Vnukovs Nikolajs

Tas, kurš sevi sauca par O'Henri

Nikolajs Vnukovs

Tas, kurš sevi sauca par O'Henri

Sērijā «Ievērojamu cilvēku dzīve» iznāk šādi darbi

I. KALNIŅŠ. ANDREJS PUMPUR!

D. VEISS. RODĒN!

E. STONS. JŪRNIEKS SEGLO!

A. ALDANSSEMJONOVS.

J. NIEDRE. ES BIJU, ESMU, BŪŠU DRĪZ ..

L. BORISOVS. AR KATRIONAS KAROGI

S. CVEIGS. MAGELAN!

2. RENUĀRS. RENUARS

K. ANDREJEVS.

B. GRIBANOVS.

E. HJŪZS. BERNARDS ŠOV5

V. SAFONOVS. HUMBOLTS

A. MORUĀ. OLIMPIO JEB VIKTORA IGO DZĪVt

M. BRAGINS. KUTUZOV!

M. KOLESNIKOVA, M. KOĻESŅIKOVS. RIHARDS ZORGE M. JANOVSKA.

M. MENDELSONS. MARKS TVEN!

J. LAVRECKIS. ERNESTO ČE GEVAR*

J. ČURĻONĪTE. ATMIŅAS PAR M. K. ČURĻON

TEODORS-VALENSĪ.

L. GROSMANS. DOSTOJEVSKI!

T. GLADKOVS, A. LUKINS. NIKOLAJS KUZNECOV!

H. PĪRSONS. DIKENSS

šā cilvēka dzīves gājums ir piesātināts ar tādiem traģiskiem momentiem, kādus nevar atrast nevienā no viņa stāstiem.

E. Sinklers «Mani amata brāli»

NODAĻA PAR NUMURU 30064, bijušo kovboju, provizoru, klerku un Nacionālās bankas kasieri

Prokurors Jūdžīns Maksejs pasniedzās un nospieda sifona sviriņu. Glāzē šņākdama iesitās sodas ūdens šalts. Citrona šķēlīte palēcās un sāka virpuļot baltajos mutuļos.

Maksejs pacēla glāzi un, pašķielējis uz zvērināto slēdzienu, ko sekretārs bija nolicis viņam priekšā, izdzēra precīzi pusi glāzes satura. Tad viņš ar zilu mutautu noslaucīja lūpas un uzslējās kājās.

— Lēdijas un džentlmeņi! — viņš iesāka pilnskanīgā, labi nostādītā balsī. — Mēs, Teksasas krimināltiesa, saskaņā ar Nacionālo banku valsts revidenta lūgumu izskatījām trīs mums iesniegtās lietas ar numuru tūkstoš simt četrdesmit astoņi, tūkstoš simt septiņdesmit četri un septiņdesmit pieci un konstatējām, ka apsūdzētais Viljams Sidnijs Porters, trīsdesmit sešus gadus vecs, dzimis Grīns-boro pilsētā, Gilfordas grāfistē, Ziemeļkarolīnas štatā, izšķērdējis vai piesavinājies astoņi simti piecdesmit četrus dolārus un astoņus centus, kas piederēja Ostinas pilsētas Pirmajai nacionālajai bankai.

Maksejs uz brīdi apklusa un paskatījās uz apsūdzēto. Padrukns neliela auguma šatēns ar garām noļukušām ūsām vienaldzīgs sēdēja savā aizžogojumā. Prokuroram pat šķita, ka apsūdzētais nemaz nav dzirdējis viņa pompozo runu, bet snaudis, acis piesedzis ar plaukstu.

Maksejs nokremšļojās un ierunājās pustoni augstāk:

— Es, prokurors Jūdžīns Maksejs, lūdzu tiesu ieslodzīt minēto Viljamu Sidniju Porteru katorgas cietumā Kolumbusas pilsētā, Ohaio štatā, uz pieciem gadiem.

Šatēns sēdēja kā sēdējis. Nenodrebēja, neatņēma roku no sejas un pat nenolamājās, kā citi mēdza darīt.

Priekšsēdētājs, pie zvērinātajiem vērsdamies, pavaicāja:

— Varbūt zvērināto kungi nepiekrīt lūgumam vai iebilst pret sprieduma formulējumu?

Pie zaļā zvērināto galda pacēlās divpadsmit pirksti, un kāds noburkšķēja:

— Pie velna, vajag drīzāk beigt. Garu var izlaist no sutoņas.

— Vai apsūdzētais ir mierā ar tiesas lēmumu?

Satēns beidzot atņēma roku no sejas un piecēlās kājās.

Viņam bija pelēkas acis.

— Esmu mierā, jūsu godība, — viņš teica, nedaudz stostīdamies. — Vienīgi lūdzu paskaidrot, kas tā par summu — astoņi simti piecdesmit četri dolāri. Revidenta ziņojumā, cik atceros, runa bija par trim tūkstošiem.

Priekšsēdētājs vēlīgi pamāja ar galvu. Viņš varētu ari neatbildēt uz šo jautājumu. Bet kāpēc gan nesagādāt patikšanu notiesātajam, kurš tiek nosūtīts uz Kolumbusu? Lai taču paņem līdzi uz šo elli jaukas atmiņas par Tek-sasas tiesnešiem. Galu galā viņi ir dienvidnieki un īsti džentlmeņi, nevis kādi tur konektikutieši vai mičiga-nieši.

— Lieta par trīstūkstoš dolāru aizdevumu izbeigta jau martā. Iztrūkums astoņi simti piecdesmit četri dolāri tika atklāts pēc kases grāmatas ierakstu rūpīgas pārbaudes. Tādējādi radās trīs jaunas lietas.

— Ahā, es saprotu, — notiesātais teica.

— Varbūt gribat kaut ko paziņot ģimenei? — priekšsēdētājs vēlreiz laipnīgi pasmaidīja.

— Man nav ģimenes.

„ Priekšsēdētājs ar koka veserīti uzsita pa galdu.

— Prāva beigusies, lēdijas un džentlmeņi. Lūdzu atstāt sēžu zāli!

Čīkstēdami stumdījās krēsli. Publika devās uz durvīm.

Sekretārs atpogāja krekla apkaklīti un pastaipīja kaklu.

— Pat viskijs šodien neiet pie dūšas, — viņš teica, — Draņķa laiks. Atkal kritīs cenas kokvilnai.

Pie notiesātā piegāja policijas seržants.

— Iesim nu, draugs. Viss ir galā, — viņš sacīja.

Satēns paklausīgi piecēlās kājās.

Ostinā pārsūtāmo punkts uz laiku bija iekārtots kādreizējā kokvilnas noliktavā. Eku visā garumā pārdalīja garš gaitenis. Gaiteņa abās pusēs — sprosti ar dzelzs restu durvīm.

Viljamu ieslēdza vienā no sprostiem gaiteņa sākumā, bet viņam blakus, tādā pašā kambari, bija ieslodzīts kluss, simpātisks puisis no Elpaso. Meksikānis, zirgu zaglis. Viņš gandrīz visu laiku gulēja. Jādomā, izgulēja miegu, ko atrāvis sev trauksmīgajās klaidoņa dienās, dzīvodams brīvībā. Viljams tā nespēja. Bija sadumpojušies nervi. Labi vēl, ka meksikānim bija prāvs krājums stipru cigāru un kameru sienas nesniedzās līdz griestiem — augšā caur restēm varēja visu ko pārsviest pāri. Viljams smēķēja meksikāņa cigārus un staigāja pa savu sprostu vai arī sēdēja kaktā uz pīta paklājiņa.

Cik ilgi viņi gatavos vajadzīgos papīrus — vienu dienu, divas? Kāpēc viņi nesūta uz Kolumbusu tūlīt pēc tiesas? Labāk jau būtu uzreiz — ar vienu rāvienu katlā iekšā. Un kāpēc viņi šeit neiededz gaismu, ārā taču jau nakts. Kur sardzes vīrs?

Bills piegāja pie durvīm un uzsauca gaiteņa melnajā tukšumā:

— E-ei!

Tumsa sakustējās un miegainā, aizsmakušā balsī noprasīja:

— Kas lēcies?

— Gaismu! —- Bills teica. — Dieva dēļ — iededziet gaismu!

— Ko tad tu, puis, neguli?

Tumsa nokremšļojās, tad nožvadzināja kaut kādus dzelžus, un beidzot pie griestiem uzplaiksnīja šņācoša gāzes radziņa liesma. Dzelzs stieņu ēnas sagraizīja kameru slīpām, blāvām švīkām. Sargs knosīdamies ziņkāri iemeta aci Billa kamerā.

— Par ko ta iesēdināja? — viņš' apvaicājās. — Slepkavība?

— Jā, gandrīz, — Bills atbildēja, priecīgs, ka klusums beidzies.

— Iedzeršana, vai ne, tad kautiņš, pēc tam tu karstumā ar nazi kādu nomaitāji. ..

— Savu pagātni, — Bills teica. — Es nomaitāju savu pagātni.

Sargs pārdomādams pakasīja sev aiz auss.

— Uz kurieni tev piesprieda?

—-Uz Kolumbusu.

— Apsveicu, — sargs teica. — Tur tev noģērēs lieko ādu. Kā olai čaumalu.

— Kas tā Kolumbusa tāda ir?

— Tad jau redzēsi, — sargs atbildēja. — Garlaicīgi nebūs.

Viņš skaļi nožāvājās un aizgāja. Bills atgūlās uz paklājiņa.

No rīta ienesa brokastis — gabalu siltas kukurūzas maizes, krūzīti kafijas un šķēli puscepta bifšteka.

Pēc brīža kameras priekšā nostājās seržants. Rokās viņam bija portfelis.

— Viss kārtībā, Porter. Posies! Desmitos iet vilciens.

— Esmu gatavs, — Bills teica.

Sargs atvēra durvis.

— Jūsu godība, — Bills palūdza, — atļausiet vienu jautājumu?

— Sper vaļā!

— Vai j ūs mani vedīsiet roku dzelžos?

— Kāpēc tu tā domā? Es nekad nevienu nevedu ar aprocēm. Nekad. Man pietiek ar aci un šo te mantiņu. — Viņš ar delnu uzplāja pa kolta maksti.

— Pateicos jums, — Bills sacīja.

Tagad viņam prāts bija mierīgs, ja uz ielas gadītos sastapt kādu paziņu. Viņš pateicās liktenim par to, ka avīžnieki nebija pievērsuši procesam uzmanību, tiesas ēkā nebija neviena reportiera. Viņa vārds būs minēts tikai dienas notikumu nodaļā pēdējā avīzes slejā, un tādas desmit rindiņas petitā lasītājs parasti neievēro. Zālē publikas vidū viņš netika arī pamanījis pazīstamas sejas. Taisnība, vienā no pēdējām rindām, gandrīz pie pašām durvīm, sēdēja jauna sieviete, līdzīga Luīzai Sotai, taču pa gabalu bija grūti saskatīt seju. Un bez tam — ko nozīmē Luīza? Ar pagātni viss ir cauri. No pagātnes nekas nav palicis pāri. Pat Atola aizgājusi. Vai viņa bija laimīga abu kopdzīvē? Viņš nekad netika to vaicājis. Bet viņa vienmēr klusēja un smaidīja. Un nekad nesūrojās.

Tajos laikos Gūlda dzelzceļu sabiedrība vēl nebija uzbūvējusi īpašus vagonus cietumnieku pārvadāšanai. Seržants un Porters aizņēma atsevišķu kupeju parastā pasažieru vagonā. Policists ar īpašu atslēgu aizslēdza durvis, apsēdās turpat Billam līdzās uz sola, uzrāva platmalaino cepuri uz acīm un sāka snauduļot. Bills iekārtojās pie loga, atspiedās ar elkoņiem uz galdiņa un izstiepa kājas.

Pirms četrpadsmit gadiem viņš brauca tieši tādā pašā vagonā un raudzījās tieši tādā pašā logā. Ekspresis pārskrēja pāri Džordžijas štata robežai. Divdesmit gadus vecais Bills vēroja jauno, nepazīstamo zemi.

Zaļā prērija pamazām spiedās virsū mežiem, sadrumstaloja tos, izveidojot birztalas. Cita aiz citas parādījās un pagaisa pilsētas. Apvidus ļoti atšķīrās no ierastās Zie-meļkarolīnas ainavas. Tik ļoti atšķīrās, ka viņš arī pats jutās gluži cits cilvēks. Cita seja, cits apģērbs, citas domas un pilnīga patstāvība. Kaut vai tā — viņš var jebkurā stacijā izkāpt no vagona, izdzert pie letes mēriņu viskija un samaksāt. Viņam ir nauda. Daudz naudas. Piecdesmit dolāru. Tēvoča Klarka dāvinājums.

— Ņem vien un nekautrējies, — sacīja Klarks Porters. — Tie pieder tev. Tu esi tos nopelnījis, godīgi strādādams. Gan tev ievāj adzēsies. Visam savs laiks, kā teiktu Zālamans mācītājs. Laiks akmeņus izmētāt un laiks akmeņus savākt. Laiks zaudēt un laiks iegūt. Laiks apkampt un laiks bēgt no apkampieniem. Šodien tu brauc projām — arī tam pienācis laiks. Pacenties ieraudzīt un uzzināt visu. Dzīvot pasaulē un redzēt pasauli — tas nav viens un tas pats. Iemācīties pa īstam redzēt ir ļoti grūti. Pacenties to iemācīties. Pasaule ir skaista. Tā ir skaistāka par visām pasakām. Un mēģini vienmēr paturēt prātā, ka tu esi cilvēks šajā pasaulē. Bet īsts cilvēks nekad nezūd neziņā. Kaut kas no viņa pēc nāves tomēr paliek. Nams, ko viņš uzcēlis, grāmata, ko sarakstījis, kapitāls, ko sakrājis. Centies, lai tu dzīvei būtu vajadzīgs. — Tēvocis Klarks uzlika rokas Billam uz pleciem. — Un, ja pienāk kļūmīgs brīdis, Viljam, ja iet slikti un grūti, atraksti dažas rindas. Raksti vienalga kam — man vai Bellām, vai Pārkenstekeram. Un nekad nenožēlo to, kas pagājis. No pagātnes šķiries bez skumjām. Tas, ko dzīvē esi paveicis, tā ari ir pati dzīve.

Bills brauca uz rančo pie doktora Hola dēliem; šis ārsts Grīnsboro pilsētā viņam aizstāja tēvu. Tas bija pirms četrpadsmit gadiem. Tāds pats vagons un tāds pats logs. Tikai toreiz te nesnauda policists ar portfeli klēpī,

ll

kupejā sēdēja misters Hols un misis Hola, un aiz loga zibēja Džordžijas un Dienvidkarolīnas mežu skupsnas.

Aiz Talulas ekspresis pāršāvās pāri vairākām platām Redriveras attekām un apstājās pie Maršalas pilsētiņas ūdenssūkņa.

— Te jau ir Teksasa, — sacīja doktors Hols.

Tiešām gan, tā bija Teksasa. Pie pašām dzelzceļa sliedēm divi gani, baltām buraudekla biksēm kājās, dzenāja kopā aitu baru. Spalgi plīkšķēja garās pātagas, aitas lēca cita citai pāri, gaisā virmoja rožaina putekļu migla, ganāmpulka vidū smalkās balstiņās blēja jēri. Kad ekspresis uzņēma gaitu, jauns gans uz tievkājaina pelēka zirģeļa to panāca un, auļodams līdzās vagoniem, pavadu atlaidis, plātījās ar rokām un skaļi smējās. Viņš tik lieliski turējās seglos, tik brīvi — ar ceļgaliem vien — vadīja zirdziņa aulekšus, ka Bills nenocietās, izliecās pa logu un ar pilnu krūti sauca stingrajā gaisa strāvā, kas cirtās pretī:

— Lieliski! Bravo!

Puisis uzrāva savu kumeļu stāvus, lika tam uz pakaļkājām apgriezties apkārt un lieliem stiepieniem aizauļoja atpakaļ uz staciju.

— Vai patika? — doktors Hols vaicāja. — Maniem puikām arī ir daži zirdziņi. Tu iemācīsies drīz vien.

Kotula, simts jūdžu attālumā no Sanantonio, viņi izkāpa no vilciena un pārsēdās no rančo atsūtītajos divričos. Meksikānis Ilario, kas bija viesiem atbraucis pretī, novietoja sienā čemodānus un kartona kārbas. Ieraudzījis Billa ģitāru, viņš uzsita ar plaukstu pa stīgām.

— Vai šī pieder jums, senjor? Jūs spēlējat? Un dziedat? Mūsējie kļūs vai traki aiz priekiem. Mēs pārdēvēsim mūsu rančo. Līdz šim to sauca par Drūmo rančo — Dull ranch. Tagad mēs to nosauksim par Jautro brāļu rančo—-Gay brothers’ ranch.

Divriči nočīkstēja, salīgojās un aizripoja. Gar ceļa abām pusēm vilnīja augsta zāle. Spāņu sugas zirgi rikšoja raiti. Medaini smaržīgais gaiss reibināja kā neatšķaidīts viskijs. Silts vējš dzenāja caurspīdīgus mākoņus un šūpoja sauli. Pamazām ceļš iemaldījās zālienā un rati aizlīgoja pa zaļajiem viļņiem. Bills pat nepaguva diezgan nopriecāties par prērijas tālēm.

— Patio, — meksikānis norādīja ar pātagu, un brauciens bija galā.

Dzīvojamā māja Drūmajā rančo bija vienstāva, celta no nededzinātiem ķieģeļiem. No trim pusēm māju ieslēdza veranda ar smilšu grīdu. Pie slitas zālē ganījās pērļu vistiņas. Verandā kaudzē bija samestas zirglietas, izrotātas ar vara kalumiem. Galerijā izskrēja melnmataina maza auguma sieviete ar ļoti sārtiem vaigiem.

— Oi — viņa iesaucās. — O! Misis Hola! Misters Hols! Bet es domāju — kāds no zēniem.

Viņa nomutēja ārstu un viņa sievu un sniedza Billam šauru, miklu plaukstu.

— Es mazgāju veļu, — viņa teica. — Nedomāju, ka jūs tik ātri atbrauksiet. Es esmu Meimija Hola. Sauciet mani vienkārši par Meimiju. Tūlīt es jūs pabarošu. Bet pagaidām atpūtieties no ceļa.

Viņa ieveda Billu kādā istabā mājas austrumpusē un aizgāja.

Klona grīda bija cieta un tīri izslaucīta. Vējiņš pluinīja. un ritināja raibos loga aizkaras. Divi pašdarināti trīskāju krēsli, saliekama brezenta gultiņa un dēļu galds, apkrauts ar veciem laikrakstiem, jēlmītu siksnu atgriezumiem un bises patronām, — tā bija visa istabas iekārta.

Bills pieskārās krēsliem., tad paņēma no galda patronas čaulīti. Pistonga bija izsista, no čaulītes nāca skābena smaka. Bills nometa čaulīti uz galda un izstiepās gultā. Tikai tagad viņš juta, ka ir piekusis. Dienā gūtie iespaidi mācās virsū no visām pusēm, cits citu nomainīdami un atspiezdami. Bija grūti elpot. Mazliet sāpēja acis.

— Es esmu Teksasā, — viņš teica un ieklausījās. Teikums likās svešāds, neparasts un vēl nedzirdēts. — Es esmu Teksasā, — viņš atkārtoja. — Man virs galvas ir griesti. No sienu spraugām rēgojas sūnu kušķi. Aiz loga — kovboji, daudz vēja un daudz saules. Ak dievs, cik labi!

Viņš iesmējās un aizvēra acis.

— Divsimt piecdesmit, tēt, tieši divsimt piecdesmit, — nepazīstama balss teica aiz sienas.

Bills pielēca kājās, apsēdās un izberzēja acis. Aiz loga bija tumšs kā kabatā. Sirdīdamies uz sevi, ka nogulējis kaut ko ļoti interesantu, viņš saglauda matus un, ievilcis elpu, kā aukstā ūdenī nirdams, atvēra durvis uz blakus istabu.

Petrolejas lampas spožajā gaismā viņš ieraudzīja sev pievērstas sejas. Uz gara galda rindojās šķīvji, glāzes un lielas zaļas pudeles. Uzvēdīja stepes, ceptas gaļas un pie-sviedrētas seglu ādas smarža.

— Tas ir mūsu viesis, — sacīja doktors Hols. — Frenk, Dik, Lī, iepazīstieties. Tas ir Bills Porters.

Trīs plecīgi puiši rupjas vadmalas žaketēs, krēslus rībinādami, cēlās kājās.

— Cikos mēs iebrauksim Kolumbusā? — Bills jautāja policistam.

Seržants salocīja avīzi un nožāvājās.

— Rit vienpadsmitos.

— Sakiet — vai jums bieži iznāk... pavadīt?

— Bieži. Tu neesi izņēmums. Visi zog.

— Man ir cita lieta.

— Visas lietas ir vienādas, tikai vienu noķer, citu nenoķer. Es gan, puis, domāju, ka tev tā pavairāk iedevuši. Pieci gadi par astoņsimt piecdesmit dolāriem — tā kā būtu par daudz. Tu pats muļķīgi izdarījies. Ja ņem, tad ņem pa krietnam. Desmit, divdesmit taukšķus vai pat visus piecdesmit.

— Man ir pavisam cita lieta.

— Liecies nu mierā! Jums visiem viena dziesma, kad esat iekrituši.

Bills aizgriezās pret logu. Laukā pletās Vientuļās Zvaigznes štata^1 bezgalīgā, dzelteni zaļā stepe. Šur tur vēl vīdēja pēdējie pļavu ziedi.

«Bet dienvidrietumos droši vien viss jau ir izdedzis un fermeri sāk pārdzīt ganāmpulkus uz ziemeļiem,» viņš nodomāja, un acu priekšā iznira brāļu Holu rančo, tāds, kādu viņš to bija redzējis savā atbraukšanas dienā — vidējas rocības rančo, bet mājīgs un pat skaists. To, ka tur ir skaisti, viņš ievēroja vēlāk, kad bija iemācījies apjēgt, kas tas ir — skaisti. Žēl, ka ne visi cilvēki spēj saprast skaisto dabā, dzīvē un cilvēkos. Protams, ne jau ārējo skaistumu, ārējais skaistums ir reklāma, un reklamēt var visādu draņķi, pat pelavas vai kūtsmēslus, — bet to otro, necilo un dziļi apslēpto pasaules skaistumu.

Drūmajā rančo bija apmēram divi tūkstoši akru zemes, aploks zirgiem, šķūnis aitu cirpšanai un prese vilnas iesaiņošanai. Aiz mājas piebūvē mitinājās trīs govis, un to visu pārzināja vidējais brālis Diks Hols. Viņš mīlēja zemi, kas dod tik daudz brīnum jauku lietu: cukuru, cigārus, puķkāpostus, kviešus un kokvilnu, — un pats viņš izskatījās pēc zemkopja. Viņš bija tas, kurš piedziedāja brāļiem pilnu galvu par fermu, savaldzināja viņus ar stāstiem par mājīgu kotedžu ar sarkanu kārniņu jumtu un plašu terasi. Viņš iegalvoja, ka ferma viņiem dāvās agrus rītus, rasotu zāli, tveicīgas dienas, vēsus lietus un visu debess jumu ar mēnesi un zvaigznēm. Brāļi beidzot bija ar mieru, katrs iemaksāja savu daļu, un Diks aizbrauca uz dienvidrietumu Teksasu apskatīties pēc zemes gabala. Sākumā viņiem bija neliela māja ar četrām istabām un aitu ganāmpulks. Dika sieva Meimija uzņēmās vadīt saimniecību.

Frenkam Holam — jaunākajam — īstā aizraušanās bija zirgi un viss, kas ar tiem saistīts: segli, sedulkas spilveni, zirgu segas. Viņš, daudz neprātodams, varēja noaujot simt jūdžu pa prēriju, ja vien padzirdēja, ka kaut kur tiek rīkotas kovboju sacensības — rodeo. Viņš loloja domu par labu zirgaudzētavu, daudz lasīja un mēdza teikt, ka nekad neprecēšoties, jo mīlot brīvību. Viņš bija kluss, miermīlīgs cilvēks un, kaut arī nēsāja pie jostas četrdesmit ceturtā kalibra koltu, nemaz neizskatījās kareivīgs.

Vecākais brālis Lī palīdzēja brāļiem tikai pašā karstākajā darba laikā, aitu cirpšanas reizē. Citādi viņš ieradās rančo tikai paviesoties. Lī bija redzējis pasauli un pazina dzīvi. Pilsoņu karā viņš bija sakarnieks ģenerāļa Šēr-mena štābā un piedalījās kaujā pie Apamatoksas.

Teksasas šaurāko — dienvidrietumu galu vienkārši sauca par Pannas kātu^2, un viņos laikos tas bija neapdzīvots līdzenums, aizaudzis ar cietiem kaktusiem, savvaļas aloji, Virdžīnijas kārkliem un kokveida juku. Uz zemes gabaliem, kurus kādreiz bija mēģinājuši iekopt neveiksminieki pirmie pārceļotāji, rēgojās pamestas būdas vai tikai krāsns dūmeņi. Šeit mēdza apmesties visrūdītākie noziedznieki no visas valsts. Tiem tikai vajadzēja pārcelties Riodenueses dienvidu krastā un jebkāda pakaļdzīšanās vairs nedraudēja. Neviens šerifs visā štatā neiedrošinātos ar savu zirgu laisties iekšā tādos džungļos. Noziedznieki sapulcējās bandās un izlaupīja pārceļotāju rančo; viņi aizdzina lopus un pārveda tos pāri Meksikas robežai; viņi terorizēja visus Dienvidrietumus, apturēja valsts pasta furgonus un uzbruka pasažieru vilcieniem. Robežapsardzības nodaļām vien nebija pa spēkam apkarot daudzās bandas. Fermeri un nelielo pilsētiņu iedzīvotāji aizstāvējās paši kā prazdami. Atsevišķi apgabali uz sava rēķina sakomplektēja tautas milicijas vienības, kurās bija noteikta militāra disciplīna. Tās izsekoja zirgu zagļus, ķēra noziedzniekus, izdzina laukā no čaparala brikšņiem laupītājus un ar karabīnēm un sešlādiņu revolveriem centās panākt kārtību un cieņu pret likumu. Vienu no milicijas vienībām komandēja kapteinis Lī, saukts Sarkanais Hols. Vienība patrulēja apgabalā starp Frio un Pekosu.

Bez brāļiem Holiem Drūmajā rančo dzīvoja vēl viens vīrietis — kovbojs Hodžess, Meimijas brālis. Par Hodžesu tenkoja, ka viņu zīdījusi ķēve. Lācīgais puisis, kas pa zemi staigāja it kā nedrošiem, klūpošiem soļiem un jutās pavisam nevarīgs, seglos pilnīgi pārvērtās. Hodžess kļuva par Billa pirmo skolotāju.

— Tas ir pavisam vienkārši, — viņš stāstīja, lieliem lokiem mezdams ap piecu baltu, no astriem pītu laso. — Sākumā jau, protams, tā neierasti, nekas nesanāk. Toties kad iemanās . . . Are, paskat, kā es to darīšu. Pats galvenais — jāsajūt, ar kādu spēku met.

Viņš atkāpās mazliet nostāk un piemiegtām acīm nopētīja pudeli, kas bija nolikta zemē divdesmit soļu attālumā. Tad nokratīja laso no pleca un, trīs četras reizes spēji savēcinājis roku, strauji, it kā lēcienā padevās ar ķermeni uz priekšu. Iešņākdamās kā čūska, aukla uzvijās gaisā virs pudeles un pēkšņi satvēra to aiz kakliņa.

— Tā ir visa māka, — Hodžess smaidīdams teica. — Nekāda skola nav vajadzīga. Reiz es Hjūstonā noslēdzu derības. Stāvēdams ielas pretējā pusē, nocēlu ruma pudeli no ietes. Pa logu. Un pudele vesela. Še, pamēģini.

Bills salocīja laso un meta, precīzi atdarinadams Ho-džesa kustības. Ar cilpu izdevās pudeli notriekt zemē, bet uzmest to uz kakliņa, turklāt vēl savilkt viņš tā ari neiemanījās. Hodžess mācīja viņam, kā novīt auklu no jēlmītām ādas sloksnītēm, paskaidroja, kā jāuzplikšķina ar plaukstu zirgam pa vēderu, lai tas izlaiž gaisu un ļauj savilkt sedulkas siksnu, ierādīja, kā šaut, jājot pilnos auļos.

Vēlāk viņš iepazinās ar kovbojiem no citiem rančo.

Kas tikai te nedzīvoja dienvidrietumu Teksasā! Vācieši, itāļi, franči, īri, spāņi un pat zviedri. Emigranti, kas atbraukuši uz Ameriku cerībā iegūt dažus akrus lielu zemes gabalu. Izputējuši sīktirgotāji no ziemeļu štatiem jenkiji, kuri sapņoja jaunajā vietā tikt uz zaļa zara. Cilvēki ar neizprotamām profesijām un tieksmēm un nopietni cilvēki, ģimenes tēvi. Dzimuši klaidoņi un klaidoņi pret pašu gribu, piedzīvojumu meklētāji un laimes meklētāji. Šeit bija izveidojies pat īpašs dialekts. Daudzinātais kovboju «grīzers» [3] — spāņu, angļu un franču valodas mistrojums. «Ir vērts paklausīties, kā šejienieši runā!» Bills rakstīja tēvocim Klarkam uz Grīnsboro. «Biju spiests apgūt spāņu valodu ar tās meksikānisko dialektu, un, kā rādās, beidzot man atklājās pat spējas šajā ziņā. Spāņu valodā, vistīrākajā kastīliešu izloksnē, es iemācījos gluži labi sarunāties trīs mēnešu laikā. Pēc tam jau itin viegli padevās šī valoda., kurā runājis dižais Montesuma.»

Un vēl viena vēstule:

«Vislabākā svešvalodu mācīšanas metode — jāsāk ar lamu vārdiem. Viss pārējais tad viegli apgūstams. Vācu izruna padodas vislabāk, ja ar mutautiņu uzsien apakšžokli.»

Vairāk par visiem citiem darbiem Biliam patika produktu iepirkšana rančo vajadzībām. Agri no rīta viņš iejūdza divričos divus pazemos spāniešu zirdziņus, pārbaudīja karabīni, uzlika galvā mīkstu platmali un vienā mierā laidās ceļā uz“ sešdesmit jūdžu attālo Sanantonio. Koši zaļās zāles viļņi, augstais, nepārskatāmais debess jums, ratu patīkamā, iemidzinošā čīkstoņa — tā bija dzīve, kurai nekas nevarēja līdzināties. Tā bija īsta brīve, un laikam tā bija ari laime. Kad visa šī bezgalība jau sāka nomākt, viņš palaida zirgus auļos, izņēma sienā noglabāto karabīni un, nolūkojis kādu treknu, uzpūtīgu kaktusu, uzblieza tam pa nekaunīgo, adataino vēderu.

Un kur tad vēl stāsti! Ja laiks apmetās lietains, visa rančo saime sapulcējās vienkopus, un tad sākās tādi stāsti, kādus velti meklēt grāmatās. Vajadzēja tikai klausīties, turēt acis un ausis vaļā, lai nepalaistu garām ne vārdus, ne sejas izteiksmi un žestus, lai pilnīgi izbaudītu šo vakaru burvību. Stāstīja visi. Stāstīja Hodžess. Stāstīja

Meimija. Stāstīja mazrunīgais Diks. Nepārspējami pūta pīlītes Frenks.

Kādā no šiem vakariem Lī Hols pastāstīja par sadursmi ar Saldara grupu.

Sebastjans Saldars, bandīts un lopu aizdzinējs, ar saviem ļaudīm bija pārnācis pāri Riograndei un nosvilinājis divus rančo. Dienvidrietumos viņš parādījās katru gadu. un arvien brīnumainā kārtā viņam izdevās izvairīties no sastapšanās ar robežsargiem un miliciju un laimīgi patverties Meksikā. Štata valdība izsolīja tūkstoš dolāru lielu prēmiju par Saldara galvu. Bija aizdomas, ka viņa banda aplaupījusi pasta vilcienu Delrio apkaimē.

— Mēs viņu gūstījām veselu nedēļu, — stāstīja Sarkanais Hols, — un viss velti! Tie tik Īrija zirgi šim meksikānim! Vairākas reizes jau redzējām to bandu, bet kur nu! Viņi aizlaidās kā vēja nesti. Un tad vispār pagaisa bez pēdām. Mūsu vienībā bija kāds puisis —- Džimijs Hjūzs. Kaut kur no Rietumiem, neatceros, no kurienes īsti. Tāds dīvains zēns. Pa visu dienu labi ja desmit vārdu pasaka, prašņā, cik gribi. «Jā», «nē», «negribu» — tik vien. no viņa var izdabūt. Mēs uzskatījām, ka viņam prā-tiņš sagriezies, par daudz viņš noņēmās ar visādiem draņķiem. Noķer, teiksim, vardi un māca to lēkt pār sprun-gulīti. Viņam piederēja arī pieradināts oposums. Piķis viņu zina, kas tas bija par cilvēku. Bet pagaidiet, ļaujiet stāstīt visu pēc kārtas.

Jājam atpakaļ uz savu fortu. Puišiem tāds garastāvoklis — paši saprotat. Saldars ir sveiks un vesels. Tūkstoš dolāru visā godībā guļ bankā. Mūsu zirgi tikko velkas, tā vien raugi — novelsies gar zemi. Nolēmām pārnakšņot pie Sausā strauta. Mani puiši sakūra uguni un uzlika vārīties kafiju. Un tieši tad mums uzdrāzās virsū dons Sebastjans. Viņu zirgi aizauļoja tieši pāri ugunskuram, kafijas katliņi aizsprāga uz visām pusēm, un mēs nepaguvām ne atjēgties, kad meksikānis jau bija prom, vēl tikai dzirdējām, kā viņi auroja un svilpa. Metāmies zirgos un šiem pakaļ, bet lopiņi tik vien jaudāja kā divas jūdzes. Vajadzēja atgriezties nometnē. Pārskaitījām savus ļaudis. Vilkoks bija kritis, bet trūka ari Džimija Hjūza. Tikko sākām prātot, kur viņš varētu būt, dienvidu pusē atkal sāka sprakšķēt šāvieni. Es jums saku, tā tik bija naksniņa! Nekad vēl nebijām kaut ko tādu piedzīvojuši.

Otrā rītā apseglojām zirgus un devāmies uz Iglpāsu. Izjājām cauri krūmājiem, nonācām pie pļavas, visgarām izvagotas ar gravām, un pēkšņi uzdūrāmies donam Sebas-tjanam. Viņš gulēja augšpēdu, viscaur aplipis ar mušām, pa gabaliņu bija nomests viņa melnais sombrero ar violeto auklu un zelta pozamentu. Sebastjanam pierē bija uzmilzis neliels puns, un tā vidū rēgojās melns caurumiņš. Asiņu tikpat kā neredzēja. Bet metrus piecdesmit no meksikāņa atradām Džimiju Hjūzu, sastingušu, aukstu.

Lī izņēma no kabatas mezglā sasietu mutautu un nolika to uz galda.

— Tā ir Džimija daļa, — viņš sacīja. — Simts dolāru sudrabā. Gribētu uzmeklēt viņa tuviniekus. Tāds lielisks zēns bija, kaut ari mazliet ķerts. Vēl līdz šai dienai nevaru aptvert, kā viņš iepratās nošaut Saldaru naktī un tad vēl trāpīt tieši pierē ...

Tovakar Billam pirmo reizi mūžā ienāca prātā, kā izskatītos, ja Hola stāstu uzrakstītu.

Šie divi pasakainie, stepē pavadītie gadi beidzās tikpat necerēti ātri, kā vienmēr sākas un beidzas pasakas. Pasaku nokāva nauda. Pavisam negaidīti zemes cenas šajā Teksasas daļā sāka strauji celties. Diks Hols nebija pasaku burvis. Viņš nogaidīja bridi, kad, pēc viņa aprēķina, cenas bija visaugstākās, apspriedās ar brāļiem, un viņi nolēma šo zemes gabalu pārdot un nopirkt citu, lētāku, Viljamsona apgabalā. Darījums bija ļoti izdevīgs, un viņi nespēja izlaist trumpjus no rokām.

Zaudētājs bija vienīgi Bills. Viņam vajadzēja vai nu atgriezties Grīnsboro, miegainajā, garlaicīgajā Grīnsboro, vecajā netīrajā mājā pie tēva, kurš, spriežot pēc tēvoča Klarka vēstulēm, bija kļuvis par neglābjamu žūpu, vai ari . . .

Bills izvēlējās otro iespēju.

Tajā dienā, kad Ziemeļkarolīnas farmaceitu biedrība viņam izsniedza farmaceita diplomu, tēvocis Klarks teica:

— Tu nu esi uz kājām, puis. Man prāts ir mierīgs. Viss atkarīgs no tā, kā tu liksi lietā savu dzīvi. Tā ir āķīga padarīšana. Tu izdari gājienu, bet nekad nevar zināt, kas no tā iznāks. Tu vari braukt uz Ešvilu vai uz Rolliju un sākt tur. Pats galvenais — cieši skaties, kur tu liec kāju.

— Es nepaklupšu, — Bills sacīja.

Tolaik viņam nupat bija apritējis deviņpadsmit gadu.

Bet divdesmit divu gadu vecumā viņš bija stingri pārliecināts, ka pamanīs pat mazāko akmentiņu savā ceļā. Viņam bija tumši iedegusi seja, četrpadsmit dolāru kabatā, kājās baltas audekla bikses, mugurā izbalējis nātns krekls, galvā mīksta platmale un rokā rūtota ceļasoma. Un vēl — viņam bija ticība cilvēkiem. Viņaprāt, ar to visu pietika, lai uzsāktu dzīvi Ostinā, Teksasas štata galvaspilsētā,

Kolumbusas katorgas cietums atradās pilsētas nomalē, Soijoto upes krastā. Policists un Bills tur nokļuva pusdienas laikā. Seržants apstājās pie vārtiem, kas bija taisīti no pamatīgiem aptēstiem priežu baļķiem, un parāva zvana auklu.

— Papriecājies par mājokli, — viņš teica. — Tā būs tava mītne piecus gadus. Viss uz valsts rēķina. Bez kādām raizēm.

Bills pavērās visapkārt. Aizmugurē šaurām logu spraugām viņā noraudzījās vientuļa ķieģeļu ēka. Starp māju un cietuma mūri pletās tukšs klajums, piemētāts ar gružiem, Izskatījās, ka strādnieki, iemūrējuši sienā pēdējo akmeni, nebija pat papūlējušies piekopt būvlaukumu. Pie vārtiem auga greiza ābele. Veselu jūdzi apkārt neredzēja nevienas dzīvas dvēseles. Tikai viņš un policists, kas arvien vēl raustīja zvana auklu.

Beidzot vārtos atsprāga vaļā četrstūrains lodziņš.

— Ko vajag?

— Jauns klients, — seržants teica un pasniedza pa lodziņu aploksni ar papīriem.

Vārti atdarījās.

— Dzīvo vesels, puis! Ej iekšā, — policists sacīja.

Bills pameta skatienu atpakaļ un tad gāja iekšā.

— Lai labi veicas! — seržants vēl nokliedza.

Vārti aizcirtās.

Billa priekšā stāvēja bārdains vīrs pelēkā pusmilitārā formā. Bārdainis smaidīja.

— Tomijs, — viņš stādījās priekšā. — Dežurants To-mijs, skaidrs?

— Viljams. — Bills jau sniedza roku, bet bārdainis atkāpās soli nostāk. Abi iesmējās.

— Izšķērdētājs? — Tomijs apvaicājās, aplūkodams Billa pelēko uzvalku un šaurpurnu kurpes.

— Vai tad ir redzams? — Bills vaicāja.

Tagad, kad viņš atradās tālu no Hjūstonas un no cilvēkiem, kas viņu pazina, jau bija vieglāk. Radās pat vēlēšanās pajokot. Nebija domājams, ka aiz šīm sienām varētu sastapt kādu paziņu.

— Pie mums tikai izšķērdētājus atved bez roku dzelžiem. Rāmi jaudis, — Tomijs teica. — Nu, ko tad vairāk, iesim, draugs.

Viņš veda Billu cauri iekšējiem pagalmiem uz pelēku, masīvu korpusu, kura fasādi greznoja sarkani, no ķieģeļiem izveidoti burti INK.

Kad bija nokārtotas īsas formalitātes cietuma kancelejā, Bills nonāca mantnīcā, kur viņu ietērpa pelēkā cietumnieka jakā un biksēs ar divām platām, melnām uzšuvēm gar stilbiem. Noliktavas kaktā uz grīdas Bills ieraudzīja tādus pašus apģērba gabalus, tikai ar šķērs-svītrām kā zebrai.

— Bet tie tur laikam garajiem? — viņš pavaicāja noliktavas pārzinim. — Lai izskatās īsāki, vai ne?

— Tie ir zemākajai kategorijai, — uzrunātais drūmi atbildēja. — Tiem, kas iemitināti korpusā INK. Pateicies dievam, puis, ka tu esi iedalīts trešajā kategorijā. — Un, redzēdams, ka Bills rūpīgi saloka savu pelēko uzvalku, uzsauca: -— Ei, ei, draugs, tās lupatas atstāj šepat. Pēc tām tev nebūs vajadzības veselus piecus gadus.

Bills nosvieda drēbju vīstokli uz galda un aizslāja pa gaiteni, šļūkādams ar pārmērīgi lielajiem zābakiem, kas krita no kājām.

Trešās kategorijas ieslodzītais Kolumbusas pilsētas katorgas cietumā Ohaio štatā. Numurs 30664. Agrāk — Ostinas pilsētas Pirmās nacionālās bankas kasieris un avīzes «Hjūstonas Pasts» literārais līdzstrādnieks. Dieve Fortūna nejauši bija pagriezusi savu spārnoto riteni uz otru pusi. Uz ceļa bija patrāpījies akmens, ko viņš nepamanīja.

Tātad — katorgas cietums, Ohaio štats. 1898. gads.

Vispirms — četras nodaļas un četras kategorijas, kurās iedalīti visi mirstīgie. Paradīze, šķīstītava, elle un pekle.

Paradīze — baņķieru korpuss. Visi, kas nokļuva paradīzē, pēc savas izcelšanās bija džentlmeņi. Ja, brīvībā dzīvodami, viņi bija sēdējuši komfortabli iekārtotos kantoros, ērtos klubkrēslos un pratuši saglabāt sejā laipnu smaidu, iesniedzot grāmatvedībā atskaiti ar kādu lieku nullīti, tad arī cietumā viņu kameras atgādināja vidusmēra viesnīcas apartamentus — ar spoguļiem, portjerām un grīdas celiņiem. Visi baņķieri cietumā ieņēma kantoristu amatus un valkāja baltus linu kreklus, kurus mainīja reizi nedēļā.

Šķīstītavā, kas bija apzīmēta ar ķieģeļu burtiem INK, ieslodzītie staigāja zaļos rupja sarža kreklos un mitinājās šauros cementa būceņos, kuriem loga vietā bija atstāta šauršaura sprauga pie griestiem. Durvis šeit bija taisītas no tik resniem dzelzs stieņiem, ka atgādināja zvēra sprostu durvis, un izgāja uz garu gaiteni, pa kuru nemitīgi patrulēja uzraugi. Viss, kas notika ikvienā kamerā, bija atklāts viņu skatienam. Cietumnieks staigāja pa kameru, gulēja, kārtoja savas dabiskās vajadzības un pat sajuka prātā viņu acu priekšā. Naktī ik pēc divām stundām visos stāvos dimdināja gongs — un pēc tam notika pārbaude. Cilvēki uztrūkās no guļvietām, gāja klāt pie durvju restēm un gaidīja, kad pieņāks kārta nosaukt savu numuru.

Pārbaude bija gluži lieka. Neviens nevarēja pateikt, kam tā būtu vajadzīga. No Kolumbusas cietuma izbēgt nebija iespējams. Taču tāda kārtība bija paredzēta reglamentā.

Trešā kategorija mājoja apakšējās, pazemē izbūvētās telpās, no ķieģeļiem mūrētos steliņģos — astoņas reiz četras pēdas, — bez logiem. Pūžņaini dzeltenie gaismas atspulgi un biezais, pēc mīzaliem smirdošais gaiss šajos akmens maisos iekļuva tikai tādā daudzumā, lai divi šeit sagumušie cietumnieki nesajuktu prātā agrāk kā pēc diviem trim gadiem. Uz dēļu lāviņām uzmestie cisu maisi nekad netika uzčubināti, tāpat nekad netika mazgātas audekla jakas un bikses ar melnajām uzšuvēm gar stilbiem. Pusdienas cietumnieki ieturēja zemā, velvētā pagrabā pie dēļu galdiem, kas balstījās uz steķiem. Jebkādas sarunas bija noliegtas. Telpā bija dzirdama tikai alvas bļodiņu klaudzoņa, kāju švīkoņa, sēkšana, un reizēm pacēlās kāda roka, ar zīmēm prasot uzraugiem maizi. No strebjamā izzvejotos tārpus un mušas izzieķēja turpat pa galdu. Pie tējas pienācās šķīvītis brūna sīrupa par diviem. Sestdienas vakaros visus arestantus ieslēdza kamerās, un tur viņiem bija jāpaliek līdz pirmdienas ritam. To prasīja reglaments.

Uzraugs pieveda katordznieku 30664 pie viena no šiem sprostiem. Un šeit Billam atkal laimējās.

— Tas maita, ar ko tev būtu vajadzējis dzīvot kopā, aizviņdien atstiepa kājas, — uzraugs teica. — Viņš, redziet, šis džentlmenis no Oklahomas, bija radis pie maigas apiešanās.

Cietumsargs uzplāja Billam pa muguru un gardi nosmējās.

— Iekārtojies nu viņa vietā un mēģini kaut kā ar lupatām aizbakstīt iesprāgušo parašu. Tā maķenīt tek.

Noklaudz durvis. Nožvarkst slēdzene. Soļi attālinās. Viss noklust.

Bills pagājās pa kameru. Pieci soļi garumā, trīs platumā. No dēļu nomaļiem sanaglota guļamlāviņa. Pie griestiem gāzes radziņš stiprā dzelzs uzpurnī. Aiz durvju restēm smags gaiss un klusums kā pagrabā.

Tad šitā kļūst par cietumnieku! Pieci gadi smirdošā pagrabā, ja nekas nemainīsies. Pieci gadi.. . Veseli pieci gadi...

Viņš apsēdās uz lāviņas un aizvēra acis.

Acu priekšā virmoja un nenozuda bālgani sarkans aplis. Tas stiepās garumā, kļuva plankumains, un pēkšņi Bills skaidri saredzēja seju — sievieti ar valgām, koši sarkanām lūpām.

Viņš paberzēja pieri un atvēra acis. Viņu ieslēdza brūnas, ar mitruma traipiem izraibinātas sienas. Deviņi pērkoni, vai tiešām tiesas zālē būtu bijusi šī melnmatainā daiļava? Tad jau otrā dienā visi paziņas dabūs zināt, ka viņš ir katordznieks. Tad ceļš uz Teksasu, uz Ostinu slēgts uz visiem laikiem. Kolumbusas zīmogs — tas ir ļaunāk nekā iededzinātā īpašuma zīme uz zirga sāna. īpašuma zīmi var pārtaisīt — pievelc klāt dažas līnijas, un to vairs nevarēs pazīt. Taču cilvēku atmiņu nevar pārtaisīt. Cilvēku atmiņa ir briesmīga. Turklāt ir tā, ka atmiņā it kā iededzināts paliek viss nejaukais, viss smagais, bet labais atstāj tikai bālas pēdas . ..

Atmiņa. Atmiņas. Tagad, šajos apstākļos, tas ir vienīgais, kas viņam palicis . ..

.. . Ostinā jau pirmajā atbraukšanas dienā viņš uzmeklēja Džo Harela māju un nodeva viņam vēstuli no Dika Hola. Harels izlasīja vēstuli un uzsita Billam uz pleca.

— Jūties kā mājās, dēls. Ak tad Holi pārdevuši rančo un pārcēlušies uz ziemeļiem? Nekas, prātīgi darīts. Tagad tur zeme lēta. Lētāka nekā jebkur citur Teksasā. Bet es taču tevi atceros vēl šitādu, — viņš pēkšņi sacīja un parādīja ar roku mazliet augstāk par krēslu. — Aizvien skraidelēji pa sakņu dārziem. Saspraudies matos tītaru spalvas un tik skrien. Un tavu tēvoci Klarku arī pazinu. Es taču atbraucu uz Grīnsboro tai pašā gadā, kad tavs vectēvs Sidnijs. Kopīgi mājas cēlām. Nu, un vai mani tu atceries? Esi aizmirsis? Nekas, nav nekāda nelaime. Visus cilvēkus jau nekad nevar paturēt atmiņā. Bet. to gan es teikšu — varen līdzīgs tu esi vectēvam. Ko tad esi uzdomājis darīt Ostinā?

Ko viņš bija uzdomājis? Viņš pats vēl lāgā nezināja. Ja varētu iekārtoties kādā aptiekā .. .

— Jā, jā, prātīga doma. Prātīga doma, — Džo Harels sacīja. — Dzīvot varēsi pie manis. Vietas pietiek.

Pēc nedēļas viņš sāka strādāt par klerku lielā aptiekā Pekanstrītā. Te labi noderēja Ziemeļkarolīnas farmaceitu biedrības diploms. Aptiekas īpašnieks vērīgi izlasīja to un teica:

— Piecpadsmit dolāri nedēļā. Starp citu, klerkiem nekur vairāk nemaksā, Jums būs jāiereģistrē receptes preču grāmatā, jāsaškiro tās pēc zāļu grupām un jānodod provizoriem.

Aptieka piederēja Morleja aptieku sabiedrībai un līdztekus zālēm, tabakai, alum un viskijam tirgojās ar augļu sulām un saldējumu. Karstās dienās šeit mēdza iegriezties jauniņās pārdevējas no apkārtējiem veikaliem. Viņas skandināja karotītes, ēzdamas dubultporcijas ananasu saldējuma, grozījās spoguļa priekšā, kārtoja matus un čaloja. Bills sēdēja aiz stikla šķērssienas un klausījās. Drīz vien viņš uzzināja, kurās vietās mēdz pulcēties Ostinas jaunatne, ka vīriešiem patlaban ir modē tumšpelēki uzvalki ar vieglu svītriņu un ka labākā sezonas izrāde ir «Bohē-mijas meitenes».

Vakaros viņš palīdzēja Džo Harelam tabakas bodītē, bet, ja iznāca laiks, — gāja uz dejām, kas divreiz nedēļā tika rīkotas viesnīcas vestibilā.

Morleja sabiedrībā viņš nostrādāja septiņus mēnešus, un tad kādu dienu aptiekā iegriezās Džons Medokss.

Atnāca vienu reizi, otru reizi, bet trešajā Bills jau zināja, ka Džons ir viens no līdzīpašniekiem namu pārdošanas firmā. Vēlāk gan izrādījās, ka tā ir nevis firma, bet tikai neliels kantorītis, kurā strādāja pieci cilvēki, Taču nosaukums, pretendējot uz spožāku nākotni, bija iespai« (Jīgs: Firma «Brāļi Medoksi un Andersons».

— Pārnāc pie mums, draugs, — Džons negaidīti viņu uzaicināja. — Pie Morleja tu līdz sirmam vecumam klerks vien būsi.

— Kas tad es pie jums būšu? Bills atsmēja pretī. — Provizors?

— Nē. Jaunākais grāmatvedis.

— Tu domā, es kaut ko saprotu no tās ķīniešu ābeces?

— Pie mums tu saņemsi astoņpadsmit dolārus nedēļā. Bez tam katram mūsu darbiniekam ir tiesības iegādāties četristabu māju uz nomaksu ar divdesmit procentu nolaidi.

— Bet es taču esmu farmaceits. Es nekā cita neprotu, zinu tikai savas receptes.

— Divus viskijus, — Džons uzsauca zēnam, kas darbojās aiz letes. — Vai tiešām tu domā, ka cilvēks kādu nozari pazīst jau no bērna autiņiem?

Medoksa kantorī viņš nepilna mēneša laikā iemācījās izdarīt iegrāmatojumus virsgrāmatā un sastādīt gada un ceturkšņa bilances.

Grīnsboro dzīvodams, viņš reizēm iztēlojās, cik jauki būs lielajā pilsētā jau pirmajās dienās izdot savu naudu. Bet tie bija un palika tikai sapņi. Naudas vienmēr bija līdz ar nagiem. Pa trim mēnešiem, ko viņš nostrādāja pie Medoksa, izdevās iekrāt divdesmit dolārus tumšpelēkam uzvalkam un modē nākušam melnam elsiņam. Bez tam vajadzēja atlikt arī Harelam par dzīvokli un uzturu, izmaksāt meitenēm, ar kurām viņš viesnīcā dejoja, dažreiz kompānijā aiziet uz restorānu.

Naudas nepietika. Nauda izkusa, tikko bija saņemta. Viņš brīnījās: cik daudz cilvēkam vajag lielā pilsētā! Rančo dzīvojot, varēja iztikt ar mazumiņu. Kas stepē vajadzīgs? Platmale, kas pasargāja galvu no saules. Kokvilnas krekls. Kaklauts. Bikses ar sēžamvietā uzšūtu ādas ielāpu, lai tik ātri neizdilst,

Ostinā bija nepieciešami sastīvināti krekli. Izejamās kurpes no mīkstas ševro ādas. Šņorzābaki ikdienai. Stulmu zābaki lietainam laikam. Platmale. Mētelis. Aproču pogas. Tūkstoš sīkumu skūšanās un mazgāšanās vajadzībām.. . un sazin kam vēl!

Un tikai astoņpadsmit dolāri nedēļā!

Džons Medokss viņu mierināja:

— Uzņēmums plauks. Raugies, kas notiek pilsētā. Pēc diviem gadiem te būs sešdesmit tūkstoši iedzīvotāju. Ziemeļnieki metas uz jaunajām zemēm kā mušas uz cukur-sīrupu. Pēc diviem gadiem mēs abi dzīvosim lepnās savrupmājās. Ko nu astoņpadsmit dolāri! Mums būs tūkstoši. Tas, kas tagad, — tikai iesākums. Pacieties.

Bills cietās un gaidīja.

Pēc gada firma «Brāļi Medoksi un Andersons» bankrotēja. Iztrūkums bija deviņi tūkstoši trīssimt dolāru. Džona Medoksa kompanjons, par piemiņu paķēris līdzi vienu otra vērtspapīru, pazuda Ņūmeksikas štata plašumos. Valdības revidents apķīlāja visus kantora noguldījumus bankās. Kalpotājiem pat neizmaksāja algu par pēdējo nedēļu. Visam nāca klāt vēl Austrumteksasā, Arkanzasā un Tenesijā slavenais «lielais streiks»Kā par brīnumu, Billam izdevās dabūt rasētāja vietu Teksasas Zemes ierīcības kantorī. Palīdzēja tas, ka viņš mazliet prata zīmēt.

Kantorī maksāja divdesmit dolārus nedēļā, un pat galdi ar slīpajiem rasēšanas dēļiem šeit izskatījās solīdāk nekā Medoksa firmā. Streiks kantorim pagāja secen. Ostina pletās plašumā visgarām Kolorādo upei. Mērnieku grupas strādāja pilsētas nomalēs, piegriežot pilsētas teritorijai arvien jaunus zemes gabalus. Pasūtītāji gribēja redzēt, kā perspektīvā izskatīsies jaunās ielas, un izvēlēties savām mājām labākās vietas. Kantoris arī šajā ziņā nāca pretī. Nelielā gaišā istabā blakus horizontālās plānošanas nodaļai strādāja perspektīvu rasētāji. Tos sauca par zīmētāj iem.

Viņi bija trīs.

Longs, kas vienmēr bija gatavs sadzert ar draugiem tuvējā bārā. Atturīgais un reliģiozais Edmondsons, noslēgts cilvēks, kas izskatījās pēc pārģērbta mācītāja. Simpātiskais Hailers, veiklinieks un viszinis. Viņi reizē ieradās darbā un reizē gāja projām, mētājās ar asprātībām un vilka cits citu uz zoba. Viņiem bija savs īpašs, intīms pulciņš, un viņu kopējās runas izklausījās kā kādas ļoti senas sarunas turpinājums.

Vairākas dienas viņi vēroja jaunpienācēju. Bills strādāja, acis nepacēlis. Likās, viņš nebija noskaņots ievadīt [4]

j.tunas pazīšanās un, ja uzrunāja kādu no viņiem, tad līkai darba jautājumos.

Reiz pēcpusdienā pie Billa galda pienāca Houards Longs.

— Paklausieties, mister Porter, vai jūs atpūšaties arī kādreiz?

— Dažreiz es pat strādāju, — Bills atbildēja.

— Tas man patīk, — Longs pasmaidīja. — Un kā ir ar dejām?

— Tās, liekas, notiek otrdienās un sestdienās viesnīcā «Panar».

— Redzu, ka esat mani sapratis.

— Šīs lietas man nav svešas, — Bills teica.

— Lieliski! — Longs iesaucās. — Bet mēs jau nodomāsim, ka jūs esat iesīkstējis puritānis. Nu tad tā, mister Porter, tā kā jūs strādājat kopā ar mums, tad jums jābūt arī mūsu klubā. Mēs saucamies «Union Hill-City», tāpēc ka svētdienās ejam uz ballītēm augšpilsētā.

— Svētdienās? — Bills pabrīnījās. — Neviens dienvidnieks taču svētdienās nedejo. Tas ir pret pastāvošajiem likumiem.

— Mūsu vidū nav dienvidnieku, mēs esam jenkiji, — teica Hailers, kas līdz šim bija klusējis.

— Mans tēvs pēc izcelšanās arī ir jenkijs, — Bills atbildēja. — Un kaut gan es pats nāku no melnā štata...

— Starp citu, mums ir pašiem savs garīgais gans, tas vajadzības gadījumā atlaiž visus grēkus nedēļu uz priekšu, — piebilda Longs, norādīdams uz Edmondsonu.

Edmondsons mazliet piecēlās un klīrīgi palocījās.

— Tātad, — Longs turpināja, —- ja misters Porters vēlētos pievērst savu ... ē .. . visžēlīgo uzmanību mūsu vienkāršajai kompānijai, viņš šovakar ap pulksten septiņiem ieradīsies «Ateneumā», Kelogstrītā divdesmit viens.

