlamo diplomātu pašā peklē. Bet Tokijā Vāciju lai pārstāv enerģiskais, spējīgais karavīrs Eižens Ots, kuram visi līdzekļi labi un kurš dedzīgi piekrīt karam ar Padomju Savienību. Kāda viņam dienesta pakāpe? Piešķirt ģenerālmajora pakāpi!

Hitlers darīja visu iespējamo, lai Japāna ātrāk tiktu galā ar Ķīnu un sāktu karu pret Padomju Savienību. Viņš domāja, ka šeit ievērojama loma ir diplomātiem. Kādā no saviem ziņojumiem Dirksens ļoti pesimistiskā tonī atklāja vācu politikas patiesās neveiksmes Japānā un Ķīnā. «Japāna nekādā gadījumā, pat riskējot zaudēt Vācijas draudzību, neaizies no Klusā okeāna salām,» rakstīja Dirksens. Hitleram nepatika tāds kategoriskums. Skaidri redzams, ka sūtnis ir skepses saindēts.

Ots vēl nebija kļuvis par sūtni, un Zorge nebija viņa oficiālais padomnieks, taču militārais atašejs jau bija tā pieradis redzēt sev līdzās Rihardu, ka nespēja vairs iedomāties nevienu darījumu bez viņa līdzdalības. Tagad viņš runāja tā: «Saņemta pavēle no Berlīnes: rītdien mēs abi braucam uz Honkongu. Būs apspriede ar galveno padomnieku Falkenhauzenu. Paņemsim līdz to muļķi Šollu . ..» Rihards pakoja čemodānu, piebāza kabatas ar mikrofilmām un, japāņu ģenerāļu un policistu sveikts, devās lidmašīnā uz Honkongu. «Tātad mēs apspriedīsimies ar ģenerāli Falkenhauzenu? Mēs viņam teiksim tā .. . Ja viņš sāks tiepties, mēs nolasīsim citātu no ģenerālštāba pavēles ...» Majora Šolla uzdevums bija nest sava priekšnieka un viņa padomnieka — korespondenta čemodānus. Tas taču ir vieglāk, nekā vest sarunas.

Fon Dirksenu atsauca atpakaļ uz Vāciju. Visi minēja: ko atsūtīs vietā? Pārcilāja kandidatūras. Ots šajā sarakstā nefigurēja. Kas gan būtu varējis iedomāties, ka šis Eižens ... Jūras kara atašejs Venekers rādīja noslēpumainu seju: viņš jau sen tīkoja uz sūtņa vietu un nešaubījās ...

Un pēkšņi 1938. gada martā — telegramma no Berlīnes: par sūtni Tokijā tiek iecelts ģenerālmajors Eižens Ots! ... Tas bija kā bumbas sprādziens. Ģenerālmajors ... Venekers neticēja savām ausīm. Viņš tūlīt pat aizdrāzās uz vācu klubu un piedzērās. «Kā redzi, tev nebūs iemesla braukt uz Vāciju,» Ots pašapzinīgi teica padomju izlūkam. «Kādi īsti ir mūsu rītdienas plāni? ...» Zorge nosmējās: «Mēs esam kļuvuši par sūtni,» viņš teica Maksām Klauzenam. «Bet es esmu kļuvis par kapitālistu,» atbildēja Makss.

Lūk, kā to apraksta pats Klauzens: «Kādam komivojažierim bija darbnīca, kurā kopēja ar spīdošu krāsu palīdzību. Viņš apsmidzināja ar krāsu stikla plates un pēc tam kopēja grāmatas. Tas viņam ļoti labi izdevās. Es ataicināju viņu pie sevis mājās, un viņš man parādīja, kā to dara... Komivojažieris vēlāk aizbrauca, un es no-

pirku darbnīcu, izņēmis no Ferstera savu ieguldīto naudu. Tas bija 1938. gadā. Es sameklēju kādu japāni, kuru šī lieta ļoti ieinteresēja. Viņš demonstrēja manas plates universitāšu profesoriem, parādīja, kā kopē senas grāmatas utt. Mēs ar to ļoti labi nopelnījām. Pieprasījums pēc platēm nemitīgi auga. Man vajadzēja palielināt darbinieku skaitu, un 1939. gadā mēs jau īrējām trīs istabas. Šādas plates mēs pārdevām uzņēmumiem un pat karaspēka daļām. Darbinieku skaits pieauga līdz 14 cilvēkiem.» Uzņēmums sāka dot labu peļņu. Firma saņēma pasūtījumus no tādām solīdām japāņu firmām kā «Micu-bisi», «Micui», «Nakadzaki» un «Hitači».

Klauzena ģimenes budžets bija iedalīts šādi: 175 jēnas par dzīvokli, 80 — par taksometru, 60 — kalponei, 250 — pārtikai un 370 — apģērbam, Klauzeni tika uzskatīti par pārtikušiem cilvēkiem, un viņiem vajadzēja labi ģērbties. Solīdā firma Maksam bija lielisks maskēšanās līdzeklis, un uz viņiem abiem ar Annu nekrita ne mazākās aizdomas. Fabrika atradās turpat līdzās Klauzenu mājai. Lai neatklātu noslēpumu, Makss pats apsmidzināja plates ar krāsu. Tas viņam bija jādara reizi divās nedēļās, un Klauzenam palika daudz brīva laika darbam organizācijā.

«Kādu labumu kopēšanas uzņēmums deva izlūkošanas darbam? Tas, ko šinī sakarībā apgalvo,_ nav patiesība. Būtu jau bijis ļoti jauki, ja mēs būtu saņēmuši interesantus materiālus, taču japāņi nav tik dumji, lai tos mums dotu. Šī nodarbošanās vienīgi palīdzēja man labi maskēt savu darbu. Arēji tas bija plaukstošs uzņēmums, kas ļāva man vairāk satikties ar japāņiem nekā ar vācu kluba apmeklētājiem ...»

Rihards pilnīgi pārcēlās uz sūtniecību. Viņam bija iespēja ieslēgties savā kabinetā un stundām ilgi strādāt ar pilnīgi slepeniem dokumentiem. Tepat seifā glabājās Centram sagatavotās mikrofilmas, nauda, visu veidu informācija, ko piegādāja organizācijas biedri. Seifam bija sarežģīts šifrs, bet atslēgu Rihards vienmēr glabāja slepenā kabatiņā.

Eižens Ots dedzīgi pildīja viņam uzticēto misiju: kūdīja Japānu pret Padomju Savienību. Viņš sāka sarunas ar ārlietu ministru Hirotu un ar Japānas ģenerālā štāba pārstāvjiem, Zorges pavadībā atkal lidoja uz Honkongu, lai vestu sarunas ar Trautmanu, Vācijas sūtni Ķīnā. Padomju izlūkam visa šī noņemšanās sāka nepatikt.

Viņš saprata, ka Japānā iestājusies politiska un finansu krīze. Pavisam nesen policija apšāva pretkara demonstrāciju Kobē. Pastiprinājusies neapmierinātība armijā, japāņu karaspēka disciplīna Ķīnā katastrofiski slīdēja uz leju. Konoe kabinetā sākās nesaskaņas: viena grupa ar kara ministru Sugijamu priekšgalā ierosināja ierobežot kara darbību Ķīnā, lai vēlāk, kad Japāna būs atžirgusi pēc satricinājumiem, uzbruktu Padomju Savienībai; premjers Konoe un viņa piekritēji kategoriski prasīja turpināt karu Ķīnā. Uzvarēja Konoe. Nonāca pat līdz kabineta reorganizācijai. Šķita, karš pret PSRS atkal atvirzīts uz nenoteiktu laiku.

Tomēr Zorge ne brīdi neaizmirst sekot Vācijas un Japānas attiecību attīstībai. Tur, Berlīnē, no jauna kaut kas perinās: Ribentrops it kā vedot sarunas ar Japānas sūtni Togo. Izrādās, ka runa ir par abu valstu ekonomisko sadarbību Ķīnā; Japāna esot ar mieru piešķirt vācu monopolistiem sevišķas tiesības un privilēģijas tirdzniecībā ar okupēto Ķīnu. Un pēkšņi Odzaki ziņo: Japānas ģenerālais štābs uzdevis militārajam atašejam Osimam vest sarunas par militāra pakta noslēgšanu, kas paredz savstarpēju palīdzību karā pret Padomju Savienību! Ir dokumenti. Satikšanās Gindzas ielā pie aptiekas.

Kaut gan bija jau vēls laiks, Rihards uzlēca uz motocikla un aizdrāzās. Odzaki jau gaidīja. Paņēmis dokumentus, Zorge devās atpakaļ. Viņš steidzās. Bija pulksten divi naktī. Līdz rītam visu jāpaspēj, pareizāk — līdz ausmai . .. Pagrieziens . .. Tālāk sākās augsta siena. Lai automašīnas neaizķertu sienu, kāds bija iedomājies gar šoseju ierīkot masīvu akmeņu iežogojumu. Kas notika pēc tam, to Zorge vāji atcerējās. Pilnā ātrumā motocikls uzdrāzās akmeņiem. Rihards pārlidoja pāri mašīnai un atsitās ar seju pret akmeni. Acīm redzot, uz kādu brīdi Zorge bija zaudējis samaņu. Viņš atguvās un sajuta, ka viņu kaut kur nes. Uzreiz atcerējās slepenos materiālus kabatā. Ja tie nonāks policijas rokās... Protams, vispirms centīsies noskaidrot cietušā personību, lai sastādītu protokolu ... Vandīsies pa kabatām ... «Uz Svētā Lūka slimnīcu! Pie daktera Štedfelda! Es esmu Zorge! ...» viņš iesaucās. Tagad viņš centās nezaudēt samaņu, lai gan tas bija tik grūti: galvā dūca, kaklu žņaudza nelabums. Viņš nezināja, ka kritienā sadragāts apakšžoklis, ka lauzts galvaskauss; viņš vispār nevarēja aptvert, kas īsti noticis;

viņš saprata tikai vienu — viņu kaut kur nes, bet kabatā ir slepeni dokumenti. Slepeni dokumenti, slepeni dokumenti. . . Viss var aiziet pazušanā! Viss, viss . .. Pieci gadi visrūpīgākā darba, uzticamu cilvēku dzīvības, organizācijas nākotne. . . Visvairāk viņš baidījās par Odzaki. Izmeklēšanas pavediens tūlīt aizvedīs pie viņa.

Caur puspievērtajiem plakstiņiem Rihards redzēja japāņu muguras. Viņu ielika mašīnā. «Pie Štedfelda!» viņš iesaucās vēlreiz. Viens no japāņiem pacēla roku mierinošā žestā. Pēc tam visapkārt viss sāka grīļoties. Ar neticamu gribas piepūli Zorge atvairīja smagos murgus, sasprindzināja pieres muskuļus, lai griezīgajās sāpēs nebūtu jāvaid. «Štedfelds — mans ārsts!» Viņam likās, ka viņš izkliedz šos vārdus. Taču patiesībā viņš tikai pakustināja lūpas. Tomēr japāņi gadījās attapīgi: ja kaut kas tāds atgadījies ar ārzemnieku, tad labāk neiepīties šinī lietā, bet aizvest viņu uz ārzemniekiem paredzēto slimnīcu.

... Zorge redzēja, ka pār viņu noliekusies līdzjūtīga seja. Ārsts centās saprast, ko Zorge grib teikt. Beidzot viņš noprata: steidzīgi izsaukt Maksu Klauzenu! Jā, telefons ir Zināms! Un, lūk, Makss jau ir slimnīcā. «Es atradu viņu tur ar asinīm noplūdušu seju. Ieraudzījis mani, viņš tikai pateica, lai izņemu visu no kabatām, kurās bija nauda un dažādi slepeni materiāli.» Tikai tad, kad Makss bija izpildījis sava drauga lūgumu, Zorge zaudēja samaņu. Viņa stāvoklis bija ļoti smags.

Makss tūlīt pat brauca uz Riharda dzīvokli, paņēma fotoaparātu, kurā varēja būt neattīstīta filma, pārbaudīja galda atvilktnes. Apgaismodams ceļu ar kabatas lukturīti, viņš gāja no istabas uz istabu, uzmanīgi apskatīja katru papīra strēmelīti. Jau ausa gaisma. Tikko viņš paspēja aizslēgt dzīvokli un nozust šķērsieliņā, kad pie mājas ieradās informācijas aģentūras līdzstrādnieki ar Vaizi priekšgalā. Māju aizzīmogoja. Neviens tur nedrīkstēja ieiet. Taču bažām tagad vairs nebija sevišķa iemesla: kompromitējošie dokumenti atradās Maksam kabatā.

Tajā pašā rītā, 1938. gada 13. maijā, visa Tokija no avīzēm uzzina par «mīklaino motocikla katastrofu». «Atentāts pret pazīstamo vācu žurnālistu, nacistisko darbinieku Rihardu Zorgi — Vācijas un Japānas savienības piekritēju.» Intervija ar sūtni Otu. Vai tikai aiz visa tā neslēpjas ļauns nolūks, tīšs uzbrukums «nacistiskās preses

mīlulim»? Ots to noliedz. Avīžu sensacionālās tenkas. Zorges portreti. Japāņu korespondenti drūzmējas slimnīcas pieņemamajā istabā. Taču cietušais ir ļoti vārgs, pie viņa nevienu neielaiž. Izņemot... sūtni Otu un Ota kundzi.

Ota kundze valda raudas. Sūtnis ir apjucis. Viņu izsauc uz Berlīni, uz Vilhelma ielu, pie jaunā ārlietu ministra Ribentropa. Šo atbildīgo braucienu sūtnis nekādi nespēj iedomāties bez Riharda. Pavisam nelaikā! ... Zorge tūlīt kļūst možāks. Visa galva viņam notīta. Tikai spraudzi-ņas acīm atstātas. Parunāt viņš nevar. Taču roka vēl kustas. Papīra lapa, pildspalva. Daži jautājumi. Kāpēc Otu aicina uz Berlīni? Ak tā, tāpat kā agrāk, runa ir par abu valstu ekonomisko sadarbību. Otām jāapstiprina, ka tāda sadarbība ir izdevīga. Rihards piekrītoši māj ar galvu. Jā, jā, lai sadarbojas. Taču viņš zina, ka niknie konkurenti ne par ko nevienosies. Saķildosies laupījuma dēļ. Ja sāksies runa par militārā pakta noslēgšanu, Eiženam nevajag izteikties kategoriski. Tagad tāds pakts izdevīgs galvenokārt tikai Japānai. Jā, kad Japāna patiešām apstiprinās gatavību ekonomiski sadarboties Ķīnā ... uz vienlīdzīgu tiesību pamata ... Jā, jā, ar militāro savienību vajag pagaidīt...

Sūtnis aiziet. Ierodas Klauzens. Pārvarēdams vājumu, Rihards raksta, raksta. Tas ir radiogrammas teksts Centram. Jāpārraida jau šodien. «Katrreiz, kad es ierados pie viņa, viņš deva man pārraidīšanai ar roku rakstītu informāciju, ko viņš slimnīcā ievāca no šiem cilvēkiem... Es nesu viņam uz slimnīcu radiogrammas, ko biju saņēmis.»

Pat slimnīcas palātā, savainots, bet ne salauzts, Zorge pildīja izlūka pienākumu. Tādā trauksmainā laikā viņš nedrīkstēja zaudēt ne minūti. Naktī sākās murgi. Mokošas dienas slimnīcā ...

... Sūtnis Ots aizbrauca uz Berlīni. Kā Ribentrops uzņems šo stulbeni? Starp citu, pats Ribentrops nebija daudz pārāks par Eiženu. Ribentrops — atklāts, tiešs Anglijas ienaidnieks, viņš uzstāja par tūlītēju karu ar Angliju un Padomju Savienību. Pirms diviem mēnešiem Vācija bija okupējusi Austriju, tagad tā tēmēja uz Čehoslovakiju. Tuvojas liels karš ... Japāna, kaut arī tai ir vareni militārie spēki un attīstīta ekonomika, nav spējīga izturēt

ilgstošas kaujas: «nepietiks pulvera», nepietiks naudas, cilvēku. Ekonomiskie resursi ir ierobežoti...

No Berlīnes Ots atgriezās ātri. Tā arī bija. Plēsoņas nebija varējuši vienoties. Berlīne bija saņēmusi ziņojumu no diplomātiskajiem pārstāvjiem, kas atradās Ķīnā. Slepenajā ziņojumā bija teikts: japāņu varas iestādes cenšas «padzīt no Ķīnas visas ārvalstis, tajā skaitā arī Vāciju. Japāņu monopoli nodibinājuši kontroli pār visām rūpniecības nozarēm un neielaiž tajās vāciešus. Japānas politika vērsta uz to, lai izspiestu visu ārzemju kapitālu no Ķīnas.»

Ribentrops salamājās ar Japānas sūtni Togo. Sarunas par militārās savienības noslēgšanu tika pārtrauktas.

Zorge atviegloti uzelpoja. Ots Vilhelma ielā bija uzvedies braši. Viņš atveda veselu kaudzi vērtīgu ziņu. Izrādās, ka tagad dažos jautājumos mēs varam pat ietekmēt Vācijas valsts politiku . ..

Ar Klauzena palīdzību Branko atsūta zīmīti: Mijagi no sava drauga saņēmis neapšaubāmas ziņas ... (Zorge noprata: šis draugs — Odzaki.) Ļoti svarīgas ziņas: japāņi, cenzdamies celt savu iedragāto prestižu rietumvalstu acīs, gatavo militāru provokāciju Hasana ezera rajonā, perina plānus sagrābt daļu padomju teritorijas Piejūrā, ielenkt Vladivostoku.

Nu Zorge nevarēja vairs^ ilgāk palikt slimnīcā. Balstīdamies uz spieķa, viņš aiztenterēja līdz mašīnai un lika braukt uz sūtniecību.

Kara darbība pie Hasana sākās 1938. gada 29. jūlijā, taču jau ilgi pirms tam padomju virspavēlniecība, saņēmusi Riharda Zorges brīdinājumu, ka tiek gatavota provokācija, sāka Pirmās Atsevišķās Sarkankarogotās armijas daļu pārsviešanu uz Hasana ezera rajonu.

Rietumu prese atklāti provocēja Japānu uz lielo karu. «Japāna var izmantot šo gadījumu, lai ierobežotu savas operācijas Centrālajā Ķīnā ... Šis japāņu-krievu incidents var automātiski pārvērsties par nepieteiktu karu,» mudināja «New York Times». Ribentrops aizmirsa ķildu ar sūtni Togo un aicināja noslēgt Vācijas un Japānas militāro savienību.

Taču 11. augustā iestājās atskurbums: japāņu karaspēks tika pilnīgi sakauts un padzīts no Padomju Piejūras teritorijas.

Arī Ķīnā neveicās labāk. Sagrābdams Haņkovu, Konoe

cerēja nospiest Ķīnu uz ceļiem. Taču nodibināt «jauno kārtību» Austrumāzijā neizdevās. Ķīnieši atteicās kapitulēt un turpināja cīņu.

Viss notika tā, kā bija paredzējis padomnieks Odzaki. Kāpēc gan šo gudro cilvēku neiecelt par oficiālu padomnieku?

Tomēr princim neizdevās realizēt šo nodomu: cietis sakāvi visās starptautiskās politikas frontēs, Konoe kabinets bija spiests atkāpties.

Tāda bija situācija Tālajos Austrumos.

Bet Eiropā brieda notikumi, kuru jēgu Zorge labi saprata. 30. septembrī Hitlers no «brūnā nama» Minhenē iznāca kā uzvarētājs — šinī dienā Anglijas un Francijas valdošās aprindas nodeva fašistiskajai Vācijai Čehoslo-vakiju. Minhenes vienošanās pavēra nacistiem ceļu uz otro pasaules karu. Kaut gan Zorges uzturēšanās laiks Japānā, par kādu viņi bija vienojušies ar Uricki, beidzās, 7. oktobrī Rihards rakstīja uz Centru:

«Pagaidām neraizējieties par mums. Lai gan mums šī puse pagalam apnikusi, lai gan esam noguruši un nomocījušies, mēs tomēr paliekam, tāpat kā agrāk, tie paši sīkstie un enerģiskie vīri, pilni stingras apņēmības izpildīt uzdevumus, ko mums uzlicis diženais mērķis.»

Zorge pilnīgi skaidri apzinājās, ka viņa īstā vieta tagad ir Tokijā — un nekur citur. Jo pasaulē nebija, neeksistēja tāds cilvēks, kas pašreizējā brīdī varētu viņu aizstāt šeit, pašā dzīvākajā starptautiskās politikas krustojumā; viņš bija iekļuvis fašistiskā midzeņa apslēptākā stūrītī — Vācijas sūtniecībā, varēja pat virzīt vajadzīgajā gultnē sūtņa darbību, ietekmēt Vācijas un Japānas attiecības, uzzināt Hitlera un viņa rokaspuišu plānus. Nē, Zorgi neviens nevarēja aizstāt. Visam personiskajam jāatkāpjas otrā plānā ...

Bet ko teikt Katjai, kā paskaidrot? ...

«Dārgā Kat ja!

Kad šā gada sākumā rakstīju Tev pēdējo vēstuli, es biju stipri pārliecināts, ka mēs vasarā kopā pavadīsim atvaļinājumu. Sāku pat kalt plānus, kur mums labāk to pavadīt.

Tomēr es vēl arvien atrodos šeit. Tik bieži esmu pievīlis Tevi ar saviem termiņiem, ka nebrīnīšos, ja Tu atteiksies no mūžīgās gaidīšanas un izdarīsi tam atbilstošus

secinājumus. Man neatliek nekas cits kā tikai klusībā cerēt, ka Tu vēl neesi mani pavisam aizmirsusi un ka tomēr ir perspektīva realizēt mūsu piecus gadus ilgo sapni: beidzot gūt iespēju dzīvot kopā. Šo cerību es vēl neesmu zaudējis. Ja mēs to nevaram realizēt, tad tur pilnā mērā vainīgs esmu es vai, pareizāk, apstākļi, kādos mēs dzīvojam un kuri uzliek mums noteiktus pienākumus.

Pa šo laiku pagājis īsais pavasaris un karstā, nogurdinošā vasara, kuru ir ļoti grūti panest sasprindzinātā darbā. Un vēl jo vairāk pēc tādas neveiksmes, kāda man gadījās.

Ar mani notika nelaimes gadījums, pēc kura es dažus mēnešus gulēju slimnīcā. Tomēr tagad viss jau kārtībā, un es atkal strādāju tāpat kā agrāk.

Tiesa, skaistāks es neesmu kļuvis. Nākušas klāt vairākas rētas un ievērojami samazinājies zobu skaits. Vietā būs mākslīgie. Par to visu jāpateicas kritienam no motocikla. Tāpēc, kad es atgriezīšos mājās, Tu lielu skaistumu neieraudzīsi. Es tagad vairāk līdzinos noplukušam bruņiniekam — laupītājam. Tiem pieciem kara laika ievainojumiem klāt nācis milzums salauztu kaulu un rētu.

Nabaga Katja, padomā vien. Labi, ka es atkal varu par to jokot, pirms dažiem mēnešiem es arī to nevarēju.

Tu ne reizi neesi rakstījusi, vai esi saņēmusi manas dāvanas. Vispār drīz jau būs gads, kopš par Tevi nekas nav dzirdēts. Ļ

Ko Tu dari? Kur Tu tagad strādā?

Varbūt Tu tagad jau esi ievērojama direktore, kas pieņems mani darbā savā fabrikā kaut vai par izsūtāmo zēnu? Nu labi, gan jau redzēsim.

Dzīvo vesela, dārgā Katja, vislabākie, sirsnīgākie novēlējumi!»

5

«TĀLO AUSTRUMU MINHENE» IZGĀZUSIES. VĒTRA TUVOJAS

Ārēji Zorge turpināja agrāko nemierīgo daudzu avīžu un žurnālu korespondenta dzīvi. Vienmēr tās pašas preses konferences, oficiālās pieņemšanas, pusdienas. Dažkārt viņš lasīja referātus sūtniecības darbiniekiem. Hanss Oto Meisners, kas bija klausījies kādu no šiem referā-

tiem, par to atsaucās šādi: «Tā bija lieliska lekcija, kas tika lasīta ārkārtīgi vienkārši. Cik es atceros, viņš beidza ļ ar vārdiem: «Amerikāņi pieļāva kļūdu, kuru viņi kādreiz nožēlos...» Daudzi no mums mīļi pasmaidīja tam ļ par atbildi un izklīda, lai atkal ķertos pie saviem darbiem. Šodien šie vārdi uztverami kā apliecinājums Zor- ļ ges brīnišķīgajai tālredzībai starptautisko attiecību jautā- | jumos.» Tomēr kopš kāda laika Rihardā bija noticis it kā lūzums. Viņš vairs neizskatījās tik dzīvs un tik jautrs ļ kā agrāk. Arvien biežāk viņš bija sadrūmis, asprātības i no viņa dzirdēja reti, dažkārt viņš bija paskarbs pat pret Eiženu un Vaizi, centās palikt vienatnē.

No Vācijas, no «Frankfurter Zeitung» un no žurnāla «Geopolitik» redakcijām bija saņemts priekšlikums uzrakstīt grāmatu par Japānu. Varbūt Rihards pārdomāja rakstāmo, tāpēc arī bieži ieslēdzās savās mājās? Šeit viņa plauktos bija sakrājies gandrīz vai tūkstotis grāmatu, lielākā daļa no tām veltītas Japānai. Dažreiz viņš sēdēja verandā, ietinies kimono, apsējis galvu ar dvieli, un lēnām sūca no tases zaļo tēju bez cukura.

Tomēr pašlaik viņš nedomāja par grāmatu, lai gan iecere uzrakstīt to bija radusies sen. Tā, protams, būtu bijusi oriģināla grāmata, kas atšķirtos no visām uzrakstītajām. Kam veltīti tie darbi, kas atrodas plauktos? Tikumiem un parašām. Precētas japānietes krāso zobus j ar melnu laku. Šeit adatu uzver uz diega, bet ne tā kā pie mums Eiropā ... Šeit slaukās ar mitru dvieli... Geišas — tas nav tas, ko mēs ar jums domājam, bet vienīgi mākslinieces, kas ar mūziku un dejām godīgi pelna savu maizi. . . Tālāk aprakstīti tempļi, lakoti šķirstiņi, vēdekļi, kagamidaji — tualetes galdiņš ar spoguli, seimoni — parādes, goda vārti (durvis), akamoni — sarkani vārti japāņu stilā... Reizēm gadās darbi, kas veltīti ekonomikai, vēsturei. Tomēr vēl nav tādas grāmatas, kurā būtu ietvertas pārdomas par Japānas vēsturiskajiem likteņiem. Vēl neviens ar konkrētiem piemēriem nav parādījis japāņu ekspansijas vēsturi, sākot ar vissenākajiem laikiem. Tas būs darbs, kas palīdzēs cilvēkiem šo to saprast, kaut vai to, no kurienes rodas kari un kur tie galu galā noved, ja tiem ir agresīvs raksturs.

«Savāktos materiālus es izmantoju, uzrakstot samērā plašu darbu par japāņu ekspansijas vēsturi, sākot ar vissenākajiem laikiem.»

Tai jābūt grāmatai par japāņu monopolistiskā kapitālisma rašanos, par Japānas kapitālisma pāraugšanu imperiālismā XIX un XX gadsimtu mijā. Tā būs polemiska grāmata un vērsīsies arī pret zinātnes autoritātēm, kas noliedz, ka jau līdz 1904.—1905. gada krievu-japāņu kara sākumam monopolistiskās apvienības ieņēma noteicošās pozīcijas Japānas ekonomikas svarīgākajās nozarēs.

Zorgi ļoti interesē tādi, varētu likties, prozaiski jautājumi kā banku koncentrācija un finansu kapitāla rašanās; tā saucamie seisjo jeb tirgotāji ar politiku — neliela privileģētas buržuāzijas grupa, kas radusies politisku mahināciju un spekulāciju rezultātā; kapitāla eksports; japāņu imperiālisma specifiskās īpatnības: tas, ka monopolistiskais kapitāls izmanto feodālās paliekas zemes ekonomikā, japāņu imperiālisma sevišķā agresivitāte, «militāra spēka monopola» pasludināšana. Kādas ir monopolistiskās lielburžuāzijas saites ar valsts aparātu, ar parlamentu un politiskajām partijām, kā notikusi valdošās nometnes spēku konsolidācija? Kā pieaugusi ārējās politikas agresivitāte? ...

Katrs cilvēks, lai kas viņš arī būtu, ir ne tikai vēsturisko notikumu liecinieks, bet arī to dalībnieks. Līdzdalības pakāpe ir dažāda. Vieni tur roku uz pasaules notikumu pulsa, citi daudz ko pat nenojauš, un viņu līdzdalība vienā vai otrā vēsturiskā notikumā ne vienmēr ir dziļi apzināta.

Piemēram, kāds ir Japānā pēdējos gados notiekošā procesa raksturs? Un visā pasaulē?

Piecos gados, ko Zorge pavadījis Japānā, šeit nomainījušies vairāki valdības kabineti: Saito un Okadas, Hiro-tas, Hajasi, Konoe ...

Valsts darbinieka karjera reizēm atkarīga no neizprotamas apstākļu sagadīšanās. Pavisam nesen likās, ka princis Konoe nostiprinājies pie varas stūres uz ilgiem gadiem. Bet 1939. gada 3. janvārī Konoe kabinets krita. Par Japānas premjerministru kļuva barons Hiranuma, varena militāra grupējuma ieliktenis, tā paša grupējuma, kas par katru cenu tiecās praktiski realizēt «hakoičiu» principu («astoņi stūri zem viena jumta») — apvienot visas Austrumu zemes zem imperiālistiskās Japānas varas.

Hiranuma, Itagaki, Jonai, Todzio, Kasahara, Naka-dzima, Jamavaki, Arita, Ikeda, Araki, Ueda — tie bija seni Padomju Savienības ienaidnieki.

Šķita, ka galēji agresīvā Japānas militāristu grupa, kas balstās uz lielo monopolistisko kapitālu, ieguvusi varu uz ilgu laiku.

4. janvārī notika grezns dievkalpojums diženajā īse templī, kur imperators, piedaloties imperatora ģimenes locekļiem un augstākajiem ierēdņiem, «paziņoja» jaunā kabineta sastāvu savai «ciltsmātei», saules dievei Ama-terasu.

5. janvārī imperators — «dzīvais dievs» — piedalījās dievkalpojumā Tokijas templī Jasukuņi-dzindzja. Dievkalpojumu translēja pa radio, tas noslēdzās ar karaspēka parādi. Jasukuņi-dzindzja — kara templis, militāristiskās propagandas centrs, kas katru zem imperatora karoga kritušu kareivi ieskaita dievu pulkā. Avīze «Teikoku Simpo» toreiz rakstīja: «Lai kāds noziedznieks un nelietis arī būtu bijis Japānas pilsonis, viņš, stājoties zem kaujas karogiem, tiek atbrīvots no visiem grēkiem. Japāna karo imperatora vārdā, un tās kari ir svēti kari. Tie, kas tajos krituši ar vārdiem «lai dzīvo imperators», vienalga, vai viņi bijuši labi vai slikti cilvēki, līdz ar to kļūst par dieviem.»

Šis dievkalpojums Jasukuņi-dzindzjā bija savdabīga jaunās valdības ārpolitiskā kursa iesvētīšana.

Tajā pašā dienā kara ministrs Itagaki sarunā ar premjerministru izklāstīja Japānas armijas virsotnes programmu: plaša visu zemes resursu mobilizācija «pilnīgai uzvarai» Ķīnā un militārās savienības nostiprināšana ar Vāciju un Itāliju, lai uzbruktu Padomju Savienībai. Šo programmu Hiranuma pieņēma bez iebildumiem. Pēc sarunas viņš Itagaki pavadībā apmeklēja kara ministriju. Šeit milzīgā zālē ar cieši aizklātiem logiem pie garām kastēm ar smiltīm un ģipsi, kas atveidoja Padomju Aizbai-kāla, Piejūras un Mongolijas Tautas Republikas reljefu, viņus jau gaidīja kara ministra vietnieks ģenerālis To-dzio, jūras kara ministrs Jonai, Mandžūrijas Kvantunas armijas komandieris ģenerālis Ueda. Pie sienām bija sakārtas ģeogrāfijas un topogrāfijas kartes ar signāllam-piņām, kas iedegdamās apzīmēja uz Padomju Tālo Austrumu un MTR svarīgākajiem apdzīvotajiem punktiem vērstās bultas.

Itagaki pieveda premjerministru pie paredzētā kara darbības rajona maketa: tā bija Mongolijas Tautas Republikas teritorijas daļa, tā saucamais Tamcakbulakas

izvirzījums, Halhingolas upes rajons. Šeit, MTR austrumu nomalē, jāuzliesmo militāram konfliktam. Itagaki bija sens «Mongolijas varianta» piekritējs. Jau 1936. gadā, būdams Kvantunas armijas štāba priekšnieks, viņš norādīja: ja Ārējo Mongoliju (tas ir, MTR) pievienotu Japānai un Mandžūrijai, tad tiktu dots visspēcīgākais trieciens Padomju Tālo Austrumu drošībai. Kā teikt, vajadzības gadījumā «PSRS ietekmi Tālajos Austrumos varēs likvidēt gandrīz bez cīņas».

Tagad viņš skaidroja premjerministram, ka Japānas armijai iebrukt Padomju Savienībā caur MTR ir izdevīgāk nekā caur Mandžūriju — tādas ir militāro ekspertu domas. MTR teritorijas Austrumu jeb Tamcakbulakas robežu izvirzījumam ir liela operatīvi stratēģiska nozīme: sakāvusi šeit padomju un mongoļu daļas, Japānas armija straujā izrāvienā nokļūs pie padomju robežas uz dienvidiem no Citas; ar nākošo triecienu /.iks pārgriezta Sibīrijas dzelzceļa maģistrāle; Tālie Austrumi būs izolēti no pārējās PSRS teritorijas. Izmantojot dzelzceļus un šosejas, kas ved uz kauju rajonu, un iepriekš sagatavotās apgādes bāzes, Japānas karaspēkam būs ievērojamas taktiskas priekšrocības salīdzinājumā ar padomju un mongoļu karaspēku, kam nāksies cīnīties 750 kilometru attālumā no tuvākās dzelzceļa stacijas. Vispār Halhingolas rajons Sarkanajai Armijai ir ļoti% neizdevīgs: šeit nav pilnīgi nekādu ceļu, nepārskatāmie stepes plašumi ir neapdzīvoti un bez ūdens.

Hiranuma klausījās un klusēja, viņš zināja, ka iepriekšējā gadā Itagaki tāpat bija pierādījis princim Konoe, cik izdevīgi Japānas karaspēkam ir iebrukt PSRS teritorijā Hasana ezera rajonā. Bet rezultātā... Japānas mēģinājums sagrābt daļu Padomju Piejūras teritorijas beidzās ar kaunpilnu izgāšanos. Sarkanā Armija pilnīgi sakāva japāņu daļas. Tas, bez šaubām, bija viens no prinča Konoe kabineta krišanas iemesliem.

Taču barons Hiranuma bija enerģisks cilvēks. Lai gan viņš maz ticēja sava kara ministra stratēģa spējām, tomēr uzskatīja, ka karš ar PSRS ir neizbēgams. Viņš zināja, ka saskaņā ar savstarpējās palīdzības protokolu Mongolijas valdība jau 1937. gadā griezās pie Padomju valdības ar lūgumu ievest Sarkanās Armijas daļas MTR teritorijā. Padomju valdība lūgumu ievēroja, un tagad, ja notiks militāra sadursme uz Mongolijas robežas,

Japānas armijai būs darīšana ne tikai ar mongoļu kavalēriju, bet ari ar padomju karaspēku.