— Piekrītu, kungi! — Bills sacīja.

— Uzmanību! — Hailers brīdināja. — Šefs nāk. Pie darba, zēni.

... Un nu sākās dzīve, kas atgādināja nepārtrauktus svētkus. Viņi pulcējās «Ateneumā» un steigā iztukšoja vairākas glāzes alus, piekozdami klāt aukstu teļa gaļu ar zirnīšiem. Pēc tam Hailers visu kompāniju veda uz dan-singu. Puritāniskajos Dienvidos tas bija jaunievedums, turklāt nosodāms jaunievedums, tāpēc dūmainajā zālītē viņi iekļuva pa durvīm, kuras Bills dienā neparko nebūtu atradis. Šeit gāzes radziņu gaismā uz dēļu estrādes dimdēja klavieres. Pieelpotajā gaisā mīņājās pārīši. Par desmit centiem varēja nopirkt meiteni vienai dejai.

Viņi nopirka divas trīs dejas un gaidīja, kad satumsīs. Nokrēslā sākās pats galvenais. Nokrēslā pulciņa vadību pārņēma Bills. Viņš soļoja pa priekšu ar ģitāru. Retie gājēji ielās pagausināja soļus un nolūkojās viņiem pakaļ.

— Stāt! — uzsauca Hailers. — Šeit ir Bella Gilforde.

Viņi apstājās zem balkona, kas sniedzās pāri ielai. Por-

ters izmēģinādams notrinkšķināja kādu akordu, ieklausījās, uzplāja ar plaukstu pa stīgām un sāka dziedāt romanci. Pārējie paklusām piebalsoja. Dziedāja «Mūsu jaukajos Dienvidos», «Zelta zvaigzni», «Gulbju krastu». Dziedāja tik ilgi, līdz Bella Gilforde atvēra logu.

Uz Emijas Roulinsas māju devās trijatā. Pie Ketijas Gledstones loga viņi palika tikai divi. Bet pie Luīzas Šotas dārza vārtiņiem Bills piegāja viens pats. Luīza vienmēr atvēra logu jau pēc pirmajiem akordiem. Viņa neklīrējās kā Bella Gilforde. Viņa bija pieļāvīga meitene, maigā tumšace Luīza Šota.

.. . Nē, protams. Viņš vienkārši ir pārskatījies. Luīzas nebija tiesas zālē. Pēc tam, kad viņi izšķīrās, Luīza, šķiet, vispār aizbrauca no Teksasas.

. , . Kāpēc kamerā kļuvis gaišāks? Viņš piecēlās no gu-ļamlāviņas un piegāja pie durvīm, kas atgādināja zvēru krātiņa sienu. Viņš piekļāva vaigu pie dzelzs stieņiem un mēģināja ieskatīties tālāk gaitenī. A! Tur kaut kur ir logs. Un, liekas, ir jau rīts. Kāds klaudzošiem soļiem nāk pa gaiteni. Kaut kas šķind. Laikam atslēgu saišķis. Tūlīt tas, kurš nāk, atvērs krātiņa durvis. Viņu kā zvēru vedīs pabarot. Dievs kungs, palīdzi panest visus pazemojumus, palīdzi izstaigāt šo tukšo dzīvi, nezaudējot savaldību! Viņš vienmēr ir bijis godīgs cilvēks un godīgs izies arī no šejienes laukā. Pēc pieciem gadiem.

Nakts bija pagājusi, pirmā nakts Kolumbusā.

— Trīsdesmit tūkstoš sešsimt sešdesmit ceturtais, nāc ārā!

Kameras durvis atdarījās. Uz sliekšņa stāvēja uzraugs. Ne tas, kurš bija vakar. Cits.

— Kusties veicīgāk! Pie cietuma priekšnieka.

— Cik pulkstenis? — Bills noprasīja.

— Desmit. Ejam.

— Kas jūs ievietoja tajā cūkkūtī? — vaicāja Redži-nalds Kofins.

— Nezinu, — Bills atbildēja.

— Rādās, tas būs bijis klerks no sadales nodaļas, — Kofins teica. — Aklā žurka, mūžīgi viņš kaut ko saputro. Porter, es izskatīju jūsu lietu, kas piesūtīta no krimināltiesas. Es uzzināju, ka laikā starp piedzimšanu un izdarīto izšķērdēšanu jūs esat strādājis sava tēvoča aptiekā Grīnsboro, Vai tā ir?

— Jā, ser.

— Lieliski, Porter. Redzat, mums pirms dažām dienām nomira aptiekārs. Tas bija nekam nederīgs cilvēks. Viņš zaga spirtu. Viņu sodīja. Viņš nomira. Mēs nolēmām, ka cietuma aptiekāra vieta piemērota tieši jums. Pie viena™ pēc zāļu izsniegšanas palīdzēsiet mūsu dakterim.

— Jā, ser.

— Bet tagad ejiet uz šūšanas darbnīcu un pameklējiet tur pieklājīgāku ietērpu. Jūs dzīvosiet baņķieru korpusā.

— Jā, ser.

Piķis un zēvele, ja viņam tā būtu paveicies brīvībā! Kāpēc viss nāk ar novēlošanos?

Cietuma aptiekārs — tas jau ir aristokrāts. Tas nozīmē — pieklājīga guļvieta, pieklājīgs ēdiens un relatīva brīvība. Tas nozīmē — nodarbošanās, kas aizpildīs šo tukšo dzīvi, no kuras — viņš to juta — beidzot būtu jāsajūk prātā.

Vispirms Bills devās uz šūšanas darbnīcu.

Drēbnieki aši sameklēja viņam civiltērpu bālgani brūnā krāsā. Uzvalks nebija īsti pēc kauliem. Bikses viduklī par platu, nepareizi iešūtās svārku piedurknes padusēs žņaudza, taču nekas labāks neatradās. Bills nopriecājās par to pašu. Apģērbies viņš ar atvieglojuma sajūtu saraustīja svārkus un devās iepazīties ar jauno priekšniecību.

Drēbnieki paskaidroja, ka slimnīca atrodoties otrajā stāvā. Bills uzgāja pa kāpnēm augšā, ieraudzīja plāksnīti ar uzrakstu «Ārsts» un nepieklauvējis atrāva vaļā durvis. Ādas klubkrēslā istabas vidū sēdēja melnmatis cilvēks ar skumju, uzblīdušu seju. Viņš smēķēja. Izdzir-dis noklaudzam durvis, viņš spēji pagriezās. «Ielauzos kā pēdējais nevīža,» Bills pēkšņi aptvēra un palocījies teica:

— Atvainojiet!

Ārsts izņēma no mutes cigāru un uzbļāva:

—- Kas noticis?

— Nekas. Esmu norīkots par jauno aptiekāru.

— Kas — jūs? — ārsta balss skanēja grūdieniem, pirksti, kuros bija iespiests cigārs, drebēja.

— Mani sauc Bills Porters. Numurs trīsdesmit tūkstoši sešsimt sešdesmit četri. Esmu norīkots par aptiekāru.

— Jūs... ko?

— Norīkots par jauno aptiekāru.

Ārsts piecēlās kājās un neizpratnē blenza uz Billu. Acis viņam bija miglainas, skatiens stīvs kā dzērājam.

— Aptiekārs? — viņš pārjautāja. — Jūs — aptiekārs? Vai jums ir gadījies redzēt lūzumus? Vai esat kādreiz lāpījuši cilvēkus?

— Ko? — Bills nesaprata.

— Vai asinis neapšķebina dūšu?

— Esmu izdarījis pārsējumus.

— Asiņu upes. Rokas sarkanas līdz elkoņiem. Un gaļu. Siltu, kūpošu gaļu. Esat redzējis?

Billam pretī liecās seja ar plānām, sausām lūpām.

— Ko? — viņš jautāja vēlreiz, pakāpdamies soli atpakaļ.

— Jā, jā, es runāju atklāti. Asinis. Gaļa. Kauli. Iekšas. Cilvēku atliekas. Sapratāt?

Ārsta seja pievirzījās tuvāk. Bills vairs nevarēja to saskatīt. Rēgojās vienīgi acu zīlītes, lielas un dziļas kā melni dobumi.

— Es esmu redzējis asinis. Ir nācies.

— Ak tā gan? — ārsts jautāja. — Un jūs mierīgi pārsējāt? Rokas jums nedrebēja?

— Es protu, dakter.

— Jūs sauc par Billu, tā jūs teicāt?

— Jā, ser.

— Pietiks ar — jā. Iegaumējiet, Porter, šajā sasodītajā zvērnīcā nav džentlmeņu. Es esmu Džo. Džo Vilards. Pēc katras dežūras es tikko turos uz kājām. Es neesmu džentlmenis. Es esmu žūpa. Es esmu cūka, smirdoša cūka, visdraņķīgākā netīrā maita, vārdā Džo Vilards. Vai jūs saprotat?

— Nesaprotu, — Bills teica.

— Jūs šeit esat nesen? Otro dienu? Tad es jums pateikšu, mans mīļais Bedij Porter. Labākais pakalpojums pacientiem izolatorā — krietna porcija ciānkālija injekcijas. Katram. Miega artērijā. Lai ātrāk.

— Žēlīgais dievs ... — Bills iestenējās.

— Jā. Vispirms viņiem un pēc tam pats sev. Bet es to nedaru. Tāpēc ka esmu gļēvulis. Un vēl tāpēc, ka es nicinu. Vai saprotat, ko nozīmē nicināt? Es nicinu Redžiju Kofinu. Kancelejistus. Uzraugus. Apsargus. Visu šo nolā-īlēto sistēmu. Es nicinu jūs. Nicinu savu darbu. Pats sevi. Vai saprotat?!

■Viņš kliegšus izkliedza pēdējo vārdu, atkrita krēslā un mēģināja aizdedzināt cigāru. Viņa pirksti raustījās.

— Jūs to dabūsiet redzēt, Bedij. Visu redzēsiet. Pirmo reizi. Tāpat kā es savā laikā. Pie velna! Kāpēc jūs esat nācis šurp? Kas jūs sūtīja pie manis?

— Redžinalds Kofins, cietuma priekšnieks, ■— Bills sacīja.

— Labi, — noteica ārsts, vairākas reizes dziļi ievilka dūmus un lēni kā atmozdamies sacīja: — Sāksim strādāt, Bedij Porter. Sāksim strādāt.

Bills ieraudzīja to pēc divām dienām. Vilards lika viņam sagatavot svina ūdeni kompresēm, plāksteri un apsējus.

— Paņemiet linu apsējus, labi platus, — viņš sacīja.

Pagrabs, kurā viņi nokāpa, atradās tieši zem slimnīcas

telpām. Bills sagaidīja, ka tas būs sasmacis ūķis, taču nonāca plašā, labi apgaismotā telpā ar cementa grīdu. Šeit izskatījās diezgan tīri, taču gaiss bija pievilcies ar dīvainu smaku, it kā te būtu gaļas veikals, kur tikko sacirsts kauts teļš. Kāja paslīdēja uz tumšbrūna slapjuma, un Bills gandrīz pakrita. Ķerdamies pie daktera Vilarda rokas, viņš pacēla acis un sastinga.

Viņa priekšā karājās cilvēks, izplāts starp četriem stabiem. Sākumā Billam likās, ka šim cilvēkam nav galvas, bet tad viņš to ieraudzīja. Tā turējās uz ļengana, ielauzta kakla, nokārusies starp izgrieztām lāpstiņām. Kailā cilvēka miesa kā ar zobena cirtieniem vairākās vietās bija pāršķelta līdz kaulam, un tumšās asinis, pa vēderu tecēdamas lejup, sarecēja kā lāstekas.

— Ak dievs... — Bills nočukstēja. — Kas viņš ir, dakter? ...

— Briljantu zaglis, — Vilards atbildēja. — Viņi, šķiet, nav to vēl nobeiguši. Un tagad pie darba, Bedij. Sūklis jums ir? Tur kaktā ir izlietne un bļoda. Atnesiet ūdeni.

Par abiem viņi atsēja ķermeni no stabiem un noguldīja uz brezenta paklāja. Vilards ar sūkli apslaucīja asinis ap briesmīgajiem šķēlumiem. Uzlīmēja uz brūcēm plākstera sloksnes. Cieši sasaistīja izmežģīto plaukstas locītavu. Apmazgāja ar svina ūdeni zemādas asins izplūdumus.

Viņš darbojās veikli un prasmīgi. Strupiem, aprautiem vārdiem deva norādījumus. Un pirksti viņam nedrebēja. Viņš atgādināja mehāniķi, kas remontē salauztu velosipēdu.

— Spirtu, Bedij!

Bills pasniedza plakanu pudelīti.

Vilards ar vates piciņu apslaucīja guļošā seju un ielēja karoti spirta viņam mutē. Cilvēks sakustējās un nopūtās. Mutes kaktiņos uzburbuļoja sārtas putas.

— Kārtībā, — Vilards teica. — Tūlīt es atsūtīšu pēc viņa sanitārus. Bedij, kas tad jums, velns lai parauj?!

Bills, kas bija tupus piemeties ārstam blakus, tagad sēdēja uz grīdas puspievērtām acīm. Seja viņam bija pelēka.

— Bedij, netaisiet pekstiņus! Jūs neesat skuķis! — Vilards sapurināja Billu aiz pleca.

— Jā, jā... — Bills teica. — Atvainojiet! Jau pārgāja.

Viņš piecēlās un sāka vākt kopā medikamentus. Viņš centās neskatīties uz ierīci, kas atgādināja steķus, kādus lieto, lai apkaltu zirgus. Viņš vairījās no asins traipiem uz grīdas. Tomēr viņš paguva ievērot, ka apakšā starp stabiem bija pabāzta koka sile, pilna ar sarkanām zāģu skaidām.

— Jābūt dūšīgākam, Bedij, — Vilards sacīja, kad viņi kāpa augšā uz slimnīcu. — Jūs taču neesat zīdainis.

— Dakter, vai tiešām cilvēku var pārvērst par... kaut ko tādu .. .

— Septiņdesmit pieci karstie, — Vilards teica. — Viņi strādā ar tērauda rīkstēm. Gadās pat, ka salauž mugurkaulu. Iedzeriet, Bedij. — No tās pašas plakanās pudelītes viņš ielēja glāzē spirtu.

Pēc pusdienām Vilards pastāstīja par briljantu zagli.

Šis vīrs izzadzis no privāta seifa briljantu rotaslietas simt septiņdesmit tūkstošu dolāru vērtībā un pēc mēneša iekritis, bet neviens no apgabala slepenpolicistiem nevarēja atrast, kur tās noglabātas. Ne ieskaitīšana ceturtajā

kategorijā, ne bargākie sodi nepiespieda zagli nosaukt vietu, kur briljanti noglabāti.

Cietumā ar viņu sadraudzējās kādreizējais izdevējs, kurš bija nogalinājis konkurējošas avīzes redaktoru. Nav zināms, uz kāda pamata radusies šī draudzība, ar ko bijušais avīžnieks iemantojis zagļa uzticību. Bet kādā jaukā dienā visos štata laikrakstos parādījās sensacionāla jauna vēsts: slepenā glabātava uzieta, dārglietas atrastas.

Briljantu zaglis atriebās izdevējam par mutes palaišanu jau nākamajā dienā. Kaut kur bija sadabūjis pudelīti ar karbolskābi un, pastaigas laikā sastapies ar avīžnieku iekšējā pagalmā, iespēris viņam kārbolskābi sejā.

— Septiņdesmit pieci karstie — tā ir parastā deva par tādu joku, — Vilards pabeidza. — Šis puisis ir apbrīnojami izturīgs. Pēc nedējām trim atkal būs uz kājām, it kā nekas nebūtu noticis.

— Bet tie, kas sit... Vai tiešām viņi...

Vilards atmeta ar roku.

— Kustoņi. Visnicināmākie, zemiskākie lopi, tiem nav ne kripatas intelekta. Arī jūs drīz vien kļūsiet tāds pats. Netīrs, riebīgs lops. Tāds pats kā es, vai saprotat?

Bills nodrebēja.

— Nē, tas nav iespējams ... — viņš murmināja. — Es to nepārcietīšu. Es nespēju uzlūkot visu to ...

— Ko? — Vilards noprasīja. — Jūs gribat atgriezties trešajā kategorijā, no kurienes ir vistaisnākais ceļš uz šo pagrabu, vai tā? Jūs to gribat, jā? Jums nepatīk tīra gulta un noņemšanās ar pulverīšiem? Tad ejiet! — Vilards atvēra durvis uz gaiteni. — Ejiet pie Redžija Kofina un pasakiet viņam visu to! Varbūt viņš būs labā omā un norīkos jūs uz smēdi vai atslēdznieka darbnīcu. Taču visvairāk ticams, ka pēc pusstundas jūs karāsieties virs tās pašas siles. Vai tas jūs apmierinās? Jums nepatīk kārtība mūsu katorgas cietumos, jā? Ejiet un sūdzieties! Klājiet visu laukā misteram Kofinam! Gribu redzēt, kā tas beigsies. Un kā jūs domājat, ko viņi darīs ar to puisi, kuru mēs šodien salāpījām? Jau rītdien viņi to nopērs līdz nāvei, jā gan!

...Tajās stundās, kad izdevās palikt vienatnē ar sevi, viņš atmiņā pārcilāja pagātnes notikumus. Viņu svilināja kauns. Viņš nāca pie atziņas, ka dzīves notikumos izturējies kā vājš bezgribas cilvēks. Kā skaida ūdens vērpetē.

Kāds reiz izteicies, ka smiltis ir bērnu spēlīte, bet dzīve — pieaugušo rotaļa. Jā, droši vien tā līdzinās rotaļai. Taču tā ir interesanta tikai tiem, kuri vēro no malas, un neizsakāmi sarežģīta un briesmīga tiem, kuri iekļuvuši pašā mutulī. Un visbriesmīgākais tas, ka vairums cilvēku patiesībā nav tādi, kādi viņi mums liekas. Tā ir baiga maskarāde, kurā ikviens uzlicis sev simpātisku masku.

Agrāk viņš neko neapšaubīja. Viņš izspēlēja savu kārti un vai nu vinnēja, vai paspēlēja — kā palaimējās. Viņš slīdēja pa dzīvi, veiksmju un neveiksmju vēja dzenāts. Viņam dzīve likās kā pokera spēle, un viņš gaidīja, kad rokā patrāpīsies četri dūži un varēs izdarīt drošu gājienu. Varbūt tieši tāpēc viss viņam likās nesvarīgs, neīsts. Spēles azarts neļāva cilvēku rīcība saskatīt kādus citus mērķus, izņemot vienu — cenšanos savu dzīvi nodzīvot pēc iespējas ērtāk un bez mazākiem pūliņiem. Un kas par to — tas taču nebija nekas ļauns. Tā dzīvoja visi viņa zemē. Tā dzīvot mācīts arī viņš: iegūt lielāko lietderības koeficientu ar mazāko spēka patēriņu. Pat avīzēs rakstīja, ka šāda metode ir viens no nācijas uzplaukuma pamatiem.

Tagad viņš novēroja pavisam ko citu. Cilvēki, kurus viņš redzēja ap sevi, savā rīcībā pakļāvās kādai neizprotamai likumībai. Taisnība, viņš gan nevarēja uztvert tās patieso būtību.

Kāpēc bankas prezidents, pārvaldnieks, revidents, tiesnesis un zvērinātie, — ikviens no viņiem īstenībā gluži labs, atsaucīgs cilvēks, kas spēj visu saprast, — tiklīdz viņi sāka darboties kopīgi, tūdaļ pārvērtās par kādas neiedomājamas, drausmīgas mašīnas skrūvītēm, un šī mašīna samala visus, kas tajā iekļuva, un izsvītroja viņus no dzīves, tāpat kā viņš ticis izsvītrots, iemests šajā krātiņā.

Likās, ka visi spēlē atklātām kārtīm. Arī viņš spēlēja godīgi, atklādams kārti pēc kārts. Bet īstenībā tā tikai šķietami bija atklāta spēle. Īstenībā būtu vajadzējis pastāvīgi izlikties, ka divreiz divi ir pieci, kaut arī skaidri zini, ka iznākums ir četri. Īstenībā vajadzēja izgatavot sev masku un nēsāt to katru dienu kā bruņu cepuri ar nolaistu sejsegu. Vai viņš vēl iepratīsies slepus samainīt kārtis, vai ari ir jau par vēlu?

Viņš analizēja savu pagātni posmu pēc posma, atmezdams konvencionalitātes sēnalas un drumslas. Un neat-

mestas vienmēr palika — mīlestība un draudzība. Mīlestība un draudzība bija dzīves visstabilākās sastāvdaļas. Tās nekad nemainījās un nepakļāvās nekādiem spēkiem, ja, protams, bija īstas, nevis viltus.

Mīlestība un draudzība. Jābūt ļoti godīgam cilvēkam, lai saglabātu tās visā dzīves gājumā. Ļoti jāpiesargājas, lai šīs jūtas nenotrulinās.

Vistuvākais cilvēks viņam šobrīd bija Atolas māte, misis Roča, sieviete, kurai piemita tūkstošiem aizspriedumu un iesīkstējušu uzskatu, bet kura pēc savas dabas bija maiga un laba. Viņš aizrakstīja viņai vēstuli. Viņš pastāstīja viņai visu, kas nospieda sirdi. Pat par izmisuma brīžiem.

«Nekad nebiju domājis, ka cilvēka dzīvība ir tik lēta. Šeit uz cilvēkiem skatās kā uz dzīvniekiem. Darba diena ir trīspadsmit stundu gara, kurš nepaveic uzdoto, to sit. Un kā vēl sit! Ar izsmalcinātu prasmi. Bet uzlikto darbu spēj izturēt varbūt tikai Herkuless, vienkāršajam mirstīgajam tā ir droša nāve ... Dilonis šeit ir parasta parādība, tāpat kā jums tur brīvībā — iesnas.

Mēģināju samierināties ar dzīvi cietumā, tomēr nē, es to nespēju. Kas mani saista pie dzīves? Es varu panest vislielākās ciešanas, dzīvojot brīvībā, bet šādu dzīvi vairs nevēlos vilkt. Jo drīzāk es to izbeigšu, jo labāk man un visiem pārējiem.»

Vēstuli viņš nosūtīja, apejot cietuma cenzūru, — to nogādāja dakteris Vilards, kas dzīvoja pilsētā. Viņš rakstīja, necerēdams sagaidīt atbildi. Viņš nezināja, kā misis Roča izturēsies pret viņu tagad, kad viņš ir katordznieks. Viņa bija dienvidniece līdz matu galiem un varēja saplēst aploksni, pat neatvērusi to.

Tomēr atbilde pienāca. Viņš lasīja to, atvilkdams elpu pēc kārtējās ekskursijas ar Vilardu moku pagrabā.

«Esmu stingri pārliecināta, ka visa šī tiesas prāva ir pārpratums,» rakstīja misis Roča. «Arī Jūsu spriedumi par dzīvi ir maldīgi. Mēs esam cilvēki, un mūsu nabaga sirdīs iemājo spēcīgas kaislības un lielas vājības. Tādus mūs radījis tas kungs. Bet es lūdzu Jūs, Bilij, neaizmirstiet, ka bez manis, kas Jūs ciena un Jums tic, Jums vēl ir Margarita, kas Jūs mīl un kam Jūs esat pasaulē vienīgais. Paturiet to prātā ik brīdi, Bilij, un lai dievs stāv Jums klāt. . .»

Cilvēks aprod ar visu. Pēc mēneša viņš vairs nekļuva bāls un nenovērsa acis, skatoties uz moku steķos sakropļotiem, ar dzelzs rīkstēm saplosītiem ķermeņiem. Viņš vairs nejuta asins smārdu. Kļuva pierasti arī Vilarda nervozitātes un pašnicināšanas brīži.

Viņš redzēja, kā ar cilvēka ķermeni salauž no dēļiem sanaglotu, krēslam mazliet līdzīgu ierīci. Cilvēkam pierāva ceļgalus pie zoda, pacēla viņu augšā un ar visu sparu trieca pret dēļiem. To sauca par «nosēdināšanu uz krēsla».

Viņš uzzināja, ko nozīmē vārdi «atsvaidziniet šo zelli». «Atsvaidzināšanai» uzraugi izmantoja ugunsdzēsēju šļūteni ar tievu uzgali un taisno, stingro ūdens strūklu trieca upurim tieši sejā. Galva nelaimīgajam cieši piesieta pie zemē iedzīta staba, un strūkla, griezīga kā tērauda asmenis, piespiež viņu atvērt muti. Ūdens cērtas rīklē, piepilda cilvēku līdz malām, izstiepj un pārplēš viņa kuņģi. Neviens katordznieks vairāk par divām reizēm šādas mocības neiztur.

Viņš viegli varēja izbeigt savu dzīvi. Tepat pie rokas bija morfijs, sublimēts un arsēns. Taču bez šīm baismīgajām pudelītēm tepat bija misis Ročas vēstules, un tikai simt piecdesmit jūdžu attālumā no Kolumbusas, Pitsburgā, dzīvoja zilacīte meitenīte, kurai viņš bija parādā savu dzīvi.

Viņš raksta uz Pitsburgu:

«Pašnāvības pie mums ir tikpat ikdienišķs notikums kā jums pikniki. Gandrīz katru nakti mūs ar dakteri izsauc uz kādu kameru, kur kārtējais bēdulis mēģinājis nokārtot pēdējos rēķinus ar dzīvi.

Vakar sajuka prātā bijušais bokseris. Astoņi vīri noņēmās, iekams varēja viņu sasiet.»

Apakšā pierakstītā piezīmē viņš lūdz:

«Dieva dēļ ne ar vārdu, ne ar kādu mājienu neļaujiet Margaritai nojaust, kur un kas es tagad esmu. Viņas tēvs nav katordznieks, viņš ir žurnālists, lielas Ņujorkas avīzes reportieris, aizbraucis ilgstošā ārzemju komandējumā. No Dienvidamerikas viņš pārceļo uz Eiropu, pēc tam uz Indiju, no turienes uz Ķīnu. Pēc kādiem četriem gadiem viņš pārbrauks mājās un atvedīs mazajai Mārdžijai daudz jauku mantu un brīnišķīgus stāstus par tālajām zemēm.»

Vēstulē viņš ieliek zīmīti, rakstītu ar drukātiem burtiem:

«Hallo, Margaritai

Vai Tu mani atceries? Es esmu pasaku rūķītis, un mani sauc Aldibirontifornikofoss. Kad Tu ieraudzīsi debesīs zvaigzni un pagūsi, iekams tā nokrīt, septiņpadsmit reizes izrunāt manu vārdu, Tu atradīsi dimanta gredzentiņu pirmajā govs pēdā, ko lopiņš atstājis saputinātā sniegā starp sarkanām rozēm, kas izplaukušas uz tomātu ceriem. Nu, paliec sveika. Man ir laiks doties ceļā. Es jāju uz sienāzīša.. .»

... Vakara zāļu izsniegšana — slimnieku saraksti — moku pagrabs — Vilarda uzblīdusī seja — piekauto vaidi — grabošie divriči, kuros nēģeris Džo, sanitārs, ved līķus uz morgu, — svece uz rakstāmpults — speciālā režīma kameru apgaita — tas ir elles loks, kurā cilvēks ir tikai sīks krislītis kādā nebeidzamā procesā: «Vakariņās!» — «Gulēt!» — «Uz pastaigu!» — «Numurs 30664!» — «Numurs 27221!».

Tikai neļaut sevi sagriezt virpulī, iesūkt šajā muklājā, tikai palikt tam, kas tu esi...

NODAĻA PAR VAKARA EKSPRESI NO SANTAFE un par kluso rančo strauta malā

— Vai tu re, Bedij, kāda persona pagodinājusi mūsu pansionātu!

Dakteris Vilards nosvieda uz Billa rakstāmpults vakardienas «Pēdējās Ziņas». Vilards bija atgriezies no pilsētas, nupat ieņēmis parasto devu «Espirita de la Vino», kā viņš mēdza dēvēt riebīgo, pēc kandžas smirdošo spirtu, ko izsniedza cietuma aptiekas vajadzībām, un patlaban bija īsti labā omā. Kritisko brīdi viņš parasti sasniedza dienas otrajā pusē.

Bills atlocīja avīzi un ar acīm pārskrēja pār virsrakstiem.

Ahā, tepat jau ir. Policijas reportāžas nodaļā.

«Slavenais vilcienu aplaupītājs Eldžijs Dženingss, iesaukts par Rietumu Eldžiju, cilvēks, kura rokas notraipītas desmitiem nevainīgu upuru asinīm, bandas vadonis, kas uzbruka ekspresim MKT un aplaupīja pasažieru vilcienu pie Klinšu salas Teksasas štatā, beidzot ir varas iestāžu rokās -— viņš atrodas Ohaio katorgas cietumā mūža ieslodzījumā.»

— A! — Bills iesaucās. — Tātad viņi tomēr iekrita.

— Ko? — Vilards nesaprata. — Jūs viņu pazīstat?

— Es saku, ka policijas reportierim ir vājš stils. Šāds notikums jāapraksta gluži citādi.

— Es strādāju te sešus gadus, bet ne reizes vēl neesmu redzējis dzelzceļu bandītu vadoni. Rīt mēs ar viņu iepazīsimies, — Vilards sacīja.

«Tātad ar Eiu viss ir cauri,» Bills nodomāja. «Tā ir mūža katorga.»

Cietumā (līdzko Bills kļuva par aptiekāru, viņš iepazinās ar daudziem ieslodzītajiem) sēdēja vēl viens dzelzceļa bandīts — Bilijs Reidlers no Indiāņu teritorijas. Tas bija izskatīgs, slaids puisis blondiem matiem un dziļu krūšu balsi kā meitenei. Ārkārtīgi asprātīgs. Visas baņķieru nodaļas mīlulis. Pēdējā sadursmē ar policiju viņš bija zaudējis trīs labās rokas pirkstus, un divas lodes bija sašāvušas viņam kaklu, iedragājot mugurkaulu. Pēc visa tā viņš gandrīz nespēja kustēties. Viņš pārvietojās, pie sienām turēdamies un jocīgi palēkdamies. Cietumā viņu norīkoja par pasta nodaļas vadītāju, jo nekam citam viņš nebija derīgs. Pasts atradās blakus slimnīcai, un Bills nereti augus vakarus pavadīja Reidlera kabūzītī.

Kādreiz viņš tā starp citu ieprasījās, vai Reidlers ir ko dzirdējis par Elu Dženingsu.

— Par Eldžiju? Nu, protams! Un teikšu jums.no visas sirds, Porter, labāku biedru neesmu sastapis visos Dienvidrietumos, — iesaucās Reidlers. Un, pieliecies Biilam pie pašas sejas, piemetināja: — Ja kādreiz jums vajadzīga palīdzība, Porter, klausiet mani, — nekad neuzticieties džentlmenim. Nekad! Izvēlieties sev partneri no vienkāršiem zēniem, kam mīļa brīvība, prērijas, svaiga gaisa elpa. Starp citu, jūs pazīstat Eldžiju? Vai esat ar viņu ticies?

— Bija reize, — Bills atbildēja.

Un tagad nu Dženingss ir iekritis. Tas pats Dženingss, rudmatainais drošulis Dženingss. Velns parāvis, vai viņš to pazīstot?!

.. .Tas iesākās Hondurasā, Truhiljo, uz kurieni Bills no Jaunorleānas bija aizkūlies ar preču tvaikoni «Vulkāns».

«Tā ir zemes mala, ko apskalo bangojošā Kārību jūra un kas tai pretī raida savus mežonīgos tropu džungļus, kuriem pāri slejas lepnā Kordiljeru kalnu grēda, vēl šodien noslēpumu un romantikas pilna.

Viņos gados dumpinieku un pirātu zobeni un krama bises še, zaļajā dzestrumā, tricināja piekrastes klintis, sagādājot bagātīgu mielastu gaisā riņķojošiem kondoriem. Šī trīssimt jūdžu garā piekrastes josla, kas kļuvusi slavena Latīņamerikas vēsturē, tik bieži pārgāja gan jūras laupītāju, gan negaidītu dumpinieku rokās, ka diez vai visos šajos gadu simtos tā zināja, kurš ir tās īstenais saimnieks.

Pizarro, Balvoja, sers Frānsiss Dreiks un Bolivars darīja visu, ko vien spēja, lai ieviestu tur kristiešu civilizāciju. Sers Džons Morgans, Lafits un citi izslavēti mutes bajāri un bandīti postīja to un nosēja ar lielgabalu lodēm sātana Abadona vārdā . .. Tas pats notiek arī mūsu dienās. Vācijas, Sicīlijas un Francijas veikalotāji šeit kāš baltu naudu un piestūķē savus makus. Titulēti blēži bariem drūzmējas vietējo vaidoņu durvju priekšā, piedāvādami dzelzceļu projektus un koncesijas.»

Tā viņš vēlāk rakstīja par Hondurasu, pa jokam iedēvējis to par Ančuriju.

Truhiljo pilsētā viņš apmetās amerikāņu konsulātā. Pēc Hondurasas likumiem, noziedznieki, kas dzīvoja šās valsts teritorijā, netika izdoti Amerikas varas iestādēm, tāpēc konsuls — lielā ziemeļu kaimiņa tirdzniecības pārstāvis —-raudzījās caur pirkstiem uz ikvienu ASV pilsoni, kurš virināja konsulāta durvis. Konsulātā Billam izdevās pat dabūt gultas vietu kādā no dienesta telpām.

Katru rītu Bills pa strupu, šauru ieliņu nāca no konsulāta lejā uz jūru, apsēdās krastmalā palmu pavēnī un skatījās, kā pienāk un aiziet kuģi. Viņš domāja par to, cik negaidīti un muļķīgi pagriezieni atgadās dzīvē. Viņš skatījās, kā no tvaikoņa borta nosviež laivā baltu brezenta maisu ar sarkaniem burtiem «U.S.Post», un apdomāja kārtējo vēstuli Atolai. Vēstules viņš adresēja misis Ročas māsai misis Vilsonei uz Jaunorleānu, un viņa tās pārsūtīja uz Hjūstonu. Viņš parakstījās ar diviem burtiem: «V. S.» Policijai nav jāzina, ka viņš atrodas Truhiljo pilsētā. Vislabāk būtu, ja tā vispār aizmirstu, ka viņš dzīvo zemes virsū.

Truhiljo pilsētai nav ostas kā, piemēram, Tampai vai Carlstonai. Smagie kuģi, kuriem dziļa iegrime, spiesti izmest enkuru jūdzes attālumā no krasta. Iekraušana notiek jūrā. Vieglas plakandibena laivas pieved pie kuģiem stingrus, gurkstošus, zaļi dzeltenus banānu saišķus, kastes ar apelsīniem un piramīdās sakrautus ananasus. Taču augļu transporta kuģi šeit iegriežas retumis, nejauši. Regulāru reisu šeit nav. Tāpēc Bills visbiežāk apbrīnoja slīpās zvejas laivu buras un noskatījās, cik brīvi un izveicīgi karībi izvadīja savas laivas cauri putojošai piekrastes bangotnei.

Pēc pusdienām Bills paņēma no konsula jaunākās avīzes un izskatīja tās, sēdēdams uz lievenēm zem palmu juma. Dažreiz viņš nopeldējās, izmazgāja savu balto linaudekla uzvalku un izklāja to turpat karstajās smiltīs žāvēties.

Kādu dienu ārējā reidā noenkurojās neliels preču tvai-konītis «Helena». Laivā, kas atīrās uz krastu, atradās dažas mucas ūdenim, un tām līdzās stāvēja dīvaini ģērbies cilvēks — mugurā viņam bija apvalkāts smokings un ugunīgi sarkanos matus rotāja cilindrs bez dibena. Svešais paklaiņoja pa krastmalu, mēģināja kaut ko apprasīties karībiem un, saņēmis parasto atbildi: «Non, senor,» — ieraudzīja amerikāņu karoga sarkanās svītras un, diezgan stipri zvārodamies, nāca tieši uz konsulātu.

Bills atlika avīzes nost un ieinteresēts palūkojās uz svešo.

— Paklau, mister, kur te var iedzert? Es, saprotiet, vairākas dienas no vietas pumpēju brendiju «Henesi trīs zvaigznītes», un man rīkle izkaltusi kā pergaments. Jādabū kaut kas vieglāks.

Visbrīnišķīgākais dienvidrietumu «grīzers»! Billam pat elpa aizrāvās, dzirdot šos vārdus. Neviens un nekad visā pasaulē neveidos tādu teikumu, vienīgi Teksasas iedzīvotājs spējīgs uz tādu brīnumu. Izrādās, tā sakot, savietis. Tāda veiksme!

Tikko valdīdams prieku, Bills piecēlās un noprasīja:

— Vai esat kādreiz dzēris pulki'?

— Tas ir kaut kas meksikāņu gaumē, ko? — svešais pavaicāja. — Atvainojiet, vai jūs neesat amerikāņu konsuls?

— O nē! — Bills pasmaidīja. — Esmu šeit nejaušs viesis.

— Jūsu apģērbs ... [5]

Bills paskatījās uz savām baltajām linaudekla biksēm, l m vakar bija izdevies gluži pieklājīgi izgludināt, un pakratīja galvu,

— Jā, bikses . . . Bet man pagaidām, ir piešķirta Moma [5]loma un jāizklaidē atbraucēji.

Svešais tūlīt attapās:

— Tas laikam ir ļoti grūti un neizdevīgi?

«Labi teikts,» Bills nodomāja un nopietni atbildēja:

— Nebūt ne. Jūs esat pirmais klients kopš manas atbraukšanas.

Abi sāka skaļi smieties.

— Ko tur daudz, — svešais sacīja. — Nododu sevi Moma rokās.

«Viņš nāk no inteliģentas ģimenes,» Bills nodomāja, paķēra svešo zem rokas un veda augšā pa ielu uz mazu māla kleķa krodziņu.

Viņi iegāja patumšajā dzertuvē. Telpā oda pēc sviedriem, pēc ieskābuša vīna un sarūgtējušiem taukiem. Pie durvīm saldi snauda piedzēries karībs. Divi baltie apmeklētāji, kas izskatījās pēc kriminālistiem, trenējās biljarda spēlē.

— Paradīzes zemīte, — Bills sacīja. — Šeit laba dzīve tiem, kas negrib strādāt. Vienmēr atradīsies kāds banāns vai apelsīns brokastīm, bet iedzeršanu izmaksās kurš katrs, pat svešs cilvēks. Šajā svelmē cilvēki kļuvuši sentimentāli.

Viņš pasūtīja divas glāzes pulkes.

— Valsti apzog visi, kam vien nav slinkums. Vienīgi trūcīgie karībi savā bērnišķīgajā naivumā to nedara. Bet tagad, ser, atvainojiet par vaicājumu. Kas jūs piespieda doties ceļojumā tik lielā steigā? — Viņš pameta ar galvu uz svešinieka fraku un samīcīto cilindru.

Atbraucējs mēģināja ap raustīt krekla krūtežu, tad viltīgi piemiedza aci un atbildēja:

— Jādomā, tas pats, kas jūs.

Tā viņš satikās ar Elu Dženingsu, cilvēku, par kuru pirms mēneša skandināja visas Dienvidu štatu avīzes.

Iespējams, ka, izskatīdams redakcijā jaunākos «Hjūsto-nas Pasta» numurus, viņš starp pārējiem skandaloziem [6] notikumiem tika lasījis ari ziņojumu par uzbrukumu vilcienam ceļā no Santafe.

«Bandas vadonis,» reportieris rakstīja, «ir neliela auguma cilvēks ar mūsainu seju, līkām kājām un sarkaniem matiem. Viņš ir apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs un, ja šauj uz kādu no revolvera, tad noteikti trāpa. Viņa vārds Els Dženingss. Pirms kāda laika šī banda aplaupījusi ekspresi MKT ...»

Taču diez vai toreiz viņš pievērsa uzmanību šim rakstiņam. Vienkārši pārlaida acis un tūdaļ to aizmirsa. Pašam bija gana savu rūpju un uztraukumu. Tikai pēc kāda laika viņš dabūja zināt, ar ko nejauši ticies.

Bet šobrīd, pasūtot pulki uz otru kāju, viņš apvaicājās:

— Ko jūs domājat tagad iesākt?

— Pirmām kārtām — atvest no kuģa Frenku, manu brāli. Mēs atbraucām reizē.

— Tad tā arī darīsim, — Bills sacīja.

Viņš atkal paņēma svešo zem rokas un, kad bija izgājuši no krodziņa, pieliecās viņam tuvāk.

— Jūs droši vien interesē, kas es esmu un kāpēc uzturos šeit?

— Nepavisam ne! — Els taktiski iebilda. — Manā dzimtenē neviens neinteresējas ne par cilvēka vārdu, ne par viņa pagātni. Par cilvēku spriež pēc viņa darbiem.

— Pateicos jums, — Bills teica. Viņš samiedza acis. — Jūs ļoti līdzināties kādam manam paziņam. Karavīram. Vai atļausiet, es jūs saukšu par pulkvedi? Un mani jūs varat saukt par Billu. Tas mani iepriecinās.

— Norunāts! — Els sacīja un spieda viņam roku.

Frenku laimīgi atgādāja malā, un visi trīs ņēmās gudrot, ko šajā Truhiljo varētu pasākt.

— Brīdinu, kungi: man kabatā tikai divi dolāri, — Bills paziņoja.

— Nav nekāda nelaime! — Els sacīja. — Sākumam mums ir neliels kapitāls. Nav pārāk daudz, tā ap trīsdesmit tūkstošu, bet viena trešā daļa ir jūsu rīcībā, izlietojiet pēc saviem ieskatiem.

Viņi pārnakšņoja konsulāta sētas puses verandā uz segām, ko Bills kaut kur sadabūja.

Nākamais rīts sākās krodziņā. Els samaksāja saimniekam par pusi dienas uz priekšu un pieteica dzertuvē nevienu neielaist.

Viņi sēdēja telpas attālākajā kaktā, un Dženingss stāstīja.

— Mūsu vecais, Džons Dženingss, ir Marientaunas apgabala prokurors — īlinoisas štatā. Nemaz nezinu, vai viņš vairs ir dzīvs. Sen neesmu tur bijis. Māte nomira, kad biju septiņus gadus vecs. Bet tēvam nekad neatradās laiks painteresēties, ko mēs darām. Viņš vadīja izbraukuma tiesas sesiju un nerādījās mājās nedēļām ilgi. Mēs ar Frenku bijām ģimenē jaunākie un augām kā novārtā pamesti šuneļi. Slaistījāmies pa nomaļām ieliņām, pārnakšņojām preču noliktavas bēniņos un iztiku pelnījām, uzlasīdami ogles Ohaio upes smilšainajās sērēs. Tās mēs pārdevām par desmit centiem bušeli. Dažkārt divās dienās izdevās nopelnīt piecpadsmit centu. Tad līdz acīm pieēdāmies saldumus. Tie bija jauki laiki, vai ne, Frenk?

Frenks pamāja ar galvu un ielēja sev pulki.

— Pusdienas mēs gandrīz nekad neēdām. Tāpat iekodām, kas kuro reizi bija pie rokas. Neviens par mums nerūpējās, neviens nepamācīja, ko drīkst darīt, ko ne. Mums bija pašiem savs likumu kodekss. Vilcēnu kodekss.

Man bija vienpadsmit gadu. Tēvs dūšīgi iemeta. Reiz viņš stipri nosloksnēja mani. Vairs neatceros — par ko. Tad es izlēmu: pietiek! Un aizbēgu no mājām uz Cinci-nati. Tur es iekārtojos krodziņā — spēlēju viesiem trompeti. Spēlēju gluži labi, nudien. Taču bufetnieks par visu nedēļu nesamaksāja man ne centa. Es izvilku no kabatas «buldogu», zināt, tādu bērnu pistolīti, kas šauj ar apaļām lodītēm, un uzbliezu viņam. Trāpīju viņam pa vaigu. Atkal vajadzēja laisties lapās, šoreiz jau uz Kanzassitiju. Tā bija pirmā reize, kad biju spiests slapstīties no policijas. Velns parāvis, slepkavības mēģinājums — tā nav joka lieta tādam vienpadsmit gadu vecam zeņķim. Bet es biju ātrsirdīgs gailēns. Un vienīgais likums, ko es tolaik pazinu, — tas bija pašaizsargāšanās likums. Jā.

Var jau būt, ka sabiedrība ņēma savā aizstāvībā un aizsargāja citus mazus zēnus, bet man gan bija sīvi jācīnās par katru maizes garozu. Un es šo likumīgo aizsardzību ņēmu pats savās rokās.

Sākumā Kanzassitija. Pēc tam Lahunta. Tad Trinidada Kolorādo štatā. Trinidadā es iepazinos ar Džimu Sten-tonu. Tas bija brīnum jauks cilvēks. Uzraugs lopkopības rančo numurs simt viens. Viņš aizveda mani no pilsētas prērijā un kļuva man draugs, skolotājs un mans otrais tēvs.

Trīs gadi stepē. Bet tad Stentons negaidīti nomira. Viņu nošāva kādā muļķīgā, bezjēdzīgā strīdiņā par bullēniem.

Kovbojiem ir kāds nerakstīts likums. Atriebes likums. Es uzmeklēju Džima slepkavu un nogalināju viņu. Un tad tikai sākās. No viena rančo uz otru. Kā vēja nests es mālos pa visu Rietumu teritoriju. Es vairs nevarēju apstāties. Biju kļuvis spēcīgs un nesavaldīgs. Reiz Laskrusesā, pirmo reizi mūža piedzēries, es vienkārši tāpat, aiz tīras lielības, sašāvu bārmeni un nokļuvu tuptūzī.

Vēlāk izrādījās, ka tēvs mani jau sen bija meklējis. Nezinu, kādā kārtā viņš uztika man uz pēdām, kādā kārtā viņam bija izdevies mani izpestīt no cietuma. Bet viņš mani dabūja laukā un nodeva Virdžīnijas juridiskajā koledžā. Redzams, vecais vīrs bija nopietni nodomājis pievērsties manai audzināšanai. Jā. Pats nezinu, kas ar mani tad notika. Es ar tādu kāri metos uz grāmatām, ka aizmirsu visu pasauli. Pagātne izkūpēja no atmiņas, kā nebijusi. Koledžu es beidzu kā viens no labākajiem. Man sareiba galva. Nodomāju, ka tagad man dzīvē nekas nebūs grūti, un iestājos Virdžīnijas kara akadēmijā. Taču kļūt par virsnieku man nebija lemts. Jau pirmajā mēnesī es ar kādu sakāvos — un mani no akadēmijas izslēdza.

Aizbraucu uz Elreno un dabūju tur apgabala tiesneša vietu. Eds un Frenks, mani vecākie brāļi, arī kļuva par tiesnešiem.

Un tad nāca liktenīgā tiesas prāva, kas izšķīra visu. Prāvu vadīja Eds. Viņš aizstāvēja kāda nabadzīga lopkopja tiesības uz zemes stūrīti. To pašu vakaru viņu noslepkavoja tie cilvēki, kuri prāvu bija zaudējuši. Es nozvērējos atriebt brāli. Pierunāju Frenku, un mēs metāmies gūstīt slepkavas. Es zināju, ka tagad man pilnīgi aukstasinīgi vajadzēs darīt to, ko būtu vajadzējis izdarīt dusmu kaismē. Edu es ļoti mīlēju. Biju kā prātu zaudējis. Mežonigas atriebes alkas urdīja mani visu septiņdesmit piecas jūdzes garo ceļu līdz tēva mājām, kur bijām nolēmuši atvilkt elpu.

Zirgu pakavu klaudzieni pievērsa tēva uzmanību. Taču, mani ieraugot, viņš sastinga kā sālsstabs. Es sniedzu vi-ņatn roku. Viņš to nesaņēma pretī.

— Ko tu atkal esi ievārījis, kucēn?

Nekad vēl nebiju redzējis tēva acīs tādu salta naida izteiksmi. Viņš skatījās uz mani kā uz indīgu čūsku. Tad viņš iebāza roku kabatā, izņēma no turienes salocītu sludinājumu un sniedza man.

Es izlasīju:

«1000 dolāru atlīdzība tam, kas notvers Elu Dženingsu, kurš tiek meklēts sakarā ar laupīšanas uzbrukumu vilcienam no Santafe ...»

Acīs sametās tumšs. Vienā mirklī es aptvēru, ka tas ir mana brāļa slepkavu roku darbs. Viņi cerēja tādā veidā tikt no manis vaļā. Šie gļēvuļi, glābdami savu nelieša ādu, bija gatavi uz jebkādu neģēlību.

Un viņu sitiens bija labi aprēķināts. Pierādīt savu nevainību es nevarēju, mēs ar Frenku tiešām toreiz atradāmies netālu no tās vietas, kur notika bandas uzbrukums. Vai esat bijis Dienvidrietumu štatos? Tad jums būs zināms, kādas tradīcijas ir tajā pusē. Vilciena aplaupīšana! Nevajadzēja pat pierādījuma, pietika jau ar policista liecību vien, tikai ar vienkāršu mājienu, lai mani tūlīt iespundētu katorgā uz mūžu.

Un te nu loģika izdarīja tādus pavērsienus, kurus vidusmēra cilvēkam grūti saprast. Mēs ar Frenku apspriedāmies. Un vai zināt, ko mēs izlēmām? Jūs neticēsiet. Jūs to nespēsiet iedomāties.

Els drudžainu roku ielēja sev pulki un vienā malkā iztukšoja.

— Aplaupīt vilcienu, jā? — Bills klusu jautāja.

— Ja! Tā bija vienīgā loģiskā izeja no šīs sasodītās situācijas. Vajadzēja aplaupīt vilcienu, lai skaidri zinātu, par ko būs jāsēž. Mēs uzņēmām sakarus ar tādu Endiju Pičeru un piecatā uzbrukām MKT ekspresim pie tilta pār Verdigrasu. Man šis pasākums nekādu prieku nesagādāja, jo līdz ar to es sevi izsvītroju no cilvēku sabiedrības. Ko lai dara! Ka es ielaidos uz to, vainojami ne tikai mana brāļa slepkavas, bet arī mūsu likumi. Brīvie likumi, kas izdoti brīvā zemē, kaut velns to rāvis! Un tos likumus es, jurists, jau nu labi zinu. Jā.

Els apklusa. Frenks vērīgi pētīja galda dēļus.

— Un pēc tam? — Bills beidzot ieprasījās.

— Pēc tam . . . pēc tam mūs aizrāva šī pasākuma spraiguma piesātinātā elpa. Tajā reizē mūs nenotvēra. Mums iepatikās šī mānīgā drošība, un kādreizējās atriebes alkas ar laiku izvērtās par bezbailību un pārgalvību. Par spēli ar policiju. Tolaik es ticēju, ka šajā spēlē nevar zaudēt.

Pagāja mēnesis, bet uz Endija bandu arvien vēl nekrita aizdomas. Tad es sakūdīju Pičeru uz nākamo uzbrukumu. Man ļoti gribējās aplaupīt ekspresi, kas nāk no Santafe. Tas bija man piedēvētais noziegums. «Ja mani aizmuguriski notiesāja par Santafe vilciena aplaupīšanu, kāpēc lai es to neaplaupītu pa īstam?» Tā es spriedu.

Mēs to aplaupījām netālu no Beruinas stacijas Čikašas apgabalā. Pie viena uzlauzām bankas seifus mazā stepju pilsētiņā Austrumteksasā. Bet tad spēle kļuva pārāk riskanta. Policijai bija vairāk trumpju. Tā sacēla kājās visu apgabalu. Vajadzēja laisties prom. Un tā mēs esam šeit.

— Jūs esat vaļsirdīgs, El, — Bills, brīdi klusējis, teica,

— un tāda atklātība ar pirmo nejaušo paziņu ...

— Esiet bez bēdu, draudziņ! — Dženingss gardi nosmējās. — Vai jūs domājat, ka es cilvēkus nepazīstu?

— Man tikai dara raizes tas, kungi, ka es šobrīd nevaru būt pret jums tikpat atklāts, — Bills sacīja.

— Mēs to no jums nemaz neprasām, — Els teica.

— Man patīk stāstīt, bet es nemēdzu izprašņāt.

—- Varbūt kādreiz, vēlāk, es pastāstīšu visu... — Bills iesāka.

— Labi! — Els uzsita ar plaukstu pa galdu. — Krusts pāri! Bet tagad, draugi, pagudrosim, ko iesākt tālāk. Mēs ar Frenku sapņojam par nelielu rančo. Kauf kur tur, Kordiljeru pakājē. Dzidra upīte ar aukstu kalnu ūdeni, lopu aploks vērsēniem, pusducis labu zirgu.

•— Lieliski, — Bills sacīja. — Tas ir manā gaumē.

Tajā pašā dienā vispārējos vilcienos tika sastādīts plāns.

Nolēma apbraukāt visu Dienvidamerikas piekrasti un apmesties tur, kur iepatiktos.

Sākumā viņi noenkurojās Buenosairesā un šķērsoja Argentīnu. Taču Argentīnas stepēm bija maz līdzības ar Dienvidrietumu štatiem, pie kuriem viņi bija pieraduši. Viņiem nepatika arī peruāņu pampas.

Viņi apmetās Meksikā, seno acteku zelta zemē. Šeit, piecdesmit jūdžu attālumā no Mehiko pilsētas, pletās liela ieleja ar labu zemi. So zemes gabalu viņi nolūkoja sev. Viņi apvaicājās, cik tas maksās, salīga uzņēmēju, kas bija ar mieru ielejā uzcelt pieklājīgu ķieģeļu māju. Frenks ievadīja sarunas par būvkoku piegādi, Bills uzzīmēja zemes gabala plānu, bet ilgotais sapnis tā ari palika tikai sapnis.

Mehiko pilsētā Els sastapa savu veco paziņu no Virdžī-nijas juridiskās koledžas. Viņu sauca par Džumbo Rektoru. Viņš bija priekšsēdētājs akciju sabiedrībā, kas būvēja dzelzceļu pāri Tevantepekas zemes šaurumam. Rektors, priecīgs par sastapšanos, uzaicināja visus trīs viesos uz savu hasiendu. Piedāvāja viņiem padzīvot hasiendā, cik ilgi vien vēlas. Džumbo visādi centās izpatikt savam vecajam draugam. Vadāja viņus pa piekrasti un pa dzelzceļa būves trasi savos greznajos ratos. Iepazīstināja viņus ar akciju sabiedrības valdes locekļiem. Sagādāja viņiem ielūgumus uz visiem banketiem un svinībām. Pēdējais šāds vakars beidzās traģiski: Bilijs Porters ieķibelējās muļķīgā kautiņā, un, glābdams viņu no naža, Dženingss bija spiests nošaut viņa pretinieku.

Atkal bēgšana ...

Elam un Frenkam tā bija tikai vēl viena neveiksme viņu kļūmīgajā dzīvē. Billam tā bija smaga krīze. Viņš atzinās Elam, ka cerējis uz visiem laikiem palikt Meksikā, atsaukt uz šejieni sievu un meitu un sākt krietnu lopkopja dzīvi. Viņam bija vēl kādi citi plāni, bet par tiem viņš pagaidām neko neteica.

Un nu tas viss sabruka, visiem trim, glābjoties šoreiz no Meksikas tiesu iestādēm, vajadzēja kāpt kuģī, kas devās uz Sandjego, un atgriezties tajā zemē, no kurienes jau bija bēguši.

No trīsdesmit, tūkstošu lielā kapitāla viņiem bija palicis vairs četrsimt septiņpadsmit dolāru. Ar šo naudu kabatā viņi atbrauca uz Sanantonio. Viņi soļoja pa pilsētas galveno ielu noputējuši, piekusuši un nezināja, kur pavadīs nakti.

— Eldžijs! Bet es domāju, ka tu sen jau esi kaut kur ziemeļos! — iesaucās kāds vīrs otrpus ielas.

Dženingsa roka zibenīgi ienira azotē, bet tūlīt arī nolaidās. Viņš pazina kovboju.

— Sveicināts, Trenčer, — Els sacīja. — Tikai bez teļa sajūsmas un apkampieniem. Mums vajadzīgs tavs padoms. Mums vajadzīgs šai naktij jumts virs galvas.

Tas bija nežēlīgs laiks toreiz, kad notika Dienvidrietumu zemju apgūšana. Pārceļotāji neuzticējās cits citam. Viņi paļāvās vienīgi paši uz sevi, uz savu attapību, savu uzņēmību un saviem ieročiem. «Dievs augstu, Vašing-toņa tālu,» viņi mēdza teikt un iežogoja savus rančo ar stipru sētu, kurā ierīkoja šaujamlūkas. Vērtīgākās cilvēka īpašības skaitījās stingra roka un vērīga acs. Satiekoties pat tuvi draugi runāja tikai par veikala lietām un lieki nepļāpāja. Trenčers pazina Elu un zināja viņa pagātni.

— Man te ir rati, — viņš teica. — Patlaban braucu uz rančo. Ja gribat — pārnakšņojiet pie manis.

Trenčera. rančo atradās trīsdesmit jūdžu no pilsētas. No ziemeļiem to ieskāva nelieli pakalni. Pa zaļo ieleju vijās dzidrs strauts, tālumā robotām galotnēm vīdēja mežs. Viss izskatījās ļoti skaisti — kā spēļlietiņa.

— Jauka vieta, — Els teica. — Mēs par tādu sapņojam jau veselu gadu.

— Kāpēc tā? — Trenčers pabrīnījās. — Šis zemes gabals kopā ar māju maksā piecpadsmit tūkstošus. Klāt nāk divsimt galvu liels lopu bars un četrdesmit zirgi.

— Piecpadsmit tūkstoši par zemi ar lopiem? — Dže-ningss pārprasīja.

— Kā tad.

— Mūsu aktīvā ir tikai četrsimt dolāru. Pirms mēneša mēs būtu varējuši .. .

Kovbojs pasmējās un pameta ar aci Elam.

— Ko nu tu, Eldžij, runā par naudu!

— Bel kur tā ir? — Els jautāja.

— Tepat blakus. Geli pilsētas bankā.

Els sadrūma.

— Ko? — viņš norūca. — Vai tikai tu nedomā, Tren-čer, ka es atkal ķeršos pie vecā?

— Kālab gan ne? — kovbojs sacīja. — Lai uzsāktu mierīgu dzīvi, tev vajadzīga nauda, — tā ir? Bet otra tāda izdevība tik drīz neradīsies. Izšķiries.

Els izņēma no kabatas tabaku un papīra lapiņu. Ilgi tina smēķi. Bills nevarēja redzēt viņa seju, ko apslēpa pepures platās malas. Bet viņš zināja, ka Dženingss patlaban ir ļoti kutelīgā situācijā. Domās Els bija pārvilcis pagātnei svītru pāri — daudz reižu viņš par to bija runājis, turklāt ar patiesu riebumu. Viņš nožēloja, ka iesaistījis savu brāli laupīšanas pasākumos un uz visiem laikiem sabojājis tēvam karjeru. Viņš skuma arī par savu iedragāto, nenokārtoto dzīvi. Kādreiz taču viņam bija līgava un viņš bija cerējis kļūt par apgabala, varbūt pat par štata prokuroru. Bet tagad viņš ir vilcienu aplaupītājs, kura pazīmes zināmas gandrīz visā Dienvidrietumu teritorijā. Taču uzsākt dzīvi no jauna bez naudas arī nevar. Pie kā Dženingss varēja ķerties? Tikai pie tā, ko viņš vislabāk pārzināja. Viņš bija lielisks jātnieks, prata apzīmogot lopus, un šis darbs viņam patika. Ja salīgtu kaut kur darbā par vienkāršu kovboju kādā rančo — tad viņš būtu visu acu priekšā un kādā jaukā dienā pie aploka sētas parādītos zilie mundieri un ducīgs seržants noklikšķinātu viņam ap rokām stipras tērauda aproces. Palika vienīgā iespēja, vienīgais loģiskais atrisinājums šai nolādētajai problēmai, kas tagad viņam bija jāatrisina.

Bills nopūtās. Nē, šajā jautājumā viņam nav ko teikt. Tā ir Ela personiskā darīšana. Ja Els viņam prasīs padomu, tad viņš, Bills, to arī dos.

Bills aizgāja pie lopu aploka un palīdzēja jaunajam puisim, Trenčera brālim, kas bija bagātīgi apkāries ar revolveriem, izjūgt zirgu un iestumt šķūnī ratus, kuros viņi bija atbraukuši uz rančo. Tad viņš apsēdās uz baļķa un aizsmēķēja.

Bija satumsis vakars. Virs ielejas debesīs parādījās zemās Teksasas zvaigznes, lielas un mierīgas. Šis rančo bija kā radīts klusai dzīvei tālu no ziņkārīgām acīm, šeit varētu spraigi strādāt, rakstīt stāstus, garajos vakaros rāmi risināt sarunas meskita un tabakas smaržām piesātinātā istabā. Miermīlīgas, brīnišķīgas sarunas par visu, kas ienāk prātā: par to, pēc cik dienām parādās vēja baku izsitumi, kāda apmēra jābūt sievietes kaklam, cik burkānu sēklu vajag, lai apsētu vienu akru, cik daudz raižu cilvēkam jāpārdzīvo piecdesmit mūža gados, kā gatavot ceptus cāļus Virdžīnijas gaumē, kāpēc neizlaiž naudas zīmes simttūkstoš dolāru vērtībā, kādus likumus kurš mēģinātu izdabūt cauri kongresā, būdams prezidents, un vēl par daudzām ievērības cienīgām un interesantām lietām. Kungs dievs, kas tie būtu par brīnum jaukiem vakariem! Uz galda lampa rožainas gaismas migliņā. Čīkst šūpuļkrēsli. Tīrs māla kleķa klons. Pie durvīm nevērīgi nosviesti segli, blāvi spīguļo to kāpšļi. Kalnu vējš pa reizei iesvilpjas tukšajās tomātu bundžās, kas sakrautas pie šķūņa .. . Un kaudzīte tīra papīra uz galda. Un laika, cik uziet. ..

Klusu pienāca Dženingss un apsēdās uz baļķa Billam blakus. Tumsā varēja saskatīt tikai viņa siluetu.

— Bilij, vai jums te patīk, šajā ielejā?

— To jūs varējāt nejautāt, Eldžij. Es nupat par to domāju.

— Bilij, — lēni, smagi izrunādams vārdus, teica Els. — Mēs taisāmies nopirkt šo rančo par piecpadsmit tūkstošiem, un mēs ar Frenku ļoti vēlamies, lai arī jūs dotu savu daļu.

— Pulkvedi, neko labāku nevar vēlēties. Šajā klusajā stūrītī es esmu ar mieru nodzīvot līdz mūža galam, nebaidīdamies ne no kā un ne no viena. Bet man nav ne graša pie dvēseles, to jūs zināt.

— Mums arī nav vairāk kā jums, Bilij. Bet mēs taisāmies naudu sadabūt.

Bills sarāvās. Tā. Tātad viņi atkal griežas uz vecā ceļa. Tātad Els runājis ar Frenku — un tas piekritis. Pie velna visu šo ačgārno un trako dzīvi! Lai nolādēta kārtība, kas cilvēkus grūž tādā apburtā lokā! Un briesmīgākais tas, ka gudrais Els, kas visu saprot, runā par to pilnīgi nopietni un pilnīgi mierīgi.

— Eldžij, — Bills piecēlās un uzlika roku Dženingsam uz pleca. — Sakiet skaidri un gaiši — jūs gribat aplaupīt Geli banku?

— Jā.

— Eldžij ...

Dženingss pielēca kājās un nokratīja Billa roku no sava pleca.

— Pie velna! Paturiet savu sakāmo pie sevis. Nesakiet neko. Es jau iepriekš visu zinu. Jūs domājat, man negribas kļūt par cilvēku? Es taču visu laiku par to vien sapņoju. Es taču esmu jurists, es varētu būt labs tiesnesis, man šis darbs patīk. Un man gribas mieru, gribas apkampt sievu un skūpstīt bērnus, gribas kaut reizi mūžā dzirdēt īso, tomēr par visiem miljoniem dārgāko vārdu «tēti» ... Bet ko es varu darīt? Ko? Sakiet man, ja jūs to zināt!

— El, tas neesat jūs, kas to saka. To runā niknums. Spriediet loģiski. Nomierinieties.

— Bilij, bet kas mani nogrūda uz šī ceļa, vai jūs zināt? Kas padarīja mani par klaidoni, par laupītāju, par slepkavu, vai jūs zināt? Nē? Tad es jums pateikšu. Tās ir mūsu labās demokrātiskās varas iestādes. Tās noticēja nepatiesai apsūdzībai. Tās sāka mani vajāt kā kraupainu koijotu. Meklēja mani rokā jau tad, kad es vēl biju godīgs cilvēks. Tās nogalināja manu brāli Edu. Bet ne reizi man netika pavaicāts, kā es domāju dzīvot turpmāk.

Kāpēc man to nepajautāja? Kāpēc, Bilij? Pirmo reizi mani ietupināja aiz restēm piecpadsmit gadu vecumā. Pēc tam ieslodzīja, kad man bija septiņpadsmit, un es vēl šodien būtu tur, ja tēvs nepaglābtu. Un vēlāk viņi nobeidza Edu, cilvēku, kas ne reizi visā savā mūžā nebija ne uz vienu šāvis,

— Eldžij, ja jūs būtu visu to pastāstījis tiesā...

— Tiesā! — Dženingss iesaucās. — Jūs sakāt — tiesā! Taisnīgā, žēlsirdīgā, caurcaurēm demokrātiskā piesēdētāju tiesa — kaut velns to parautu! Eds bija labs tiesnesis, ticiet man! Bet, kā redzams, mūsu valdībai nav vajadzīgi labi tiesneši. Ko es tagad varu darīt? Es aplaupīšu to draņķa banku Geli pilsētā. Es nopirkšu šo rančo. Paslēpšos šajā vietā no policijas acīm uz desmit gadiem. Un vēlāk. . . Vēlāk visi mani nodarījumi būs aizmirsti un noilguma dēļ lieta pret mani tiks izbeigta. Tā es esmu nodomājis darīt, Bilij. Vai gribat piedalīties? Sakiet — gribat vai ne?

— Eldžij, man ļoti gribētos pievienoties ar savu paju, bet pasakiet vispirms: vai man vajadzēs uz kādu šaut?

— Iespējams, ka vajadzēs, kaut gan, ticamāk, nē. Parasti to nostrādā bez šaudīšanās.

Bills saprata, ka Elam nav tik svarīga palīdzība, bet viņš vēlas, lai visi būtu vienlīdzīgi rančo īpašnieki, lai neviens nejustos materiāli atkarīgs no otra. Un vēl kas — Dženingss pa šo laiku bija viņam ļoti pieķēries. Taču bija kāds apstāklis, ko nezināja ne Els, ne Frenks. Atola un Margarita. Sieva un meita, kurām viņš dzīvē vēl kaut ko nozīmēja. Tāpēc viņš samulsa un klusi teica:

— Piedodiet, pulkvedi, bet man liekas, es šajā lietā nevaru būt noderīgs.

— Nu labi, revolveri jums nevajadzēs ņemt rokā. Jūs tikai pagaidīsiet mūs norunātajā vietā ar zirgiem, — Els sacīja.

Bills izstiepa roku un sataustīja tumsā Dženingsa šauro, spēcīgo plaukstu.

— Eldžij, dariet visu, kā jums šķiet labāk. Es nevaru un arī neprotu dot padomus. Manās acīs jūs esat krietns cilvēks. Likuma priekšā mēs esam vienādā stāvoklī. Atšķirība tā, ka jūs protat darboties, bet es — ne. Un es ļoti baidos, ka jūsu pasākumā būšu tikai lieka nasta. Neņemiet ļaunā.

Els cieši paspieda viņa roku un aizgāja.

Otrā dienā brāļi atstāja Biliu viesnīcā Sanantonio pilsētā, bet paši kopā ar Trenčeru devās uz Geli.

Uzbrukuma taktika bija ļoti vienkārša. To izstrādāja, rēķinoties, ka pilsētiņā bija tikai divi policisti. Viens staigāja pa laukumu municipalitātes priekšā, otrs snauduļoja bankas telpās.

Pēc Ela dotā mājiena Trenčers uzgrūdās pirmajam pretimnācējam, notrieca viņu gar zemi un aizdrāzās pa ielu, mežonīgi bļaudams un šaudīdams gaisā no revolvera.

Tādi incidenti pilsētiņā notika bieži, it sevišķi reizēs, kad sabrauca kovboji no tālīnajiem rančo.

Policists, kas stāvēja postenī uz laukuma, izrāva koltu un metās gūstīt sabiedriskās kārtības traucētāju, un viņam palīgā drīz vien no bankas izskrēja arī otrs.

Brāļi to vien bija gaidījuši. Viņi iegāja bankā un piespieda kasieri atvērt seifu. Visa operācija norisinājās desmit minūtēs.

Trenčeru par miera traucējumu dzērumā arestēja, sodīja ar pieciem dolāriem un pēc tam palaida vaļā. Tiesas iestādes pat neiedomājās, ka Trenčera izlēcienam varētu būt kāds sakars ar uzbrukumu bankai.

Eis un Frenks kļuva zemes īpašnieki. Bills saprata, ka situsi šķiršanās stunda. Ja viņš bija atteicies piedalīties uzbrukumā bankai, tad jo vairāk nevarēja apmesties uz dzīvi rančo, kas pirkts par salaupīto naudu. Arī Els to saprata.

— Biiij, — viņš teica. — Mūsu ceļi šķiras. Mēs esam apmetušies apgabalā, kur daudzi mūs pazīst. Kaut arī rančo atrodas nomaļā vietā, tomēr kāds no vecajiem paziņām var nejauši iegriezties pie mums. Mana galva novērtēta par desmit tūkstošiem, un es pārāk neuzticos kādreizējo biedru draudzības jūtām. Šķiet, ka vienā jaukā dienā notiks nenovēršamais. Bet varbūt viss izies labi. Kas lai zina? Žēl, ka mums neizdevās padzīvot kopā .. .

— Es neteikšu — ardievu, — Bills atbildēja. — Lai dievs dod satikties laimīgākā reizē.

Un tagad Els ir Ohaio cietumā. Kāda likteņa spēle! Tātad mierīga dzīve nav iznākusi. Tātad viņus atkal kāds nogrūda purvā.

Koluīnbusas cietumā katru svētdienu galvenais ārsts un aptiekārs apstaigāja kameras, izdalīdami pretdizentē-rijas zirnīšus un hinīnu. Katram ieslodzītajam pienācās sava deva neatkarīgi no tā, vai viņam pēc tādas bija

vajadzība vai ne.

Vilards uzzināja, ka Dženingss ievietots devītajā kamerā INK korpusā.

— Izdariet man vienu pakalpojumu, dakter, — Bills palūdza. — Ejiet pa priekšu. Es iešu aiz jums.

Ārsts pamāja, un viņi nokāpa šķīstītavā. Bills turējās dažus soļus aiz Vilarda. Viņš visiem spēkiem centās būt mierīgs.

Vilards nesteigdamies pagāja garām devītajai kamerai. Pēc dažām sekundēm Bills apstājās pie tām pašām durvīm.

Els sēdēja uz guļamļāviņas, ģērbies svītrainajās cietumnieka drēbēs, sakumpis un nošļucis. Viņā vairs nevarēja pazīt agrāko švītīgo un brašo Dženingsu, tas vairs nebija tas Dženingss kā reiz Meksikā, Hondurasā, Čīlē un Peru. Patlaban viņš atgādināja izspūrušu putnu, kas aiz kājas piesiets pie zemē iedzīta mietiņa. Netīru, strīpainu skrandu lēvenis, no kura rēgojās rudmataina galva ar salekšķējušām matu pinkām. Viņam pat nebija noskūta kaila galva kā citiem šeit ievietotajiem arestantiem. Un šis putnu biedēklis, kurš apātiski blenza uz simtkāji, kas rāpoja pa ķieģeļu klonu, ir bijis tur, aiz Kolumbusas cietuma mūriem, Els Dženingss, Rietumu Eldžijs, cilvēks, kuram caur pirkstiem sijājies zelta lietus, miljons trīssimt piecdesmit tūkstošu dolāru — tādas bija tās zelta putas, nokāstas no sešpadsmit pasta un pasažieru vilcieniem un trim bankām.

— Pulkvedi, sveicināts ... Nu mēs atkal esam satikušies, — Bills tikko dzirdami teica.

Dženingss sarāvās un ievilka galvu plecos, it kā viņu būtu ķēris sitiens, bet tad spēji ar visu augumu pagriezās pret durvīm.

— Saņemiet! Tā jūsu deva, — Bills teica un sniedza pulverīšus.

Un tad Dženingss pietrūkās kājās, pieskrēja pie restēm un iekrampējās tajās ar rokām.

— Bilij . . .

Viņa zilās acis iepletās milzīgi lielas, viņš aizgūtnēm vilka elpu un rija siekalas.

— Bilij! Dārgo Bilij! Tad jūs arī šeit...

— Jā, — Bills teica.

Els izbāza caur restēm netīru roku.

— Draugs, — viņš teica. — Mans dārgais draugs ...

Rokas satikās, tad atrāvās viena no otras. Bills mēģināja pajokot.

— Pulkvedi, — viņš teica, — mums abiem ir viens un tas pats skroderis, tikai viņš šuj katram pēc sava fasona.

— Bilij, kāpēc jūs esat šeit? — Dženingss prasīja.

— Vēlāk, — Bills teica. — Mums laika daudz. Mani ietupināja uz pieciem gadiem. Un tagad klausieties. Es pacentīšos iedarbināt kādas sviras. Man ir dažas iespējas. Papūlēšos, lai jūs pārceļ pirmajā kategorijā. Un vēl ko ... — Viņš runāja steigdamies, jo jebkādas sarunas INK blokā bija noliegtas. — Esiet ļoti piesardzīgs. Ļoti, vai sapratāt? Tur, brīvībā, var nodibināt draudzību ar kuru katru. Bet šeit... Vēlāk es jums pastāstīšu, kā izgāja briljantu speciālistam. Neuzticieties šeit nevienam, El! Nevienam! Vai dzirdat?

Gaiteņa galā bija dzirdami uzrauga soļi. Bills iegrūda Dženingsam rokā divus hinīna pulverus un atgāja nost no durvīm.

Ieslodzīto pārvietošana no kameras uz kameru cietumā bija saistīta ar lielām grūtībām, it sevišķi, ja to gribēja noorganizēt tāds pats ieslodzītais. Ko var izdarīt cilvēks, kuram vārda vietā ir piešķirts numurs un kuram tikai dotas tiesības brīvi pārvietoties trīsdesmit kvadrātpēdu lielā teritorijā un saņemt uzturu uz Ohaio štata nodokļu maksātāju rēķina? Tiesa, bija vēl viena priekšrocība, ko cietuma administrācija cilvēkam nevarēja atņemt — viltība. Bills nolēma izmantot visu, kas bija viņa rīcībā.

Viņš ievēroja, ka Dženingss ar labo kāju mazliet klibo, un nākamās apgaitas laikā apvaicājās Elam, kas viņam vainas.

— O, caurums gandrīz jau aizaudzis, — Els atbildēja. — Tas notika pēc tam, kad bijām nopirkuši to rančo, atceraties? Nu tad tā. Policija tomēr bija uzodusi, kur esam noenkurojušies. Vajadzēja ņemt kājas pār pleciem. Kad cēlāmies pāri Pīļupītei, mani sašāva. Ar «nulle četrdesmit ceturto». Lode ietriecās kaulā virspus ceļa un tur iestrēdza. Es ar nazi to izgriezu. Vēlāk vajadzēja vēl divas reizes griezt, tāpēc ka samilza un kāja tā smeldza, ka ne soli paspert. Tagad peka atkal kārtībā, vienīgi tur iekšā kaut kas nav kā vajag, tāpēc lāgā nelocās.

— Eldžij, vai jūs varētu vēlreiz paurķēt brūci? Tad jūs nokļūtu lazaretē. Tā uz kādām desmit dieniņām. Bet pa to laiku kaut ko izdomāsim,

— Mēģināšu, — Dženingss piekrita.

Dienu vēlāk, iznēsādams INK korpusā pulverīšus, Bills redzēja, ka devītā kamera tukša. Viņš uzkāpa Vilarda kabinetā.

— Dakter, cik cilvēku šodien no rīta ievietoti lazaretē?

— Trīs. Viens no pagraba un divi no INK trešās nodaļas.

«Malacis, El! Tīri nostrādāts,» viņš nodomāja.

— Kādas zāles jāgatavo?

Vilards atšķīra reģistrācijas burtnīcu.

— Vitkombam pārsēj ums un kompreses. Viņi to apstrādājuši pēc labākās sirdsapziņas. Vollesam aspirīns ar kofeīnu, viņam kaut kas ar galvu. Bet Kregam iesperiet vienu unci rīcineļļas, lai viņam visas iekšas izgriežas uz āru. Viņš sūdzējās, ka četras dienas nav gājis uz mazmājiņu.

«Vitkombs, Volless un Kregs? Velna būšana! Kur tad Els? Varbūt Vilards aizmirsis viņu pierakstīt?»

— Man palika pāri divi hinīna pulveri, kuri pienācās tam pašam Dženingsam no devītās. Viņš kaut kur nozudis. Vai jūs par viņu neko nezināt?

— Dženingss? — Vilards iesmējās. — Viņš savu karjeru Kolumbusā labi iesācis. Es viņu vakar vakarā pieķēru. Zināt, ko viņš izdomājis? Atskrubinājis šķēpeli no lāviņas un ar to uzplēsis sev vecu brūci gurnā. Divdesmit diennaktis karcerī par simulāciju.

Vienā mirklī visi istabas kakti sagāzās šķībi un sienas kļuva dzeltenzaļas. Bills cieši samiedza acis un papurināja galvu. Kakti nostājās savā vietā, un sienas atkal kļuva baltas.

— Piķis un zēvele, — viņš nomurmināja.

Tātad karceris. Karceris Kolumbusas katorgas cietumā, Ohaio štatā, 1898. gadā.

Tajā veda dzelzs durvis, kas atgādināja seifa durvis. Arestantu izģērba līdz jostas vietai un sāniski iebāza no ķieģeļiem izmūrētā trīsreiz divas pēdas lielā penālī. Pēc tam seifu aizslēdza. Un cilvēks iegrima tumsā un klusumā. Pa apaļu vēdināšanas caurumu, kas atradās pie pašas grīdas, penālī ieplūda svaiga gaisa strūkliņa. Izelpotais gaiss aizplūda pa atveri griestos. Reizi diennaktī durvīs atšāva lodziņu un uzraugs iegrūda arestantam rokā sakaltušu maizes kanci un skārda krūzīti ar siltu ūdeni. Ēšanai tika dotas piecas minūtes. Gadījās, ka penālī ievietoto aizmirsa, un tad viņš. tur nostāvēja ne tikai viņam piespriesto laiku, bet pusotras vai divas reizes ilgāk. Un pēc tam aiz vājuma nomira, bet tie, kuri bija izturējuši, katrā ziņā nokļuva lazaretē . . .

Izrādījās, ka administrācija bija viltīgāka par ieslodzīto Nr. 30664. Bills nogāja lejā aptiekā, apsēdās uz ķeblīša pie savas rakstāmpults un iebāza mutē dažas tabletes kodeīna — vajadzēja sakopot prātus un padomāt. No kodeīna galva noskaidrojās gandrīz tikpat iabi kā no spirta, it īpaši, ja norija uzreiz piecas sešas tabletes.

Pēc brīža pār muguru pārskrēja karstas skudriņas un domas sāka darboties skaidrāk.

Sasodīts! Els karcerī! Un viņš pats savām rokām, draugu tur iesēdināja. Divdesmit diennaktis! Kaut nu izturētu! Kaut nu nepārsteigtos! Eļdžijam ir ļoti strauja daba. Ja viņš mierīgi atsēdēs šīs divdesmit diennaktis, tad viss kārtībā. Vakar, iedams cauri kapelāna kancelejai, Bills nejauši dzirdēja, ka mācītājam vajadzīgs lietpratīgs kalps kaut kādu grāmatu kārtošanai. Ja parunātu ar kapelānu... Tas šķiet miermīlīgs cilvēks, kaut gan ir puritānis līdz matu galiem. Viņš ir ķerts uz dvēseļu glābšanu. Var skaitīt lūgšanas dienām un naktīm bez atelpas. Tajās reizēs, ja kādu no cietumniekiem sagatavo elektriskajam krēslam, viņš ieslēdzas lūgšanas istabā līdz rīta gaismiņai. Bet Els . . . Kopš Bills viņu pazīst, viņš ne reizi nav dzirdējis no Ela mutes kaut ko dieva vārdam līdzīgu. Varbūt vienīgi tad, kad dieva vārdu piemin nevietā. Nemaz nevar iedomāties Dženingsu dievlūdzēja lomā. Kaut gan, ja ceļš no elles ved caur korānu, tad var pieņemt arī muliamedānismu. Kāpēc nepamēģināt? Līdzko Eldžijs iznāks no karcera, jāpačukst kapelānam, ka viņš grib nožēlot visus grēkus. Bills pasmaidīja: cik muļķīgs skats — Dženingss grēku nožēlotājs. Skaļi smejošs zilonis. Dejojošs ķeblītis. Pat skurstenis, kas lej asaras, izskatītos dabiskāk . . .

Billa nelabās priekšnojautas nepiepildījās: Dženingss nepārsteidzās un no karcera nenokļuva lazaretē. Viņā vēl turējās vecais prēriju raugs, un, kā izrādījās, nervi bija stipri. Tikai seja bija vairāk novājējusi un kļuvusi bālāka, bet acis gailēja drūmā nesamierināšanās spītā.

Divdesmit pirmās dienas vakarā Billam izdevās noiet INK korpusa apakšējos kazemātos.

— Pulkvedi, jūs tagad izskatāties labāk, — viņš teica. .....- Tas ir, jūs pārāk neduraties acīs šajā kopējā masā.

— Jā, Bilij, viņi man uzlikuši savu štempeli.

— El, jums tur, peļu slazdā sēžot, bija daudz laika. Sakiet atklāti — vai jums kaut reizi ienāca prātā domas par dievu?

Dženingss izbailēs vērās Billā.

— Man? — viņš iesaucās.

— Eldžij, kā jūs domājat, vai jūs spētu skaitīt lūgšanas?

— Skaitīt lūgšanas? Deviņi pērkoņi, Bili. . . Nu, protams, varu skaitīt lūgšanas, ja ar to tieku vaļā no citiem darbiem.

— Tad viss ir kārtībā, jau rīt jūs tiksiet augstākā kategorijā.

Taču pēc divām dienām Els atkal nokļuva karcerī uz piecām diennaktīm.

— Saprotiet, Bilij, — viņš vēlāk stāstīja, — es nekādi nevarēju iejusties lūgšanai piemērotā noskaņojumā. Tas notika trešdienā. Kapelāns, ko pavadīja divi arestanti, gāja cauri kancelejai uz lūgšanas istabu. Viens no šiem katordzniekiem bija tipisks lielības gailis un balamute, notiesāts par zirgu zagšanu. Esmu pārliecināts, ka tiesā viņš sev piedēvēja vairāk, nekā īstenībā bija izdarījis. Ir tādi cilvēki. Otrs — sīks vodeviļu aktierītis, kas pārgriezis rīkli savai mīļākajai. Psihopāts. Vispār — man nepiemērota kompānija.

«Mēs ejam dievu lūgt,» kapelāns man paziņoja.

«Kratieties veseli,» es atbildēju.

Jums vajadzēja redzēt, kā šis svētulis nobāla!

«Bet vai jūs nenāksiet mums līdzi?»

«Nē,» es atbildēju. «Man nez kādēļ negribas iet vienā pulkā ar šiem maitām,»

Pēc stundas mani izsauca pie cietuma priekšnieka palīga, bet pēc pusotrām atkal iespundēja penālī par nepaklausību un mutes palaišanu.

Bills ilgi lauzīja galvu, kā izvilkt Dženingsu no trešās kategorijas, bet nekas piemērots neiekrita prātā.

Palīgā nāca nejaušība. Cietumam iecēla jaunu priekšnieku.

Jauns priekšnieks cietumā — tas ir ievērojams notikums. Mainās gandrīz visa administrācija. Tiek caurlūkotas ieslodzīto personīgās lietas. Notiek jauna amatu sadale. Tiek ieviesta jauna kārtība. Saskaņā ar tradīciju jaunais priekšnieks publiski pārņem savas funkcijas. Šādā reizē piedalās vairāki desmiti aicinātu personu, galvenokārt no štata likumdošanas sapulces. Svinības kuplina cietuma orķestris.

Elu Dženingsu norīkoja orķestrī par trompetistu, bet pēc «svinību» beigām Derbijs, jaunais cietuma priekšnieks, nosūtīja viņu strādāt pasta kantorī.

Pasta nodaļa atradās nelielā kvadrātveida telpā virs cietuma aptiekas. Tajā bija tikai viens logs ar biezām restēm, bet aiz loga, aiz divkārša dzelzs krusta pa rāmo Soijoto upi slīdēja garām liellaivas un zvejnieku šalandas. Tas bija lodziņš uz ārpasauli. Tā bija likteņa dāvana. Kolumbusā neviens no trešās kategorijas nebija uzlidojis tik augstu, neviens nevarēja palielīties, ka mēneša laikā bijis gan peklē, gan paradīzes dārzos.- Kolumbusā varēja vienīgi krist arvien zemāk, nevis celties augstāk. Dženingsam uzsmaidīja laime. Mašīnā aizķērās kāds zobiņš, virzuļi sāka kustēties atpakaļ gājienā — un administrācijas riteņi iegriezās citās sliedēs.

— Eldžij, es gandrīz sāku ticēt, ka cilvēki ir tikai lelles likteņa rokās, — Bills sacīja, apsēzdamies krēslā pie Dže-ningsa pults. — Tagad jums ir viss: relatīva brīvība, laba gulta, privātdrēbes; jūs ēdat gandrīz to pašu, ko ēd cietuma priekšnieks. Jums ir pieejami žurnāli un laikraksti. Pašlaik jūs esat pat labākā stāvoklī nekā es. Piedodiet man, draugs, bet es baiļojos. Cilvēks ar jūsu raksturu Kolumbusā pārvēršas par niknu zvēru. Mēnesi pirms jūsu ierašanās izolatorā nomira «cietuma sātans», kuru brīvajā dzīvē sauca par Airu. Aira Maralats.

Četrpadsmit gadus viņš bija nosēdējis viennīcā, sasmir-dušā bedrē, bez gultas, bez segām, pat bez gaismas. Ja kāds uzraugs mēģināja piekopt viņa midzeni, Aira klupa viņam virsū. Un tad sākās viszemiskākā izprieca. Šie sadisti pieveica Maralatu, piekāva viņu ar gumijas rundzi-ņām un piekāra pie griestiem aiz delnu locītavām. Nu sakiet — kā puritānisms mūsu valstī var sadzīvot ar šādu viduslaiku neģēlību? To es nespēju saprast, neņemiet ļaunā.

Reiz, kad Maralats nožņaudza sargu, viņu nolēma no viennīcas pārvietot dzelzs krātiņā, kas izbūvēts austrumu gaiteņa galā korpusā «B». Tādos krātiņos iemitina sevišķi bīstamus noziedzniekus. Augas dienas un naktis viņus apgaismo ar spilgtām loka lampām un uzmana pastiprināta sardze. Jūs vēl to dabūsiet redzēt.

Par «sātana» pārvešanu es uzzināju cietuma priekšnieka kancelejā. Tagad vairs neatceros, kādā vajadzībā Vilards mani bija aizsūtījis uz to korpusu. Pulkvedi, es dzīvē esmu pieredzējis gandrīz to pašu, ko jūs, bet tas, kas toreiz notika ... Gaitenī es pagāju garām vairākiem sargiem. Viņi stāvēja gar gaiteņa sienām kā karavīri, turēdami gatavībā kārtis ar noasinātiem galiem.

«Ei tu, lasies pie malas!» viens no viņiem man uzsauca.

Es piespiedos ar muguru pie sienas, neizprazdams, kas tās par kārtīm un kāpēc te tik daudz ļaužu. Pēkšņi durvis gaiteņa viņā galā atsprāga vaļā un ailē parādījās cilvēks. Viņš bija veselu galvas tiesu garāks par visiem pārējiem, kaut gan gāja sakumpis, ar visu ķermeni pasvēries uz priekšu, it kā nemitīgi klupdams. Rokas viņam nokarājās gar sāniem kā gorillai, apģērbs bija saplēsts. Un pats briesmīgākais — viņa seja! Man pārslīdēja tukšs, nesaprātīgs skatiens, — tas bija dzīvnieks, notrenkāts, nelaimīgs dzīvnieks. Neizsakāmi nelaimīgs, E1...

Sargi, ar kārtīm bikstīdami Maralatu, dzina viņu uz priekšu. Tā dzīvnieku uzraugi izdzen arēnā lāci Romas cirkā. Kad Maralats vilkās man garām, es ieraudzīju viņa kreisajā kājā koka «zābaku», ko šeit lieto sevišķi nevaldāmiem cietumniekiem. Rupji tēsts klucis ar tērauda naglām iekšpusē. Un tad es sapratu, kāpēc viņš iet tādā klūpošā gaitā.

Viņu izveda cauri «B» korpusam un iedzina krātiņā, bet pie restēm piestiprināja dēlīti ar uzrakstu — «Cietuma sātans».

Drīz vien valodas par «cietuma sātanu» izplatījās visā pilsētā. Esmu pārliecināts, ka valodas par viņu palaida Redžinalds Kofins, vecais priekšnieks. Viņš bija aptvēris, ka te varēs kaut ko nopelnīt. Par divdesmit pieciem centiem pilsētniekus pa austrumu vārtiem pieveda pie krātiņa un ļāva viņiem paskatīties uz dzīvo būtni, kura pirms četrpadsmit gadiem bijusi cilvēks.

Reiz es ieminējos par Maralatu doktoram Vilardam. Viņš, kā jau paradis, vispirms nolādēja visus, gan mūsu štata senatoru Kongresā, gan uzraugus Kolumbusā, bet tad pēkšņi pateica, ka «sātana» vieta nevis cietumā, bet

trako mājā.

— Viņam ir galvas smadzeņu audzējs un smadzenes daļēji paralizētas. Asinsvadi ir saspiesti un traucēta normāla asins cirkulācija, saprotat? Ja izdarītu galvaskausa trepanāciju un izņemtu audzēju, viņš mēneša laikā kļūtu normāls cilvēks. Ko tur runāt! Atklāti sakot, viņš ir simtreiz labāks par visiem, kas sēž šajā nolādētajā draņķīgajā Kolumbusā. Labāks par štata gubernatoru, labāks par šerifu un pārējiem pilsētas tēviem. Viņš ir varonis, Beclij. īsts varonis. Par to, ko viņš izdarījis Kanaltounas ogļraktuvēs, viņam pienāktos Zelta krusts, bet viņš iesprostots krātiņā ļaudīm par apsmieklu.

Un Vüards man pastāstīja tādas lietas, pulkvedi, ka visi mani priekšstati par godu, varonību un pienākumu pret cilvēkiem pajuka pie visiem velniem.

Aira Maralats strādāja pie bremsberga atklātā ogļu karjerā. Bremsbergs — tas ir slīps šaursliežu dzelzceļš, pa kuru virzās vagonetes. Piekrautās ripo uz leju un ar savu smagumu rauj augšup tukšās. Tur, augšā, tās piekrauj, bet lejā nobraukušās tikmēr iztukšo, un viss cikls sākas no jauna. Bremsbergs atgādina svarus, kuru kausi nekad nenonāk līdzsvarā.

Aira tobrīd stāvējis pie sliedēm, kad pārtrūkusi vilcēja trose un no augšas arvien lielākā ātrumā joņojusi vagonete. Šķindot un grabot tā brāzusies lejā, tur, kur izkraušanas laukumā strādājuši sešpadsmit ogļrači. Vēl dažas sekundes — un no viņiem paliktu pāri tikai saplosītas ķermeņu daļas un atmiņas.

Bija tikai viena iespēja, kā izglābt šos cilvēkus, — viena vienīga iespēja, un Aira Maralats to izmantoja. Varbūt tobrīd viņš rīkojās neapzināti, sākumā bija tikai domas uzplaiksnījums, un pēc tam rokas, spēcīgās, krietnās strādnieka rokas paveica to, ko galva nepaspēja izdomāt līdz galam.

Viņš satvēra smago gulsni — pirmo, kas trāpījās pa rokai — un, kad vagonete kā ēna šāvās garām, iesvieda to rāmī starp riteņiem. Vagonete pilnā skrējienā apvēlās uz Airas pusi, nolūzis gulšņa gabals plakaniski trāpīja Airam pa krūtīm un atsvieda viņu sānis. Sešpadsmit dzīvības bija glābtas, bet milža Maralata sadauzīto ķermeni aizveda uz slimnīcu.

Gadu pirms šī notikuma viņš bija apprecējies. Viņi dzīvoja mazā koka mājiņā, kas bija pirkta uz nomaksu. Puse Amerikas dzīvo tādās mājiņās, pulkvedi. Es pats Ostinā uzsāku ģimenes dzīvi kotedžā, kas atgādināja taras kasti un ko izgatavoja firma «Medokss».

Slimnīcā Aira nogulēja piecus mēnešus. Pēc tam viņu izrakstīja kā pilnīgi veselu. Kurp dodas cilvēks pēc tik ilgas prombūtnes? Protams, uz mājām. Un Aira svilpodams gāja uz mājām. Viņš jutās pilnīgi vesels šajā klusajā, saulainajā rītā. Uz lievenīti veda celiņš, apstādīts ar tamariska krūmiem... El, es visu skaidri redzu acu priekšā: Airas māju, ar ķieģeļu drumslām nokaisīto celiņu, krūmus. Pēdējā laikā man uznāk tādi slimīgi brīži, kad spēju iejusties citu cilvēku ādā, dzīvot viņu dzīvi un vērot pasauli viņu acīm. Kad pagrabā kādu sit, es, liekas, jūtu pusi no sāpēm, ko izcieš tas cilvēks. Velns lai parauj, es nekad nekļūšu stulbs īdošs lopiņš, kas sāpes sajūt tikai ar ķermeni. Turklāt es esmu puika. Līdz šai dienai, El, es esmu palicis puika. Līdz šai dienai jūsmoju par debesi, puķēm, vēju. . . Šķiet, es nekad nekļūšu solīds, dzīvē iekārtojies džentlmenis. Nekad.

Aira no slimnīcas nebija sūtījis sievai nevienu vēstuli un, soļodams mājup, domās iztēlojās, kāds liels pārsteigums Dorai būs viņa atgriešanās.

Viņš ievēroja, ka logam pielikti jauni aizkari. Kāda roka atvilka plāno drēbi. Viņā raudzījās nepazīstama sieviete.

Un tagad, El, mēģiniet sevi iedomāties Airas vietā, un jūs sapratīsiet, kāpēc pie viņa krātiņa Kofins piekarinājis dēlīti ar uzrakstu «Cietuma sātans».

«Sveicināta, misis,» Maralats izbijies sacīja. «Kas šeit dzīvo?»

«Bekeri,» sieviete atbildēja. «Un kas tad ir?»

«Šī māja piederēja man un manai sievai.» — Eldžij, mēģiniet iedomāties balsi, kādā pateikti šie vārdi. — «Kur mana sieva, misis? Kur Dora Maralata?»

«Ak tā sieviete? Viņa aizgāja. Uz kurieni — es nezinu. Atnāca aģents un izdzina viņu no šejienes, jo par māju vēl nebija samaksāta ne trešā daļa. Un jūs tātad esat tas pazudušais vīriņš. Šķūnī glabājas jūsu maiss un vēl šādas tādas mantas.»

Viņš iegāja šķūni kā automāts un kā automāts saka pārcilāt savas iedzīves nožēlojamās atliekas, kas bija mikluma piesūkušās un samestas vienā kaudzē ar visādām grabažām. Lādīte ar vara apkaltiem stūriem, kurā Dora tika glabājusi savas kleitas, divi čuguna katliņi, alvas krūzīte, vecas svītrainas bikses un brezenta apmetnis. Un pēkšņi viņš pamanīja kaut ko tādu, kas agrāk mājās nebija redzēts — nelielu veļas grozu, iekšpusē apšūtu ar rozā flaneli, un dažus bērna autiņus, pauniņā sasietus.

Pēc mirkļa viņš ar dūrēm bungoja pa mājiņas durvīm un kliedza, pārbaidīdams misis Bekeri:

«Atveriet! Atveriet uz vienu brīdi, dieva dēļ! Iekšā es neiešu. Vai mana sieva sen aizgājusi? Kur viņa tagad? Kur ir mans bērns?»

«Labi,» misis Bekere caur durvīm runāja. «Pateikšu jums to, ko pati zinu. Viņa aizgāja dzīva, bet izskatījās gan gauži nožēlojama. Seja kā māli pelēka, un rokas viņai trīcēja. Viņa tikko spēja pavilkt kājas.»

«Bet bērns? Viņa to paņēma līdzi?»

«Vairāk es neko nezinu,» misis Bekere teica. «Bērnu es netiku redzējusi. Varu dot jums padomu — aizejiet uz to kantori, kas pārdod mājas. Tā īpašnieks taču bija tas, kurš izdzina viņu uz ielas. Viņš droši vien zinās.»

Kā neprātīgs Aira iedrāzās kantorī.

«Kur Dora Maralata? Kur mana sieva?» viņš kliedza. «Kur tā sieviete, kas dzīvoja kalna mājiņā?»

«Jūs tur, nebļaustieties!» klerks viņam uzsauca. «Vai arī es likšu jūs ar varu izraidīt laukā.»

Maralats saņēma sevi rokās. Viņš saprata, ka ar kliegšanu neko lielu nepanāks.

«Atvainojiet, es esmu ļoti uztraucies,» viņš teica. «Es tikko nāku no slimnīcas un ... Jūs taču atceraties mani? Es esmu Aira Maralats. Es strādāju pie bremsberga. Šodien esmu pārnācis mājās un nevaru atrast savu sievu. Dzirdēju, ka jūs esat viņu izlicis no mājas par nemaksāšanu. Vai tas tiesa?»

«Ā! Tātad jūs neesat nomiris?» klerks nobrīnījās. «Nu, mīļais, savu māju jūs esat pazaudējis. Pēdējos četros mēnešos nebija nevienas iemaksas. Un sievieti mēs izlikām. Viņa sacēla tādu jandālu, ka nācās lietot spēku.»

«Kur viņa ir?»

«Nezinu. Es nekā nezinu. Savu sievu jums vajadzēja uzmanīt pašam.»

Un tad Aira pārlēca pāri barjerai. Tikai pēc desmit minūtēm trīs kalpotāji izrāva no ogļrača rokām nedzīvo kantorista ķermeni.

Viņam — jau vājprātīgam — piesprieda mūža katorgu. Viņš neko nevarēja pateikt sev par labu. Šeit, Kolumbusā, viņš pārvērtās par «cietuma sātanu». Mēnesi pirms jūsu ierašanās viņš nomira no asins izplūduma smadzenēs.

Els smagi piecēlās un sāka soļot pa kantori, žņaudzīdams dūres. Acis viņam samiedzās šauras, šauras.

— Jā, El. Viņi nogalināja varoni. Un jūs pat iedomāties nevarat, cik ļoti es baiļojos par jums. Taisnība, jūs esat mazliet citādāks, un tomēr. . . Cilvēkam ar jūsu raksturu ir tikai viens ceļš: karceris — zirgu kalšanas steķis — izolators — vēlreiz zirgu kalšanas steķis un beidzot morgs.

Dženingss pārstāja staigāt.

— Bilij, — viņš teica. — Nerunāsim vairs par to. Velns rāvis visas tās cietuma šausmas un manu pagātni. Es no tā esmu izķepurojies laukā — un ar to diezgan. Egoists es neesmu, bet patlaban man negribas dzirdēt par citu ciešanām. Jāpadomā par to, kā šeit pavadīt atlikušo dzīvi. Es taču esmu uz mūžu notiesāts — un jūs to zināt...

NODAĻA PAR SIEVIETĒM, kuras mīl un piedod

Krēslainos vakarus cietumā viņi tagad pavadīja trijatā. Sapulcējās pasta kantorī pie Dženingsa. Uz pults nolika aizdedzinātu sveci. Bills izņēma no kabatas plakanu aptiekas pudelīti, Bilij s Reidlers salika uz tīrām papīra lapām tomātus, šķiņķa šķēlītes un pudiņa gabalus — delikateses, ko bija izdevies dabūt no baņķieru korpusa pavāra. Pavārs bija draugos ar Reidiem — kādu laiku banda, kurā bija arī viņš, darbojās kaimiņos Reidlera bandai Indiāņu teritorijā.

Pudelīte apgāja divas reizes apkārt. Pēc tam sākās atmiņu pārcilāšana.

— Velns jūs rāvis, Bilij, — Dženingss reiz uzbilda Reidleru. — Līdz šim laikam mēs nezinām, kā jūs iekritāt. Prasījis esmu ne vienu reizi vien, bet jūs allaž

novirzījāt sarunas uz citu pusi. Pieraugiet, ņemšu jūs aiz krāgas un izpurināšu no jums šo stāstu.

— Vai tad ir interesanti uzzināt, kā cilvēks iekrīt? Daudz interesantāk — kā viņš neiekrīt. Par to derētu paklausīties, — sacīja Reidlers.

— Draugi, — sarunā iejaucās Bills, — no mana viedokļa, interesantāks ir pirmais. Tam ir milzīga nozīme. Tā sakot, pieredzes apmaiņai.

— Jums vajadzētu izskaidrot bībeli, Porter, — Dže-ningss pašūpoja galvu. — Ikkuru jautājumu jūs protat aplūkot no tūkstoš dažādiem viedokļiem.

Bills manierīgi palocījās.

— Džentlmeņi, man nav nekā slēpjama pagātnē, — sacīja Reidlers. — Iekritu tāpēc, ka iemīlējos.

— Naudas maisā ar trīsdesmit tūkstošiem? — Dže-ningss iedzēla. Reidlers uzmeta Elam pārmetumu pilnu skatienu.

— Nē, Eldžij. Nauda nekad dzīvē nav bijis mans gaiss, mani sapņi un mans dievs. Es jutos vienādi labi gan ar naudu, gan bez tās. Es iemīlējos gluži parastā sievietē.

— O! — Els ar cieņu izdvesa. — Bet man neiznāca. Nekad neatlika tādām lietām laika.

— Pastāstiet visu pēc kārtas, Bilij, — Porters lūdza.

— Nezinu, vai būs interesanti... Kaut gan ... Bili, jūs esat dzīvojis Teksasā. Vai zināt, kas ir «Pannas kāts»?

— Kā nu nezināšu! Visskumjākais apvidus visos Dienvidrietumos.

— Kā tad, kā tad, — Reidlers dzīvi piebalsoja. Viņš saslējās krēslā taisni, atmeta no pieres matu šķipsnu, viņa acis, parasti piemiegtas, kļuva lielas un valgas. — «Pannas kāts»! Kad dievs tas kungs taisīja mūsu zemi, šo vietu viņš aizmirsa. Manuprāt, dievs pārāk pasteidzās. Būtu viņš mazliet padomājis, viss būtu citādi. Eldžijs droši vien būtu Ziemeļamerikas štatu prezidents .. .

— Un ne jau slikts prezidents, puiši, — Els pilnīgi nopietni iemeta starpā. — Es atkal celtu godā romiešu tiesības un ieviestu tās visā valstī.

— Jūs, Bili, droši vien kļūtu par valsts sekretāru... — Reidlers turpināja.

— Nekādā gadījumā ne! — Bills pasmaidīja. — Es neprotu iekārtoties labās vietās.

— Bet es sev nopirktu zemes gabalu kaut kur Aijovā vai Viskonsinā un iekārtotu fermu ...

— Labi jau! — Els savilka pieri. — Tu iesāki kaut ko stāstīt par «Pannas kātu».

— Jā, «Pannas kāts» ... Tur ir simtiem pamestu rančo. No žagariem celtas būdeles, apmestas ar māliem. Un stepes vilku tajās, ka biezs. Kad brauc garām, viņi sprūk pa durvīm laukā un jož krūmos iekšā. Un klusums. Tāds klusums, ka ausīs sāk džinkstēt un galva iet riņķī. Nu tad tā, tolaik es sadarbojos ar Saldaru...

Bills sarāvās. Pasta kantora drēgnajā gaisā uzvēdīja seglu ādas smaka, nožvakstēja, pret glāzi atsizdamās, zaļa pudele, pasitās augšup Meimijas Holas melnie uzacu loki, dārdošu smējienu palaida kovbojs Hodžess, plīkšķinādams ar plaukstām sev pa ceļiem.

— Velna milti, — Bills nomurmināja, — jūs tātad esat no Sebastjana Saldara bandas?

— Ko? — Reidlers pārjautāja. — Jūs pazināt donu Sebastjanu? Kā tā? Kur jūs viņu redzējāt?

— Nē, nē, — Bills steidzās pateikt. — Es nekad neesmu redzējis Saldaru. Bet es zinu, kā viņš mira.

— Visi Dienvidrietumi to zina. Saldaru izsekoja Sarkanais Kols, — Reidlers teica.

— Jā, — Bills sacīja. — Saldaru pieveica Hola vienība. Un šo notikumu man pastāstīja pats Hols.

— Ak tā? Un jūs toreiz bijāt Hola vienībā?

— Nē. Es viesojos Holu rančo. Tas ir desmit jūdžu attālumā no Kotulas.

— Debestiņ, paradīzes stūrītis! — Reidlers izsaucās. — Tur gan ir zeme! Iespraud zemē vecu ilksi — un pēc gada izaugs mežs.

— Labi jau, — Els sacīja. — Tu iesāki stāstīt par Sebastjanu.

— Tādi cilvēki kā Sebastjans ilgi nedzīvo zemes virsū. — Reidlers atgāzās pret krēsla atzveltni. — Dabiskā nāvē mirst vienīgi tie, kas rīkojas slepeni. Bet dons Sebastjans bija atklāts un drosmīgs vīrs. Tikai par daudz nežēlīgs gan. Viņš vienmēr vispirms šāva un pēc tam tikai noskaidroja — kas un kā.

Tajā rudenī, kad mani notvēra, mēs kādam lopkopim aizdzinām piecsimt vēršu. Un kas tie bija par vēršiem, jums vajadzēja redzēt! Visi kā viens, kā īsti brāļi, spēcīgi, rudu spalvu, un ragu starpā tāds sprogains cekuliņš kā jaunas sūnas kušķītis. Jā. Togad tas bija mums pats lielākais ķēriens. Pieci simti! Tā bija dona Sebastjana

gulbja dziesma, draugi! Un pavisam tikai pusi dienas gājiena attālumā no Meksikas robežas.

Par savu ganāmpulku norāvām divus tūkstošus dolāru. Sebastj ans noteica mums laiku un vietu, kur atkal satikties, un atlaida mūs atpūsties. Uz Štatiem mēs pārnācām pa vienam. Tā bija mierīgāk, drošāk.

Es atgriezos mājup cauri «Pannas kātam». Un, kaut ari kabatā bija trīssimt skanošo, nez kāpēc ap sirdi man bija sērīgi. Vai nu tāpēc, ka apkārtējā daba tāda panīkusi, vai tāpēc, ka pašam tāda nenokārtota, klejoņa dzīve. Kad pusjūdzes attālumā priekšā ieraudzīju dūmu strūkliņu, es tik sparīgi iecirtu piešus ķēvei labajos sānos, ka pāršķēlu ādu. Un zināt, ko es garā jau skatīju, auļodams uz būdas pusi? Milzum lielu karstas gaļas viras bļodu, ko manā priekšā noliek sievietes rokas, spēcīgas rokas, kas radušas strādāt uz lauka un lopu aplokā, un mājā, un prot turēt šauteni, ja pienāk reize.

Velna milti, zēni, es sapņoju tikai par tādām sievietēm. Tikai tādas mani vilināja. Bet uz vārgulīgajām pilsētniecēm man pat skatīties negribējās. Sievietei jābūt tādai, lai tu vari viņu sajust rokās, — vai nav tā, kā es saku, Eldžij?

Els iesmējās un paraustīja plecus.

— Nezinu. Man tikpat kā neiznāca laika pievērsties sievietēm.

Reidlers nopūtās.

— Un tā, zēni, — viņš turpināja, — tikko biju piejājis pie mājas un apmetis pavadu ap slitu, man pretī iznāca sieviete. Tiklīdz, ieraudzīju viņu, atspiedos ar muguru pret savu ķēvi un paliku kā stabs. Nevaru ne soli paspert. Tāpēc ka viņa bija uz mata tāda, kādai sievietei jābūt. Stalta auguma, spēcīga, acis mazliet iešķības un spožas, bet mati — kā spāņu stepju līga. Un aiz muguras viņai stāv bērņuks. Puišelis. Tā ap pieci seši gadi. Iebāzis pirkstu mutē, skatās uz mani un nebaidās ne drusku. Tāds ziķerīgs puika.

Es stāvu kā stāvējis, bet viņa pienāk pie manas ķēves, noglāsta tai skaustu un tad saka: «Sveicināts.» Un tādā balsī, it kā manī vien būtu gaidījusi.

Pēc īsa brīža es jau sēdēju mājā pie galda, mazais sarkanādainais velnēns raustīja mana sombrero auklas, bet saimniece stāstīja.

Izrādījās, viņas vīrs pirms nedeļas aizgājis uz pilsētu apgādāt pārtiku un tā arī aizmirsis nākt atpakaļ.

Es neko nebiju ēdis dienas divas, bet viņa ar savu dēlēnu — jau gandrīz četras. Starp citu, viņu sauca par Emīliju. Emīlija Lingvorte, tā ja. Līdz tuvākajam rančo bija divpadsmit jūdzes, es devos turp un atvedu ēdamo visai ģimenei.

Kādas pusdienas viņa pagatavoja, zēni, kaut jūs to zinātu! Tādas es savu mūžu nebiju baudījis. Un lika galdā cēli kā princese. Es acu nespēju novērst no viņas. Un viss, ko viņa runāja, skanēja manās ausīs kā mūzika. Bet mazais mūsainais resgalis iekārtojās man uz ceļiem un pamazītēm vien manījās klāt manam revolverim. Va-ren jauks puikiņš, ticiet mani Un ziniet, šīs nedaudzās stundas blakus sievietei pamestajā stepes rančo —■ tas bija mans vienīgais īstais piedzīvojums šajos garajos gados!

Pēc pusdienām viņa pastāstīja, ka tuvējās pilsētiņas baņķieris viņu apkrāpis par tūkstoš divsimt dolāriem. Ieteicis viņai nopirkt nezkādas akcijas, un tā viņa pazaudējusi visu savu naudu. Viņa šajās lietās nekā nesajēdza, gluži kā bērns.

Tad nu gan mani sagrāba dusmas. «Pagaidi tu man, nolādētais andelmani,» es sev teicu, «izraušu tev šos tūkstoš divsimt dolārus, un līdz mūža galam pieminēsi to dienu, kad ieblēdīji savas akcijas. Uzzināsi, ka pasaulē ir tāds Bilijs Reidlers no Indiāņu teritorijas, un redzēsi, ka viņš ir taisnīgs cilvēks un, ja rodas vajadzība, prot aizstāvēt vājāko.»

Banka atradās Vermontas pilsētā. Es tur ierados nākamajā dienā minūtes četrdesmit pirms slēgšanas. Iegāju telpā, kur atradās kase. Tur bija trīs cilvēki, nezkādi briļļaini pilsētas kundziņi ar portfeļiem. Čeku grāmatiņas vietā pagrūdu pa logu kasierim akciju paciņu un koltu un liku izsniegt naudu, kas pieder Emīlijai Lingvortei. Večuks kļuva dzeltens kā citrons un izgāza no seifa uz letes tūkstoš divsimt dolāru un vēl divdesmit tūkstošus piedevām. Es visu pievācu un aizauļoju uz rančo.

Jā, zēni, es nolēmu apprecēt Emīliju un pagātnei pārvilkt svītru pāri. Es jutos brīvs un ar tīru sirdsapziņu kā paklausīga govs, kas rāmiem soļiem iet līdzi baram, mierīgi gremodama. Man likās, vajag tikai bildināt Emīliju, un visi vecie grēki tiks piedoti, un pār mani nolaidīsies viņas mājas labklājība un miers.

Tad es viņu bildināju. Tajā pašā vakarā pēc bankas aplaupīšanas. Viņa pieņēma bildinājumu kā karaliene, cēli, ar cieņu. Piecas dienas es nodzīvoju kā ģimenes cilvēks, un kas tās bija par pasakaini jaukām dienām, zēni! Man likās, ka esmu nokļuvis mazā stepju paradīzē. Vakaros viņa iekūra krāsniņu, mēs trijatā apsēdāmies pie uguns un es izsapņojos, kādi mums būs vērši un aitas un kādu poniju es nopirkšu Aleksam — tā sauca puiku, un kā mēs pārcelsimies uz Kaliforniju, un ko tur audzēsim savā zemes gabalā un vēl par daudzām jaukām lietām. Viņa klausījās un piekrita ik vārdam, ko es teicu. Goda vārds, krietnāku un saticīgāku sievieti nekad nebiju saticis.

Bet pa to laiku, izrādās, policijas okšķeri mani bija izsekojuši no Smita forta līdz pašai Vermontai. Sākumā man bija piedēvēta lopu aizdzīšana, bet tagad nāca klāt arī bankas aplaupīšana. Ar to pārpārēm pietika, lai mani iesēdinātu Kolumbusā vai Pentonvilā līdz mūža galam.

Viņi atbrauca uz rančo sestās dienas rītā. Emīlija bija izgājusi no istabas uz aku pēc ūdens, bet tūlīt ieskrēja atpakaļ. Skrienot viņa bija pazaudējusi galvas lakatu, mati bija atrisuši vaļā un acīs izbailes.

— Policija ir šeit! Viņi tevi meklē! Viņi apšaus mūs visus!

Viņa paķēra uz rokām mazo Alekšu, ienesa viņu otrā istabā, bet pati iznāca no turienes ar vinčesteru rokās. Jau nākdama viņa pārbīdīja aizslēgu, pārbaudot, vai magazīnā ir patronas. Nu, vai saprotat, kas tā bija par sievieti?

Es izrāvu koltu un paskatījos pa logu. Gandrīz man pie pašas sejas noplaiksnīja šāviens, un lode kaut ko uz galda sadragāja. Tai pašā mirklī man pie auss spalgi nobūkšķēja vinčesters. Un tad sākās īsts karuselis. Es šāvu, ar kreiso roku piesegdams seju pret stikla drumslām, kas bira no logu rāmjiem. Kad veltnī izbeidzās patronas, sāka šaut Emīlija, ļaujot man pa to laiku pārlādēt revolveri.

Policisti bija seši vai astoņi, stāvoklis bezcerīgs, un tomēr mums izdevās noturēt viņus dažus simtus jardu attālumā no mājas. Lodes norāva ārdurvju rokturi, saārdīja ķeblīti, sadauzīja visus traukus uz pavarda. Bet tad Emīlija pārstāja šaut. Atskatījos un ieraudzīju viņu guļam uz grīdas. Tad es sapratu, ka viss ir pagalam. Lodes viegli sitās cauri ar māliem apmestajām sienām, un tīrais brīnums, ka man izdevās noturēties vēl minūtes desmit.

Pēc tam es sajutu, ka tieku it kā pārcirsts uz pusēm un ķermeņa augšdaļa noveļas nost no apakšējās. Rančo sienas salīgojās, grīda sacēlās stāvus, ieplāja man pa seju, un vairāk es neko neatcerējos, atžilbu jau lazaretē. Šeit, Kolumbusā.

Reidlers uz brīdi apklusa, plaši ieplestām acīm raudzīdamies sveces liesmā. Viņš sēdēja krēslā sagumis un sašļucis kā maiss. Bills un Dženingss klusēja. Pēdīgi Els ieprasījās:

— Un kas notika ar puiku?

— Nezinu. Stāsta, esot aizvests uz labošanas koloniju kaut kur Kanzasā ... Bili, vai pudelē vēl kas turas?

Bills pacēla pudeli pret gaismu, paskatījās un iedeva to Reidleram. Reidlers iekratīja mutē atlikušās spirta lāsītes un nometa tukšo pudeli uz galda.

Labu brīdi neviens neteica ne vārda.