Konoe bija atstājis jaunajam premjeram smagu manto* jumu: inflācija, bads, streiki, Japānas armija iestigusi Ķīnā; cilvēku un materiālie resursi izsmelti, nepietiek izejvielu — dzelzs rūdas, naftas, kaučuka, ķimikāliju. Vieglajā rūpniecībā iestājusies depresija.

Un tomēr Hiranuma nolēma sākt karu pret PSRS un MTR. Viņš uzskatīja, ka starptautiskais stāvoklis šai akcijai ir tik izdevīgs kā nekad agrāk — Minhenes vienošanās, republikāniskās Madrides krišana, Hitlers sagrābis Čehoslovakiju un Austriju . ..

Turklāt Anglijas, Francijas un ASV valdošās aprindas, ko uztrauca Japānas ekspansijas paplašināšanās uz dienvidiem, centās pagriezt Japānu «ziemeļu virzienā» — pret Padomju Savienību. Pie tam Hiranuma bija stingri pārliecināts: visas Austrumāzijas galīga pakļaušana nav iespējama bez uzvaras karā pret PSRS. Nokļūt vismaz līdz Baikālam... Uzvara karā pret PSRS nostiprinās Japānas iedragāto stāvokli pasaules arēnā: ne tikai Vācija un Itālija, bet arī Anglija, Francija, ASV būs spiestas atbalstīt Hiranumas valdības plašos ekspansionistiskos plānus Austrumāzijas kontinentā. Pašreiz taču vissvarīgākais — radīt imperiālistisko valstu bloku pret PSRS.

Šeit, kara ministrijas zālē, ģenerālis Itagaki sarīkoja nelielu izrādi: viņš piegāja pie pults un sāka spiest krāsainās pogas. Iedūcās apslēptie elektromotori un iekustināja simtiem miniatūru tanku, bruņu mašīnu, automobiļu, kas bija novietoti uz nākamo kauju rajona maketa. Tanki uzrāpās ienaidnieka pozīcijās, satrieca tās un kā neapturama lavīna virzījās tālāk. Iespaids bija spēcīgs un piemirsās pat, ka «kauja» notiek smilšu kastē. Baronam Hiranumam uz mirkli likās, ka viņš raugās «sava likteņa spogulī». Kā boļševiki spēs pretoties labi pārdomātajam manevram, kas būs nodrošināts ar visiem jaunās tehnikas veidiem? Viņus pārsteigs nesagatavotus. Ja kara darbību izvērstu vienlaicīgi Vladivostokas, Habarovskas, Blagoveščenskas un Kuibiševkas virzienā, floti koncentrētu pie Sahalīnas dienvidu gala.. . Sūtnis Osima Berlīnē izveidojis baltemigrantu spiegu centru, noorganizējis teroristu grupas iesūtīšanu Padomju Savienībā.

Barons Hiranuma sapņoja vaļējām acīm. Ja cilvēks spētu ieskatīties nākotnē! ... Vai tad jaunizceptais prem-

jērs varēja zināt, ka viņa tik spoži sāktā politiskā karjera ļoti drīz, jau pēc astoņiem mēnešiem, beigsies kaut kur tālajā Tamcakbulakas izvirzījumā, stepes zālēm aizaugušā mongoļu zemes stūrītī.

Jā, cilvēkiem nav lemts ielūkoties sava likteņa spogulī.

Parlaments vienprātīgi pieņēma Hiranumas — Itagaki programmu un apstiprināja fantastisku militāro budžetu: septiņi miljardi simt trīsdesmit divi miljoni jēnu. Par vispārējās nacionālās mobilizācijas komisijas priekšsēdētāju iecēla ģenerāli Araki. To pašu Araki, kas bija paziņojis, ka «Japāna nevēlas pieļaut tādas divdomīgas teritorijas pastāvēšanu, kāda ir Mongoli ja, kas tieši robežo ar Japānas ietekmes sfērām — Mandžūriju un Ķīnu».

Parlaments apstiprināja arī «progresīvus pasākumus»: ierobežoja darba laiku zēniem un meitenēm, kas nav sasnieguši 16 gadus, līdz 12 stundām «un izņēmuma kārta līdz 14 stundām». Iedzīvotājiem atņēma visas dārglietas un juvelieru izstrādājumus — kara fondā!

1939. gada 13. janvārī ASV sūtnis Grjū ziņoja savai valdībai, ka Japānas agresijai pret Padomju Savienību «radusies labvēlīga situācija sevišķi pēc tam, kad Eiropas valstis noslēgušas vienošanos Minhenē». Nedaudz vēlāk avīze «New York Times» rakstīja: «Tokijas grupa plāno karu pret PSRS. Iespējams, ka sadursme sāksies šinī pavasarī.» Avīze nepārprotami deva padomu Vācijas un Itālijas fašistiem «palīdzēt» savam austrumu partnerim: uzbrukt PSRS no rietumiem. ASV pastiprināja kara materiālu eksportu uz Japānu.

Zorge daudz domāja par japāņu imperiālisma raksturu, studēja grāmatas par šo jautājumu, centās uztaustīt spēkus, kas virza Japānas ekspansiju. Buržuāziskie vēsturnieki centās iztēlot, it kā visos Japānas militārajos tīko-jumos vainīgi būtu armijas vadītāji, niecīga agresīvo militāristu grupa. Bet Zorge saprata, ka imperiālisma daba visur ir vienāda — vai tas būtu Japānā, Vācijā vai ASV. Sagraut pasaulē pirmo sociālistisko valsti — lūk, senlolotais imperiālistu sapnis. Šeit viņi vienmēr ir solidāri, neskatoties uz visām pretrunām, kas plosa kapitālistisko pasauli. Japānas imperiālisti, lai arī pret ko šinī brīdī būtu vērsta viņu agresija, joprojām lolo plānus par koloniālās impērijas izveidošanu, iekļaujot tajā arī

Padomju Tālos Austrumus. Nepieciešama modrība un vēlreiz modrība ...

Kad Zorge uzzināja, ka ģenerālis Osima iecelts par sūtni Berlīnē Togo vietā, kurš iepriekšējā gadā bija izgāzis sarunas par militāro paktu, viņš stipri uztraucās. Nikns Padomju Savienības ienaidnieks, viens no «pretkominter-nes pakta» organizatoriem, Osima pusceļā neapstāsies. Viņš ir enerģisks, neatlaidīgs cilvēks, atklāts Hitlera piekritējs. Romā iecelts tāds pats Padomju valsts ienaidnieks — Siratori.

Jādomā, ka tiek aizsāktas jaunas politiskas intrigas, kam būs ļaunas sekas. Gadiem ilgi saskaroties ar tamlīdzīgiem cilvēkiem, Zorgem bija attīstījusies savdabīga nojauta, kas brīdināja no briestošām politiskām intrigām. Katrai diplomātisko darbinieku izvirzīšanai un pārcelšanai ir savas aizkulises. Ots apstiprināja: jau «Min-henes komēdijas» laikā Ribentrops licis priekšā Musolini noslēgt trīspusīgu militāru savienību starp Vāciju, Itāliju un Japānu. Tagad mašīna sākusi darboties. Japānas sūtniecības padomnieki tiešā Osimas un Ribentropa gādībā gatavo nākamā militārā pakta variantus . .. Taču ne viss iet gludi... Japānas kabinetam nav vienota viedokļa par to, kādai jābūt militārajai savienībai ar Vāciju un Itāliju.

Rihards steidzīgi sazinājās ar Odzaki. Jāuzzina, kāds ir šīs nevienprātības raksturs Hiranumas kabinetā. Odzaki deva izsmeļošu atbildi: Hitlers grib ievilkt Japānu karā ar Angliju un Franciju pirmām kārtām. Tāds ir pakta galvenais saturs. Kara ministrs ītagaki un finansu ministrs Ikeda, sūtņu Osimas un Siratori atbalstīti, iesaka hitleriešu projektu pieņemt bez jebkādām ierunām. Taču ārlietu ministrs Arita un jūras kara ministrs Jonai neuzdrošinās atklāti saraut sakarus ar rietumvalstīm un ierosina sašaurināt paktu, lai tas būtu piemērojams tikai pret Padomju Krieviju, jo «ekonomisku iemeslu dēļ Japāna nav spējīga vērsties pret Angliju un Franciju».

Kas tie par ekonomiskiem iemesliem? Daudzas stratēģiskās izejvielas, kuru Japānai trūka, tā varēja saņemt tikai no Anglijas, ASV, Francijas. Un arī saņēma. Minētās zemes piegādāja tai lielos daudzumos deficītās izejvielas: naftu, kaučuku, dzelzi, kokvilnu, krāsainos metālus. Japāna steidzās uzkrāt kara materiālus, lai izdevīgā brīdī izvērstu savu kara potenciālu. Bet Vācija nevarēja

dot neko. No Britu Malajas Japāna saņēma vairāk nekā trīsdesmit procentus ievedamā kaučuka un piecdesmit procentus alvas. No Amerikas Savienotajām Valstīm Japāna pirka metāllūžņus, naftu, mašīnas, kokvilnu, fero-sakausējumus. Kanāda un Austrālija tai piegādāja krāsainos metālus, Francija — augstas kvalitātes ogles metalurģijai ...

Pēc Konoe atkāpšanās Odzalci nezaudēja savas pozīcijas augstākajās sfērās. Princis neuzskatīja savu aiziešanu no posteņa par galīgu, viņš cerēja drīz vien atgriezties, tāpēc «brokastu grupa» turpināja darboties. Tagad viņi pulcējās ministru kabineta un ārlietu ministrijas sekretāra Kinkadzu — grāfa Saiondzi dēla mājās. Jaunais Sai-ondzi ar dziļu apbrīnu vēroja Odzaki, pieķērās viņam ar visu sirdi. Lai gan Konoe bija atkāpies no amata, viņš tomēr palika imperatoram tuvu stāvoša persona, un prinča draugiem — personiskajam sekretāram Usibam, padomniekam Ķīnas jautājumos Inukajam Kenam, ievērojamiem politiskajiem darbiniekiem Kadzami, Goto bija milzīga ietekme.

Ar draugu palīdzību Odzaki tika iecelts par padomnieku pētniecības nodaļā pie Dienvidmandžūrijas dzelzceļa. Šis koncerns bija savdabīga «impērija» impērijā, tam bija liela ietekme valdības politikā. 1938. gada 11. maija telegrammā Kv^ntunas armijas štāba priekšnieks ģenerālis Todzio atzīmēja Dienvidmandžūrijas dzelzceļa koncerna sevišķos nopelnus «politikas realizēšanā Maņčžou-Go un kara darbības sagatavošanā pret Padomju Savienību». Odzaki nodaļai bija uzdots izstudēt stāvokli Mandžūrijā un Padomju Savienībā. Jaunajā amatā Odzaki vienmēr bija tikpat labi informēts kā jebkurš kabineta loceklis.

Branko Vukeličs bija saistīts ar Anglijas, Francijas, ASV sūtniecībām, un viņš piegādāja ziņas, kas raksturoja minēto valstu attieksmi pret Japānas, Vācijas un Itālijas sarunām. Arvien vēl tā pati vecā, drūmā izlīdzēju, kūdītāju dziesma. Nē, viņiem nekas neesot pret Japānas, Vācijas un Itālijas militāro savienību, ja tās darbība būs vērsta pret PSRS.

Anglijas sūtnis Kreigijs centās uzzināt no Japānas ārlietu ministra, pret ko būs vērsts militārais pakts. Arita apgalvoja sūtnim: Japāna cenšas ierobežot paktu pretpa-domju ietvaros. Kreigijs nomierinājās, tomēr ieradās pie Ota un sāka viņam pierādīt, ka nevienam nebūs nekāda labuma, ja Japāna pieņems Berlīnes priekšlikumu. Ots ziņoja Berlīnei: «Anglijas sūtnis, būdams ārkārtīgi satraukts, nesen iztēloja man Japānas politiku attiecībā uz paktu kā nepareizu ceļu, kas radīs ārkārtīgi saspīlētas attiecības ar Angliju.» Amerikas sūtnis Grjū ziņoja valsts departamentam, ka «galvenais jautājums ir paredzamā pakta pielietošanas sfēra: vai tas būs vērsts tikai pret Krieviju vai varbūt arī pret citām valstīm». Grjū secināja: Japānas agresijai pret Padomju Savienību «ir radušies labvēlīgi apstākļi, sevišķi pēc tam, kad Eiropas valstis noslēdza vienošanos Minhenē».

Politiskā atmosfēra sakarsa arvien vairāk un vairāk. Makss Klauzens tikko spēja pārraidīt daudzās radio-grammas.

Ar saasinātu uzmanību Zorge sekoja visām evolūcijām Vilhelma ielā un Tokijā. Plēsoņas vēlreiz mēģina vienoties ... Bet vai viņiem izdosies atraisīt pārāk ciešo pretrunu mezglu? ... Rihards netic brīnumiem. Viņš netic arī tam, ka barons Hiranuma spēs pārcirst šo mezglu. Neviens to nespētu pārcirst...

Sarunas neglābjami ieilgst. Martā pienāk telegramma no Ribentropa. Rihards to nofotografē. Jā, sarunām gals nav saredzams. Japāņi visādi cenšas apiet Vācijas priekšlikumus. Viņi izdomājuši kompromisa formulu: par galveno uzbrukuma objektu jāatzīst PSRS; kas attiecas uz Angliju un Franciju, lai katrs pakta dalībnieks izlemj pats, vai pašreizējā brīdī ir vērts uzstāties pret tām. Osima un Siratori sadumpojušies, Tokijas variantu viņi negrib pat apspriest, draud atkāpties no amata. Riben-trops paziņo: ja Japānas valdība nepievienosies militārajai savienībai bez ierunām, tad Vācija stāsies savienībā tikai ar Itāliju un, iespējams, noslēgs līgumu pat ar Krieviju.

Taču draudi, liekas, neietekmē. Vārdos barons Hiranuma zvēr: Japāna ir ciešas apņemšanās pilna stāties plecu pie pleca ar Vāciju un Itāliju; ar Ota starpniecību viņš nosūta Hitleram vēstījumu, kurā sola politisku un ekonomisku palīdzību Vācijai un Itālijai, bet tajā pašā laikā piebilst, ka pašreizējos apstākļos Japāna «ne šobrīd, ne tuvākajā nākotnē praktiski nevarēs sniegt tām kaut kādu militāru palīdzību».

4. maijā sūtnis Kreigijs telegrafēja uz Londonu, uz Dauningstrītu 1: Hiranumas kabinets atteicies noslēgt militāru savienību pret PSRS un rietumvalstīm un piekrīt militāram blokam tikai pret PSRS.

Kas pamudināja Japānu uz tādu lēmumu? Izprast nebija grūti: Maskavā tajā laikā notika sarunas starp PSRS, Angliju un Franciju. Paziņodams, ka Japāna nedomā saraut saites ar rietumvalstīm, Hiranumas kabinets cerēja izraisīt šķelšanos Maskavas sarunās, nepieļaut Padomju Savienības un rietumvalstu tuvināšanos. Kā gan barons un viņa valdība varēja zināt, ka Anglija un Francija ved sarunas ne jau tāpēc, lai noslēgtu savienību pret agresoriem ...

Zorge centās atšķetināt visu šo starptautisko attiecību kamolu, saprast motīvus, no kuriem katrs vadās.

Jā, Japāna, protams, centīsies izmainīt stāvokli Tālajos Austrumos tā, lai Vāciju padarītu piekāpīgāku, bet Franciju un Angliju atvirzītu tālāk no Padomju Savienības ...

Tāpēc arī visus pēdējos mēnešus no Zorges sejas nenozuda drūmais domīgums. Viņš visu pārdomāja. Taustīja pasaules politikas pulsu. Viņam vajadzēja zinātniski novērtēt notikumus un nonākt pie vienīgi pareizā secinājuma. Secinājums bija šāds: lai pielabinātu Hitleru un rietumvalstis, Hiranumas kabinets rīkos kārtējo provokāciju «ziemeļos». *

Paša izdarītais secinājums Zorgi satrauca.

Ar Branko palīdzību izdevās noskaidrot: Anglijas sūtniecībā, izrādās, zina, ka Japāna koncentrē karaspēku pie MTR austrumu robežām. Nenogaidot kara darbības sākumu, Vukeličs ar Havasa aģentūras preses vadītāja palīdzību sāka gādāt komandējumu uz Mandžūriju.

Zorge noskaidroja, ka japāņu ģenerāļi cer sagrābt Mon-golijā izdevīgus placdarmus iebrukumam Padomju Savienībā, kā arī grib pārbaudīt Padomju Bruņoto Spēku kaujas spējas. Jau iepriekšējā gada oktobrī Rihards bija ziņojis Centram, ka Japāna noslēgusi slepenu vienošanos ar Vāciju par apmaiņu ar izlūkošanas ziņām, kas skar Padomju Savienības Bruņotos Spēkus.

Atkal Klauzens sūta ēterā radiogrammu pēc radiogram-mas, signalizē, ka tuvojas briesmas.

Branko nokļuva frontē mēnesi pēc tam, kad pie Hal-hingolas upes bija sākušās kaujas. Par iebrukuma iemeslu ģenerāļiem noderēja Tokijā safabricētas viltotas kartes,

kurās valsts robeža pretēji patiesajam stāvoklim bija iezīmēta divdesmit kilometrus Mongolijas teritorijā. Padomju Savienība, būdama uzticīga līguma saistībām, sniedza palīdzību Mongoli jas Tautas Republikai.

Branko ieraudzīja Lielā Hingana atzarojumus, krūmiem aizaugušos Halhingolas barhanus. Šeit, plašajā ielejā, smiltīs un dubļos mašīnas iestiga un tikai zirgi vēl kaut kā varēja tikt uz priekšu. Branko stundām ilgi raudzījās gaiši violetajā miglā, tur, kur kā neliels valnis pacēlās Hamardaba kalni. Tur bija noslēpumainā Mongolija, tur bija sarkanarmieši, sarkanie ciriki.

Šeit, pie Halhingolas, viņš pārstāvēja franču Havasa aģentūru.

Jūlija dienās premjers Hiranuma bija aizņemts ar globāla mēroga politiku. Viņš skaidroja Amerikas sūtnim Grjū, ka topošā Japānas un Vācijas savienība vērsta vienīgi pret Padomju Savienību un ka Japāna tiecas uz ciešu sadarbību ar Ameriku. Barons centās atbrīvot armiju, kas atradās Ķīnā, karam pret Padomju Savienību. Šai nolūkā būtu jāsasauc Klusā okeāna konference, kurā ASV, Anglija, Francija, Vācija, Itālija izlemtu Ķīnas likteni, noorganizētu savdabīgu «Tālo Austrumu Min-heni», tas ir, atdotu Ķīnu Japānai.

Ārlietu ministrs Arita savukārt apstrādāja Anglijas sūtni Kreigiju un centās viņam pierādīt, ka Anglijai ir izdevīgi tuvināties ar Japānu. Valdošajai virsotnei izdevās ietekmēt Angliju, aizskarot tās intereses Ķīnā, bloķējot angļu koncesiju Tjancziņā. Britu premjers Nevils Čemberlens lielā mērā piekāpās, tas izpaudās ārlietu ministra Aritas un Anglijas sūtņa Kreigija sarunās jūlijā. Tika noslēgta vienošanās, kurā Anglija atzina Japānas sevišķās tiesības Ķīnā un apņēmās netraucēt Japānas iekarošanas plānu realizēšanu.

Tas bija daudzsološs sākums «Tālo Austrumu Minhe-nei». Arī Vašingtona labvēlīgi izturējās pret Japānas priekšlikumu sasaukt Tālo Austrumu konferenci. Vācija un Itālija bija gatavas noslēgt ar Hiranumas valdību militāru savienību, kas vērsta pret PSRS (tiesa, Hitlers pieprasīja Hiranumas valdībai, lai Japāna piedalītos karā arī pret Angliju un Franciju).

Vārdu sakot, vēl viens spiediens — un Tokija varēs triumfēt. Trūkst vairs tikai tāda sīkuma kā uzvara Hal-

hingolas rajonā. Tā celtu Japānas prestižu un sekmētu ASV un Anglijas galīgu piekāpšanos.

Taču tieši jūlija dienās pienāca ziņojums no Kvantunas armijas štāba: Japānas armija, kas mēģināja ielenkt un iznīcināt padomju un mongoļu karaspēku, pati nokļuvusi ielenkumā Baincagana kalna rajonā, galvenais japāņu grupējums satriekts! Tas nepalika bez sekām.

26. jūlijā Rūzvelta vadībā ASV valdība paziņoja, ka atsakās no tirdzniecības vienošanās, kas bija noslēgta pirms trīsdesmit gadiem, i. augustā Anglijas sūtnis Krei-gijs izteica Tokijai protestu pret Japānas pārmērīgajām prasībām, angļu un japāņu sarunas faktiski pārtrūka. Izplatījās valodas, ka Vācijas diplomāti it kā vedot sarunas Maskavā. Tas bija drausmīgi, neiedomājami. Tajā laikā, kad Japāna cieš sakāvi pēc sakāves... Padomnieks Usami steidzās pie Vācijas ārlietu ministrijas politiskās nodaļas priekšnieka Vērmana un prasīja paskaidrojumus. Vērmans šīs baumas noliedza, taču Arita zināja, cik vērti ir diplomāta, sevišķi hitleriešu diplomāta apgalvojumi.

Tokiju pārņēma panika. Barons Hiranuma juta, ka zem kājām paveras bezdibenis. Itagaki meta uz Halhingolu visu, kas bija pie rokas: noņēma aizvēsturiskos cietokšņa lielgabalus Portarturā, pārsūtīja tankus no Ķīnas, salasīja sešdesmit bumbmetējus, k^s brīnumainā kārtā bija saglabājušies no pirmā pasaules kara, pārsvieda daļas, kuras bija saformētas no ķīniešiem. Tomēr izdevās sagrabināt tikai divdesmit piecus kājnieku bataljonus un septiņpadsmit jātnieku eskadronus. Provokācija uz robežas tagad jau prasīja visus valsts spēkus. Ar Halhingolu nodarbojās imperatora augstākā mītne, augstākā kara padome, maršalu un admirāļu padome, nacionālo resursu padome. Apspriedies ar saviem ministriem un ar dievi Amaterasu, imperators pavēlēja saformēt speciālu sesto armiju, kas vienā rāvienā likvidētu padomju un mongoļu karaspēku.

Hiranuma un kara ministrs kategoriski prasīja uzbrukt, ielenkt, iznīcināt. Būt vai nebūt «austrumu Minhenei» — viss bija atkarīgs no Halhingolas notikumu rezultātiem. Izšķirošais uzbrukums bija nolikts uz 24. augustu.

Japānas diplomātija un militārā kliķe nolēma pastiprināt spiedienu uz Angliju. 17. augustā ģenerālis Sugi-jama pieprasīja, lai angļi nodotu japāņu varas iestādēm visus Ķīnas valdības kapitālus, kas glabājās angļu bankā

Tjaņcziņā. Taču angļi nepaspēja nodot ģenerālim Sugija-mam ķīniešu sudrabu par 50 miljoniem dolāru.

20. augusta agrā rītā padomju un mongoļu karaspēks pārgāja uzbrukumā, aizsteidzoties tādējādi priekšā japāņiem.

31. augustā MTR teritorija tika pilnīgi atbrīvota no iebrucējiem. Triju mēnešu laikā japāņi kaujās bija zaudējuši 55 tūkstošus nogalināto un ievainoto, 660 lidmašīnu, vairāk nekā 200 lielgabalu un daudz citu kaujas tehniku. Padomju un mongoļu karaspēks zaudēja 9 tūkstošus cilvēku.

Lords zīmogglabātājs Kido, viens no Japānas imperatora padomniekiem, savā dienasgrāmatā ierakstīja: «Viss pagalam ...»

Vācija un Itālija, nenogaidot Halhingolas notikumu galīgos rezultātus, noslēdza militāru un politisku līgumu. Viņi jau redzēja, ka barons Hiranuma ir zaudējis. Izgāzās arī Hiranumas mēģinājums sasaukt Klusā okeāna konferenci — savdabīgu «Tālo Austrumu Minheni», kur imperiālistiskajām valstīm būtu vajadzējis izlemt Ķīnas likteni par labu Japānai. Halhingolas kauju pašā karstākajā brīdī, kad Japānas armija atradās uz katastrofas robežas, Vācija noslēdza vēl vienu paktu ...

Nemiera pilns bija 1939. gads ...

Rihardam nācās akumulēt savās smadzenēs visus lielos un sīkos notikumus, vērīgi ieklausīties rietumvalstu balsī, turēt rokās to pavedienu, ko vērpa Vilhelma ielā. Tas, ka Eiropa nemanot virzās pretī otrajam pasaules karam, kļuva acīm redzams no tiem dokumentiem, kas bija nonākuši izlūka rokās.

Maija beigās vācu ģenerālmajors Tomass, ģenerālā štāba ekonomiskās daļas priekšnieks, sens Zorges paziņa, nolasīja referātu ārlietu ministrijas darbiniekiem. Slepenā referāta tekstu Ots iedeva Zorgem. Tomass minēja interesantus skaitļus: vērmahta skaitliskais sastāvs 1939. gada vidū sasniedzis divarpus miljonus cilvēku. Vācijas rīcībā ir 51 pilnīgi apbruņota un apmācīta divīzija, tai skaitā 5 tanku un 4 motorizētās divīzijas. Gaisa karaspēka sastāvā ir 260 tūkstoši cilvēku, kas sastāv no 240 eskadriļām un 340 zenītbaterijām. Jūras kara flotei ir 2 līnijkuģi, 2 kreiseri, 17 eskadras mīnu kuģi un 47 zemūdenes: tuvākajā laikā tiek pabeigta vēl 2 līnij-

kuģu, 4 kreiseru, aviācijas bāzes kuģa, 5 eskadras mīnu kuģu un 7 zemūdeņu būve.

Gar robežu ar Holandi, Beļģiju un Franciju vācieši izveidojuši tā saucamo Zigfrīda līniju — līdz 50 kilometru dziļu nocietinājumu joslu, kas sastāv no 17 tūkstošiem pazemes dzelzsbetona būvju, kurās izvietots pusmiljons kareivju.

Tā kā Tomasa referāts bija domāts vācu diplomātu orientēšanai, Eiženam Otām pat prātā neienāca slēpt to no Zorges. Viņš jau sen bija ieskaitījis Rihardu sūtniecības darbinieku saimē un sāka domāt, ka vajadzētu viņu iecelt par oficiālu sūtniecības preses atašeju.

Rihards nofotografēja katru referāta lappusi. Tas bija rets ķēriens. Nacisti garām ejot izpļāpāja savus dziļākos noslēpumus.

Tomass pat izdarīja secinājumu: «Militārās rūpniecības ražošanas potenciāls un sagatavotība, kas ļauj pārējo ekonomiku pakļaut kara vajadzībām, nevienā citā valstī nav tik augstā līmenī kā pašreiz Vācijā.»

Visus datus Klauzens tajā pašā dienā pārraidīja ēterā. Zorge maigi skatījās uz Eiženu: «Jaukā fašistu gosniņa ...»

Šīs divu cilvēku «draudzības» traģikomisms slēpās tajā apstāklī, ka Eižens Ots pats bija izlūks.

Savu karjeru Eižens sāķa jau pirmā pasaules kara laikā. Toreiz viņš kalpoja slavenajam pulkvedim Nikolaji, vācu militārās izlūkošanas vadītājam. Tieši Nikolaji bija tas, kas 1933. gada rudenī ieteica sūtīt Eiženu uz Japānu nodibināt kontaktus ar japāņu izlūkdienestu. Šeit Eižens izveidoja ciešas attiecības ar izlūkdienesta vadītājiem kontinentā, ar «kontinenta dienesta» priekšnieku Doiharu. Taču japāņi ne sevišķi labprāt dalījās informācijā. Kādu laiku, kā mēs atceramies, Ots bija «praktikants» — militārais novērotājs Japānas armijā. Viņam vajadzēja iesniegt vispusīgu ziņojumu savai priekšniecībai.

Tieši tad viņam arī radās ideja izmantot Zorgi. Un nacistu izlūks, pats to nemaz nenojauzdams, tagad centīgi kalpoja Zorgem, Centram. Aizņemts ar pieņemšanām un citām lietām, viņš dažkārt uzdeva Rihardam šifrēt telegrammas. Tā Centrs uzzināja vācu kodu.

Ots pastāstīja, ka jau martā Ribentrops izvirzījis Polijai «trešā reiha» prasības pēc Dancigas. Lai gan Hitlers, uzstājoties reihstāgā, liekulīgi cildināja «poļu un vācu

draudzību kā stabilizējošu faktoru Eiropas politiskajā dzīvē», Zorge nojauta, uz kurieni viss tiek mērķēts. No vācu diplomātiem un ģenerāļiem, kas arvien biežāk apmeklēja Tokiju, viņš kaut ko padzirdēja par «Balto plānu». Tas bija konkrēts uzbrukuma plāns Polijai. Hitlers it kā esot teicis ģenerāļiem: «Nevar būt pat runa par to, ka Poliju var atstāt mierā, un mums iespējams tikai viens atrisinājums — uzbrukt Polijai jau pirmajā izdevīgajā gadījumā. Polijas problēmu nevar atdalīt no kara pret Rietumiem. Anglija ir šķērslis mūsu ceļā uz hegemonijas nodibināšanu ...»

Solis, kas bija kļuvis no majora par apakšpulkvedi un stājies Ota vietā militārā atašeja postenī, cenzdamies paspīdēt ar savu līdzdalību lielajos noslēpumos, Rihardam apgalvoja: uzbrukums Polijai notiks jebkurā dienā pēc šā gada 1. septembra. Tā teikts Keitela direktīvā.

... Zorge uzmanīgi sekoja Anglijas, Francijas un Padomju Savienības sarunām. Satrauca Anglijas un Francijas pozīcija: sūtnis Ots saņēma dokumentus, kas liecināja, ka angļi paralēli ved slepenas sarunas ar Vāciju. Te oda pēc nodevības. Panu Polijas valdība kategoriski atteicās no Padomju Savienības militārās palīdzības, jo cerēja vienoties ar vāciešiem un liela kara gadījumā iedzīvoties uz Padomju Ukrainas un Lietuvas rēķina. Polijas ārlietu ministrs Beks paziņoja: pat Vācijas uzbrukuma gadījumā Polija neielaidīs padomju karaspēku savā teritorijā. Labāk vācieši nekā Padomes. Franču diplomāti nodarbojās ar intrigām, cerēdami izolēt PSRS starptautiskajā arēnā. Visas rietumvalstu pūles šinī atbildīgajā brīdī bija veltītas tam, lai izveidotu vienotu pret-padomju imperiālistisko bloku. Čemberlens apliecināja hitleriešu emisāram Trotam cu Zolcam, ka Berlīne un Londona kopīgi var atrisināt visas Eiropas problēmas. Mums jau pazīstamais fon Dirksens no Londonas ziņoja uz Vilhelma ielu: «Šeit valda uzskats, ka pēdējos mēnešos izveidojušās saistības ar citām valstīm ir tikai rezerves līdzeklis, lai patiesi izlīgtu ar Vāciju, un ka šīs saistības zudīs, tiklīdz patiešām būs panākts vienīgi nozīmīgais mērķis, kas ir pielikto pūliņu vērts, — vienošanās ar Vāciju.»

Tā hitleriešu diplomātija vērtēja «miglainās Albionas» izturēšanos Anglijas, Francijas un Padomju Savienības sarunās. Dauningstrīta darboņi rūpējās tikai par interešu

sfēru dalīšanu ar fašistisko Vāciju, bet sarunas ar Padomju Savienību vērtēja tikai kā diplomātisku manevru, ne vairāk. Komentējot Maskavas sarunas, Dirksens 1. augustā ziņoja: «Pret sarunu turpināšanu ar Krieviju pakta jautājumā, neraugoties uz militārās misijas nosūtīšanu, vai, pareizāk, tieši tādēļ šeit izturas skeptiski... Anglijas militārās misijas uzdevums drīzāk ir izdibināt Sarkanās Armijas kaujas spējas nekā noslēgt operatīvas vienošanās.» Palīdzēt Polijai vācu militārās agresijas gadījumā Anglija nedomāja.

Tālākie notikumi Zorgi vairs nepārsteidza: Anglija un Francija pēc četru mēnešu «rotaļas ar sarunām» izjauca militārās konvencijas noslēgšanu ar Padomju Savienību. Sociālistiskā valsts palika viena aci pret aci ar līdz zobiem apbruņoto fašistisko Vāciju ...

Kā notikumi risināsies tālāk?... Iestājās vissasprindzinātākais brīdis starptautiskajā drāmā. Sarunu kanāli uzblīda no informācijas pārpilnības. Eiropas asins spiediens krasi kāpa uz augšu. «Būt vai nebūt karam?» — šis jautājums tagad bija daudz traģiskāks nekā Hamleta jautājums.

Zorge zināja, ka jau kopš pavasara Vācijas valdība cenšas panākt «draudzību» ar Padomju Savienību. Pat Ota, nikna Padomju zemes ienaidnieka, runās parādījās tāda miermīlīga pieskaņa Padomju valdība ilgu laiku noraidīja visus Vācijas priekšlikumus, jo saprata, kāpēc Hitlers pēkšņi kļuvis tik labvēlīgs: viņš baidījās no Eiropas valstu vienotas frontes, par kuru cīnījās PSRS.

Taču tagad, pārliecinājusies, ka Anglijas un Francijas reakcionārās valdošās aprindas ar savām intrigām cenšas izolēt PSRS, izveidot pret to vienotu kapitālistisko valstu fronti un izprovocēt karu starp PSRS un Vāciju, Padomju Savienība bija spiesta izvēlēties: vai nu pašaizsardzības nolūkos pieņemt Vācijas priekšlikumu un noslēgt ar to neuzbrukšanas paktu, tādējādi atvirzot uz kādu laiku kara sākumu, vai arī tūlīt sākt bruņotu konfliktu ar Vāciju ... «Noslēdzot vienošanos ar Padomju Savienību, fīrers ir zaudējis jebkuru idejisko balstu, tāpat kā savā laikā imperators Vilhelms II, kas, sākdams karu, nebija parūpējies par to, lai attaisnotu šo rīcību ar kaut kādiem augstiem mērķiem un ideāliem,» žēlojas kāda amerikāņu avīze.

Nākamajā dienā pēc padomju un vācu neuzbrukšanas līguma noslēgšanas satracinātais ārlietu ministrs Arita iedrāzās Vācijas sūtniecībā, apvainojošā veidā izteica Otām protestu un paziņoja, ka Japānas valdība nolēmusi pārtraukt jebkādas sarunas ar Vāciju un Itāliju. Osima un Siratori, Hitlera nodevības satriekti, atkāpās no amata.

Barona Hiranumas kabinets krita.

Lords zīmogglabātājs Kido ierakstīja savā dienasgrāmatā: «Vācijas nodevība pārsteidza un satrieca Japānu...» Avīze «Ņiči Ņiči» rakstīja: «Neuzbrukšanas

pakts starp Vāciju un PSRS ir sēru zvans pretkominternes paktam.»

Zorge centās šo faktu novērtēt vispusīgi.

Padomju Savienība pieņēmusi vienīgo iespējamo lēmumu. Anglijai un Francijai dārgi maksās viņu nekrietnā spēle. «Lielie stratēģi» no vācu ģenerālā štāba, kas ierodas Tokijā, cildina «vecā» Šlīfena stratēģiju — ienaidnieku sagrāvi pēc kārtas; ienaidniekos viņi ierindo Polrju, Franciju, Padomju Savienību. Vispirms Austrija, tad Ce-hoslovakija .. . Kas būs nākošais? ... Vācijas kara potenciāls aug. «Stratēģi» nemaz neslēpj: neuzbrukšanas līgums Hitleram vajadzīgs tikai tāpēc, ka Vācija pagaidām vēl nav spējīga uzbrukt Krievijai.

Jau pavasarī Zorge brīdināja Centru, ka hitlerieši gatavo uzbrukumu Polijai, īsi izklāstīja tā saucamā «Baltā plāna» būtību.

Vajadzēja ļoti uzmanīgi sekot visiem starptautiskās politikas līčločiem.

... Stunda ir situsi! Polija okupēta, lai gan kareivji un tauta sīvi pretojās: Anglija un Francija ierautas karā neatkarīgi vai tās gribējušas vai ne.

Otrais pasaules karš bija sācies.

6

DIENU PĒC DIENAS

Izlūka darba specifika atstāj skarbas pēdas uz visu viņa dzīvi gan miera, gan kara laikā, jo izlūks divdesmit četras stundas diennaktī ir pakļauts briesmām, ka viņu var atklāt.

Viņam jāiztur dubulta slodze. Līdz ar galveno darbu viņam jādara tas pats, ko dara citi: jāiet uz darbu, jāsatiekas ar paziņām, jārūpējas par tūkstošiem sadzīves

sīkumu. Taču katru viņa soli it kā ierobežo nerakstīts likums: turi acis vaļā, esi maksimāli uzmanīgs.

XVIII gadsimta feodālajā Tokugaves Japānā valdīja izdaudzinātais «acs režīms» — omecuke seidzi. Policija izsekoja katru japāni. «Acs režīms» bija valsts terors, kas vērsts pret vismazāko brīvdomības izpausmi. Ar tā palīdzību turēja bailēs visus impērijas iedzīvotājus. Sevišķi nežēlīgi sodīja par sakariem ar ārzemniekiem.

Gadsimti aizritējuši, tomēr «acs režīms» Japānā saglabājies. Japānas pretizlūkošanas dienests jvisos laikos uzskatīts par visspēcīgāko un viltīgāko. Ārzemnieks, nokļuvis Japānā, tūliņ pat tiek rūpīgi novērots: viņš var nešaubīties, ka visi viņa mājas kalpotāji ir policijas ziņu pienesēji, ka desmitiem spiegu uzmana katru viņa soli. Ārzemnieku dažreiz aptur uz ielas un turpat pārbauda viņa personiskās mantas, izkrata. Gan tramvajā, gan kafejnīcā, gan Ueno parkā, kur jūs esat nolēmis kriptomē-riju ēnā atpūsties, — visur jūs pavada policists, nepielūdzams kā automāts. Viņu nesamulsinās pat jūsu diplomāta neaizskaramība, jūsu rangs, jūsu tuvā pazīšanās ar pašu premjerministru. Premjeru taču arī izseko, un vajadzības gadījumā viņu var izsaukt uz tiesu par liecinieku tāpat kā kuru katru parastu mirstīgo. «Acs režīms» balstās uz cilvēka nicināšanu, uz nevērību pret visiem likumiem, kas aizsargā perspnības brīvību.

«Reiz es uzaicināju pusdienās vairākus savus draugus. Kalpotājs salika uz galda kartītes ar viesu uzvārdiem. Kamēr es pārģērbos, kartītes pazuda — kempeitai aģents tās bija paņēmis līdz uz pārvaldi. Bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem viņš pārkāpa manas mājas diplomātisko imunitāti. Ja starp kartītēm būtu atraduši kādu ar japāņu uzvārdu, šī persona tiktu aizturēta un nopratināta,» stāsta Hanss Oto Meisners, kas strādāja Tokijā vienā laikā ar Rihardu Zorgi.

Šī objektīvā liecība lieku reizi raksturo tos apstākļus, kuros nācās darboties Zorgem un viņa palīgiem.

Neiedomājami grūtos apstākļos Zorge izveidoja kolektīvu ar nepieredzēti augstām konspirācijas spējām. Viņš ne tikai vadīja to, bet arī audzināja. Audzināja ar lielu taktu, neuzbāzīgi, rūpīgi; iededza visos pārliecību, ka cīņa kopējā mērķa labad galu galā uzvarēs.

Viņš bija ne tikai tas loceklis, kas sasaistīja atsevišķos organizācijas biedrus, bet galvenokārt tās idejiskais

iedvesmotājs; pret katru viņš izturējās ar lielu cieņu, centās iekļūt savu draugu dvēseles pasaulē un gandrīz nemanot izdarīt tajā vajadzīgās korektīvas.

Agrākā dzīve katram bija bijusi atšķirīga. Un pagātne, protams, atstāja savas pēdas katra raksturā. Bet varoņus tomēr nevar izraudzīties iepriekš, balstoties tikai uz raksturojumiem un biogrāfiju datiem; par varoņiem cilvēki kļūst sarežģītās situācijās. Ārkārtējie apstākļi, kādos tagad darbojās visi organizācijas biedri, prasīja bezgalīgu uzticību, ārkārtīgu vīrišķību un aukstasinību.

Izlūka darbs nav amats, bet jaunrade. Tie, kas šo darbu uzlūko par amatu, ātri piedzīvo zaudējumu. Darbības gados Japānā visā spožumā izpaudās katra organizācijas biedra radošā pieeja, atjautība.

Nemaz nepārvērtējot sevi, Zorge ar pilnām tiesībām varēja teikt:

«Nevajag aizmirst, ka manam izlūka darbam Ķīnā un vēlāk Japānā bija pilnīgi jauns, oriģināls un turklāt radošs raksturs.»

Organizācijas biedri nedrīkstēja bieži satikties, lai neizsauktu aizdomas. Tomēr viņi satikās.

Zorgem, Odzaki un Mijagi katra tikšanās pārvērtās par maziem intelektuāliem svētkiem.

Zorge strādāja pie grāmatas par Japānu. Odzaki gatavoja izdošanai politiski ekonomisku pētījumu: «Lielvalstu spēki Ķīnā». Mijagi lekcijām bija vajadzīgas ziņas no pirmavotiem par Eiropas reālistisko mākslu.

Hocumi savam padomju draugam izstāstīja par oriģinālajiem japāņu filozofiem materiālistiem Ito Dzinsaju, Kamadu Rjūo, Jamagatu Banto, par ievērojamo ateistu un vienlīdzības ideju paudēju Ando Sjoeki, iepazīstināja ar sintoisma senākajiem literārajiem pieminekļiem: «Ko-dziki» un «Nihongi». No tamlīdzīgām grāmatām vēdīja leģendas par Japānas valsts izcelšanos.

Iesākumā kaut kur, starp debesīm un zemi, auga dievišķīgs koks «asi». Kokam apnika augt bez kāda mērķa, un tas pārvērtās par ciltstēvu «septiņām dievu paaudzēm» Kuņitokotačinomikoto. Septītajā paaudzē radās dievs Idzanagi un dieviete Idzanami. Idzanagi patika lidināties virs okeāna. Reiz no viņa šķēpa nokrita piliens, piliens pārvērtās par Onokorodzimas salu. Dievu pāris apmetās tur uz dzīvi. Drīz vien Idzanami kļuva grūta un dzemdēja astoņas lielās Japānas salas. Tajos laikos viss

bija vienkārši. Kad dievam Idzanagi kļuva garlaicīgi, viņš no savas kreisās acs radīja saules dievi Amaterasu, bet no labās — mēness dievi Cukijomi; no deguna viņš izvilka zemes dievu Susano. Saules dieve Amaterasu ķērās pie Japānas valsts dibināšanas: viņa uzdeva savam mazdēlam Dzimmu-Tenno ar uguni un zobenu apstaigāt salas un likt pamatus mūžīgajai imperatoru dinastijai. Tā 660. gada 11. februārī pirms mūsu ēras viss šeit sākās no uguns un zobena. «Leģendu izdomājuši pirmie militāristi,» jokoja Odzaki.

Tad Odzaki pārgāja pie laikabiedru — Dzimmu-Tenno pēcteču uzskatiem. Nesen kāds šovinists Murofusa savā rakstā «Krīze un japāņu gars» skumji teica: «Japāņu idejiskā pasaule šinī desmitgadē noteikti izpaužas kā marksisma straujas izplatīšanās periods. Japāņu idejas ir noraidītas. Progresa aizstāvji visi kā viens tiecas cildināt Padomju Savienību, bet japāņu garu ir aizmirsuši. Viss, kas īsti japānisks, ir galīgi zudis laikmeta idejiskajā plūsmā. Kopumā to var nosaukt par materiālisma periodu.»

Tādi un līdzīgi teicieni izraisīja Odzaki ironisku smīnu. Jebkādu šovinismu viņš uzskatīja par ļaunu šķiras aprobežotības izpausmi. Odzaki, tāpat kā Zorge, prata ieskatīties nākotnē: tieši viņš, Odzaki, 1937. gadā paredzēja, ka Ķīnas incidents pāraugs* otrajā pasaules karā. Viņš noprata arī, ka otrais pasaules karš beigsies nevis ar koloniju pārdalīšanu, kā tas bija pēc pirmā pasaules kara, bet gan ar radikālām sociālām izmaiņām visā_ pasaulē, ka no koloniālisma sistēmas atdalīsies daudzas Āzijas un Āfrikas zemes. Simtkārt pieaugs pirmās sociālisma zemes parauga ietekme. Japānas ekonomiskā struktūra ir nedroša, jo valstī pastāv feodālās tradīcijas. Visu saimniecības nozaru militarizācija zemi novārdzinās, novedīs pie tās sabrukuma. Japānas intereses neizbēgami sadursies ar ASV un Anglijas interesēm. Ir iespējams, ka kara pirmajā periodā Japāna gūs zināmas uzvaras, taču tām būs pārejošs raksturs. Vienīgi pareizā Japānas politika būtu pievienošanās Padomju Savienības nometnei un sociālās un ekonomiskās sistēmas pārkārtošana ar tās palīdzību. Japāna kļūs sociālistiska. Internacionālisma idejas uzvarēs. Gala rezultātā komunisms uzvarēs visā pasaulē. Tādu Odzaki redzēja cilvēces nākotni. Bet pagaidām vajadzēja cīnīties par šo nākotni.

Doktors Odzaki uzskatīja sevi par profesionālu revolucionāru un dziļi nicināja savu «draugu» princi Konoe un visus, kas bija ap viņu. Japānas negodu viņi neatlaidīgi centās uzdot par tās diženumu, politikā piedzīvoja vienu izgāšanos pēc otras. Ekspertu viņi uzskatīja par savu domu biedru un nekautrējās viņa klātbūtnē apspriest savus asiņainos plānus. Tā bija neķītru, aukstasinīgu slepkavu, tautas apspiedēju saujiņa. Odzaki atcerējās daudzus valdniekus, kas nomainīja cits citu. Taču visi viņi sāka ar vienu: ar represijām pret strādniekiem, zemniekiem, inteliģenci. Tos, kam bija citādi uzskati, meta cietumos, spīdzināja, apšāva. Tanaka ieveda likumu par «bīstamajām domām», un pēc tā katram, kas uzstājās pret pastāvošo iekārtu, draudēja nāvessods. Viņš pavēlēja nogalināt Kompartijas CK locekli Vatanabi Masa-nosuki. Hirotas valdība 1936. gadā masveidā arestēja komunistus. Hajasi gribēja likvidēt pat parlamentu kā «bīstamu domu perēkli». Konoe 1937. gada decembrī atkal sarīkoja revolucionāri noskaņoto strādnieku un kreiso arodbiedrību tvarstīšanu. Hiranuma apšāva pretkara demonstrāciju ... Tāda bija ienaidnieka morālā seja, un žēlastību no tā nebija ko gaidīt.

Zorge ne reizes nebija ieradies pie Odzaki mājās. Taču japāņu draugs bieži stāstīja par ģimeni, rādīja fotogrāfijas. Viņš ļoti mīlēja sievu un meitu. Viņš būtu varējis visas divdesmit četras stundas diennaktī dzīvot pavisam mierīgi, rakstīt grāmatas, draudzēties ar to pašu princi Konoe, neuzskatot viņu tikai par informācijas avotu, ieņemt redzamu oficiālo stāvokli, nodoties ģimenes laimei, nedomāt par to, ka iekrišanas gadījumā viņa ģimene tiks iegrūsta posta bezdibenī.

Taču viņam bija svešs mietpilsoniskais gļēvums, karjerisms. Viņš spēcīgi izjuta savu personisko atbildību par tautu likteņiem un gribēja visādā ziņā tām palīdzēt, nebaidoties ziedot pat dzīvību.

Viņš bija gudrs, tāpēc viegli varēja maldināt savus ienaidniekus. «Ja jūs uzdosiet man jautājumus par manu tehnikas specifiku, tad es atbildēšu, ka manā darbībā nebija pilnīgi nekādas speciālas metodes. Mani panākumi slēpjas manā attieksmē pret darbu. Pēc savas dabas esmu sabiedrisks cilvēks. Man patīk būt ļaudīs, es varu draudzēties ar daudziem cilvēkiem.

Turklāt man patīk labi izturēties pret cilvēkiem. Manas attiecības ar mana pulciņa biedru lielāko daļu ir draudzīgas. Mans informācijas avots — mani draugi.

Es nekad nemeklēju speciālu informāciju. Es izstrādāju pats savus uzskatus attiecīgajā jautājumā, iztēlojos pilnīgu vispārējā virziena ainu, pamatojoties uz dažādiem ziņojumiem un valodām. Nekad es neuzdevu speciālus uzvedinošus jautājumus.

Šinīs politiskā satraukuma dienās atsevišķām ziņām ir ļoti maza vērtība, tās nevar būt svarīgas un slepenas. Tā tas ir tāpēc, ka pat svarīgu lēmumu var pēkšņi mainīt. Valdība vai armija, piemēram, gribēs būt konsekventa, bet ārējie apstākļi bieži vien spiež mainīt šo vēlēšanos. Tāpēc noteikt kopējo virzienu ir daudz svarīgāk, nekā precīzi noskaidrot, kas ir runāts un kas ir nolemts.»

Asais vērīgums, analītiskais domāšanas veids neprasīja nekādus veiklus paņēmienus, lai sameklētu vajadzīgo informāciju un to novērtētu; iegūtās ziņas viņš salīdzināja ar citiem datiem un vispirms pats novērtēja; pēc tam viss tika apspriests ar oficiālām personām no dažādām iestādēm un no valdības aprindām; Zorge saņēma precīzus un galīgus vērtējumus.

Līdz ar Hocumi Odzaki visā pašaizliedzības diženumā mūsu priekšā nostājas arī mākslinieka Mijagi — Zorges otra japāņu drauga tēls. Viņš gribēja radīt jauno proletārisko mākslu, bet viņam jiācās mālēt ģenerāļu sievu un pašu ģenerāļu portretus. «Priecājos reizē par mēnesi, par sniegu, par ziediem,» viņš skumji jokoja. Visu pēdējo laiku Mijagi tiecās uz Okinavu pie vecā tēva, ar kuru nebija redzējies piecpadsmit gadus, taču notikumi drūzmējās cits aiz cita, un aizbraukšanu ikreiz vajadzēja atlikt. 1938. gadā pienāca ziņa: tēvs miris. Mijagi smagi pārdzīvoja zaudējumu. Slimības process saasinājās, viņš atkrēpoja asinis. Mijagi saprata, ka īsais mūžs tuvojas beigām, tāpēc centās organizācijas labā izdarīt pēc iespējas vairāk. Kad Zorge gribēja viņu iekārtot tuberkulozes sanatorijā, Mijagi atmeta ar roku: «Šeit man ir jautrāk ...»

1938. gads organizācijai vispār bija nelaimīgs gads: Zorge cieta motocikla katastrofā, pēc kuras viņš tik tikko atveseļojās; māksliniekam nomira tēvs, un sakarā ar to Mijagi veselība krasi pasliktinājās; Branko un Edītei radās dziļas nesaskaņas, kas beidzās ar pilnīgu šķiršanos; turklāt Maksam parādījās smagas sirds slimības pazīmes.

Pirmajā gadā radists vēl kaut kā turējās, taču vēlāk stāvoklis kļuva arvien sliktāks. Beidzot ārsts Virts noguldīja Klauzenu uz trim mēnešiem gultā. Visus trīs mēnešus viņam izdarīja injekcijas, lika ledus kompreses. Gulēt drīkstēja tikai uz muguras. Katra pakustēšanās radīja asas sāpes. Taču notikumi negaidīja. Maksu atvietot neviens nevarēja. Tad viņš savā darbnīcā pasūtīja speciālu galdiņu darbam gultā. Anna uzstādīja galdiņu tieši virs vīra krūtīm. Pārraides seansi dažkārt ilga vairākas stundas. Annai nepārtraukti vajadzēja mainīt ledu, jo Makss sāpēs grieza zobus. Pēc katra seansa stāvoklis stipri pasliktinājās, un ārsts gribēja pielikt slimajam pat speciālu kopēju japānieti. Klauzens pretojās. Viņš teica, ka svešus nevarot ciest un mierīgs varot būt tikai tad, kad pie viņa esot Anna. «Anna man ļoti daudz palīdzēja. Viņa jau varēja salikt un uzstādīt manu raidītāju, antenu utt. Gulēdams gultā, es uz šī dēļa šifrēju. Pēc tam Anna pie manas gultas uz diviem krēsliem uzstādīja raidītāju un uztvērēju, un es sāku pārraidīt. Slimības laikā Rihards man deva pārraidīšanai tikai pašus aktuālākos ziņojumus.»

Bet kā ar citiem, ne tik aktuāliem, tomēr ļoti svarīgiem ziņojumiem? Kā ar dokumentiem, fotofilmām? ... Tās dažkārt uz Šanhaju aizveda Anna. Klauzenu ģimene nodrošināja visus sakaru veidus ar Centru. Pat tad, kad Zorge uz dažām nedēļām nosūtīja Maksu uz Arkonas kūrortu, radists divas reizes nedēļā atbrauca uz Tokiju un izdarīja pārraides.

Pieradusi pie dzīves vietu maiņas, Anna ātri iedzīvojās svešajos apstākļos. Ļoti cītīga vācu valodas mācīšanās deva savus rezultātus: kolonijā viņu uzskatīja par īstu vācieti. «Kādreiz vācu sieviešu biedrības priekšsēdētāja Frau Ētera iejautājās, kāpēc man neesot bērnu, un ieteica viņus gādāt, jo «mūsu valstij» bērni esot vajadzīgi, viņiem būšot laimīga nākotne. Tas lieku reizi apstiprināja, ka viņi uzskatīja mani par savējo. Japānā es biju piereģistrēta kā Vācijas pavalstniece, pēc tautības — somiete.»

Pastāvēja nerakstīts likums. Japānā katru eiropieti jāapkalpo japāņu tautības kalpotājam, un tas, kā zināms, sniedz ziņas , policijai. Klauzeni tīšām noīrēja tādu māju, kurā nebija liekas istabas. Kalpotājai vajadzēja ierasties noteiktā laikā un pēc telpu uzkopšanas tūlīt aiziet, jo

saimnieks nodarbojās ar izmēģinājumiem un viņu nedrīkst traucēt.

Anna iegādājās vistas, un darīja to ne bez slepena nolūka. Policisti bieži priecājās par baltajām vistiņām un košo gaili, arvien labprāt skaidroja, kur var iegādāties barību putniem. Zemnieciskā idille noskaņoja uzticēties. Tūlīt redzams, ka kundze ir no lauku apvidus.

Viņa ļoti bieži parādījās Tokijas ielās ar sainīti — furosiki uz rokas. Sainītī bija groziņš ar augļiem vai arī ar barību vistām. Ja policists būtu papūlējies iebāzt roku groziņā, viņš būtu atklājis, ka apakšā ir divas akurātas kastītes, bet tajās — raidītājs un uztvērējs. Dažreiz Anna aparatūru uz citiem konspiratīvajiem dzīvokļiem pārnesa čemodāniņos un produktu somās. «Reiz, kad pie manis bija dārgais sainītis, gadījās satikt policistu man ne sevišķi piemērotā vietā. Es teicu viņam, ka esmu nopirkusi vistām barību, kas patiešām bija uzbērta uz kastītēm. Ievēroju likumu: izturēties vienkārši, brīvi un atklāti, neslēpjoties no cilvēkiem. Kad gāju ar čemodāniņu, es iegriezos te vienā, te otrā veikaliņā, nopirku kaut kādus produktus, noliku čemodāniņu uz grīdas, pirkumu uzliku virspusē un gāju garām policistiem, bet dažkārt pat piegāju klāt un pajautāju viņiem kaut ko. Es taču zināju, ka policisti ķer tos, kas slēpjas.»

Kautrīgi, vienkārši Anna stāsta par savu varonīgo darbu. Vienkāršā krievu sieviete Anna Ždankova apstākļu sagadīšanās dēļ kļuva par izlūku. Dabiskais saprāts, aukstasinība palīdzēja viņai izkļūt sveikā no visbīstamākajām situācijām.

Dažreiz uzdevumi bija visai neparasti. 1939. gadā viņai uzdeva Šanhajā nopirkt raidītāja detaļas un lampas, fotoaparātu Vukeličam, kaut kādas ierīces Zorges fotolaboratorijai. Satiksme ar Ķīnu bija gandrīz pilnīgi pārtraukta: transports pārvadāja tikai karavīrus. Makss iepazinās tuvāk ar saviem pircējiem, ar virsniekiem Maravu un Jo-sinavu. Viņi tad arī izkārtoja Annai vietu kara lidmašīnā, iesēdināja kopā ar japāņu ģenerāļiem. Fotoaparātu Anna nodeva Francijas sūtniecībā uz Vukeliča vārda, visu pārējo cepumu kārbās veda uz Tokiju.

Par katru tādu epizodi varētu uzrakstīt aizraujošu stāstu. Bet Annai šīs epizodes kļuva par ikdienu, par viņas dzīves saturu.

Kāpēc šī sieviete bez kurnēšanas pacieta grūto izlūka

sievas likteni, kopā ar vīru pakļāvās briesmām, devās riskantos braucienos un, beidzot, apzināti atteicās no mātes laimes?

Anna pati atbild uz šiem jautājumiem: «Vērodama sava vīra nelegālo darbu PSRS interesēs, es saistīju savu dzīvi ar viņu un palīdzēju viņam, kā vien spēju, jo Makss bija uzticams un nelokāms komunists, darbojās strādnieku kustības interesēs un, protams, PSRS — manas Dzimtenes intereses. Es ar viņu lepojos un esmu pateicīga viņam, jo tikai kopā ai viņu es varēju piedalīties cīņā pret ienaidnieku un kaut kādā veidā kalpot savai Dzimtenei.»

1938. gada septembrī Klauzeniem vajadzēja mainīt dzīvokli. Tas notika tā. Atstājis savu mašīnu vācu klubā, kur viņš tagad bija vadītājs, Makss aizgāja uz Vukeliča mājām. Sazināties ar Centru tonakt nezin kāpēc neizdevās. Atmosfēras traucējumi visu noslāpēja. Trijos naktī Tokijai pāri brāzās drausmīgs taifūns. Dārdēdami un šķindēdami plīsa logu stikli. Sāka gāzt lietus. Pilsēta iegrima aklā tumsā. Makss sāka uztraukties par Annu. Uzmetis plecos lietus mēteli, viņš devās uz vācu klubu, izbrauca mašīnu. Uz pirmā stūra Vukeličs viņam atdeva radiostaciju. Makss steidzās uz mājām. Radiostacija gulēja līdzās. Pēkšņi priekšā izauga policista figūra. Nācās apstāties. Policists bija īgns. Stihisku nelaimju laikā policija aptur visas privātās mašīnas un izmanto tās, lai sniegtu palīdzību cietušajiem. Taču vispirms, protams, birs jautājumi: kas tu tāds esi, no kurienes un uz kurieni brauc, ko ved? Tādā laikā labāk nerādīties Tokijas ielās. Makss to zināja. Viņš zināja arī, ka, piemēram, sešas nedēļas pirms Jaunā gada policija sarīko bandītu tvarstīšanu. No deviņiem vakarā līdz trijiem no rīta policija aiztur visas mašīnas.

Apturējis ārzemnieka mašīnu, policists asā tonī pieprasīja vizītkarti. Tagad mašīnu aizdzīs uz iecirkni. Paņems čemodānu ar radiostaciju ...

Klusu lādēdamies, Makss kā negribot izvilka vizītkarti kopā ar vairākām jēnām. Nauda izbira, banknotes satvēra vējš. Aizmirsis Maksu un viņa mašīnu, policists metās ķert naudu, bet Klauzens piedeva gāzi — un projām bija.

Māja bija stipri cietusi: norauts jumts, istabas pludoja. Ietinusies segā, Anna sēdēja uz saiņiem un čemodāniem.

Vajadzēja pārcelties uz jaunu dzīvokli — Hirooči ielā 2. Makss atviegloti uzelpoja: šeit kaimiņos nebija japāņu karaspēka daļas.

Branko Vukeličs varēja tikai apskaust Klauzena ģimenes dzīvi. Viņam neveicās. Edīte negribēja palīdzēt vīram. Acīm redzot, viņa tā arī nevarēja pielāgoties apkārtējiem apstākļiem. Pirmajos gados Edīte vēl kaut kā samierinājās ar īslaicīgu uzturēšanos svešā zemē, centās pat iekārtoties skolā par sporta instruktori, taču pēc piecu gadu nervozēšanas nolēma to visu izbeigt. Biežie skandāli ar vīru, cenšanās par katru cenu aizbraukt gan no policistiem, gan no Zorges, gan no nomācošā klimata, bailes par dēlu — tas viss stipri ietekmēja Edīti, un viņa kļuva slimīgi nervoza.

Kad 1938. gada vasarā viņa pieprasīja laulības šķiršanu, par to nebrīnījās ne Branko, ne Rihards. Branko vēl centās pierunāt, ieskaidrot.. . Taču veselā saprāta argumenti nelīdzēja. Šķiršanās brīdis bija klāt, tā bija briedusi jau ilgi. Viņa gribēja braukt uz Austrāliju pie māsas.

Abi saprata, ka mīlestība ir mirusi. Kā lai atkal savieno cilvēkus, kas kļuvuši viens otram sveši? Un vai to vajag darīt? Kā Edīte uzvedīsies turpmāk? Runa bija par visas organizācijas drošību. Sadzīves konflikts varēja kļūt par traģēdiju visiem. Edītei ir pārāk nenosvērts raksturs. Viņas antipātijas pret vīra nodarbošanos sākumā izpaudās nelabvēlībā, bet vēlāk pārauga naidā gan pret Zorgi, gan pret Maksu, gan arī, protams, pret Branko.

Edīti nekavējoties izolēji, noīrēja viņai atsevišķu dzīvokli. Zorge lūdza padomu Centram. Atbilde skanēja: atlaist.

Pēc šķiršanās Edīte aizbrauca uz Austrāliju.

Šis notikums atstāja smagu iespaidu uz Zorgi. Var jau būt, ka daudzējādā ziņā vainīgs Branko. Taču dzīvi diemžēl ne vienmēr var iegrozīt noteiktās robežās. Un, ja padomā nopietni, vai Branko vispār ir vainīgs? Edīte neizturēja bargo pārbaudījumu. Branko taču nevarēja atteikties no tā, kas bija kļuvis par viņa dzīves jēgu, nevarēja pamest biedrus un bēgt, lai glābtu ģimenes laimi. Viņš nicināja gļēvuļus un pašlabuma meklētājus.

Rihards viņam ieteica apprecēties otrreiz.

Pēc diviem gadiem Vukeličs apprecējās ar japāņu studenti Josiko Jamasaki, kādas kompānijas kalpotāja meitu. Līgavas lūkošana notika Ueno parka kafejnīcā. Zorge no klusa stūrīša kādu laiku vēroja Josiko. Bet viņa Rihardu tuvumā tā arī ne reizes neredzēja.

Oficiālā kāzu ceremonija notika Francijas sūtniecībā, kas Japānā toreiz pārstāvēja Dienvidslāvijas intereses. Viņiem lika priekšā pēc kristīgo paražām salaulāties Nikolaja katedrālē Kandas rajonā. Josiko neiebilda. Branko bija gandrīz vai sašutis, taču Rihards viņam ieskaidroja, ka nāksies spert arī šo soli, lai neradītu nevajadzīgas valodas. «Uzskati to par kārtējo uzdevumu,» jokojot teica Rihards. Branko atmeta ar roku un devās laulāties.

Kopš Eiropā bija sācies karš, Ots uzdeva Rihardam izdot sūtniecības biļetenu «Deutscher Dienst». Tagad Zorge faktiski sāka pildīt Vācijas sūtniecības preses atašeja pienākumus, lai gan oficiāli diplomātiskajā dienestā neskaitījās. Viņš vadīja visu Vācijas korespondentu darbu To-kijā, bieži sasauca viņus uz apspriedēm un instruēja. Viņš saņēma 500 jēnas, un katru dienu viņam vajadzēja ierasties sūtniecībā. 1940. gada janvārī Zorge rakstīja Centram.

«Dārgais biedri! Saņēmām Jūsu norādījumu palikt šeit vēl vienu gadu. Lai kā arī mēs tiektos uz mājām, mēs to izpildīsim pilnībā un turpināsim šeit savu grūto darbu. Ar pateicību pieņemu Jūsu sveicienus un novēlējumus par atpūtu. Tomēr, ja es aiziešu atvaļinājumā, tas tūlīt sašaurinās informāciju ...»

Pabijis no rīta japāņu telegrāfa aģentūrā Domei Cūsin un iepazinies ar ziņojumiem par kara darbību Eiropā, Zorge otrajās brokastīs tikās ar sūtni. Ots rādīja slepenos dokumentus no Berlīnes, pēc tam, apspriedies ar Rihardu, rakstīja atbildes. Nāca militārais, aviācijas un jūras kara atašejs, kā arī nesen sūtniecībai piekomandētais gestapo priekšnieks pulkvedis Meizingers. Šiem cilvēkiem Zorge sniedza nelielu starptautisko notikumu apskatu. Sākās domu apmaiņa. Katrs saņēma no Berlīnes slepenus uzdevumus un uzskatīja par savu pienākumu visus jautājumus apspriest ar kompetentām personām.

Runāja, ka gestapovietis Meizingers esot kļuvis slavens ar savām zvērībām Varšavā, bet neviens nezināja, kāpēc viņš atsūtīts uz Japānu. «Godpilna trimda,» teica pats Meizingers un uzsita ar roku pa sava revolvera maksti. «Viņš bija rupjš un nepatīkams cilvēks. Pat runādams ar draugiem, viņš nenoņēma roku no sava revolvera maksts,» raksta Hanss Oto Meisners. Rihardam nācās sasveicināties ar Meizingeru, būt sabiedrībā kopā ar

viņu. Meizingers neatlaidīgi centās sadraudzēties. Zorge padarīja viņu par labu informācijas avotu. Izveidojās nešķirams pulciņš, «sūtniecības trijnieks»: Ots, Meizingers un Rihards. Ievērojuši Zorgi sūtņa un gestapo priekšnieka sabiedrībā, visi pārējie ierēdņi saka pieglaimoties preses «fīreram». Viņš tagad bez liekam ceremonijām varēja dabūt jebkuru izziņu no pilnīgi slepenajiem fondiem. Riharda kabinets nekad nebija tukšs — šeit nāca konsultēties sūtniecības sekretāri, paclomniekii, Hitlera speciālie pārstāvji un pat Japānas ārlietu ministrijas darbinieki.

1940. gada jūlijā princis Konoe atkal nāca pie varas. Viņš izvirzīja programmu «radīt lielo Austrumāzijas savstarpējā uzplaukuma sfēru», ietilpinot šeit Indoķīnu, Indiju, Indonēziju, dienvidu jūru zemes. Odzaki stāvoklis nostiprinājās vēl vairāk. Nezaudējot pozīcijas Dienvid-mandžūrijas dzelzceļa pārvaldē, viņš atkal kļuva par neoficiālu valdības padomnieku.

Princis savu mīluli Odzaki apbēra ar pateicībām. «Brokastu grupa» sāka sapulcēties tieši premjerministra rezidencē. Bet Zorgem pēkšņi uzbruka vēl vienas rūpes. Gestapo priekšnieks Meizingers ziņoja uz Berlīni: vienīgais ievērības cienīgais cilvēks, kas spēj vadīt fašistu organizāciju Tālajos Austrumos, — Rihards Zorge! Sūtniecībā pienāca ar nacistu partijas zīmogu apstiprināta vēstule uz Zorges vārda: viņam lika priekšā kļūt par nacistu organizācijas vadītāju Japānā.

Sūtni un visus viņa palīgus pārņēma vēl lielāka cieņa pret žurnālistu. Jā, tāds tālu tiks!

Bet, visiem par lielu pārsteigumu, Zorge no «augstā goda» atteicās. Redziet, partijas darbu jā vada cilvēkam, kas var pašaizliedzīgi pildīt savu partijas pienākumu. Bet vai tā pret partijas darbu varēs izturēties daudzu avīžu un žurnālu korespondents, komentētājs, kam bieži nākas būt izbraucienos pa Tālajiem Austrumiem, un, beidzot, neoficiālais konsultants starptautiskajos jautājumos? Atradīsies cienījamāki cilvēki... kaut vai Venekers!

Žurnālista kautrību pienācīgi novērtēja gan sūtniecībā, gan Berlīnē. Cits būtu ar prieku pieņēmis tādu priekšlikumu ...

Bet Zorge uztraucās: viņš baidījās no papildu pārbaudes, kas līdzīgos gadījumos ir neizbēgama. Nacistu

organizācija bija smirdoša kloāka, kur virsroku guva karjeristi, ziņu pienesēji, bandīti, līdzīgi tam pašam Meizin-geram. Viņi tūlīt pat būtu centušies intriģēt Rihardu, apsūdzēt, pārbaudīt un vēlreiz pārbaudīt...

Tagad padomju izlūks ar vēl lielāku dedzību rakstīja ziņojumus visas sūtniecības varzas vietā un apspriedās ar pulkvedi Meizingeru par to, kurš no nacistiem ir aizdomīgs un vai grāfs Duerkhaims ir tīrasiņu ārietis. Mei-zingers bija briesmīgs, bet akls ierocis — ja būs nepieciešams, viņu vienmēr varēs pagriezt pret saviem ienaidniekiem. Abvērietis Ots un gestapovietis Meizingers rūpīgi sargāja padomju izlūku no visāda veida skauģu un ziņu pienesēju uzbrukumiem.

«Daži darbinieki bija neapmierināti ar manu ietekmi sūtniecībā un pat izteica savu sašutumu par to. Ja man nebūtu bijušas plašas zināšanas, neviens sūtniecības darbinieks nesāktu ar mani apspriest problēmas, neinteresētos par manām domām slepenās lietās. Viņi griezās pie manis pēc padoma, jo bija pārliecināti, ka varu kaut kādā mērā palīdzēt atrisināt diskutējamos jautājumus.»

Ots uzskatīja, ka no Riharda būtu varējis iznākt lielisks militārais izlūks. «Varšavas plēsoņa» Meizingers žurnālistam teica: «Tev vajadzētu strādāt gestapo!» Zorge abus nosauca par «eņģeļiem».

.. . Radiogramma no Centra.

Tā paskaidro «Ramzajam», ka pašreiz viņu diemžēl nevar atsaukt uz Dzimteni. Starptautiskais stāvoklis ir sarežģīts. Nāksies paciesties. Viņš skumji pasmaida. Lai nu kuram, bet viņam jau nu tas nebija jāskaidro! Viņš raksta:

«Pats par sevi saprotams, ka sakarā ar pašreizējo militāro stāvokli jautājumu par atgriešanos mājās mēs atliekam uz priekšdienām. Vēlreiz apliecinām Jums, ka pašreiz nav laiks runāt par to .. .»