— Un tagad jūsu kārta, Porter, — Dženingss ierunājās. — Jūs esat liels klusētājs, tāpēc man liekas, ka jūs klausīties būs visinteresantāk. Pastāstiet par savu sievieti, Bili.

Bills apjucis paberzēja vaigu ar plaukstu.

— Ko es varu teikt par savu sievieti, draugi? Nemaz nezinu, ar ko sākt. Viņa bija neliela auguma, ļoti šmaugu vidukli, acis tumši zilas ar spožiem zilganiem baltumiem, mati tumši rūsgani... Viņu sauca Atola Estesa. Viņa dzīvoja Ostinā. Es viņu sastapu kādā mājas ballītē pie sava drauga Čārlza Andersona. No viņas staroja tāds gaišums, kāda nebija nevienai, kuru līdz tam pazinu. Un, protams, viņa bija inteliģentāka un interesantāka . . .

Stāstot viņam atkal uzvēdīja toreizējā tālā vakara siltums, viņš redzēja vientuļo tukšo ielu un kā no malas dzirdēja savu baisi.

Viņi stāvēja pie Andersonu mājas durvīm.

— Tumšs. Es jūs pavadīšu, — Bills piedāvājās.

— Es nebīstos, mister Porter.

— Kas zina, — kā lūgdamies Bills teica. — Varbūt tur aiz tā stūra . ..

— Es nebaidos, — Atola atkārtoja.

— Mis Estesa, džentlmeņa pienākums . ..

Atola iesmējās un sāka iet. Bills viņai sekoja. Meitene nogriezās aiz stūra un apstājās.

— Redzat? Neviena nav!

— Bet ja nu uzreiz ...

— Nu, labi, — Atola piekāpās. — Drošs paliek drošs, paņemiet mani zem rokas.

Viņi gāja klusēdami. Viņi vēl baidījās viens no otra. Taču Atola bija drošāka. Viņa iesāka pirmā:

— Kāpēc visi jūs sauc par Henri, mister Porter?

Ak dievs, kāds viņš ir antiņš! Ja viņš iepazinās ar svešiem un zināja, ka tā ir tāda nejauša pazīšanās, tad muļķodamies dažkārt uzdevās par farmaceitu Henri, kura vārdu bija izlasījis tēvoča Klarka rokasgrāmatā. Vajadzēs paskaidrot. Kā lai izskaidro viņai šo aušību?

— Es esmu farmaceits, mis Estesa.

— Kāds tam sakars ar farmakoloģiju?

— Vai jūs zināt, kur dzimusi šī zinātne?

— Nav ne jausmas.

Viņai ir zema, patīkama balss. Bet viņu traucē šī sasodītā stostīšanās. Uztraucies viņš stostās vēl vairāk.

— Farmakoloģijas dz-dzimtene ir Francijā.

— To gan es nebūtu domājusi! Franči ir tik vieglprātīga tauta ...

— Un visievērojamākais farmaceits Francijā bija Et-jēns Henri.

— Jūs cenšaties būt viņam līdzīgs?

— Es cenšos to pašu sasniegt Teksasā, ko viņš sasniedza Francijā.

— Un vai daudz jūs jau esat sasniedzis?

•— Pagaidām tikai zīmētāja vietu zemes ierīcības kantorī.

— Paskat? Jūs zīmējat? Interesanti — ko?

— Pilsētas ainavas.

— Tās laikam ir ļoti skaistas ainavas?

— O, — Biils teica, — liela mākslinieciska vērtība tām nav. Visinteresantākais šajās, ainavās ir — pārvēršanās brīnums. Katras nedēļas beigās tās pārvēršas apburošās miniatūrās. Un miniatūrās visskaistākais — liels cipars «pieci» un apakšā maziem burtiem: «dolāri».

Atola sāka smieties.

— Divdesmit pieci dolāri nedēļā, — Bills teica, — tā ir mana māja, mans šķiņķis, mana kafija, mani krekli. Un kāds ir jūsu darba lauks, mis Estesa?

— Augstākā meiteņu skola.

— Jūs esat pasniedzēja?

— Nē, — viņa teica. — Es tur mācos.

— Jūs laikam esat visskaistākā meitene skolā?

— Es protu dusmoties, mister Porter!

— Bet tā taču ir taisnība!

— Mister Porter!

— Deviņi pērkoņi! — viņš iesaucās. — Kāpēc — misters Porters? Man ir vārds, un jūs, kā rādās, to zināt.

— Lai notiek, — viņa teica. — Nu, te es dzīvoju, mister Bili.

Gāzes lukturis izcēla no tumsas vecas ēkas stūri.

Bills nopūtās.

— Žēl, ka tik tuvu.

•— Ir ļoti vēls, Bilij, — Atola mīļi sacīja. — Rīt man no mātes būs liels rājiens.

Bills soli atkāpās un palocījās.

— Visu labu, mis Estesa. Paldies par jauko vakaru.

— Un tagad ejiet, — viņa teica un satvēra zvana rokturi. — Tūlīt man atvērs, un es negribu, lai redz, ka neesmu viena.

Sestdien viņi atkal satikās.

Viņš iegāja veikalā un nopirka dažas acālijas. Ar prāmi viņi pārcēlās uz Kolorādo ziemeļu krastu un devās plaukstošās prērijas maigi zilajās tālēs. Atola, kaitēdamās ar puķu pušķi, stāstīja par sevi.

Jā, viņa dzimusi Klarksvilā, Tenesī štatā, bet dzīvojusi Nešvilā. «Tā ka, redzat, mēs esam gandrīz novadnieki.» Tēvu viņa nemaz neatceras, tāpēc ka viņš nomiris, kad viņa vēl nepratusi staigāt. Bet patēvs viņai ir ļoti labs. Viņu sauc Harijs Pīters Ročs. Viņš ir stingrs. Runā maz. Ļoti mīl lasīt. Pērk daudz grāmatu. Viņš nopircis Atolai pianīnu, un viņa šo to jau prot nospēlēt, piemēram, «Dzimtene, mīļā dzimtene». Tā, protams, nav klasika, taču Teksasā grūti atrast īstu skolotāju, bet augstākajā meiteņu skolā māca tikai nošu ābeci. Galvenokārt tur māca mājsaimniecību un labas manieres.

Viņa pēkšņi atkāpās soli sānis un pietupās vieglā reveransā, graciozi palocīdamās pret Billu; kleitas mežģīņu apmale viegli noplaka zālē, bet tūlīt uzlidoja gaisā un, vēja brāzmas uzķerta, atsedza meitenes slaidās kājas. Atola ar plaukstām piekļuva vieglo audumu pie ceļiem un pietvīka:

— Ak, kāds palaidnis vējš! .., Nu, redzat, tā mums

liek sasveicināties ar vīrieti vai pateikties viņam. Bet, manuprāt, rokasspiediens ir labāks, vai ne? Kniksis — tā ir vācu mode. Es neieredzu vāciešus, viņi ir aprēķinātāji un skopuļi. Un vispār eiropiešu modes amerikāņiem neder, Lādas ir manas domas. Muļķīgi, vai ne?

Vai viņai garšo saldējums? O, protams! Pašlaik viņa labprāt ēstu ananasu saldējumu. Dubultporciju. Taču tad jābrauc uz pilsētu .. . Bet vai misteram Billam ir nauda? Tad viņa izdzertu vēl piparmētru dzērienu. «Kas ir — sarīkosim mazas dzīres!» Cik tas brīnišķīgi — viņu uzcienās vīrietis! Vēl nekad visā mūžā viņai nav izmaksājis pielūdzējs.

Viņi atkal cēlās pāri upei un Pekanstrītā iegāja aptiekā. Bills pasūtīja saldējumu un piparmētru dzērienu, ar plašu žestu izmainīdams jaunu desmit dolāru banknoti. Augstās biezās glāzes atstaroja uz baltā marmora galda dzintardzeltenas ēnas. Atola ar salmiņu sūca piparmētru dzērienu un kuļāja kājas kā skuķēns.

Reiz viņi nostaigāja pa pilsētu līdz pašam ritam. Prērija ziedēja. Ielās gaiss bija piesātināts ar spēcīgām, asām smaržām.

— Drīz iestāsies tveice, — Atola teica. — Man ir apnikusi Teksasa. Gribētos apskatīt Čikāgu un Lielos ezerus. Es pat sniegu pazīstu tikai no grāmatām.

— Jā, sniegs ... — Bills sacīja. — Pie mums, Grīns-boro, dažreiz mēdza uzkrist sniegs. Ari šeit ziemeļos . ..— Viņš spēji apstājās, pievilka meiteni sev klāt un noskūpstīja uz pavērtajām lūpām. — Dell, — viņš čukstēja, -— nu apprecēsimies . .. Apprecēsimies un aizbrauksim ... Uz Ņujorku. .. vai citur kaut kur ... kur ir sniegs un nav tveices ... — Aiz uztraukuma viņš vārdus neizrunāja līdz galam. — Mums būs visur labi, vai ne? Mums tik vien vajag kā jumtu virs galvas un mazliet naudas, vai ne? Mums noteikti jāapprecas, Dell. Tas man bija skaidrs jau tovakar pie Čārlija, atceries? Ari tev tas bija skaidrs, es zinu. Tā taču ir?

Viņš gribēja meiteni vēlreiz noskūpstīt, bet viņa pašāva sejai priekšā plaukstu.

— Es jūs sapratu, Bilij. Es arī... Bet... mīļais dievs! Es taču mācos skolā. Es neesmu pilngadīga. Un es nezinu, ko teiks māte.

— Māte! — Bills iesaucās. — Kāda daļa mātei! Dell, es rit aiziešu pie misis Ročas un teikšu, ka mēs mīlam viens otru un ka es nekad — saproti, nekad! — neatkāpšos no tevis. Nekad, Dell!

Viņš vēlreiz noskūpstīja Atolu.

— Velti, — viņa teica. — Māte nekad nepiekritīs.

— Labi, gan redzēsim, — Bills teica.

Ziemas lietavas jau bija beigušās. Ielās strauji ienāca pavasaris. Vējš aumaļām vēdīja pilsētā skurbinošās smaržas, ko bija atnesis līdzi no prērijām. Galva reiba. Nekas pasaulē vairs nebija grūti. Varēja pacelties pirkstgalos un ar pirkstiem aizsniegt mēness bālos ragus. Viņš atkal pievilka meiteni sev klāt.

— Nē! — viņa teica.

— Kāpēc?

— Mēs taču vēl neesam saderināti.

— Dell, tas taču ir muļķīgi!

— Nē! — viņa teica.

— Vienu pašu reizīti, Dell. Pēdējo.

— Nē, Bilij. Laid mani. Vai dzirdi? Es sadusmošos.

— Nu, labi. Vairāk ne.

Viņa sakārtoja matus,

— Un tagad klausies, ko es pastāstīšu.

.. . Pilsēta dusēja, dzija nakts klusuma apņemta. Gāzes lukturi uz stabiem izstaroja tīru, baltu gaismu. Un vienā no namiem, gultā plati izmeties, pavērtu muti, kuras kaktiņā kūsāja slienas, gulēja divdesmit astoņus gadus vecs ādu ģērētavas pārvaldnieks, solīds vīrietis ar nodrošinātu stāvokli sabiedrībā, turīgs cilvēks, īsti piemērots tādai meitenei kā Atola. Misters Ročs viņu vienmēr laipni uzņēma, bet misis Roča tajās reizēs, kad viesis palika uz pusdienām, vienmēr lika Atolai apkalpot pie galda. Viņam bija labi paēduša cilvēka ģīmis, galīgs, balts deguns un resni pirksti ar gariem, ovāliem nagiem. Bet acis kā tējām, un vienmēr jau iepriekš varēja uzminēt, ko viņš pēc brīža sacīs.

Atola stāstīja. Bills dzirdēja viņu kā caur sienu. Bet tepat līdzās bija kovbojs Hodžess. Viņš sēdēja šķūnī, kur parasti cirpa aitas, un ņēmās izjaukt koltu. Vispirms viņš izvilka slauķi un noņēma veltni. Pēc tam izgrūda laukā tapiņu, kas saturēja mēlīti, izvilka sprūdu un ielika veltni atkal vietā. Cieši cita pie citas ligzdās blāvi spīguļoja ložu strupās galviņas.

— Tagad tikai svarīgs rokas ātrums, — Hodžess teica. — Ar kreiso plaukstu tu atvelc mēlīti. Nav vajadzīgs pēc

katra šāviena nospiest sprūdu... Vienkārši atvelc ar 1 plaukstu, āre, ar šo vietu, un šauj. Tas iet ļoti ātri — I bah-bali-bah! Tikai jāatvelk līdz galam, lai veltnis pagūst apgriezties. Saprati?

Bills paņēma koltu. Sasilušais rokturis cieši iegula delnā. Viņš pašķīra vaļā gultas aizkaru un mērķēja uz ādu pārvaldnieku. Uz muti, kur pretīgi burzguļoja slienas. Sešas reizes plauksta pārslīdēja pa mēlīti, un sešas reizes kolts izgrūda šauru uguns strēli. ..

— Vai tu klausies? Kāpēc tu tā skaties? — Atola ba- 1 žīgi jautāja.

— Viņš tevi nedabūs, — Bills teica. Dūrē viņš arvien vēl sajuta kaut ko smagu.

— Nu, protams, — Atola sacīja. — To es ari saku. Es negribu, ka mani pārdod par vēršādām.

Augstāko skolu viņa beigs maijā. Bills ieradīsies pie misis Ročas tūlīt otrā dienā pēc izlaiduma vakara un lūgs Atolas roku. Misis Roča noteikti atsacīs. Tur pat nav ko domāt.

— Un tad es aizbēgšu kopā ar tevi. Iziešu no mājām kādās darīšanās un vairs neatgriezīšos. Un tu mani kaut kur gaidīsi. Bet tagad es iešu. Ir jau pavisam gaišs. Nekad vēl neesmu nākusi mājās tik vēlu. Nē, Bili, nepavadi. Esmu pārliecināta, ka māte mani gaida uz ielas.

... Pavasaris iekaroja pilsētu ar joni. Tālumā noklusa Atolas papēdīšu klaudzieni. Gar stūri noplīvoj a viņas kleitas mala. Bills nopūtās, pacēlās pirkstgalos un piedūra pirkstu pie mēness plānā raga. Rags iedziedāj ās ar sudrabainu skaņu.

.. .Viņa beidza skolu kā viena no labākajām. Viņa bija iemācījusies gaumīgi izkārtot istabā mēbeles. Nejaukt Vašingtonu Ervingu ar Džordžu Vašingtonu. Mazliet zī- ļ mēt. Cept lieliskus pudiņus un, dziesmu grāmatā neska- ļ toties, nolasīt «Te Deum» un «Miserere» angļu un latīņu valodā.

Viņa atsūtīja zīmīti:

«Viss sagatavots. Atnāc rīt.»

Bills izgludināja savu labāko uzvalku un izdeva pie friziera veselu dolāru.

Durvis atvēra Atola, saģērbusies kā iesvētīšanas dienā — baltā kleitā ar augstu vidukli.

— Māte gaida, — viņa pačukstēja.

Misis Roča viņu pieņēma patumšā viesistabā. Vakara krēslā viņa izskatījās ļoti jauna un tikpat skaista kā meita.

Bills apstājās un palocījās.

Viņa sniedza pretī ļenganu, pēc kosmētiskajiem krēmiem smaržojošu roku.

— Sēdieties. Della man visas ausis piedziedājusi par jums.

Bills apsēdās pašā maliņā uz viduslaicīga ādas krēsla. Pašķielēja un pārlaida acis pār istabu. Šeit visas mēbeles bija smagnējas un izturīgas, katra atradās savā vietā. Pie logiem uz zemiem postamentiem bija novietoti podi ar puķēm. Muslīna aizkari vidū pārsieti ar gaišzilām lentām.

«Šokolādes konfekšu kastīte,» Bills nodomāja.

— Stāstiet... — misis Roča novilka, iegrimdama šūpuļkrēslā.

Atola aizgāja uzliet kafiju.

— Es esmu no Grīnsboro ... — Bills iesāka.

— O? — misis Roča tēloja izbrīnu. — Bet mēs ar vīru esam no Nešviļas. Es pat nevaru iedomāties, kā tur tagad izskatās. Šis šausmīgais karš, tas apgrieza visu otrādi... Šie nēģeri, kas grib piedalīties vēlēšanās kopā ar mums . . . Juku laiki... Nemaz nezinu, kur mēs beidzot tā nonāksim . ..

Saruna ik brīdi aprāvās. Bills juta sev pievērstu namamātes ciešo, vērtējošo skatienu. Viņš mēģināja pateikt kaut ko asprātīgu par laiku, bet asprātības dzirksts apdzisa, iekams viņš vēl nebija beidzis. Pārāk ciets krams bija šī misis Roča. Bills mēģināja vēlreiz. Misis Roča iecietīgi pasmaidīja.

Bills viss atplauka, kad istabā ienāca Atola.

Tase itin stipras kafijas tagad bija īstā reizē. Viņš atgāzās pret krēsla atzveltni un pateica misis Ročai, kāpēc šeit ieradies.

Misis Roča nodrebēja, viņas seja sakritās un uzreiz izskatījās vecāka. Atola pie durvīm sastinga gaidās. Dziļais klusuma mirklis ievilkās garumā.

— Mister Porter, — misis Roča beidzot sacīja, rūpīgi uzsvērdama ik vārdu. — Es domāju, ka par to vispār nav ko runāt.

Pēc dažām minūtēm viņš atvadījās no saimnieces. Atola viņu pavadīja līdz ārdurvīm.

— Nieki, — viņa teica. — Es jau to paredzēju. Tagad es noteikti aizbēgšu. Man apnicis dzīvot šajā franču smaržu kastītē.

. . . Plāns tika izstrādāts visos sīkumos. Rēķinājās ar visu — ar dienu, stundu un laika apstākļiem.

Misis un misters Roči katru gadu mēdza braukt viesos pie paziņām uz Lūdingu. Uz veselu nedēļu. Šoreiz brauciens bija paredzēts jūnija beigās.

— Es nekad nebraucu viņiem līdzi. Mums tā ir tīrā laime, — Atola teica.

Bija vajadzīga nauda. Kāds nieks jau bija, bet ar to nepietika. Bills aizņēmās piecdesmit dolāru no Čārlza Andersona. Kad Čārlzs uzzināja, kādai vajadzībai, viņš labpatikā iesvilpās un piedāvājās iet par laulību liecinieku.

— To nu es nekad nebūtu domājis, ka Della var izstrādāt tādu joku! Tad gan pārmācīsim to veco Ročieni, dieva vārds! Bet kur tu domā laulāties? Vislabākais — Svētās Trīsvienības baznīcā. Ej tūlīt turp un uzmeklē mācītāju Džonu Smutu. Tas vīrs par divdesmit dolāriem salaulās jebkuru mirstīgo ar ko vien vēlies. Kaut vai ar pašu dievmāti. Stāsta, jaunībā viņš bijis kovbojs, bet tad ticis apskaidrots un atgriezies pie dieva ... Lai vai kā — tikai pie viņa!

Viss norisinājās ātri un kā pasakā.

1887. gada 1. jūlijā pašā dienas vidū pie veclaicīgā nama Kongresa avēnijā pieripoja Čārlza noīrētā ekipāža. No tās izkāpa Atola ar draudzeni — liecinieci no līgavas puses. Pēc divdesmit minūtēm laulībnieki iegāja zem Svētās Trīsvienības baznīcas vēsajām velvēm.

Mācītājs Smuts, jauns cilvēks ar blēdīgu seju un stiprām, dzīslainām rokām, viņus jau gaidīja.

— Gkei, — viņš teica. — Kur nauda?

Bills izvilka no kabatas divas desmit dolāru zīmes. Smuts rūpīgi pārlocīja banknotes uz pusēm, un tās pazuda viņa sutanas piedurknē.

— Jums ir veicies. Dievnamā neviena nav. Ejam.

Zvalstīgā gaitā kā kovbojs viņš pieveda Atolu un Billu

pie altāra un, sataisījis bargu un svētulīgu seju, norunāja dažus vārdus par svētajām un nesaraujamām laulības saitēm. Tad noprasīja:

— Kā jūs sauc?

— Viljams un Atola, — Bills atbildēja.

— Sadodieties rokās, Viljam un Atola!

Viņš lika kalpotājam aizdegt vēl dažas sveces un sāka latīņu valodā bubināt garas frāzes. Vienu reizi viņam skaitāmais sajuka, un viņš ar plaukstu uzšāva sev pa pieri. Bills pagrieza galvu sānis un paraudzījās uz Atolu. Tikai tagad viņš pamanīja, ka viņas bērnišķīgās sprodziņas pazudušas. Zem līgavas plīvura, kas bija rotāts ar oranža ziediem, vīdēja pieaugušas sievietes frizūra. Atola izskatījās bāla un ļoti nopietna.

Smuts svētīja viņus un nolaida rokas. Atola pārkrustījās. Bills paskatījās uz ģipša Madonnas tēlu sienas nišā un arī pārmeta sev plašu krustu.

Laulāšana bija beigusies.

Bills iznāca no baznīcas apdullis un samulsis. Viņa elkonī dusēja sievas roka, viegla kā spalviņa.

— Dell, vai tiešām tas ir noticis?

Atola nodūra acis un pietvīka.

Viņus iesēdināja ekipāžā. Vedējs noplīkšķināja ar pātagu. Rati salīgojās, un viņiem garām aizdrāzās vējš, saule un nami.

— Bet vai zini, — Čārlijs ieteicās, — jums nemaz nav jābrauc projām. Baznīcas laulības nav nekāds joks. Es gribētu redzēt, kas uzdrošinātos tās šķirt! Misteram un misis Ročai jāsamierinās ar notikušu faktu. Ei, puis! — viņš uzsauca vedējam. — Nogriezies pa labi, uz Lavaka-strītu četrdesmit seši. Bet veicīgāk, tādā svelmē neviens negribēs dzert sasilušu vīnu!

Svece taisījās dzist. Dženingss klusi pieceļas, pameklēja pults atvilktnē jaunu un aizdedza to.

— Un kas notika pēc tam? — Bilijs Reidlers vaicāja. — Vecā Ročiene, jādomā, zaudēja prātu, kad atgriezās Ostinā?

-— Nezinu, — Bills sacīja. — Atolai bija simt divdesmit dolāru, un mēs tūlīt pēc laulībām aizbraucām uz Sanan-tonio. No turienes devāmies uz Korperskristiju, tas ir Meksikas līča piekrastē, pēc tam uz Hjūstonu, bet, kad atgriezāmies Ostinā, katlā spiediens jau bija normāls. Tieši no dzelzceļa stacijas Della aizgāja uz mājām un pēc stundas bija atpakaļ.

— Māte atteicās ar mani runāt, — viņa pavēstīja.

— Jauki, — es teicu. — Jo mazāk radu jaucas ģimenes lietās, jo labāk.

Mēs apmetāmies Čārlija Andersona mājā un nodzīvojām tur pusgadu. Vēlāk es nopirku uz nomaksu nepabeigtu kotedžu Rietumu Vienpadsmitajā ielā — un mēs pamazām sākām iekārtoties. Kotedžai nebija jumta. Mums nebija pat gultas, nemaz nerunājot par traukiem. Manā kabatas grāmatiņā bija viena vienīga banknote. Ģimenes dzīvi uzsākām ar pieciem dolāriem. Pēc tam viss pamazām nokārtojās. Edmondsons kaut kur sadabūja gultu, kurā varēja saguldīt četrus gulētājus, vienalga — gareniski vai šķērsām. Andersoni atnesa palagus, divus šķīvjus un kastroli. Lī Hols, kuram mēs rakstiski paziņojām par savām kāzām, negaidot atsūtīja simt dolārus. Es salīgu strādniekus, un pēc trim dienām mūsu mājai jau bija jumts.

— Un ko tad vecā? — Bilijs Reidlers vaicāja.

— Misis Roča? O, rudenī mēs izlīgām. Pie tam pirmo soli spēra viņa — atsūtīja Atolas kleitas un šo to no saimniecības piederumiem.

— Tss! — Els pēkšņi nošņācās, paceldams pirkstu, un ieklausījās. — Bilij, vāc visu nost no galda. Šodien korpusā dežurē klibais Jangvuds. Jau otro reizi viņš pienāk pie mūsu durvīm.

NODAĻA PAR REIBINOŠO SLAVU, kas tā arī neatnāca vecajā namā Mārkitstrītā

Tūkstoš astoņi simti sešdesmit piektā gada divdesmit sestajā septembrī Sems Tolmens, klibais pastnieks, kas iznēsāja Grīnsboro pilsētas (Ziemeļkarolīnas štatā) iedzīvotājiem vietējo avīzi un tenkas, apstājās pie katras mājas.

— Vai esat dzirdējuši? — viņš jautāja. — Savādniekam Porteram nomirusi sieva. Nabadzīte, beigušās viņas ciešanas. Tā gan bija krietna sieviete! Katram zināja labu vārdu pateikt. Pēdējo maizes doniņu dalīja ar otru. Sirds cilvēks, dievs lai mielo viņas dvēseli.. .

Nākamajā rītā visi Grīnsboro iedzīvotāji pulcējās galvenajā ielā. Vīrieši klusējot tina cigaretes no stipras tabakas, papīra vietā lietojot kukurūzas vālīšu plēksnes. Sievietes čukstus sarunājās.

Gaidīt nevajadzēja ilgi. Aiz Vesternmārkitas stūra parādījās nekrāsots dēļu zārks. To nesa uz pleciem brāļi Porteri — Klarks un Elžernons — un Elžernona kaimiņi — namdaris Egberts Tats un dienas strādnieks Džons Gouelss.

Sievietes apklusa, vīrieši piemirsa savas cigaretes. Visi ziņkāri lūkojās uz Elžernonu. Elžernons soļoja ar bālu, pārakmeņojušos seju. Garo, sirmo bārdu pluinīja vējš. Melnais kakla lakats bija savilkts nekārtīgā mezglā.

Pūlis klusējot pašķīra ceļu zārka nesējiem. Dažs noņēma cepuri. Cits murmināja lūgsnu. Cits dobji iekāsējās.

Pēkšņi kāds raidīja Porteram nopakaļ saucienu, skaļu kā šāviens:

— Izgudrotājs!

Pūlis nopūtās, saviļņojās, saspiedās ciešāk.

Pūlis gaidīja kaut ko vairāk nekā parastas bēres, tāpēc ka ļaudis nekad nepiedod tiem, kam veicas, vai arī tiem, kam neveicas.

Porters neparaudzījās atpakaļ.

— Skatieties, re, kur Mērijas dēlēns!

Evelīna Portere veda Billu pie rokas. Bills bailīgi blenza te uz zārku, te uz svešajām sejām, kas vīdēja abās pusēs kā siena. Tante Līna gāja platiem soļiem kā vīrietis. Bills tikko varēja spēt viņai līdzi tikt.

Uz kurieni viņi dodas? Kāpēc tik daudz cilvēku? Kāpēc tante Līna izskatās pēc vārnas?

Svešie ļaudis gar ielas malām virzījās viņiem līdzi. Priekšējie klusēja. Aiz muguras sarunājās.

— Agri gan Mērija aizgāja.

•— No tādas dzīves jau tiešām var nolikt karoti.

— Cik tad puišelim gadiņu?

•— Drīz būs četri.

— Četri gadi un piecpadsmit dienas, — kāds izlaboja.

Paspruka sīks smiekliņš, ko aprāva ieklepošanās.

— Elam Porteram nu ir laiks ķerties pie kārtīga darba.

Ieklepojās vairāki uzreiz.

Billam ķērās kājas. Viņš bija noguris. Taču tante Līna tikai gāja un gāja, negausinot soli, un izskatījās melna un plakana, kā izgriezta no papīra.

Beidzot svešo seju rindas kļuva retākas. Zārks aizlīgoja garām pēdējam Elmstrītas namam. Tālāk ceļš veda cauri nēģeru kvartālam. Un vēl tālāk, aiz kukurūzas lauka, aiz tiltiņa, kas liecās pāri rāmajam strautam, rindojās akmens plāksnes kapsētā.

Vai tā bija? Varbūt ne? Varbūt viņš visu to izdomājis vēlāk, kad kļuva vecāks? Bet baltie, spožie, debesīs peldošie mākoņi, tie taču bija? Un cikādes, kas čirkstēja kukurūzā. Un nēģeri, kas, iznākuši uz ceļa, skumjām acīm lūkojās gājienam nopakaļ.

Viņš taču labi atceras to, ka viņam ļoti gribējās palēkāt uz vienas kājas pa siltajiem, mīkstajiem putekļiem un nolauzt dzeltenu kukurūzas vālīti, kas bija cieši ievīstīta smalko, šķiedraino lapu sedziņā. Bet tante Līna parāva viņu aiz rokas.

Tikai pie tiltiņa viņa apstājās, pielika kabatas lakatiņu pie sejas un nošņaukājās, it kā viņai būtu iesnas.

— Un tagad, Bilij, ejam mājās. Viss ir cauri.

Viņa pameta skatienu uz dzelteno kasti, kas līgani tuvojās kapsētai, un nomurmināja:

— Mielo, kungs, Mērijas Sveimas dvēseli. Piešķir viņai savā devībā to, kā viņai šeit pietrūka. . .

Grīnsboro iedzīvotāji ne visai ieredzēja sirmbārdaino Elžernonu Porteru. Visi viņu uzskatīja par savādnieku, bet savādniekus parasti vai nu neieredz, vai žēlo, vai arī par tiem smejas.

Dakteris Porters nebija pabeidzis medicīnas koledžu, taču vajadzības reizē prata izraut sasāpējušu zobu, apsaitēt ar cirvi pāršķeltu kāju vai pagatavot tādu pulveri, kas cilvēkam rāva vai iekšas ārā, ja tas bija saindējies ar sasmakušu gaļu.

Pilsētiņai, kurā skaitījās trīs tūkstoši iedzīvotāju, viņš bija gluži labs ārsts.

Taču dakterim Porteram medicīna nebija sirdslieta.

Viņš sapņoja par bagātību.

Ne jau par tādu bagātību, kas sakrājas no vara centiem un sīkstulības. Dakteris Porters sapņoj a par negaidītu un galvu reibinošu bagātību.

Bez tam viņš sapņoja kļūt plaši pazīstams un slavens. Visu savu brīvo laiku, tas ir, dienas lielāko daļu, Elžer-nons Porters kaut ko zīmēja vai ēvelēja lielajā šķūnī savas nemīlīgās mājas pagalma dziļumā.

Viņš būvēja «perpetuum mobile» jeb, kā viņš skaidroja ziņkārīgajiem, pamācoši pacēlis pirkstu, — mūžīgo dzinēju. Viņš nozvērējās izdarīt apvērsumu tehnikā.

— Paskatieties uz to riteni, — viņš norādīja uz furgonu, kas dārdēdams aizripoja pa ielu. — Pirms pieciem tūkstošiem gadu tas bija gluži tāds pats, tikai tagad izdomājuši to apvilkt ar dzelzs stīpu, lai koks tik ātri neno-dilst. Paies simts gadu, un ritenis kāds bijis, tāds £ri paliks, tikai dzelzs stīpu nomainīs ar kaut ko citu. Vai tā kāda izgudrošana! Bet pamēģiniet izgudrot kaut ko jaunu, uz cita, neparasta principa. Teiksim — kvadrātisku riteni. Tas taču arī var kaut kā noderēt!

Un viņš noņēmās gudrodams.

Taču Porteru mājai slava vienmēr pagāja garām. Un ļoti var būt, ka pats Elžernons Porters bija vainīgs. Viņš bija aizrautīgs un paviršs. Viņš ķērās pie visa kā, bet neko nepabeidza līdz galam un kļūmes savā darbā aizstāja ar fantastiskiem sapņo jumiem.

Ja Elžernonam gadījās tikt pie naudas, viņš to tērēja bez apdomas. Ja naudas nebija, viņš tās trūkumu nemanīja un necieta no tā. Bagātība viņa acīs bija ilgots sapņu tēls, piepildījums, simbols, kas nosaka stāvokli sabiedrībā, un nekas vairāk.

Bet apgādāt ģimeni nācās viņa māsai Evelīnai Porterei. Mērija Sveima, Billa māte, nomirstot neatstāja tuviniekiem neko, izņemot savu vārdu.

Un tā vienā no Porteru nesamērīgās mājas piebūvēm tante Līna iztīrīja no drazām kādu tukšu istabu, ielika tajā divus galdus, garus solus, pakāra Ābrama Linkolna portretu pie vienas sienas un ģenerāļa Lī — Linkolna niknā pretinieka portretu pie otras un paziņoja, ka pirmās pakāpes skolā var iestāties jebkurš baltais zēns vai meitene, kam ir pilni septiņi gadi.

Pirmais atnāca Porteru kaimiņš galdnieks Egberts Tats.

— Mis Līna, — viņš teica, saberzējis plaukstas, prāvas kā liekšķeres. — Mis Līna, manam resgalim drīz būs seši ar pusi ... ē . .. apaļos skaitļos teiksim — septiņi, vai ne tā? Manai vecajai uz rokām trīsgadīgais Dins, vēl nejēga puišelis, bez tam ir jau padomā Džo ... Es gribēju teikt, mis Līna, Džo vēl nav piedzimis, bet drīz vien . .. nu, tā sakot. . . Tiesa jau ir, kad saka, jo lielāka trūcība, jo cilvēkam vairāk bērnu. Pati saprotat, mis Līna, mūsu pilsētele kā vistu kūts.. . Kādi tad nabagam vēl var būt prieki! Pavej, šeku nēģeriem: divi māla podi — tā visa manta, bet bērneļu vienmēr savi desmit vai divpadsmit ... Es nu, protams, neesmu nēģeris.,. Bet manai

vecajai nav viegli. . . Man, tā sakot... seši gabali. Tad nu, ja vien varat, mis Līna, pieskatiet manu vecāko. Tas ir, es gribēju teikt, Tomu. Viņš ar jūsējo Billu tādi kā draugi. Nu un, protams, visādas zinības... lai būtu, tā teikt, lasīšana, bībelstāsti un paklausība, jūs saprotat?

— Tas maksās vienu dolāru nedēļā, — Evelīna sacīja un nosarkusi piebilda: — Es gribētu saņemt uz priekšu.

— Ņuka, ņuka, par to jau es runāju, mis Līna, — Egberts nopriecājās. — Lai, tā teikt, bībelstāsti un lai puika nenoiet no ceļa. Sukājiet viņu pa krietnam, viņš pie tā ir pieradis.

— Varat sūtīt Tomu šurp, — Evelīna atbildēja.

Egberts uzgrūda platmali līdz pašām uzacīm, izņēma

no kabatas tabakmaku un, paspļaudams uz stīvajiem pirkstiem, sāka skaitīt centus.

Uz pirmo stundu Evelīnas Porteres skolā ieradās četri puikas un trīs meitenes, neskaitot Billu.

Tante Līna izrīkoja:

— Zēni lai sēžas pa labi, te, pie loga. Un meitenes pie šī galda.

Kad visi bija nomierinājušies, viņa attina vaļā garu papīra vīstokli un pacēla gaisā pātagu.

— Vai šo jūs pazīstat? — viņa jautāja.

Neviens neteica ne vārda, tikai ziņkārē skatījās uz pātagu. Interesanti, ko mis Līna ar to iesāks?

Viņa nolika pātagu uz galda.

— Bērni, — viņa sacīja. — Pasaulē ir divi labi skolotāji. Tie ir — pacietība un žagari. Tie lieliski papildina viens otru. Un nevar nemaz pateikt, kurš no tiem labāks.

Toms Tats pievirzījās tuvāk Billam un pačukstēja:

— To mans tēvs vakar vakarā novija. No vēršādas. Es tikai nezināju — kur to liks. Bet tad viņš piesēja siksnu pie kāta un nosvilināja man pār muguru! No visa spēka! Un teica: «Tas ieprovēšanai!»

— Pacietību ieaudzina ar žagariem, bērni, — turpināja tante Līna. — Svētajos rakstos teikts: «2agari un vainas pierādīšana piešķir gudrību.» Paturiet to vienmēr prātā, un jums dzīvē ies viegli.

— Melo! — Toms Tats čukstēja. — Tēvs man ģērē ādu katru dienu, bet man no tā nemaz nav vieglāk.

— Jūsu tēvi pelna maizi sūrā darbā, sviedriem vaigā, to jūs nedrīkstat aizmirst. Zemes virsū visi strādā. Pat skudra velk uz savu mājokli kviešu graudiņu. Jums arī

jācenšas līdzināties skudrām. Jums jābūt taupīgiem, pazemīgiem un čakliem, — tante Līna pamācīja, — bet, kad

izaugsiet...

Emija Gouelsa piebikstīja ar elkoni Dorotijai Tolme-nai un, kad Dorotija atskatījās, pačukstēja:

— Mana mammīte šodien cep ābolu pīrāgus. Garšīgus. Es uz tiem esmu varen kāra.

— ... Bet, kad izaugsiet, — tante Līna atkārtoja un sāpīgi pārvilka ar pātagu pār abu meiteņu mugurām, — jūs šos vārdus atcerēsieties un teiksiet: «Cik labi, ka bērnībā mums bija audzinātāja, kas mācīja mūs uz labu un būt patiesiem!»

Mācības skolā sākās pulksten deviņos no rīta.

Mis Līna stāstīja saviem skolēniem bībeles leģendas un lika mācīties no galvas īsiņas, desmit, divdesmit vārdu garas, pantos saliktas lūgšanas, strostēja nevīžas, pie tās pašas reizes noskaitīja pamācības par paklausību, par taupību un centību un visādām derīgām lietām. Vienpadsmitos viņa aizvēra bībeli un pasludināja pārtraukumu līdz pulksten vieniem.

Reiz Bills uzaicināja Tomu pārtraukuma laikā aizskriet uz nēģeru kvartālu.

— Tante tikpat mūs iekaustīs vai nu stundā, vai vēlāk. Lai tad būtu vēlāk par visu uzreiz, — viņš teica.

Tas izklausījās pārliecinoši. Toms piekrita.

Nēģeru kvartālā viss bija citādi nekā pilsētiņā. Cits gaiss, citas debesis, citi cilvēki, ne no kā nebija jābaidās. Nēģeri nekad nebiedēja ar dieva dusmām. Viņi paši bijās no dieva, tas viņus pārmācīja vēl bargāk nekā baltos.

Nēģeru būdu pažobelēs karājās kukurūzas vālīšu virknes. No prāvajiem kukurūzas graudiem, kas izskatījās kā zirga zobi, ikviens nēģeris dažās minūtēs prata pagatavot kraukšķīgu grauzdēto kukurūzu, baltu kā kokvilnas piciņas. Bet vecais Kedijs prata izgatavot tik garšīgu kā neviens. Viņš uzlika uz uguns četrstūrainu skārda pannu. Kad panna bija nokaitusi gandrīz sarkana, Kedijs plānā kārtiņā uzbēra uz tās tīras upes smiltis. Toms un Bills tupēja pie pavarda un vēroja, kā večuks apmaisa smiltis ar kociņu un parauga ar pirkstu. Pēc tam Kedijs sāka lobīt kukurūzu. Dzeltenie graudi tā vien bira no viņa plaukstām smiltīs. Tagad nu vajadzēja turēt acis vaļā, lai nepalaistu garām pašu svarīgāko.

«Pak ... pak . . . pak ...» graudi pēkšņi sāka sprakšķēt. Tie lēkāja uz pannas, pārplīsa un pārvērtās baltās pārslās. Toms un Bills ķēra tās no karstajām smiltīm un ēda, cik sirds kāroja. Vecais Kedijs nekad neteica — «nu jau pietiks».

Būdas kaktā vienmēr atradās vesels lēvenis apvītušu vālīšu lapu. Kedijs ņēma visplānākās, kurām gaisma spīdēja cauri kā papīram, savija tās stingrās grīstēs un sāka pīt. Interesanti bija minēt, kas iznāks — cepure vai grozs? Dažreiz viņš nopina jocīgu vīriņu ar platmali, līdzīgu kādam no pilsētas iedzīvotājiem. Liels mākslinieks bija šis vecais nēģeris.

Vālīšu lapas saldi smaržoja. Kedijs klusu dungoja kādu garu, sērīgu melodiju, ogles pavardā pārklājās ar zilām plēnēm. Tomam un Billam sajuka laika rēķini.

Bet pēc tam nēģera būdā ienāca tante Līna.

Vecais Kedijs naski pielēca kājās un sāka atvainoties «baltajai mis». Bills nekādi nespēja saprast, par ko vecītis atvainojas. Tante Līna pat nepaskatījās uz Kediju. Viņa samiedza acis šauras, šauras un noteica: «Ak tad šitā!» Un pēc desmit minūtēm, berzēdami svilstošās ausis, Toms un Bills jau bija klases istabā.

— Paceliet kreklus! — tante Līna pavēlēja, noņemdama no vadža pātagu.

Toms paskatījās uz Billu, Bills paskatījās uz Tomu, un abi lēnām savilka augšā kreklus.

No sienas uz viņiem bargi noraudzījās ģenerālis Lī.

Porteru pagalmā atradās liels dēļu šķūnis. Tā durvis noslēdza smags metāla aizšaujamais. Bet iekšā varēja iekļūt arī, atbīdot sānis vienu dēli pakaļējā sienā.

Šķūnī valdīja pelējuma smakas piesūcies klusums. Saules stari pa dēļu spraugām iešķēla gaišas svītras. Pašā čukurā, starp spārēm, mirdzošā tīklā šūpojās caurvējā krusta zirneklis. Rītos šķūnī strādāja tēvs. Viņš kaut ko ēvelēja, līmēja, zāģēja. Kad viņš aizgāja, uz klona ēveļskaidās varēja atrast gludus, cietus klucīšus, līstītes, stieples gabaliņus. Bet reiz aiz malkas grēdas starp skaidām, saslaukām un sarūsējušiem skārda gabaliem Bills izraka īstu kavalērista zobenu. Tā asmens bija rūsas saēsts, viscaur robu robiem, bet pie spala divās tievās

siksniņās karājās smagi ādas pušķi, un rokturis bija darināts no melna raga. Tas bija īsts kaujas ierocis.

Trīsēdams aiz sajūsmas, Bills ar abām rokām atvēzēja zobenu virs galvas. Smalki nosvilpa pāršķeltais gaiss — un baļķī palika dziļš ierobs. Bills uzmanīgi iznesa zobenu no šķūņa un ieraka sakņu dārzā zemē.

Lasīt Bills iemācījās, vēl nebūdams septiņus gadus vecs.

Tante Līna skolā parādīja bērniem burtus, ko bija izgriezusi no papīra.

— Atkārtojiet visi man līdzi, — viņa teica. — Šis ir «ei» '. Ei! Ei! Ei! Nu! Atkārtojiet visi reizē!

— Ei! — puikas kliedza, cenzdamies pārspēt meitenes.

— Oi! — Dorotija Tolmena iekliedzās, cik jaudas.

— Dorotij, — tante Līna stingri teica, — piecelies un pasaki, kas tas ir.

— Oi! — Dorotija iesaucās, pielēkdama kājās.

— Tas ir «ei». Atkārto!

— Oi! Mis Līna, tas ir Sems Gouelss. Sakiet viņam, lai nedur!

Tika izspriesta tiesa. Noskaidrojās, ka Sems ienesis klasē dadzi un ar asajām pogaļām nolipinājis Dorotija! visu muguru. Tagad nu lika lietā garo priežu koka lineālu, ko bija izdrāzis tas pats viszinātājs Egberts Tats. Pēc tam tante Līna sacīja:

— Bili Porter, nosauc man visus alfabēta burtus.

Bills, pa logu laukā raudzīdamies, nobēra:

— Ei, bī, sī, dī. . . — neapstādamies līdz pašam pēdējam — zet.

Tas viņam padevās vieglāk nekā visiem pārējiem.

.. . Brīnums atklājās pavisam negaidīti.

Tēva istabā uz galda, kas bija apkrauts ar dažādām mantām, mētājās neliela avīzes driskā. Trīs melni trekni virsraksta burti pa pusatvērtajām durvīm Billam uzsauca:

— PAT!

Bills pie durvīm apstājās. Nudien, viņš to dzirdēja! Viņš nebūtu varējis pateikt, kas tas bija, bet kāda balss pateica ļoti skaļi:

— PAT!

Viņam pat elpa aizrāvās.

— PAT ... — viņš sacīja un plaši atvēra durvis. Šajā [7]

istabā ienākt viņam bija aizliegts, bet, goda vārds, viņš taču dzirdēja vārdu PAT!

Viņš paķēra avīzes gabaliņu un izgludināja to.

Nākamais bija «R».

— PAT-ER .. .

— PAT-ER-I. ..

Beigas jau izteicās pašas no sevis:

— PAT-ER-Ī-OTS.

Vēl nespēdams ticēt, viņš apgrieza brīnumaino papīra gabaliņu uz otru pusi.

Otrā pusē burti bija ļoti sīki. Bet šeit...

— PATERIOTS.

— PATERIOTS.

— PATERIOTS! — Bills beidzot noticēja un, aiz laimes nosvīdis, izskrēja pagalmā.

Pagalmā viņš uzsauca vecajam, nosirmojušajam sunim Benam:

— PATERIOTS!

Bens pakulstīja ar asti un aizvēra acis: viņam bija vienalga.

— Dumjais, — Bills teica un skrēja uz šķūni.

Šķūnī gariem vilcieniem šķaudīja ēvele.

— Tēt! — Bills iesaucās, atraudams vaļā durvis.

— Paskaties, tēt! Tas ir PATERIOTS!

Tēvs padauzīja ēveles galu pret skrūvsolu, lai izkrīt skaida.

— Kas noticis? Kāpēc tu kliedz? — viņš noprasīja, atlikdams ēveli sānis.

— Pateriots!

Tēvs izņēma viņam no rokām avīzes gabaliņu, izlasīja virsrakstu un nosmīkņāja bārdā.

— Nu un tad?

— Tēt, es pats izlasīju. Tas ir Pateriots.

— Vajag lasīt pareizi: Patriots. Šo avīzi dibinājis tavs vectēvs no mātes puses — Viljams Sveims. Bet tagad ej projām, Bilij. Tu mani traucē.

Tēvs saburnīja papīrīti un nosvieda to ēveļskaidās.

— Tēt... — Bilijs nočukstēja.

— Vai tu beidzot iesi prom vai neiesi?! — Porters pēkšņi aizsvilās un, nogrābis Billu aiz apkakles, izgrūda laukā.

Pēc brītiņa Bills klaudzināja pie Tatu durvīm.

Laukā iznāca Toms.

— Tomij, skaties, te rakstīts — pats izlasīju.

Patriots. Netici? Es

— Melo, — Toms vienaldzīgi noteica.

— Es meloju?

— Tu!

Bills tik spēcīgi iecirta Tomam pļauku, ka pats tik tikko noturējās uz kājām.

— A-ā! — iebļāvās Toms un metās uz Billu. Viņi saķērās un nogāzās zemē, pie tarn Toms, kā vienmēr, bija virspusē. Bills uzsvempās rāpus un mēģināja nokratīt savu pretinieku, bet tai pašā mirklī abus ķēra drausmīgs sitiens no augšas.

— Es jums gan rādīšu kauties! Paskat, ko pasākuši! — uzkliedza Egberts Tats, parocīgāk ielocīdams rokā siksnu.

Puikas pat nebija pamanījuši, pa kuru laiku viņš iznācis no mājas.

Bills uzlīda bēniņos un nosēdēja tur līdz pašam vakaram, sausām acīm stīvi vērdamies kaut kur pažobelē. Viņš nejuta sāpes. Viņš bija dziļi sašutis par cilvēku netaisnīgumu. Kāpēc cilvēki mēdz turēties katrs par sevi? Vai tad nebija noticis brīnums? Kāpēc visi nevarētu priecāties vienam līdzi? Viņš bija tuvojies viņiem ar atklātu sirdi, bet tika atgrūsts, un viņa prieks pārvērtās skumjās ... Kāpēc cilvēki ir tādi? Kāpēc? Kāpēc? Kāpēc? ... . . . Viņam noticēja un priecājās līdzi tante Līna.

Viņa pieveda Billu pie galda un atvēra kādu grāmatu.

— Nu, pamēģini šo.

— V-Valters Skots.

— Pareizi, Bilij. Valters Skots. Tas ir angļu rakstnieks. Viņš sarakstījis šo grāmatu. Tā saucas «Kenilvērta». Un šo?

— Dik-kenss.

— «Olivers Tvists», — tante Līna aizkustināta sacīja. — Ak, Bilij, tu pat nenojaut, kādi prieki tevi gaida! Un cik žēl, ka cilvēkam dzīve atklājas visā savā bagātībā tad, kad viņš jau sācis pagurt no tās ...

Bills bija izpētījis, ka, ejot laukā no pilsētas pa ziemeļu ceļu, pēc stundas var nokļūt pie Keipfīras upes. Tās gultne bija oļaina. Ziemeļu krasts aizaudzis ar meldriem, bet dienvidu krastā dažviet pie pašas ūdensmalas auga

biezs mežs. Mežā bija klusu. Veselu jūdzi tālu varēja dzirdēt zariņu nobrikšķam.

Tagad sestdienās šurp nāca viņi abi — Toms un Bills.

Biezoknī zēni uzgāja strautu, kas cauri zaļajiem brikšņiem tecēja uz upi.

— Te var uzcelt telti vai būdu, — ieteicās Toms Tats.

Arī Billam tas patika.

Zaru būdu viņi uzcēla netālu no strauta ietekas Keip-firas upē, un tagad te varēja palikt visu sestdienas nakti un pat svētdienu. Būdā zēni glabāja savus krājumus: nelielu maišeli ar kukurūzas graudiem, pannu, sausiņus un kulīti ar cukuru. Vakaros viņi sakūra ugunskuru un, liesmās raudzīdamies, pļāpāja, kas ienāca prātā. Liesmas te pašāvās augstāk, te saplaka, tumsa brīžiem atlēca līdz kokiem, brīžiem pievirzījās pie pašām kājām, tumšsarkanās ogles sabirza plēnēs, un vējš no upes uzvēdīja dūņu smaržu.

— Bilij, — Toms kādreiz ieteicās. — Un ja nu mēs uz visiem laikiem paliktu tepat?

— To nevar, — Bilijs atbildēja.

— Kāpēc ne? Es nočiepšu tēvam cirvi, nocirtīsim kokus, uzbūvēsim kārtīgu māju, uzmūrēsim iekšā krāsni, uzraksim zemi sakņu dārzam un ...

— Nevar, Tommij.

— Kāpēc? Vai tad cilvēks nevar dzīvot, kur viņam patīk?

— Vai tu zini, kam šī zeme pieder?

— Nu ... Bensomam Djūkam.

Tā tas bija. Mežs, strauts un daļa no Keipfīras piekrastes piederēja nelielas cigāru fabrikas un tabakas žāvētavas īpašniekam.

— Atnāks Djūks, sados mums pa kaklu un aiztrieks no šejienes.

— Bet, Bilij, Djūks taču šeit nedzīvo! Zeme stāv neizmantota.

— Nu un tad? Tomēr tā ir viņa zeme, kā tu nesaproti! Tā līdz pēdējam akmenim pieder viņam. Ja vien viņš grib, viņš var mežu nodedzināt un zemi uzart.

— Nodedzināt? — Toms iesaucās. — Vai tad viņam nemaz nebūs žēl tik skaista meža?

— Nepavisam, — Bills ar pilnu pārliecību teica. — Tā taču ir viņa zeme. Ja cilvēkam kaut kas pieder, viņš ar to var rīkoties, kā viņam patīk. Tā saka mans tēvs.

Toms paņēma sprunguli un pavandīja ogles ugunskurā.

— Djūks ir muļķis, — viņš teica. — Būtu es viņa vietā, es dzīvotu tikai mežā, nevis mūsu pilsētelē, kur pa ielām klaiņo cūkas un visi pazīst cits citu kopš dzimšanas. Šeit ir upe un zivju, cik uziet, un nevajag strādāt...

— Tom, ja tu būtu bagāts, tu nedzīvotu mežā.

— Dzīvotu gan!

— Nē, nedzīvotu ...

— Kāpēc? Kur tad, tu domā, es dzīvotu?

— Rollijā.

— Kāpēc Rollijā?

— Rollijā ir mūsu štata lielākā pilsēta, un tur daudz veikalu. Nu pasaki — kur tu mežā varētu tērēt savu naudu?

Toms pārdomāja.

— Laikam tev taisnība, Bilij, — viņš pēdīgi sacīja.

— Bet kur tu gribētu dzīvot?

— Es vēl nezinu, — Bills atbildēja. — Laikam Ņujorkā. Tur ir tūkstošreiz vairāk veikalu nekā Rollijā.

— Mēs nekad nebūsim bagāti, — Tomijs nopūtās.

— Mans tēvs saka, bagāts var kļūt tikai, ja gadās veiksme vai ar krāpšanu. Godīgs cilvēks nekad nevar tikt pie bagātības, kaut vai izstiepies.

Bridi abi klusēja.

— Paklau, Bilij, bet kas tā veiksme tāda ir? Nu, mēdz teikt, pie cilvēka atnākusi veiksme. Kā tas ir — atnākusi? No kurienes atnākusi? Un vispār, kas tad atnāk pie cilvēka?

— Gadījums, — Bills teica. — Laimīgs gadījums.

— Bet kas tas ir — laimīgs gadījums?

— Tas... — Bills brītiņu padomāja. — Nu, piemēram, tu ej pa Elmstrītu ... Ej un ej ... Un piepeši atrodi uz ceļa sudraba dolāru. īstu. Spožu.

Toms sāka smieties.

— Uz mūsu Elmstrītas tu nekad neatradīsi dolāru. Pat centu neatradīsi.

— Es jau teicu tikai piemēra pēc. Pats zinu, ka neatradīšu. Bet iedomājies, ka esi atradis.

Toms aizmiedza acis un papurināja galvu.

— Nē ... es nemāku tā iedomāties, — viņš teica.

— Bet es māku! — iesaucās Bills. — Un kā vēl! Reiz es iedomājos, ka esmu atradis veselus desmit dolārus. Un vai zini, ko es par tiem nopirku? Ģitāru.

Toms atkal iesmējās un nospļāvās pār plecu.

— Nu, labi, lai tas paliek. Iedomājies, ka tu sēdi pie galda un domā. Ilgi domā, pat acis sāk sāpēt. Un pēkšņi tu izgudro mašīnu, kādas pasaulē nav.

— Izgudro kā tavs tēvs?

— Kā tad!

— Vai zini, — Toms sacīja, — man tā liekas, ka tas . .. nav visai laimīgs gadījums.

— Kāpēc?

— Nu pasaki, Bilij, — vai pie tava tēva kādreiz ir atnākusi veiksme?

— N... nezinu.

— Vai viņš izgudrojis daudz mašīnu?

— Daudz. Mūsu šķūnī vesels . . .

— To es redzēju, — Toms viņu pārtrauca. — Un vai tavs tēvs daudz naudas dabūjis par tām mašīnām?

— Nekā viņš nav dabūjis, — Bills teica.

— Tātad veiksme pie viņa nav atnākusi.

Bills sabozās un aizgriezās prom no ugunskura.

Pār strautu nolaidās balta migla. Austrumos pie apvāršņa paspīdēja gaiša debess svītra. Smaržoja pēc mik-luma un aukstas zāles.

— Paņem makšķeres, Tomij, — Bills teica. — Tagad labi ķersies.

Viņam nepatika, ja sarunas ievirzījās par tēvu.

Topavasar abiem zēniem tikko bija apritējis desmitais gads.

Bet divpadsmit gadu vecumā Biils sadomāja aizbēgt uz Vilmingtonu un iestāties par jungu uz vaļu medību kuģa. Viņš bija saklausījies, ka Vilmingtonas ostā noenkurojoties zvejas kuģi. Ja tā, tad tur jābūt arī vaļu medību kuģiem. Vai tad valis nav zivs?

Toms pieteicās bēgt līdzi. Māja un dunkas, ko viņš saņēma no tēva, viņam bija apnikušas kā rūgta nāve.

— Bet kas tas junga tāds ir? — viņš gribēja zināt.

— Māceklis. Viņu māca par matrozi, — Bills paskaidroja.

— Un vai sit?

— Nezinu. Laikam nesit.

— Tas labi, ka nesit, — Toms sacīja. — Jo vecāks es kļūstu, jo stiprāk tēvs mani dauza.

Abi nosprieda, ka dzīve Grīnsboro pilsētā ir bez nākotnes izredzēm. Bills lika Tomam apzvērēt, ka tas viņam visur pakļausies. Toms zvērēja pie vecā spalvu nazīša.

Par abiem viņiem bija divdesmit pieci centi.

Tolaik dzelzceļš Ņujorka—Savana gāja caur Ričmondu, Daremu un Kolumbiju. Atzarojuma uz Grīnsboro vēl nebija.

Ja zēni būtu zinājuši ģeogrāfiju, viņi saīsinātu savu ceļu uz pusi, izvēlēdamies nevis Vikninglonu, bet Ņū-bernu. Taču ģeogrāfiju viņi nezināja. Tāpat nezināja arī to, ka Vilmingtonas ostā vaļu medību kuģi nekad neienāk.

Trīs dienās viņi nogāja divdesmit piecas jūdzes un aizkūlās līdz Beriingtonai. Beriingtona kā divas ūdens lāses līdzinājās Grīnsboro pilsētai. Tādas pašas mājas, tādi paši kukurūzas laksti tīrumos, tāds pats sastāvējies gaiss un, jādomā, tāda pati garlaicība.

Vēl pēc piecām, dienām zēni nonāca preču stacijā netālu no Daremas. Šeit viņi pirmoreiz mūžā redzēja lokomotīvi. Šņākdama, eļļu un ūdeni spļaudama, pa spoži noslīpētām dzelzs sloksnēm ripoja mašīna ar garu, augšgalā paplašinātu dūmeni. Tā vilka sev līdzi vairākus vagonus. Ar smagu izrāvienu mašīna pašāvās garām un pēkšņi iekaucās tik spalgi, ka zēniem vai ausis aizkrita.

Tas bija pats interesantākais, ko viņi redzēja visā sava ceļojuma laikā.