Atlicinājis kādu stundu laika, viņš sēstas pie mašīnas: raksta grāmatu par Japānas agresiju. Dārzā čirkst cikādes. Pa atvērtajiem logiem ieplūst smacīgie milzīgās pilsētas izgarojumi, ziedu muskusa smarža. Pie zilajām debesīm, pār kārniņu jumtiem ar augšup uzslietiem stūriem — apaļš, balts mēness. No pretējā nama skan smalka bērna balstiņa: «O cuki-sama, maruku, man ma-ruku-des ...» («Ak, mēness vīrs, apaļš, pilnīgi apaļš ...»)

līdz karam palikušas skaitītas dienas

Vēl jāizstāsta par sešpadsmit mēnešiem, kas sagādāja Zorges organizācijai nemirstīgu slavu. Tas bija pats intensīvākais, pats auglīgākais periods visā organizācijas dzīvē. Notikumi sasniedza visaugstāko spriegumu. Uz spēles tika likts viss, pat rūpes par pašu drošību atvirzījās otrā plānā.

Notikumi attīstījās šādi: 1940. gada jūlijā Tokijā no Berlīnes ar sevišķām Hitlera pilnvarām iebrauca speciālais vēstnieks Herfers. Sevi viņš uzskatīja par veiklu diplomātu, tāpat, acīm redzot, domāja arī Vilhelma iela, jo nacistu uzskatiem par diplomātijas mākslu bija visai īpatnējs raksturs: grābt aiz rīkles katru, ar kuru gribi nodibināt «draudzīgas» attiecības. Starptautisko tiesību normu ignorēšana, nodevība, spiegošana, meli — tāds bija fašistu diplomātijas primitīvo līdzekļu arsenāls. Vecā diplomātija vadījās no uzskatiem, ka sarunām vienmēr jābūt procesam, nevis epizodei, tām vienmēr jābūt ilgstošām un konfidenciālām. Hitlers turpretī uzskatīja: jo ātrāk, jo labāk. Ceremonijas nav ko taisīt! Diplomātam jāprot iebiedēt.

Herfers, fīrera cienīgs skolnieks, savā personā ietvēra visas šīs īpašības. Viņš alka darboties. Viņam bija cienīgs izskats un aprobežots prāts. Viņa biezās lūpas arvien rotāja noslēpumains smaids, viltīgās, piemiegtās acis aizdomīgi aptaustīja katru jaunu paziņu: ja brauc ar sevišķu misiju, neuzticies nevienam, turi acis vaļā, gaidi provokācijas, uzbrukumus. Atceries: ārzemju izlūkdienests darbojas! Katrs oficiants var būt aģents, var būt slepkava.

No spiegu mānijas Herfers atbrīvojās tikai tad, kad ieradās Vācijas sūtniecībā Tokijā. Šeit viņu ar atplestām rokām sagaidīja vecie, labie draugi — sūtnis Ots, Mei-zingers, doktors Zorge.

Pusdienas Eižena Ota mājās. Eiropā plosās karš, bet šeit mierīgi spīd saule, pludmales pārpildītas, vācieši nodarbojas ar komerciju, vada restorānus un darbnīcas. Apklusušas pat kaujas Ķīnā.

Herfers ir atbraucis izpostīt šo Japānas idilli. Viņš labvēlīgi uzsit uz pleca savam draugam doktoram Zorgem.

Jā, paredzamas lielas lietas! ... Diemžēl pirms tikšanās ar Japānas ārlietu ministrijas pārstāvjiem viņam nav tiesību izpaust...

Zorge intensīvi domā. Domās grupē pēdējā laika notikumus, salīdzina. No 1939. gada septembra līdz 1940. gada jūlijam Japānā nomainījušies vēl divi kabineti. Abes un Jonaja. Viņi centās vienoties ar Angliju un ASV. Francija ir cietusi sakāvi; okupēta Holande, Beļģija; Anglija aizņemta karā; Japāna mērķē uz Indoķīnu . ..

Padomju izlūks smaida un savukārt uzsit speciālajam vēstniekam uz pleca. Valsts noslēpumi... Noslēpumi, kas visiem zināmi. Tiklīdz sūtniecībā uzzināja, ka Her-fers brauc uz Japānu, viņš, Zorge, tūlīt pat saprata: tiek atjaunotas sarunas par militārā pakta noslēgšanu. Šeit taču tikai par to vien runā. Japāna tagad pati meklē savienību ar reihu, jo paredzamā ekspansija uz dienvidiem katrā ziņā radīs sadursmi ar Angliju un Ameriku . . .

Speciālais vēstnieks ir pārsteigts. Tātad šeit pļāpā... Nu ko, tādā gadījumā uzdevums kļūst daudz vieglāks. Bet viņš bija iedomājies, ka Konoe vajadzēs pielauzt.

Herfers tagad jau sāk brīvi stāstīt par savu misiju. Fīrers nezaudē cerības pagriezt Japānu no «dienvidiem» uz «ziemeļiem», pret Padomju Krieviju. Līgums ar PSRS? Fikcija. Eiropā Hitlers tikai uzasina zobus. Galvenais — sagraut Padomju Savienības varenību. Japānai jākļūst par sabiedroto. Drīz no Ķīnas uz šejieni jāatlido fīrera speciālajam pārstāvim doktoram Henrikam Štam-meram ...

Vāciešu cerības, ka paktu izdosies noslēgt «zibenīgi», arī šoreiz neattaisnojās: sarunas ievilkās uz veseliem trim mēnešiem, un visus šos trīs mēnešus tās satrauca Zorges organizāciju, jo par katru sarunu posmu uz Centru tika sūtīta informācija.

Vai Vācijas diplomātiem izdosies pielauzt Konoe un pagriezt Japānu no «dienvidiem» uz «ziemeļiem»? «Brokastu grupa» sanāk gandrīz katru dienu. Odzaki aicina princi neticēt Hitleram. Hitlers ne vienu reizi vien ir piemānījis Japānu. Kāpēc izgāzās «zibeņkarš» pret Ķīnu, ko tik labi bija iecerējis Konoe? Tāpēc, ka Hitlers piegādāja Čan Kai-šī ieročus, turēja pie gomindāniešiem savus padomniekus. Un kā Hitlers rīkojās, kad Japānas

armija pie Halhingolas cieta sakāvi pēc sakāves? ... Tagad viņš sadomājis novājināt japāņus, kūdot viņus uz karu ar Padomju Savienību, bet pēc tam pievāks Ķīnu un Klusā okeāna kolonijas, kas kādreiz piederēja Vācijai, taču tagad ir Japānas īpašums. Cilvēks, kas pretendē uz pasaules kundzību, ir spējīgs uz visu. Varbūt Japānas ekonomika pēdējos gados ir nostiprinājusies? Vai nebūtu prātīgāk paļauties uz PSRS, kā uz spēku, kas var savaldīt Hitleru viņa tieksmē uz Austrumiem? Vislabāk būtu tūlīt pat, nekavējoties sākt paralēlas sarunas ar Padomju Savienību par neuzbrukšanas pakta noslēgšanu. Krievija vispār netīko pēc kara Āzijā, vai tad par to neliecina pagājušā gadā parakstītā vienošanās par zvejniecības koncesijas pagarināšanu ... Uz Vācijas viltību vajag atbildēt ar viltību . . . Pašas Japānas intereses prasa saglabāt mierīgas attiecības ar Krieviju ...

Eksperts Ķīnas jautājumos vērsa savu skatu uz «ziemeļiem», un Konoe uzmanīgi ieklausījās katrā viņa vārdā. Kāpēc gan ne, patiešām . .. Spēks, kas var savaldīt...

Konoe neticēja Hitleram. Turklāt viņš sapņoja par «lielās Austrumāzijas savstarpējā uzplaukuma sfēras» radīšanu, par virzīšanos uz dienvidiem līdz Indonēzijai, par dienvidu jūru rajonu, kur vieglāk gūt uzvaras. Princis nespēja aizmirst Halhingolas mācību. Viņš dusmojās uz Hitleru, kas Kvantunas ai^nijai pašā grūtākajā mēnesī parakstīja neuzbrukšanas līgumu ar Krieviju, Konoe cieši nolēma sekot Odzaki padomam un atmaksāt vāciešiem ar to pašu.

Atkal savelkas ciešs starptautisko pretrunu mezgls. Konoe kabinets ir kategoriski pret to, ka «ass» valstu militārais pakts skartu Japānas un Padomju Savienības attiecības.

Herfers viss vienās putās cītīgi joņo pa Tokiju, apelē pie Riharda Zorges un Eižena Ota. Zorgi viņš iesaistījis pat militārā pakta rediģēšanā.

Bet Japānas premjers pa to laiku deva norādījumu ārlietu ministram Macuokam noskaidrot padomju sūtniecībā, kā Maskavā izturēsies pret perspektīvu noslēgt Japānas un Padomju Savienības paktu. Atbilde bija pozitīva. Zorges ziņojumi jau bija informējuši Maskavu par vācu diplomātijas neauglīgajām pūlēm un par jaunajam nesaskaņām. Japānas un Padomju Savienības pakts butu pamatīga pļauka Hitleram.

Kamēr Zorge «palīdzēja» Herferam pulēt Vācijas, Itālijas un Japānas pakta pantus, japāņu pusē Odzaki nodarbojās ar to pašu. Dažreiz viņi satikās, apmainījās domām un smējās par sava stāvokļa komismu. Pakts iznāca neskaidrs, nenoteikts. Visiem bija tāds iespaids, ka tajā trūkst paša galvenā. Japāna atzina Vācijas un Itālijas vadošo lomu «jaunās kārtības» radīšanā Eiropā, bet Vācija un Itālija savukārt atzina Japānas vadošo lomu «jaunās kārtības» nodibināšanā «milzīgajā Austrumāzijas plašumā».

Ar to arī pakts aprobežojās. Attiecības ar Padomju Savienību līgumā nebija skartas.

No Ķīnas ieradās Hitlera speciālais pārstāvis Henriks Štammers. Viņš bija ārkārtīgi neapmierināts ar pakta tekstu, un, kad Herfers ieminējās par Zorges nopelniem, Štammers aizsvilās dusmās. Herfers ieteica aicināt Zorgi uz līguma galīgās noformēšanas ceremoniju. «Jūs ar savu Zorgi esat visu sabojājuši!» Štammers kliedza, aizmirsdams visas diplomātijas etiķetes. «Kaut velns jūs visus būtu parāvis ...»

Ots mēģināja Štammeru nomierināt, taču speciālais pārstāvis nicīgi pagrieza viņam muguru. Tas nozīmēja nopietnu ķildu. Sūtnis Eižens Ots nevarēja paredzēt, ka drīz, ļoti drīz Štammers iesēdīsies viņa vietā.

Trīspusīgās militārās savienības līgums tika ratificēts 1940. gada septembra beigās, bet pēc trim dienām Konoe valdība lika priekšā Padomju Savienībai noslēgt neuzbrukšanas paktu. Pakts tika parakstīts Maskavā 1941. gada 13. aprīlī.

Kad Hitlers uzzināja par sava japāņu sabiedrotā nodevību, viņš sāka trakot. Japāna nepagriezās vis uz «ziemeļiem», bet ieveda savu karaspēku Ziemeļu Indoķīnas teritorijā, sāka steidzīgi gatavoties karam Klusajā okeānā.

Līgums par Japānas militāro savienību ar fašistiskās «ass» valstīm neskāra līgumslēdzēju valstu attiecības ar Padomju Savienību. Bet vai tas nozīmēja, ka līguma slēdzēji ir atteikušies no kara pret sociālistisko valsti?

Rihards jau bija paspējis izstudēt hitleriešu dezinformācijas un stratēģiskās maskēšanās metodes, tās bija katras kampaņas gatavošanas pamatakmens. Slepenības faktors, uzbrukuma pēkšņums ... Tā tas bija, kad plānoja

iebrukumu Polijā, tā bija pirms uzbrukuma Francijai. Maldināt, apkrāpt.. .

Taču tas, kas notika Vācijā, izskatījās pēc patiesības: Virspavēlniecības galvenais štābs izstrādāja plānu iebrukumam Anglijā. Par Padomju Savienību — ne vārda! Anglija, Gibraltārs, Ziemeļāfrika — galvenais štābs tēmēja uz turieni. Operācija «Jūras lauva», «Fēlikss», «Saulespuķe»; vācieši pārvieto karaspēku uz Norvēģiju, lai dotu triecienu Anglijai, koncentrē divīzijas iebrukumam Grieķijā un Dienvidslāvijā . ..

Sūtniecība saņēma bagātīgu informāciju par to, ka notiek karaspēka pārvietošana, pārgrupēšana. Tieši tas arī lika Zorgem sasprindzināt uzmanību.

Iespējams, ka, daudzus gadus nemitīgi minot starptautiska mēroga mīklas, viņam bija izstrādājusies kaut kāda sevišķa intuīcija, bet var arī būt, ka dažkārt smadzenēs notiek savdabīgi uzliesmojumi, kad viss negaidot kļūst skaidrs un parādās patiesā gaismā. Zorge pēkšņi sāka domāt: ja nu visa šī hitleriešu štāba kņada — grandiozs blefs?! Ja nu visi plānojamie iebrukumi — tikai šķietami, tikai stratēģiska maskēšanās, bet Hitlera un Keitela patiesie nodomi tiek turēti vislielākajā slepenībā? . . .

Padomju izlūks uzdeva Otām tiešu jautājumu. Sūtnis neko nezināja. Rihardam esot pārsteidzoša fantāzija. Anglija atteikusies noslēgt mieru, noraidījusi visus Vācijas priekšlikumus, tāpēc galvenais štābs arī intensīvi gatavo iebrukumu Anglijā. Lamanša piekrastes ostās tiek koncentrēti desanta kuģi, notiek mācību treniņi. Hitlers nesen paziņojis: «Es nolēmu sagatavot un, ja tas būs vajadzīgs, realizēt desanta operāciju pret Angliju.» Kādi pierādījumi vēl vajadzīgi?

Eižens ticēja Hitleram. Taču Zorge nespēja atvairīt domu, ka visi Vācijas militāro vadītāju pasākumi ir tikai dezinformācijas manevrs.

Viņš, protams, nesteidzās savos apsvērumos dalīties ar Centru. Kamēr nav pārliecinošu pierādījumu, secinājumus izdarīt nedrīkst. Fakti, fakti, pierādījumi.. . Viņš būtu bijis laimīgs, ja viņa hipotēze paliktu tikai hipotēzē. Virspavēlniecības galvenā štāba īstie nodomi... Ja Hitlers perina domu par uzbrukumu Padomju Savienībai, tad zināmam, kaut arī ļoti šauram cilvēku lokam tas ir jāzina. Vismaz augstākā ģeneralitāte ir informēta par

visiem plāniem, tos, protams, zina arī Ribentrops. Bet ja zina Ribentrops, šis diplomātijas komivojažieris .. .

Tā bija pirms uzbrukuma Polijai, tā bija pirms iebrukuma Francijā. Taču secinājumi, kas izdarīti, vadoties no analoģijas, lielāko tiesu ir tikai varbūtēji. Tomēr tie ir secinājumi...

Fakti... Vajadzīgi fakti. .. Rihards zaudēja interesi par «dīvainā kara» notikumiem, par japāņu un amerikāņu sarunām, par preses konferencēm. No sūtniecības viņš tikpat kā neizgāja. Tikai šeit var visu uzzināt. Uz labu laimi paļauties nedrīkst. Nepieciešama dzelžaina sistēma: pārbaudīt slepeno un pilnīgi slepeno korespondenci, sistemātiski iztaujāt visus darbiniekus, kas ierodas no Vācijas ar speciāliem uzdevumiem, it sevišķi militārpersonas.

Neatšifrētas telegrammas kaudzēm gulēja uz Ota, Šolla, jūras kara un aviācijas atašeju galdiem. Šeit lietoja ļoti sarežģītu jūras kara kodu. Telegrammas. Skaitļu rindas, nekādas likumsakarības. Lai arī tev būtu fenomenāla atmiņa, tomēr iemācīties no galvas visu kodu, vienalga, nav iespējams. Turklāt jāzina vēl arī šifra atslēga. Dažreiz gadījās, ka Ots savam preses atašejam uzticēja biezu grāmatu tumšzilā sējumā, un Rihards mācēja izmantot gadījumu. Vai ir nepieciešams atcerēties visu kodu? Ja jūs interesē atbilde uz noteiktu jautājumu, pietiek saglabāt atmiņā kādus divus vai trīs desmitus šifru kombināciju. Nacistu frazeoloģija ir pazīstama, ārlietu ministrijas korespondentu domāšanas veids izstudēts visā pilnībā. Tagad pašā kodētajā tekstā vajag tikai atrast pamatu kombinatoriskiem salīdzinājumiem. Interpretācijas kombinatoriskā metode taču balstās tikai uz paša teksta vērošanu.

Un šeit sākās pats pārsteidzošākais: Zorge «uzminēja» telegrammai saturu. Tas bija ārkārtējs prāta asums. Šo to viņš nofotografēja un pēc tam caurām naktīm centās atšifrēt nacistu «ķīļu rakstus», un tie pamazām pārvērtās informācijā, kas vēstīja par stāvokli reihā un par tā plāniem.

Viņš vairs neievēroja zelta likumu: neuzdot uzvedinošus jautājumus. Atmetis pārlieku smalkjūtību un reizē ar to arī piesardzību, viņš speciālajam vēstniekam Nida-meijēram tūlīt pat lika saprast, ka esot it kā informēts par kaut kādiem valstiski svarīgiem noslēpumiem. Visa

šī karaspēka pārvietošana uz Norvēģiju un plāni par iebrukumu Grieķijā un Dienvidslāvijā ... Bet ko par to domā krievi? Nidameijers taču pa ceļam bija iegriezies Maskavā ...

Nidameijers paraustīja plecus. Lai domā, ko grib. Jūlija apspriedes pie Hitlera, kas ir veltītas «Krievijas dzīvā spēka iznīcināšanas» plāniem, notiek ārkārtīgā slepenībā, tā ka neviens nekā nezina. Pat viņš, Nidameijers. Operācija «Jūras lauva»? Acīm redzot, tas ir tīrais blefs: ostās savilktas vecas baržas, tirdzniecības un zvejas kuģi... Reizi par visām reizēm Zorgem vajadzētu saprast: Vācija nekad nekaro uzreiz divās frontēs.

Ots ļoti pārsteigts klausījās šo sarunu. Rihards ir informēts par noslēpumiem, kurus nezina pat viņš, sūtnis! .. . Jāpajautā Ribentropam.

Sūtnis sarāja Rihardu par nevajadzīgu noslēgtību un sāka viņam uzticēties vēl vairāk.

Bet Zorgem katra nervu šūna bija sasprindzināta līdz pēdējam.

1940. gada 18. novembrī viņš brīdināja Centru, ka tiek gatavota agresija.

Kā jau to varēja gaidīt, no Centra sāka birt radiogram-mas, kas prasīja sīkākas ziņas. Rihards saprata, kādu trauksmi tur izraisījis viņa paziņojums. Pār pasauli neatvairāmi savilkās draudīgi mākoņi, gaisā jau lidinājās milzīgas katastrofas nojausmai. Jā, jā, nepieciešams apstiprinājums, lietiski pierādījumi... Tā uzreiz tam nevar noticēt.

Tagad katrs fakts, katra iezīme kļūst par apstiprinājumu. Zemāka ranga militārpersonas pie pudeles sakē labprāt dalās savās domās par slepeno gatavošanos zi-beņkaram. Vācu ģenerāļi studēja Ļeva Tolstoja romānu «Karš un miers». Napoleons uzskatījis, ka vēsture — tas esot romāns, un nekam citam tā nederot. Hitlers iedomājies sevi par šī romāna galveno varoni. Visas divīzijas, kas it kā paredzētas iebrukumam Anglijā, esot galīgi noplicinātas: tehniku pārvietojot uz austrumiem. Radies pat speciāls tehniskais karaspēks ... Jau pirms trim mēnešiem feldmaršals Brauhičs ģenerālštāba apspriedē devis norādījumu pārvietot ceturto un divpadsmito armiju Padomju Savienības robežu tuvumā. To Rihardam pastāstīja vēstnieks Kolts.

1940. gada 28. decembri «Ramzajs» pārraidīja:

«Uz Vācijas un Padomju zemes robežas koncentrētas 80 vācu divīzijas. Hitlers nodomājis okupēt PSRS teritoriju līdz līnijai Harkova—Maskava—Ļeņingrada .. .»

Makss raidīja ēterā radiogrammu pēc radiogrammas, un katra tā līdzinājās briesmu signālam.

Bet japāņu speciālo uzdevumu diviziona radisti ik dienas pārtvēra «Ramzaja» pārraides, mašīnas ar uzstādītiem pelengatoriem braukāja no viena pilsētas rajona uz otru. Viss pretizlūkošanas dienests bija sacelts kājās.

Kāds raidījumu procents tika pārtverts?

Klauzens atceras: «Es redzēju veselu kalnu radiogrammu, ko bija pārtvēruši radioamatieri, telegrāfs, pasts, valsts radiostacijas utt. Ja tā bija ceturtā daļa no visa, ko es sešu gadu laikā esmu pārraidījis ēterā, tad tas bija daudz. Dažas pārraides bija pierakstītas nevainojami. Citās — pareizi pierakstīti tikai fragmenti.»

Tādējādi «Ramzaja» radiostacijas medībās iesaistījās pat radioamatieri, ko bija instruējis pretizlūkošanas dienests, pasts un radiotelegrāfs. «Ramzaja» rācija bija nopeilēta arī agrāk, taču tajos gados Makss varēja ar savu mašīnu aizbraukt tālu no pilsētas, uz okeāna piekrasti, un raidīt no turienes. Tagad izbraucieni kļuva gandrīz neiespējami: policija bieži apturēja un pārmeklēja ārzemnieku mašīnas. Palika četri punkti: Zorges un Vukeliča dzīvokļi, Klauzena māja un vasarnīca. Japāņi pasūtīja no Vācijas uzlabotas sistēmas pelengatorus.

Japānas pretizlūkošanas dienestam viens bija skaidrs: kāds sistemātiski izdara pārraides, nelegālā radiostacija atrodas Tokijā. Katram raidītājam ir savs signālu tembrs, katram operatoram savs raidīšanas veids, savs rokraksts. Maksa rokraksts kļuva pazīstams visiem pelengatoru staciju operatoriem. Caurām diennaktīm uzraugot īso viļņu diapazonu, viņi izdibināja seansu laiku, viļņu un pazīšanas signālu maiņu, kā arī noskaidroja, ka radistam ir liela pieredze, ka viņš labi pārzina viļņu izplatības tabulu dažādos diennakts laikos. Visbiežāk viņš raidīja divdesmit un piecdesmit metru viļņu diapazonā, no pusse-ansa pārgāja uz rezerves vilni.

Vai Zorge nojauta, ka organizācija jau nokļuvusi pretizlūkošanas dzelzs lokā, ka šis loks ar katru dienu savelkas ciešāk? Ne tikai nojauta, bet noteikti zināja.

Nesen Ots Rihardam un Meizingeram stāstīja, ka sūtniecībā bijis ieradies Japānas pretizlūkošanas dienesta priekšnieks. Šie japāņi esot spiegu mānijas pārņemti. Kam gan vajadzīgi viņu nožēlojamie noslēpumi? Tagad, lūk, esot fiksēta nezināma raidstacija, meklējot aģentu. Nezin kāpēc viņam noteikti esot jābūt ārzemniekam. Katrā gadījumā pretizlūkošanas dienesta priekšniekam Osaki nevajadzējis bāzt degunu Vācijas sūtniecībā. Meizingers bija tieši tādos pašos uzskatos.

Rihards pārnesa čemodānu ar vērtīgākajiem papīriem uz Venekera dzīvokli. Maksam viņš nekā neteica. Vienkārši nolēma pārraidīt tikai pašu nepieciešamāko, līdz pēdējai iespējai samazināt seansu skaitu, lūdza visiem organizācijas biedriem ievērot vislielāko piesardzību. Viņš zināja: pretizlūkošanas dienests mierā neliksies. Tagad pats galvenais ir paspēt informēt Centru par hitleriešu gaidāmā uzbrukuma laiku, par karaspēka daudzumu, kas koncentrēts uz austrumu robežām.

Ir tādi brīži, kad tev ir tiesības riskēt ne tikai ar savu dzīvību, bet arī ar citu dzīvībām. Dzimtene briesmās ... Briesmās ir pasaulē pirmā strādnieku un zemnieku valsts. Kas gan ir tava dzīvība salīdzinājumā ar miljonu cilvēku dzīvībām, ar milzīgās zemes labklājību? . ..

Rihards iedomājās, kā viņš rīkotos, ja būtu Japānas pretizlūkošanas dienesta nriekšnieka vietā, apsvēra, kādas ir tā izredzes uz panākumiem, cik ilgu laiku organizācija vēl spēs noturēties. Vērojumi liecināja: jāsteidzas! Japāņu okšķeri jau ir uz pēdām . . .

Beidzot Zorges rokās nonāca tas, ko viņš tik ilgi meklēja: pilnīgi slepenās Ribentropa telegrammas sūtnim Otām. Pēc Riharda padoma Ots bija lūdzis paskaidrot, kad paredzēts uzbrukums PSRS. Pienāca nepārprotama atbilde: Hitlers plāno iebrukt Krievijā 1941. gada maijā!

Lūk, te ir lietiskie pierādījumi! ... Centrs tos saņems visdrīzākajā laikā. 1941. gada 5. martā telegrammu fotokopijas nosūtīja ar speciālu kurjeru uz norādīto vietu. 6. maijā «Ramzajs» ziņoja:

«Vācijas sūtnis Ots man pavēstīja, ka Hitlers ir pilns apņēmības sagraut PSRS. Kara iespējamība ir ļoti liela. Hitlers un viņa štābs ir pārliecināti, ka karš pret Padomju Savienību nepavisam netraucēs iebrukt Anglijā. Lēmumu par kara sākumu pret PSRS Hitlers pieņems vai nu šinī mēnesi, vai pēc iebrukuma Anglijā.»

Pēc iebrukuma Anglijā... Vai tā? Nē, ne tā, atbild vēstnieks Kolts. Vācu armija «Norvēģija» paredzēta iebrukumam Padomju Savienībā. Paredzētajām operācijām Dienvidslāvijā un Grieķijā ir palīgraksturs. Iebrukuma Anglijā nebūs. Visi spēki tagad tiek virzīti pret Krieviju.

«Pēdējā laikā es bieži tikos ar vēstnieku Koltu. Viņš ir lieliski informēts par politisko situāciju Eiropā, neparasti erudīts.»

21. maijā — jauns ziņojums.

«Hitlera pārstāvji, kas ieradušies šeit no Vācijas, apstiprina: karš sāksies maija beigās. Vācija ir sakoncentrējusi pret PSRS 9 armijas, kas sastāv no 150 divīzijām.»

Ja maija beigās, kad tad Hitlers cer beigt karu Eiropā? Zorge nedod mieru Otām. Lai prasa Ribentropam par iebrukumu Anglijā. Ribentrops atbild: «Līdz ar Krievijas sagrāvi «ass» valstu pozīcijas visā pasaulē būs tik gigantiskas, ka jautājums par Anglijas sagrāvi vai pilnīgu Anglijas salu iznīcināšanu būs tikai laika jautājums.» Tagad viss ir skaidrs. Tātad beigas negaidīs.

30. maijā Zorge aicināja ierasties Maksu, un viņi pa dažādiem maršrutiem brauca uz Vukeliča dzīvokli.

Izlūki bija ārkārtīgi uztraukti. Līdz kara sākumam palikušas nedaudzas dienas. Prāts negribēja ar to samierināties. Makss bažījās, ka pārdegs raidītāja lampas, Zorge un Vukeličs baidījās no policijas iebrukuma. Ja viņiem tajā naktī būtu vajadzējis atsist vesela ienaidnieku bara uzbrukumu, viņi, vienalga, būtu izturējuši, ar savām krūtīm aizstāvētu raidītāju un Maksu, kas sēdēja, noliecies pār radiogrammu. Ēterā lidoja steidzams paziņojums:

«Ribentrops sūtnim Otām apgalvo, ka Vācija uzbruks Padomju Savienībai jūnija otrajā pusē. Par to nav nekādu šaubu. Ots par deviņdesmit pieciem procentiem ir pārliecināts, ka karš sāksies kuru katru brīdi. Es personiski redzu tam apstiprinājumu šādos faktos: Vācijas gaisa karaspēka tehniskais personāls ir saņēmis pavēli nekavējoties atstāt Japānu un atgriezties Berlīnē; militārajam atašejam aizliegts svarīgus ziņojumus sūtīt caur PSRS.»

Savā dzīvoklī Zorge atgriezās uz rīta pusi. Pie mājas durvīm Rihards ieraudzīja Odzaki. Viņš bija stāvējis šeit visu nakti. Apstākļi spieda... Hitlers uzaicinājis Japā-

nas sūtni un oficiāli paziņojis: 22. jūnijā Vācija bez kara pieteikuma uzbruks Krievijai. Tajā pašā dienā arī Japānai Tālajos Austrumos jāuzsāk karadarbība pret PSRS. Pirms konsultēšanās ar savu valdību sūtnis nekā noteikta nav varējis atbildēt.

Nemaz neiegājis dzīvoklī, Zorge traucās pie Maksa. Radiogrammas, radiogrammas ...

«Militārais atašejs Bolīs informēja: no vācu puses gaidāmi flangu un apiešanas manevri un cenšanās ielenkt un izolēt atsevišķas grupas. Karš sāksies 1941. gada 22. jūnijā.»

«Reiz radiogrammā bija līdz 2000 grupas. Sākumā es pārraidīju pirmo pusi, bet nākošajā dienā — otru, jo pārraidīt visu uzreiz būtu bijis grūti un ilgi.»

Makss nenojauta, ka sevišķo uzdevumu radiodiviziona komandiera kartē viņa māja jau apvilkta ar sarkanu apli, peilēšana bija izdarīta atkārtoti vairākas reizes. Ar sarkaniem trīsstūriem kartē apvilkti Vukeliča un Zorges dzīvokļi. Taisni brīnums, ka organizācija vēl kaut kā turējās, turpināja darboties. Pat apdomīgais Odzaki pārkāpis visus likumus, cauru nakti gandrīz policijas acu priekšā stāvot pie Zorges mājas. Visi saprata: organizācijai sākusies jauna, varbūt pēdējā darbības fāze. Atlikušajā laikā jāpaspēj izdarīt viss, nedomājot par sekām.

Zorge nepacietīgi gaidīja atbildi no Centra. Taču Centrs klusēja. Radiogrammas visas pieņemtas... Bet vai Padomju valdība tās ņēmusi vērā?... Pats grūtākais cilvēka dzīvē ir gaidīt. Dienas gāja. Sen noziedējusi sakūra. Makss braukāja no dzīvokļa uz dzīvokli, pārraidīja arvien jaunus ziņojumus par tuvojošos katastrofu. Pēc tam stundām gulēja, piespiedis sirdij ledus pūsli. Centrs klusēja.

Kas gan tur notiek? Kāpēc klusums? ... Kādi pierādījumi vēl vajadzīgi? Ja varētu iesēsties lidmašīnā un traukties uz turieni! ... Pārkarst radiolampas, liekas, ēteru nokaitējusi šo cilvēku kvēlā cenšanās brīdināt, pasargāt...

Zinātniskais darbs, žurnālistika, mūzika, māksla — viss zaudējis jēgu, karš visu nobīdījis pie malas. Tagad izlūki it kā rezumē, kas paveikts astoņus gadus ilgā, smagā darbā, vāroties šajā «elles katlā». Vai tiešām viņu pūles pienācīgi nenovērtēs? ... 25. maijs ... 1. jūnijs ...

5. jūnijs ... 10. jūnijs ... Ots studē Napoleona karagājienus pret Krieviju. Bet tur, pie Padomju Savienības rietumu robežām, sasprindzis lēcienam, stāv vācu karaspēks. Sastingušas tanku armijas; novērošanas punktos ģenerāļi, apbruņojušies ar binokļiem, uzmanīgi aplūko padomju teritoriju.

Bet Centrs klusē. 12. jūnijs ... Varbūt tur jau pārvieto armijas, varbūt visa gigantiskā kara mašīna jau iedarbināta? ... Dārga katra diena!

Un Centrs atsaucas.

Drebošām rokām Rihards paņēma radiogrammu. Sakoncentrējis domas, viņš atvēra gadagrāmatu, kas kalpoja par kodu. Makss vēroja drauga sejas izteiksmi. Pēkšņi Zorge nobālēja, pielēca kājās, saķēra galvu: «Viņi netic, viņi šaubās! ... Vai tu dzirdi, Maks? Šaubās ... Kas šaubās? Tagad man pietiek .. .»

Viņš noslīga uz krēsla. Skatiens apdzisis. Pirmo reizi viņš sajuta bezgalīgu nogurumu, atcerējās, ka viņam četrdesmit seši gadi. Tie, kas sastādījuši radiogrammu, acīm redzot, bija iejūtīgi biedri: viņi centušies mīkstināt izteicienus. Bet vai tad var nomaskēt jēgu? Radiogrammā bija jūtams neuzticības tonis. Kāpēc, kāpēc viņam neuzticas? Kur ir «vecais» Bērziņš? Viņam taču jāzina, ka Rihards nemelos. Vienpadsmit dzīves gadi ziedoti militārajai izlūkošanai...

Sava nespēka izjūtā izlūks sakož zobus. Vai tiešām viss velti? Viņu rīcībā taču vajag būt ziņām ari no citiem avotiem? Vai tad patiešām 150 divīzijas var pārdislocēt uz austrumu robežām tā, lai neviens to nemanītu? Tokijas vācu klubā fašistiskie bandīti pilnā rīklē auro par karu pret boļševistisko Krieviju. Visa Japānas diplomātija aizņemta ar to, kā izvairīties no tiešas atbildes Hitleram. Ots un Solis noliek Zorgem priekšā arvien jaunus un jaunus dokumentus, kas liecina par gatavošanos agresijai. Neklusē arī Anglijas un Amerikas prese. Vukeličs un zviedru žurnāliste Lundkviste, kurai Rihards bieži palīdz darbā, katru dienu atnes ziņas, kas iegūtas aģentūrās.

Zorge diktē Maksam:

«Atkārtoju: 9 armijas, kas sastāv no 150 vācu divīzijām, uzbruks Padomju robežām 22. jūnijā! Ramzajs.»

Radiogrammu ar pēdējo brīdinājumu Klauzens pārraidīja 17. jūnijā. Bet 22. jūnijā fašistiskā Vācija bez kara

pieteikšanas, laužot līguma saistības, uzbruka Padomju Savienībai. Sākās «Barbarosas plāna» īstenošana.

Rihards atkal diktē Klauzenam:

«Izsakām savus vislabākos novēlējumus grūta ja laika. Mēs visi šeit neatlaidīgi veiksim savu darbu.»

Paroksisms pārgāja, Zorge atkal atguva koncentrēšanās spēju, kļuva rosīgs. Viņš bija pārliecināts, ka fašisti neuzvarēs.

«Rihardam bija ārkārtīgi liels gribas spēks. Par nervozu viņu nevarēja saukt. Mēs visi nervozējām, kad šķita, karš attīstās mums par ļaunu. Tādā situācijā viņš staigāja pa istabu un teica man:

«Tu zini, Maks, mēs no šejienes vairs neizkļūsim... Tagad atliek tikai sekmīgi strādāt līdz galam, — ja nenotiks kaut kādas ārkārtējas izmaiņas, — lai mēs tomēr uzvarētu!»

Visi kaut kā pēkšņi sajuta, ka pār organizāciju savilkušies mākoņi. Klauzena māju sāka apmeklēt policists Aojama. Viņš izturējās nekautrīgi, sēdēja stundām, it kā atrastos dežūrā, pļāpāja visvisādus niekus, ielūkojās atbīdāmajos skapjos, kur glabājās guļampiederumi. Viss viņa izskata it kā pauda: es jau zinu gan, ka te kaut kas nav kārtībā! Raidīt vajadzēja no Branko vai Zorges dzīvokļiem.

1941. gada 22. martā Vukeličam piedzima dēls Hirosi. Josiko bija laimes kalngalbs un nesaprata, kāpēc vīra sejā iegulušas smagas skumjas. «Es esmu komunists ... bet Eiropā plosās karš. Vācieši sagrābuši Dienvidslāviju. Bezierunu kapitulācija. Valdība aizbēgusi uz Ēģipti...» Viņa centās mierināt, lai gan saprata, ka tas nav iespējams . . . Domās viņš bija tur, savā tālajā dzimtenē, nepazīstamajā Dienvidslāvijā. Viņš raizējās par savas tautas likteni, par saviem tuviniekiem un veco māmuļu ...

Šajās dienās, kad fašistu karapūļi lauzās uz Maskavu, Rihardu nodarbināja tikai viena doma: vai Japāna iestāsies karā pret Padomju Savienību? Kāds mierinājums tādā starptautiskajā situācijā varēja būt neitralitātes pakts? Vācijas nodevīgais uzbrukums parādīja, cik augstu imperiālisti vērtē tādus paktus. Japānas valdošo aprindu politiku pēdējos mēnešos arvien vairāk ietekmē dažādi šovinistiski grupējumi. Ģenerālis Todzio, kara ministrs,

tīko kļūt par premjeru. Sens PSRS ienaidnieks .. . Hitlera pārstāvji visu laiku mudina Japānu rīkoties. Nesen šeit ieradās speciālais vēstnieks Ulahs. Zorge noskaidroja: Ulaham ir slepens Hitlera uzdevums izstudēt Japānas iespējas iestāties karā pret PSRS. Japāņu un amerikāņu sarunas, kas bija sākušās jau pagājušajā gadā, ieilgst.

Princis Konoe nodibināja «Troņa atbalstīšanas asociāciju», kurā bija arī Saiondzi. Imperatora konferencē 2. jūlijā apsprieda jautājumu: vai Japānai nekavējoties jāuzbrūk Padomju Savienībai? Konference ritēja visstingrākajā slepenībā. Odzaki nervozēja. Pie troņa viņu nelaida, lai gan skaitījās, ka viņš palīdz tronim.

Vēl visi nebija izgājuši no imperatora pils zālēm, kad Saiondzi jau atnesa ziņu: pieņemts lēmums, ka uzbrukums Padomju Savienībai tiek atlikts.

Odzaki visu to nekavējoties paziņoja Zorgem.

Atbildot uz Hitlera jautājumu, kāpēc Japāna kavējas, Ots pēc Zorges padoma telegrafēja: «Japānas armija vēl arvien atceras Halhingolu. Pašreiz Japāna atzīst par labāku atturēties no uzbrukuma Krievijai līdz izdevīgākam laikam; kas attiecas uz Angliju un ASV, tad jautājums, liekas, atrisināts pozitīvi: Japānas skatieni vērsti uz Dienvidaustrumu Āziju un uz ASV un Anglijas īpašumiem Klusajā okeānā.»

Fašistu ordas strauji vēlās uz Maskavu. Sagrābta Lietuva, Latvija, Rietumbaltkrievija, Rietumukraina. Augustā fašisti nonāca pie Ļeņingradas, ieņēma Kijevu, Smoļensku. Sākās uzbrukums Maskavai.

Tā kā iespējams Japānas uzbrukums Tālo Austrumu robežām, Padomju virspavēlniecība spiesta Sibīrijā un Tālajos Austrumos turēt labi apbruņotas divīzijas, artilērijas pulkus un tanku brigādes. Ja nebūtu šo draudu! ...

Šinīs saspringtajās dienās eksperts Odzaki neatlaidīgi pierādīja princim Konoe: Padomju Savienība negatavojas uzbrukt Japānai. Pat tādā gadījumā, ja pēdējā iebruks Sibīrijā, Padomju Savienība vienkārši tikai aizstāvēsies. Karš ar krieviem nebūs tālredzīga rīcība, tas būs kļūdains solis, jo impērija no tā negūs kaut cik ievērojamus politiskos un ekonomiskos labumus, ja neskaita neapgūtos Austrumsibīrijas plašumus. Lielbritānija un Savienotās Valstis tikai priecāsies, ja Japāna iepīsies karā, un nepalaidīs garām izdevību, lai dotu savu vareno triecienu pēc tam, kad Japānas naftas un tērauda rezerves izsīks karā pret krieviem. Kāpēc steigties? Ja Hitlers uzvarēs, kas gan maz ticams, jo vācu virspavēlniecība nenovērtē Sarkanās Armijas spējas, tad Sibīrija un Tālie Austrumi tā kā tā tiks Japānai, turklāt tai nevajadzēs pakustināt ne mazo pirkstiņu.

Premjers piekrita tādiem secinājumiem un apsolīja jau pirmajā audiencē izklāstīt tos imperatoram.

Vācijas sūtnis bija saniknots līdz pēdējam, ka nespēj pierunāt japāņus. Viņš griezās pie visuzinošā Zorges pēc padoma, bet tas tikai raustīja plecus. Acīm redzot, visprātīgākais ir nesteidzināt princi Konoe. Ar rupju spiedienu nekā nepanāksi.

Sūtnis centās pierādīt, ka japāņu atteikšanās karot ar Krieviju ir sitiens vispirms viņam, Eiženam Otām: Berlīnē ar viņu ir stipri neapmierināti un var vispār atsaukt uz fāterlandi, kā daudzi jau ir atsaukti. Un ne tikai atsaukt, bet nosūtīt uz fronti, uz pašu elli. Stāsta, ka vācu armija ciešot milzīgus zaudējumus, pat ģenerāļi uzskatot, ka zibeņkarš ir izgāzies .. .

Jā, pēdējā laikā Eiženam neveicās. Itin kā kāda neredzama, valdonīga roka ar aprēķinu vestu viņu pretī kraham. Kāpēc japāņi negrib uzsākt militāru konfliktu ar Krieviju? Vācu armijas zaudējumi jau pirmajā kara posmā ir kolosāli, un to diemžēl nenoslēpsi...

Hitlera speciālais vēstnieks Ūlahs centās izpētīt, vai Japāna ir spējīga karot pret PSRS. Ar to pašu jautājumu nodarbojās arī Zorge un Odzaki. Speciālajam vēstniekam neveicās: nācās izmantot oficiālus un pusoficiālus datus, kas parasti maskē patieso ainu. Ulahs bija slikts ekonomists. Ar vienkāršiem grāmatvedības aprēķiniem viņš centās noskaidrot patiesību. Turklāt viņš studēja galvenokārt Japānas armijas iespējas, ignorējot tādu garlaicīgu lietu kā valsts saimnieciskā struktūra. Viņš nebija dialektiķis un vismazāk centās būt objektīvs. Fīreram vajadzīgs secinājums: Japāna ir spējīga karot ar Krieviju. Tas jāapstiprina ar faktiem. Ja Ulahs izdarītu citu secinājumu, viņš tūlīt pat kristu nežēlastībā. Tā kā viņš to apzinājās, tad arī centās visu iztēlot sev izdevīgā gaismā.

Zorgi un Odzaki interesēja patiesība. Tikai patiesība. Lai arī cik rūgta tā būtu. Viņi strādāja ļoti rūpīgi. Bei-

dzot bija piepildījies Riharda sapnis: viņš nodevās smagās industrijas pētīšanai. Tas noderēs arī grāmatai. Taču šobrīd viņš vismazāk domāja par grāmatu. Runa bija par Padomju valsts dzīvību vai nāvi. Vai Japāna tiešām ir tik stipra, kā par to klaigā prese un kā to cenšas pierādīt viss plašais japāņu propagandas tīkls? Vai ir vērts turēt milzīgu armiju Piejūrā un Sibīrijā? Vai nevar divīzijas no Tālajiem Austrumiem raidīt kaujās pie Maskavas?

Šos grūtos jautājumus tad arī risināja Zorges organizācija. Viņu rīcībā bija tādi materiāli, kādi Olaham pat sapņos nerādījās. Viņiem bija gandrīz desmit gadus ilga Japānas ekonomikas studiju pieredze. Ārkārtīgi plašā erudīcija palīdzēja viegli operēt ar faktiem, izdarīt dziļu analīzi, dot nekļūdīgu vērtējumu. Viņu rīcībā bija koncernu dati. Kopš 1940. gada sākuma Dienvidmandžūri-jas dzelzceļa informācijas nodaļa, kur Odzaki jutās kā saimnieks, regulāri apmainījās datiem ar sabiedrības «Mi-cui Bussan Kaisja» informācijas nodaļu, kas pārstāvēja smago rūpniecību; Mijagi uzturēja ciešus sakarus ar Ho-kaido lielrūpniekiem — Taguči, Ugendu un citiem. Zorges organizācijai bija dati par jaunajiem kapitālieguldījumiem kara rūpniecībā, par akmeņogļu un naftas rezervēm, par tērauda, vara, svina, cinka kausējumiem, par alumīnija ieguvi, par atkarību no ārzemju apgādes avotiem, par pārtikas resursiem, transportu, valsts budžetu; kopā ņemot, — par visas zemes militāro potenciālu.

Izlūki analizēja, summēja faktus, un viņu acu priekšā kā filmas negatīvā skaidri iezīmējās Japānas saimnieciskās struktūras kontūras.

Tas ir aizraujošs darbs, un Rihards baidās, ka līdz arestam nespēs to pabeigt. Okšķeri neatkāpjas ne soli, un vajag labi uzmanīties, lai kaut uz brīdi tiktu no viņiem vaļā.

Skaitļi... Aprēķini... Kur meklējama pati vājākā vieta šinī saimniecības struktūrā? Varbūt valsts budžetā? Jā, valsts budžets līdzinās barometram. Tas rāda: Japānā viss nav kārtībā ar finansēm — valsts pārdzīvo stipru finansu drudzi, tikai sakarā ar piespiedu aizņēmumiem no iedzīvotājiem valsts parāds pārsniedz divpadsmit miljardus jēnu, zemē valda neierobežota inflācija. Ļoti smags stāvoklis ir ar pārtiku. Viena no vājākajām vietām ekonomikā — atkarība no ārzemju apgādes avotiem.

Tomēr, lai cik tas ari nebūtu dīvaini, visvājākā vieta izrādās — degviela! Jā, jā, ne finanses, ne pārtika, ne mašīnbūvniecība, bet degviela. Naftas krājumu rūpniecībai pietiek tikai pusgadam. Flote, aviācija, tanki ar degvielu apgādāti visai skopi un nav sagatavoti ilgstošam karam. Bet tas, ka ar Padomju Savienību karot nāksies ilgi, redzams no Vācijas piemēra. Par Piejūras un Sibīrijas «zibenīgu» sagrābšanu nevar būt runa. Tagadējais karš prasa grandiozus izejvielu, degvielas, materiālu daudzumus.

Secinājums ir šāds: Japānas ražošanas un dabas resursu nekādā ziņā nepietiek ilgstošam, intensīvam karam, impērijas militāro potenciālu nepavisam nevar salīdzināt ar PSRS militāro potenciālu pat tad, ja Padomju Savienībai nāktos karot divās frontēs.

Odzaki steidzīgi iesniedz premjeram Konoe vispusīgu ziņojumu, izklāsta tā būtību. «Jūs kļūstat par Krievijas advokātu,» saka princis. «Es esmu Japānas advokāts,» atbild Odzaki.

Eksperta ziņojums atstāja milzīgu iespaidu uz premjerministru. Viņš steidzīgi sasauca kabinetu. Kā vienmēr, cīnījās divi- grupējumi. Tomēr tiem, kas bija par karu ar Padomju Savienību, nebija pārliecinošu argumentu. Ko gan citu, neskaitot skaļas kareivīgas frāzes, viņi varēja likt pretī Zorges un Odzaki ziņojuma faktu dzelžainajai loģikai? Beigu beigās pievēma kompromisa lēmumu. 30. jūlijā Zorge pārraidīja:

«Japāna nolēmusi saglabāt stingru neitralitāti.»

Tā bija uzvara, tā iedvesmoja.

Odzaki ir taisnība: apstākļi, konkrētie vēsturiskie

priekšnoteikumi pa lielākajai daļai vienmēr stāv augstāk nekā atsevišķu personu vēlēšanās, lai cik agresīvas tas arī būtu.

6. septembrī Zorge apgalvo Centram: ja_ Sarkanā Armija saglabās kaujas spējas, Japāna vispār neuzbruks. Paredzētas vairākas mobilizācijas, bet to mērķis — papildināt Kvantunas armiju tālākai kara darbībai Ķīnā. Japāna domā virzīties uz dienvidiem un gatavojas karam Klusajā okeānā. Kas attiecas uz PSRS, tad «tas viss nozīmē, ka kara šogad nebūs...». Japāna Tālajos Austrumos kara darbību neuzsāks.

Un pēdējā radiogramma:

«Pēc 1941. gada 15. septembra var uzskatīt, ka Padomju Tālie Austrumi ir garantēti pret Japānas uzbrukuma draudiem. Ramzajs.»

Zorge uzņēmās milzīgu atbildību. Tagad viņam jātic, nedrīkst neticēt... Viņš dzīvi iztēlojās, kā no tālās Sibīrijas ešeloni virzās uz fronti. Uz turieni, uz Maskavas pievārti...

Viņš izdarīja visu, kas bija cilvēka spēkos.

Dienu un nakti ešeloni devās uz rietumiem, pulki un tanku brigādes ieplūda vienībās, kas aizstāvēja Maskavu.

Viņš izdarīja daudz vairāk, nekā bija cilvēka spēkos.

Organizācija savu uzdevumu bija izpildījusi. Tagad, kad viss bija pabeigts, tai bija tiesības parūpēties par savu drošību.

Zorge nevarēja pārtraukt organizācijas darbību bez Centra atļaujas. Viņš sastādīja vispusīgu radiogrammu, kuras noslēgumā bija teikts:

«Tālāka uzturēšanās Japānā ir lieka. Tāpēc gaidu norādījumus: vai atgriezties Dzimtenē vai doties uz Vāciju jaunam darbam? Ramzajs.»

Viņš vēl cerēja strādāt Berlīnē, pašā ienaidnieka midzenī. Taču cerībām nebija lemts piepildīties. Klauzens pat nepaspēja pārraidīt pēdējo radiogrammu.

8

OPERĀCIJAS «RAMZAJS» BEIGAS

Kā Japānas pretizlūkošanas dienestam izdevās atklāt Zorges organizāciju? Par šo jautājumu ir daudz versiju. Gan dokumenti, kurus it kā nozaudējuši organizācijas biedri, gan tas, ka Japānas aģenti pārbaudījuši ziņas, kas nonāk dažādās valstīs, gan tieša nodevība, gan pretizlūkošanas dienesta darbinieku sevišķais vērīgums, gan daudz kas cits.

Versijas paliek tikai versijas, ja nekas tās neapstiprina.

Deviņos organizācijas pastāvēšanas gados neviens dokuments netika nozaudēts. Ja japāņu aģentūra būtu varējusi piekļūt Centram, kur koncentrējās visi «Ramzaja»

ziņojumi, organizācija nebūtu pastāvējusi pat vienu mēnesi. Nav pilnīgi nekāda pamata mēģināt apvainot nodevībā personas, kam nebija sakara ar organizāciju un kas par to pat nekā nenojauta. Grūti apelēt pie pretizlūkošanas dienesta sevišķā vērīguma, jo veselus deviņus gadus tas nevarēja nokļūt uz «Ramzaja» pēdām. Tādu un līdzīgu versiju pamatā pavīd apgalvojums, ka organizāciju pazudinājusi vienkārša nejaušība: kaut kur kaut kas nav bijis izdomāts līdz galam. Tāpēc arī arests Zorgem it kā nācis negaidīts.

Fakti liecina citu: nejaušības šeit nebija.

Zorge nolēma pārtraukt darbību Japānā. Kāpēc? Vācija turpināja uzbrukumu Padomju Savienībai, sūtniecībā Tokijā no Berlīnes joprojām pienāca svarīgi dokumenti, kas raksturoja fašistiskās armijas stāvokli; pašā Japānā par diktatoru tiecās kļūt ģenerālis Todzio, kas bija pazīstams ar savu profašistisko un pretpadomju noskaņojumu, un neviens nešaubījās, ka tuvākajā laikā viņš tiešām nāks pie varas; japāņu un amerikāņu sarunas turpinājās, un kas gan varēja pateikt, pie kā tās novedīs? Vai Japānas ārpolitiskais kurss nevar krasi mainīties?

«Nē, nemainīsies,» apgalvoja Zorge.

«Ramzaja» grupas tālāka eksistence Japānā nav iespējama. Pašā cilvēces likteņiem atbildīgākajā brīdī tā it kā izsauc uguni uz sevi, apzināti uzupurējas. Tā jau ir atklāta. Par to liecina kaut vai Japānas pretizlūkošanas dienesta priekšnieka vizīte Vācijas sūtniecībā. Liela daļa ziņojumu pa radio ir pārtverti, nav šaubu — rācija ir nopeilēta. Pēdējos sešpadsmit mēnešus darbs bijis pārāk intensīvs. To, ko pretizlūkošanas dienests nav spējis izdarīt deviņu gadu laikā, tas izdarījis šajos sešpadsmit mēnešos. Tam skaidrs ir viens: strauji plūst projām informācija. Uz kuru valsti?

Uz Padomju Savienību? Bet Japāna pašreizējā brīdī negatavojas karot ar Padomju Savienību, un tādā gadījumā grūti izskaidrot šādu radiooperatora steigu. Vācija un Itālija pēc trīspusīgā pakta noslēgšanas atkrīt.

Tā kā ar Ameriku notiek sarunas, tad slepenajā informācijā visvairāk ieinteresēti amerikāņi. Amerikas aģentūra uztur sakarus ar Filipīnām un ar jūras kara bāzi, kas atrodas uz kādas no saliņām. Bet kā amerikāņu aģenti iekļuvuši Japānā? Viņi meklējami to japāņu vidū, kas

atgriezušies no ASV. Japāņu un amerikāņu attiecībām krasi saasinoties, tas ir, kopš 1940. gada jūlija, kad pie varas nāca Konoe, aģentūra aktivizējas.

Japānas pretizlūkošanas dienests bija rūpīgi sastādījis sarakstus ar «amerikāņu» uzvārdiem. Tajos iekļuva Mi-jagi, kā arī daudzi viņa biedri, kas izkaisīti pa Honsju. Katru no viņiem ar vislielāko modrību novēroja. Pirmā izraisīja aizdomas kāda Kitabajasi no Vakajamas prefektūras, sešdesmit gadus veca šuvēja, kas 1936. gadā bija atgriezusies no Amerikas. Līdz 1940. gada sākumam viņa dzīvoja Tokijā, bet tad nezin kāpēc pārcēlās uz Vakajamas prefektūru. Izrādās, ka no ASV pie viņas atbraucis vīrs Josisaburo. Kas gan varēja veselus četrus gadus aizkavēt vīru Amerikas Savienotajās Valstīs? Vai tikai viņai nav atsūtīts palīgs? Par Kitabajasi jau agrāk bija ienākuši ziņojumi: sarunās ar pasūtītājiem viņa esot pārāk ziņkārīga. Tokijā viņu uzskatīja par modernu šuvēju, starp viņas klientēm bija ģenerāļu un citu augstu stāvošu personu sievas. Slepenā policija sāka interesēties par Kitabajasi Tomo pagātni. Noskaidrojās, ka kādu laiku viņa sastāvējusi proletāriskās mākslas biedrībā Losandželosā un gandrīz vai kompartijā. Tad pēkšņi kļuvusi par septītās dienas adventisti un sākusi ticēt Kristus atnākšanai. Tas viss lika padomāt. Skaidrs, Kitabajasi ir saistīta ar amerikāņu izlūkdienestu. Katram gadījumam to vajag pārbaudīt. Iztaujāja adventistus. Pie Kitabajasi no Tokijas dažkārt atbraucot kāds Mijagi, viņas bijušais īrnieks Losandželosā. Ļoti patīkams cilvēks, apmēram 40 gadu vecs. Slimojot ar diloni. . .

Kitabajasi Tomo un viņas vīru Josisaburo arestēja 1941. gada 28. septembrī. Tomo nemaz nedomāja noliegt, ka labi pazīst mākslinieku Mijagi. Vai tad tur ir kas peļams, ja draudzējas ar savu īrnieku? . .. Mijagi māju sāka novērot. Katrs mākslinieka solis tika fiksēts. Bet viņš nekā pat nenojauta. Mijagi nepārtrauca satikties ar Odzaki. Protams, nepieciešamo piesardzību viņš ievēroja. Taču tagad policijai likās aizdomīgs katrs viņa solis, pat visnenozīmīgākais. No Mijagi pavediens veda pie Odzaki, no eksperta — pie Zorges, no Zorges — pie Maksa un Vukeliča. Divpadsmit dienas slepenā policija izsekoja, ar ko mākslinieks satiekas.

Pretizlūkošanas dienests pirmām kārtām, protams, aktīvi izsekoja visus ārzemniekus, pēc ārzemniekiem viņus

interesēja visi tie, kas dažādos laikos atgriezušies Japānā no ārvalstīm, tad — visu šo personu tuvākie paziņas. Tā kā Mijagi draudzējās ar daudziem, tad sarakstā nokļuva galvenokārt tie, kam ar organizāciju nebija nekāda sakara. Odzaki sarakstā gan nokļuva, tomēr viņa kandidatūra pretizlūkošanas dienestā izraisīja dziļas šaubas: prinča Konoe draugs, «brokastu grupas» biedrs. Tiesa, ekspertu rūpīgi novēroja, taču arestēt viņu pagaidām neiedrošinājās.

Apķērīgais Mijagi tomēr pamanīja, ka viņu izseko. Kāds bijis dzīvoklī, kamēr viņa nebija mājās, racies papīros. Mākslinieks metās pie slēptuvēm: Zorgem sagatavotais slepenais ziņojums pazudis! Viss pagalam ... Bēgt, slēpties, brīdināt...

Kad pie durvīm skaļi piedauzīja, Mijagi neatsaucās, bet iegāja istabā, kas kalpoja kā darbnīca. Šeit atradās senie samuraju atribūti, līki zobeni, dunči, zobens katana. Mijagi paķēra dunci un gaidīja. Tūlīt viņu saķers, sāks spīdzināt. Vai nav vienalga, kad mirt: dažus mēnešus agrāk vai vēlāk?

Darbnīcā parādījās saniknotie policisti. Mijagi vairs negaidīja, pēc senas parašas viņš izdarīja harakiri.

Viņš vēl bija dzīvs, un viņu aizveda uz policijas pārvaldes slimnīcu. Bet dzīvokli rūpīgi novēroja. Slimnīcā Mijagi izdevās pierāpot £>ie atvērta loga un nolēkt no trešā stāva. Viņam pakaļ izlēca divi policisti: viens nositās, otrs tika sakropļots; un tikai Mijagi tika cauri ar sasitumiem. Nāve neņēma viņu pretī.

15. oktobrī pie Odzaki mājas piebrauca policijas mašīna. Jau pirms nedēļas bija noskaidrots, ka eksperts slepus tiekas ar ārzemju žurnālistu Rihardu Zorgi. Odzaki arests notika ne bez ģenerāļa Todzio tieša norādījuma. Ģenerālis gribēja sagrābt vienpersonisku varu un pavēlēja slepenajai policijai vākt ziņas, kas kompromitētu princi Konoe. Tā viņš cerēja ātrāk gāzt savu pretinieku. Prinča drauga Odzaki līdzdalība ārzemju, iespējams, amerikāņu izlūkdienestā kā kauna traips nomelnos visu Konoe kabinetu.

Kara ministrs ģenerālis Todzio atradās visagresīvāko aprindu priekšgalā, kuras tīkoja nekavējoties izraisīt karu pret ASV. Bet Konoe kavējās, veda bezgalīgas sarunas. Pretizlūkošanas dienesta priekšnieks ziņoja ģenerālim

Todzio: Japānā darbojas kādas ārvalsts slepenās aģentūras tīkls. Tajā ietilpst: Odzaki, vācu žurnālists Zorge, komersants Klauzens, Havasa aģentūras korespondents Vu-keličs un, iespējams, mākslinieks Mijagi; bez tam aizturēta vesela virkne aizdomīgu personu, kas, acīm redzot, saistītas ar organizāciju. Radiopārraides notiek no Zor-ges, Vukeliča un Klauzena dzīvokļiem.

Kara ministram nebija laika noskaidrot, vai pretizlūkošanas dienesta priekšnieks nekļūdās. Viņš pavēlēja ārzemniekus arestēt. Ja šīs personas izrādīsies Vācijas aģenti, arī nebūs liela nelaime: lieku reizi būs pierādīta Hitlera nodevība un varēs motivēt savu atteikšanos sākt karu pret Krieviju.

... Tagad, kad darbs Japānā bija pabeigts, Zorge pārdomāja, kā evakuēt grupu uz kontinentu, tālāk no Japānas policijas. Visi uzreiz aizbraukt nevarēja. Tas izraisītu aizdomas, un viņus varētu arestēt uz kuģa vai arī ostā. Zorge būtu varējis steidzami izlidot it kā uz Vāciju. Taču viņam nebija tiesību nozust pirmajam. Vukeliču varētu atsaukt Havasa aģentūru. Brīvajam komersantam Klau-zenam vajadzēja tikai aizbildināties ar kaut kādu izdevīgu kontraktu, kura dēļ jādodas uz kontinentu. Visu šo pasākumu sagatavošana, protams, prasīja laiku. Un gadījās tā, ka visatbildīgākajā brīdī Rihardam uzbruka slimība.

Izlūks gulēja dziļā nemaņā. Dažreiz atnāca japāniete Isii Hanako un atnesa zāles. Viņa spēlēja semisenu, tas nomierināja Rihardu. Ar šo jauno japānieti Rihards iepazinās pirms vairākiem gadiem. Toreiz viņš svinēja savu dzimšanas dienu restorānā «Reinas zelts». Hanako dziedāja viesiem. Tas bija augstas klases restorāns, kas piederēja vācu emigrantam Ketelam. Šeit pieņēma tikai talantīgus māksliniekus. Tieviņā, graciozā Hanako likās šīs apbrīnojamās zemes — Japānas simbolisks atveids. Viņa bija ģērbusies gaiši pelēkā kimono, ko apņēma zila josta ar milzīgām pušķī sasietām lentām. Sudraboti ziediņi drebēja viņas melnajos matos. Skumjā salu zemes melodija uzvēdīja atmiņas. Zorge ļāvās Hanako balss burvībai. Viņš saprata: viņa priekšā ir patiess talants. Pēc tam viņi satikās.

«Kur jūs mācījāties?» Rihards jautāja.

«Medicīnas māsu kursos,» viņa atbildēja. «Strādāju slimnīcā.»

«Jums jāmācās.»

«Diemžēl tādu iespēju man nav. Man taču pašai jānopelna sev maize. Esmu jau divdesmit trīs gadus veca ...»

«Es gribētu jums palīdzēt... Var sarunāt skolotāju. Tikai jums jāaiziet no restorāna un jāmācās pavisam nopietni.»

Viņi kļuva lieli draugi. Kad nekaunīgie policisti sāka sekot pa pēdām Rihardam un visiem viņa paziņām, viņš ierosināja Isii braukt uz Šanhaju.

«Ričard (tā viņa sauca Rihardu), es nekur nebraukšu. Jūs manā labā esat izdarījis pārāk daudz, lai es jūs atstātu visgrūtākajā brīdī... Tagad vairāk nekā jebkad jums vajadzīga draugu palīdzība.»

Isii, acīm redzot, nojauta, ar ko Zorge nodarbojas, kāpēc viņam seko policija, un palīdzēja viņam darbā: viņa sargāja māju, kad Klauzens no šejienes pārraidīja ziņoj umus.

Dienā, kad Rihards saslima, Makss paņēma Zorges mazo japāņu mašīnu un brauca pēc zālēm. Taču ar Maksu aizvien kaut kas atgadījās. Tā arī šoreiz. Pēkšņi atvienojās stūres stienis. Makss zaudēja vadību. Mašīna apgāzās. Pienāca policists, palīdzēja piecelt mašīnu uz riteņiem, pierakstīja Maksa uzvārdu. Šim sīkajam atgadījumam Klauzens nepievērsa uzmanību. Zāles viņš tomēr atveda.

15. oktobrī Klauzens sastapa Rihardu stipri uztrauktu. Izrādījās, ka Mijagi un Oolzaki nav atnākuši uz norunāto tikšanos. Tā nekad nebija gadījies visus šos gadus. Mijagi vajadzēja ierasties trīspadsmitajā, Odzaki — šodien. Tikšanās ar Odzaki bijajparedzēta Dienvidmandžūrijas dzelzceļa ēkā restorānā «Āzija». Ja nebūtu ieradies viens, aizkavēšanos varētu izskaidrot ar neparedzētiem apstākļiem. Bet tagad — abi... Ja nu viņi ir arestēti?

Veiksme pārāk ilgi bija pavadījusi organizāciju, un grūti bija noticēt, ka viss var beigties tā ... Jānoskaidro, kāpēc Odzaki un Mijagi aizkavējušies. Krist panikā, protams, nevajag. Jāaizsūta pieprasījums Centram. Laiks pārtraukt darbu. Ja tomēr pavēlēs palikt, nu ko ... Viņš ilgi raudzījās uz Maksu un teica:

«Karš... Mēs, kā redzams, šeit iestrēgsim. Lai ari kā būtu, tagad mums par katru cenu jādara viss, kas mūsu spēkos, lai dotu pēc iespējas vairāk labuma...»

Pēc divām dienām Klauzens vakarā atkal devās pie slimā drauga. Šeit jau bija Branko. Viņš bija atnesis jauno

ziņu, ka Konoe kabinets kritis. Todzio kļuvis par premjerministru, ārlietu ministru un kara ministru. Trīs vienā personā. Rītdien Tokijā būs grandiozas svinības — imperatora dzimšanas diena.

Acīm redzot, Zorgem un Vukeličam bijusi nopietna saruna. Viņi abi bija nomākti. Odzaki un Mijagi tā arī nav ieradušies ... Tātad arestēti.

«Zini, Maks, jau sācies, tagad ir mūsu kārta...» Zorge sacīja.

Maksam jau šodien vai, vēlākais, rītdien jāpārraida pēdējā radiogramma. Raidītājs un viss pārējais jāierok dārzā. Laiks gatavoties pēkšņai aizbraukšanai. Rihards rītdien darīs zināmu Otām, ka viņš nolēmis braukt uz Vāciju. Branko nāksies uz laiku atstāt ģimeni...

Klauzens ar smagu sirdi atgriezās mājās. Viņam šķita, ka aiz katra stūra stāv policisti. Kad gandrīz pie pašas mājas viņš satika galvaspilsētas policijas speciālās augstākās nodaļas darbinieku Aojamu, Makss nodrebēja. Bija ap divpadsmitiem naktī. Līdz seansam palikusi tikai pusstunda. Klauzens nolēma, ka prātīgāk būs tagad radiostaciju neuzstādīt. Policists, protams, varēja gadīties pavisam nejauši. Tomēr ...

Tas bija organizācijas pēdējais vakars.

1941. gada 18. oktobrī pulksten 8 no rīta Zorges organizācija beidza eksistēt.

Iebrukumu Zorges, Klauzena, Vukeliča dzīvokļos policija izdarīja vienlaicīgi. Policija ņēma vērā arī to, ka sakarā ar nacionālajiem svētkiem no rīta visi vēl atrodas mājās. Kad ielauzās toko keisacu, Rihards Zorge nezaudēja pašsavaldīšanos. Viņš jau bija apģērbies. Viņu pārmeklēja. Rihards tikai ironiski pasmaidīja. Viņš saprata: viss pagalam. Protestēt toko keisacu, kas izpilda priekšnieka pavēli, nav nozīmes. Viņi zināja, kāpēc šeit ieradušies, un darīja tikai to, kas viņiem jādara.

«Kad mani arestēja, manā mājā bija 800 līdz 1000 grāmatu. Acim redzot, policiju tās stipri samulsināja. Lielākā daļa grāmatu bija veltītas Japānai.»

Dzīvokļa kratīšanas laikā toko keisacu bija ārkārtīgi piesardzīgi: viņi baidījās no elles mašīnas. Pēc dažām minūtēm Zorge bija policijas inspekcijā.

Klauzenu nolēma aizmānīt uz inspekciju ar viltību. «Pie manis ieradās divi nepazīstami japāņi civilā un lika

priekšā aiziet uz policijas iecirkni, lai nokārtotu kādu sīku lietu sakarā ar autokatastrofu, ko es esot izraisījis, sabraukdams japāņu motociklistu. Viņi teica, ka šo lietu nokārtošot tieši inspekcijā. Nelaimes gadījums tiešām bija noticis, taču es nezināju, ka būtu kādu sabraucis. Es nevarēju neko konkrētu pateikt, jo visu uzzināju tikai tagad. Viss izskatījās pavisam nevainīgi. Viņi abi bija laipni pret mani.»

Tiklīdz Makss bija aizvests, japāņu laipnība momentā izzuda: mājā iebruka vesels bars policistu, ģērbušies kreklos, kas aizsargā no lodēm.

«Es gatavojos kāpt augšā pa kāpnēm, taču tajā brīdī pa durvīm iebruka grupa policistu,» atceras Anna. «Viens no viņiem kā pērtiķis metās pie manis, tvēra aiz rokas un kopā ar pārējiem policistiem, kas piesteidzās palīgā, uzklupa man tā, ka neļāva pat pakustēties. Visi pārējie ar ārkārtīgu piesardzību ķērās pie kratīšanas. Sākumā viņi baidījās pieskarties priekšmetiem, purināja mani aiz pleciem un lika pateikt, vai mājās nav elles mašīnas. Dzīvoklī sanāca ap divdesmit policistu ar prokuroru Josi-kavu priekšgalā. Šis prokurors palēkdamies kratīja dūres, grūda tās man pie sejas un atkārtoja: «Saki taisnību, komuniste, es tev parādīšu...» Viņi atslēdza skapjus, čemodānus un tad atvēra arī lādi, kurā bija paslēpts aparāts un visas pārējās tam nepieciešamās lietas un daļas, raidītāja lampas, šifrētas An nešifrētas radiogrammas un kaut kāda grāmatiņa japāņu valodā, fotoaparāts un Amerikas nauda. Kad viņi uzgāja šo lādi, visi metās pie tās, bet tad viens policists kaut ko nokomandēja, un visi pamira, dzeltenās sejas kļuva zaļas, valodas aprāvās. Viņi ilgi klusēdami skatījās cits uz citu, pat rokas man palaida vaļā. Es pagriezos ar muguru pret skapi, kur mazā izbīdāmā atvilktnē atradās filmas, ko policisti nebija uzgājuši . . . Viņi vēl brīdi pameklēja, paņēma visu, ko bija atraduši, un aizgāja. Istabā palika četri šakāļi apsargāt mani, dzīvokli un it sevišķi telefonu. Viņi iekārtoja lamatas un mani atstāja par ēsmu ... Policists, kas sēdēja pie koridora durvīm, aizmiga kā nosists, arī lejā, dzirdu, neviens nekustas. Tad es izgāju vannas istabā, bet no turienes nokļuvu istabā, kurā bija paslēptas filmas, 8 gaba-las, un kaut kāds papīrs, ko bija rakstījis Rihards un ko Makss bija atnesis iepriekšējā vakarā. Es visu to paņēmu un aiznesu uz vannas istabu. Papīru saplēsu, sīkos

gabaliņos, iemetu klozetā un uzlaidu virsū ūdeni, bet filmas noslēpu gāzes aparātā ... Tā es dzīvoju 13 dienas, tad policisti atstāja mani vienu. Es izņēmu filmas no gāzes aparāta un sadedzināju tās kamīnā. Veselu mēnesi dzīvoklī izdarīja kratīšanas. Policistu grupas fotografēja visu no vietas. Speciālisti ar lupu aplūkoja visus priekšmetus, katru papīrīti, viņi meklēja svešu cilvēku pirkstu nospiedumus ...»