Divdesmit pieci centi sen bija iztērēti. Toms un Bills nodzīvoja Daremā divas dienas, virtuvēs diedelēdami kaut ko ēdamu, pēc tam nesarunājuši aizstaigāja uz pilsētas rietumu nomali, sameklēja Berlingtonas ceļu un nomāktā garastāvoklī kājoja mājup. Sākās lietavas.

Pēc divpadsmit dienām kopš aizbēgšanas viņi izmirkuši un pārguruši pārradās Grīnsboro. Egberts kārtīgi noslok-snēja savu dēlu. Billu tēvs pat neievēroja.

Un tā gāja diena pēc dienas, un varētu nomirt aiz garlaicības, ja nebūtu grāmatu * un Toma Taīa.

Grāmatas atradās skapī, mātes istabā.

Skapja durvis čīkstēja. Uz skapja grieztajiem rotājumiem bija bieza kārta putekļu, kas izskatījās kā pelēka krāsa.

Aiz skapja durvīm mājoja saldena smaržu dvaka, tur karājās mātes tērpi. Tērpu bija daudz: garais no blāva, melna samta ar dzeltenīgu apkakli, garais gaišzili balti svītrotais ar augstu apkakli un platu zilu jostu, savītu astoņnieku cilpās; garais tumšpelēkais ar tūkstoš apaļām pogu bumbiņām uz krūtīm un apakšmalas. Un vēl kāds garš, zaļgans ...

Kāda tad viņa bija — māte? Kā misis Tata — miesās kupla, sarkanu seju, ar priekšautu, kas smaržo pēc ziepju putām? Vai kā mis Fentona, pilsētiņas modesdāma, ar rožsārtu garu seju un dzidrām pelēkām acīm?

Tante Līna tika stāstījusi, ka mātei mati bijuši tumšā kastaņu krāsā un franciski viņa runājusi tikpat labi kā angliski.

Bills pats atcerējās tikai to, ka mātei bija klusa balss.

Bills ielavījās mātes istabā un vandījās pa skapi. Skapja atvilktnēs starp tukšām zāļu pudelītēm, vecām vēstulēm un izbalojušām zīda lentām viņš atrada līgavas plīvuru, smalku kā zirnekļa tīmeklītis, un mākslīgu puķu pušķīti.

No korsetēm viņš izvilka laukā elastīgās plāksnītes. Vecajai batista cepurei nolauza strausa spalvu pušķi — tas varēja noderēt indiāņu spēlēm.

Taču pašu galveno viņš uzgāja vēlāk, kad jau bija vienpadsmit gadus vecs.

Skapī zem kleitām pašā apakšā bija saliktas grāmatas. Šeit cietos melnos vākos glabājās māsu Brontē fantastiskās domas. No Bulvera Litona biezā _sējuma «Kinelms Čilinglijs» rēgojās kalendāra lapiņa. Ādas vākos iesietais Smolets atradās virs misis Bitomas «Mājturības». Sterna «Tristrama Šendija» iesējums pēc krāsas atgādināja slikti ajMedzinātu ķieģeli. Bairons bija zaļš kā pirmā zālīte. Un kā granīta plāksne gulēja Tomasa Kvinsija stāstu sējums.

Bills pašķirstīja grāmatas. Drīz vien viņš ievēroja, ka uz vislabākā papīra iespiestās grāmatas ir visgarlaicīgākās. Ka no ārpuses Smoleta iesējums maldina, jo aiz nopietnajiem vākiem, kas izskatā atgādināja bībeli, šalca jūra un kuģi uzvilka buras. Ka visvairāk attēlu ir Valtera Skota «Kventinā Dorvardā»; gandrīz ik lappusē bija jātnieki ar gaisā paceltiem zobeniem, loka strēlnieki iešķeltajos kamzoļos un kaujas pie cietokšņu mūriem. «Kven-tinu» viņš paņēma līdzi uz savu istabu un izlasīja četrās dienās.

Džo Asiņainā Roka, Lielais Džeks un bezbailīgais skots Dorvards — tie dzīvoja grāmatās. Bet kaimiņos dzīvoja mūsainais Toms Tats. Un labāka drauga par viņu nebija visā Grīns boro. Toms prata no cipreses koka darināt lokus, smagus lokus, gandrīz kā īstus. Loka stiegrai izmantoja aukliņas, ko Bilijs izrāva no mātes korsetēm. Bultu galus apdedzināja — lai būtu stiprāki. Reiz Toms sašāva pat ērgli.

Kādu otrdienu — tantes Līnas skolā tā bija brīvā diena — Bills pēc pusdienām lasīja.

Bruņinieks ar savu nerru spēcīgos zirgos jāja pa meža taku. Bruņinieks bija karalis, bet aizjājis karot svešā zemē, un, kad atgriezies, troni jau bija aizņēmis viņa brālis, kas nedomāja atkāpties ar labu. Bruņinieks jāja uz Londonu. Un kopā ar viņu bija vienīgi uzticamais nerrs.

«— Ja nemaldos, rau, tajos krūmos mums uzglūn meža brāļi. Tur ir slēpnis.

— Kur tu to ķēri? — bruņinieks vaicāja.

— Redzēju lapotnē pazibam bruņu cepures. Ja būtu godīgi ļaudis, izjātu uz takas pretī.»

Bills pāršķīra lappusi. Tūlīt ies vaļā. Žēl, ka grāmatai jau beigas. Vairs tikai nedaudz lappušu.

«— Nudien, šoreiz tev taisnība, — bruņinieks atbildēja, nolaizdams sejsegu. Un tieši īstajā brīdī, jo tai pašā mirklī no krūmiem izlidoja trīs bultas, un pirmā no tām droši vien būtu ieurbusies viņa galvā, ja neatlēktu no tērauda sejsega.»

Ek! Tūlīt ies vaļā!

— Bilij! Nāc ašāk!

Pie loga pieklauvēja, un Bills ieraudzīja rūtij pieplakušo Toma degunu.

— Ašāk, Bilij! — Toms sauca. — Bizoni! Vesels bars! Tur! Aiz nēģeru kvartāla!

Pēc brītiņa puikas joza ko nagi nes pa Vesternmārkit-strītu uz veco kapsētu, aiz kuras atradās pilsētas ganības.

— Redz, kur ir! — Toms Tats sauca.

Ganībās dubļos, kas nekad neizžuva, gulšņāja un slinki staigāja cūkas. Puikas ieraudzījušas, tās pacēla galvas un ieurkšķējās. Bara vidū plančkā bija iezvēlies pamatīgs melns kuilis. Gar pacelto lūpu malām tam rēgojās lieli dzelteni ilkņi. Šķita, ka tas smietos.

— Barvedis, — Bills čukstēja.

Viņš pielavījās tuvāk un uzvilka loka stiegru. Nošvirk-stēja bultas astes spalva, bulta triecās kuilim pret sānu un atlēca nost.

Ar lielgabala šāvienam līdzīgu troksni kuilis izsprāga no dubļu lāmas. Viņa acis spīgoja violetā gaismā. No rīkles izlauzās zemas, gurguļojošas skaņas. Sari uz kumbra saslējās stāvus. Viņš nodūra galvu un, nagiem slīdot pa dubļiem, drāzās Billam virsū.

— Sargies! — Toms iebļāvās.

— Šauj, šauj! — Bills kliedza, pabēgdams nostāk.

Toma šāviens bija reti veiksmīgs. Nosvilpa šmaugais

skangals, un, iebaurojies kā īsts bizons, kuilis sabruka uz ceļiem un sāka kārstīt galvu.

— Gatavs! — Bills iesaucās.

Toma bulta rēgojās tieši tajā vietā, kur nupat vēl bija kuiļa acs.

— Skrienam! — Toms iesaucās. — Glābjamies! Tas ir Beka izarda kuilis, es zinu!

Viņi joza uz pilsētu tik ātri, kā vēl nekad nebija skrējuši. Kuilis aiz muguras tā kvieca un bauroja, it kā viņam galvu grieztu nost.

Kukurūzas laukā viņi atvilka elpu.

— Kas nu būs, Tomij ? Kuilis droši vien nosprāgs?

Toms nospļāvās un palūkojās uz savu loku.

Beks lzards pievakarē puišeļus notvēra un veda uz Mārkitstrītu.

Porteru māja bija tuvākā. Bekām pieklaudzinot, durvis atvēra Bi 11a. tēvs.

— Dakter Porter, — Beks lzards teica aiz dusmām apslāpētā balsī. — Viņi sakropļoja manu vaislas kuili. Es to audzēju divus gadus. Kuilis maksā desmit dolāru. Maksāsiet skaidrā?

— Jūs nogalinājāt kuili? Vai tas tiesa, Viljam? — El-žernons Porters noprasīja.

— Nē, tēt, — Bills teica, — mēs tikai izsitām viņam aci. Bet viņš var dzīvot ari bez acs.

•— Tikai vienu aci, ser, goda vārds! — apliecināja Toms Tats.

— Cik maksā jūsu kuiļa acs? — Elžernons Porters pagriezās pret Beku.

Beks apdomāja. Viņš jau nožēloja, ka bija pieklauvējis pie Porteru mājas durvīm. Porteriem nekad nav naudas. Mis Līna pusdienās un vakariņās vāra kukurūzas biezputru. Gaļu viņi ēd tikai svētdienās. No Portera neko lielu nav ko ņemt. Tomēr jāpamēģina.

— Mister Porter, — Beks teica. — Šie resgaļi gluži tāpat būtu varējuši izšaut aci man un tad.. .

— Tad jūs dabūtu manu aci, — Porters viņu pārtrauca.

— Jūsu aci? — Beks apmulsa. — Kāda velna pēc man vajadzīga jūsu acs?

—• Vai tā nav jūsējās vērts? — Elžernons pavaicāja.

«Nu kam man vajadzēja stiept zeņķus pie Porteriem?» Beks sūkstījās. «Vajadzēja tūlīt iet pie Tatiem. Egberts nosukātu abus palaidņus, un cauri.»

— Marš istabā! — Iēvs Billam uzsauca. — Bet ar to kucēnu, — viņš norādīja uz Tomu, — jūs, Bek, varat darīt, kas patīk.

— Sivēnu ētika, — viņš noņurdēja, aizslēgdams durvis. Tumšajā priekšnamā viņš sataustīja Billa plecu, nogrāba stingri un iecirta dēlam svilinošu pļauku.

Bills norija asinis, kas izsprāga no pārsistās lūpas.

Tēvs bridi pastāvēja, kā ieklausīdamies, tad iegāja savā istabā un ieslēdzās.

Tāds viņš Billara palicis atmiņā no bērnības.

Pilsētā gandrīz katrs bija uz kaut ko ķerts.

Mis Betija Koldvela, Porteru īrniece, piemēram, katru vakaru mēdza pastaigāties ar savu brūno suni pa Elm-strītu. Suni sauca par Minnu. Pēc izskata viņš ļoti atgādināja aknu desu. Svētdienās mis Koldvela ar biezo ķemmi izsukāja Minnai no kažoka blusas un pēc tam ierīvēja to ar kādu smirdošu ziedi. Viņa noņēmās ar šo suni kā ar bērnu, sarunājās ar to, sauca visādos mitināmos vārdos, varēja pat bučot tā asarojošās acis. Pat nēģeri mēdza par viņu pasmieties un dēvēja mis Betiju Koldvelu par «suņu mis».

Egberts Tats katru sestdienu pirka pie Peišova pusga-lonu īru viskija. Tajā dienā visā Grīnsboro nebija lādzīgāka cilvēka par Egbertu. Pieej viņam uz ielas klāt, sasveicinies un padod roku — skaties, Egberts jau aicina ciemā. Prasi viņam, ko gribi, — visu dos, tikai ne naudu. Sestdienā viņam naudas pietika vienīgi pusgalonam īru viskija. Bet darbdienās pat degvīnam nebija naudas.

Degvīnu Egberts ar saviem draugiem nodzēra ganībās — pudeli laida apkārt, pie tam Egberts ikreiz nostrēba divus pamatīgus guldzienus, turpretī pārējie tikai pa vienam. Pēc tam viņš pa īso Mārkitstrītu vilkās uz māju. Pagalmā, viņaprāt, tovakar neviena lieta nebija nolikta vietā, un viņš ņēmās ieviest kārtību. Pa rokai patrāpījās ratu ritenis — to viņš trieca pret vārtu stabiņu un salauza. Pie sienas bija pieslieta lāpsta — ar to viņš izdauzīja logiem stiklus un pēc tam aizmiga uz sētas puses lievenīša.

Turpretī Billa tēvam, Elžernonam Porteram, bija sakrāta vesela kolekcija patentu. Viņš bija izgudrojis lidošanas aparātu, kas pagaidām vēl nespēja pacelties no zemes. Veļas mazgājamo mašīnu, kuru nez kāpēc neizdevās nevienam pārdot; sievietes, konservatīvas jau no dabas, mazgāja kā mazgājušas uz parastajiem rievainajiem dēļiem. Elžernona istabā uz plaukta stāvēja modinātāja pulkstenis, kas gāja bez uzvilkšanas. Gāja un stājās pēc kāda īpaša, neizskaidrojama paša untuma.

Tēvs bez gala sarakstījās ar dažādām firmām, taču neviena respektējama firma neuzņēmās viņa projektus iedzīvināt metālā. Atteikumi pienāca garās, cietās aploksnēs, ļoti pieklājīgi uzrakstīti, kaligrāfiskā rokrakstā uz ļoti laba papīra.

— Viņi vienkārši nav nobrieduši šādai idejai, — Elžer-nons nomurmināja, pārlūkodams kārtējo atbildi, ko bija atsūtījusi kādas firmas tehniskā padome. — Beidzot viņi tomēr sapratīs. Jā, sapratīs! Bet tad būs par vēlu. Es pārdošu savu ideju citai, solīdākai firmai.

Viņš iemeta aploksni kaktā, uzvilka līdz acīm veco, ielauzīto cilindru un devās uz Klarka aptieku. Mājās viņš tad pārnāca pēc pusnakts, ilgi taustījās gar durvīm, rībināja krēslus tumšajā gaitenī un aizmiga neizģērbies vai nu pie galda, vai istabas vidū uz izmētātajiem rasējumiem.

1872. gadā prezidents Grants paziņoja, ka kongress uzsācis izstrādāt plānu grandiozām svinībām sakarā ar neatkarības simtgadu jubileju. Jubileju atzīmēs ne tikai ar svētkiem, bet arīdzan ar «amerikāņu nācijas sasniegumu izstādi». Prezidents Grants aicināja izstādē piedalīties ne tikai firmas un trestus, bet arī atsevišķus pilsoņus, «jo», kā prezidents norādīja, «mūsu brīvajā zemē atsevišķa cilvēka iniciatīva ir tikpat vērtīga kā iniciatīva, kas nākusi no daudziem cilvēkiem, kuri kopējos pūliņus apvienojuši darbam nācijas labklājības labad».

—- Evelīna, — Elžernons Porters uzrunāja māsu, izlasījis «Patriotā» prezidenta aicinājumu. — Esmu nolēmis mest pie malas medicīnu. Pie velna! Uz visiem laikiem! Tu taču redzi, ka no tās mums neienāk ne centa. īstais trumpis tagad — izstāde! Es viņiem iesniegšu pašgājēju tvaika ekipāžu. Es lieku uz spēles visu, Līna. Vai nu tagad, vai nekad!

Evelīna nopūtās un nodūra galvu. Tātad visas rūpes par māju, par uzturu, par Billa skološanu gulsies uz viņas pleciem.

. . . Tagad Elžernons gandrīz vairs nemaz nenāca laukā no šķūņa.

Bills vēroja, kā no koka līstītēm tēvs samontē sarežģītu karkasu, pierīko tam balstus, savienojumu vietas pastiprina ar dzelzs skavām. Rudens pusē tēvs visu šo ierīci uzlika uz masīviem koka riteņiem ar resniem spieķiem. Tad uznāca lietavas. Šķūņa jumts tecēja un vairākās vietās ielūza. Taču tēvs i nedomāja to lāpīt. Viņš noplēsa jumtam atlikušās lubiņas un skārda plāksnes un ar tām apsedza mašīnu, bet visus darba rīkus aiznesa uz istabu un salika pagultē. Turpat viņš nobāza arī zobratus, skriemeļus un pārējās nākamā dzinēja detaļas. Viņš steidzās. Istabās pastāvīgi vēdīja nokaitētas dzelzs dvaka. Pa kājām pinās stieples gali. Čirkstēdama griezās urbjmašīna. Māja pārvērtās par kalēja darbnīcu. Tante Līna vakaros tikko jaudāja izsviest pagalmā visu to, ko tēvs pa dienu bija sastiepis iekšā.

Un vienā tādā dienā Porteru mājā ieradās nēģerēns no Klarka aptiekas veikala.

Bet vispirms jāpastāsta par šiem aptiekas veikaliem.

Aptiekas veikals ir visbrīnumainākā aptieka pasaulē. Tajā vienmēr pulcējas ļaudis. Šeit var norunāt satikšanos ar paziņu, pārspriest par saulespuķu cenām, izspēlēt partiju šaha vai bridža vai ari tāpat vien pasēdēt un paklausīties, ko ļaudis runā. Aptiekas veikalā var arī izdzert pudeli alus vai viskij a un lielākoties visi to ari dara. Lielajās pilsētās ir vairāki aptiekas veikali. Ņujorkā tādu ir vairāki simti.

Priekšējā istabā parasti novietoti vairāki galdiņi ar mākslīgā marmora plati. Ieejas durvīm pretī — lete ar misiņa apmalēm un vitrīna, kurā sakārtotas pīpes, zelējamās tabakas plāksnītes un dažādi citi bieži lietojami sīkumi. Un uz letes katra aptiekas veikala rota un lepnums — spožs mikseris kokteiļu sagatavošanai.

Grīnsboro pilsētā bija tikai viens aptiekas veikals. Tas atradās kādā mājā uz Elmstrītas, blakus Benbova vecajai viesnīcai, un tā īpašnieks bija Klarks Porters, Billa tēvocis.

Bet, tāpat kā vislielākajā Ņujorkas aptiekas veikalā, arī šeit klients varēja dabūt visu ko — gan spēļu kārtis un viskiju, gan šujamadatas.

Medikamenti glabājās pašā attālākajā stūrī stikla kastītē. Klarkam Porteram šo kastīti neiznāca bieži cilāt. Daudz biežāk viņš atkorķēja pudeles.

Dibenistabā, ko lepni dēvēja par «provizora istabu», vienu galda malu aizņēma aptiekas svari un kastīte ar vara atsvariem. Blakus atradās ādas vākos iesieta farmācijas rokasgrāmata «United States Dispensatory». Klarks Porters to pēdējo reizi bija šķirstījis pirms kādiem divdesmit gadiem, — pirms izlaiduma eksāmeniem medicīnas skolā. Tagad rokasgrāmatu izmantoja par paliktni, uz kura stāvēja liela pudele no tumša stikla ar uzrakstu uz etiķetes «White Horse» *. Nekāda balta zirga pudelē nebija, bet tajā esošā dzira, pēc Klarka Portera izteiciena, liekot zviegt jebkuram spēka vīram.

Un vēl tajā istabā atradās ērts šūpuļkrēsls, kurā Klarks Porters dienas karstajās stundās labprāt nosnaudās.

Bills atnāca pie tēvoča pirmdien pēcpusdienā. Tēvocis sēdēja pie galda provizora istabā un lasīja avīzi. Ieraudzījis Billu, viņš nometa avīzi uz grīdas.

— Sveiks, brāļadēli — viņš jautri uzsauca. — Panāc nu, panāc tuvāk!

Bills piegāja.

Nepieceldamies no krēsla, tēvocis sāka iztaustīt viņa krūtis, rokas, kaklu.

— Pagriezies, — viņš izrīkoja. — Tā. Mugurkauls vesels. Atslēgas kauli... ē.. . tādi asāki, bet ar taviem četrpadsmit gadiem tā ir parasta parādība. Taisi muti vaļā! M-m... zobi kā indiānim. Apskaužu. Novelc kreklu! Tā. Vēders. Nepiepūties! Āda slābana. Un kājas... Hm, tevi derētu nevis par farmaceitu, bet gan kavalērijā nodot. Lieliskas kājas. Atsperīgas. Ģērbies ciet! [8]

Viņš atgāzās pret krēsla atzveltni un samiedza acis.

— Ja man būtu dēls ... Nu, vienalga, tas nav svarīgi. Vai redzēji salonā uz galda glāzes?

— Jā, ser, — Bills atbildēja,

— Un tukšās pudeles uz letes?

— Jā, ser.

— Slotu kaktā?

— Jā, ser.

— Glāzes un pudeles jāizmazgā, grīda jāuzslauka, lete jātur tīra.

— Jā, ser.

Tēvocis Klarks ielēja sev no tumšās pudeles nelielā glāzē. Izdzēra, padomāja.

— Tu visā nopietnībā gribi kļūt par farmaceitu?

— Jā, tēvoc.

Tēvocis Klarks ielēja vēl. Mazāk nekā pirmo reizi. Sniedza glāzi Billam.

— Gremošanas uzlabošanai. Nebaidies. Aizturi elpu un rauj iekšā.

Bills iedzēra.

— Vakaros tu apkalposi apmeklētājus un raudzīsies uz kārtību salonā. Katras nedēļas beigās saņemsi no manis vienu sudraba dolāru.

— Jā, tēvoc.

— Aizvakar bija sestdiena?

— Jā, — Bills atbildēja.

Tēvocis Klarks pameklēja kabatā un pasniedza Billam monētu.

— Tas avansā. Un, dieva dēļ, tagad ļauj man atpūsties. Ej un iedz ... nopērc sev kaut ko pie Peišova. Vakarā

atnāc.

— Paldies, tēvoc! — Bills iesaucās, iziedams no istabas.

Izgājis ārā, viņš atvēra sažņaugto dūri. Plaukstā, blāvi spīguļodams, bija ieritinājies dolārs.

Klarks Porters nedraudzējās ar savu brāli — ne bērnībā, ne vēlākajos gados. Pārāk atšķirīgi bija abiem raksturi. Viņi nebija arī ārēji viens otram līdzīgi. Elžernons, kas bija neliela auguma un staigāja, galvu plecos ierāvis, ar savu bālo, saīgušo seju un nekopto iesirmo bārdu atgādināja zirgu uzpircēju.

Labsirdīgais, parupjais Klarks izskatījās pēc fermera. Viņam patika būt jautru ļaužu pulkā. Un cilvēki mīlēja

Klarku. Viņš būtu varējis tālu tikt. Taču iedzimts laiskums nejāva viņam sasniegt neko vairāk — viņš bija un palika tikai aptiekas veikala īpašnieks. Tomēr Klarks neko citu arī nevēlējās. Aptiekas veikals viņu nostādīja pilsētiņas dzīves centrā. Visi jaunākie notikumi izgāja caur aptiekas veikalu kā caur filtru. Pie Klarka vienmēr varēja dabūt vairākas šķirnes viskija — katra gaumei. Un alga viena — vai apmeklētājs pasūtīja monongahelas, skotu vai īru viskiju, cena bija tā pati — piecpadsmit centu glāze. Tāpēc arī veikals zēla un vakaros bija viesu pilns.

Klarks jau labi sen vēroja dzīvi vecajā mājā uz Mār-kitstrītas. Māja bruka kopā. Elžernona ģimene ira. Mērijai vēl kaut kā bija izdevies saturēt saimniecību rokās. Bet pēc viņas nāves saskanīga dzīve mājā beidzās. Līna neprata saimniekot, un viņai tas arī nepatika. Bills auga nepieskatīts savā vaļā. Skolu viņš šā tā pabeidza. Atestāts ar vidējām atzīmēm nevarēja dot norādi par kādām noteiktām tieksmēm vai spējām. Kaut gan — pēdējā laikā viņš aizrāvās ar ģitāru un dziedāšanu. Bet šie priekšmeti skolas programmā neietilpa.

Klarks beidzot pārvarēja savu nepatiku pret brāli.

— Es gribu, lai vismaz viens no Porteriem nostājas uz kārtīga ceļa, — viņš teica un aizsūtīja nēģerēnu, lai pasauc Biliu.

Pievakarē tēvocis ielūkojās salonā. Grīda bija tīri izslaucīta, tukšās pudeles saliktas kastē, uz letes sarindotas žilbinoši tīras glāzes. Bills ar grāmatu rokā sēdēja uz ķeblīša.

•— Kas tev tur ir? — tēvocis apvaicājās.

Bills parādīja grāmatas vāku.

Tēvocis ar diviem pirkstiem paņēma grāmatu aiz stūra un pasvieda zem letes.

— Lubu literatūra slaistiem, — viņš teica. — «Jamaikas bieds» . . . Hm! Bieds! Ir gan nosaukums! Vai esi lasījis «Henriju Esmondu»?

Bills pamāja.

— Tekerijs, Skots, Dikenss — tā ir īsta literatūra.

— Garlaicīga, — Bills neslēpa savas domas.

Tēvocis paskatījās uz viņu nopietnām, pelēkām acīm.

•— Drosmīgi teikts, mans draugs. Drosmīgi un muļķīgi.

Diženas domas nekad nerodas uzreiz un nekad uzreiz netiek saprastas. No nesaprašanas tās šķiet garlaicīgas .. .

Ieliec pusduci viskija ūdens vannā, — viņš pēkšņi izrīkoja, — viskijs iet labāk pie dūšas, kad tas ir auksts. Par ko es runāju?... Jā, Dikenss. Nespried par cilvēkiem pēc pirmā iespaida. Pirmais iespaids vienmēr ir paviršs. Tas saista aci, nevis sirdi. Labs rakstnieks ārpusē rūgts, bet iekšpusē salds. Sliktais — kā zāļu zirnītis. Apkaisīts ar cukuru .. . Salūko vēl piecas glāzes, puis. Ar tām, kas uz letes, nepietiks. Vakarā pie manis sanāks draugi.

Pēc nedēļas Bills bija iepazinis visus. Viņi dēvējās par «profesionālajiem dienvidniekiem». Viņi dzēra viskiju, smēķēja Virdžīnijas tabakas cigārus, pārcilāja atmiņas par varoņdarbiem pilsoņu karā un skaļi, dārdoši smējās. Viņu runās klausoties, nāca smiekli.

Bills drīz vien sarada ar viņiem. Klausījās viņu sarunas. Smejas par viņu jokiem un reizēm arī pats iesprauda sarunā vienu otru trāpīgu vārdu. Viņi izturējās pret Billu kā pret pieaugušu. Un Bills prata novērtēt viņu uzmanību un jutās lepns.

Dažreiz viņš atnesa uz aptiekas veikalu ģitāru un dziedāja. Viņam bija patīkama balss.

Kad žvingulis noslāpēja asprātību, sākās polemizēšana. A.ptiekas veikals tad atgādināja krodziņu — ar to atšķirību, ka šeit bija tikai pašu ļaudis. Vienā laikā kūpēja divpadsmit cigāri. Runāja visi reizē. Līdz kājai atvērto durvju melnajā četrstūrī mirguļoja zvaigznes. Tēvocis Klarks strīdējās ar advokātu Bellu.

— Civilizēts barbarisms, Viljam! — tēvocis Klarks, jāteniski uz ķeblīša sēdēdams, ducināja. — Kolumbs mums šo zemi pasniedzis kā Ziemassvētku mantiņu. Ko mēs ar to esam izdarījuši? Mēs to esam piesātinājuši ar nēģeru asinīm un sviedriem. Mēs spīdzinājām nēģerus. Mēs viņus nogalinājām. Un nogalinājuši pacēlām acis pret debesīm un līdz nelabumam pļāpājām par kristīgu cilvēku lēnprātību. Pēdīgi mēs izraisījām pilsoņu karu. Mums šobrīd vajadzīga nevis konstitūcija, bet otrs Osoatomas varonis. Otrs Džons Brauns, velns parāvis!

Bells viltīgi piemiedza acis.

— Tu esi ziemeļnieks, Klark. Tu nespēj saprast mūsu attiecības ar melnajiem.

Sviedriem noplūdušās sejas spīdēja. Stikla rozetēs raustījās sveču liesmas. Bills skraidīja šurp un turp. Viņš tikko spēja klausīties un pildīt glāzes.

Viesi izklīda vēlā nakts stundā. Sētās pa brīžam sērīgi iegaudojās suņi. Pār pilsētiņu lēja gaismu žilbinoši balts pilnmēness.

Kādu dienu Bills sēdēja provizora istabā un zīmēja. Jau tantes Līnas skolā viņš bija iemācījies itin labi rīkoties ar zīmuli. Viņš uzskicēja aptiekas veikala istabu, kādu viņš to redzēja. Leti ar milzīgo pudeli, uz kuras uzrakstīja: «Klepzāles». Advokātu Bellu ar pārmērīgi garu seju un piemiegtām acīm. Bells patlaban taisījās iedzert. Ar abām rokām viņš turēja lielu glāzi. Zīmējums bija izdevies. Sevišķi izteiksmīgs bija kumpums uz Bella deguna. Derētu uzzīmēt arī pārējos viesus, piemēram, Džeku Higbiju rūtainās biksēs un Braitonu Vendeli.

Viņš uzzīmēja arī tos. Viņam iepatikās. Cita pēc citas uz papīra parādījās «profesionālo dienvidnieku» sejas. Lai neaizmirstu, viņš tūlīt pievienoja zīmējumam parakstu:

«Grīnsboro atjautīgo klubs».

Brīdi padomāja un pierakstīja klāt:

«Tuvākajā laikā kara nebūs,» saka misters Higbijs, «tāpēc ka man šobrīd nav liekas naudas.»

Aiz letes viņš uzzīmēja sevi.

— Rādi nu šurp, — tēvocis Klarks teica.

Bills satrūkās un pielēca kājās. Viņš nebija dzirdējis tēvoci ienākam.

Tēvocis pastūma zīmējumu galda vidū un piešķieba galvu sānis.

— Tā, — viņš teica. — Tā. Tā. Paskat, tas taču ir Belis. Un šis.. . lai velns par stenderi, ja šis nav Justs Pārkenstekers. Tu taču esi gatavais mākslinieks, Bilij! Izskatās līdzīgi, nudien, līdzīgi!

Viņš pameta skatienu zemāk, pateica: «Ā...» — un pēkšņi atkrita šūpuļkrēslā un sāka sirsnīgi smieties.

— Ko ... a-ha-ha-ha! Ko teica ... misters... Higbijs? Kāpēc ... nebūs kara .. . tuvākajā laikā? Kāpēc?

— Tāpēc, ka misteram Higbijam nav karam liekas naudas, — Bills nopietni atbildēja.

Beidzot tēvocis bija izsmējies. Viņš salocīja zīmējumu četrkārt un iebāza to kabatā.

— Teicami, ser. Saņemiet dolāru. Nē, saņemiet dolāru un divdesmit centus par darbu. Viņiem tas jāredz. Viņi to dabūs redzēt šovakar pat.

Karikatūra patika. Zīmējums ceļoja no rokas rokā.

— Ser, — Džeks Higbijs svinīgi uzrunāja Billu. — To, ko jūs pateicāt manā vārdā, jūs pateicāt labāk par mani!

— Es gribu jums pasūtīt krūšu portretu manai dzimtas galerijai, maestro, — nodeklamēja Justs Pārkenstekers. — Maksāju skaidrā naudā.

Braitons Vendels uzcienāja Billu ar Maniļas cigāru.

Bet Viljams Bells sacīja:

— Es gribu ar viņu sadzert. Liec galdā pārīti skotu viskija, dēls. Ceru, tu neatteiksies.

Kopš tas reizes atjautīgo kluba pastāvīgie viesi ik vakaru saņēma divus trīs zīmējumus.

Dažreiz zem karikatūrām bija paraksts. Un paraksti vienmēr bija īsti trāpīgi kā precīzs šāviens.

Svētdienās, uzvilcis goda drēbes un apsējis tumšzilu kaklautu, Bills gāja baznīcā. Visiem Porteriem, pat skarbajam Klarkam, ticība baznīcai un dievbijība bija tik pašsaprotama kā saules gaisma.

Dievkalpojums vecajā baznīcā, ko bija cēluši pirmie ieceļotāji, sākās pulksten desmitos rītā ar pateicības dziesmu.

Kungs, savu vaigu uz mums vērs ... —

baznīcēnu balsis pacēlās līdz tumšajām velvēm, un pat pilsētiņas visnelabojamākie grēcinieki ejās starp solu rindām stāvēja ar apskaidrotām sejām.

Pēc dziesmas mācītājs uzsauca jaunos pārus, nolasīja ziņojumus par zemes gabalu pirkšanu un pārdošanu, par ziedojumu vākšanu jaunas skolas celšanai un par dažādu biedrību sapulcēm.

Pēc tam noturēja pusstundu ilgu lūgšanu, un dievkalpojums beidzās ar sprediķi par kādu no jaunākajiem notikumiem pilsētā. Viņa svētība Sizerss tik meistarīgi sacerēja savus sprediķus un nolasīja tos tik spīdoši, ka viņu pakļausities brauca pat cienītāji no Haitpointas — divdesmit jūdžu pa putekļainu lielceļu.

Bills vienmēr vērīgi noklausījās sprediķus no sākuma līdz beigām. Viņam patika Džošua Sizersa negaidītie spriedumi par tīri ikdienišķiem pilsētas dzīves notikumiem.

Kādu svētdienu, iznācis no baznīcas pēc pēdējiem svētīšanas vārdiem, viņš atrada baznīcas priekšā zemē kabatas formāta lūgšanu grāmatu.

Bills pāršķirstīja atradumu. Pirmajā lapā skaistā rokrakstā bija ierakstīts: «Sūzana Kolmena».

— Kolmeni... — viņš nomurmināja. — Tas laikam ir austrumu pusē.

Lūgšanu grāmata tumšbrūnajā ādas iesējumā ar iespiestu zeltītu krucifiksu maksāja ne mazāk par diviem dolāriem.

Bilij s nolēma uzmeklēt Kolmenus. Bez grūtībām viņš atrada māju ar košām puķu dobēm logu priekšā. Uz durvju āmuriņa klauvējienu iznāca melnmate meiča baltā svētdienas tērpā,

— Labdien, — viņa sveicināja. — Jūs, laikam, pie māmiņas?

Pelēkās acis smejoši noraudzījās Billā.

Billam sametās karsti. Viņš juta, ka nosarkst. Nekad agrāk viņam nebija nācies sarunāties ar meitenēm. Viņš klusējot sniedza atrasto grāmatu. Viņš nezināja, ko sacīt.

— O! — meitene iesaucās, lūgšanu grāmatu ieraudzījusi. — Kur jūs to atradāt? — Viņa pagriezās pret atvērtajām durvīm: — Mamm, tā ir atrasta! Es jau teicu, ka atradīsies. — Un atkal Billam: — Mani sauc Sēlija. Sēlija Kolmena. Un jūs?

— Bills Porters, — viņš tikko dzirdami izdvesa, raudzīdamies uz viņas rokām.

Viņš labprāt vēlētos saukties par Billu Karteru vai Billu Hoskinsu. Tikai ne par Porteru. Viņš zināja, ka, izdzirdot uzvārdu Porters, cilvēki sāk divdomīgi smīnēt un aiz muguras sačukstas: «Lūk, tur aiziet neveiksminieka Portera dēls.» Neskaitāmas reizes viņam bijis jādzird šos vārdus, ar kuriem cilvēki it kā dunci iegrūda mugurā.

Viņš pacēla un tūdaļ arī nodūra galvu.

Sēlija skatījās viņā platām acīm un pat nepasmaidīja.

No iekštelpām iznāca misis Kolmena un sāka Billam pateikties. Viņa piespieda lūgšanu grāmatu pie krūtīm un teica, ka tā esot veca ģimenes piemiņas lieta, ka Bills esot labi audzināts jauneklis, ka viņš varējis nodot grāmatu mācītājam, bet nav žēlojis pūļu un laika un atnesis pats, un tā tālāk tādā pašā garā ...

Viņš ar pūlēm izturēja šīs mocības un uzelpoja tikai, Elmstrītā nonācis. Toties tagad viņš zināja, ka pasaulē ir tāda Sēlija Kolmena, ka viņa. ir nedaudz jaunāka par viņu un ļoti jauka.

Dienā pilsētiņa bija iegrimusi snaudā. Ar kaļķiem no-balsinātās mājas saulē žilbināja acis. Karsts vējš slaucīja tukšās ielas. Sētas pusē vēsumā slēpās vistas. Tikai nēģeru baltie krekli vīdēja šur tur tīrumos.

Rosība atsākās tad, kad saule, dienas gājumu beigusi, nosēdās aiz Apalaču kalnu virsotnēm. Uz māju lievenī-tēm iznāca vecie ļaudis un, baudīdami silto krēslas stundu, rāmi risināja sarunas, atcerēdamies pagājušos laikus.

Toties naktīs pilsēta piederēja jaunajiem. Ģitāras elsoja aiz mīlas ilgām. Tumšajās sānieliņās skūpstījās, smējās, sačukstējās. Un visās malās, ik uz stūra, gaišajās spraugās starp mājām, dārzos, zem logiem — visur dziedāja.

Jaunu dīkdieņu bariņi visā pilsētā dziedāja serenādes savām jaunajām lēdijām.

Billam visā Grīnsboro nebija otra tik laba drauga kā Toms Tats. Bet šajās maija naktīs pat Toms nebija atrodams mājās un pazuda kaut kur līdz rītam.

Bills izjuta ilgas. Viņš nekur nerada mieru. Gribējās doties laukā, stepē, tur, aiz Apalaču zaļajām virsotnēm, Pidmontas mežos. Viņš pat nevarētu pateikt — tieši kurp. Viņš kļuva izklaidīgs.

Kad viņš aiz izklaidības pasniedza viesim īru viskija vietā kukurūzas viskiju, tēvocis Klarks iesauca viņu pie sevis provizora istabā.

— Vakara darbi tiek atcelti, — viņš teica. — Es saprotu. Tu kaut ko vēlies, bet pats nezini — ko. Še tev divi dolāri. Nopērc sev jaunu kreklu vai dāvanu viņai, — tēvocis sevišķi uzsvēra pēdējo vārdu.

— Bet es varu strādāt pa vakariem, — Bills iebilda.

— Man šeit ir pat jautrāk nekā mājās. Un man nevienas nav.

— Nevajag melot sev pašam, — tēvocis Klarks teica.

— Tu gluži labi dziedi. Tev ir ģitāra. Naktis ir brīnurn jaukas. Ej un uzmeklē to, pēc kuras alkst tava sirds. Mani tu nepiemānīsi.

Bills nolika sudraba monētu uz galda malas.

— Nauda man nav vajadzīga.

— Neraizējies! Es to pierakstīšu kā parādu.

— Labi, — Bills teica.

Vakarā viņš uzvilka svētdienas bikses un uzskaņoja ģitāru.

Viņš jau skaidri zināja, kurp ies.

...Nams austrumu nomalē stāvēja kluss un tumšs. Bills pagrūda dārza vārtiņus. Tie nebija aizslēgti. Viņš iegāja dārzā. Ilgi gudroja, kurš varētu būt viņas logs. Pēdīgi izvēlējās to mazo, sānlodziņu. Nostājās zem tā, iebridis līdz ceļiem garajā zālē, nopūtās un pieskārās stīgām.

Viņš nodziedāja «Šai vakarā pie mēness gaismas» un «Gulbju krastu».

Joprojām viss palika tumšs un kluss.

Acis piemiedzis, viņš centās istabā kaut ko saskatīt. Vai tiešām viņa nepienāks pie loga? Bet ja nu viņas nav mājās? Varbūt viņa patlaban klausās citās dziesmās?

Viņš spēji parāva stīgas un uzsāka dziedāt «Meitenes no Bufalo».

Klusums.

Viņš vieglītēm pabungoja pa loga rāmi un pasauca: — Selij!

Neviens neatbildēja.

Viņš izgāja no dārza un devās prom pa ielu, pārlicis ģitāru pār plecu.

Viņš gandrīz uzskrēja virsū pārītim, kas skūpstījās. Meitene klusi iesaucās un spēji atrāvās no jaunekļa. Viņas vārds bija Rita, viņš meiteni pazina.

Krūtīs sāpīgi iedzēla skaudība, bet viņš lepni aizvērsās un nomurmināja:

— Liela vajadzība!

Bet mājās dzīve slīdēja uz leju. Jūlijā Betija Koldvela, kas Porteru mājās dzīvoja pansijā un ēda pie saimnieku galda, pateica, ka ilgāk nedzīvošot tik netīrās telpās. Ģimenei tas bija sāpīgs trieciens, jo mis Koldvela labi maksāja. Pēc Betijas Koldvelas aiziešanas mājā nemaz vairs neredzēja naudu.

Tantes Līnas skola arī nīkuļoja. Viņai bija palikuši tikai divi skolnieki, to vecāki maksāja, kā pagadījās, un tikai tad, kad aizgāja naudai pakaļ.

Bet, jo lielāks trūkums ienāca mājā, jo nevaldāmāka kļuva Elžernona Portera fantāzija.

— Konservatīvisms! — viņš kliedza, vīstīdams spalvainās dūres. — Cilvēki baidās no visa jaunā! Cilvēki sākumā nekad netic. Tas ir raksturīgi nolādētajam cilvēku dzimumam. Ģēniji vienmēr tikuši spaidīti. Vienmēr un visos laikos! Džordano izcepa uz sārta. Bifonu piespieda atteikties. Tūkstoši, tika nomocīti līdz nāvei. Bet es pierādīšu! Zvēru pie dieva, es pierādīšu mūsu Grīnsboro ēzeļiem!

Pēc tam viņš devās uz Peišova veikalu un uz parāda piedzērās. Klarka aptiekas veikalā viņam tagad bija kauns rādīties.

Bills nāca mājās smagu sirdi. Viņš tēvu nemīlēja un tomēr arī žēloja šo no ceļa noklīdušo neveiksminieku. Uz visiem laikiem viņam iespiedās atmiņā nelaimīgais stāvs, kas netīrā piesvīdušā kreklā līkņājās gar tvaika automobili, kura dzinējs tā arī nesāka darboties. Viņš zināja, ka tēva mūžīgā lādēšanās uz visu pasauli bija tikai cenšanās saglabāt nožēlojamas pašlepnuma atliekas.

Bills neaizgāja no mājām tikai tantes Līnas dēļ. Sirds viņai bija laba, un — viņš to zināja — tante mīlēja viņu. Tiesa gan, tagad šī pasausā, klīrīgā dienvidu lēdija bija pārvērtusies par kašķīgu un ērcīgu sievu. Un tomēr kādā savas sirds stūrītī viņa joprojām bija tā pati agrākā tante Līna, kas Billam mācīja mīlēt grāmatas un dzeju.

Bills gaidīt gaidīja pienākam to dienu, kad viņš beidzot nostāsies pats uz savām kājām. Viņš sapņoja par lielu pilsētu, kas mirdz vienās ugunīs un kur valda līksmība. Un arī par meiteni, kurai veltīs visu savu dzīvi.

Bet tas viss vēl bija tāla nākotne.

Šobrīd viņš nebija nekas vairāk kā provizora māceklis, apkalpoja aptiekas veikala pastāvīgos klientus un studēja «United States Dispensatory».

Izrādījās, ka tēvocis neko nebija aizmirsis no šīs biezās rokasgrāmatas. Katru dienu Bills izmācījās no galvas divas trīs receptes. Pirms pusdienām tēvocis lika viņam pastrādāt ar svariem un reaktīviem.

— Te ir trīs tūkstoši recepšu, — tēvocis teica, paplikšķinādams pa grāmatu. — Ja zināsi pusi, varēsi iestāties mūsu farmaceitu biedrībā. Tas ir viss, ko es tev varu iemācīt.

Bilis vēl divas reizes aizstaigāja uz Kolmenu dārzu. Ģitāra gaudās, lūdzās, prasīja.

Sēlija neparādījās.

Vēlāk viņš redzēja meiteni kopā ar māti baznīcā. Viņš pārsēdās tuvāk un, acu nenovērsis, raudzījās uz Sēliju. Biezās un garās skropstas meta vieglu ēnu uz viņas vaigiem. Līdz elkonim atsegtās rokas klāja maigas pūciņas. Un mugurā tā pati baltā kleita ar lentām un mežģīnēm.

Viņa sēdēja baznīcas solā ļoti taisni izslējusies, domīgi, bet ieinteresēti vērodama apkārtni. Un tomēr visā dievkalpojuma laikā viņa ne reizi neatskatījās, pat nepagrieza galvu uz viņa pusi.

To pašu nakti Bills ielīda Petersu dārzā un saplūca viņai īrisus. Labākos visā pilsētā. Viņš aptina puķu kātus ar slapjām lapām un nolika ziedus zālē pie viņas loga.

Pirmdien viņš sēdēja aptiekas veikalā un skaitīja rīta ieņēmumus. Divi dolāri četrdesmit centu vara monētās. Ja tā turpināsies, līdz vakaram kasē ienāks apmēram septiņi dolāri. Apmeklētāji galvenokārt pieprasa dažādus sīkumus. Zoss spalvu zobu bakstāmos. Diegu spolīti. Paciņu vēstuļu papīra. Šodien veicās: vecais Tolmens nopirka uzreiz divdesmit plāksnītes zelējamās tabakas. Maksāja skaidrā naudā. Pēc viņa ienāca misis Botama, tiesneša sieva. Viņa izvēlējās jaunu jūras putu pīpi par septiņdesmit pieciem centiem. «Manam Harijam šodien pilni piecdesmit četri,» viņa sacīja, «bet vecā pīpe izdegusi.»

Bills nolika naudas lādīti un paņēma grāmatu. Advokāts Bells bija atnesis viņam «Sevastopoles stāstus», ko sarakstījis krievu grāfs Leo Tolstojs. Karš Krimā. Cīņas uz redutēm. Kaujas par Sevastopoli. Liekas, būs tikpat aizraujoši kā slavenā Frederiksbergas kauja Ziemeļu un Dienvidu karā.

— Mister Porter, man vajag nātrija bikarbonātu.

— Acumirkli, misis.

Neuzmetis aci apmeklētājai, viņš iegāja provizora istabā, sameklēja trauku ar uzrakstu «Sodium» un ienesa to salonā.

— Piedodiet, misis, cik... — viņš pacēla acis, un teikuma beigas tā arī palika neizteiktas. — Mis Kol-mena, — viņš nomurmināja. — Piedodiet. Es mazliet... Es domāju, ka . .. Es ... Dieva dēļ piedodiet!

Sēlija lūkojās uz viņu un smaidīja.

— Man vajag nātrija bikarbonātu, — viņa teica,

— Mātei. Viņai kaut kas ar māgu.

— Acumirklīti, mis Kolmena. Acumirkli.

Viņš satina papīra tūtiņu, iebēra tajā sodu un pasniedza viņai.

Sēlija paņēma tūtiņu, bet prom negāja.

— Mister Porter, — viņa pietvīkdama sacīja. — Man ļoti patika puķes. Un tad... es nezināju, ka jūs tik labi dziedat. Jūs taču man dziedājāt «Gulbju krastu»?

— Jā, mis Kolmena, es dziedāju jums, — viņš jau bija saņēmies un centās nepalaist garām dārgos mirkļus.

— Es gribētu dziedāt jums katru vakaru.

Sēlija stipri nosarka.

— Piedodiet, mister Porter, man jāiet. Māte droši vien nogaidījusies.

Viņa virzījās uz durvīm.

«Tagad vai nekad!» viņam iešāvās galvā.

Viņš iznāca no letes un, aizsteidzies Sēlijai priekšā, nostājās durvīs.

— Vienu mirklīti, mis Kolmena. Tikai vienu minūti. Pasakiet — vai varu jums šovakar aiznest puķes? — Viņš nekad agrāk nebija saticies ar meitenēm. Nekad nebija domājis, ko teiks pirmajos iepazīšanās brīžos tai, kura viņam būs iepatikusies. No draugiem viņš bija saklausījies, ka jābūt drošam un uzņēmīgam. Meitenēm, tā draugi runāja, nepatīkot tūļas.

— Laidiet mani, — Sēlija teica.

— Tikai vienu sekundi, mis Kolmena. Vai jums patīk acālijas?

— Laidiet, mani gaida mājās.

— Šovakar, mis Kolmena. Labi? Ap kādiem desmitiem. Es jūs lūdzu!

Viņa pamāja ar galvu un izslīdēja viņam garām pa durvīm.

...Jūnijā Grīnsboro municipālā padome nolēma ataicināt uz pilsētu jaunu ārstu. Ārstu padome Rollijā ieteica doktoru Džeimsu Holu. Viņam aizsūtīja uzaicinājumu, un viņš drīz vien ieradās. Garām kājām, četrstūrainu, rudu bārdu un zilām acīm, viņš atgādināja konfederātu armijas virsnieku. Vispirms viņš noprasīja, kas te praktizējis

pirms viņa. Viņam pastāstīja par Elžernonu, par lidošanas aparātu un par tvaika automobili. Viņš uzmanīgi klausījās. Ne reizi pat nepasmaidīja. Tikai bungoja ar pirkstiem pa tabakas dozi, ko bija uzlicis uz ceļgala. Vakarā viņš ieradās aptiekas veikalā un ilgi sarunājās ar tēvoci Klarku provizora istabā.

— Kārtīgs ārsts un īsts džentlmenis, — tēvocis Klarks izteicās, kad Hols bija aizgājis.

Augustā Bills nolika noteikumos paredzēto eksāmenu un tika uzņemts Ziemeļkarolīnas farmaceitu biedrībā. Viņam izsniedza diplomu, kas bija iespiests ar smailiem gotu burtiem uz balta Bristoles kartona.

— Tu nu esi uz kājām, manu zēn, — sacīja tēvocis Klarks. — Mans prāts ir mierīgs. Viss tagad atkarīgs no tā, kā tu pratīsi iekārtot savu dzīvi. Tu vari braukt uz Ešvilu vai Rolliju un sākt tur. Pats galvenais — nepa-klupt.

— Es nepaklupšu, — Bills teica. — Tikai nevajag ne Ešvilu, ne Rolliju. Man gribas palikt tepat.

— Tas nu ir tavā ziņā, — tēvocis Klarks sacīja.

.. .Tāpat kā līdz šim aptiekas veikalā pulcējās «profesionālie dienvidnieki», gardi smējās par Billa jaunajām karikatūrām, spēlēja šahu, strīdējās un smēķēja. Tikai tagad tur kūpēja ne vairs divpadsmit cigāru, bet trīspadsmit. Dakteris Džeimss Hols tika vienprātīgi uzņemts pulkā. Un vēl pēc mēneša Hols uzaicināja Billu uz savu dēlu rančo Teksasā.

Ziņu par tēva nāvi Bills saņēma, jau būdams Ostinā.

Tēvocis Klarks rakstīja, ka tēva gultā zem matrača atrasti trīsdesmit astoņi patenti, noformēti pēc visiem noteikumiem, — zilgana papīra lapas, cauršūtas ar zīda auklu un apstiprinātas ar lieliem, sarkaniem zīmogiem. Trīsdesmit astoņi izgudrojumi, kurus realizēt neuzņemtos neviena firma visā pasaulē.

Trīsdesmit gadus tēvs, grūzdams nost un sabradādams visu savā ceļā, bija dzinies pakaļ Slavas rēgam. Viņš sagandēja jaunību Mērijai Virdžīnijai Sveimai, lēnīgai, biklai sievietei, kas viņu mīlēja visu savu īso dzīvi. Viņš pakļāva un nokalpināja labsirdīgo, sapņaino tanti Līnu un pārvērta viņu par fūriju, kas veikalā kaulējās par katru centu. Viņš atstūma no sevis dēlu un sanaidojās ar brāli.

Droši vien kaut kur ir kāda maģiska formula, kāda burvju recepte, kā piekļūt nolādētajai Slavai. Tēvs to nebija atradis. Un, lai kā viņš steidzās, viņš nespēja apdzīt citus. Gluži otrādi, visu laiku viņu apsteidza citi. Bels, Dreiks, Zingers un citi veiksminieki^9 acīmredzot bija izvēlējušies īsāko ceļu.

Ak, šis maģiskais vārds — īsākais ceļš! Cik daudzas reizes tas izrādījies par tukšu skaņu. Cik daudz cerību tas licis aprakt tiem, kuriem pie finiša rēgojās paslēpta bagātība. Cik daudz, dzīvību tas izdzēsis, cik daudziem nelaimīgajiem licis ciest! Trīsdesmit astoņi patenti...

NODAĻA, ar kuru šim stāstam bija jāsākas

Tūkstoš astoņi simti deviņdesmit pirmā gada janvāri Billam laimējās dabūt klerka vietu Ostinas Nacionālajā bankā.

Tā bija pati solīdākā iestāde Teksasas galvaspilsētā.

Vestibilā, kurā sienas bija apšūtas ar kodināta ozola paneļiem, no ielas veda milzīgas spoguļstikla durvis. Pa labi no ieejas atradās bankas prezidenta un pārvaldnieka kabineti. Grāmatvedībā aritmometrus tarkšķināja pusotra desmita ierēdņu. Katram bija atsevišķs galds un ugunsdrošs pārnēsājams šķirstiņš dokumentu glabāšanai. Bet, ja apmeklētājs nogriezās no ieejas durvīm pa kreisi, tad pa īsu, gaišu gailenīti viņš nokļuva bankas svētnīcā — kasē. Pusloka barjera ar spožām bronzas restītēm nošķīra vienkāršo mirstīgo no seifa, kas izskatījās pēc rupji ap-skaldīta klints gabala. Seifs izslējās pusotra cilvēka augstumā, un tā pakājē pie mazas rakstāmpults sēdēja kasieris, Seifs šķita altāris, ziedoklis, elks. Seifs bija varenības iemiesojums, valdnieks, tirāns. Desmitiem svētceļotāju ar dārgiem spieķiem rokā un zīda cilindriem galvā tuvojās šim templim un locīja ceļus tā priekšā.

Pašā pirmajā dienā pārvaldnieks ierādīja Billam viņa darba galdu un iedeva viņam papīru un rakstāmpiederumus. Deviņas stundas dienā Bills ierakstīja sarkanzaļi sagrafētajās biezajās un smagajās virsgrāmatās daudz-zīmju skaitļus, atņēma, saskaitīja un sareizināja tos, aprēķināja rezultātus, uzskaitīja gan vārda čekus, gan uzrādītāja čekus, reģistrēja vekseļus, pieņēma un izskatīja kursu sarakstus, ko iesniedza mākleri, un svīda, juzdams sev pievērsto stingo vecākā klerka pelēko acu skatienu.

Pēc nedēļas viņš jau zināja, kas ir devīze, notifikācija, prezentants, cedents un remitents !.

Vienā mēnesī viņš lieliski iemācījās izprast starpību starp vienkāršu un cirkulāru akreditīvu, visos sīkumos iepazina īstos un nosacījuma tekošos rēķinus un iemanījās lasīt Fondu biļetenu tikpat veikli kā avīzi.

Pēc pusgada viņš smalki pārzināja operācijas ar hipotēku dokumentiem, ķīlu apliecībām, apgrozījuma rēķiniem un virementiem.

Un tad viņu negaidot izsauca pie pārvaldnieka.

Smalks džentlmenis nevainoj amā uzvalkā, ar nevainojamu smaidu sejā ar žestu lūdza viņu apsēsties un teica:

— Mister Porter, mūsu bankas kompanjoni, ievērojot jūsu nevainojamo darbu un uzslavas cienīgo uzvedību, nolēma piešķirt jums kasiera vietu. No šīs dienas jūs saņemsiet simt piecdesmit dolāru mēnesī un, mēs ceram, veiksiet savu darbu tikpat labi, kā to veicāt grāmatvedībā.

Džentlmenis viegli palocījās un kā nogaidot pavērsa ausi pret Billu.

— Es domāju ... ē ... es ļoti priecājos, — Bills teica, — tas ir liels pagodinājums . ..

Pārvaldnieks pasmaidīja ar sejas kreiso pusi un pagriezās Billam tieši pretī.

— Rīt mēs jums nodosim seifa atslēgas un atbilstošās grāmatas. Bet šodien jūs esat brīvs. — Un viņš atkal viegli palocījās.

Tātad veiksme beidzot pievērsusi viņam savu vaigu. Dzīve kļuvusi par piecdesmit dolāriem devīgāka, Bills domāja, platiem soļiem iedams pa Vienpadsmito Rietumu ielu mājup. Tiesa, grāmatvedībā bija atklīdušas valodas, ka iepriekšējais kasieris mēģinājis izdarīt pašnāvību, kases grāmatas neesot bijušas kārtībā, kases norēķini ielaisti. Bet tās taču tikai baumas. Tās čukstus pārstāstīja no galda uz galdu. Tās varēja arī būt skaidri meli. Bankas kalpotāji vienmēr labprāt trina mēles. Tā bija zināma lieta.

Nākamajā dienā, sēdēdams tērauda klints pakājē, viņš rūpīgi pārbaudīja ierakstus kases grāmatās. Iegrāmatots tika pēc itāļu metodes. Katras nedēļas beigās aprēķināja saldo. Mēneša saldo saskaitīja un iegrāmatoja atskaitē. Uz 1891. gada 8. jūliju kasē skaitījās 9862 dolāri un 23 centi. Jau no rīta, kasi nododot, agrākais kasieris bija saskaitījis skaidro naudu, bet Bills gribēja pārbaudīt vēlreiz. Viņš pagrieza slēdzenē garo atslēgu un, satvēris aiz roktura, atcēla seifa durvis, masīvas kā kapa plāksne.

Nauda atradās apakšējā izvelkamajā atvilktnē pa labi. Desmit un divdesmit dolāru zīmes bij saliktas paciņās pa tūkstoš dolāriem. Banknotes pa piecdesmit un simt dolāriem noliktas atsevišķi. Septiņas paciņas. Astoņpadsmit simtnieku. Divdesmit zilās banknotes. Sešdesmit divi dolāri sudrabā un trijniekos. Niķeļa monēta — divdesmit centu. Vara nauda — trīs centi.

Viss kārtībā.

Viņš iebīdīja atvilktni atpakaļ un aizslēdza seifu.

Pasēdēja pie kases lodziņa.

Noslaucīja plāksnīti ar baltajiem burtiem: «Teller» — kasieris.

Iztēlojās, kā viņš izsniegs un saņems naudu.

Iztēlojās, kā ik nedēļas beigās parakstīsies algu sarakstā un noskaitīs sev trīsdesmit septiņus dolārus piecdesmit centus.

Pasmaidīja, apsēdās pie pults un vēlreiz ņēmās pāršķirstīt grāmatas.

Ierakstos nekādu kļūdu neatrada.

Dažas dienas vēlāk Atola parādīja Billam zīmīti, ko pusdienas laikā bija atnesis izsūtāmais zēns.

Misis Roča apvaicājās, par savas mazmeitiņas veselību un ielūdza godājamo misteru Porteru un Atolu tuvākajā ceturtdienā uz tasi tējas.

— Interesanti gan, kāpēc tava māte sākusi tā interesēties par manu personu, — nomurmināja Bills. — Agrāk viņa par mani ne dzirdēt negribēja.

Otro reizi Bills sēdēja pie galda, kas bija apklāts ar smagu linu galdautu, grezni iekārtotajā viesistabā Kongresa avēnijā.

Misis Roča neparastā laipnībā pati salēja tēju tasēs, jautri risināja sarunu un nepārtraukti smaidīja. Viņa apvaicājās, kā vēl trūkst mājiņā Vienpadsmitajā Rietumu ielā, kādus aizkarus Atola pielikusi logam, vai Margaritai ir skaistas kleitiņas. Viņa noņēmās ar meitenīti, sukāja viņai matus, pati uzvilka viņai citas zeķītes, kad mazā apslapinājās.

No sava kantora pārnāca misters Ročs, sasveicinājās ar Billu kā ar vecu paziņu, saberzēja rokas un lika atnest «pudelīti skotu viskija vīriešiem». Viņi iedzēra. Misters Ročs, acīmredzot vēlēdamies ieinteresēt znotu, sāka runāt par darījumu kvītīm, par trasātiem un indosātiem.

Ap vienpadsmitiem Margarita sāka činkstēt — samiegojās.

Misis Roča, paturēdama Billa roku savējā, teica:

— Es nekad neesmu bijusi pret jūsu laulībām ar Dellu, mister Porter. Es tikai neatzinu tādu steigu. Della taču ir vēl tik jauna ... Un es zināju, ka jūs izlauzīsiet sev ceļu. Jā, jā, es to visu laiku esmu teikusi vīram. Jūs esat enerģisks cilvēks, mister Porter. Man prieks par Dellu. Es vēlos, lai mēs kļūtu draugi.. .

— Ak, velna milti! — Bills nomurmināja, pieturot Atolu pie elkoņa, kad viņi kāpa lejā pa lievenēm. — Tad tur tas suns aprakts. Pirmās nacionālās bankas kasieris ...

Otrā dienā, no darba pārnācis mājās, viņš viesistabā ieraudzīja pītu šūpuļkrēslu, uz galda kristāla karafi un jaunus šķīvjus.

— To atveda māte, — Atola teica. — Viņa gribot, lai pie mums būtu kā pie visiem cilvēkiem.

.. . Pirmajā laikā kases režģotais bronzas būris Billam šķita visgarlaicīgākā vieta visā bankā. Klienti ar lietišķu izskatu pienāca pie lodziņa, sniedza viņam rozā čekus vai zaļganos akreditīvus, saņēma vai lika galdā naudu un tikpat lietišķi svarīgā izskatā attālinājās. Bills iereģistrēja grāmatā kārtējo darījumu un garlaikojās. Pat darbs grāmatvedībā, kur vecākais klerks nenolaida no viņa savu smago skatienu, šķita bijis interesantāks.

Taču drīz viņš saprata, ka ir maldījies.

Viss sākās ar druknu sarkansejainu cilvēku spīdīgā cepurē un lepnos melnos vizītsvārkos, kas cieši apkļāva spēcīgos krāvēja plecus.

Viņš ienāca zālē, spieķi vēcinādams, piemiegtām acīm pavērās apkārt uz sienām, precīzi ielidināja spļāvienu vara spļaujamtraukā un tikai tad devās turp, kur rēgojās plāksnīte ar uzrakstu «Teller».

— Mans vārds ir Sidonss. Baks Sidonss, — viņš Billam stādījās priekšā.

— Ļoti patīkami, mister Sidons, — Bills pieklājīgi atņēma.

— Saproties, dēls, es esmu no Dienvidaustrumiem. Atbraucu pie jums izvēdināties. Nu, un paraudzīties, kā jūs te labi dzīvojat savā lēģerī.

— Ceru, jums te patika? — Bills apvaicājās.

Sidonss pasmaidīja, iešāva roku svārku krūšu kabatā

un izcēla no turienes banknošu paciņu.

— Vai redzi, dēls? Man vienmēr ir patikušas vietas, kur var atrast tādas bildītes.

Viņš ar plaukstu noglauda paciņu kā glauda kaķi un tad uzsvieda to uz pulētās letes.

— Atrodi tām vietu savā aplokā, dēls. Site, kā šķiet, ir piecpadsmit taukšķu. Pārskaiti pats.

Paciņā bija piecpadsmit tūkstoši divi simti dolāru.

— Va tu re, — Sidonss nobrīnījās. — Bet es skaitīju divas reizes, un vienmēr iznāca apaļi piecpadsmit. Naudu kā aitas nekad nevar pareizi saskaitīt.

Bills izrakstīja uz Sidonsa vārda akreditīvu, ko tas nevērīgi iebāza kabatā.

— Visu labu, dēls! Ja kādreiz gadās iegriezties Džas-perā, Bomontas apgabalā, pavaicā pēc manis. Tev katrs parādīs.

Un viņš aizgāja, pa ceļam vēlreiz raidījis spļāvienu tieši spjaujamtraukā.

Pēc dažām minūtēm pie lodziņa pienāca bālirozā cilvēks ar katliņu galvā un šaudīgu, nepatīkamu skatienu. Viņš sniedza čeku par sešsimt dolāriem, ilgi pārskaitīja naudu, zibinādams pārmērīgi lielo briljantu uz labās rokas zeltneša, un pēdīgi pieprasīja apmainīt netīru kredīt-zīmi pret tīru.

Bills apmainīja.

Apmeklētājs pateicās ar tikko manāmu galvas mājienu un aizgāja — ērcīgs, stīvs.

Bills pabrīnījās par to, cik ļoti dažādi bija šie cilvēki. Tik krasu kontrastu viņš vēl nebija redzējis. Droši varēja teikt, ka Sidonsa nauda aizies tikpat ātri, kā nākusi, toties rozīgajam mūža beigās rēķinā būs turpat vai miljons, ka Sidonss ir uzdzīvotājs un īstenībā lāga zellis, bet otrs — sīkstulis un bez draugiem. Viņš varētu izstāstīt katra dzīves gājumu no pašas bērnības. Varēja pat iztēloties viņu vecākus, mājas, kurās dzīvoja, viņu rotaļas. Viņš pat varēja uzminēt katra domas . ..

Bet ja nu viss ir otrādi?

Varbūt tas rozīgais ir sirsnīgs puisis, pašaizliedzīgs draugs, kas grūtā brīdī var dalīties ar pēdējo centu, noaujot simt jūdzes bez atelpas, lai sagādātu otram ko patīkamu, bet Sidonss — nelietis un tikai izliekas par lāga dvēseli?

Visa dzīve balstās uz negaidītiem pavērsieniem un kontrastiem. Pavisam nesen viņš un Atola cirkā redzēja apdilušos svārkos ģērbušos vīrieti, kurš, acu nenolaidis, skatījās uz burvju mākslinieku, burtiski, tvēra katru viņa kustību. Un, kad burvju mākslinieks palūdza «džentlmeņiem cepuri», šis cilvēks pietrūkās kājās un tik sparīgi norāva sev no galvas cepuri, ka visi pabrīnījās. Billam šķita, ka tobrīd tā cilvēka acīs iemirdzējās asaras.

— Bet ja nu? ... Tā taču ir gatava traģēdija!

Viņš paķēra papīra lapu un steigā, vārdus īsinādams, uzrakstīja:

«Pēc izrādes burvju mākslinieks pagaidīja svešo vīru pie cirka ieejas.

— Ser, esmu ievērojis, ka jūs ierodaties uz katru manu priekšnesumu.

— Jā, — svešais atbildēja klusā balsī un samulsa.

— Esmu ievērojis, ka, tiklīdz es vaicāju publikai: «Džentlmeņi, vai kāds neaizdotu man uz vienu brīdi cepuri,» — jūs lecat augšā un pirmais sniedzat man savējo.

— Jā, — vēl klusāk atzinās svešais.

— Kāpēc jūs to darāt? Vai jums patīk, kā es strādāju?

Svešais kā vainas apziņā ierāva galvu plecos un, raudzīdamies uz mākslinieka zābakiem, nočukstēja:

— Nē... Tas ir, jā. Jūs sakāt publikai: «Džentlmeņi, aizdodiet man uz vienu bridi cepuri.. .» Mans dievs, tad es atkal jūtos kā cilvēks ... Jau divdesmit gadus neviens mani nesauc par džentlmeni,..»

Jā. Viss ir otrādi. Viss ir citādi nekā īstenībā. Viss ir negaidīti — tas, lūk, ir tas pieturas punkts, ko viņš tik ilgi meklējis. Tas ir cements, kas sasaistīs frāzes, liks tām sacietēt vēlamajā stingrajā formā, ko sauc par stāstu. Te nu tas ir — īsais stāsts! Tomass Bellijs Oldridžs [11] pirmais tāda veida sacerējumus nosauca par «short story»[12]. Un pirmais savu īso stāstu «Mardžorija Dova» konstruēja uz negaidītiem notikumiem. Labi. Viņš, Viljams Sidnijs Porters, Pirmās nacionālās bankas kasieris, pamēģinās kļūt par otru Oldridžu. Toms Bellijs nejauši uzdūrās ļoti bagātam zelta laukam. Un līdz galam neizmantoja šos dārgumus, kas spīguļoja viņam pie kājām. Viņš tik lieliski uzrakstīja vienu pašu stāstu un nogāja malā. Sāka rakstīt bālus aprakstus un vārgus dzejolīšus, kas gandrīz jau aizmirsti. Toties viņš, Bills Porters, nenoies malā. Zelta lauki ir, jāķeras tikai klāt, lai izmantotu tos līdz galam.

Tēvocim Klarkam viņš rakstīja:

«Es notrīcu, ieraugot tīru papīra lapu. Gandrīz vai katru dienu es mēģinu savienot kopā divus vārdus. Izdodas, liekas, tikai īsi uzmetumi. Te būs viens:

«Noblīkšķēja durvis, un frizētavā ienāca apmeklētājs.

— Apgriezt? — draudīgā balsī prasīja frizieris.

— Noskūt, — nobubināja klients.

Frizieris parāva uz augšu uzacis, veltīja savam upurim iznīcinoši nicīgu skatienu un ar skaļu brīkšķi nolaida krēsla muguriņu. Tad viņš paņēma otiņu, iemērca to ziepju trauciņā un ielēja verdošu ūdeni. Satuntulējis neaizsargāto upuri milzīgā palagā un nekaunīgi pavīpsnājis, viņš zibenīgi ātri aizbāza klientam muti ar ziepju putu piku. Tikai pēc tam viņš turpināja sarunu.

— Vai esat kādreiz bijis Sietlā? — viņš vaicāja.

— Blop .. . blop ... — noguldza klients.»

Pagaidām es vēl nezinu, vai tas kur der, vai ne. Kādas ir Jūsu domas?»

Viņš pats nezināja, kāpēc viņam ir tieksme uz rakstīšanu.

Laiku pa laikam viņš pierakstīja kādu savu joku vai izdomu, ja tā šķita īpaši trāpīga. Un tāpat kā toreiz, kad Grīnsboro pilsētā viņš lasīja priekšā «profesionālajiem dienvidniekiem» savus skečus, viņš centās, lai salīdzinājumi un metaforas izraisītu smieklus.

Savā bloknotā viņš ierakstīja:

«Citiem ir atļautas normālas sarunas par darīšanām un laiku. Bet no manis vienmēr gaida jautrus un vieglprātīgus izteicienus. Nezinu, kāpēc man piedēvēta humorista slava. Ir tāda ļaužu kategorija, kurus uzskatot citi cilvēki sāk smaidīt. Liekas, es piederu pie tās kategorijas. Droši vien es tiešām esmu apveltīts ar zināmām asprātības un attapības spējām. Patlaban esmu sācis izkopt šīs īpašības. Pētu smaida raksturu. Preparēju smieklus, lai uzzinātu, kādi tie ir. Esmu jau atklājis, ka apgrieztā secībā parādītas darbības rada smieklus. Vispirms — sekas, pēc tam — cēlonis, piemēram:

«Frizieris pasniedzās un paņēma no plaukta plāksteri. Pēc tam veikli iešņāpa ar nazi klienta zodā un uzlīmēja plāksteri.»»

Bloknotā bija arī tāds ieraksts:

«Visiem zināms, cik garlaicīgi klausīties otrreiz stāstītu anekdoti un cik neglābjami garlaicīgi noklausīties to trešo reizi. Taču es, liekas, esmu atklājis noslēpumu, kā var stāstīt vienu un to pašu anekdoti neskaitāmas reizes un vienmēr ar nenoliedzamiem panākumiem. Tas ir tāpat kā ar sezonas modēm. Cilvēks brūnā uzvalkā izskatās citādāk nekā melnā. Augums tas pats, tērpi dažādi. Tikai tērpi jāpiemēro katram gadījumam un attiecīgam laikam. Bet tā jau ir valkātāja gaumes lieta.»

Kādreiz viņš ieminējās Atolai, ka vēlētos pievērsties literāram darbam. Viņa kļuva priecīga:

— Tu gribi kļūt rakstnieks, Bilij?

Viņš teica, ka vēl nezinot. Varbūt nekas nesanākšot. Rakstīt nav viegli. īt īpaši — rakstīt vienkārši. Pēc viņa ieskata, rakstnieka darbs ir nevis nepārtraukta iedvesma, bet smagi pūliņi. Lai rakstītu labi, jāstrādā klusībā, bez. trokšņa, diendienā. Bez iedomības. Tikpat vienkārši kā grāvracis rok bedri vai pulksteņmeistars samontē pulksteni.

Atola palūdza, lai viņš kaut ko palasa priekšā.

Viņš samulsa.

— Es jau tev teicu, ka man vēl neiznāk.

— Vienalga, Bilij, es gribu paklausīties.

Viņš izņēma no kabatas bloknotu. To pašu tumši zilo, ko viņa kādreiz uzdāvināja.

— Lai notiek! No pēdējiem uzmetumiem. Tikai saki bez kautrēšanās, ja tev nepatiks.

— Goda vārds, Bilij, es pateikšu, it kā mēs nemaz nebūtu pazīstami.

«— Kundze, es esmu no firmas, kas ražo lieliskus vīriešu bikšturus. Mūsu bikšturiem nekaitē ne ūdens, ne karstums, ne aukstums. Tie spēj noturēt divsimt angļu mārciņu svaru. Tie ir elastīgi, pēc izskata eleganti un var noderēt...

— Nē, nē, ser! Bikšturi nav vajadzīgi. Manā mājā nav vīriešu.

— Tad, kundze, varu jums piedāvāt suņu kaklasaites no pirmklasīgas ādas. Kādam dzīvniekam vien vēlaties, kundze. Klēpja sunītim, spicam, dogam. Ņemiet vērā, ka pēc jūsu īpašas vēlēšanās mūsu firma piestiprina kaklasaitei sudraba plāksnīti, uz kuras var iegravēt jūsu mīļotā . . .

— Nē, nē, ser! Man mājās suņa nav!

— Ahā, tantiņ! To tikai man vajadzēja zināt. Bet tagad, vecā grezele, liec galdā labāko, kas tev ir, un kusties veicīgāk, jo katra novilcināta minūte atsauksies uz tavu veselību . ..»

Bills aizsita ciet bloknotu.

Atola iesmējās, bet pēc brītiņa kļuva nopietna.

— Tas... tas ir neparasti. Es pat nezinu, ko sacīt. Pirmo reizi kaut ko tādu dzirdu.

— Nu, bet vispār .. . vai patika?

— Nezinu, mīļais.

Bills iebāza bloknotu kabatā.

— Paldies, Dell. Tā ir labāk, nekā pateikt, ka iznācis labi.

Kādu citu reizi, kad sarunas iesākās par grāmatām,

viņš teica:

— Redzi, Dell, gandrīz visi rakstnieki preparē savu varoņu dvēseles. Kā miesnieki. Uzrotī piedurknes, ņem rokā nazi un sāk graizīt. Izvērš uz āru sirdsapziņu, rakņājas jūtu dzīsliņās, uzšķērž netikumu augoņus... Pēc tam to visu iekonservē sižetā un izstāda vispārējai apskatei beletristikas patoloģijas muzejā. Godīgi sakot, tas man īsti nav pa prātam. Dažkārt man liekas, ka tās nav grāmatas, ka tie ir tenku krājumi par citiem cilvēkiem. Un paši rakstnieki — nekaunīgi tenkotāji, kas, dzīdamies pēc psihoanalīzes, ielien savu nelaimīgo varoņu gultās, miesā un dvēselē un vēlāk pierāda, ka cilvēks pagrimis vai gājis bojā tāpēc, ka tādā un tādā brīdī viņa dvēselē norisinājies tas un tas. Ja man kas iznāks, es iešu citādu ceļu. Es pierādīšu, ka dzīvē nevar būt sakauto, ja vien cilvēkam ir vēlēšanās uzvarēt. Mani varoņi būs vienkārši, jautri zēni bez jebkādām psiholoģiskām klīrlbām. Es nevēlos būt miesnieks.

Tomēr viņš varēja par to vienīgi sapņot. Maizes darbs un mājas pienākumi aprija visu laiku. Tās nieka divas stundas, kas palika starp vakariņām un miegu, viņš nevarēja izlietot pēc savas patikas. Domu ritējums, kas dienā bija ass un ātrs, pret vakaru apsīka. Domas vilkās gausi, aizmetās, novirzījās uz visādiem sīkumiem. Viņš spēja tikai izdarīt uzmetumus.

Drīz viņš saprata, ka ir nonācis krustcelēs: vai nu ģimene un darbs bankā, vai pievēršanās literatūrai un ģimene. Trešās izvēles nebija. Bet arī otrā bija apšaubāma. Ar skečiem un humoreskām vien ģimenei iztiku nevarēja sagādāt. Ir vajadzīgs vārds un jāraksta labi darbi, lai saņemtu par tiem labu naudu. Bet, lai iegūtu vārdu, jāiziet ļaudīs jau kā gatavam stāstniekam. Jāmācās. Talants īstenībā ir smags, sūrs darbs sviedriem vaigā, kā zemes racējam.

Viņš juta, ka spēs rakstīt labāk nekā viens otrs. Bet ne jau uzreiz. Uzreiz, protams, nekas neiznāks. Jāievingrina roka. Jāizstrādā stils. Jāatrod pašam sevi.

Bet šimbrīžam rakstīšana jāizmet no galvas.

Jāaizmirst mazās Margaritas dēļ. Atolas dēļ. Pieticīgās labklājības dēļ šeit, četristabu kotedžā Vienpadsmitajā Rietumu ielā.

Divas vasaras no vietas viņš ciemojās Holu jaunajā rančo Kolorādo upes krastā. Viņš atkal mitinājās kovboju lauka apmetnēs, palīdzēja brāļiem cirpt aitas, mācīja Atolu jāt, apzīmogoja divgadīgos bullēnus, kopā ar Margaritu devās pastaigās tālu prērijā, un viņi abi vēroja, kā gaisā riņķo stepes ērgļi, plūca puķes, priecājās par vēju, silto sauli un plašajām tālēm.

Viņš labprāt iegriezās arī citu rančo kovboju apmetnēs. Vakara mijkrēslī piejāja pie ugunskura, sapina zirgam kājas, sasveicinājās ar saimniekiem un nosēdās kaut kur maliņā. Sākumā viņa apciemojumus uzņēma neuzticīgi. Sarunas neraisījās vai arī pārsviedās uz vispārīgiem tematiem. Pagaisa nepiespiestā, brīvā intimitāte. Vīri ar lielajām voiloka platmalēm mulsa un nezināja, kā izturēties sveša cilvēka klātbūtnē.

Taču drīz pie viņa pierada. Viņš kļuva kā pašu cilvēks pie ikviena ugunskura. Viņam radās iespēja ar tīksmi noklausīties ganu naivajos nostāstos, dzirdēt sulīgo žargonu, parupjo humoru, kāds piemita cilvēkiem, kuri seglos sēdēja drošāk nekā uz, krēsla.

Tagad viņš iepazina kovbojus no citas puses nekā pirms pieciem gadiem. Viņi nebija ne romantiķi, ne dēku meklētāji. Viņš saskatīja vienkāršus lauku puišus, kas bija saplūduši Teksasā no malu malām cerībā, ka arī viņiem uzsmaidīs veiksme, aklā ticībā Lielajam Amerikas Sapnim. Tie bija labsirdīgi, jautri, zēniski bezbēdīgi puiši no Īrijas, Zviedrijas un Vācijas. Viņi ticēja dedzīgi un nesatricināmi. Uzskatīja sevi par simtprocentīgiem amerikāņiem. Un nepamanīja, ka arī svešatnē ir tikpat nabagi, kādi bija dzimtenē. Kaut gan — reizēm viņiem Lielais Amerikas Ceļš vairs nelikās tik gluds. Tad aiz viņu bravūras Bills nojauta nedrošību. Mākslotie smiekli dažkārt apslēpa skumjas. Niknums izlauzās šāvienos no garstobru koltiem.

Bills atgriezās pilsētā, pārpilns ar iespaidiem, idejām, plāniem. Viņš labprāt būtu aprakstījis ikviena sastaptā vīra dzīvi. Vīrišķību. Biedriskumu. To, kā cilvēks meklē un neatrod, bet, ja arī atrod, tad drīz vien redz, ka ir maldījies.

Taču galda un rakstāmpapīra kaudzītes vietā viņu gaidīja saltais seifa klucis, ko no cilvēkiem norobežoja spoža bronzas sētiņa.

Un pēkšņi — avīzīte. Tās nosaukums «Rolling Stone» — «Ripojošais Akmens». To var nopirkt par divsimt piecdesmit dolāriem. Tai nav ne abonentu, ne līdzstrādnieku. Tā taisās izlaist garu, tāpēc ka tās īpašnieks, aizrāvies ar mahinācijām biržā, zaudējis par uzņēmumu katru interesi.

Taču, ja ķertos klāt ar prātu, ja «Ripojošo Akmeni» pārvērstu par humoristisku lapu, turklāt tādu, ka lasītāji, nopirkuši pirmo numuru, jau gaidītu otro, uzņēmumu varētu nostādīt uz kājām. Ar vienu diviem numuriem varēs segt izdevumus, bet, kad avīzīte sāks dot peļņu, varēs palielināt apjomu un tirāžu, izsludināt parakstīšanos un ...un ...

Domas traucās juku jukām cita pēc citas. Bills skrēja pa ielu, pieturēdams plandošos svārku stūrus. Viņš iedrāzās mājā, atrāva vaļā bērnistabas durvis un sauca sievai:

— Dell! Es pērku! Uz karstām pēdām!

— Ko tu pērc? — Atola izbijās,

— Es pērku avīzi, Dell. Es pērku «Ripojošo Akmeni». Divsimt piecdesmit dolāru. Par tiesībām izdot. Tas nav dārgi. Tas ir gandrīz par velti.

— Bet mums mājās nav ne piecdesmit dolāru, Bilij, — Atola nopūtās.

— Es aizņemšos, Dell. Es nepirkšu viens pats. Atradīšu kompanjonus. Katrs, iemaksās savu paju. Mēs strādāsim kopīgi. Ar vienādām tiesībām.

Atolu izdevās pierunāt. Bija vajadzīga vesela stunda.

— Bet kas tad pievienosies tev ar paju? — viņa vaicāja.

Bills apdomaja.

— Ir vajadzīgi puiši, kurus tas interesētu. Hailers ... Hailers nederēs, viņš ir komersants. Viņš var būt lielisks komivojažieris, bet ne avīžnieks. Longs? Ielauzīties vārda mākslā viņam būs tas pats, kas spīdzināšana. Viņam pietrūkst uzcītības, viņam vējš galvā. Edmondsonam ģimene. Tas nekad neuzņemsies risku. Viņš visu dzīvi ieturēs tikai vienu līniju. Edmondsons atkrīt.

— Tev arī ir ģimene, — Atola ieminējās.

Bills aprāvās, kļuva bāls un nodūra galvu.

Kādu brīdi abi sēdēja un neteica ne vārda.

Pēc tam Atola piecēlās, piegāja pie vīra un apskāva viņu ap pleciem.

— Piedod man, Bilij ... Es tev ticu.

Viņam iedzirkstījās acis.

— Es nostādīšu avīzi uz kājām, Dell! Zvēru tev, tas būs vispopulārākais izdevums Ostinā.

Tagad, kad mērķis bija turpat vai ar roku sasniedzams, viņš bija ar mieru apzvērēt, ka tā būs vispopulārākā avīze Amerikā.

Otrā dienā viņš aprunājās ar rasētāju Elermani Presleru un mērnieku Viljamu Buču no zemes ierīcības kantora. Pēc viņa domām, tie bija visvairāk piemērotie kompanjoni. Preslers pats dzejoja un gluži labi zīmēja. Bučs varēja apvienot administratora un korektora pienākumus.

Viņi bija ar mieru riskēt katrs ar septiņdesmit pieciem dolāriem. Turklāt Bills un arī viņi nolēma savu darbu nepamest. Vismaz tik ilgi, kamēr viss ieies sliedēs.

Pēc divām dienām Bills juridiski noformēja darījumu. Pusstundas laikā, kad notāra klātbūtnē bija skaidrā naudā iemaksājis divsimt piecdesmit dolāru, viņš kļuva «Ripojoša Akmens» redaktors un līdzīpašnieks.

Avīzes pirmais numurs jaunā redaktora vadībā iznāca 1894. gada 5. martā.

Bills turēja rokās tikko no tipogrāfijas saņemto eksemplāru, divslejīgo lapu, kas vēl smaržoja pēc terpentīna, kurā atšķaida melno tipogrāfijas krāsu, un uzmanīgi izskatīja to.

Nekā labāka par šo lapu viņam šobrīd nebija visā štatā. Lieliskais skečs «Beksāras lieta Nr. 2692» pirmajā slejā. Pilsētas notikums. Dzejolis. Karikatūra. Otrā pusē — augstāko aprindu hronika, vairāki reklāmas sludinājumi, feļetons, ko uzrakstījis Viljams, — labāku feļetonu viņš nav lasījis nevienā avīzē.

Istabā ienāca Bučs.

— Nu, kā ir?

— Jāpārdod! — Bills teica.

Pirmo numuru nolēma izdot nelielā tirāžā — tūkstoš, eksemplāru. Tas bija izmēģinājums.

Kāds desmits zēnu gaidīja avīzi pie redakcijas durvīm. Bučs katram iedeva simt eksemplāru.

Bills līdz pusnaktij sēdēja pie sava galda kā ģenerālis, gaidīdams ziņas no kaujas lauka. Cits pēc cita puikas nāca iekšā, lika galdā naudu un, savus divdesmit centus saņēmuši, nozuda. Divpadsmitos un desmit minūtēs atnāca pēdējais. Bills saskaitīja kopējos ieņēmumus. Četrdesmit divi dolāri.

Viņam gribējās parunāties, un viņš aizturēja avīžzēnu.

— Vai labi iztirgoji? — viņš zēnam prasīja.

— Jā, ser, gluži labi.

— Avīzi pērk?

— Pērk, — zēns apstiprināja.

— Vai tu redzēji, vai lasa arī?

— Lasa.

— Un vai smejas?

Puika atzinās, ka neesot nevienu redzējis smejamies.

— Viņi laikam smiesies vēlāk, — viņš izteica savas domas.

— Nu, paldies tev, — Bills teica. — Še tev vēl divdesmit centu.

— Vai rīt jānāk?

— Nē, — Bills teica. — Mūsu avīze neiznāk katru dienu. Atnāc otrdien. Un citi arī lai atnāk.

Otro numuru Bills atkal izlaida tūkstoš eksemplāros. Tā viņam ieteica Eds Maklīns, viens no vecajiem iepriekšējā redaktora līdzstrādniekiem. Abu numuru izlaidē Bills pilnīgi paļāvās uz Maklīna pieredzi.

— Tas ir vajadzīgs, lai salīdzinātu, — Maklīns teica. — Pēc pirmā metiena vēl nevar zināt, vai lasītājam avīze patīk vai ne. Jāizlaiž divas reizes vienādā metienā un tad jāvēro, kurš izpirkts ātrāk.

Otro metienu izpirka tikpat ātri kā pirmo.

Abi izdevumi aprija gandrīz visu ieņemto naudu. Divdesmit dolāru bija jāmaksā par papīru, piecdesmit — tipogrāfijas strādniekiem par salikumu un iespiešanu, piecpadsmit par redakcijas telpu īri. Līdzstrādnieki paši palika tukšā.

— Dosim vēl trešo izdevumu tāpat tūkstoš eksemplāru metienā, -— ierosināja piesardzīgais Maklīns.

Bills noteikti iebilda:

— Nekādā gadījumā. Ja tā turpināsies, mēs iebrauksim parādos, no kuriem netiksim laukā.

Trešajam izdevumam viņš noteica seši tūkstoši lielu metienu.

Maklīns paraustīja plecus, bet nesāka strīdēties pretī.

Redakcija ķērās pie numura sagatavošanas.

Tagad dienas sadalījums bija šāds: no desmitiem rītā līdz sešiem vakarā Bills sēdēja kasē savā bronzas būrī, bet no astoņiem līdz divpadsmitiem — pie redakcijas galda, apstrādādams materiālus, dodams rīkojumus un pārlūkodams vecu avīžu komplektus. Viņš ar nepacietību gaidīja to bridi, kad varēs pilnīgi pamest banku un visu savu laiku veltīt jaunajam darbam. Billa entuziasms iejūsmināja ari Atolu. Kādudien viņa lepna ieveda vīru mazajā istabiņā aiz virtuves, kas līdz šim tika izmantota par pieliekamo. Sešdesmit kvadrātpēdu lielo telpu Atolai bija izdevies iekārtot par tiešām solīdu darba kabinetu. Šeit bija viss — galds, divi krēsli, pelnu trauks, vāze ar ziediem, brūns galda bloknots, tintnīca un zīmuļu komplekts.

— Un piedevām klusums, — Atola teica. — Šeit nekas nav dzirdams. Tā ir visklusākā istaba visā mājā.

Bills klusēdams noskūpstīja sievu.

Velns parāvis, vai tad nākotne nav skaista?

Rītos, atnācis uz darbu, viņš vienmēr pārskaitīja kasē

naudu.

Jūlijā viņš, kā parasti, atvēra seifu un tūlīt ievēroja, ka naudas lādītē kaut kas nav kā vajag. Banknotes ar bandrolēm bija pārcilātas. Viņš aši pārskaitīja tās. Nevienas netrūka. Pārskaitīja naudas zīmes, kas atradās atsevišķi. Trūka simt dolāru.

Viņš aizvēra seifu un iesteidzās pie pārvaldnieka. Nevainojami ģērbtais džentlmenis viņam piedāvāja krēslu.

— Mierīgi, mister Porter. Dieva dēļ, neuztraucieties,— viņš teica. — Man ir jāatvainojas jums, un es ļoti nožēloju, ka neizdarīju to tūlīt, līdzko jūs ieradāties darbā. Man vajadzēja atstāt kvīti par to simtnieku, bet neiznāca

laika.

Viņš pastāstīja, ka steidzami bijis jāaizbrauc ar nakts ekspresi uz Hjūstonu, bet naudas neesot bijis pie rokas. Tad viņš atvēris seifu un paņēmis simt dolāru.

— Ceru, jūs mani atvainosiet, Porter, — pārvaldnieks ar smaidu teica. — Nākamreiz es noteikti atstāšu kvīti. Bet jūs vismaz tagad zināsiet, kas varējis atvērt seifu. Tā atslēgas ir tikai jums un man. Faktiski bankas saimnieki esam mēs abi.

Viņš izņēma portmoneju un pasniedza Billam simtnieku.

«Ripojošā Akmens» trešais numurs bija izlaists uz parāda. Visu dienu, no desmitiem rītā līdz desmitiem vakarā, Bills pavadīja kā murgos. Bija kā kāršu spēlē — viņš pieteica likmi un izdarīja pirmo gājienu; tagad atlika tikai gaidīt, ar kādu kārti atbildēs lasītājs.

Avīzes — divdesmit pieci saiņi pa simt eksemplāru katrā — bija sakrautas redakcijā. Piecpadsmit saiņus puikas jau aiznesa. Bills gaidīja, kad viņi nāks pakaļ otrai partijai. Viņš sēdēja pie galda un skatījās uz Maklīnu. Maklīns jau desmito reizi aizdedzināja cigāru.

— Kā jūs domājat, Ed, vai tirāžu izpirks vai.. .

— Es nedomāju neko, — Maklīns norūca. — Tagad domā lasītāji, kas avīzi pērk.

Pulksten astoņos atgriezās pirmais iznēsātājs un nolika galdā Billam priekšā septiņus ar pusi dolāra.

— Pērk? — Bills prasīja.

— Pērk, — puika atbildēja.

— Paņem vēl vienu paku, — sacīja Maklīns.

Puika paņēma avīzes un nozuda aiz durvīm.

— Es domāju ... — iesāka Bills.

— Domāt sāksim, kad atnāks pēdējais zēns, — atcirta Maklīns.

Ap deviņiem atnāca vēl divi.

Kaktā palika divdesmit divi saiņi.

Gaidīt kļuva neciešami. Bills jau bija gatavs pats paķert avīžu paku un izskriet uz ielas, piedāvājot «Ripojošo Akmeni» katram pretimnācējam.

Pēdīgi viņš neizturēja. Piecēlās, paņēma no galda cepuri un teica Maklīnam:

— Iešu mazliet izvēdināties.

Četrpadsmitajā Rietumu ielā avīžzēnus neredzēja. Viņš nogriezās uz Pekanstrītu.

Puika stāvēja pašā gājēju burzmā un kliedza ar pilnu krūti:

— «Ripojošais Akmens»! Visjocīgākā avīze Ostinā! Pērciet «Ripojošo Akmeni»!

Bills redzēja, ka viens no garāmgājējiem apstājās un paņēma no zēna avīzi. Zēns zibenīgi ātri noskaitīja atlikumu un iebļāvās vēl skaļāk: — «Ripojošais Akmens»! Pikantas anekdotes! Nebeidzami smiekli! Pērciet «Ripojošo Akmeni»!

Bills atgriezās redakcijā, uzmeta galdā cepuri, noslaucīja mutautā seju un aizsmēķēja.

— Vai jūs zināt, kā viņi sauc avīzi, Ed? — viņš Maklīnam teica. — Par pikantu anekdošu krājumu. Pikantas, vai dzirdat? No kurienes viņi ņēmuši tādu vārdu, ko?

— Vai nav vienalga? — Maklīns noburkšķēja. — Lai kliedz, kas patīk. Lai sauc «Ripojošo Akmeni» par visneķītrāko izdevumu Dienvidrietumos un mūs — par visrūdītāko neliešu bandu, ja vien avīzi pērk.

Viņš aizdedza cigāru, vairākas reizes dziļi ievilka dūmu un nospieda durvju rokturi:

— Iziešu arī es mazliet pa lauku.

Ap pulksten vienpadsmitiem bija pārdots divtūkstoš eksemplāru.

Bills paņēma no galda dolāru un pasvieda to augšup: — Ja kritīs ērglis, tad ...

Dolārs džinkstēdams nokrita ar sievietes galvu uz augšu.

— Kas ir? — Maklīns ieprasījās.

— Man vienmēr uzkrīt monētas priekšpuse, —- Bills teica.

Pusdivpadsmitos atnāca avīžu zēni un nosvieda kaktā nepārdotās avīzes.

Pusvienos Bills sarēķināja ienākumus. Kopā sanāca simt trīs dolāri un piecpadsmit centi. Tik tikko pietika parādu samaksai.

Maklīns nometa cigāra galu un aizgāja neatvadījies.

Bills aizslēdza redakcijas durvis un devās uz tuvējo nakts bāru. Viņš izvēlējās malā stāvošu galdiņu, pasūtīja viskiju un iegrima domās. Viņš arvien vēl nespēja samierināties ar paspēli.

Tā viņš nosēdēja pusstundu, stīvi raudzīdamies uz priekšu, neredzēdams glāzi. Bet tad viņš sapurinājās un pasūtīja otru. Pēc trešās glāzes viņam uznāca smiekli.

— Paklau, Maik, bet es taču gandrīz kļuvu par uzņēmēju.

— Mans vārds ir Regzijs, — oficiants teica.

— Jauki, Regzij, — Bills sacīja. — Nu tad zini, es taisījos kļūt par uzņēmēju.

— Labs gājiens, ser, — oficiants atzina. — Labs gājiens.

— No manis neiznāca uzņēmējs, — Bills ar rūgtumu sacīja.

— Ļoti jūtu jums līdzi, ser, — oficiants teica.

— Man neveicās, draugs, — Bills atzinās. Bet oficiants jau bija aizgājis pie citiem galdiņiem.

Bills ilgi sēdēja bārā, cenzdamies apjēgt, kas tad ir noticis. Viņš bija palicis bez naudas. Taču tas nebija galvenais.

Vai tiešām to, ko viņš uzrakstījis, nav interesanti lasīt? Viņš tādēļ vien dzīvoja. Viņš ielicis tik daudz pūļu. Pres-lers un Viljams Bučs, Atola un pat šis sausiņš Harijs Pīters Ročs gardi smējās par viņa skečiem. Kāpēc tad divdesmit paku «Ripojošā Akmens» kā nevērtīga papīra kaudze guļ kaktā?

— Taisījos kļūt par uzņēmēju ... — viņš atkārtoja un pasmējās dzērāja smieklus.

Bet, velns parāvis, kur tad viņš kļūdījies? Viņš taču ir izskatījis milzīgu daudzumu citu avīžu, izpētījis, kā tās veidotas. «Ripojošais Akmens» nav sliktāks. Šķiet, pat labāks par citām. «Ripojošais Akmens» nevienu īpaši neaizskāra. Nepievērsās politikai kā, piemēram, «Piepe». Neiztirzāja augstākās sabiedrības skandālus. Nevāca tenkas kā «Hjūstonas Pasts». Bills vienkārši pazobojās par to, kas dzīvē sastopams ik uz soļa. Par ļaužu muļķību. Par pašapmierinātību, godkārību, māņticību, aklību, sīkumainību un nekaunību. Nekādas kritikas. Tikai smiekli, adresēti visiem no vietas. Un tagad — še tev! Avīze neiet. Vai tiešām cilvēki vairs neprot smieties? Nē taču! Smejas. Laikam te ir cita vaina.’

— Kur ir kļūda? — viņš prasīja tukšajai glāzei.

Glāze klusēja.

— Tu esi tikpat stulba kā visi citi, — Bills nočukstēja un trieca glāzi pret grīdu.

Mājās viņš pārgāja vēlu pēc pusnakts.

Izģērbdamies viņš nebeidza jautāt zābakiem, kreklam, aproču pogām:

— Kur es esmu kļrīdījies?

— Mister Porter, — nākamajā dienā viņam teica bankas prezidents Semjuels Godvins. — Šodien pie jums pienāks Džons Elams Bojers. Tas ir plaša vēriena lopkopis un mūsu sensenais goda klients. Pašreiz viņš nonācis spaidīgos apstākļos. Viņam vajadzīga nauda. Jūs viņam izsniedziet trīstūkstoš dolāru. Vekselis nav vajadzīgs. Viņš jums dos kvīti par parāda nomaksu pēc pirmā pieprasījuma. Ar to pilnīgi pietiek. Mēs jau ļoti sen kārtojam darījumus ar Bojeru un nekad neesam bijuši oficiāli.

— Piedodiet, mister Godvin, — Bills pārprasīja. — Jūs gribat sacīt, ka šī summa nekur netiks iegrāmatota?

— Jā, jūs mani esat pareizi sapratis, — prezidents teica.

— Bet ja nu pēkšņi revīzija... — Bills iesāka.

— Tas ir izslēgts, — prezidents teica. — Jūs varat būt pilnīgi mierīgs. Visu atbildību uzņemamies mēs. Džentlmeņa vārds. Bez tam kasē jums būs kvīts ar parakstu.

Nu bet galu galā, kamēr Bills strādā bankā, viņš no prezidenta un pārvaldnieka pieredzējis tikai labu. Viņi iecēla Billu par kasieri. Piešķīra viņam trīsnedēļu atvaļinājumu. Uz Ziemassvētkiem pasniedza viņam lielisku dāvanu — zelta kabatas pulksteni ar monogrammu un vēl

šauru, elegantu aploksni, kurā bija ielikts apsveikums un piecdesmit dolāru banknote. Kā lai neuzticas tādiem cilvēkiem?

— Labi, — Bills teica. — Es izsniegšu naudu.

Pēc pirmās neveiksmes ar avīzi viņš tagad pavadīja augus vakarus pilsētas bibliotēkas lasītavā. Atkal un atkal viņš pārlūkoja humoristiskās avīzes un žurnālus, salīdzināja tos ar «Ripojošo Akmeni» un centās izdibināt, kur tad ir viņa neveiksmes cēlonis. Viņš redzēja, ka citos izdevumos ievietots daudz vājāks materiāls nekā tas, kādu viņš prata smelties pilsētas dzīves ņudzeklī. Un tomēr tie pastāvēja. Un ne tikai pastāvēja, bet zēla un plauka. Dažiem pat auga tirāža. Daži palielināja izdevumā sleju skaitu. Gada beigās visi pievienoja īpašu nogriežamu talonu abonentiem.

Viņiem bija abonenti!

Izskatījis simtiem izdevumu, viņš nonāca pie diviem secinājumiem. Pirmais — smiekli jāvērš pret pilnīgi noteiktiem objektiem, nevis jāšausta visi no vietas bez jebkādas izšķirības. Smējēju psiholoģija ir gauži vienkārša — cilvēki nelabprāt smejas paši par sevi, toties mīļu prātu zobojas par citiem. Parasti taču, ja ir samisējies, cilvēki piktojas, nevis smejas par savām aplamībām.

Un, otrkārt, ja par kādu smejas, tad jāsmejas bez žēlastības.

Noskaidrojis šīs pamatpatiesības, viņš sāka gatavot ceturto «Ripojošā Akmens» numuru.

— Es nostādīšu «Ripojošo Akmeni» uz kājām!

To viņš teica Maklīnam, atkārtoja arī Atolai, Presle-ram, Bučām. Šie vārdi viņam bija rīta un vakara lūgšana.

— Es padarīšu «Ripojošo Akmeni» par populāru avīzi. Bet tad ir vajadzīga nauda. Tikai simt dolāru, ko nopirkt papīru un samaksāt burtličiem.

Sešdesmit dolāru ziedoja Eds Maklīns. Trīsdesmit pielika klāt Bučs un Preslers. Desmit atradās Atolai. Viņa tos bija ietaupījusi Ziemassvētkiem, lai nopirktu dāvanas vīram un Margaritai. Viņa bija cerējusi, ka paliks vēl pāri arī tradicionālajam svētku tītaram. Bet nauda bija vairāk vajadzīga papīra iegādei.

Atola ar skumjām vēroja vīru. Viņš bija kļuvis citāds. Agrāk viņš vienmēr mēdza uzjautrināt un izklaidēt paziņas. Auklēja mazo Margaritu. Mājās pārnāca mundrs, līksms. Tagad tas viss bija pagājis. Veltīgi viņa gaidīja, ka viņš pajokos. Viņš staigāja sadrūmis. Viņš vairs nedalījās savās nākotnes iecerēs. Vaigi viņam bija iekrituši. Bieži vien no viņa nāca alkohola dvinga. Un tas noticis nepilnu divu mēnešu laikā.

Taču, par spīti visam, viņa ticēja — un neviens nespēja viņu pārliecināt par pretējo ■—, ka avīzei būs panākumi, ka Billa Portera vārds būs tikpat slavens kā Marka Tvena vārds, ka viss nokārtosies, viss būs labi.

Vēlāk viņš par visu dvēseles siltumu un maigumu atmaksāja viņai, kā mācēja. Viņš uzrakstīja labu un skumju stāstu «Gudro dāvana», kurā Atolu nosauca tā, kā dzīvē mēdza saukt — par Dellu. Tikai Atolai vairs nebija lemts izlasīt šo stāstu.

«Ripojošā Akmens» ceturtais numurs iznāca novembri. Viss bija likts kā uz vienas kārts. Bills sprieda: ja tirāžu izpirks, varēs aiziet no darba bankā un veltīt visus spēkus tam darbam, kas sirdij vistuvāks.

Ja turpretī liktenis atkal uzgriezīs viņam muguru, tad no dzīves vairs nav ko gaidīt. Tas nozīmēs, ka viņš neprot rakstīt. Tas nozīmēs, ka viņa īstā vieta ir — kases būris un vislabākais sarunu biedrs — vienaldzīgais kases seifa tērauda klucis.

Tirāžu neizpirka.

Sabozušies zēni nesa atpakaļ uz redakciju avīžu pakas, nosvieda tās kaktā un aizgāja uz neatgriešanos. Viņi pat neprasīja, lai samaksā par noskraidīšanos pa ielām visu garo dienu. Vienkārši pateica:

— Slikti pērk.

Un aizcirta aiz sevis durvis.

Eds Maklīns sēdēja pie galda, kājas tālu uz priekšu izstiepis, dūres bikšu kabatās sabāzis.

Bills palūdza viņam cigāru un izkūpināja to līdz galam. Bučs un Preslers par kaut ko sarunājās pie loga. Bills zināja, ka viņi vairs netic šim pasākumam.

Pēdējais «Ripojošā Akmens» žūksnis nokrita kaktā.

— Neiet, — avīžzēns teica. — Velti laiku notriecu. Tikai piecas avīzes pārdevu. «Hjūstonas Pasts» — tas ir pavisam kas cits.

Nobūkšķēja durvis.

Bills piegāja pie galda. Maklīna priekšā bija sabērta nožēlojama kapara monētu kaudzīte. Četri dolāri un astoņdesmit centi. Bills ar plaukstu paberza pieri.

— Draugi, — viņš teica. -— Tās ir beigas. Piedodiet, ka es ievilku jūs šajā padarīšanā. Jūs esat zaudējuši pa vienai likmei. Jūs likāt naudu un paspēlējāt to. Es liku naudu un cerības. Pēdējais trumpis ir izspēlēts. Rīt es uzsaku šīs istabas īri. Acīmredzot man trūkst tā, kas nepieciešams biznesam. Pateicos jums par man ziedoto laiku.

Bučs un Preslers paspieda Billarn roku un aizgāja.

— Bet kāpēc jums, Porter, tiešām nepamēģināt «HjAstoņas Pastā»? Rakstīt jūs protat. Es to ļoti labi redzu,— ierunājās Maklīns. — Avīzi vadīt jūs neprotat. Toties rakstīt. ..

— Nē, Ed. Fantāzijas jāmet pie malas. Es neprotu rakstīt tā, kā vajag. Cilvēkiem nepatīk tas, ko es rakstu. Tas nozīmē, ka es neprotu rakstīt.

— Muļķības! — iesaucās Maklīns. — Jūs laikam gribat pielāgot savu spalvu publikas gaumei? Blēņas! Jāpanāk, lai publika pielāgojas jūsu stilam!

— Kā redzat, to viņa nav pratusi, — Bills gurdi noteica.

— Jāraksta vēl un vēl, un vēl. Beidzot viņi pieradīs pie jūsu balss, jūsu jokiem, jūsu rakstīšanas manieres.

— Bet kas mani iespiedīs?

— Sīkums! Amerikā ir simt žurnālu un pieci simti avīžu. Klauvējiet pie jebkurām durvīm, Porter. Klauvējiet, un jums atvērs.

— Nē, — Bills teica. — Pietiek.

— Kā zināt, — Maklīns paraustīja plecus. — Rīt es aizbraucu. Man ir nodrošināta vieta «Hjūstonas Pastā». Vecais Džonsons vienmēr atradīs man divdesmit piecus dolārus. Atradīs arī jums.

—- Nē, — Bills teica. — Man ir ģimene, Ed. Redaktors no manis neiznāca. Būšu vismaz labs vīrs un labs tēvs.

Tātad četri dolāri un astoņdesmit centi. Tā bija visa peļņa, ko viņam ienesa «Ripojošais Akmens». Četri dolāri astoņdesmit centi. Bet viņš bija sapņojis par simtiem dolāru, par nogriežamiem taloniem abonentiem, par desmit slejām, par redaktora galdu, kas apkrauts ar sleju novilkumiem un vēstulēm ...

Kādudien bankā ieradās neizskatīgs cilvēks ar bālu seju, brillēm un lielu, brūnu portfeli padusē. Līdz bankas atvēršanai vēl bija pusstunda laika, bet visi kalpotāji jau bija savās vietās un gatavojās sākt darba dienu. Bālģīmim, redzams, šāds skats nebija nekas jauns. īsu mirkli viņš pastāvēja operāciju zāles durvīs, pārlaida visam ašu skatienu un devās tieši pie galvenā grāmatveža lodziņa. Klusēdams viņš uzlika uz lodziņa letes baltu kartīti, uz kuras bija iespiests: «H. M. Vorners. Nacionālo banku revidents.»

Pēc piecām minūtēm galvenais grāmatvedis stādīja viņam priekšā visus darbiniekus.

Vēl pēc piecām minūtēm revidents sausā, neizteiksmīgā balsi teica:

— Ja neiebilstat, es sākšu ar kasi.

Un iegāja pie Billa bronzas būrī.

Porters jau bija sagatavojies. Seifs bija atvērts un uz pults nolikta nauda.

— Tā. Ļoti labi, — revidents teica un apsēdās uz Billa grozāmā krēsla.

Vispirms viņš pārskaitīja visas banknošu paciņas. Tad pavilka sev tuvāk mitro sūkli un pārbaudīja katru paciņu. Bilis stāvēja blakus un skatījās uz viņa veiklajiem pirkstiem. Tie kustējās tikpat ātri kā pianistam virtuozam. Pabeidzis skaitīt papīra naudu, revidents ķērās pie maisiņa ar zelta monētām, pēc tam rūpīgi pārskaitīja visu sīknaudu.

•— Čekus! — revidents nokomandēja, un Bills pasniedza viņam ar papīra sloksnīti apņemtu čeku paciņu.

— Parādu kvītis!

Bills pabīdīja viņam dažas kvītis.

Revidents uzmanīgi lasīja un pētīja katru vārdu.

Pārliecinājies, ka kvīts atbilst noteiktajam paraugam, viņš atlika to nost.

— Varat novākt, — viņš teica Billam, kad bija visu izskatījis.

Viņš atvēra savu brūno portfeli, izņēma piezīmju grāmatiņu un aši ierakstīja tur dažus skaitļus.

— Kase kārtībā? — Bills apvaicājās.

— Jā. Gandrīz. Viss noformēts atbilstoši noteikumiem, ir tikai viens izņēmums. Tas ir aizdevums — trīstūkstoš dolāru, kas atmaksājams pēc pirmā pieprasījuma un ko jūs esat izsniedzis kādam Džonam Elamam Bojeram. Pirmkārt, šis aizdevums pārsniedz maksimālo summu, kādu jūs pēc likuma drīkstat izmaksāt privātpersonām. Otrkārt, kvītij nav pievienots ne galvojums, ne nodrošinājums. Tādējādi jūs divkārši esat pārkāpis Nacionālo banku statūtus. Ja es par to ziņošu galvenajam kontrolierim, un tas arī ir mans pienākums, viņš, bez šaubām, nodos lietu justīcijas departamentam — un jūs tiksiet saukts pie tiesas. Situācija, kā redzat, ļoti nopietna.

— Par šo aizdevumu galvojis pats mūsu bankas prezidents misters Semjuels Godvins, — Bills paskaidroja.

— Vai galvojums ir rakstisks, notariāli apstiprināts? — kontrolieris noprasīja.

— Nē, — Bills atbildēja.

— Mutisks galvojums, kaut arī to būtu devis pats Savienoto Valstu prezidents, — ir tukša skaņa.

— Es jūs lūdzu, mister Vorner, parunājiet par šo kvīti ar misteru Godvinu. Nauda izmaksāta pēc viņa rīko-j uma.

— Jūs nedrīkstējāt izsniegt naudu ne pēc kāda rīkojuma. Jūs esat pārkāpis likumu. Bet es parunāšu par šo aizdevumu ar prezidentu. Tūlīt es došos uz viņa kabinetu. Lūgšu jūs atnest uz turieni kases grāmatu.

Pēc pusstundas Billu izsauca pie Godvina.

Revidents laikam jau bija aizgājis. Prezidents sēdēja viens pie sava galda, viņa priekšā bija atvērta kases grāmata. Viņš piecēlās, tikko ieraudzīja Billu.

— Tikai neuztraucieties, mister Porter. Nav nekāda pamata uztraukties. Viņš man deva pagarinājumu līdz rītam. Ja rīt līdz vienpadsmitiem mēs varēsim atlikt kasē tris tūkstošus .. . Tūlīt es telegrafēšu Džonam Bojeram. Viņš izsūtīs naudu, un viss būs kārtībā. Galvenais, neuztraucieties.

— Es nemaz netaisos uztraukties, — Bills teica.

Viņš ar ziņkāri noskatījās uz prezidentu.

Pirmo reizi viņš redzēja šo parasti pasauso un augstprātīgo cilvēku apjukušu.

— Es rēķinājos, ka Bojers pagūs samaksāt līdz kārtējai revīzijai, bet Vorners uzradās, kad neviens viņu vēl nebija gaidījis. Starp citu, tas viņiem pašlaik ir modē.

Tikai neuztraucieties, mister Porter. Džons Bojers ir mans vecs draugs. Viņš nepiekrāps. Vēlaties cigāru?

Džons Bojers piekrāpa.

Pa telegrāfu pienāca lakoniska frāze: «Bojers aizbraucis uz Alabamu.»

Pulkstenis bija desmit no rīta.

Semjuels Godvins neatgāja no telefona aparāta. Par spīti visiem viņa sakariem, tā ari neizdevās līdz pulksten vienpadsmitiem sadabūt trīs tūkstoši dolāru. Skaidrā naudā nevienam tik daudz pie rokas nebija. Koipera privātbanka, kur viņš griezās, prasīja nodrošinājumu, bet Godvins nekā cita nevarēja piedāvāt kā tikai savu māju, kuras vērtība bija divi tūkstoši dolāru. Gaļas rūpniecības bankas prezidents pats gaidīja revīziju un nekādus aizdevumus neizsniedza.

Tieši pulksten vienpadsmitos prezidenta kabinetā ienāca Vorners.

— Tātad? — viņš noprasīja.

— Lūdzu, dodiet mums pagarinājumu vēl uz trim stundām. Es neesmu savācis vajadzīgo summu, — Godvins lūdza.

— To es nevaru darīt, — revidents teica. — Man vēl jānokļūst Sanantonio un pēc tam Hjūstonā. Man nav laika.

— Ko tad lai dara?

— Tagad vairs neko. Esmu spiests tūdaļ telegrafēt galvenajam kontrolierim un izprasīt Savienoto Valstu komisāram orderi j ūsu kasiera arestēšanai.

— Jūs gribat viņu nodot tiesai?

— Jā, ja naudu neatmaksās kasē.

— Bet viņš naudu izmaksāja pēc mana rīkojuma!

— Man tas nav zināms.

— Ar kādu vilcienu jūs brauksiet uz Sanantonio?

— Divpadsmitos desmit.

— Pagaidiet līdz divpadsmitiem trīsdesmit.

Revidents kaut ko apsvēra.

— Labi. Es netraucēšu Savienoto Valstu komisāru. Bet galvenajam kontrolierim man jāziņo par notikušo. Un bez tam — mans pienākums atbrīvot jūsu kasieri no darba.

Tas notika 1895. gada 18. martā.

Pazaudēt labu vietu 1895. gadā — tas nozīmēja iegāz-lies bezdibenī. Dienvidrietumi vēl nebija pārvarējuši 1893. gada krīzi. Putekļiem pārklājās stikla jumti apklusušo rūpnīcu cehos. Nosēdās nepabeigto jaunceltņu sienas. Koijoti netraucēti lodāja pa rančo tukšajām ganībām. Kapsētās skumji baltoja jaunizkaltās kapu plāksnes — pēdējais patvērums neveiksminiekiem, kuri bija atraduši visvienkāršāko līdzekli, kā izstāties no spēles. Turpretī tie, kas vēl nebija zaudējuši ticību Amerikāņu Sapnim, drūzmējās darbaspēka līgšanas kantoros un piedāvāja savas rokas vismelnākajam darbam. Bet klerki kantoros piekasīgi novērtēja dzīvo preci. Viņi bija kļuvuši izvēlīgi. Viņi deva priekšroku jaunajiem, jo jaunatne nupat tikai iesaistījās spēlē, tā bija neizvēlīga un nepiedzīvojusi, un to varēja nopirkt lētāk. Kam gan vajadzīgs trīsdesmit piecus gadus vecs mūrnieks, grāvracis vai palīgstrādnieks, kas turklāt radis saņemt divdesmit piecus dolārus nedēļā? Izejiet tikai uz ielas — un jūs varēsiet salīgt pēc darba izslāpušu divdesmit gadus vecu jaunekli par pusi šīs summas.

Uz ielu stūriem, pie parku žogiem un pie restorānu ieejām uzradās neskaitāmi daudz tirgoņu, kas pārdeva sīkpreces. Viņi piedāvāja garāmgājējiem vienmēr vienu un to pašu: kādu sauju riekstu, zābaku saites vai ananasu. Varēja domāt, ka Ostinas vai Kanzassitijas iedzīvotājiem visvairāk trūkst zābaksaišu vai riekstu. Bet gājēji neapstādamies iegrūda šiem tirgotājiem saujā dažus centus un neko neņēma pretī.

Šie vīrieši un sievietes ar gudrajam sejām skaitījās uzņēmēji. Protams, sīki uzņēmēji. Tik sīki, ka nebija vērā ņemami. Viņiem neliedza pastiept lūdzēja roku, ja vien šī roka turēja zābaku saites vai ananasu, kas noderēja par aizbildinājumu.