Brīdī, kad arestēja Vukeliču, klāt bija viņa sieva Jo-siko. Kad pie durvīm pieklauvēja, Branko teica: «Paskaties, Oko, kas tur atdrāzies tādā agrumā.» Viņš pats dzēra kafiju. «Es atvēru durvis un ieraudzīju policistus. Branko mierīgi turpināja dzert kafiju. Viņš tikai uzlika brilles, lai varētu labāk saskatīt nelūgtos viesus. Policists ar viņu sāka runāt japāniski. No tā es izdarīju secinājumu, ka viņam par Branko zināms viss. Pat šinī grūtajā brīdī Branko nepameta humora izjūta, kas viņam bija tik raksturīga: viņš piedāvāja policistam kafiju. Tas atteicās un deva rīkojumu izdarīt kratīšanu. Tad Branko atvadījās no manis, noskūpstīja septiņus mēnešus veco Hirosi. Branko aizveda. Policisti turpināja kratīšanu. Viņi atrada radiostaciju, bet nesaprata, kas tas ir. Es paskaidroju, ka tas ir fotolaboratorijas piederums. Kad viņi bija aizgājuši, es iemetu radiostaciju atkritumu bedrē.»

Annu Klauzenu arestēja 17. novembra rītā.

Aresti turpinājās līdz pat 1942. gada jūnijam.

Zorges organizācijas lietā pie atbildības tika saukti daudzi japāņi, to skaitā grāfs Saiondzi Kinkadzu. Lielākajai daļai no viņiem nebija nekāda sakara ar organizāciju, viņi pat nenojauta, ka tāda pastāv. Tie bija mākslinieki, Mijagi draugi no Losandželosas laikiem, studenti, pasūtītāji, komisionāri un pat kāds fabrikas īpašnieks. Viņi nekad nebija dzirdējuši Zorges vārdu; Mijagi un Odzaki nekad nebija devuši viņiem nekādus uzdevumus un nebūtu arī varējuši dot, jo organizāciju vispirms interesēja Vācijas intrigas pret Padomju Savienību, vācu diplomātijas mēģinājumi iesaistīt Japānu par savu sabiedroto karā pret PSRS. Taču gandrīz visi arestētie bija pārliecināti antifašisti, kara pretinieki — un policijai ar to pietika, lai ieskaitītu viņus organizācijā.

Japānā ir daudz politisko cietumu: Ičigaja, Akita, Ciba, Kosugi, Mijagi, Tojotama, Sakala, Nara, Točigi, Abasiri, Fačū ... — visus nemaz nevar saskaitīt. Kurš sliktāks?

Hokaido salā ir drausmīgais Abasiri cietums, kur visbiežāk mirst no krupozā plaušu karsoņa. Čibas cietumā aizvien saslimst ar pi’oreju un paliek bez zobiem; Mijagi cietumā izkrīt mati; Sakalas cietumā saslimst ar kuņģa čūlu, jo šeit baro ar nemaltiem miežu graudiem; Točigi cietumā mirst no tuberkulozes. Visos cietumos cieņā ir viduslaiku spīdzināšanas metodes. Visneģēlīgākā no tām — sakui, kas nozīmē — korsete. Tā ir speciāli izgatavota korsete ķermeņa saspiešanai. Pēc mocībām ar sakui krūšu dobumā sākas asinsizplūdums, un cilvēks mirst.

Taču vēl ir katorgas cietums aiz augstas betona sienas, kas līdzinās visiem Japānas cietumiem kopā, — Sugamo. No Sugamo reti kāds iznāk dzīvs. Šeit tiek ieslodzīti «sevišķi bīstamie». Šaura betona kamera, piesmakuši, netīra, melna no milzīgā blakšu daudzuma, ar niecīgu lodziņu pie pašiem griestiem. Pagalms sadalīts astoņos sektoros. Tur izved pastaigāties.

Rihardu Zorgi un viņa biedrus ieslodzīja Sugamo cietumā. Tā kā līdz tiesai vēl bija tālu, šis skaitījās preventīvais ieslodzījums.

Zorge nav atstājis atmiņas par Sugamo cietumā pavadītajiem gadiem. Tomēr par režīmu, kas valdīja Japānas cietumos un policijas «cūkkūtīs», mēs uzzinām no Maksa, Annas un citiem. Anna Klauzena stāsta: «No pagalma pa tumšām, mitrām kāpn^n mani noveda pagrabā. Tur bija tumšs, tikai pie pašām durvīm dega maza spuldzīte. Nevarēja nekā saredzēt. Tikai pēc dažām minūtēm es ieraudzīju, ka bedres abās pusēs pie sienām atradās melni būri, bet tajos cieši cits pie cita uz grīdas sēd cilvēki. Uz akmens grīdas — ūdens. Policisti noplēsa man apģērbu, arī veļu, norāva no kājām kurpes, zeķes. Viens policists ielaida savus nagus manos matos un spiegdams tos sajauca, pārējie rēca kā šakāļi. Mani iegrūda vieninieku kamerā un iemeta tikai veļu. Es paraudzījos visapkārt. Pa sienām tecēja ūdens. Salmu paklājs bija mitrs. Degunā sitās drausmīga smirdoņa. Cementa grīdas tālajā stūrī bija caurums — paraška. Kad mani ieslēdza, es ilgi stāvēju nepakustēdamās. Beidzot spēki izsīka un es noslīgu uz ceļiem.

Vēlu vakarā mani basām kājām pa netīrām, mitrām kāpnēm veda uz kantori. Es nevarēju paiet un jutu, ka

esmu nopietni saslimusi. Kantori sēdēja deviņi policisti. Viens no viņiem bija ārsts, kas, mani apskatījis, teica: «Nekas neiznāks.» Tad mani atkal aizvilka uz bedri, tikai šoreiz iemeta kaut kādu paklāju. Es apgūlos un elpas tjūkumā zaudēju samaņu. Viņi, acīm redzot, to pamanīja. Ārsts man izdarīja sešas injekcijas, un mani, kaut biju slima un jutos kā salauzta, atkal aizstiepa uz kantori.

Grupa žandarmu ar prokuroru Josikavu priekšgalā sāka pratināšanu. Prokurors dauzīja dūres pret galdu, mētāja rokas un kliedza: «Tu, komuniste, esi viltīga, es tevi pazīstu! Bet es piespiedīšu tevi runāt.» Es klusēju, nespēju atbildēt. Un nav jau brīnums: trīs dienas man nedeva ne ēst, ne dzert. Nekā nepanākuši, viņi iesēdināja mani mašīnā un aizveda uz cietumu. Mani ieslēdza kamerā otrajā stāvā. Tūlīt pat atnāca ārsts ... Ārsts teica, ka man esot nervu satricinājums. Mēnešus septiņus es mokoši sirgu ...»

Makss papildina sievas stāstījumu: «... Izmeklēšana ilga apmēram gadu . . . Tad lietu nodeva tiesas izmeklētājam. Katru dienu mūs kopā ar ieslodzītajiem japāņiem autobusā veda uz tiesas ēku. Galvās mums uzmauca smailu salmu cepuri ar caurumiem priekš acīm, jo cepure sniedzās līdz zodam ...»

Japānas pretizlūkošanas dienests beidzot saprata, ka darīšana ir nevis ar Amerikas aģentiem, bet ar komunistiem, ar padomju izlūkiem, un to niknums pieauga vēl vairāk. Sugamo cietumā rīkojās saskaņā ar senu Japānas policijas devīzi: «Komunistus dzīvus neatstāt, taču arī nenogalināt.»

Izmeklēšana ieilga. Visi organizācijas biedri izturējās ar lielu cieņu. Jā, viņi zināja, ka palīdz Padomju Savienībai. Darīja to apzināti, brīvprātīgi, jo tieši tur ir garīgā dzimtene visiem, kas cīnās par savas zemes brīvību, kas neieredz karu. «Zāles pret visām sociālajām slimībām ir — komunisms!» spītīgi atkārtoja mākslinieks Mijagi. Viņu izārstēja. Taču tikai tāpēc, lai katru reizi nopratināšanas laikā liktu izciest arvien jaunas un jaunas mocības. Taču viņš uz visām spīdzināšanām atbildēja ar nāvei nolemta cilvēka sīkstumu: «Pārliecība, ka nepieciešams piedalīties šai darbā, manī radās tad, kad es izpratu uzdevuma vēsturisko svarīgumu, jo mēs palīdzējām novērst karu starp Japānu un Krieviju. Es zināju,

ka mani pakārs ...» — «Vienīgā svarīgā informācija, ko es cerēju dabūt iepriekš, bija — precīzs laiks, kad iespējams Japānas uzbrukums Krievijai,» paziņoja Odžaki. «Es aizstāvēju Padomju Savienību! ... Laikā, kad es Japānā aktīvi uzturēju sakarus ar Zorgi, no manis bieži prasīja informāciju, kam bija tiešs sakars ar Padomju Savienības aizsardzību. Tāpēc es nopratu, ka šīs ziņas izmanto tieši Padomju Savienība. Taču tas nemainīja manus uzskatus.»

Tādi paziņojumi izmeklētājus padarīja gandrīz vai trakus. Viņiem bija darīšana nevis vienkārši ar aģentu grupu, ar «pastkastītēm», bet gan ar dziļi idejisku organizāciju, kas bezgala uzticīga kopējam mērķim, kas brīva no jebkādiem šovinistiskiem aizspriedumiem. Šo spēku nevarēja salauzt ar spīdzināšanām, ar cilvēka cieņas pazemošanu. Viņi bija nelokāmi un savus uzskatus nenoliedza.

Vukeličs atklāti nicināja savus mocītājus. Viņš paziņoja, ka viņa pārliecība ir viņa personiska lieta un viņš nedomā no tās atteikties. Pratinātājiem nav ko censties, uz jautājumiem viņš tik un tā neatbildēs.

Makss izstrādāja savu sistēmu: runāt tikai par sevi. Viņš saprata, ko slepenpolicija cenšas panākt: noskaidrot visas personas, kam ir sakars ar organizāciju. Pirmajā posmā tas bija galvenais. Viņš, Klauzens, nekā nezina. Viņš ir tehniskais izpildītājs, viņa specialitāte — radiosakari; par pārējo viņam rfebija nekāda daļa. Odzaki, Mijagi? Nē, tādus uzvārdus viņš nav dzirdējis. Vukeličs? Kā gan Makss var zināt, ar ko nodarbojas žurnālisti? Viņš, Klauzens, ir vienkāršs cilvēks, bet Vukeličs pret viņu izturējās labvēlīgi. No Vukeliča mājas Makss nekad neko nav pārraidījis.

Un, lūk, kā pratināšanas laikā izturējās Anna: «Uz pratināšanu mani vienmēr veda zem rokas divas cietuma uzraudzes, jo kājas man neklausīja. Mani pratināja 42 reizes arvien tā paša cietuma telpās. Pratināšana dažkārt ilga septiņas stundas no vietas un ļoti nomocīja ... Kur tikai bija iespējams, es centos liegties, nenosaucu to cilvēku vārdus, ar kuriem mani saistīja darbs, un aizbildinājos ar nezināšanu ... Man rādīja vairāku cilvēku fotouzņēmumus, es teicu, ka nevienu no viņiem nepazīstu, aizbildinājos ar vāju redzi un ar to, ka slikti iegaumēju sejas. Reiz tulks zaudēja pašsavaldīšanos un teica: «Man apnicis noņemties ar jums, tādu komunisti. Ja man būtu vara, es visus jūs nožņaugtu pats ar savām rokām.» Es atbildēju, ka viņš to nevar izdarīt, rokas par īsām, jo komunistu Japānā ir tik daudz, ka ar viņiem nebūs viegli tikt galā ...»

Kā funkcionējoša vienība organizācija bija beigusi pastāvēt, bet tās biedru cīņas spars nebija salauzts, un to arī neizdevās salauzt.

Izmeklētāju vislielāko uzmanību saistīja organizācijas vadītājs, tās idejiskais iedvesmotājs Rihards Zorge. Viņi tūlīt saprata, ka šoreiz ir darīšana ar neparastu personību un no tīri profesionālā viedokļa nevarēja nejūsmot par viņu. Veselus deviņus gadus policistu un pretizlūkošanas dienesta darbinieku bara acu priekšā viņš apvienoja ap sevi lielu cilvēku grupu, prata viņus saliedēt nevainojamā, precīzā mehānismā, kolektīvā, kas nepazina ne bailes, ne nogurumu un kas personisko labklājību ziedoja dižā mērķa vārdā. Pat Japānas imperatoram un Hitleram tuvu stāvošām personām viņš lika strādāt savā labā. Cik pārdrošam un cik bezgalīgi varonīgam jābūt, lai pašā ienaidnieka midzenī darītu īstus brīnumus! ...

Visas pasaules izlūkošanas vēsturē nekā tamlīdzīga vēl nebija bijis.

Zorge izturējās mierīgi. Viņš nesūdzējās par rafinēto spīdzināšanu, par nekrietno izturēšanos, neizvirzīja pretenzijas. Tikai reiz viņš lūdza neuzlikt roku dzelžus. Beidzot arī šim nesalaužamajam cilvēkam atrasta vārīgā vieta. Viņam skarbi atteica. Viņš neuzstāja.

Uzraugi instinktīvi juta pret viņu cieņu.

Stundām viņš sēdēja uz paklāja, iegrimis dziļās domās, un durvju uzraugi neuzdrošinājās viņam uzsaukt. Zorge nepavisam neatgādināja cilvēku, kas visu zaudējis un kam tagad jāsamierinās. Nē. Paša turpmākais liktenis viņam bija skaidrs. Uz ienaidnieku žēlastību viņš nevarēja cerēt un arī necerēja.

Zorge nedomāja par sevi. Viņš domāja, kā glābt savus biedrus, kā atvieglot viņu likteni, kā atbrīvot viņus no atbildības svārstīgā japāņu likuma priekšā. Šo atbildību visā pilnībā viņš ņems uz sevi. Viņš centīsies mazināt katra organizācijas biedra lomu, reducēs to līdz nullei, ja vajadzēs, nopels par bezdarbību un sabotāžu. Tagad

nav runa par katra nopelniem organizācijas priekšā, nav runa par slavu, bet gan par cilvēku glābšanu. Izglābt Vukeliču, Mijagi. Odzaki glābt būs grūtāk — militāristi viņam nepiedos, viņi alkst izrēķināties ar Hocumi. To-dzio, protams, katru dienu taujā par izmeklēšanas gaitu, steidzina. Izmeklēšana jānovilcina maksimāli ilgi, pēc iespējas tālāk jāatbīda karātavas. Iespējams, ka starptautiskā situācija strauji izmainīsies, ja Padomju Savienībai veiksies labi. Tagad ir jābūt izmaiņām uz labo pusi. . .

Sešos no rīta Zorgem uzmauca galvā biezu tīklu, kas aizsedza seju, un mašīnā, kuru pavadīja -iespaidīgs konvojs, veda uz nopratināšanu. Cenšoties novilcināt laiku, pirmajā mēnesī Zorge vispār neatbildēja. Tiesa, izmeklētājus viņš klausījās ar lielu uzmanību: Rihards gribēja noskaidrot, kas viņiem jau zināms. Sākās spīdzināšana. Uz visām zvērībām Zorge atbildēja ar vēsu smaidu. Viņš nekad nebija baidījies no sāpēm, daudzus gadus viņš bija audzinājis sevī ne jūtīgumu pret tām. Viņu varētu sakapāt un saplosīt, tomēr no viņa neizspiestu ne skaņas. Viņš taču bija ziedojis ne mazumu laika, lai izstudētu visus japāņu spīdzināšanas veidus, un tas viņu nebaidīja.

Tā kā moku kambaros visbiežāk spīdzināja komunistus, Zorge bija savācis plašu atmaskojošu materiālu. Viņš pazina bez izņēmuma visus Japānas cietumus, zināja katra īpatnības, jo dziļi interesējis par savu cīņas biedru — japāņu komunistu dzīvi, bet viņu dzīves lielākā daļa pagāja cietumos. Japānai bija savi nemirstīgi varoņi: komunisti Sjoiči Ičikava, Vatanabe Masanosuke, Goičiro Kogure, īvata. Prokurors Todzava, kas bija nobendējis ne vienu vien desmitu komunistu, atklāti plātījās: «Policijas zēni ir paklausīgi un rīkojas saskaņā ar maniem norādījumiem; simpātiski zēni. Nevaru taču es viņus katru reizi nodot tiesai tikai par to, ka viņi nosituši komunistu.»

Šie «simpātiskie zēni» izgrieza Zorgem rokas, dzina adatas zem nagiem, ar bambuka knaiblēm spieda plaukstas, kamēr kauli sāka krakšķēt. Taču pat viņi brīnījās: Zorge klusēja.

Ziņa par «klibā» neparasto vīrišķību ātri izplatījās starp uzraugiem un iedvesa viņiem baiļpilnu ticību kaut kam pārdabiskam, kas saistīts ar šo cilvēku. Zorge kļuva leģendārs. Pat šeit viņš izraisīja atzinību, iekaroja simpātijas.

Pēkšņi viņš sāka runāt. Nē, ne jau fiziskās mocības bija tās, kas lika viņam runāt. Izmeklēšanas gaitā viņam parādīja plašu izrakstu no gestapo kartītes, kas bija atsūtīts no Vācijas un apstiprināts ar visiem parakstiem un zīmogiem. Tur bija rūpīgi uzskaitīti visi Zorges komunistiskie «grēki», sevišķi bija atzīmēti viņa tuvie sakari ar ievērojamiem Kominternes darbiniekiem. «Jūs esat Kominternes aģents!» kliedza izmeklētājs. «Es esmu Padomju Savienības pilsonis un palīdzēju savai Dzimtenei, Sarkanajai Armijai. Kominternei ar šo lietu nav nekāda sakara,» atbildēja Zorge.

Izmeklētāji atkal un atkal pārliecinājās, ka darīšana ir ar izcilu cilvēku, ar ļoti prasmīgu diplomātu. Jā, Zorge pat nedomāja noliegt, ka strādājis Padomju Savienības, Sarkanās Armijas labā. Tas nebija vajadzīgs. Vēl jo vairāk tāpēc, ka toko keisacu centās šajā lietā iepīt Kominterni, pierādīt, ka pastāv kaut kāda Kominternes vispasaules izlūkošanas organizācija, un tādējādi lieku reizi attaisnot Japānas iekļaušanos «pretkominternes paktā». Zorges organizācija savu uzdevumu bija veikusi, izpildījusi to līdz galam. Tā palīdzēja padomju tautai asiņainajā cīņā. Pārējam vairs nav nozīmes. Arī nākotnē ne. Ko Japānas pretizlūkošanas dienestam var dot organizācijas darba dažas iezīmes, ja šī organizācija vairs nepastāv? Pat šīs organizācijas pieredzi imperiālisti nevarēs izmantot, jo kapitālistiskajā pasaulē ir citi priekšstati par ideāliem. Organizācija bija vienīgais, oriģinālais tāda rakstura veidojums, un atkārtot to nav iespējams, jo atkārtošanās jau ir šablons, bet izlūkošanas darbā šablons nozīmē neizbēgamu iekrišanu.

Toko keisacu stulbeņus interesē visvisādi kriminālie sīkumi, līdz pat šim laikam viņi nevar izprast, kas īsti ir noticis, kāda vēriena parādība atrodas viņu priekšā. Viņi ir pārāk dziļi iestiguši savā spiegu mānijā, jo paši ir pieraduši izokšķerēt sīkas, niecīgas patiesības. Izlūkošanas organizāciju viņi iedomājās nevis kā kolektīvu, kur galvenais ir radošs prāts, bet gan kā administratīvu vienību ar šefu priekšgalā un ar spiegu aksesuāru komplektu: gaisa pistolēm, elles mašīnām, indēm, ārvalstu banknotēm, seifu uzlaušanas rīkiem un, protams, ar raidītāju, ko gatavojis izlūkošanas pārvaldes institūts. Taču izrādās, ka izlūka galvenais rīks, kas atver seifus ar valsts noslēpu-

miem, ir prāts. Spēja analītiski domāt. Spēja pašam kļūt par informācijas avotu. Spēja būt neaizstājamam_ to cilvēku aprindās, kas glabā valsts noslēpumus. Spēja but patriotam līdz galam.

Izmeklētāji domāja, ka viņi nopratina Zorgi. Taču patiesībā Zorge izmantoja šīs pratināšanas, lai iedvestu, uzspiestu savas domas tiesas orgānu pārstāvjiem, pagrieztu viņu domāšanu organizācijai vajadzīgā virziena. Izmeklētājiem bija darīšana ar pašu bīstamāko materiālu — cilvēka saprātu, attīstītu domātāja prātu.

Viņš satrieca ar savu ārkārtējo mieru. It kā jau stāvētu pāri visam, ko sauc par dzīvi, viņš tagad, izjuzdams atsacīšanās laimi, vadīja spēles pēdējo, dziļi loģisko gājienu. Arī šeit, uz nāves robežas, viņš gribēja palikt stāvokļa saimnieks.

Vai tas viņam izdevās? Jā, izdevās.

«Rihards un es,» atzīmēja Klauzens, «visu laiku centāmies piešķirt pēc iespējas mazāku nozīmi manas sievas darbam. Mēs teicām, ka Anna vienmēr bija pret mums, ka viņa visu darīja pret savu gribu, tikai tāpēc, ka bija mana sieva...»

Izmeklētāju acīs Zorge centās apvainot Klauzenu sabotāžā, pārmeta to, ka viņš kļuvis par buržuju. Vārdu sakot, aizrāvies ar komerciju, kļuvis bagāts, un tas notrulinājis viņa entuziasmu.

Zorge ikreiz uzstājās Maksa dedzīga atmaskotāja lomā, un beigu beigās viņam noticēja. Pat amerikāņu izlūkdienests, kas pēc kara studēja Zorges organizācijas lietu, maldījās, saskatīdams konfliktu tur, kur no tā nebija ne miņas: «Policija saprata, ka turība notrulinājusi Klauzena entuziasmu Padomju Savienības lietā. Arvien lielāka vilšanās, bet tagad vēl slima sirds, kas piesaistīja viņu gultai no 1940. gada aprīļa līdz augustam, izraisīja viņā nevēlēšanos pārraidīt radioziņojumus, kurus Zorge viņam gatavoja arvien vairāk un vairāk.»

Kā zināms, viss bija gluži citādi. Tikai kopš 1939. gada vidus līdz aresta dienai Makss pārraidīja ēterā simt seši tūkstoši šifrēta teksta grupas, vairāk nekā divtūkstoš ra-diogrammas, tas ir, vidēji seši simti radiogrammas gadā jeb divas radiogrammas dienā. Vēl intensīvākas pārraides konspirācijas apstākļos grūti iedomāties.

Amerikas izlūkdienestam tik tiešām patīk mērīt ar savu

olekti: ja runa ir par privātīpašumu, viss pārējais tiek atbīdīts pie malas. Acīm redzot, Zorge labi pazina japāņu tiesas un slepenpolicijas darboņu domāšanas veidu: kapitālistiskajā pasaulē tas visur ir vienāds ...

Šajā traģiskajā situācijā bija arī komiski atgadījumi. Kamēr Zorge un Makss visādi centās mazināt Annas lomu, pierādīdami, ka viņa agrāk bijusi gandrīz vai baltgvar-diete un līdz pat šim laikam nikni nīst padomju varu, Anna iztēloja inspektoram Nakamuram jauko dzīvi Krāsnij Kutas mašīnu un traktoru stacijā. «Kad es izstāstīju par dzīvi Krāsnij Kutas MTS, kur visiem bija savas govis, aitas, kur viss bija lēts un mēs dzīvojām pārtikuši, inspektors Nakamura pielēca kājās un sāka kliegt, ka es melojot, un pārgāja uz citu tēmu. Vēlāk viņi jautāja man, vai es esot agrāk kādam japānim stāstījusi līdzīgas pasakas. Es viņiem atbildēju, ka neesmu stāstījusi, taču japāņu tauta, vienalga, neatkarīgi no manis vēl dzirdēs patiesību par dzīvi Padomju Savienībā.»

Par Branko un Mijagi līdzdalību organizācijā Zorge paziņoja:

«Kamēr es uzskatīju savu žurnālista darbu par garlaicīgu un nogurdinošu, tāpēc ka mans īstais darbs bija izlūkošana, Vukeličs arvien vairāk un vairāk pūļu veltīja savam korespondenta darbam un nodeva man bez kādas atlases visu, ko viņš bija dzirdējis. Vērtēt, atsijāt vajadzēja man. . . Ziņas, ko piegādāja Vukeličs, nebija ne slepenas, ne svarīgas, viņš piegādāja tikai tās vēstis, kas bija zināmas katram korespondentam. To pašu var teikt par Mijagi, kam nebija iespēja uzzināt valsts noslēpumus ...»

Uz aizstāvību nebija ko cerēt, tāpēc Zorge rūpīgi gatavojās tiesai. Viņš vēl cerēja mēroties spēkiem ar japāņu tiesnešiem, aizstāvēt Odzaki, katrā gadījumā pacensties mīkstināt spriedumu. Kas attiecas uz viņu pašu, Zorge bija gatavs uz visu un nolēma līdz galam nepadoties ienaidniekam. Viņš labi zināja, ka pēc nežēlīgajiem Japānas likumiem katram organizācijas biedram draud nāvessods. Tomēr viņš gribēja izglābt visus ...

Kā uz Zorges arestu reaģēja Vācijas sūtniecība? Kad Ots un Meizingers uzzināja par arestu, viņi sašuta: šie japāņi ar savu spiegu māniju atkal kaut ko saputrojuši! Rihards — kādas ārvalsts izlūks? Laikā, kad Vācijas armi-

jai zūd spēki Krievijas plašumos, japāņi ņirgājas par «trešā reiha» pilsoņiem ... Jaunajam premjeram Todzio tas tā garām nepaies. Ots un Meizingers pieprasīja nekavējoties atbrīvot Zorgi (sūtnim steidzīgi vajadzēja gatavot atskaiti, bet viņš bija palicis bez konsultanta). Gestapo-vieti šokēja japāņu policijas rīcība. Viņi taču varēja vispirms griezties pie viņa — Meizingera, un viņš būtu izskaidrojis, ka Rihards — tīrasiņu ārietis, pārliecināts nacists, Gebelsa un Himlera draugs ... Nē, toko idiotismam nav robežu.

Japāņi tomēr palika pie sava: atklāta izlūkošanas organizācija ar Zorgi, Klauzenu un Vukeliču priekšgalā. Viņi kategoriski atteicās atbrīvot Zorgi, arī sūtnim neļāva tikties ar viņu.

Visu to nācās paziņot Berlīnei. Pirms tam sūtnis un gestapovietis sarīkoja vētrainu apspriedi. Tika nolemts katram gadījumam norobežoties no Zorges, lai neciestu pašu reputācija.

Nē, Eižens Ots nespēja ticēt tādiem murgiem. Labākais draugs Rihards, kam viņš uzticēja visus noslēpumus ...

No gestapo tūlīt pienāca atbilde. Jā, Zorge — komunists, saistīts ar Padomju Savienību! . .. Tālāk sekoja sīks apraksts par pagrīdes darbību Vācijā, par Zorges sakariem ar krievu komunistietn. Jaukais Rihards — liela mēroga komunistiskais darbinieks, pa mātes līniju — krievs un nepavisam ne tīrasiņu ārietis, kā bija domājuši Ots un Meizingers. Meizingers materiālus steidzami nodeva Japānas pretizlūkošanas dienestam. Un tikai pēc tam notika saruna aci pret aci ar sūtni. Viņi norunāja viens otru nenodot. Tomēr sūtniecībā atradās cilvēki, kas par visu paziņoja Berlīnei: par Ota un Zorges tuvo draudzību, par ārkārtīgo uzticību, ko sūtniecības darbinieki un sevišķi sūtnis bija izrādījuši padomju izlūkam.

Jūras kara atašejs pārbijās ne pa jokam: visi taču zināja par viņa draudzīgajām attiecībām ar Zorgi. Beigas karjerai, beigas visam... Palicis dzīvoklī viens, Vene-kers ieslēdzās aiz visām atslēgām un atvēra Riharda čemodānu. Nē, viņš negatavojās studēt padomju izlūka papīrus: viņš iededza gāzi un rūpīgi sadedzināja visas trīssimt Zorges grāmatas rokraksta lappuses, kas bija veltītas Japānas vēsturei. Čemodānu Venekers izmeta.

Negaidīti Otām atļāva satikties ar Zorgi. Sūtnis gri* bēja atteikties, taču Meizingers ieteica «novest spēli līdz galam».

Ar zināmām bailēm Eižens Ots iegāja Sugamo cietuma teritorijā. Kā viņu sagaidīs Zorge, kas no drauga pēkšņi bija pārvērties par visniknāko ienaidnieku? Pavisam nesen, kad Rihards bija saslimis, viņš taču vairākas dienas gulēja Ota mājā, un šo padomju izlūku, dedzīgo antifašistu apkopa sūtņa sieva un kāda sūtniecības meitene. Ots pat gribēja viņu iekārtot Jokohamas slimnīcā, taču Zorge nepiekrita — viņam bija dārga katra stunda.

Par tālāko stāsta Makss Klauzens:

«Pēc tam kad mani atbrīvoja, man gadījās tikties ar Venekeru. Venekers stāstīja par to, kā Ots bija apmeklējis cietumā Zorgi. Rihards iznācis pie viņa, iesmējies un teicis: «Tā ir pēdējā reize, kad es redzu sūtni Otu.» Tad viņš pagriezies un aizgājis uz kameru.»

Ribentrops, noprazdams, ka notikusi visnejēdzīgākā izgāšanās, jau pirms visu apstākļu noskaidrošanas atstādināja Otu no amata un iecēla par sūtni mums pazīstamo doktoru Henriku Štammeru. Otām bija pavēlēts steidzīgi ierasties Berlīnē. Degradētais Ots zināja, kas viņu gaida fāterlandē: tribunāls, katorga, bet varbūt — nāve.

Viņš aizkļuva līdz Pekinai, apmainīja dokumentus un nozuda Āzijas plašumos. Vācijā Ots atgriezās tikai pēc kara, kad viņam nekas vairs nedraudēja.

Bet Meizingers no atmaksas neizbēga. Tiesa, viņu vis nesodīja gestapo roka. 1945. gada rudenī Meizingeru ar konvoju nogādāja Polijā, un šeit «Varšavas bende» pēc tautas tiesas lēmuma tika sodīts ar nāvi.

9

KAMĒR ASINIS VĒL PULSĒ...

Iepriekšējā izmeklēšana Zorges organizācijas lietā ilga gandrīz divus gadus.

Hitlera valdība pieprasīja izdot Zorgi un Klauzenu, bet japāņi palika nelokāmi. «Prokurors teica man,» atceras Makss, «ka viņi, japāņi, esot atteikušies to darīt. Ar

zināmu lepnumu viņš pavēstīja: «Mēs noraidām šo prasību, jo savas lietas izlemjam paši... Nevienam mēs neļausim sevi iespaidot.»»

Sākumā Zorges lietas izmeklēšanu vadīja drošības daļa, vēlāk to nodeva ārzemnieku kontroles daļai. Ar organizācijas japāņu biedriem nodarbojās tikai drošības dienesta daļa.

Kā jau Rihards bija paredzējis, divos gados daudz kas izmainījās.

Izraisījusi karu Klusajā okeānā, Japāna tajā ierāva ASV, Angliju, Indonēziju, Kanādu, Austrāliju, Indiju, Jaunzēlandi, Ķīnu, Dienvidāfrikas Savienību, Meksiku un daudzas citas zemes. Tagad Japānai vairs nenāca ne prātā uzbrukt Padomju Savienībai. Piepildījās tas, ko bija paredzējis Zorge un Odzaki. Hitleriešu «Barbarosas plāns» cieta pilnīgu un galīgu krahu. Sugamo cietuma uzraugi nezin kāpēc bieži sapulcējās pie Zorges kameras durvīm un skaļi apsprieda starptautiskos notikumus. It kā viņiem darītu prieku tas, ka Vācija atrodas uz sagrāves sliekšņa: sācies vispārējais, stratēģiskais Sarkanās Armijas uzbrukums no Veļikije Lūkiem līdz Azovas jūrai, iznīcināta puse no visiem hitleriešu spēkiem, kas atradās padomju-vācu frontē. Zorge domāja par to, ka visās šajās uzvarās ir arī viņa organizācijas nopelni.

Mainījās izturēšanās pr^t Vukeliču un abiem Klau-zeniem. Tā kā Makss atkal stipri saslima, viņu ievietoja cietuma hospitālī, iedeva sarkanu kimono. Makss ātri atveseļojās, taču ārsts nesteidzās viņu izrakstīt. «Šis ārsts, garš un skaists japānis, platiem pleciem, darīja visu, lai uzlabotu manu veselību. Viņš turēja mani cietuma slimnīcā divus gadus, lai gan es jau sen biju atveseļojies.» Vukeliču lika mierā, lai gan viņš, tāpat kā agrāk, atteicās dot jebkādas konkrētas liecības. Pret Annu kļuva pat laipni: «Tiesnesis teica, ka aizstāvim esot dotas tiesības mani aizstāvēt un ka viņš pats kā tiesnesis centīšoties atvieglot manu stāvokli. Viņš atzina, ka es organizācijā neesot darbojusies patstāvīgi, ka Zorge, šis briesmīgais cilvēks, esot mani, tāpat kā daudzus labus cilvēkus, ievilinājis organizācijā un pakļāvis savai varai. Tiesnesis jautāja, vai es vēloties redzēt vīru un Branko. Es atbildēju: «Jā...»»

Zorges vīrišķīgā izturēšanās izmeklēšanas laikā lielā mērā ietekmēja tiesas ierēdņus. Klauzens šinī sakarībā

atceras: «Pēc tam kad biju atbrīvots no cietuma, advokāts Asanuma man pastāstīja, ka Rihards esot izturējies ļoti drosmīgi. Viņš vismazāk rūpējās par savas dzīvības glābšanu, bet lūdza mīkstināt spriedumu citiem organizācijas biedriem un uzņēmās visu uz sevi. Es esmu pārliecināts, ka līdz pat savai nāvei Rihards izturējās tā kā vienmēr. Es ļoti lepojos ar to, ka viņš uzskatīja mani par vienu no saviem labākajiem draugiem. Viņš teica: «Šajā pasaulē, ko saindējis nacisms, man esi tu; ar tevi es varu runāt bez pretīguma sajūtas.»»

Savu niknumu policisti izgāza uz organizācijas japāņu biedriem. Spīdzināšanās Mijagi bija tā nomocīts, ka viņš vairs necēlās no gultas. 1943. gada 2. augustā tiesas laikā viņš nomira. Viņam bija četrdesmit gadu.

Ieslodzītajiem izsniedza tinti, papīru un atļāva rakstīt. Ko? Visu, ko vien vēlas. Lai katrs uz papīra izklāsta savus politiskos uzskatus un to, kā tie veidojušies. Policijas mundieros tērptos japāņu psihologus interesēja Zorges organizācijas noslēpums. Kā veidojas cilvēki ar tik stipru raksturu? Kādi cēloņi pamudinājuši viņu rīcību, kam nav precedenta? Vai nevar visu to pārņemt savā arsenālā?

Klauzens atteicās rakstīt. Februārī Makss bija apsaldējis rokas un kājas, tagad viņš nevarēja ne paēst bez uzrauga palīdzības, ne paiet. Sāpes bija tik neciešamas — ļaunākas par jebkādām mocībām, — ka Makss sāka pat domāt par pašnāvību. Uzraugs Arai ienāca pie viņa naktī un mierināja: «Nezaudē dūšu! Sarkanā Armija sakāvusi Hitleru pie Volgas un dzen tālāk. Drīz viņam gals klāt...» Arai nožēloja, ka Makss nevar rakstīt, kļūst taču vieglāk, ja ar kaut ko nodarbojas. Zorge, Vukeličs un Odzaki izaicinājumu pieņēma, viņi palika žurnālisti līdz galam un, zinādami, ka nāve jau ir pavisam tuvu, nolēma atstāt dzīvajiem savu politisko novēlējumu. Katrā ziņā žandarmi no tā nekā neiegūs.

Zorge raksta vāciski. Savu stāstījumu viņš sāk ar jautājumu: «Kāpēc es kļuvu par komunistu?»

Partijas biedra karte Nr. 0049927 ... Kad Zorges vairs nebūs, paliks partijas biedra karte, uz mūžīgiem laikiem glabāsies partijas arhīvos. Rihardam ir laba atmiņa. Arodbiedrības biedra karte Nr. 148990. Kad viņš bija Vācijas Komunistiskajā partijā, partijas biedra kartes numurs bija 08678 ...

Partijas biedra kartes numurs — tā ir viņa parole. Paroli ienaidniekiem nesaka, to glabā savā sirdī.

Rūpīgi viņš izseko savām dzīves gaitām, stāsta par savu teorētisko darbību.

Un pamazām mums atklājas komunisma idejām bezgalīgi uzticīga cilvēka tēls, īsts bruņinieks, cīnītājs par mieru, dižs Padomju Savienības patriots, kas Dzimtenei ziedojis visu. Viņš cīnījās ienaidnieku ielenkumā un uzvarēja. Tas, ka Zorge atrada ceļu sākumā uz Vācijas Komunistisko partiju, pēc tam uz Padomju Savienības Komunistisko partiju, nebija nejaušība, tas bija cilvēces likteņu dziļas apceres un pārdomu loģisks rezultāts. Nodaļā «Manas Japānas studijas» viņš analizē savu darbību Japānā, parāda, cik liela nozīme izlūkošanas darbā bija zemes ekonomikas, vēstures, kultūras rūpīgai izpētei.

«Es cītīgi studēju seno Japānas vēsturi (tā līdz pat šai dienai izraisa manī interesi)...»

Pēdējie vārdi atklāj Zorges — zinātnieka, pētnieka, domātāja būtību. Pat uz nāves sliekšņa viņš spēj domāt par seno Japānas vēsturi, nožēlo, ka palikušas neizlasītas un nenokonspektētas grāmatas. Jā, viņam tā arī neizdevās pabeigt grāmatu par Japānu, viņš paspēja uzrakstīt tikai trīssimt lappuses . . .

Branko Vukeliča piezīmes ir ārkārtīgi lakoniskas: tikai piecpadsmit lappuses. Arī viņš stāsta, kā politiskie notikumi Dienvidslāvijā un visā pasaulē parādījuši viņam ceļu uz Komunistisko partiju, min cēloņus, kāpēc viņš piekritis pāriet slepenajā darbā. «Mūsu organizācijas mērķis — aizsargāt Padomju Savienību no ārvalstu iejaukšanās.» Ļoti silti Branko runā par Zorgi, viņš bijis iejūtīgs, atsaucīgs biedrs un draugs, īsts komunists.

Ne Zorge, ne Vukeličs, ne Odzaki, ne pārējie organizācijas biedri savās piezīmēs neizpauž nekādus noslēpumus — tie ir novēlējumi, stāsti par savu garīgo dzīvi.

Kad Odzaki jau atradās nāvinieku kamerā, viņš rakstīja: «Ja nopietni padomā, es taču esmu laimīgs cilvēks. Vienmēr un visur es sastapos ar cilvēku mīlestības izpausmi. Atskatoties uz nodzīvoto dzīvi, es domāju: to apgaismojusi mīlestība kā zvaigznes, kas pašreiz mirdz pār zemi; un draudzība, kas zaigo starp tām kā pirmā lieluma zvaigzne ...» Savas piezīmes Odzaki uzrakstīja kā vēstules sievai. (Vēlāk tās izdeva ar kopēju virsrakstu «Mīlestība, kas līdzīga krītošai zvaigznei».)

Viņš stāsta par savu dzīvi, par pasaules netaisnībām, kas pamudinājušas viņu izvēlēties profesionāla revolucionāra ceļu. Piezīmēs izklāstīti ne tikai Odzaki uzskati par zemes iekšējās un ārējās politikas problēmām, bet dots arī Japānas iekšpolitiskā un starptautiskā stāvokļa vērtējums pirms otrā pasaules kara un kara gados. Viņš iesaka valdībai izmantot padomju starpniecību Ķīnas jautājumā, dedzīgi aizstāv Japānas un PSRS plašu sadarbību.

Tokijas rajona tiesas sēdes notika 1943. gada augustā un septembrī. «Tiesas sēdes Zorges, Vukeliča, manā, Odzaki un citu lietās notika atsevišķi,» raksta Klauzens. Tiesneši melnos apmetņos ar ceriņkrāsas izšuvumiem un augstās galvassegās melanholiski uzklausīja Zorgi. Lai ko arī viņš tur runātu, viņa liktenis jau bija izlemts. Viņš bija bīstams, pats bīstamākais . . . Tādus nežēlo. Sēdes bija-slēgtas, un cilvēku tajās nebija daudz: kolēģija no septiņiem cilvēkiem, sardze, pretizlūkošanas dienesta priekšnieks — un tas arī viss.

Kā Zorge veidoja aizstāvību?

Vispirms viņš atkal no jauna visus spēkus veltīja, lai aizstāvētu savus biedrus. Viņš minēja argumentus, kas attaisno Maksu, Annu, Branko. Savu aizstāvības runu Zorge sāka tā:

«Japānas likumi ir apspriežami gan plašā nozīmē, gan attiecībā uz katru likuma burtu. Lai gan informācijas aizplūšana, atklāti runājot, pēc likuma var tikt sodīta, taču praksē Japānas speciālā sistēma neuzliek atbildību par noslēpumu saglabāšanu. Man šķiet, ka, sastādot apsūdzības aktu, nepietiekama uzmanība bija veltīta mūsu darbībai un tās informācijas raksturam, ko mēs saņēmām...»

Viņš apsūdzēja Japānas tiesu neapdomātā rīcībā, apsūdzēja visu Japānas sistēmu, uzskatīja Japānas likumus par nepilnīgiem. Nē, visā daudzo gadu praksē japāņu tiesnešiem vēl nebija gadījies dzirdēt neko tamlīdzīgu.

Zorge bija konsekvents, loģisks, viņš pazina japāņu ekspansīvo raksturu un nemanot provocēja tos uz diskusiju.

Un diskusija ar apsūdzēto sākās. Sākumā rupju apsau-cienu veidā; tad Zorgem sāka skaidrot Japānas likumdošanas būtību. Pamazām no apsūdzētā viņš pārvērtās par bargu apsūdzētāju.

Uz kāda pamata arestēti Vukeličs, Klauzeni? Vai tad viņi nodarījuši kaut kādu ļaunumu Japānas valstij? Vai

japāņu žurnālisti, kas akreditēti Maskavā, nedara to pašu, ko darīja Branko? Vai ir kādi dokumenti, kas pierādītu Vukeliča vainu? Viņš bija organizācijas loceklis? Būt organizācijā — tas vēl nenozīmē būt aktīvam. Vai tad formāla piederība tai vai citai organizācijai ir pietiekams iemesls, lai sauktu pie atbildības? Viņš, Zorge, taču ir bijis arī nacistu partijā. Kāpēc viņu nesauc pie atbildības par to? Vai varbūt fašistu partija Japānā atzīta ar likumu?

«To, ko var nosaukt par politisku informāciju, ieguva vai nu Odzaki vai es.

Es ieguvu informāciju no Vācijas sūtniecības, turklāt es uzskatu, ka ļoti neliela informācijas daļa, ja tāda vispār bija, var tikt novērtēta kā «valsts noslēpums».

Informāciju man paziņoja labprātīgi. Lai to iegūtu, nepielietoju nekādu stratēģiju, par ko es varētu tikt sodīts.

Nekad neesmu ķēries ne pie viltus, ne pie vardarbības. Sūtnis Ots un militārie vadītāji lūdza, lai palīdzu viņiem rakstīt ziņojumus, it sevišķi Ots, kas man ļoti uzticējās un lūdza izlasīt visus viņa ziņojumus pirms sūtīšanas uz Vāciju. Kas attiecas uz mani, tad es ticēju šai informācijai, jo to sniedza kompetents militārais un jūras atašejs, un tā bija domāta Vācijas ģenerālajam štābam praktiskai izmantošanai.

Es uzskatu, ka Japānas valdība, sniedzot ziņas Vācijas sūtniecībai, zināja, ka dažas no tām nepaliks slepenībā.

Odzaki lielāko daļu ziņu ieguva no «brokastu grupas». Bet «brokastu grupa» nebija oficiāla organizācija. Ziņas, ar kurām apmainījās šajā grupā, varēja tikt apspriestas arī citās līdzīgās grupās, kādu pašreiz Tokijā ir daudz. Pat tās ziņas, ko Odzaki uzskatīja par svarīgām un slepenām, patiesībā tādas nebija, jo viņš Jās ieguva netiešā ceļā, pēc tam kad tās jau bija aizplūdušas no sava slepenā avota . . .»

Melanholija izzuda. Tiesneši bija apjukuši. Neviens no viņiem nespēja minēt nevienu saprātīgu argumentu pret Zorges aizstāvību. Sēdi vajadzēja pārtraukt «jautājuma papildus izstudēšanai».

Tas atkārtojās vairākas reizes. Zorge pēc atmiņas nosauca un citēja Japānas tiesību paragrāfus. Viņa sasprindzinātais prāts pārliecināti izvadīja cauri procesuālās ka-zuistikas labirintiem, iedzina tiesnešus strupceļā. Varbūt daži no viņiem pirmo reizi saprata, cik ļoti nepilnīgi un

vāji ir Japānas likumi. Izrādījās, ka Zorge nav ar pliku roku ņemams. Atlika tikai viens: aizbāzt viņam muti, jo pretējā gadījumā tiesas prāvai nebija paredzams gals.

Zorgem paziņoja, ka notiks pēdējā tiesas sēde. Šoreiz centās izdibināt, vai viņš atzīst sevi par vainīgu.

«Nē, neatzīstu!» viņš paziņoja. «Mēs neesam pārkāpuši nevienu no Japānas likumiem. Es jau motivēju savu rīcību. Tā ir visas manas dzīves loģiskas sekas. Jūs gribat pierādīt, ka mana dzīve bija un ir ārpus likuma. Bet ārpus kāda likuma? Oktobra revolūcija man parādīja ceļu, pa kuru jāiet starptautiskajai strādnieku kustībai. Es nolēmu atbalstīt pasaules komunistisko kustību ne tikai teorētiski un ideoloģiski, bet arī darbojoties, praktiski tajā piedaloties. Visu, ko es savā dzīvē darīju, arī ceļu, kuru es gāju, bija noteicis lēmums, ko es pieņēmu pirms divdesmit pieciem gadiem. Vācijas un Padomju Savienības karš, kas risinās pašreiz, mani pārliecināja vēl vairāk, ka komunistiskais ceļš, ko esmu izvēlējies, ir pareizs. Es paziņoju to, skaidri apzinoties, kas ar mani noticis manas cīņas divdesmit piecos gados, starp citu, ņemot vērā arī to, kas ar mani notika 1941. gada 18. oktobrī...»

1943. gada 29. septembrī Tokijas rajona tiesa pasludināja spriedumu Rihardam Zorgem: nāve! Tas bija Japānas tiesas pēdējais arguments.

Arī Odzaki tika piespriests nāvessods.

Tomēr Zorges argumenti iedarbojās: pārējiem organizācijas biedriem nāve pagāja secen.

Kad apsūdzība pieprasīja Annai Klauzenai septiņus gadus ieslodzījumā un piespiedu darbos, viņa bija sašutusi un pieprasīja lietu pārskatīt. «Kad es uzzināju, ka man piespriež septiņus gadus, neieskaitot iepriekšējo ieslodzījumu, es paziņoju tiesai, ka tas ir netaisnīgi. Tulks Ueda teica, ka arī tas esot maz, ka es esot pelnījusi karātavas, bet vēl izrādot neapmierinātību.» Lietu tomēr pārskatīja un termiņu samazināja uz trim gadiem.

Branko Vukeličam un Maksam Klauzenam piesprieda mūža ieslodzījumu.

Visā cietumā pavadītajā laikā Klauzenam tikai vienu reizi — 1944. gada vasaras beigās izdevās ieraudzīt Zorgi. Maksu veda konvoja pavadībā uz advokāta Asanumas kabinetu. Un pēkšņi no kabineta izveda Rihardu. Makss

iesaucās: «Galvu augstāk, Rihard, Sarkanā Armija ir uzvarējusi!» — «Rihards man uzsmaidīja. Viņa seja pauda laimi. Bet tad pie manis pieskrēja cietuma ierēdnis un tā iebelza pa sāniem, ka es visā augumā izstiepos uz grīdas ... Tiesā es prasīju piespriest man nāvessodu — gribēju mirt kopā ar Zorgi. Domāju, ka tas bija vislabākais, ko es tajā brīdī varēju darīt antifašisma labā ...»

Spriedums nesalauza Zorges un Odzaki gribu. Viņi iesniedza apelāciju augstākajai tiesai. Un atkal apelācijā Zorge ne tik daudz aizstāvēja sevi, cik savus biedrus. Augstākā tiesa ar atbildi nesteidzās.

Zorges apelāciju noraidīja 1944. gada janvārī, Odzaki — aprīlī. Viņus pārveda uz tumšām nāvinieku kamerām bez logiem. Ne vienam, ne otram nepateica dienu, kad tiks izpildīts nāvessods. Gandrīz gadu viņi dzīvoja nomācošās gaidās. Ik minūti varēja ienākt cietuma priekšnieks Iči-dzima un paziņot, ka saskaņā ar justīcijas ministra pavēli šodien tikos un tikos izpildīs nāves spriedumu.

Abi viņi mīlēja dzīvi un, pat nāves elpas apņemti, prata izjust tās priekus. Zorge ieklausījās uzraugu sarunās, kāri tvēra ziņas par kara gaitu. Salīdzinot aprautas frāzes, Rihards secināja, ka padomju tautas uzvara ir tuvu. Viņš taču dzīvoja tikai ar cerībām uz šo uzvaru.

Odzaki rakstīja savu pēdējo grāmatu — atzīšanos «Mīlestība, kas līdzīga krītošai zvaigznei»: «... Tagad es gaidu nāvi... Mani dara laimī|u doma, ka esmu dzimis un miršu savā dzimtenē ... Šeit, cietumā, mīlestība uz ģimeni manī uzliesmoja ar negaidītu spēku un izraisīja mokošus pārdzīvojumus. Sākumā es vienkārši nevarēju lasīt sievas vēstules un nevarēju skatīties uz meitas fotogrāfijām, kas tajās bija ieliktas ... Acīm redzot, profesionālam revolucionāram nedrīkst būt ģimene ...

Manas meitas Joko skolotāja speciāli bija atnākusi viņai pateikt, lai viņa nekaunas par tēvu un apmeklē skolu. No vēstulēm un no citiem avotiem es labi zinu, ka mani tuvinieki uzskata, it kā es būtu izdarījis kaut ko nelabu un nesaprotamu un ka tā no manas puses esot bijusi liela cietsirdība — ne tikai par sevi nedomāt, bet pazudināt arī sievas un meitas laimi. Iespējams, ka viņiem savā ziņā taisnība. Toties es skaidri saskatīju tuvāko nākotni, un tā mani tik ļoti aizrāva, ka nespēju atlicināt laika ne sev, ne savai ģimenei. Pareizāk, es neuzskatīju to par vajadzīgu.

Es biju pilnīgi pārliecināts, ka, ziedodams sevi uzdevumiem, ko izvirzīja mūsu laiks, es kalpoju savām un savas ģimenes augstākajām interesēm.

Es gribu vēlreiz atkārtot: «Atveriet acis platāk, ielūkojieties mūsu laikmetā!»

Kurš spēs pareizi izprast laika pulsu, laika prasības, 1as vairs nenoņemsies ar līdzjūtības izrādīšanu cilvēkiem, neraizēsies par savas ģimenes likstām. Mans darbs deva iespēju ieraudzīt un izprast vistuvāko nākotni, un tas bija manai sirdij pats tuvākais, pats dārgākais.

Lai mani atceras tieši tāpēc. Tas man būs labs kapa uzraksts, un to es lūdzu pateikt visiem.»

No tālās Taivanas atbrauca vecais Hocumi tēvs. Pa ceļam kuģi torpedēja amerikāņu zemūdene, un vecajam vīram sešas stundas vajadzēja turēties virs ūdens. Viņu izglāba un nogādāja uz Tokiju. Par šo tikšanos Hocumi izstāstīja vēstulē sievai:

«Beidzot es varēju satikties ar tēvu. Ar iznīcībai nolemta cilvēka sajūtu, ar kādu parasti ierodas augstākās tiesas priekšā, es nostājos tēva priekšā. Biju pārsteigts, ka varu izturēties mierīgi, taču, uzskatot tēvu, mani pārņēma spēcīgs dvēseles saviļņojums, ko es nespēju pārvarēt. Es lūdzu tēvam piedošanu par sagādātajiem sirdēstiem un novēlēju viņam veselību un ilgus mūža gadus. Ar dziļu aizkustinājumu uzklausīju visus viņa norādījumus. Es labi sapratu viņa vārdu jēgu, ka sievas un bērna dēļ svarīgi nodzīvot kaut vai vienu lieku dienu.

Domājams, ka šī ir mūsu pēdējā tikšanās. Es ilgi lūkojos viņā. Viņš izskatījās diezgan možs, un tas mani nomierināja. Es nopriecājos, ka viņam piestāv mans mētelis un mana kaklasaite. Mati tēvam jau pavisam sirmi, taču dzirde viņam vēl lieliska. Man reti gadījies sastapt cilvēkus ar tik brīnišķīgu dzirdi. Es atceros, kā ķīnieši Taivanā ne vienu reizi vien slavēja viņa dzirdi un šinī sakarībā teica, ka «laba dzirde — veselības un ilga mūža ķīla». Ar skatienu pavadīju sagumušo tēva augumu, kam blakus gāja uzraugi, līdz viņš pazuda aiz durvīm.» Vecais žurnālists nenosodīja dēlu, nepārmeta viņam. Viņu tikšanos pildīja bezgalīgas skumjas un bēdas neatvairāmā likteņa priekšā. Odzaki nodeva tēvam to vēstuļu kopijas, kuras viņš no cietuma rakstīja sievai un meitai. Šīm vēstulēm jāsaglabājas, tās vajadzīgas visiem ...

Rihards Zorge nenodzīvoja līdz Padomju Savienības Uzvaras dienai pār fašistisko Vāciju. Pietrūka tikai pusgada.

Tie, kas viņu redzēja pēdējos menešos bez tīkla uz sejas, liecina: kopš aresta dienas viņš bija maz pārvērties. Tas pats mierīgais zilo acu skatiens, tā pati mazliet skumīgā sejas izteiksme un tie paši skopie žesti, noteiktā gaita, sava pārākuma apziņa pār tiesnešiem un policijas ierēdņiem. Ar uzraugiem viņš bija inteliģenti pieklājīgs, lai gan izturējās ne bez dzedruma. Viņa vārdu izrunāja čukstus. Ziņas no ārpasaules gandrīz nepienāca. Taču Zorgem radās labvēlis: tulks. Gan pirms tiesas, gan tiesas laikā, gan pēc sprieduma pasludināšanas šis simpātiskais jaunais cilvēks ar vēlīgo smaidu uz lūpām aizvien atrada izdevīgu brītiņu, lai ātri nobērtu Rihardam ziņas par visu, kas notiek plašajā pasaulē. Zorge turpināja izlikties, ka japāņu valodu nesaprot. Pēdējo gadu laikā viņa dzirde kļuva sevišķi asa. Kaut kur aiz cietuma sienas, varbūt parkā vai skvērā, bija reproduktors. Dienā to nomāca pilsētas trokšņi, bet agrajās rīta stundās Zorge, gulēdams uz mašas, ieklausījās reproduktora burkšķēšanā un uztvēra visu.

Kamēr asinis pulsē, kamēr domas nav izdzisušas, viņu intefesē notikumu gaita tur, lielajā pasaulē, kur viņš vairs neatgriezīsies nekad, nekad.. . Tagad viņš bieži domā par savu sievu Katju. Atceras ♦visas viņu īsās tikšanās, sarunas par mākslu un literatūru. Toreiz, viņu draudzības pirmajās dienās, iznāca spāņu rakstnieka Blasko Ibaņjesa grāmata «Mirušo saule». Katja atkārtoja rakstnieka vārdus: «Slava — mirušo saule. Visi cilvēki, kuru vārdus glabā vēsture, slaveni dzīvē un pēc nāves vai dzīvē nepazīti un cildināti tad, kad slavinājumus viņi vairs nedzird, — visi viņi turpina savu nemateriālo esamību zem šīs saules stariem, kura spīd tikai tiem, kam vairs nav acu, kas spējīgas redzēt tās mirdzumu.»

Tagad varēja rūgti pasmaidīt: Zorge nekad nebija rūpējies par savu slavu; godkārīgos cilvēkus viņš vienkārši nesaprata. Un vēl — viņš pārāk augstu vērtēja parastās, kvēlošās dzīvo saules burvīgumu, lai domātu par aizkapa auksto mirušo sauli. Viņš ticēja nevis slavai, bet gan diženu ideju spēkam, un viņam patika atkārtot Gētes vārdus: kad idejas saplūst ar raksturiem, tad dzimst parādības, kas tūkstošiem gadu liek brīnīties pasaulei... Na-

baga Katja .,. Kaut vienu vienīgu vēstulīti no viņas! Tā padarītu vieglākas pēdējās dienas ... Rihards nezināja, ka Katjas vairs nav: 1943. gada 4. augustā, būdama evakuācija Krasnojarskā, viņa mira no apdegumiem, kas bija gūti nelaimes gadījumā. Taču to Rihards tā arī nekad neuzzināja.

Viņa māte Ņina nodzīvos līdz 1952. gadam. Viņa vecākais brālis Hermanis nomirs 1948. gadā. Vidējais brālis Vilhelms pazudis bez vēsts. Par Riharda pusmāsām Emmu un Amāliju nekas nav zināms. Kur viņas? Vai dzīvas? Varbūt mirušas?

Lielu revolucionāru svētku priekšvakarā «Ramzajs» vienmēr sūtīja apsveikumus biedriem Maskavā. Būdams tālu no Dzimtenes, viņš ar nepacietību gaidīja šos svētkus, jo tie iezīmēja kaut kādu jaunu robežu Padomju valsts vēsturē. 1. Maijā un 7. novembrī parasti sanāca kopā pie Klauzeniem uz garšīgām, krievu gaumē gatavotām pusdienām: atcerējās Padomju Savienībā nodzīvotos gadus, un tad agrākā dzīve vairs nelikās tik tāla.

Atliek tikai brīnīties par Japānas pretizlūkošanas dienesta un justīcijas ministra izsmalcināto sadismu: viņi izvēlējās tieši 7. novembri, lai izpildītu nāvessodu Zorgem un Odzaki.

Sājā 1944. gada 7. novembra rītā Zorge jutās možs, viņš nenojauta, ka dzīvot atlicis tikai dažas minūtes.

Bendes bija nolēmuši vispirms izrēķināties ar Odzaki.

Pulksten deviņos Odzaki kamerā ienāca apsargi. Cietuma priekšnieks Ičidzima, kā to prasa formalitāte, pajautāja notiesātajam uzvārdu, vecumu un agrāko adresi. Pēc tam viņš paziņoja, ka saskaņā ar tieslietu ministra pavēli šodien nekavējoties tiks izpildīts nāvessods Odzaki. Ičidzima bija pieredzējis cietuma ierēdnis. Viņš zināja, kā uz nāvi notiesātie dažkārt uzņem briesmīgo ziņu: kā prātu zaudējuši, viņi lūdz atlikt nāvessoda izpildi kaut uz dažām minūtēm. Kā izturēsies šis «bīstamais komunists»? Mirst taču tikai vienu reizi, vienalga, vai tu esi imperators vai komunists ...

Odzaki seja pat neizmainījās. Viņš mierīgi paņēma atklātni un uzrakstīja: «Es neesmu gļēvulis un no nāves nebaidos.» Palūdza nodot vēstuli sievai. Tad viņš pārģērbās tīrā uzvalkā un stingri teica: «Esmu gatavs.» Bendes uzlika roku dzelžus.

Viņu veda caur cietuma pagalmu uz vietu, kur atradās dzelzsbetona telpa ar augstām sienām. Kad Odzaki iegāja šajā drūmajā dzelzsbetona maisā, viņš nokļuva zeltīta Būdas altāra priekšā. Budistu garīdznieks piedāvāja uz nāvi notiesātajam tēju, sakē, taču Odzaki «cienastu» nepieņēma.

«Dzīvība un nāve — tās ir vienādas tam, kurš sasniedzis augstāko svētlaimi. Augstāko svētlaimi var sasniegt, ja paļaujas uz Būdas žēlsirdību...» runāja garīdznieks. Tāds bija rituāls.

Odzaki pateicās visiem un vēlreiz atkārtoja: «Esmu gatavs.»

Viņš pagāja garām altārim un nonāca tukšā telpā bez logiem, ar karātavām centrā. Zem kājām bija lūka. Odzaki acīm uzlika melnas brilles. «Es mirstu par tautu!» viņš iesaucās.

Pulksten 9.33 lūka atvērās.

Odzaki Hocumi dzīve pārtrūka. Viņam nebija pat četrdesmit pieci gadi.

«Cilvēki izdziest kā ugunis, un no viņiem, tāpat kā no ugunīm, nekas nepaliek pāri, vienīgi pelni un skumjas ...»

... Kad cietuma priekšnieks kopā ar bendēm ieradās kamerā, Rihards Zorge saprata, ka stunda ir situsi.

«Šodien ir jūsu svētki,» teica Ičidzima. «Ceru, ka jūs mirsiet mierīgi.» Viņš pataustīja kaklu. Bendes iesmējās. Taču Zorges skarbais skatiens viņus tūlīt apklusināja. Ičidzima jautāja, vai Zorge nevēlas vēl kaut ko pievienot savam novēlējumam.

«Mans novēlējums paliek tāds, kādu es to uzrakstīju!»

Tad cietuma priekšnieks jautāja: «Vai jums ir vēl kaut kas sakāms?»

«Jā, ir. Jums taisnība, cietuma priekšnieka kungs: šodien man ir svētki. Lieli svētki — Oktobra sociālistiskās revolūcijas divdesmit septītā gadadiena. Es gribu pievienot dažus vārdus savam novēlējumam. Pasakiet dzīvajiem: Zorge nomira ar vārdiem: «Lai dzīvo Padomju Savienība, lai dzīvo Sarkanā Armija!»»

Tad Zorge pagriezās pret cietuma garīdznieku un teica:

«Pateicos par jūsu laipnību. Jūsu pakalpojumi nebūs vajadzīgi. Esmu gatavs.»

Stingrā gaitā viņš izgāja caur cietuma pagalmu. Nonācis dzelzsbetona maisā, viņš neapstājās altāra priekšā, bet

devās tieši uz nāves kameru un apstājās uz lūkas vāka.

Ko viņš domāja savas dzīves pēdējā mirklī?

Viņš gribēja tikai vienu: ar savu aukstasinību un mieru aizēnot ienaidnieka uzvaras prieku. Viņš pats uzlika uz kakla cilpu.

Pulksten 10.20 lūka atvērās.

Vēlāk Makss Klauzens rakstīja: «Es gribētu teikt vēl dažus vārdus par kādu japāņu biedru, kas bija ieslodzījumā kopā ar mani. Viņa uzvārdu precīzi neatceros — liekas, viņš bija Sudzuki. Ar cietuma ierēdņa palīdzību, kurš visā ieslodzījuma laikā reizi pa reizei sarunājās ar mani un paziņoja kara gaitas notikumus, man bija iespēja ar viņu tikties. . . Viņš izstāstīja, ka Rihards pakārts

1944. gada 7. novembrī, ka pirms nāves viņš izturējies ļoti vīrišķīgi un uzsaucis japāņu valodā: «Lai dzīvo Sarkanā Armija, lai dzīvo Padomju Savienība!»»

No medicīniskās ekspertīzes protokola redzams: Zorgem bijusi spēcīga sirds — tā situsi vēl veselas astoņas minūtes pēc tam, kad izlūku noņēma no karātavām.

NOBEIGUMS

Branko Vukeličs Sugamo cietumā atradās līdz 1944. gada jūlijam. Josiko negaidīti saņēma atļauju tikties ar vīru. Viņa paņēma trīs gadus veco Hirosi un devās uz cietumu. Tikšanās ilga tikai dažas minūtes. Starp viņiem bija restes. Branko pastiepa roku, pieskārās dēlam. Apsargs aizgriezās. Runāt vajadzēja skaļi un tikai japāniski. Branko izskatījās šausmīgi. Viņš bija gandrīz akls, palikuši tikai kauli un āda. Taču izturējās ar viņam raksturīgo jautrību, runāja asprātības, tēloja mundru cilvēku. Josiko saprata, kādas ziņas viņu interesē vairāk par visu. Viņa pateica angliski: «Padomju karaspēks tuvojas Vācijas robežām.»

Laiks bija pagājis. Tā bija viņu pēdējā tikšanas. Drīz vien Branko Vukeliču nosūtīja katorgā uz Abasiri (Ho-kaido salas ziemeļos). Hokaido — skarbs novads. Kad Sidzuokas apkārtnē uzzied tējas krūmi un kamēlijas, Hokaido salā plosās sniegputeņi. Ziemā sals sasniedz četrdesmit grādus. Nav Japānā clrūmāka cietuma par Abasiri. Pavasara sākumā šajā apkārtnē nedēļām ilgi neizklīst bieza migla, uznāk stiprs sals. Rudenī agri uzkrīt sniegs. Ieslodzītie guļ uz apledojušiem pīteņiem. Tāpēc līdz ar ziemas iestāšanos simtiem Abasiri ieslodzīto mirst ar krupozo plaušu karsoni.

Kā zināms, Vukeličs visā pilnībā pārvaldīja japāņu sarunu valodu, taču vēstules sievai un dēlam rakstīja angliski, jo viņš nevarēja atcerēties vairākus tūkstošus hieroglifu. Cietuma cenzori tulkoja viņa vēstules japāņu valodā un tikai pēc tam nosūtīja adresātam. Tāpēc Josiko ziņas notvīra saņēma ar lielu nokavēšanos. Branko drīz vien saprata, kāpēc vēstules tā kavējas, un pavisam nopietni sāka nodarboties ar hieroglifiem, katakanu, hira-ganu.

Branko nodzīvoja tikai divus mēnešus ilgāk par Zorgi un Odzaki. Abasiri viņu piemeklēja daudzu ieslodzīto liktenis: viņš saslima ar krupozo plaušu karsoni.

Sajutis, ka nāve tuvu, 1944. gada decembra beigas viņš nosūtīja uz Tokiju sievai savu pēdējo vēstuli.

Lūk, tās saturs:

«Piedod, ka šī vēstule aizkavējusies. Tas notika tāpēc, ka rakstīšanu nācās atlikt uz ceturto svētdienu. Es saņēmu mūsu zēna vēstuli, un tā, bez šaubām, man sagādāja lielu prieku. Tu, protams, vari iedomāties, kā es apbrīnoju Tavu morālo stiprumu un reizē arī raizējos par Tavu nemierpilno, saspringto dzīvi. Lūdzu Tevi: parūpējies, kā nākas, par sevi, dari to manis dēļ, es taču Tevi tik ļoti mīlu. Tu jau rakstīji — no morālajiem spēkiem atkarīgs daudz kas. Man ļoti patīk Tavi vecāki. Esi, lūdzu, laba pret viņiem. Tagad sākumam atļauj man atbildēt uz Taviem jautājumiem. 1. Sudrabu vajag atdot atpakaļ. To mums atstāja glabāšanā. 2. Vēstuļu papīra mapi es saņemu, taču lietot to pagaidām man neļauj. 3. Es viegli saprotu un lasu Tavas vēstules, bet, tā kā laiks tām ir ierobežots, raksti cik iespējams precīzi un skaidri (pašreizējais stils un rokraksts mani pilnīgi apmierina). Es vēlētos, lai kādā vēstulē Tu kādreiz aprakstītu visu savu dienu — no rīta līdz vakaram — Tev raksturīgajā interesantajā stilā. 4. Atbildi vēstulēs man uz visiem maniem jautājumiem. Ja manā vēstulē kaut ko nesaproti — jautā. 5. Man liekas, Tu ļoti labi tiec galā ar mūsu dēla audzināšanu tik grūtos apstākļos. Viņa paradums sarunāties pašam ar sevi, jādomā, ir nepastāvīgās apkārtējās vides rezultāts — dzīves vietas maiņa, pazīstamu cilvēku trūkums un tamlīdzīgi. Neprasme darboties droši vien radusies tāpēc, ka viņam nav vienaudžu draugu. Tie, protams, ir slikti ieradumi, taču es ceru, ka Tu izdomāsi, kā tos izlabot. Kas attiecas uz viņa spējām, tad es, kā jau visi vecāki, uzskatu, ka viņš ir talantīgs. Fotogrāfijā viņš izskatās tāds, kādus es zīmēju zēnus savā bērnībā, tomēr daudz labāks un interesantāks nekā viņa tētis. Kas attiecas uz rokrakstu, tad es taču pirmos burtus sāku rakstīt daudz vēlāk. Var būt, ka sava loma šeit ir Jamasaki asinīm, tomēr es par galveno uzskatu tavu teicamo audzināšanu. Mani, piemēram, galvenokārt audzināja pēc principa «lieciet viņu mierā», gluži kā tādu mazu mājas dzīvnieku, jo šo audzināšanas metodi mūsu laikā uzskatīja par vislabāko metodi. Pat tad, kad mani vecāki ievēroja, ka man ir slikts rokraksts, viņi uz to reaģēja ļoti vienkārši:

«Viņa rokraksts kļūs labāks tad, kad viņš paaugsies. Kāpēc viņam tagad ar to uzbāzties?» Varbūt es vēl tagad neesmu pilnīgi pieaudzis? Bet varbūt tas ir pirmās audzināšanas lomas noniecināšanas, sliktu ieradumu nepietiekami aktīvas izlabošanas un tamlīdzīgu kļūdu rezultāts. Jā, pie viena, par mūsu dēla pārāk vājo raksturu. Kamēr viņam nezūd interese par darbu vai neparādās antipātija pret to, Tev nav ko sevišķi raizēties. Galvenais — māci viņu veikt kādu darbu, nejaucoties tomēr svētajā bērnu rotaļu pasaulē. 6. Kas attiecas uz manu māti, ja Tevi tas neapgrūtina, aizsūti viņai ziemsvētku apsveikumu. Tomēr nesteidzies, paskatīsimies, varbūt es pats dabūšu atļauju to nosūtīt, lai gan baidos, ka tādā gadījumā tas var stipri novēloties. Dzīve tagad ir tāda, ka manai vecajai, slimajai mātei laikam gan labāk būtu bijis nomirt nekā turpināt dzīvi. Tomēr, ja mana vēstulīte viņu sasniegs laikā, es esmu pārliecināts, ka tas viņai būs liels mierinājums. Kad tu rūpējies par saviem vecākiem, atceries arī šīs manas jūtas. Es gribētu rūpēties par Taviem vecākiem pat vairāk nekā par savējiem, bet esmu spiests sagādāt viņiem vilšanos un visu to, ko viņi, jādomā, sauc par dieva sodu. 7. Par manu veselību tik stipri neraizējies. Pēdējā mēneša laikā recidīvu nav bijis, un es ātri atspirgstu. Turklāt es panesu aukstumu daudz labāk, nekā gaidīju. (Tikai mans rokraksts gan no tā kļūst sliktāks nekā parasti.) Mēs varam pilnīgi cerēt uz tikšanos nākamajā gadā. Krāsniņa, kuru es tik ilgi gaidīju, beidzot ir uzstādīta; es tūlīt pat iztēlojos tādu ainu: «Mēs divatā. Cepas suķi jaki. Bērns guļ. Krāsniņā uguntiņa . .. tikpat silts kā pašreiz . . .» Tā tas patiešām bija rudenī. 8. Tev vairāk jāraksta par savu veselību. Aizej ari Tu pie ārsta. Atsūti, lūdzu, man savu fotogrāfiju un mūsu bērna fotouzņēmumu. Varbūt man atļaus paskatīties. Un, protams, atraksti man vēstuli. Piedod, ka nevaru pasniegt Tev nekādu Jaungada dāvanu. Sūtu tikai savu pateicību. Vēsturiski šim Jaunajam gadam jābūt vissvarīgākajam un visgrūtākajam Japānai, tāpat kā visai pasaulei un arī mūsu pilnīgi nevainīgajam mazajam dēlam. Domas par Jums man dod spēku. Izstāsti, lūdzu, mūsu mazajam puisēnam, cik ļoti es priecājos par viņa vēstuli. Parūpējies par savu veselību; es centīšos būt možs.