Bills, galvu nodūris, gāja garām šiem bēdu nomāktajiem stāviem. No darba aizejot, viņš bija saņēmis savu iknedēļas algu. Ar to varēja izvilkt līdz aprīļa vidum. Pēc tam aizņēmās desmit dolārus no uzticamā Čarlija Ander sona. Taču patapinātai naudai piemīt dīvaina īpašība — tā aiziet vēl ātrāk nekā paša nopelnītā. Kādu rītu, iztaustījusi oderi visām Bil la vecajām žaketēm, un vestēm, Atola paziņoja, ka šodien pusdienu nebūs, Bills paraustīja plecus, noskūpstīja sievu uz vaiga un paņēma rokā avīzi. Pēdējā lappuse, kā vienmēr, bija pilna ar izpārdošanas sludinājumiem. Pārdeva zemes gabalus, mājas, zirgus, mēbeles. Ģenerāļa Kolinza atraitne, «atrazdamās bezizejas stāvoklī», piedāvāja «labās rokās kaktusu kolekciju un Angoras kaķēnu vārdā Svinni». Kāda Franšona kundze «par visai mērenu atlīdzību» apņēmās mēneša laikā iemācīt ikvienam, kas to vēlētos, «lasīt un rakstīt itālis ki».

Bills nopūtās un nolika avīzi uz ceļiem.

Viņa priekšā stāvēja Atola ar cepurīti galvā un lietussargu rokā.

— Es eju pie mātes, — viņa teica.

Billam šķita, ka saņēmis pliķi pa vaigu. Viņš pat juta, kā sejā iesitās karstums.

Viņš lēni piecēlās no krēsla, apgāja sievai apkārt un aizstājās durvīm priekšā.

— Nekur tu neiesi, Dell. Neizgudro.

— Kāpēc?

— Es negribu, ka tu parādies Kongresa avēnijā.

— Vai tiešām es nedrīkstu apmeklēt savu māti?

— Šodien — nē, — Bills cieti noteica. — Noliec lietussargu un noņem cepuri.

Piķis un zēvele, vai tiešām viņš būtu iegāzies bezdibenī? Vai tiešām viņš nevarēs atrast darbu, nevarēs sagādāt iztiku ģimenei un .nekad netiks uz zaļāka zara? Ja tā — tātad viņš vispār ir nekur nederīgs, neapdāvināts cilvēks! . ..

Kad Atola izgāja no istabas, Bills iespēra avīzi kaktā.

— Kaktusi, — viņš nomurmināja. — Krāšņi, muļķīgi, nevienam nevajadzīgi kaktusi...

Viņš izņēma no kabatas pulksteni, nospieda galviņu. Ar vieglu klikšķi atsprāga vāciņš ar vīto monogrammu. Vītie rādītāji abi stāvēja uz divpadsmitiem. Lielisks firmas «Moser» pulkstenis, ko būtu cienīgs nēsāt pats Haruns Ar-Rašids. Pateicos jums, labais Ziemassvētku vecīti Sem Godvin, par lepno svētku dāvanu!

Viņš pacēla pulksteni pie acīm.

Uz vāka zeltītā pulējuma viņš ieraudzīja acis tumšu uzacu lokā, resnu degunu, uz priekšu izvirzītu zodu. Bills iesita attēlam ar knipi,

— Sveicināts, mister Godvin! Jūs tomēr mani nepametāt grūtā brīdī. Pateicos. To es nekad neaizmirsīšu.

— Dell! — viņš uzsauca mājas klusumā. — Es drīz atgriezīšos. Gaidi. Nekur neaizej. Pēc stundas mums būs tieši trīsdesmit pusdienas.

— Dell, vai tiešām tu taisījies iet uz Kongresa avēniju prasīt naudu, — viņš vakariņojot prasīja.

— Prātā nenāk! — Atola smējās. — Tepat aiz stūra ir Sofroni frizētava. Tu to zini. Viņiem logā izlikts neliels paziņojums: «Parūkas un citi darinājumi no matiem.» Es nodomāju, ka mani...

— Vari neturpināt, — Bills teica, — Pasniedz man vēl mērci.

Aprīļa beigās viņš pārdeva «Ripojošā Akmens» izdošanas tiesības kādam Sparseram par simt dolāriem. Viņš bija pārdevis savus sapņus un cerības.

Maijā pienāca vēstule no Hjūstonas, no Eda Maklīna.

«Es visu zinu, par visu esmu dzirdējis,» rakstīja Mak-līns. «Runāju par Tevi ar veco Džonsonu. Viņš ir lasījis visus «Ripojošā Akmens» numurus un ir itin augstās domās par Tavām literārajām dotībām. Viņš grib Tevi redzēt. Brauc šurp.»

Vairākas reizes viņš pārlasīja vēstuli rindu pēc rindas. E! Tātad Bills Porters dzīvē kādam vēl ir vajadzīgs. Vai tiešām viss atkarīgs no lēdijas Veiksmes?

Viņš saposās un aizbrauca uz Hjūstonu.

Jā, R. M. Džonsons, «Hjūstonas Pasta» redaktors, ir lasījis viņa feļetonus «Ripojošajā Akmenī». Ko viņš par tiem var teikt? Tie rakstīti ar profesionāļa roku. Misters Porters ir dzimis avīžnieks, par to nav šaubu.

Ar ko izskaidrojams, ka viņa izdevums nebija populārs? Kā, vai misters Porters to nav iedomājies pats? Tas taču ir pavisam vienkārši. Viņš paklupis jau ar pirmo soli, nepievienodamies ne republikāņiem, ne demokrātiem. īsāk izsakoties, viņš nav nodrošinājies ar lasītāju atbalstu. Un tādā gadījumā, kaut arī viņš būtu izdevis pasaulslavenu avīzes šedevru, cerības nav nekādas. Pirmo numuru publika pirka aiz ziņkāres: «Ahā! Jauna avīze, jauns redaktors, nu, nu, paraudzīsimies, kurā pusē viņš ir nostājies.» Taču jūs nevis skaidri definējāt savu pozīciju, bet smējāties lasītājiem tieši sejā. «Ak šitā,» lasītājs sprieda, «jaunais redaktors negrib atklāt savu seju. Bet gan jau otrā numurā viņš nometīs masku.» Taču ar nākamo tirāžu viņi saņem jaunu smieklu šalti.

Turklāt kādu smieklu! Un tas jau sāk kaitināt. Publikai šķiet, ka jūs par viņu ņirgājaties. Puse lasītāju, kuri bija pirkuši otro izdevumu, trešo vairs nepērk. . . Jūs mani

sapratāt?

Cita runa, ja jums būtu tāds žurnāls kā angļu «Punch» vai mūsu nenopietnais «Spirgtā Caisā». Jūs varētu pa kārtai glaimot ir vieniem, ir otriem un žākstīties, cik patīk. Bet jums ir avīze. Tā iznāk bieži. Un mazākās svārstības tai ir tikpat kā nāve. Jūs mani sapratāt?

Tagad pie lietas. Es jums piedāvāju literārā apstrādātāja vietu un maksāju divdesmit piecus dolārus nedēļā, neieskaitot honorārus par jūsu rakstiem, kas tiks publicēti avīzē. Mums ir tāda neliela nodaļa ar nosaukumu «Pilsētas notikumi». To jūs varēsiet vadīt. Tas jums papildus vēl dos piecus dolārus. Piekrītiet!

Bills piekrita.

Viņš pārdeva savu namiņu Rietumu Vienpadsmitajā ielā un oktobrī kopā ar Atolu un Margaritu pārcēlās uz Hjūstonu.

Tā bija liela veiksme — tūlīt dabūt štata līdzstrādnieka vietu lielā avīzē. Citiem bija jāsāk pamazām. Viņus ilgi pārbaudīja, izmēģināja, deva viņiem apstrādāt reportieru materiālus, kongresa sēžu atskaites, viņiem bija jāraksta citu vietā, jāpiemērojas to stilam. Viņus sauca par melnajiem. Un tikai pakāpeniski, piesātinoties ar redakcijas garu, iekarojot uzticību, viņi ierindojās štata darbinieku skaitā.

Bet viņam viss uzreiz — galds, milzum daudz laika, redaktora uzmundrinošais smaids un patīkama darba dienas rosme.

Viņš nāca uz redakciju pulksten desmitos, apsēdās labi ērti pie galda, paņēma no lielas kaudzes papīra lapu un sāka rakstīt.

Vakar viņš uz ielas satika puisi, kas izskatījās pēc provinciāļa. Tam bija smilšu krāsas žakete mugurā un spilgta, gaišzila kravate, no piedurknēm līda laukā kaulainas rokas ar šaurām plaukstām, bet no paīsajām biksēm rēgojās potītes baltās zeķēs. Jau pa gabalu viņā varēja nojaust lauku cilvēku. Vienīgi ceļasoma, ko viņš turēja cieši sažmiedzis rokā, izskatījās pilnīgi pilsētnie-ciska.

Stāsta nosaukums būs «Mistera Simonsa sestdienas vakars», un puisis tajā nebūs nekāds vientiesītis. Tas ir slavens Ņujorkas blēdis. Bet iesākumā lasītājs to nedrīkst nojaust. Bills izvadīs savu varoni pa Hjūstonas ielām un vēros pilsētu naiva laucinieka acīm. Un tikai pēc tam apstulbinās lasītāju ar negaidītu pavērsienu.

«Reiz jaukā sestdienas vakarā Hjūstonas stacijā no vilciena, kas pienāk 21.10, izkāpa jauns cilvēks un apstājies, gauži apmulsis, vērās uz visām pusēm.. .» viņš uzrakstīja un, spalvaskātu nolicis, saberzēja plaukstas.

Atklāti sakot, stāsta nolūks — nevis apstulbināt vai likt iesaukties aiz izbrīna, bet parādīt mietpilsonim, cik daudz nekārtību viņa pilsētā, ievest lasītāju slepenos nakts zaņķos, kur paspēli bieži vien samaksā ar naža dūrienu, brīdināt no pārāk ātras uzticēšanās nejaušiem paziņām un pie viena dot mājienu pilsētas pārvaldei, ka dažkārt jāparūpējas arī par iedzīvotājiem. Bet, lai to visu būtu interesanti lasīt, viņš savu rakstu ietērps tādā formā, kurai līdz šim nav bijis līdzīgas. Tāpēc viņam vajadzīgs šis vientiesītis lauķa izskatā.

Tagad, kad viņa rīcībā bija laiks, galds un viņu uzmundrināja redaktora smaids, viņš rakstīja kā apsēsts. Sākumā viņš vienu stāstu uzrakstīja apmēram trīs nedēļās. Vēlāk viņš šo laiku saīsināja līdz desmit dienām. Un beidzot sasniedza rekordu — ik nedēļu pa stāstam! Septiņos mēnešos viņš uzrakstīja divdesmit astoņus stāstus, septiņas humoreskas un deviņus dzejoļus.

Dažreiz viņam blakus apsēdās Džonsons.

— Veco zēn, — viņš tad teica, familiāri uzsizdams Bil-lam pa plecu. — Pie šī galda sēdēdams, jūs perējat zelta oliņu, no kuras pēc diviem trim gadiņiem izšķilsies tāds talants, kāds Dienvidrietumos vēl nav redzēts! Ievērojiet, es nekad nerunāju tukšu!

1896. gada 10. februārī viņš uz sava galda atrada vēstuli. Parasta darījumu aploksne no brūna, bieza papīra. Marka dzēsta ar Ostinas pasta kantora zīmogu. Visparastākā vēstule, kādas desmitiem pienāca redakcijā ar rīta pastu.

Viņš uzplēsa aploksni un izņēma no tās lapiņu, rakstītu apaļīgā bezpersoniskā ierēdņa rokrakstā.

Ilgi raudzījās uz vienādajām rindiņām, līdz saprata, ka tas ir aicinājums ierasties tiesā, jo, «strādājot par kasieri Pirmajā nacionālajā bankā Ostinas pilsētā, augšminētais Viljams Sidnijs Porters iztērējis vai piesavinājies summu 4702 dolāru un 94 centu, kā to konstatējis un ieprotokolējis Nacionālo banku valsts revidents H. M. Vorners».

— Sasodīts, — viņš nomurmināja, kad beidzot vārdu jēga bija nonākusi līdz viņa apziņai. — Es domāju, ka viss ir cauri.

Pie galda pienāca Maklīns.

— Vai kas noticis, draugs? — viņš apvaicājās. — Tu šodien izskaties kā no laivas izmests.

Bilis klusēdams pasniedza viņam pavēsti. Maklīns, pieri savilcis, to izlasīja. Iesmējās.

— Parasts gadījums, — viņš teica. — Nekā oriģināla.

— Bet Semjuels Godvins taču iemaksāja kasē trīs tūkstošus dolāru jau pagājušā gada aprīlī! — Bills iesaucās. — Kāda velna pēc viņi uzvandījuši to lietu?

— Mašīna bija iedarbināta agrāk, mans mīļais. Kad tika konstatēts iztrūkums?

— Martā.

— Nu redzi. Viņi pa to laiku iešvunkāja riteni. Tagad tas sācis griezties pilnā sparā.

— Nesaprotu, — Bills sacīja.

— Nav jau ko saprast. Šiem kundziņiem tiesnešu formās bija svarīgs tikai pats fakts, ka notikusi izšķērdēšana. Likums bija pārkāpts. Vai tā bija, es prasu?

— Bija. To es nenoliedzu.

— Nu redzi. Bet pārējais uz viņiem neattiecās.

— Ko tagad lai dara, Ed?

— Jābrauc uz Ostinu, protams, un jāpierāda, ka apsūdzība ir tiesas kļūda. Nauda taču ir samaksāta. Kaut arī ar atpakaļejošu datumu, tomēr samaksāta. Pusstundā tu vari pierādīt, ka esi bez vainas. Ejam, parādīsim pavēsti vecajam Džonsonam.

Atola sakravāja viņam nelielā čemodānā pašu nepieciešamāko. Viņš aizliedza viņai nākt līdzi uz staciju.

— Es atgriezīšos, vēlākais, pēc divām dienām. Šajā lietā manas rokas ir tīras, Dell. Nekad neesmu iztērējis ne centa svešas naudas. Varu to apzvērēt.

Hempstedā viņš pārsēdās vilcienā, kas iet uz Jaunor-leānu. Ostinā viņš neieradās.

Detektīvs, kas viņam bija sekojis jau no Hjūstonas, ziņoja.savai priekšniecībai:

«Viņš pazuda no mana redzesloka Jaunorleānas ostas rajonā. Visticamāk, viņš mēģinās aizbraukt uz ārzemēm ar kādu preču kuģi. Viņš prot spāņu valodu, var labi sarunāties, tāpēc domājams, ka dosies uz Kubu.»

NODAĻA PAR PRĒRIJU JĀTNIEKIEM, kuri noauļoja līdz savam mērķim daudz gadu vēlāk pēc šeit aprakstītajiem notikumiem, par Dika Svilpotāja augstsirdību, par rožaino lelli vārdā Klāra un par Ziemassvētku tītaru, kas pienāca zilā aploksnē

Dženingss vairs nemaz neiegriezās aptiekā. Viņa raksturs pēkšņi bija krasi pārvērties. Bravūrīgais puisis staigāja drūmās domās nogrimis, vairījās no biedriem. Viņš allaž par kaut ko domāja un brīžiem tik dziļi noslēdzās sevī, ka satrūkās, ja viņu kāds pasauca vārdā.

Vēl ļaunāk — viņš kaut ko slēpa. Reiz, kad Bills iegāja pasta nodaļā, lai izskatītu jaunākās avīzes, Els aiz rakstāmpults pielēca no krēsla un stāvēja gluži bāls. Bills paguva ievērot, ka viņš iegrūda atvilktnē kaut kādus papīrus. Un visu to laiku, kamēr Bills pusstundu kavējās pasta nodaļā, Dženingss uz jautājumiem atbildēja īsi un strupi, ar savu izturēšanos likdams noprast, ka apmeklējums viņam nav sevišķi pa prātam.

Kādu citu reizi Bills nejauši dzirdēja Ela sarunu ar Biliju Reidleru.

— Nekā nebija, — Reidlers teica, — es vienmēr devu priekšroku smitam un vesonam, nevis koltam. Un vai zini, kāpēc? Tam spals ir parocīgāks. Un, ja kādreiz tajā iekļūst smiltis vai kādi gruži, iepūt tikai stobrā vai paberzē gar kreklu — kārtībā. Bet šie draņķa kolti necieš ne mazāko puteklīti.

— Blēņas! — Els iebilda. — Es piecus gadus strādāju tikai ar koltu, un tas mani ne reizes netika pievīlis. Bet kurā pusē tu to nēsāji, pie labā vai kreisā gurna?

— Pie kreisā, protams. Spals uz āru un vairāk pret jostas vidu.

— Pareizi. Tā ir visparocīgākā vieta. Arī labajā pusē nav slikti, vienīgi nevar ātri izraut, ja tev pēkšņi uzbrūk. Bet saki, Bilij, varbūt tomēr derētu novākt to večuku Lembliju? Mani viņš ellīgi traucē. Otro nakti neguļu, visu laiku gudroju, ko ar viņu iesākt. Mūžīgi maisās pa kājām un bāž degunu, kur nevajag.

Kādu minūti viņi klusēja. Tad Reidlers dedzīgi iesaucās:

— Nē, nē, Eldžij! Nekādā gadījumā! Ja tu nošausi Lembliju, tev nepaliks neviena. Tu jau tā četrus esi nokniebis. Manuprāt, pietiek. Vajag pagudrot ko citu.

— Ko tad es varu, velns parāvis!

— Nu, kaut vai palaid darboties Frenku. Tu nemaz nedod viņam izdevību sevi parādīt.

Atkal klusums.

— Liekas, tev taisnība, Bilij. Mēģināsim izlaist laukā Frenku. Rīt pat ķeršos klāt.

Balsis noklusa līdz čukstam, un, lai cik uzmanīgi Bills ieklausījās, vairāk neko nevarēja saprast.

Klusi kā ēna viņš attālinājās no durvīm.

Jau dzīvodams brāļu Holu rančo, viņš bija ielāgojis vienu ļoti labu dzīves gudrību: nekad nemaisies citu darīšanās. Katrs cilvēks lai dzīvo, kā grib vai kā prot. Katram sava galva uz pleciem, un, vai nu laba vai slikta, tā ir vienīgā, kam prasīt padomu. Dot cilvēkam padomu — tas nozīmē uzņemties atbildību par sekām.

Bet šobrīd, nejauši ielauzies citu cilvēku noslēpumā, viņš sajuta bailes un skumjas.

Kas viņiem padomā? Un kas tas tāds Lemblijs? Vai tiešām Dženingss nav noturējies un nolēmis likt visu uz spēli? Noteikti jāparunā ar viņu. Nē, ar viņu ne. Labāk mēģināt kaut ko izvilkt no Reidlera. Tas ir vientiesīgāks par Elu un, ja piesardzīgi aprunātos, droši vien izpļāpāsies.

— Sakiet, Bilij, — viņš otrā rītā iesāka. — Kāda muša iekodusi Eldžijam? Kāpēc viņš ne no šā, ne no tā sācis izvairīties no vecajiem draugiem?

Reidlers saausījās.

— Kāpēc jūs tā domājat?

— Es nedomāju. Es redzu.

— Man liekas, jūs maldāties, Bili. Eldžijs nav tas cilvēks. Viņš zina, ko īsta draudzība ir vērta, un nekad nevairās no draugiem.

— Varbūt man tikai tā likās, Bilij. Mūsu augstdzimušo jaunavu pansionātā dzīve rit tik vienmuļi, ka nejauši uzmestu skatienu var noturēt par brīdinājumu. Jā, tagad es skaidri zinu, ka man tikai tā licies, it kā Eldžijs vairs nemaz neiegriežas aptiekā. Droši vien tas man tikai licies.

— Ehē, ak jūs to domājat! — Reidlers iesmējās. — Tad es jums pateikšu, ka Els patlaban ir ļoti aizņemts.

— Vai tikai nesacer apžēlošanas lūgumu, ko iesniegt Savienoto Valstu prezidentam?

— Un ko sacerat jūs? — Reidlers viltīgi piemiedza aci. — Jums aptiekā svece dažkārt deg vēl pēc pusnakts.

— Man ir četrsimt piecdesmit klientu, Bilij. Lai katram sataisītu pulverīti. ..

— Nerunājiet niekus, Porter. Ieliet pudelē rīcineļļu un sabērt papīrīšos hinīnu var, visilgākais, divās stundās. Jūs nu gan sacerat lūgumu par apžēlošanu.

— Bilij, jūs zināt, ka pirms aresta es strādāju «Hjūs-tonas Pastā» par feļetonistu. Arī vēl līdz šim, kad vien pie rokas ir tīra papīra lapa, es nevaru atturēties no kārdinājuma un. . .

— Jūs rakstāt feļetonus?

— Nu, par feļetoniem tos nevarētu saukt... Vienkārši rakstu, ko atceros. Tās ir piezīmes. Pavirši uzmetumi, nekas vairāk.

«Stulbenis!» viņš domās sevi izrāja. «Neko teikt, ir gan piesardzīga saruna! Nē, Bili Porter, redzams, diplomātija nav tava specialitāte.»

Kaut kā novirzījis sarunu, kas viņam bija kļuvusi netīkama, viņš atvairījās no turpmākajiem ieintriģētā Reidiem prašņājumiem.

Vakarā aptiekā negaidīti ieradās Dženingss. Rokās viņam bija papīru žūksnis, apjomā ne mazāks par Federālo Statu kriminālkodeksu.

— Nav ko spēlēt paslēpes, Bili. Reidlers man teica, ka jūs rakstot feļetonus.

Bills uzmeta Elam ašu skatienu un nosarka.

— Eldžij, Reidlers pārspīlē. Es nerakstu pa īstam, es tikai vingrinos.

— Nu, bet es te sadomāju šo to uzrakstīt. Taisnību sakot, mans romāns ir gandrīz pabeigts. Tā nosaukums — «Prēriju jātnieki». Neskan slikti, ko? Tikai dažās vietās man kaut kas neklapē. Saprotiet, dažās nodaļās pa četrdesmit tūkstoši vārdu, bet notikuma neviena. Toties citās ne vairāk par desmit teikumiem un tikpat daudz slepkavību. Vēl arvien es nesaprotu, kāpēc tā iznācis. Bilijs ieteic tā izkārtot, lai katrā nodaļā būtu kaut vai pa vienam līķim. Viņš domā, ka tad romānam būšot panākumi. Bet man ir tā sanācis, ja es vēl kādu nolaižu no kājas, tad vairs nepaliek neviena cilvēka. Es gribu, lai jūs izlasītu romānu un dotu padomu, ko darīt tālāk.

— Nezinu, vai spēšu jums ko ieteikt, — Bills apjuka. — Es pats vēl tikko sāku. Tomēr atstājiet man savu rokrakstu. Varbūt varēšu kaut ko darīt.

Pēc divām nedēļām, vakarā, Bills iegāja pasta nodaļā.

— Mani draugi, — viņš teica. — Es gribu, lai jūs mani uzklausītu. Man ārkārtīgi nepieciešams uzzināt jūsu domas. Esmu te paņēmis līdzi kādu smērējumu, to es gribētu nolasīt jums priekšā. Bet par jūsu romānu, Eldžij, parunāsim drusku vēlāk.

Viņš apsēdās uz augstas taburetes pie pults un uzmanīgi izvilka no svārku iekškabatas manuskriptu. Vairākas lapas, izplēstas no norēķinu grāmatas un aprakstītas paprāviem burtiem plašā rokrakstā.

— Stāsts saucas «Ziemassvētku dāvana», — viņš paziņoja un sāka lasīt zemā, stostīgā balsī.

Mākslā viss ir atkarīgs no tā, kā iesākts. Viņš bija iesācis labi, to varēja vērot pēc Reidlera un Dženingsa sejas izteiksmes. Tās kļuva saspringtas un domīgas, gandrīz vai svešas. Tātad viņi saprata, ko izjūt kovbojs, kuram meitene iedevusi «kurvīti», saprata viņa greizsirdību un dusmas. Tātad viņam ir izdevies pārcelt klausītājus tajā pasaulē, kurā bija dzīvojis pats, kad vairākas naktis pēc kārtas rakstīja šo stāstu.

Viņš redzēja, kā Reidiers nodūra galvu un aizvēra acis, kā Dženingsam palika mute vaļā.

Viņš lasīja to vietu, kur Ziemassvētku priekšvakarā kovbojs, pārģērbies par Santa Klausu^13, ar revolveri kabatā ierodas rančo pie sāncenša, lai ar vienu šāvienu izbeigtu viņa laimi. Tur viņš nejauši dabū noklausīties, kā sāncenša sieva viņu aizstāv, kā viņa atceras, cik viņš bijis labs, drosmīgs un nesavtīgs. Kovbojs it kā ierauga sevi no malas un . .. nespēj pacelt roku, lai izdarītu slepkavību. Kad sieviete palikusi viena, viņš pieiet tai klāt. «Blakus istabā ir dāvana, kuru es sagatavoju jums,» viņš saka un atstāj rančo. Izbrīnījusies sieviete atver istabas durvis un redz savu vīru sēžam pie svētku galda.

Bills beidza. Uz pults skaji sprikstēja svece, Reidlers pacēla galvu un nopūtās.

— Jupis jūs rāvis, Porter, — Dženingss izdvesa.

Bills klusēdams savāca manuskripta lapas. Viņa acis uzbudinājumā spīdēja. Viņš noglabāja manuskriptu kabatā un atbīdīja krēslu.

— Paldies, draugi, — viņš teica. — Nē, nē, nesakiet neko. Es visu sapratu. Es visu redzēju. Bet jūs man piedodiet, pulkvedi. Iznāca tā, it kā es būtu nolaupījis jūsu tiesības lasīt pirmajam.

— Nepavisam ne! — iesaucās Dženingss. — Es tikai sapratu, ka mani «Prēriju jātnieki» ir tīrais bleķis.

Pēc tam sākās pārspriešana, uz kuru izdevniecību būtu jāsūta manuskripts.

Pēc ilgiem strīdiem nolēma aizsūtīt stāstu žurnālam «Melnais Kaķis». Tas iznāca valsts austrumos un ievietoja iesācēju un jaunu rakstnieku stāstus. Reidleram pasta nodaļā atradās viens «Melnā Kaķa» eksemplārs. To uzmanīgi izpētīja.

— Nu redziet! — Reidlers iesaucās. — Viņi drukā iesācēju stāstus. Raug še, pirms stāsta «Tūkstoš duču» rakstīts, ka autoru sauc Džeks Londons, ka viņš ir iesācējs rakstnieks un stāsts ir viens no viņa pirmajiem sacerējumiem.

— Kā sauc izdevēju? — Bills apvaicājās.

— Umsteters, — Dženingss izlasīja.

— Labi. Sūtīsim stāstu misteram Umsteteram.

Bilijs Reidlers salīmēja no bieza ietinamā papīra lielu aploksni, un Els Dženingss skaistiem burtiem uzrakstīja redakcijas adresi.

— Par turpmāko neraizējieties, — Reidlers sacīja. — Jau rīt stāsts būs Centrālajā Kolumbusas pastā.

— Bili, kāpēc jūs parakstījāties «O. Henri», nevis īstajā vārdā? — Els prasīja.

— Tāpēc, ka Viljams Sidnijs Porters uz visiem laikiem paliks te, Kolumbusas katorgas cietumā.

— Es kaut ko nesaprotu ... Kas tas par O. Henri?

— O. Henri ir brīvs cilvēks, draugi. Viņš nav apzīmogots. Viņš pieder tikai sev, nevienam citam.

— Jūs runājat mīklaini, Bili.

— Kādreiz es jums pateikšu šīs mīklas atminējumu, pulkvedi.

— Šodien jūsu reize stāstīt, Bili, — Els Dženingss kādu dienu sacīja. — Mēs ar Biliju kārojam dzirdēt kaut ko aizraujošu.

— Jūs mani iedzenat sprukās, pulkvedi. Nudien, nezinu, ko vēl varētu jums stāstīt. Mana dzīve nav bijusi tāda kā jums. Es neuzskatu to par interesantu.

— Bili, — Dženingss norāja. /— Nelauzieties! Jūs protat saredzēt zelta tīrradņus uz ceļa, kur pirms jums gājuši pāri cilvēku tūkstoši.

— Jūs pārspīlējat manas spējas, pulkvedi. Tas, ko jūs domājat zeltu esam, patiesībā ir parasti dubļi.

— Jūsu rokās tie pārtop par zeltu.

— Ellē, jūs taču protat glaimot, El! To nu es negaidīju! Bet par ko jūs īsti gribat dzirdēt, draugi? Redziet, es, kā ikviens mirstīgais, esmu ļoti jutīgs pret slavinājumiem un aiz lepnuma jau esmu piepūties kā tītars.

— Pagājušajā reizē jūs solījāt pastāstīt, kā jūs iekritāt, — Reidlers teica.

— Jā, solīju gan. Un šodien es jums pastāstīšu.

Viņš iekārtojās ērtāk pie pults un kādu brīdi klusēja.

Tad viņš paskatījās uz Dženingsu.

— Eldžij, vai jūs atceraties, kā mēs abi izšķīrāmies pēc bankas aplaupīšanas Geli pilsētā?

— Vai atceros? — Els iesaucās. — Es to redzu, it kā tas būtu noticis pirms dažām dienām!

— Tajā pašā vakarā es aizbraucu uz Jaunorleānu pie savas sievas radinieces misis Vilsones. Viņa bija mana pasta kastīte. Ar viņas starpniecību es saņēmu vēstules no Atolas. Viņa vienīgā zināja, kur es esmu. Es pieklauvēju, un viņa attaisīja durvis.

Viņš aizvēra acis un atkal redzēja savā priekšā klīrīgo večiņu, kas tinās melnā mežģīņu šallē.

—- Mīļais dievs, tas esat jūs, Viljam! — iesaucās misis Vilsone, ieraudzījusi bēgli. — Kāda nelaime! Paskatieties, ko raksta misis Hola.

Billam rokās tūlīt atradās maza, balta aploksnīte. Viņš kā hipnotizēts izņēma no tās papīra lapu.

«Lēkmes dažkārt turpinās vai pusstundu. Gandrīz vienmēr tās beidzas ar asiņošanu. Asinis plūst no rīkles — gaišas, briesmīgas asinis. Un pēc lēkmes viņa dienām guļ klusa un vārga kā bērns. Es zinu, viņa ļoti pārdzīvovisu šo nelaimi, bet viņa nekad ar mani par to nerunā. Ārsts teica, ka viņa nenodzīvos ilgāk par mēnesi. Ja var kaut ko darīt, dodiet man kādu padomu. Uzmeklējiet viņu, pastāstiet visu. Viņu uztur pie dzīvības tikai cerība vēlreiz viņu redzēt...»

Bills uzmeta acis vēstules beigām. Tur stāvēja datums: «1897. gada 21. jūnijā.»

Septiņas dienas! Vesela nedēļa! Un ja nu viss jau ir pagalam?

— Nolādētais gļēvulis, — Bills nomurmināja.

— Ko? — misis Vilsone nesaprata.

— Es par ko citu, — Bills sacīja.

— Jā, jā, — misis Vilsone teica. — Viņai tā jau ir četrus mēnešus.

Bills saņurcīja vēstuli un iebāza to kabatā.

— Spaidu darbi ir maz par to, — viņš sacīja.

— Ko? — misis Vilsone jautāja. — Jūs taču man bijāt pilnīgi pagaisis. Pēdējā laikā jūs man nemaz vairs nerakstījāt, Viljam.

— Divdesmit dolāru, — viņš sacīja, uzlūkodams veco dāmu. Viņa seja izskatījās nožēlojama. Rokas bezpalīdzīgi taustījās pa kabatām. — Divdesmit dolāru. Kādu vien gribat nodrošinājumu. Biļetei uz Hjūstonu.

— Jā, jā, — sacīja misis Vilsone. — Nedrīkst zaudēt ne minūti. — Viņa izņēma no kumodes zamšādas somiņu un sāka tajā meklēt. — Jā, jā. Brauciet tūlīt. Viņa jūs gaida. — Billa saujā sabira sudrabnauda. — Atdosiet, kad jums iznāks.

— Jā, kad iznāks ... — viņš atkārtoja. — Bet cikos tad atiet vilciens uz Eījūstonu?

Viņš gāja pa ielu, cieši saspiedis dūrē sasilušās monētas, un visu laiku murmināja:

— Cikos tad atiet vilciens uz Hjūstonu?

Garāmgājēji nodomāja, ka viņš ir piedzēries.

Pirmajā jūlijā no rīta viņš Hjūstonu izkāpa no vilciena

un paņēma ormani.

Policijas aģents, kas viņu izsekoja no Jaunorleānas stacijas, piezvanīja pa telefonu apgabala inspektoram:

— Porters pilsētā. Dodas uz mājām.

— Pagaidām atstājiet viņu mierā, — inspektors deva rīkojumu. — Tagad viņš vairs nekur nespruks.

Bills samaksāja dolāru vedējam, uzskrēja pa zemo lie-venīti — tikai trīs pakāpieni — un parāva sava dzīvokļa durvis. Priekšnamā viņš sastapa misis Holu, kas bija ģērbusies melnās drānās, acis no raudāšanas un negulēšanas viņai bija sarkanas.

— Kas noticis? — iesaucās Bills, izbailēs skatīdamies uz viņas melno tērpu. — Kur viņa ir?

— Klusāk! Visu svēto vārdā, klusāk! — misis Hola čukstēja. — Viņa ir guļamistabā.

— Dzīva?!

— Dieva dēļ, es jūs lūdzu ...

Divos lēcienos viņš izskrēja cauri gaitenim..

Sasmakušais istabas gaiss smaržoja pēc ģerānijām.

Atola puszviļus gulēja gultā, atbalstīta ar veselu kaudzi spilvenu. Palags apkļāva viņas ķermeni, un Bills ieraudzīja, ka viņa ir šausmīgi novājējusi.

— Dell!

Viņa mazliet pagrieza galvu, un viņas pievērtās acis pamazām izpletās ļoti lielas un spožas. Viņa pacēla roku, it kā aizsargādamās no gaismas.

— Dell!

Viņš piegāja pie gultas, smagi nošļuka viņas priekšā uz ceļiem un paslēpa seju rokās.

— Viljam, nav brīv! Ko jūs darāt? Viņa nedrīkst uztraukties.

Tā bija misis Hola.

— Nē, — čukstēja Bills. — Nē. Nē. Nē.

Viņš pasniedzās un uzmanīgi noglāstīja sievas plecu. Viņš juta, ka tā sarāvās no viņa pieskāriena.

— Mister Porteri

Atkal tā misis Hola!

— Nē, —•• Viljams sacīja. — Nē. Ejiet prom no šejienes! Es atbraucu pie Dellas. Es atbraucu pie savas Del-las, saprotat?

Viņš raudzījās sievas sejā, redzēja viņas sasprēgājušās lūpas, brūnos lokus zem acīm.

Atola, smagi un ar grūtībām elpodama, skatījās viņā nenovērsdamās. Un piepeši divas spožas lāses sāka ritēt pār viņas vaigiem.

— Kāpēc? — Bills teica. — Kāpēc, nu? Es esmu te. Kāpēc tu klusē? Dell, kāpēc tu klusē?

Atola aizvēra acis un sāka raustīties elsās.

— Kāpēc tu mani pameti, Bili? — viņa čukstēja.

Viņš pavēra muti un iekampa gaisu.

Kā lai pasaka Atolai, ka viņš vienkārši nobijās? Ka droši zināja — viņš nevarēs sevi attaisnot tiesā. Ka nemaz negribēja attaisnoties. Ka viņu biedēja cietuma rēgs, zaudētais gods, lepnums, stāvoklis sabiedrībā. Ka viņš labāk aizbēga nekā piedzīvoja pazemojošo publiskas prāvas procedūru. Ka viņš izdarījis nelabojamu kļūdu un pārāk vēlu to sapratis.

— Dell, mīļā, piedod, dieva dēļ! Es citādi nevarēju. Es gribēju tevi izsaukt uz Meksiku. Tevi un Margaritu. Tur bija labi. Ļoti labi. Bet vēlāk es dabūju zināt, ka ... ka aizdomas uz mani atkrīt. Un tagad viss ir kārtībā. Un tiesas nebūs. Nebūs nekā, saproti? Viss ir kārtībā, Dell. Es tev zvēru.

Viņš centās melot mierīgi, lai viņa noticētu. Viņš pats mēģināja noticēt saviem meliem.

— Tu vairs nekur nebrauksi?

— Nē, — viņš teica. — Nē. Nē. Nē.

Atola nopūtās.

— Bet Margarita jau liela. Astoņi gadi. Viņa pašlaik ir

pie vecmāmuļas.

— Te nav gaisa, — Bills teica. — Kādēļ šeit tā ģerānija? Tev nepieciešams svaigs gaiss.

Viņš piegāja pie loga, atvēra to un izsvieda laukā māla podus. Tie dobji nobūkšķēja pret ietvi. Karsts stepes gaiss uzvilnīja aizkarus.

— Viljam!

Bills nokratīja misis Holas roku no savas piedurknes un izskrēja gaitenī. Tur viņš ar pieri atspiedās pret vēso sienas apmetumu un nedzirdēja vairs neko.

Reizēm temperatūra strauji nokritās, krūtis vairs necīnījās pēc elpas, un tajās dienās Atola lūdza viņu nosēdināt gultā ar seju pret logu.

Atnāca ārsts, misis Holas attāls radinieks, tad Bills viesistabā atkorķēja pudeli, un pēc apskates jautāja:

— Bet ir taču bijuši gadījumi, ka pacients, par spīti jūsu medicīnai, atkal tiek uz kājām?

Ārsts, atklāts ciniķis, kreiso aci piemiedzis, aplūkoja pret gaismu glāzi un nepatikā viebās.

— Medicīnai, mister Porter, nolaižas rokas, ja pacienti sāk izdabāt apbedīšanas biroja interesēm. Tieši to dara jūsu sieva. Varbūt viņa vēl kādu gadiņu nodzīvotu, bet... Sasodīts, viņai ir ļoti draņķīgs noskaņojums. Par ko viņa domā? Kas viņu satrauc?

Stāvot viens otram pretī, viņi klusēdami izdzēra viskiju un izšķīrās.

Bills ļoti labi zināja, kas Atolu satrauc, bet vai viņš varēja to stāstīt ārstam?

Atola izdzisa naktī uz divdesmit piekto jūliju 1897. gadā.

Dienā Hjūstona peldēja bula karstuma viļņos. Nakti pavadīja trauksmainā miegā zem smagām sakarsētām debesīm. Visgarām priekšpilsētām stiepās ugunīga svītra. Ielas piepildīja dūmu dvaka. Dega izkaltusī prēriju zāle un meskitu krūmi.

Atola ar kājām nogrūda palagu zemē un gulēja gultā garajā linu kreklā. Viņas ķermenis bija kļuvis stūrains un svešs. Tas šķita it kā atkusis šajā negantajā svelmē. Bills dzesināja sievas pieri ar mitru dvieli.

Pēc minūtes dvielis kļuva tikpat karsts kā viss šajā istabā. Kā nedzirdama ēna Billam aiz muguras kustējās misis Hola.

Billu biedēja krēslainā istaba, ēnas kaktos, sievas lēnie, gārdzošie elpas vilcieni. Viņš atrada kumodē dažas sveces un aizdedzināja tās. Viņš noliecās pār Atolas pusaiz-vērtajām acīm un sāka stāstīt par Ņujorku, uz kurieni viņi drīz brauks, par baltām sniega pārslām un par jūru, un kuģiem. Viņš runāja kā pa murgiem — kaut tikai spētu ar vārdiem atvairīt klusumu, noslāpēt elpas gār-dzienus, nomākt savas bailes, savu gļēvulību.

Tad viņš pamanīja, ka Atola viņā neklausās un viņu nepazīst. Viņa pacēla roku un pakustināja to gaisā. Roka aizlūza, nokrita kā bez svara, pat nesagumzot krekla ieloces. Bills to satvēra. Viņa plauksta it kā apsvila.

Debess augstā, vai tiešām cilvēka ķermenis var būt tik karsts? Viņa kaut ko čukstēja. Vārdi ar grūtībām lauzās pār apkaltušajām lūpām.

— Ko? — viņš jautāja. — Ko tu vēlies, Dell? Dzert?

Viņa atkārtoja. Tad vēl reizi. Un vēl. Un vēl.

Un pēdīgi vārdu jēga nonāca līdz Bilia apziņai:

— Viljam, saudzi Margaritu . . .

...Viņu apglabāja prezbiteriāņu kapos. Pa ceļam uz mājām, uz sērdienīgajām istabām, Bills nopirka pudeli viskija. Patlaban viņš negribēja redzēt cilvēkus. Negribēja sarunāties ar viņiem. Viņam bija tikai viena vēlēšanās: apsēsties uz dīvāna, aizvērt acis un maziem malkiem dzert, līdz visas pēdējās dienas, viss šis briesmīgais mēnesis atkāpsies tālumā, miglā.

Viņš brīdi pastāvēja gaitenī, tad kā akls sataustīja un aizšāva durvju bultu.

Viesistabā viņš nolika pudeli uz galda un gāja meklēt glāzi.

«Tuk — tuk — tuk» — āra pie durvīm klauvēja.

— Pie velna! — viņš sacīja.

Glāzi viņš atrada bufetē.

Ar galda nazi nodauzīja no pudeles kakliņa laku.

«Tuk — tuk — tuk!»

— Lieciet taču mani beidzot mierā!

Viņš pielēja glāzi pilnu līdz malām un atsēdās uz dīvāna.

— Deli, — viņš sacīja istabai. — Dzīve neizdevās. Es esmu vainīgs. Es esmu zaķapastala. Es baidījos tev atzīties . . .

«Tuk — tuk — tuk!»

— Ak, lai velns jūs parauj!

Viņš piecēlās, kājas šļūkādams, aizgāja pie parādes durvīm un atbīdīja bultu.

— Varas orgāniem vajag atvērt tūlīt, Porter, — sacīja policists. — Likuma vārdā es jūs arestēju. Te ir orderis.

Bills paskatījās uz zaļo papīriņu un iesmējās.

— Lai jau! Tagad ir vienalga.

.. . Dženingss sagrozījās krēslā un skaļi nopūtās.

— Kad viņi nošāva manu brāli Edu ... — viņš iesāka.

— Ko jūs runājat, El, — Reidlers sacīja. — Brālis — tas ir pavisam kas cits. Jums nav bijis jāzaudē sievieti, un jūs nezināt, ko tas nozīmē.

Pults, krēsls un cietuma aptiekas restes, bet apkārt šai aptiekai visas piecas slimnīcas palātas. Palātās no piecdesmit līdz divsimt slimnieku. Nakts klusumā kunkst piekautie, kāsē diloņslimie, murgo karsonī guļošie. Nakts sanitārs staigā no palātas uz palātu, reizēm iegriezdamies aptiekā pateikt, ka vēl viens pacients aizgājis pie tēviem. Tad Bilis noliek malā manuskriptu, un uzraksta apliecību par nāves gadījumu. Pēc dažām minūtēm pa gaiteņiem dārdēdama aizbrauc ķerra — uz mūžu. ieslodzītais nēģeris Džo tajā aizved mirušo uz līķu kambari, bet Bills atkal sēstas pie sava manuskripta. Tas kā betona siena norobežo viņu no eksekūcijas pagraba. No netaisnības. No necilvēcības. Taču drīz viņš pārliecinājās, ka pat šī siena nav tik stipra, kā viņš iedomājies. Reālā dzīve izlauza tajā plaisas, kuras aiztaisīt kļuva arvien grūtāk. Pirmā tāda plaisa bija gadījums ar Lielo Džo — «Briežu bara» indiāni, zirgu zagli.

Lielo Džo piekāva sistemātiski, ik pārdienām. Bez jebkāda iemesla. Vienkārši aiz kustoniskas intereses: cik tas indiānis var turēt. Viņš izturēja divus gadus. Pēdīgi organisms padevās. Lielais Džo nokļuva slimnīcā. Kādu nakti paklīda baumas, ka viņš nomiris. Nakts sanitārs atskrēja pie Dženingsa uz pasta kantori.

— El, — viņš sacīja. — Vai vari uz brītiņu ienākt palātā? Es gribu tev kaut ko parādīt.

— Kas noticis?

— Ei, — sanitārs teica, — viņi jau sasējuši Lielo Džo, lai aizvestu uz līķu kambari, bet viņš vēl ir dzīvs.

— Melo! Tas nevar būt.

— Nāc! — sanitārs teica.

Lielais Džo gulēja uz lāviņas. Kājas viņam bija aptītas ar virvēm, bet acis aizsietas ar lakatu. Sanitārs izņēma no kabatas naglu un iebakstīja indiānim sānos. Džo ķermenis noraustījās.

Dženingss drāzās uz aptieku.

— Bili! Dakter Vilard! Lielais Džo nav miris! Viņš ir dzīvs. Kaut kas jādara, citādi uzraugi apraks viņu dzīvu!

Kad visi trīs iegāja palātā, Lielais Džo jau gulēja atvērtām acīm. Vilards saņēma viņa roku. Indiānis pagriezās uz sāniem un nočukstēja:

— Ūdeni...

Ārsts ar skalpeli pārgrieza viņa saites.

— Vācieties pie velna! — viņš nošņācās pret Dža-ningsu un Porteru. — Es pats tikšu galā!

Lielais Džo nomira pēc divām dienām, sestdienā. Milzīgo, dzelteno ķermeni aizveda uz līķu kambari un ievietoja kastē ar ledu. Mironi šajā kastē paturēja vienu diennakti. Ja šajā laikā pēc viņa neieradās neviens no tuviniekiem., viņu apraka cietuma kapsētā.

Svētdien ap pusnakti indiānis nāca pie samaņas. Izrādās, atkal bija notikusi pārskatīšanās. Tā bija bijusi vienkārši katalepsijas lēkme. Pamodies starp līķiem, pilnīgā tumsā, Lielais Džo mēģinājis izrāpties no kastes ar ledu un tad no tiesas nomiris ar sirdstrieku.

Els pastāstīja par Lielā Džo nāvi Billam pie pusdienu galda.

Porters nobālēja un pielēca kājās.

— Ak šitā! ... — viņš izdvesa.

— Viņi ar prieku mūs visus ieguldītu šajā kastē, —

Els teica.

Bills aizgriezās pret logu un ilgi klusēja.

— Domāju, ka vasara būs ļoti karsta, — viņš sacīja un atnāca atpakaļ pie galda.

— Bili, — Dženingss ierunājās, — jūs protat rakstīt. Jūs rakstāt pa īstam. Jums jāņem palīgā viss jūsu talants un jāpastāsta patiesība par to, kā mēs te dzīvojam. Kāpēc jūs nevarētu sacerēt vienu rakstu un aizsūtīt to uz redakcijām. Kāds taču to iespiedīs.

Billa skatiens kļuva ciets un seja ļauna.

— Mister Dženings, — viņš teica. — Es šeit neesmu reportiera amatā un netaisos uzņemties tādu atbildību. Šis cietums ar visām tā nejēdzībām mani nepavisam neuztrauc. Es šeit esmu tikai pagaidām. Tiklīdz no šejienes aiziešu, es aizmirsīšu, ka esmu te bijis. Vai jums tas ir skaidrs? Un, ja jūs nevēlaties zaudēt manu draudzību, nekad nenāciet pie manis ar šādiem padomiem.

Jā, Eldžijam taisnība, tā ir liela laime, ka viņš mazliet prot rakstīt. Spalva viņam palīdz izrauties laukā no šīm nolādētajām sienām, palīdz cīnīties pret realitāti. Tomēr ne tā, kā to iedomājās Eldžijs. Pasaulē tikpat cūcību ir diezgan. Kāda nozīme pievienot vēl kādu? Un bez tam — kurš gan uzklausīs katordznieka balsi? Kam vajadzīgs cilvēks, kurš apzīmogots? Turpretī šeit, uz papīra lapas, viņš var iegrozīt dzīvi, kā pašam patīk. Šeit viņš pats groza Fortūnas ratu. Viņš ir visvarens. Viņš spēj neveiksminieku padarīt par laimes lutekli, nabagu — par miljonāra. Ar vienu kustību viņš var nogalināt savu varoni vai dāvāt tam brīvību. Viņš, piemēram, var atlaist brīvībā nabaga Džimiju Velentainu.

Džimijs ... Viņš tiešām ir izbaudījis visu līdz mielēm!

Šī uz mūžu notiesātā cilvēka vārds īstenībā bija Diks Praiss. Viņa tēvs, konfederātu armijas karavīrs, nomira ar dzērāja trakumu, un Diks četru gadu vecumā kļuva par tikpat neatņemamu ielas piederumu kā skārda atkritumu tvertnes. Mātei kā par brīnumu izdevās viņu nodot skolā. Taču viņš tur iemācījās tikai rakstīt un rēķināt. Māte nespēja tik daudz nopelnīt, lai samaksātu par mācībām. Viņai pietrūka pat pusdienām. Un tā gadījās, ka izbadējies puišelis reiz ielavījās veikalā un nozaga biskvītu kārbu desmit centu vērtībā. Tiesā mātei pateica, ka viņa neprotot bērnu audzināt, un nosūtīja Diku uz Mens fīldas labošanas patversmi. No turienes viņš iznāca jau astoņpadsmit gadus vecs jaunietis ar mehāniķa diplomu kabatā.

Drīz pierādījās, ka šim diplomam nav ne mazākās vērtības. Viņam nekādi neizdevās dabūt darbu. Tad viņš nolēma likt lietā citas zināšanas, ko bija apguvis Mens-fīldā. Viņš atmūķēja veikalā kasi, pievāca vairākus simtus dolāru un tika notiesāts uz pieciem gadiem.

Tas pats atkārtojās, kad viņš pēc soda izciešanas iznāca laukā. Dabūjuši zināt, ka viņš uzaudzis labošanas iestādē, darba devēji atteicās no viņa pakalpojumiem. Pieci dolāri, ko izsniedz arestantam, cietumu atstājot, bija iztērēti. Viņš vēl izturēja četras dienas, šajā laikā tikai reizi paēdis pusdienas. Pēc tam viņš uzlauza kasi pasta nodaļā un tika notiesāts uz mūžu ieslodzījumā. Viņam piemēroja likumu par «recidīvistiem», likumu, kurš bija spēkā Ohaio štatā un saskaņā ar kuru cilvēkam, kas tiesāts par kriminālnoziegumu trešo reizi, piespriež «mūža katorgu».

Viņam bija divdesmit trīs gadi, kad viņš kļuva par mūža ieslodzīto. Viņam nedeva ne grāmatas, ne papīru, viņš nedrīkstēja ne rakstīt, ne saņemt vēstules. Trīspadsmit gadu viņam nebija ne jausmas par notikumiem viņa zemē.

Bills pirmo reizi sastapa Praisu, naktī apstaigādams kameras. Diks tik ilgu laiku jau bija pavadījis cietumā, ka uzraugi vairs nepievērsa viņam nekādu uzmanību un Jāva naktīs klejot pa gaiteņiem.

— Mister, — Diks Praiss uzrunāja Billu. — Jūs, rādās, esat aptiekārs?

— Jā, es esmu aptiekārs, bet ne misters, — Porters atbildēja. — Varat saukt mani par numuru.

— Piedodiet, biedri, — Diks sacīja. — Vai jums nav kaut kas ko palasīt?

— Palasīt? — Bills izbrīnījās. — Bet kas jums patīk?

— Viss, — Diks atbildēja.

— Labi, draugs, — Bills teica. — Es jums kaut ko salūkošu.

Nākamajā dežūras reizē viņš atnesa Praisam žurnāla «Gadsimts» burtnīcu. Tas bija solīds konservatīvs žurnāls, paredzēts solīdam lasītājam ģimenes lokā. Uz to bija parakstījies Derbijs, jaunais cietuma priekšnieks, un gandrīz vienmēr aizmirsa to pasta kantorī.

— Nezinu, vai tas jūs interesēs, — Bills sacīja, — bet cita nekā man pie rokas nebija.

Diks dedzīgi satvēra žurnālu un pabāza sev zem blūzes.

— Paldies, biedri, — viņš teica, pagriezās un salīcis aizslāja pa gaiteni.

Dažas dienas vēlāk Els Dženingss atnesa žurnālu uz aptieku.

— Diks jums pateicas, Porter.

— Vai viņam patika? — Bills vaicāja. — Manuprāt, tur nav neviena prātīga raksta.

— Ko? Vai tad jūs, Porter, nezināt — tā viņam ir pirmā grāmata pēc trīspadsmit gadiem.

Billa seja kļuva dzeltena, it kā viņš nupat būtu pārcietis malārijas lēkmi.

— Pulkvedi, — viņš beidzot izdabūja pār lūpām, — vai tiešām iespējama tāda cietsirdība? Nu labi, lai būtu zirgu steķi, lauztas ribas, asinis, Lielais Džo... Bet spīdzināt smadzenes ...

— Mūsu dieva zemītē viss ir iespējams, Bilij, —- Dženingss atbildēja. — Štati ir neierobežotu iespēju zeme.

Divus mēnešus pēc šīs sarunas Elam trakoti laimējās. Kā cilvēku, kuram ir juridiskā izglītība, viņu norīkoja par Derbija — cietuma priekšnieka sekretāru. Un tad Dikam radās negaidītas cerības uz apžēlošanu.

Kādā no štata lielajām akciju sabiedrībām valdē izcēlās skandāls. Klīda valodas par lielu summu izšķērdēšanu. Aizdomas krita uz kasieri. Bet kasieris bija aizslēdzis seifu un aizmucis. Skandāls vērsās plašumā. Izrādījās, ka šajā lietā iejaukti ievērojami štata politiskie darbinieki. Lai ievadītu izmeklēšanu, tiesai bija nepieciešams dabūt no seifa dokumentus, un tad vienam no varasvīriem ienāca prātā, ka seifu varētu atslēgt kāds katordznieks — ielaušanās speciālists. Cietumi taču parasti ir pilnum pilni ar šādiem speciālistiem.

— Vai jums tāds nav padomā? — Derbijs apvaicājās savam jaunajam sekretāram.

— Varbūt es tikšu galā, priekšniek? — Els sacīja. — Nitroglicerīns atver jebkuru slēdzeni.

— Nē, Dženings, viņi nav dumjāki par jums, — teica Derbijs. — Viņi negrib riskēt. Dokumenti viņiem vajadzīgi pilnīgi veseli un nebojāti. Un viņi grib saglabāt seifu. Tas ir vācu ražojums un maksā tūkstoš dolāru.

Els padomāja.

— Mums ir daudz kramplaužu, bet tie visi strādā rupji. Kad viņi ķersies klāt, seifs vairs nebūs lietojams ... Pagaidiet — bet ja mēģinātu ar Diku Praisu? — viņš ierosināja.

Derbijam doma iepatikās.

Viņš telegrafēja Džordžam Nesam, Ohaio štata gubernatoram, un tas apsolīja apžēlot uz mūžu ieslodzīto, ja tam palaimēsies seifu atvērt.

Praisu izsauca pie cietuma priekšnieka.

— Vai jūs to varētu izdarīt? — Derbijs viņam noprasīja.

Praiss bridi domaja, aplūkodams savas rokas.

— Man ir jāzina, — viņš pēdīgi sacīja, — kādas sistēmas slēdzis tai kastei. Vai tai ir ciparu gredzeni. Cik atslēgas caurumu un kā tie izvietoti durvīs.

Derbijs apsolīja uzzināt.

Izrādījās, ka seifa slēdzi kontrolē trīskāršs ciparu komplekts.

— Jūs apsolāt mani apžēlot? — Praiss jautāja.

— Nevis es, bet pats gubernators Nešs, — Derbijs sacīja.

— Labi, es to atslēgšu, — Praiss teica.

Tajā dienā, kad bija paredzēts Diku aizvest uz akciju sabiedrības valdi, viņš palūdza Derbijam vissmalkāko vīli.

— Es nekad vairs neuzsākšu vecās gaitas, pat ja būs jāsprāgst badā, — viņš sacīja. — Tāpēc es atklāšu jums paņēmienu, ar kuru es nedaudz sekundēs atšifrēju jebkuru ciparu un burtu kombināciju. To stiķi es pats izdomāju, un tas darbojas bez kļūmēm. Skatieties: ar vīles šķautni es novelku nagiem pa vidu svītru un vīlēju tik ilgi, kamēr atkailinās nervi. Protams, tas nav patīkami. Toties pēc tādas operācijas pirksti kļūst sevišķi jutīgi. Tad es ar pirkstiem griežu atslēgas ciparnīcu. Pakluso slēdzenes klikšķi, kas atskan, kad tā slīd garām robam, kas ietilpst kombinācijā, es sajūtu kā sāpīgu dūrienu.

Diks nebija izlielījies. Viņš atvēra seifu četrdesmit sekundēs. Štata avīzes daudzināja viņu par dienas varoni. Diks savu darbu bija veicis godam. Tagad valdībai bija jāpilda, kas solīts. Lūgums par apžēlošanu gulēja uz gubernatora Nēša galda. Gubernators paņēma sarkanu zīmuli un šķērsām, lapai, no stūra uz stūri, uzrakstīja:

«Brīvībā šis cilvēks būs ļoti bīstams. Lūgumu par apžēlošanu noraidīt. Nešs.»

Pēc astoņām nedēļām Diks Praiss cietuma slimnīcā nomira no tuberkulozes. Pēdējos trīs gadus viņš bija spļāvis asinis. Slimības gaitu paātrināja tas, ka viņu piekrāpa. Viņam vairs nebija ne spēka, ne vēlēšanās cīnīties par dzīvību.

Gultā, kurā viņš nomira, Bills zem spilvena atrada zīmuļa galiņu un no kalendāra izplēstu lapiņu. Otrā, tīrajā pusē, bija uzskricelēts nedrošā, gandrīz bērnišķīgā rokrakstā:

«Man ir trīsdesmit seši gadi. Divdesmit trīs gadi cietumā. Es nekad neesmu redzējis okeānu. Es ne reizes neesmu bijis teātrī. Es nekad neesmu ne dziedājis, ne dejojis. Es nekad neesmu redzējis īstu gleznu. Es nekad visā dzīvē neesmu sarunājies ar meiteni. Jāvaicā, kāpēc es esmu nācis pasaulē?»

Bills izgludināja papīriņu un noglabāja to kabatā. Tas bija gatavs sižets stāstam par to, kā sabiedrība līdz pēdējam centam iekasējusi savu parādu no Dika Praisa.