Jūsu tētis.

PALDIES TEV PAR VĒSTULI, HIROSI. TĒTIS ĻOTI MĪL HIROSI. SŪTI MAN VĒL VĒSTULES.

TĒTIS.»

(Apakšā ir piezīme, kas izdarīta ar Josiko Jamasaki roku: «Šī vēstule, acīm redzot, rakstīta 1944. gada decembra pēdējā svētdienā, bet varas iestādes to nosūtījušas

1945. gada 8. janvārī, kad viņš jau gulēja uz nāves gultas ar plaušu karsoni.»)

Mēs lasām šīs rindas un it kā sarunājamies ar dzīvo Branko. Tāds viņš bija: dziļi cilvēcisks, maigs, pastāvīgi ar laipnu smaidu uz lūpām. Cik daudz tur apvaldītu jūtu, velēšanās pasargāt no sāpēm mīļoto, cik daudz cerību, kam nebija lemts piepildīties . . .

1945. gada 13. janvārī četrdesmit gadu vecumā Branko Vukeličs beidza savas mūža dienas. Pēc pārciestajām mokām viņš svēra tikai trīsdesmit divus kilogramus. Uzzinājusi par vīra nāvi, Josiko steidzās uz Hokaido. Taču viņai neparādīja pat apbedīšanas vietu. Ak, šeit tik daudz mirst, katra kapu nevar atcerēties ...

Maksa Klauzena un Annas liktenis veidojās mazliet citādi. Pēc galīgā sprieduma 1944. gadā Maksu pārveda uz kriminālistu nodaļu, kur atradās arī japāņu komunisti. «Ar cietuma kalpotāja starpniecību viņi man piegādāja Japānas avīzi angļu valodā un daudz ko citu. Lasot šo avīzi, vajadzēja ievērot lielu piesardzību, jo uzraugs laiku pa laikam ielūkojās actiņā. No šīs avīzes es uzzināju, kas notiek pasaulē un kāda ir kara gaita. Bez tam es lasīju arī cietuma avīzi japāņu valodā. No tās es uzzināju, ka Sarkanā Armija neatlaidīgi uzbrūk un dzen fašistus arvien tālāk uz rietumiem.»

Jā, lai varētu lasīt cietuma avīzi, Makss rūpīgi mācījās japāņu rakstu zīmes un guva pārsteidzošus rezultātus. Hieroglifi viņam vairs nebija mīkla. Grāmatas ieslodzītajiem nedeva, taču Makss bija pratis noslēpt japāņu valodas vārdnīcu.

1945. gada 10. martā Tokiju bombardēja amerikāņu aviācija. Puse pilsētas pārvērtās pelnos. Cietuma uzraugi, aizmirsuši savus pienākumus, sēdēja patvertnēs. Tajā dienā dega daudzi cietumi un kopā ar ēkām sadega ieslodzītie. Uzlidojumi turpinājās līdz 26. martam. Pēdējā amerikāņu bumbvedēju vienība nometa bumbas netālu no Sugamo cietuma. Aizdegās koka ēkas. «Vējš nesa degošus

koka gabalus, un tie iekļuva manā kamerā. Sāka degt paklājs. Manas kameras durvis bija aizslēgtas, kaut gan citu ieslodzīto kameras bija vaļā, lai nepieciešamības gadījumā viņi varētu izskriet laukā. Man visu laiku nācās noņemties, lai neizceltos ugunsgrēks ...» raksta Makss.

Nākošajā dienā Klauzenu pārveda uz Akitas cietumu.

Annai Klauzenai klājās vēl ļaunāk. Divus mēnešus pēc sprieduma pasludināšanas viņa vēl pavadīja Sugamo, tad viņu pārveda uz Točigi cietumu. Šeit ieslodzītos turēja zemnīcās, kas lietus laikā pieplūda. Koridoros ienesa sūkņus, un ieslodzītie atsūknēja ūdeni no kamerām. Cietumā bija vairāk nekā sešsimt sievietes, no tām divi simti septiņdesmit bija politiskās ieslodzītās. Septiņpadsmit stundas diennaktī cietumniecēm lika strādāt — izgatavot munīciju armijai. Ēdināja slikti. Bads, tuberkuloze un citas slimības prasīja milzīgus upurus, nāvi cietumā uzskatīja par ikdienišķu parādību. «Mani turēja ļoti stingrā režīmā, pilnīgi izolēja no pārējiem, pastaigāties izveda reizi mēnesī un tādā vietā, kur neviena cita nebija.» Amerikāņu aviācijas uzlidojuma laikā ieslodzītos sakala vienā kopējā ķēdē un izveda pagalmā, Annu atstāja kamerā. 13. jūlijā viņu pārveda uz 3. baraku — nāvei nolemto baraku. Tur viņu sakala važās. «Mana kamera bija līdzās tai, kurā krāva līķus. Ailē starp kamerām karājās spuldzīte, pa šo caurumu no tīku kameras plūda iekšā briesmīga trūdošu līķu smirdoņa._ Augusta vidū līķi tajā gulēja desmit dienas un ilgāk. Ēdiena bija tik maz, ka grūti iedomāties. Deva kukurūzu, gaoļanu un vēl kaut kādu maisījumu. No bada es nevarēju pat kājās nostāvēt.»

Tomēr padomju izlūki varonīgi izturēja visas mocības un grūtības. ,

Kad Sarkanā Armija bija sagrāvusi Kvantunas armiju un Japāna kapitulēja^ Klauzenus atbrīvoja. Viņi griezās padomju sūtniecībā. Ārsti bija konstatējuši Maksam audzēju aknās, tāpēc viņš lūdza sūtniecības kalpotājus iekārtot viņu slimnīcā. Pēc dažām stundām Klauzenu aizveda uz aerodromu. Vladivostokā Maksam izdarīja operā-cij u.

Pēc tam viņus gaidīja Maskava . ..

Makss vienmēr uzskatīja, ka visa viņa darbība veltīta ne tikai Padomju Savienības aizsardzībai, bet arī fašisma likvidēšanai un sociālisma uzcelšanai pašā Vācijā. Tur, Tokijā, viņš cīnījās par jaunu — sociālistisku Vāciju. Re-

zumējot savu izlūka darbību, viņš ar lepnumu sirdī varēja teikt: «Par izlūku es kļuvu tāpēc, ka ienīdu fašismu un militārismu un karsti mīlēju savu dzimto Vāciju. Mans darbs PSRS labā vienmēr bija arī cīņa par manas dārgās Vācijas gaišu nākotni.»

1946. gadā Klauzeni pārcēlās dzīvot uz Maksa dzimteni — Vācijas Demokrātisko Republiku. Šeit viņi abi iestājās Vācijas Sociālistiskās vienības partijā. Makss drīz vien sāka strādāt Berlīnes Kepenikas kuģu būves rūpnīcā par kadru instruktoru. Ne vienu reizi vien viņam piešķīra aktīvista goda nosaukumu. Sākās tā mierīgā dzīve, par kuru viņi tik dedzīgi bija sapņojuši daudzus gadus.

Padomju valdība augstu novērtēja drosmīgā izlūka Riharda Zorges cīņu biedru varonību: 1965. gada 19. janvārī Maksu Klauzenu apbalvoja ar Sarkanā Karoga ordeni, Annu Klauzenu — ar Sarkanās Zvaigznes ordeni. Uzzinājis par apbalvojumu, Makss Klauzens teica:

«Dārgie draugi! Ar prieku un lepnumu uzzināju, ka par mūsu darbību doktora Riharda Zorges izlūkošanas organizācijā Tokijā Padomju valdība apbalvojusi mūs ar kaujas ordeņiem. Mums tas bija liels gods — kopā ar neaizmirstamo Rihardu cīnīties pret fašismu, pret karu. Mēs esam laimīgi, ka arī mūsu darbs, kam esam veltījuši visus savus spēkus, palīdzējis kaldināt uzvaru.»

VDR Valsts drošības ministrs pasniedza Maksam un Annai zelta medaļas par nopelniem Tautas armijas labā.

1965. gada 29. janvārī PSRS Augstākās Padomes Prezidija priekšsēdētājs nodeva Branko Vukeliča sievai un dēlam — Josiko Jamasaki un Hirosi Jamasaki Tēvijas Kara 1. pakāpes ordeni — pēcnāves apbalvojumu varonim.

Šīs grāmatas autoriem laimējās tikties ar Josiko un Hirosi Jamasaki. Tieviņa, neliela auguma sieviete, vienkārši ģērbusies, paklusā balsī nesteidzīgi stāstīja par Branko. Viņa dzīvo Tokijā, strādā par tulku Čehoslova-kijas sūtniecības preses sekcijā.

Ko Josiko Jamasaki mums pastāstīja?

«Es glabāju 159 vēstules, ko Branko man atsūtīja no cietuma. Es apprecējos 1940. gada 26. janvārī un nodzīvoju ar Branko tikai divdesmit mēnešus. Pēc viņa nāves es savās sāpēs gribēju izdarīt pašnāvību. Taču tad, lai izpildītu viņa vēlēšanos, pilnīgi nodevos mūsu vienīgā

dēla audzināšanai. Lai izaugtu tāds pats kā tēvs: godīgs, patiess, sirsnīgs, gudrs, drošsirdīgs.

Zorges darbību Japānā sāka vērtēt pareizi, kad saprata, par ko viņš cīnījās. Acīs iemirdzas prieka asaras, kad atceros sava vīra vārdus: «Mēs cīnāmies par mieru. Pašreiz mēs cenšamies panākt, lai neizceltos karš starp Japānu un PSRS.» Es bez jebkādas šaubīšanās zvērēju sev, ka aizvien darīšu tāpat kā. viņš. Jūs jautājat, kura ir pati laimīgākā manas dzīves diena? Es labi atceros to dienu. Branko vakarā pārnāca mājās un teica: «Mūsu laulību atzina oficiāli. Padomju draugi apsveic mūs! .. .» Kad fašisti iebruka Dienvidslāvijā, Branko tiecās uz dzimteni. Viņš gribēja cīnīties kopā ar dienvidslāvu partizāniem.»

Hirosi mācījās tēva dzimtenē — Dienvidslāvijā, Bel-gradas universitātes aspirantūrā. Pirms tam viņš bija mācījies Tokijas universitātes juridiskās fakultātes ekonomikas nodaļā. Belgradā Hirosi sauc dienvidslāvu vārdā — par Lavoslavu. Māte un dēls apciemo Branko Vukeliča piederīgos.

. .. Pēc nāvessoda izpildīšanas Rihardu Zorgi slepus apglabāja Tamas kapos Tokijā. Kapsēta ievērojama ar to, ka šeit apbedīti simtiem antifašistisko cīnītāju. Māju, kurā dzīvoja Zorge, policija nodedzināja: lai nekas neatgādinātu padomju izlūku! Pēc kara Zorges draugiem nācās daudz un rūpīgi meklēt, *līdz atrada viņa līķi. Varoņa mirstīgās atliekas atrada vienā no brāļu kapiem. «Ram-zaju» identificēja pēc zelta zobiem un milzīgajiem saišu zābakiem; bija arī citas pazīmes; visi, piemēram, zināja, ka Zorgem viena kāja ir īsāka — senā smagā ievainojuma sekas.

1956. gadā, divpadsmit gadus pēc nāves, draugi uzlika Zorges kapam pieminekli ar uzrakstu:

«RIHARDS ZORGE 1895— 1944»

Plāksnes otrā pusē iekalti vārdi:

«Šeit dus varonis, kurš atdeva savu dzīvi cīņai pret karu, par mieru visā pasaulē. Dzimis Baku 1895. gadā, ieradies Japānā 1933. gadā, arestēts 1941. gadā, sodīts ar nāvi 1944. gada 7. novembri.»

Pavisam nesen Tamas kapsētā Tokijā uz Zorges kapa svinīgi uzstādīja jaunu pieminekli. Melnā granīta kvad-

rātā iekalta Padomju Savienības Varoņa Zvaigzne un uzraksti trijās valodās — krievu, vācu un japāņu: «Padomju Savienības Varonis Rihards Zorge», viņa dzimšanas un nāves gadi.

Pieminekli uzstādīja pēc Japānā izveidotās Riharda Zorges piemiņas komitejas iniciatīvas.

1965. gada jūnijā mēs tikāmies arī ar Zorges draudzeni japānieti Isii Hanako. Japānā plaši pazīstamas viņas grāmatas «Cilvēks — Zorge» un «Viss par tikšanos ar cilvēku, vārdā Zorge».

Kad bija vajadzīga nauda Zorges kapa piemineklim, viņa iemaksāja kopējā fondā savu honorāru, ko bija saņēmusi par grāmatām.

Isii Hanako dzīvo Tokijā. Viņa jau sen lolojusi sapni ieraudzīt Zorges dzimteni — Padomju Savienību. Šis sapnis piepildījies. Jā, viņa redzēja Maskavu. Iegrimusi skumjās un dziļās domās, viņa gāja pa ielu, kas nosaukta Zorges vārdā. Viņas draugs bija kļuvis it kā par lielās pilsētas sastāvdaļu — un tas simbolizēja viņa cildenā varoņdarba triumfu.

«Zorge bija cilvēks ar sevišķi cēlu dvēseli,» teica Isii Hanako. «Viņš aizvien rūpējās par citiem, bet maz domāja par sevi. Viņš vēlējās mieru visiem cilvēkiem. Es to zinu, zinu . . .»

Isii ir ne tikai aktrise, dziedātāja, bet arī talantīga tēlniece. Pati savām rokām viņa izveidojusi Riharda Zorges krūšutēlu. Tas stāv viņas dzīvoklī.

Isii sapņo ar laiku uzcelt lielu pieminekli savam draugam.

Uz padomju izlūka kapa arvien ir ziedi: tos atnes Japānas vienkāršie ļaudis, studenti, Zorges draugi. Viņa piemiņa Japānā ir dzīva.

Blakus Zorges kapam ir obelisks ar Odzaki, Vukeliča un Mijagi vārdiem. Pie Odzaki Hocumi kapa bieži atnāk Odzaki sieva Eiko. Dažreiz no Jokohamas atbrauc viņa meita Joko — Jokohamas institūta pasniedzēja.

Padomju izlūku izcilais varoņdarbs pārsteidza visu pasauli. Par šo varoņdarbu uzzināja tikai vēlāk. Japānā par Zorges organizācijas tiesas prāvu nerakstīja, tikai 1942. gada maijā to pavisam īsi pieminēja presē. Japānas pretizlūkošanas dienests savā ziņojumā centās saistīt organizācijas biedrus ar Japānas Komunistisko partiju, ar Kominterni, lai sabiedrības acīs lieku reizi attaisnotu

Japānas līdzdalību noziedzīgajā «pretkominternes paktā». Tomēr izmeklēšanas materiāli pilnīgi atmasko mītu par organizācijas saitēm ar Kominterni, par tās sakariem ar Japānas Komunistisko partiju. Vairāki prāvas dokumentu oriģināli pazuda, kad 1944. gadā tieslietu ministrijā izcēlās ugunsgrēks. Visus svarīgākos dokumentus, kas saistīti ar organizācijas lietu, 1945. gadā pievāca amerikāņu izlūkdienests.

ASV Tālo Austrumu virspavēlniecības štāba slepenais dienests, ieguvis materiālus, vairākus gadus tos rūpīgi studēja, cenšoties atminēt padomju izlūkdienesta noslēpumu, saprast, kādi motīvi rosināja Zorges un viņa biedru darbību.

Atminēt noslēpumu neizdevās. Rieksts izrādījās par cietu. Nekas cits neatlika kā liekulīgi jūsmot: «Laikam gan nekad vēl vēsturē nav darbojusies tik drosmīga un tik sekmīga organizācija ...»

Imperiālistisko izlūkdienestu darbiniekus, kas pieraduši balstīties uz morāli pagrimušiem deģenerātiem, slepkavām un diversantiem, iedzina strupceļā Zorges un viņa biedru nesavtība, viņu vīrišķība un pašaizliedzība. Amerikas izlūkošana, kuras dienestā, pēc labi informētā žurnāla «Newsweek» ziņām, ir simts tūkstoši cilvēku, balstās uz nodevību, uzpirkšanu, intrigām. Šeit visu pārdod un pērk, katrs cenšas taisīt savu biznesu. Nevienam nav noslēpums, ka Amerikas valdība izlūkošanai un graujošai darbībai pret sociālistiskās sadraudzības zemēm kopumā izlieto trīs miljardus dolāru gadā. Šinī pašā diversiju fondā bagātīgi ieplūst Dipoņa, Mellona un citu firmu zelta straume. Centrālās izlūkošanas pārvaldes dibinātājs Harijs Trumens savā laikā ciniski atzina, ka CIP «daudzu acīs pārvērtusies par nodevības un slepenu intrigu simbolu aiz robežām».

Zorge un viņa cīņu biedri nekad nepielietoja vardarbību, šantāžu, uzpirkšanu, diversijas vai citus imperiālistisko valstu izlūkdienestu netīros paņēmienus. Viņu ieroči cīņā pret sociālistiskās valsts ienaidniekiem bija — analītisks prāts, radoša izdoma, atjautība, stingra disciplīna un nevainojama konspirācija.

Organizācijas priekšgalā bija nevis apmetņa un durkļa bruņinieks, bet gan domātājs, cilvēks, kas bezgala uzticīgs Komunistiskajai partijai un Dzimtenei, cīnītājs pret fašismu, drosmīgs karotājs par mieru visā pasaulē, patiess humānists, lielisks diplomāts un smalks politiķis, liela mēroga sabiedrisks darbinieks. Tieši tāpēc Rihards Zorge ir kļuvis par vīrišķības simbolu, par simbolu tādam cilvēkam, kas nesavtīgi kalpo savai tautai, visas pasaules progresīvajiem cilvēkiem.

Zorges organizācija uz dzīvību un nāvi cīnījās pret kara kurinātājiem, tā aizstāvēja sociālistisko valsti. Tāpēc tās varoņdarbs ir tik dižens. Zorge pulcināja ap sevi patiesus humānistus, uzticamus cīnītājus pret fašismu un militārismu. Padomju Savienības aizstāvēšanā iesaistījās arī japāņu patrioti. Nē, ne jau par naudu un apbalvojumiem viņi riskēja ar savām dzīvībām. Pat amerikāņi bija spiesti atzīt: «Šie sekmīgie panākumi Padomju Savienībai praktiski neko nemaksāja. Viņi pat centās samazināt savus izdevumus un 1940. gadā pavēlēja, lai daļu Klauzenu ienākumu nodotu organizācijai. . . Odzaki, piemēram, nekad netika saņēmis nevienu grasi un faktiski cieta zaudējumus. Protams, tā informācija, ko Zorge nosūtīja pēc 1941. gada 22. jūnija, palīdzēja Padomju Savienībai ietaupīt daudzus miljonus dolāru. Tā lielā mērā ietekmēja padomju karaspēka pārformēšanu un tātad vāciešu apturēšanu kara viskritiskākajā brīdī, tāpēc tās kopējā vērtība nemaz nav aprēķināma.» Makarturs, neslēpjot savu izbrīnu, teicis, ka Zorge esot saņēmis tikpat, cik Amerikā saņemot viņa šoferis.

Kā redzams, viss sarēķināts ar grāmatvedības precizitāti. Protams, neviens nav pavēlējis Klauzenam nelielos darbnīcas ienākumus atskaitīt organizācijas fondā. Tas nebija vajadzīgs. Ja tāda vajadzība rastos, Klauzens nedomādams būtu atdevis visu, pat savu dzīvību. Arī Odzaki vismazāk prātoja par to, kādus zaudējumus viņš cieš, riskēdams ar savu dzīvību un karsti mīļotās ģimenes labklājību.

Nevis nauda, bet daudz varenāki spēki vadīja visas viņu domas un rīcību: marksisma-ļeņinisma idejas, augstais internacionālais pienākums. Imperiālistisko izlūkdienestu pārstāvji to nekad nespēs saprast.

Buržuāziskie vēsturnieki un rakstnieki, visu sugu fal-sifikatori, uzzinājuši par Riharda Zorges varoņdarbu, nekavējoties sacēla sensacionālu kņadu. Bezprecedents gadījums visas pasaules izlūkošanas vēsturē! Apdzisa Tuvo Austrumu un Āfrikas tautu apspiedēja Lourensa oreols, norietēja Matas Hari zvaigzne... īsā laikā grāmatu

tirgus tika pārplūdināts ar sensacionālām detektīva grāma-telēm un brošūriņām, kurās Zorges tēls tika izkropļots līdz nepazīšanai.

Vismazāk falsifikatorus interesēja patiesība. Daļa no viņiem nolēma Zorges lietu izmantot antikomunistiskās propagandas interesēs. Drosmīgais padomju izlūks tika apveltīts ar īpašībām, kas viņam nepavisam nebija raksturīgas, viņu iztēloja par tādu aukstasinīgu neģēli, pārgalvīgu uzdzīvotāju un donžuānu, kas ar šantāžu, vardarbību un uzpirkšanām lika strādāt savā labā. Tika laists darbā viss bulvāru detektīviem ierastais paņēmienu komplekts: šaušalu un mīlas dēku sablīvējums, seifu,uzlaušana, laupīšana un nodevība.

Rafinētākie saprata, ka uz šīs aplamās ēsmas neviens neuzķersies. Viņi gāja citu ceļu: centās visiem līdzekļiem mazināt padomju tautas lomu Lielajā Tēvijas karā, iztēlojot Zorgi par varoni vienpatni, gandrīz vai Padomju Savienības glābēju, hiperbolizējot viņa varoņdarbu. Šīs sugas falsifikatori neskopojās ar Zorges slavināšanu, nosauca viņu par gadsimta izlūku, izlūku ideālistu, izlūku fanātiķi.

Uzslava, kas nāk no ienaidnieka lūpām, vienmēr ož pēc kaut kā nelaba.

Pats Rihards Zorge daudz pieticīgāk vērtēja organizācijas nopelnus Padomju valsis labā. Būdams lielisks dia-lektiķis, patiess komunists, viņš labi saprata, ka vēsturi veido nevis personības, bet gan tautas. Savlaicīga informācija, brīdinājums var ietekmēt kara gaitu, samazināt upurus, taču kara galīgos rezultātus izšķir tautas organizētais spēks, valsts morālais un militārais potenciāls. Informācijai, ko Zorge sūtīja Centram, bija aktīvs raksturs: ar šīs informācijas palīdzību Padomju valdība vienmēr bija lietas kursā par Vācijas un Japānas attiecību attīstību, zināja, no kurienes Padomju Savienībai draud vislielākās briesmas. Grūti uzskaitīt visu, ko Zorges organizācija šinī virzienā paveikusi. Zorge saprata, ka viņa iegūtās ziņas ir tikai zināma daļa no padomju izlūkdienesta informācijas. Vai šī daļa ir liela vai maza, to viņš nevarēja spriest; viņš nestrādāja slavas dēļ un uzskatīja sevi par militārā izlūkdienesta ierindnieku.

Riharda Zorges un viņa biedru varoņdarbam nav vajadzīgi pārspīlējumi, tas pats par sevi ir ievērojams.

Zorge ieradās zemē, kurā viņš nekad agrāk nebija bijis un kuras policija ar ārkārtīgām aizdomām izturējās pret katru ārzemnieku. Apstākļi nebija viegli — viņu pastāvīgi izsekoja policija, kā arī rūpīgi kontrolēja gestapo-vieši, kas bija iekārtojušies Vācijas sūtniecībā. Un tādos apstākļos Zorge prata izvērst sekmīgu izlūkošanas darbību, radīt plaši sazarotu organizāciju, likt Japānas un Vācijas «smadzeņu trestiem» strādāt tās labā, aptvert visas dzīves nozares šinīs zemēs. Lai gan organizācija atradās Japānas teritorijā, tās darbība galvenokārt bija vērsta pret fašistisko Vāciju. Informācijai par Japānu bija preventīvs raksturs: Zorge sekoja, kā attīstās Vācijas un Japānas attiecības un vai šinī sakarībā nedraud militāri stiskās Japānas uzbrukums Padomju Savienības Tālo Austrumu robežām.

Japānas progresīvie cilvēki ļoti labi izpratuši visu un dod pareizu, objektīvu Zorges organizācijas darbības vērtējumu. Japāņu vēsturnieks Fudzivara Akira raksta: «Tā laika starptautiskās politikas apstākļos Zorge un viņa biedri risināja visgrūtāko uzdevumu — praktiski realizēja cīņu par mieru — un ar lielu varonību nodevās šai darbībai, ko uzskatīja par vissvarīgāko cilvēces interešu vārdā» (japāņu vēstures žurnāls «Rekisigaku Kenkjū» 1963. gada 4. numurs).

Japānā interese par Zorges un viņa cīņu biedru varoņdarbu ir liela un, gadiem ejot, nekļūst mazāka. 1962. gadā Japānā izdeva darbu trijos sējumos, kurā ietilpa Zorges organizācijas tiesas prāvas galvenie materiāli. Attāls Odzaki radinieks no tēva puses — Odzaki Hocuki sarakstījis varoņiem veltītu grāmatu. Žurnāli un avīzes iespiež Vukeliča sievas Josiko Jamasaki un to cilvēku atmiņas, kuri tuvu pazina Odzaki un Mijagi. Lielos metienos atkārtoti izdotas Odzaki Hocumi grāmata «Mīlestība, kas līdzinās krītošai zvaigznei» un Isii Hanako piezīmes.

Zorges organizācija izdarīja visu, kas bija tās spēkos, lai palīdzētu sagraut cilvēces ienaidnieku — Vācijas fašismu.

Tāpēc arī visās zemeslodes malās nezūd interese par Zorges personību un par viņa paveikto darbu.

Kas jūs esat, doktor Zorge?

Rihards Zorge pats atbildējis uz šo jautājumu. Atbilde ir maksimāli, lakoniska: «Es esmu komunists!» Ar to patiesībā ir pateikts viss. Atrodoties uz nāves sliekšņa, dros-

mīgais izlūks, kā mums jau zināms, centās atbildēt uz vienu vienīgu jautājumu: «Kāpēc es kļuvu par komunistu?» Pats galvenais, pats svarīgākais, ko viņš gribēja pateikt mums, pateikt visiem labas gribas cilvēkiem: Zorge bija komunists un palika tāds līdz pēdējam mirklim! Viņš krita par diženu ideju. Viņu izaudzināja Komunistiskā partija, viņš bija partijas dēls un visu savu darbību uzskatīja par partijas uzdevumu. Jā, viņš ziedoja visu: personisko laimi, iepriecinājumu, ko sniedz mierīga dzīve, zinātnieka karjeru un pat savu dzīvību. Taču viņš pazina visaugstāko laimi — laimi kalpot savai Dzimtenei!

1964. gada 6. novembrī «Pravda», veltījot savas slejas Zorges piemiņai, rakstīja: «Tikai pēc divdesmit gadiem ir izveidojušies apstākļi, kas ļauj pastāstīt patiesību par Zorgi. Viņa izcilie nopelni Dzimtenes labā, viņa vīrišķība un varonība novērtēti atbilstoši nopelniem. Ar PSRS Augstākās Padomes Prezidija 1964. gada 5. novembra dekrētu biedram Rihardam Zorgem pēc nāves piešķirts Padomju Savienības Varoņa nosaukums. Labas gribas cilvēki ar lielu pateicību atceras komunistu internacionālistu, antifašistu un cīnītāju par mieru — padomju izlūku Rihardu Zorgi.»

♦

RIHARDA ZORGES DZĪVES UN DARBĪBAS GALVENIE DATI

1895. g. 4. oktobris. — Sabunči ciemā (Azerbaidžāņa) dzimis R. Zorge. 1898. — Zorges ģimene pārceļas uz Vāciju.

1901. — Iestājas reālskolā Berlīnes priekšpilsētā.

1911. — Tēva nāve.

1914. — Nenokārtojis izlaiduma eksāmenus skolā, R. Zorge brīvprātīgi

dodas uz fronti, lai piedalītos pirmajā pasaules karā.

1915. — Pirmais ievainojums. Iestājas Berlīnes universitātes medicīnas

fakultātē. Dodas uz Austrumu fronti.

1916. — Otrais ievainojums. Mācības Berlīnes universitātē. Atgriežas

frontē. Tiek ievainots trešo reizi.

1918. — Demobilizējas no armijas, pārceļas uz Ķīlēs universitātes poli

tisko fakultāti. Iestājas VSDP. Dibina un vada sociālistisko studentu organizāciju.

3.—4. novembris. — Ķīlēs matrožu sacelšanās dalībnieks.

1919. — Hamburgas universitātes students. 15. oktobrī iestājas VKP.

Hamburgas komunistiskās avīzes padomnieks. Augusts — beidz universitāti, iegūst augstāko izglītību.

1920. — Ahenas Augstākās tehniskās skolas pasniedzējs. Veic partijas

darbu starp^ ogļračiem. Piedalās Kapa puča likvidēšanā. Meln-strādnieks Ahenas ogļu baseinā. Strādā par instruktoru un propagandistu Remšeidā.

1921. — Komunistiskās avīzes «Bergische Arbeiterstimme» redaktors

Zolingenā.

1922. —1923. — Strādā privātā institūtā Frankfurtē pie Maiņas. Pasnie

dzējs partijas kursos. Iznāk brošūra «Rozā Luksemburga un kapitāla uzkrāšanās».

1924. — VKP IX kongresa delegāts. Novembra beigās — brauciens uz

Padomju Savienību.

1925. —1929. — Strādā Marksisma-ļeņinisma institūtā par informācijas

daļas referentu un orgdaļas politisko un zinātnisko sekretāru. 1925. gada martā Hamovņiku rajona komiteja uzņem R. Zorgi Padomju Savienības Komunistiskajā partijā. Presē parādās R. Zorges darbi, kas atmasko imperiālismu: «Versaļas miera līguma ekonomiskie panti», «Dauesa plāns un tā sekas», «Vācijas imperiālisms» (1927) u. c.

1930. g. janvāris — 1933. g. pavasaris. — Darbs Ķīnā. Iepazīšanās ar Odzaki Hocumi.

1933. g. 6. septembris. — R. Zorge ierodas Tokijā. Oiganizācijas dibināšana.

1935. g. jūlijs — 16. augusts. — Brauciens uz PSRS un uzturēšanās Maskavā.

1936. g. 26. februāris. — «Jauno virsnieku» dumpis Tokijā, valsts ap

vērsuma mēģinājums. Novembris — Zorge ziņo Centram par «pretkominternes pakta» noslēgšanu starp Vāciju un Japānu. («Pretkominternes pakts» parakstīts 1936. gada 25. novembrī.)

1937. g. jūnijs. — Pie varas nāk Konoe. Orientācija uz tā saucamo

«mazo karu» Ķīnā. 7. jūlijs. — Sākas japāņu iebrukums Ķīnā. 21. augusts. — PSRS un Ķīna noslēdz neuzbrukšanas līgumu.

1938. g. 12. maijs. — Zorge cieš katastrofā. 20. jūlijs — augusts. —

Karadarbība pie Hasana ezera.

1939. g. 28. maijs — augusts. — Karadarbība pie Halhingolas upes.

1940. g. 27. septembris. — Japāna, Vācija un Itālija noslēdz trīspusīgu

paktu par militāru savienību. 18. novembris. — Zorge brīdina Centru, ka Vācija gatavo agresiju. 28. decembris. — Ziņo par Hitlera agresīvajiem nodomiem un par vācu divīziju skaitu pie Padomju Savienības robežas.

1941. g. marts. — Ziņo par hitleriešu plāniem iebrukumam Padomju

Savienībā. 21. maijs. — Ziņo par armiju un divīziju skaitu, ko Vācija koncentrējusi pret Padomju Savienību. 30. maijs. — Norāda laiku, kad Vācija uzbruks PSRS. 6. septembris. — Apgalvo Padomju valdībai, ka Japāna neuzbruks Padomju Savienībai. 18. oktobris. — Zorges un citu organizācijas biedru arests.

1943. g. 29. septembris. — Tokiias rajona tiesa piespriež nāvessodu

Rihardam Zorgem.

1944. g. 7. novembris. — Nāvessoda izpildīšana.

1964. g. 5. novembris. — Ar PSRS Augstākās Padomes Prezidija Dekrētu Rihardam Zorgem pēc nāves piešķirts Padomju Savienības Varoņa nosaukums.

SATURS

No autoriem.............

Pirmā daja. Kāpēc es kļuvu par komunistu

1. Manī bija kaut kas tāds, ar ko es atšķiros no citiem .. ,

2. Rihards Zorge polemizē ar Nīči.......

3. Dzīves aicinājums — partijas darbs......

4. Imperiālisms zem mikroskopa......

5. Zorge atklāj Ķīnu..........

Otrā dala. Divkauja ar «trešo reihu»

1. Sākas operācija «Ramzajs»........

2. Pēdējā tikšanās ar Dzimteni........

3. Zorges organizācija darbojas*........

4. Zorge kļūst par stāvokļa noteicēju......

Marija Vasilija m. Koļesņikova Mihails Sergeja d. Kojesņikovs

RIHARDS ZORGE

Redaktore E. Balode.

Māksi, redaktors A. Lipins.

Tehn. redaktore V. Dārziņa.

Korektore K. Rumbēna.

Nodota salikšanai 1974. g. 30. janvārī. Parakstīta iespiešanai 1974. g. 26. aprīlī. Tipogrāfijas papirs Nr. 2, formāts 84X108/32. 9,95 fiz. iespiedi.; 16,71 uzsk. iespiedi.; 17,80 izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Maksā 77 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevu. Nr. 403/26587-Mp 490. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 87-L.

Content

Koļesņikova Marija, et al Rihards Zorge

Sērija «Ievērojamu cilvēku dzīve» iznāk šādi darbi

NO AUTORIEM

PIRMĀ DAĻA KĀPĒC ES KĻUVU PAR KOMUNISTU

MANI BIJA KAUT KAS TĀDS, AR KO ES ATŠĶIROS NO CITIEM...

RIHARDS ZORGE POLEMIZĒ AR NĪČi

DZĪVES AICINĀJUMS — PARTIJAS DARBS

IMPERIĀLISMS ZEM MIKROSKOPA

ZORGE ATKLĀJ ĶĪNU

DIVKAUJA AR «TREŠO REIHU»

SĀKAS OPERĀCIJA «RAMZAJS»

ZORGES ORGANIZĀCIJA DARBOJAS

ZORGE KĻŪST PAR STĀVOKĻA NOTEICĒJU

«TĀLO AUSTRUMU MINHENE» IZGĀZUSIES. VĒTRA TUVOJAS

DIENU PĒC DIENAS

OPERĀCIJAS «RAMZAJS» BEIGAS

KAMĒR ASINIS VĒL PULSĒ...

NOBEIGUMS

RIHARDA ZORGES DZĪVES UN DARBĪBAS GALVENIE DATI

SATURS