Pagāja vairāki gadi, iekams rakstnieks O. Henri iemū- ' žināja Diku Praisu stāstā par Džimiju Velentainu. Tikai šajā novelē viss bija otrādi. Džimiju gubernators apžēloja. Viņš dabūja nosēdēt tikai desmit mēnešus. Brīvībā viņu gaidīja draugi un mīlestība. Nejaušas sagadīšanās dēļ viņš bija spiests ķerties pie vecā amata. Taču stāstā viņš nevis novīlē sev nagus, bet ar uzlabotiem un dārgiem mūķīzeriem atver seifu.

— Kāpēc jūs tā darījāt, Bili? — kādreiz viņam pārmeta Els Dženingss. — Vai tiešām jūs nesapratāt, ka jūsu rokās bija tāds lādiņš dinamīta, ar kuru varēja uzspert gaisā visu šo sapuvušo Kolumbusu?

— Nē, pulkvedi. Tas, par ko jūs runājat, nav manā gaumē. Man šermuļi iet pār kauliem, tiklīdz iedomājos šo operāciju ar vīli. Atceraties, kādi bija viņa pirksti? Tie izskatījās kā no inkvizīcijas spīlēm izņemti. Es dodu priekšroku mūķīzeriem. Man nepatīk sagādāt saviem varoņiem ciešanas. Bez tam autora fantāzija dod Dikam iespēju uzdāvināt šo komplektu biedram. Kaut arī mans Džimijs apņēmies atteikties no vecā amata, viņš tomēr nedomā, ka viņa cēlajam piemēram sekos visa pārējā noziedznieku brālība. Parasts grēkus nožēlojošs grēcinieks tūdaļ būtu iznīcinājis savas agrākās profesijas darba rīkus. Mans Džimijs tāds nav. Viņš nosūta mūķīzerus kā dāvanu savam kādreizējam draugam. Man personīgi patīk šis mana varoņa rakstura vilciens. Bet palikt kaut kam apakšā lādiņus ar briesmīgu graujošu spēku — tā nav mana specialitāte.

,. . Pienāca 1899. gada oktobris.

Bills arvien retāk iegriezās pasta kantorī. Un, ja arī dažkārt atnāca, tad nosēdās kaut kur kaktiņā un klusēdams klausījās Reidlera un Dženingsa sarunās.

— Kas jums lēcies, Porter? — Els viņam vienudien apvaicājās. — Vai tikai neplānojat bēgšanu?

— No sevis paša nevar aizbēgt, Eldžij. Man ir vajadzīga nauda. Biju cerējis, ka «Melnais Kaķis» nopirks manu stāstu vēl pirms Ziemassvētkiem.

— Bet ir taču arī citi žurnāli, ne jau «Melnais Kaķis» vien.

Bills skumji iesmējās un izņēma no kabatas bloknotu, sašūtu no recepšu blankām.

— Skatieties, Eldžij. Esmu nosūtījis savu «Svilpotāju» «Jaunatnes Pavadonim», «Avotam», «Transkontinentālajam Mēnešrakstam», «Kopijai» un «Nacionālajam Žurnālam». Visur viena un tā pati atbilde. Es klauvēju, bet man neatver durvis.

— Starp citu, kam jums vajadzīga nauda, Bili?

— Pulkvedi, kā jūs domājat, kā labad es dzīvoju?

— Velna milti, Bili, protams, ne jau šo spožo ripulišu dēļ, uz kuriem uzbildēta sievietes galviņa. Tā es kādreiz . ..

— Nu redzat. Pitsburgā dzīvo kāda persona, kurai es ļoti sen esmu kaut ko apsolījis, bet vēl arvien neesmu izpildījis savu solījumu. īsāk — es gribu šai personai sagādāt dāvanu. Viņa sapņo par lelli rozā kleitā.

— Cik jums vajag, Bili? — Els noprasīja kā īsts baņķieris. — Man te ir kāds nieks.

— Paldies, Eldžij, mans draugs. Bet man šķiet, desmit dolāru j ums nesanāks.

Patiesi, cietumniekiem, izņemot tos, kuriem iesūtīja piederīgie, tikai nedaudziem turējās kabatas nauda. Reidlera un Ela galvenais ienākumu avots bija nedzēstās mar-kas, ko reizēm varēja atrast uz aploksnēm. Tur sanāca pieci seši dolāri mēnesī, un tā skaitījās gluži pieklājīga peļņa.

Reiz Bills palūdza no Reidlera aizdevumu — dažas markas — un nosūtīja tās uz Pitsburgu ar nelielu zīmīti:

«Margarita, nosūtu Tev divdesmit centu neatliekamiem izdevumiem. Esi prātīga meita un nepērc daudz saldumu, citādi Tevi saulainā dienā apēdīs bites un mēs vairs neredzēsimies.»

Divdesmit centu!

Hjūstonā, vēl pirms Atolas slimības, Margarita ieraudzīja rotaļlietu veikala vitrīnā lielu lelli ar porcelāna galviņu, kuplā rozā kleitā ar gaišzilu zīda jostu.

Margarita nesauca Billu pie skatloga, neuzplijās ar lūgumiem. Viņa ilgi un nopietni aplūkoja rožaino parādību un pēkšņi laimīgi iesmējās:

— Tēti, es viņu nosaukšu par Klāru. Viņa būs Klāra, labi, tēt?

Klāra maksāja septiņus dolārus. Klāra bija visdārgākā rotaļlieta logā. Bet «Ripojošajam Akmenim» bija vajadzīgs papīrs, un tipogrāfijas strādnieki prasīja samaksāt uz priekšu.

— Mārdžij, mazliet pagaidi, — viņš toreiz teica. — Es redzēju citu Klāru. Vēl skaistāku. Arī rozā kleitā. Viņu tev uz Ziemassvētkiem atnesīs vecais Santa Klauss ar sarkano cepuri. Viņš to atnesīs naktī, kamēr tu gulēsi. Viņa stāvēs pie tavas gultiņas un gaidīs, kad tu pamodīsies.

... Tuvojās trešie Ziemassvētki.

Viņš bija domājis, ka «Melnā Kaķa» redaktors Umste-ters nopirks stāstu.

Viņš atcerējās Margaritas klusos smieklus.

Un jutās vainīgs.

— Paklausieties, Bili, bet vai nepamēģināt pie Mak-lūra? Reidleram ir daži «Maklūra Žurnāla» eksemplāri. To pasūta ekonoms. Tur tā stāv rakstīts: «īso stāstu žurnāls vīriešiem Austrumu novados.» Jums taču ir īsais stāsts.

Un «Diks Svilpotājs» devās savā astotajā ceļojumā. Šoreiz tā ceļa mērķis bija Ņujorka.

Novembrī Derbijs norīkoja Billu par ekonoma sekretāru. Šis amats bija tūlīt otrajā vietā pēc cietuma priekšnieka sekretāra amata. Billam nu bija gandrīz pilnīga brīvība, jo pārvaldnieka kanceleja atradās ārpus cietuma teritorijas nelielā savrupmājā, kuras logi bija vērsti uz Soļoto upes krastu.

Mantu noliktavā Bills sameklēja savu gaišpelēko uzvalku un šaurpurnu kurpes un tajā pašā dienā apciemoja pasta kantorī savus draugus.

— Džentlmeņi, jūs varat mani apskaust, — viņš sacīja, — mans galds stāv pie paša loga. Liels rakstāmgalds ar atvilktnēm. Šis pārvaldnieks, redzams, ir skolots bestija. Viņam ir pieklājīga bibliotēka. Es varu dabūt visas grāmatas, kādas vien vēlētos lasīt. Es tagad varu lasīt un domāt. Esmu gandrīz laimīgs. Tagad beidzot varēšu uzrakstīt kaut ko vērtīgu.

Un tiešām, pēc nedēļas viņš nolasīja Reidleram un Dženingsam stāstu «Migla Sanantonio», bet decembra sākumā pabeidza «Darījumu» un «Sanatorija rančo». Stāstus viņš rūpīgi pārrakstīja, un tie uzsāka ceļot pa redakcijām.

1899. gada 7. decembrī Bills Reidlers svinīgi pasniedza Porteram aploksni no ļoti bieza zila papīra.

— Tādas vēl nav gadījies redzēt, — viņš sacīja. — Ne citādi, ka tas būs uzaicinājums darboties līdzi solīdā žurnālā. Jūsu akcijas ceļas, Bili.

Bills pasmaidīja, palūdza šķēres un, uzmanīgi atgriezis aploksni, ielūkojās iekšā.

— Kas tur ir? — Dženingss vaicāja.

Bills iebāza aploksnē pirkstus un izvilka divas papīra lapiņas.

— Čeks, — viņš teica, viegli nobālēdams. — Čeks par četrdesmit dolāriem. Uzrādītājam. No Maklūra. Liekas, viņi pieņēmuši «Svilpotāju».

Viņš atlocīja otru lapiņu un izlasīja:

«Godājamais ser,

Jūsu stāstu «Dika Svilpotāja Ziemassvētku dāvana» «Maklūra Žurnāla» redakcija atzina par derīgu publicēšanai un nodrukās to žurnāla Ziemassvētku numurā.

Ja Jūs būtu ar mieru piesūtīt mums visu, ko rakstāt, mēs varētu honorāra likmi paaugstināt līdz 50 dolāriem par stāstu un regulāri publicēt tos mūsu žurnāla lappusēs.»

— Vai es neteicu! -— iesaucās Reidlers.

— Četrdesmit dolāru. Nav slikti! — Els piemiedza aci.

— Bili, es gribu jūs apsveikt, — Reidlers teica. — Deviņi pērkoņi, ja manas kājas man klausītu!

Bills piegāja viņam klāt un cieši apskāva ap pleciem.

— Es esmu greizsirdīgs, Bilij, ņemiet vērā! — Dženingss padraudēja ar pirkstu.

— Paldies j.ums, mani draugi, — Porters teica. — Žēl, ka mēs nevaram nodzert visu šo naudu. Divdesmit pieci dolāri man jāsūta Džonam Medoksam uz Ostinu. Tas ir vecs parāds ... Desmit — dāvana Margaritai. Bet pārējos piecus. .. Reidler, es ceru uz jūsu sakariem ar štata centrālo pastu. Es gribu tieši no jūsu rokām saņemt šo honorāru. Ziemassvētkos mums būs galdā tītars un vīns.

Kādreiz vakarā, pļāpājot ar Dženingsu cietuma priekšnieka pieņemamajā istabā, kur Els jau bija stingri iekārtojies, Bills sacīja:

— Es esmu apmierināts, El. Šie pusotra gada cietumā nav velti zaudēti. Es esmu iespraudis pieteikuma mietu tajā vietā, kur nākotnē būs mani zelta lauki. Tur — brīvajā dzīvē izgājis, es negribētu kauties ar trūkumu, bet spalva ir mans vienīgais kapitāls, uz kuru varu cerēt.

— Bili, man liekas, jūs daudz zaudējat, — Dženingss iebilda. — Jums te ir nevis zelta lauki, bet īstas raktuves. Šajā cietumā pat gaiss ir piesātināts ar tematiem. Ikviena cietumnieka dzīve — vesels stāsts, Un tādu šajos mūros ir ne mazāk kā četri tūkstoši.

—- Vai jūs atkal par to pašu, pulkvedi? — Bills saviebās. — Labi. Reizi par visām reizēm ir jāizbeidz šis nolādētais jautājums. Jums liekas, ka es palaižu neizmantotus bezgalīgi daudzus tematus? Lūk, ko es jums uz to atbildēšu. Man nav ne mazākās vēlēšanās uzvandīt cietuma iemītnieku noslēpumus. Arestants kā literāra sacerējuma materiāls mani neinteresē. Pasaulē arī bez šiem manis neuzrakstītajiem stāstiem dubļu diezgan. Es negribu tos pavairot. Atceraties, jūs teicāt, ka es ar savu spalvu varētu izgādāt apžēlošanu vismaz desmit nepatiesi notiesātajiem? Bet redzat, pēc manām domām, viņiem te ir labāka dzīve nekā būtu aiz šīm sienām. Ko no pasaules var gaidīt cilvēki, kuriem aiz muguras katorgas cietums? Par ko jūs īsti domājat, pulkvedi, tā rūpēdamies par viņu atbrīvošanu? Vai tiešām jūs nesaprotat, ka viņus tur tūdaļ iemīdīs mēslos?

— Jums nav taisnība, varu saderēt!

— Jūs noteikti paspēlēsiet.

— Nekad!

— Jūs esat uzbudināts, pulkvedi. Cietuma birka mūsu dieva zemītē ir Kaina zīmogs. Tiklīdz sabiedrība to jums ieraudzīs — jūs esat beigts cilvēks. Tā nedrīkst to redzēt arī man. Es negribu būt izstumtais.

— Jūsuprāt, sabiedrība — tā ir tauta?

— Es esmu džentlmenis, pulkvedi. Es vēl gribu kādu laiku padzīvot. Gribu labi ģērbties, labi paēst, izgulēties. Gribu, lai mani cienītu, vai saprotat? Es nekad nepeldēšu pret straumi. Cilvēkam, kurš cenšas peldēt pret straumi, jārēķinās, ka viņš kuru katru brīdi var noslīkt. Es taisos peldēt pa straumei.

— Bet sabiedrība tikpat uzzinās, ka jūs esat. kādreizējais katordznieks. Kāds kaut kad atradīs vecas avīzes, materiālus par jūsu tiesas procesu Ostinā un ...

— Nē. Neviens neko neuzzinās. Kad es iziešu no šejienes, es aizmirsīšu, ka esmu saucies. Bills Porters. Neviens nekad neuzzinās, ka Ohaio katorgas cietums devis man pajumti un uzturu. Es nevēlos un nespēju paciest šo netīro cilvēkveida suņu greizos skatienus un aizdomu pilno okšķerēšanu. Viss, pulkvedi. Izbeigsim šo sarunu. Tā man ir nepatīkama.

— Pagaidiet, Bili. Vēl vienu pašu jautājumu. Kāpēc jūs reizēm nozākājat visu cilvēci? Vai jūs nīstat cilvēkus?

— Es cilvēkus mīlu, pulkvedi, un nīstu viņu zemis-kumu. Uz redzēšanos.

Rillam cietumā vēl bija jāpavada apmēram četri mēneši. Derbijs bija parūpējies, lai viņu atbrīvotu pirms termiņa. Ieslodzījuma laiku samazināja no pieciem gadiem uz trim gadiem un trim mēnešiem.

Biils pagatavoja sev kalendāru un katru vakaru nosvītroja aizvadīto dienu.

— El, — viņš bieži apvaicājās. — Kas būs jūsu pirmais solis pēc tam, kad izkļūsiet laukā no šejienes?

— Esmu par to domājis, — Dženingss atbildēja. — Zināt, ko es darīšu? Pieiešu pirmajam pretimnācējam uz ielas klāt un teikšu: «Ser, es esmu bijušais katordznieks. Tikko esmu no turienes iznācis. Ja tas jums nepatīk, varat vākties pie visiem velniem!» Bet man nekad nebūs izdevības pateikt šos vārdus, jūs zināt.

Bills skaļi smējās.

— Es vēlētos, kaut man būtu jūsu izaicinošā neatkarība. Man tādas trūkst. Kopš kāda laika esmu sācis baidīties no dzīves. Kas, pēc jūsu domām, ir stiprāks: bailes no nāves vai bailes no dzīves, El? Lūk, man visā drīzumā būs jāiet prom no šejienes, un es baidos, ka sabiedrība uzzinās par manu pagātni. Gribu vēl padzīvot, El. Mana dzīvība vajadzīga Margaritai. Ja nebūtu viņas ... — Viņš brīdi domāja.

Tad sāka runāt, vairs nevērsdamies pie Eia: — Mans dievs, cik daudz mēs nopūlamies, lai sastiķētu sev masku un apslēptu zem tās savu patieso «es». Kāda smaga nasta — personība, kuru tu slēpdamies nēsā sevī jau trīsdesmit septiņus gadus! Dažreiz man šķiet, ka pasaule ietu uz priekšu milzu soļiem, ja cilvēki cits citu redzētu tādus, kādi tie ir īstenībā, ja viņi kaut uz brīdi atteiktos no meliem un izlikšanās. Cik daudz naida un nicināšanas izkausētu šāda saprašanās! Cilvēks varētu kļūt dzīves cienīgs, ja tas kā pienākas padomātu par to . . .

Viņš piecēlās un sāka staigāt pa pustumšo kanceleju.

— El, kā jūs domājat, vai mēs kādreiz spēsim filozofiskā mierā doties nāvē?

— Kāpēc jūs tā prasāt, Bili?

— El, es gribētu zināt, vai ir kāds cilvēks, kas spēj mierīgi kā Sokrāts saņemt nāvi no saviem bendēm?

— Kāpēc jūs tā prasāt, Bili?

— Cilvēks nekad neuzzinās, ko slēpj sevī tas brīdis, kad dzīvība ieiet nāvē. Mirējs par to nevar pastāstīt — viņš jau ir viņpus lielās robežas, un viņu vairs neskar zemes lietas ... Bet tas, kurš tuvojas šai robežai... Ar ko nodarbināts viņa prāts šajā brīdī? Kas viņā vairs ir no cilvēka?

— Pasakiet taču — kam jums tas vajadzīgs?

— El, es gribētu parunāties ar cilvēku, kurš taisās ieiet Nebūtībā un apzinās to. Man ļoti vajag zināt, ko viņš izjūt.

— Jūs rakstāt jaunu stāstu?

— Jā, El. Un man vajadzīga realitāte.

— Jūs šo sarunu esat uzsācis īstā reizē, Bili. Mums te ir kāds zēns, viņam pēc nedēļas tiks izpildīts nāves sods.

— Kas viņš tāds?

— Nav ne jausmas. Kancelejas papīros viņš iereģistrēts ar vārdu Kids. Pirms dažiem mēnešiem viņš noslīcinājis savu biedru, bet, tāpat kā mēs visi, protams, apgalvo, ka esot tik nevainīgs kā dūja.

-— El, es gribētu viņu redzēt.

— Mēģināšu to nokārtot.

Cietuma iemītnieki parasti jau vairākas nedēļas iepriekš uzzināja, kuram pienākusi reize sēsties uz elektriskā krēsla. Arestanti vēroja, kā nāvinieks pagalmā pastaigājas sevišķā apsardzībā. Viņi pat pazobojās par nāvi.

— Labprāt mainītos ar viņu, kaut tikai varētu līdz acīm pierīties bifštekus un pietempties vīnu, — viņi mēdza mēļot.

Pēc noteikumiem arestantam, kuram piespriesta nāve uz elektriskā krēsla, pienācās cietumā vislabākais ēdiens. Trīs reizes dienā lieliski pagatavoti sātīgi gaļas ēdieni, un pusdienās pudele laba portvīna. Šo likumu svēti ievēroja. Pat vislielākajam nelietim pēdējās dzīves dienas bija jāpadara patīkamas, kaut vai tikai vēderam. Tāds bija valdības viedoklis.

Jo tuvāk nāca soda diena, jo vairāk pār cietumu nolaidās tumšs negaisa padebesis. Gandrīz neviens pusdienu laikā neprasīja papildporciju. Sejās iegula domī-gums. Kamerās valdīja klusums. Viens otrs atcerējās dievu un cītīgi sāka apmeklēt baznīcu. Gāja pie bikts un lūdza cietuma kapelānu atlaist grēkus. Biežākas kļuva nervu lēkmes. Dažkārt nakts vidū gulētājus uzmodināja gari stiepts, skumjš un baiļupilns kliedziens. Tad no kamerām uz gaiteņiem raidīja lamu vārdus un pieprasīja nodibināt kārtību.

Ķida soda dienā Els paaicināja Porteru iekšējā speciālajā pagalmiņā.

— Tur viņš ir . . . Rau, tas zēns, kas staigā ar uzraugu, redzat? Ejiet, parunājieties ar viņu. Uzraugs atļaus, es to nokārtoju.

Porters piegāja pie Ķida. Visi trīs, blakus iedami, vairākas minūtes pastaigājās pagalmā no viena gala uz otru. Notiesātais uzlika savu roku Billam uz rokas un, redzams, bija priecīgs, ka var parunāties.

Kad Porters atgriezās pie Dženingsa, viņa seja bija kļuvusi slimīgi dzeltena, bet īsās, tuklās rokas tik stipri sažņaugtas, ka nagi iegriezās delnās.

— El, tas taču velns zina kas! Tā ir zemiska rīcība. Biju domājis, ka viņš ir vīrietis, bet viņš vēl ir tīrais bērns. Viņš nebaidās un, liekas, nesaprot, ka viņu taisās nogalināt. Viņš, liekas, nezina, kas tas ir — nāve. Vai jūs redzējāt, kā viņš uzlika savu roku uz manējās? Viņš taču ir nesapraša puisēns. Viņam septiņpadsmit gadu. Viņš apgalvo, ka neesot vainīgs. Viņš ir pārliecināts, ka pēdējā brīdī notiks kaut kas neparedzēts un viņš būs glābts. El, pastāstiet man — kāds ir viņa noziegums?

Dženingsam bija zināmi šīs lietas apstākļi. Pret Ķidu vērsta smaga apsūdzība. Reiz svētdienā viņš ar biedru bija aizgājis izpeldēties Sojoto upē. Mājās viņš pārnāca viens. Viņš nevarēja pateikt, kur palicis biedrs. Trīs nedēļas vēlāk tālu upes lejtecē dūņās tika atrasts līķis. To identificēt nebija iespējams. Visu seju bija noskrubinājušas zivis.

Pazudušā zēna vecāki ieradās morgā. Viņi apskatīja atliekas, uz pussatrūdējušā ķermeņa atrada dzimumzīmīti un paziņoja, ka tas ir viņu dēls. Ķidu arestēja. Tiesā izsauca lieciniekus. Tie apgalvoja, ka liktenīgajā dienā Sojoto krastā redzējuši divus zēnus •—- viens no tiem bijis Kids. Zēni it kā esot strīdējušies. Kids nogrābis savu biedru aiz rokas un stiepis uz upi, kliegdams: «Pagaidi tu man, iemetīšu tevi ūdenī!» Šos vārdus dzirdējuši divi vīrieši un viena sieviete. Ķidu notiesāja uz netiešu pierādījumu pamata.

— Es jums izgādāju caurlaidi uz Ķida sodīšanu, — soda dienas priekšvakarā Els sacīja Porteram.

Bills paskatījās uz Dženingsu.

— Vai tiešām tas notiks, El?

— Protams. Un man jābūt klāt soda izpildīšanas laikā un jāsastāda akts. Tas ir viens no cietuma priekšnieka sekretāra pienākumiem.

Bills ilgi domāja. Tad pakratīja galvu.

— Neņemiet ļaunā, pulkvedi. Pateicos par jūsu pūliņiem, bet es nevaru iet uz eksekūciju. Es drīz tikšu brīvībā. Man pietiek jau ar to, ko esmu diezgan redzējis agrāk.

. .. Els devās uz nāvinieku nodalījumu viens pats.

Kamerā Ķidu ieveda divi sargi. Viņiem sekoja mācītājs, gaudulīgā balsi lasīdams no atvērtās bībeles. Ķida seja izskatījās kā māla maska. Mūsainais deguns bija nedabiski izslej ies uz priekšu . Acis plaši atvērtas. Zods tik stipri drebēja, ka skaidri varēja sadzirdēt, kā klaudz zobi. Sargs ielēja glāzē viskiju un sniedza Kidam. Tā bija pieņemts uzmundrināt cilvēku.

Kids atgrūda glāzi.

— Man nekas nav vajadzīgs, pateicos.

Viņš nolieca galvu, un Els ieraudzīja uz viņa galvas lielu, apaļu, tīri noskūtu plankumu. Ķidu pieveda pie krēsla, apsēdināja, ar siksnām piesaistīja rokas pie roku balstiem, bet pie kailajiem kāju ikriem un pie galvas piestiprināja elektrodus.

Cietuma priekšnieks piegāja pie Ķida un uzrunāja viņu.

— Atzīstieties, Kid! — priekšnieks teica.

Kids ilgi lūkojās viņā, it kā nesapratis teikto. Pēdīgi viņš nomurmināja:

— Es neesmu vainīgs. Es viņu nenogalināju.

— Labi, — Derbijs noteica, aizgāja aiz šķērssienas un nospieda svirslēdzi. Zilgana liesma apcirtās Kidam ap galvu, apsvilinot, matus. Ķermenis noraustījās, izliecās lokā un atkrita krēslā.

Derbijs pagrieza slēdzi atpakaļ un, nevienu neuzlūkodams, izgāja no kameras.

«...Labi, ka Porters drīz tika laukā,» vēlāk atcerējās Els. «Kad atklājās patiesība, Portera cietumā vairs nebija.

Avīze «Steidzamais Pasts» vēlreiz atgriezās pie šī notikuma, pastāstot, kā īsti viss noticis. Zēns Bobs Vaitnijs, kura līķi, kā uzskatīja, Sojoto izskaloja krastā, atradās Portsmutā. Viņš todien vienkārši bija aizmucis no mājām un aizbraucis pie savas tantes. No turienes viņš atrakstīja savai mātei. Par Ķida sodīšanu viņš neko nezināja.»

Priekšpēdējās nedēļas pēdējā diena izsvītrota no pašdarinātā kalendāra. Billam Porteram cietumā vēl "bija jāpavada septiņas dienas.

Kad viņš iegriezās pasta kantorī, Dženingss un Reidlers viņu tur parasti jau gaidīja. Viņam piebīdīja vienīgo ērto krēslu un zem kājām palika ķeblīti. Viņi bija savākuši Billam veselu lēveni piemiņas lietiņu. Dažu cietumnieku fotogrāfijas, pulkstenim tērauda važiņu, izgatavotu mehāniskajās darbnīcās, koka portsigāru un vienu otru nieku.

— Paldies, draugi! — Bills teica, aplūkodams dāvanas. — Es vienmēr atcerēšos, ka aiz šīm sienām pukst divas krietnas sirdis. Es izsakos triviāli, bet, nudien, šajā brīdī nespēju izdomāt neko piemērotāku. Neņemiet ļaunā.

Reidlers piespieda dūres pie acīm un nomurmināja:

— O, sasodīts, kāpēc pasaulē ir tādi cilvēki? Kāpēc man, necienīgam patmīlim un sliņķim, lemti tādi līdzgaitnieki? Kāpēc es nekā nevaru atlīdzināt viņiem par visu to, ko viņi manā labā darījuši?

— Nomierinieties, Bilij, — Dženingss teica. — Dievs zina, ko dara. Mēs esam viņa rokā. Porter, gribu dot jums padomu. Ceru, jūs atļausiet? Es lūdzu tikai vienu: atcerieties visu, ko šeit esat redzējis, jo tas, kas te notiek, ir vienreizējs. Nekad un nekur zemes virsū jūs vairs nedabūsiet redzēt pašu elli. Tā ir šeit ar visu savu nelietību un šausmu varenību . . . Man žēl, ka jūsu spalva par to nepastāstīs cilvēkiem. Bet es jums zvēru, Porter: ja laimīgs gadījums man palīdzēs izķepuroties laukā, es uzrakstīšu savu grāmatu^14. Es visai pasaulei pastāstīšu par mūsu dzīvi šeit, Ohaio katorgas cietumā. Svētījiet mani.

Bills smiedamies pacēla roku un pārkrustīja Dženingsu.

— Nu tad, laimīgu ceļa vēju! Rakstiet! Tikai ar vienu noteikumu: jūsu grāmatas pirmais redaktors būšu es.

— Piekrītu. Bet tagad, Porter, sakiet, kas jums vēl vajadzīgs. Neaizmirstiet, ka es esmu Derbija sekretārs un manā ziņā ir ne tikai kancelejas krēsli vien.

Bills pasmaidīja.

— Ko tad vairāk, pulkvedi, palūgšu kādu laipnību. Jums es nebaidos palikt parādā. Tikpat es nekad nespēšu atmaksāt jums par visiem pakalpojumiem. Un es zinu, par to jūs nepieminēsiet mani ar ļaunu. Redzat, kad es ienācu šajā iestādē, man bija mugurā labs vilnas uzvalks. Tas man mugurā arī pašlaik, bet.. . pieci gadi vilnas drānai, kaut arī tā ražota Bostonas fabrikā, ir visai cienījams vecums, vai ne tā? Lieciet lietā visu savu ietekmi, El, un sadabūjiet man pieklājīgu uzvalku ikdienai. Man būtu ļoti pa prātam kaut kas tumši brūns.

Divdesmit trešā jūlija vakarā Bills atkal ienāca pasta kantorī.

— Mani draugi, — viņš teica, — rit sākas dzīve. Bet parasti pirms kādas lugas jauna uzveduma sarīko ģenerālmēģinājumu kostīmos. Atveriet priekškaru!

Viņš pielaikoja uzvalku ar vesti, kas bija uzšūts pēc Dženingsa pasūtījuma, aizšņorēja zābakus, ko kurpnieka darbnīcā bija pašuvis viens mūža katordznieks, uzvilka rokā koši dzeltenus pirkstaiņus — dāvanu, ko bija saņēmis no kādreizējā finansista Stīva Brusela baņķieru nodaļā, — un uzlika galvā melnu katliņu.

— Nu kā ir? — viņš jautāja.

— Bili, jūs izskatāties kā piecdesmit tūkstoši dolāru, — Reidlers apliecināja.

Porters viegli palocījās.

— El, un ko jūs sakāt?

— Ja nebūtu tās dzeltenās nokrāsas sejā, dāmas jūs nolaupītu tieši pie pašām cietuma durvīm.

— Tas atkrīt, El. Es nekad vairs neļaušos sagūstīties.

Billa sejā bija iegulušas grumbas. Viņš pa šiem trīsdesmit deviņiem mēnešiem bija novecojis, bet turējās ļoti braši — pārliecināti, neatkarīgi, ar cieņu,

Tālumā pa gaiteņiem dobji aizvēlās gonga dārdi.

— Tā, pēdējā diena ir beigusies, — Bilijs Reidlers čukstēja. — Porter, dodiet roku! Laimīgu ceļu ... lai dievs jums palīdz ... un .. . un . .. pazūdiet pie visiem velniem!

Viņš sāka raudāt.

— Ejiet, Bili! — Dženingss pamāja. — Atstājiet mūs! Rīt mēs tiksimies Derbija pieņemamajā istabā.

Bills klusu aizvēra aiz sevis durvis un kāpa augšā uz slimnīcas nodaļu.

NODAĻA PAR ZEMĒM, kas agrāk slēpās aiz horizonta, par ekspres-vilcienu aplaupīšanas tehniku, par to, kā jāraksta stāsti, un par meitenīti, kas visu dzīvi gaida tēvu

Vecākais uzraugs, ģērbies pelēkās drēbēs, pavadīja Bilīu līdz cietuma rietumu vārtiem.

— Ver vaļā, Tomij, — viņš teica dežurējošam sargam. — Numurs trīsdesmit tūkstoši seši simti sešdesmit četri šodien iet ārā.

Bārdainais Tomijs noskatīja Porteru no galvas līdz kājām un piemiedza aci.

— Varen uzcirties. Bet es vēl atceros, kā jūs te atveda.

—- O, es arī to ļoti labi atceros, — Bills teica.

Tomijs izņēma no kabatas atslēgu un piegāja pie durvīm.

— Palieciet sveiks, Porter! Pielūkojiet, vairs neiekrītiet!

Citā reizē Bills būtu saviebies par tādu joku. Bet šodien viņš ar smaidu atbildēja:

— Esiet bez rūpēm, Tomij. Nedomāju vis, ka mēs vēl kādreiz tiksimies.

Durvis atvērās.

Dežurējošais sargs un vecākais uzraugs palaida garām cilvēku brūnā uzvalkā.

Viņi noskatījās, kā viņš, platajos plecos viegli salīcis, šķērsoja klajumu, pārķēra otrā rokā mazo ceļasomu, ar zābaka purngalu paspēra akmentiņu uz ceļa un pamazām kāpa pa nokalni lejā uz pilsētu.

Tāpat viņi ievēroja, ka viņš soļoja droši un ne reizes neatskatījās.

... Kabatā viņam bija septiņdesmit pieci dolāri — honorārs no žurnāla «Perspektīva» par stāstu «Džordžijas likums». Piecus «valsts» dolārus, ko viņam iedeva Els Dženingss kopā ar dokumentiem par atbrīvošanu, viņš neņēma.

— Nododiet tos Bilijam Reidleram, pulkvedi. Domāju, ka viņam tie vairāk vajadzīgi nekā man.

Sēžoties vilcienā, kas no Kolumbusas devās uz Pits-burgu, viņu pārņēma savāda jutoņa. Ziņkāre, nelielas bailes, prieks un skumjas. Tāpat kā toreiz, Teksasā, brāļu Holu rančo. It kā viņš būtu atgrūdis durvis un apstājies uz svešas pasaules sliekšņa.

Satraukums un tomēr patīkami.

Viņš zināja, ka tas drīz pāries.

Un patiesi, tikko vilciens sāka iet, viņš ļāvās sen aizmirstajam kustibu ritmam.

Viņš vēroja aiz loga garām zibošās ainavas, aplūkoja braucējus, uzsmaidīja sievietēm.

Vagonam cauri izgāja konduktors, piedāvādams avīzes. Viņš vienu nopirka. Ātri pārskrēja pār telegrammu virsrakstiem:

«Sacelšanās Filipīnu salās.»

«Tiesnesis Tafts pieņēmis Filipīnu civilā gubernatora posteni.»

«Bufalo pilsētā atklāta Panamerikas izstāde.»

«Vispārējā govslopu vērtība uz 1901. gada 1. jūliju sasniedz 3 biljoni 700 miljonu dolāru.»

«Nacionālais parāds gada laikā samazinājies par 24 miljoniem dolāru.»

«Gaļas cenas cēlušās par 11 centiem mārciņā.»

Viņš iebāza avīzi kabatā, iegrozījās uz sola ērtāk un aizsnaudās.

Viņš nogulēja līdz pašai Pitsburgai.

«1901. g. 7. augustā Pitsburgā

Mīļais Dženings,

kopš esam izšķīrušies, es katru nedēļu taisījos rakstīt Jums un Bilijam, bet arvien atliku, jo sadomāju aizlaist uz Vašingtonu . . .

Pitsburgā iekārtojos diezgan pieņemami, tomēr gribu pēc dažām nedēļām no šejienes aizbraukt. Kopš esmu nopietni sācis strādāt, iznācis daudz tikties ar izdevējiem, un ar literāro darbu esmu nopelnījis daudz vairāk, nekā ja būtu ķēries pie kā cita. Pitsburga ir visdraņķīgākais ūķis uz zemeslodes, tās iedzīvotāji ir īstie tumsoņi, visnožēlojamākie, visrupjākie, visnevīžīgākie, visnekaunīgākie, visskopākie, visnetīrīgākie un viszemiskākie suņi, kādus vien var iedomāties. Kolumbusas iemītnieki salīdzinājumā ar viņiem ir cēli bruņinieki. Palikšu šeit tikai tik ilgi, cik būs nepieciešams. Ne stundu ilgāk.

Bez tam man vēl ir īpašs iemesls, kāpēc rakstu Jums tieši tagad. Esmu sazinājies ar «Žurnāla Visiem» izdevēju Džonu Venemekeru. Augustā es viņam pārdevu divus rakstiņus^15 un saņēmu pieprasījumu pēc turpmākajiem.

Kādā no vēstulēm es viņam piedāvāju rakstu «Māksla aplaupīt vilcienus» vai kaut ko tamlīdzīgā garā, turklāt norādīju, ka laikam gan varēšu to rakstu dabūt no lietpratēja tādos jautājumos.

Pats par sevi saprotams, ka es neminēju ne vārdus, ne vietas. Izdevējs par šo ideju acīmredzot ļoti ieinteresējās, un viņš divās vēstulēs man atkārtoti par to apvaicājās. Viņš tikai bažījas, ka speciālists nepratīšot rakstu ietērpt tādā formā, kas būtu pieņemama «Žurnālam Visiem», jo Džons Venemekers, teikšu Jums, ļoti stingri ievēro morāles prasības.

Ja Jums būtu vēlēšanās pastrādāt pie šīs tēmas, stāstu varētu nodrukāt, līdz ar to rastos perspektīvas arī turpmākajam darbam. Protams, nav nekādas vajadzības norādīt, kas jūs tāds es'ate Kā jau es domāju, izdevēju interesē speciālista viedoklis par šo tematu, nevis pats speciālists.

Es iedomājos, ka rakstīt vajadzētu sarunu valodas stilā, apmēram tā, kā Jūs parasti stāstāt, tikai aprakstoši, turklāt uzsveriet sīkas pazīmes, lai izklausītos, ka cilvēks stāsta par savu vistu fermu vai rančo, kur viņš audzē cūkas.

Ja esat ar mieru ķerties pie spalvas, paziņojiet man, un es jums aizrakstīšu, kādu es to rakstu iedomājos un kādi punkti īpaši jaizceļ. Es varu to izskatīt un apstrādāt, pieskaņojoties žurnāla prasībām, vai arī iesniegt Jūsu manuskriptu tādā veidā, kā Jūs atsūtīsiet.

Ar vārdu sakot, kā Jūs vēlaties. Pēc iespējas drīzāk paziņojiet Jūsu lēmumu, jo man viņam jādod atbilde.

Vēstuļu rakstīšana man ir tīrā sodība. Kad rakstu ar zīmuli, mans rokraksts ne'pēc kā neizskatās.

... Nododiet Bilijam Reidleram manas dziļākās cieņas apliecinājumu. Sakiet viņam, ka viņā vienā pašā ir vairāk aristokrātiska cildenuma nekā visos iedzīvotājos Pensil-vānijā un Džona Venemekera svētdienas skolā. Lai mūžīgi mūžos kāpj debesīs viņa cigaretes dūmi!

Man te visapkārt ir vilki un cepti sīpoli, tāpēc viens vārdiņš no tiem, kuri ir tā zemes sāls, man būs kā mannas plācenis, nokritis tuksnesī no skaidrām debesīm.

Jūsu B. P.»

«Kolumbusā, Ohaio, 1901. gada 10. augustā

Bili, labais draugs,

Tu nevari iedomāties, kādu prieku man sagādāja Tava vēstule. Tā man atdeva ticību draudzībai, ticību sev pašam un ticību nākotnei.

Nestāstīšu neko sīkāk par mūsu dzīvi, to Tu pats labi pazīsti. Viss te ir pa vecam. Kā cilvēks, kas daudz ne-spriedelē, ķeros tūlīt pie galvenā.

Es Tavu piedāvājumu pieņemu. Vari šo vēstuli nosūtīt Džonam Venemekeram, ja vēlies, vari pēc manas tēmas pats uzrakstīt stāstu.

Gribu Tev pastāstīt par savu pirmo pieredzi vilcienu aplaupīšanā, konkrētāk — par uzbrukumu ekspresim MKT.

Tajā laikā es biju pievienojies Endija Pičera bandai. Man bija iemesls. Visa pasaule bija sacēlusies pret mani. Nekas cits neatlika, vajadzēja aizstāvēties.

Ar sava drauga — rančo īpašnieka Harlisa palīdzību es sameklēju Endiju un viņa puišus. Viņiem bija ļoti omulīgi iekārtota nometne kalnos. Vecs ratu brezents, uzvilkts uz divām kārtīm, noderēja par virtuves nojumi, un tur Endijs pašlaik mīcīja plāceņus miltu maisā. Viņš ļoti uzmanīgi maisīja mīklu, lai nesaslaptu visi milti.

Atceros, es nolikos zemē pie ugunskura un uzvilku dūmu.

Atceros, kāds cilvēks piejāja un apstājās pie strauta, noskatīdamies uz mani.

— Tas ir mūsējais, — Endijs teica un pameta ar galvu uz manu pusi.

Jātnieks nokāpa no zirga. Tas bija Bobs, bandas ceturtais loceklis.

— Viss kārtibā, -— viņš sacīja, apsēzdamies pie uguns. — Vilciens apstājas pie ūdens pumpja. Tas pienāk vienpadsmitos divdesmit piecās. Jāpiespiež vecais, lai to aizkavē.

Viņi sēdēja zem nojumes, ēda plāceņus un uzdzēra viskiju. Bet es aiz bailēm jutos tīri šļaugans. Nebiju domājis, ka man tūlīt vajadzēs piedalīties uzbrukumā.

Ekspresi bija paredzēts aplaupīt uz tilta, kas ved pāri Verdigrasas upei.

Endijs piesauca mani pie sevis un nolasīja nelielu lek-

cij u.

— Vienam cilvēkam gandrīz izdevās aplaupīt vilcienu, — viņš teica. — Diviem tas ir izdevies vairākkārt, bet vislabākais skaits ir trīs. Mēs tagad esam pieci. Tas, protams, ir labāk nekā trīs, toties lielāka varbūtība, ka noķer kādu. Turi acis un ausis vaļā, draudziņ. Vēro, kā un ko dara pārējie. Nepaliec iepakaļ. Bez vajadzības nešauj uz cilvēku. Viss.

Vairāk par uzbrukumu netika bilsts ne vārds.

Ap pulksten trim dienā mēs sēdāmies zirgos un vieglos rikšos devāmies prom, pa reizei apstādamies, lai zirgi būtu mundri arī atpakaļceļā. Bija pilnīgi satumsis, kad pēdīgi iejājām mežā un vienu zirgu piesējām pie Kanādas apses, un pārējo zirgu pavadas aizmetinājām aiz šī zirga seglu loka. Visa šī iepriekšējā izrīcība ir ļoti svarīga bēgšanas reizē.

Tikko sākām lauzties cauri krūmājam uz tilta pusi, mani atkal sagrāba bailes. Visu laiku man rēgojās, ka pretī izlec aiz kokiem paslēpušies policisti.

Vistuvākais cilvēku mājoklis bija piecas jūdzes attālu, un vienīgā dzīvā būtne — vecais sargs pie tilta ūdenssūkņa.

«Tas numurs noteikti neies cauri,» es nodomāju, «mēs pat īsti neesam pārrunājuši, kā rīkosimies, neapspriedāmies, ko kurš darīs.»

— Un ja nu vecais negribēs apturēt vilcienu? Ko tad? — man paspruka.

Endijs iesmējās.

— Tad viņiem vajadzēs pameklēt citu cilvēku, ko likt pie sūknētavas.

Nonācām uz tilta. Pulkstenis vienpadsmit un desmit minūtes.

Mani sagrāba paniskas bailes. Paslīdēja kāja, un es gandrīz ievēlos upē pa spraišļu starpu. Endijs vēl paguva mani noturēt.

Mūsu plāns bija apturēt vilcienu tilta vidū un tādējādi aizkavēt pasažierus izkāpt no vagoniem.

Endijs sāka komandēt.

— Bob, pūcē pakaļ vecajam, tikai pieraugi, lai viņš neaizmirst sarkano lukturi. Džek, tu ar Billu ej viņā pusē, bet mēs ar Elu nostāsimies pa labi.

Bobs drīz atgriezās, ar revolveri bīdīdams sev pa priekšu veco vīru.

— Rāmāk, brālīt, rāmāk, — vecais bubināja. — Es nekādu troksni necelšu.

— Nekas, — Bobs sacīja, — vajag izlocīt kājas. Manuprāt, tu tur savā kastē esi nosēdējies stīvs.

Iztālēm varēja dzirdēt sliežu klaudzienus.

Endijs un es metāmies pāri uzbērumam pa labi. Aiz meža pazibēja gaišā luktura acs. Lokomotīve izlaida tvaika mutuli, pie ūdens sūknētavas nosvilpās un apstājās. Pati apstājās pie ūdens sūknētavas, neaizbraukusi nemaz līdz tiltam!

Man līdzās nobūkšķēja Endija revolveris.

Tad es atjēdzos un sāku skraidīt gar uzbērumu uz priekšu un atpakaļ, šaudams gaisā un mežonīgi kliegdams. Bills un Džeks šāva otrpus vilciena un arīdzan bļāva kā negudri.

— Malacis! — Endijs, garām skriedams, man uzsauca.

Divi vai trīs pasažieri parādījās pie vagonu kāpnītēm,

bet es izšāvu pāri viņu galvām gaisā — un viņi iešmauca atpakaļ vagonā.

Jandāliņš iedegās arvien vairāk, un es biju kā apreibis aiz svētlaimes.

Pēkšņi lokomotīve noelsās — un vilciens sāka iet. Tas lēnā gaitā pabrauca mums garām, pakaļējā vagonā vēl paspīdēja lukturis, un vilciens nozuda mežā. Klusums, kas tagad iestājās, bija kā pērkona spēriens. Pāri uzbērumam rāpās Endijs un Bobs.

— Aši! — Endijs uzsauca, un mēs vicojām atpakaļ.

Es biju neizpratnē.

— Neatradāt ne grasi? — pēdīgi noprasīju Endijam.

— Nē, kāpēc, — viņš atsaucās. — Mēs tomēr uztrā-pījām dienesta vagonu.

Bet man nebija ne jausmas, ka viņi bija paguvuši ielauzties pasta vagonā. Es biju tik satraukts, ka neaptvēru, ko nozīmēja Endija manevri.

Izrādījās, viņš mērķējis uz mašīnistu, bet Bobs ņēmis priekšā pavadoni. Abi bijuši makten pieļāvīgi. Pavadonis pat atslēdzis kasi un atdevis tās saturu Bobam.

Vairāk es neko nejautāju.

Krietni pirms gaismas svīduma mēs jau bijām mežā, kur atradās mūsu nometne.

Mēs ar Džeku uzpūtām ugunskuru un uzlikām katliņā vārīties kafiju. Es vai degu aiz ziņkārības drīzāk uzzināt, kāds ir laupījums.

Bet Džeks bez mitas kaut ko muldēja, pārējie klausījās un smējās. Neviens no kompānijas, šķiet, neinteresējās par laupījumu. Viņi strēba kafiju un skrubināja kaulus, it kā ēšana dzīvē būtu galvenais.

Beidzot Endijs izstaipījās, nožāvājās un sacīja:

— Bili, stiep šurp to somu! Palūkosim, kas mums tur ir.

Mēs visi izstiepāmies guļus apkārt ugunskuram. Bills

nosvieda somu Endijam pie kājām. Somā bija divas nelielas pakas. Endijs izņēma vienu no tām, attaisīja vaļā un izbēra savā cepurē dārglietu kaudzīti. Mazi zili un sarkani akmentiņi, zelta važiņas ar krustiņiem un medaljoniem, pulksteņi un gredzeni.

Endijs visu sadalīja puslīdz vienādās kaudzītēs. Pēc tam attaisīja otru paku. Tajā bija seši tūkstoši dolāru. Arī šo summu godīgi sadalīja. Kādā pusstundā, kas pagāja līksmā satraukumā, es biju nopelnījis tikpat daudz, cik par veselu gadu apgabala tiesneša amatā.

Tas ir mans stāsts, mīļo Bili. Es to gribētu nosaukt — «Vilciena aplaupīšana». Ja Tev ir kāds labāks nosaukums — es neiebilstu.

Gaidu drīzu atbildi.

E. Dž.»

«Pitsburgā 1901. gada 13. augustā Dārgais biedri,

šodien saņēmu Jūsu drīzo atbildi un izlasīju ar lielu patiku. Ticiet man, — cilvēkam, kurš dzīvo Pitsburgā, nav nekā patīkamāka par vēsti no cietuma.

Vai tiešām es būtu tā saradis ar Ohaio cietumu?

Nē, mans dēls, pasaulē viss ir relatīvs.

Es tikai cenšos karaliskā izšķērdībā pienācīgi novērtēt Pitsburgu. Vienīgā atšķirība starp Pitsburgu un cietumu ir tā, ka šeit nav aizliegts sarunāties pie pusdienu galda.

Tagad par Jūsu stāstu. Tas mazliet ir jāpārveido. Mani padomi ir šādi.

Nekad neatstājiet novārtā aprakstāmo cilvēku raksturus, apkārtējo vidi, apvidu, kurā darbība notiek, un — liekas, tas ir pats galvenais — valodu, kā Jūsu varoņi runā. Tas viss jāņem vērā. Visam jāharmonē ar stāsta tēmu.

Nevajag izteikties pacilāti, puķaini, sarežģīti. īsta proza vienmēr ir dabiska, atturīga un asa kā labi iztrīts nazis. Necentieties lasītāju pārsteigt ar neparastiem vārdiņiem. Tas ir lēts paņēmiens. Ja to lieto bieži, tas vājina izlasītā iespaidu un drīz gluži vienkārši apnīk.

Rakstīt šķietami sarežģīti nav grūti. Rakstīt vienkārši — tā ir katorga. Visgrūtākais ir panākt vienkāršību, jo vienkāršība iemieso sevī pilnību un skaistumu.

Frāzē nedrīkst nojaust jūsu pūliņus.

Tālāk. Jūs esat uzrakstījis stāstu (es, protams, runāju par stāstu vispār). īsta sacerējuma pirmais noteikums — sīkumaini burtiski neattēlot tos notikumus, par kuriem gribat pastāstīt.

Vispirms vajag ļoti labi apdomāt kādu galveno efektu un pēc tam attēlot tam atbilstošus notikumus vai arī tā sakombinēt faktus, lai izceltu šo galveno efektu. Stāstā nedrīkst būt neviena vārda, kas tieši vai netieši neattiektos uz agrāk izvēlēto ainu. Stāsts—tas ir uzdevums, kurā jāsastāda vienādojums ar vienu nezināmo. Ja lasītājs uzreiz atrod šo nezināmo — tas nozīmē, ka vienādojums sastādīts nepareizi. Tā nu īsumā būtu neliela pamācība, kā strādāt turpmāk.

Kā klājas Bilijam Reidleram? Palūdziet viņu pagodināt mani vismaz ar pāris rindiņām.

Palieku Jūsu uzticīgais

«Kolumbusā, Ohaio, 1901. gada 28. augustā

Dārgais Bili,

šajās dienās es piedzīvoju interesantu atgadījumu. Sēdēju kancelejā un izrakstīju pieprasījumus, te piepeši istabā ienāca drukns gara auguma cilvēks, parupjš un pašpārliecināts.

— Es esmu Marks Hanna, — viņš stādījās priekšā.

— Ļoti patīkami, — es atņēmu.

Ja viņš būtu pats Jēzus Kristus, es droši vien atbildētu tāpat. Es nepievēršu uzmanību slaveniem vārdiem. Cietumā man tādi vispār neeksistē.

— Es esmu senators Marks Hanna, — viņš sacīja.

— Jauki, — es teicu. — Pazinu jūs pēc portretiem avīzēs.

— Kur priekšnieks?— viņš jautāja, acīmredzot vairs necerēdams mani samulsināt.

— Izgājis, — es atbildēju.

Viņš šķērsoja istabu un apstājās pie mana galda.

— Man vajadzīgs cilvēks uzvārdā Dženingss.

Tagad es uzlūkoju viņu tīri ieinteresēts.

— Tas ir mans uzvārds.

Viņš iesmējās.

— Nekā nebija, jūs nu neesat tas Dženingss, kurš man vajadzīgs. Tas puisis aplaupīja vilcienus Indiāņu teritorijā. Viņš ir īsts bandīts.

Es piecēlos kājās. Šķiet, pat nobālēju.

— Senator Hanna, četrdesmit ceturtā kalibra kolta stobra priekšā visi cilvēki vienādi.

Un tobrīd kancelejā ienāca Derbijs.

— Kas tas par tipu? — Hanna vaicāja, uz mani norādīdams.

— Tas ir nakts vilcienu aplaupīšanas speciālists. Els Dženingss. Mūžinieks.

Hanna sāka smieties.

— Es viņam nenoticēju. Atvaino, draugs, — viņš mani uzrunāja. — Kāds paziņa man stāstīja par tevi. Man liekas, tu esi taisns cilvēks. Prāta cilvēks. Pie izdevības es parunāšu par tevi ar prezidentu Makinliju.

Pēc tam viņš iegāja Derbija kabinetā.

Tas, īstenībā, ir viss notikums. Vai Tev neliekas, Bili, ka viņš varētu man izgādāt apžēlošanu? ..,

Eldžijs.»

«Pitsburga, Irori Front Hotel, 1901. gada 5. septembrī

El, tas taču brīnišķīgi! Hanna to var panākt. Viņš ir nosēdinājis Baltajā Namā tagadējo prezidentu, bez tam viņam ir ķīlu zīme uz visām Savienoto Valstu grabažām. Esiet mierīgs, es to uzzināju no drošiem avotiem. Manuprāt, apžēlošanu var gaidīt pēc kādām pāris nedēļām. Pacentīšos uz to laiku nofraktēt karietes.

Tagad par stāstu. Es to izrediģēju un nosūtīju Veneme-keram. Vecais atbildēja, ka čeku dabūšot tūlīt, tikko stāsts būs nodrukāts. Līdzko saņemšu čeku, nosūtīšu Jums Jūsu daļu.

Jā, lūdzu Jūs nevienam neatklāt manu nom de plūme !. Tieši tagad, kad mana dzīve sāk nokārtoties, es vismazāk vēlētos, ka to kāds uzzinātu.

Paziņojiet, vai esat saņēmis mazo brošūriņu par to, kā rakstīt īsos stāstus. Es tā jautāju tādēļ, ka aizrunāju to izdevniecības noliktavā un lūdzu nosūtīt tieši Jums. Ar šiem nolādētajiem blēžiem vienmēr jāuzmanās, citādi viņi apvedīs ap stūri.

Nododiet sveicienu un visa laba vēlējumus Bilijam Reidleram un dakterim Vilardam.

Gaidu atbildi.

Palieku Jūsu — B. P.»

Bills izgāja uz jauna ceļa.

Pitsburgā viņš apmetās viesnīcā, kaut gan Roči aicināja dzīvot pie viņiem.

Viņš neņēma ne centa no naudas, ko viņam piedāvāja misis Roča. Viņš taupīgi rīkojās ar saviem septiņdesmit pieciem dolāriem.

Viņš gaidīja.

Viņš zināja: beidzot taču no Vašingtonas, Ņujorkas vai Sanfrancisko pienāks vēstule ar darba piedāvājumu.

Bet tikmēr viņš katru dienu pulksten desmitos gāja uz Ceturto avēniju un noslēpās iepretim lielam, brūnam namam, kura logus sedza zaļas žalūzijas.

Viņš izņēma no kabatas pulksteni un skatījās, kā minūšu rādītājs tuvojās ciparam trīs. Kad bultas smaile [16] pārkrustoja trijnieku, no mājas izskrēja meitenīte zilā vilnas kleitiņā.

— O, tu jau atnāci, tēti! — viņa teica un pabāza savu šauro plaukstiņu viņam zem elkoņa.

Tā roku rokā viņi lēnām pastaigāja pa ielu.

— Ko tu man šodien pastāstīsi, tēti?

Viņš smaidīja.

— Ja vēlies, par to, kā mani pieņēma Indijas maha-radžas pilī. Vai kā turki Stambulā baidās no cūkām. Vai par Salvadoras indiāņiem.

Meitene ielūkojās viņam sejā. Viņai bija skumjš acu

skatiens.

•— Cik tu esi laimīgs, tēti! Man arī patiktos redzēt tās vietas, kur tu esi bijis.

Viņš smaidīja.

— Tas nav tik interesanti, kā tev šķiet, Mārdžij.

— Nē, tēti, es zinu, ka ir interesanti. Es zinu! Tu tikai diez kādēļ nevēlies stāstīt.

Viņš sāka soļot ātrāk.

— Gribi, es tev pastāstīšu par rodeo.

— Bet kas tas ir — rodeo?

— Tās ir kovboju sacīkstes.

— Tu jau viņreiz stāstīji par kovbojiem. Es gribu par salām Dienvidu okeānā. Tu taču esi bijis salās, tēti?

— Nē, Mārdžij, salās es neesmu bijis.

— Nu, tad par indiāņiem. Par tiem, kam uz galvas ir spalvas. Mūsu pilsētā bija tādi. Viņi uzstājās cirkā. Viņi ir ļoti jocīgi.

— Indiāņi ir ļoti drosmīgi ļaudis, Mārdžij.

— Viņi visu laiku karo, vai ne? Tā saka vecmāmiņa.

— Viņi mīl brīvību, Mārdžij. Viņi mīl zaļos mežus, debesis, vēju un sauli. Tie ir cilvēki putni, meitiņ.

— Bet, tēti, mēs arī mīlam vēju un sauli.

Viņš pašūpoja galvu.

— Mēs mīlam sprostus.

— Kādus sprostus? — Margarita brīnījās.

— Mēs esam atraduši no plašuma, meitiņ. Mums ir par šauru. Mums trūkst gaisa. Bet tur mēs neko nevaram līdzēt. Ir jau par vēlu. Pārāk daudz sprostu esam sacēluši. Sprostus mājas, sprostus pilsētas, sprostus grāmatas, sprostus likumus ...

— Tu tik nesaprotami stāsti, tēti.

— Nu, labi. Es tev tomēr pastāstīšu par rodeo.

.. . Vēstule no Ņujorkas pienāca 1902. gada martā.

«Ainthly Magazine» izdevējs Hilmens Hols viņam ieteica pārcelties «tuvāk valsts sirdij, kur viņš, bez šaubām, atradis jūsmīgus sava talanta pielūdzējus un izlauzīs sev ceļu uz lielo literatūru».

«Brauciet tūlīt,» rakstīja Hols. «Mūsu žurnāls Jūs atbalstīs visādos veidos. Šeit pievienoju čeku par 100 dolāriem ceļa izdevumiem.»

To pašu dienu Bills nosūtīja naudu atpakaļ izdevējam reizē ar telegrammu: «Piedāvājumu pieņemu. Nauda nav vajadzīga.»

Viņš gribēja ieiet jaunajā pasaulē neatkarīgs, lepns un mierīgs.

Naudas viņam tiešām nevajadzēja. Decembrī viņš no «Ainthly» bija saņēmis simt dolāru par stāstu «Sarkanais un melnais», bet īsi pirms Jaungada žurnāls «Monthly» atsūtīja sešdesmit dolārus par stāstu «Hārgreiva viltība». Bez tam «Ainthly» bija nosūtīts «Draugi no Sanrosario» un «Melnā Ērgļa nozušana». Pēc Hola vēstules viņš sprieda, ka izdevējam tie iepatikusies. Par darba noteikumiem viņš gribēja norunāt tur.

—- Vai tu atkal brauc prom, tēti? — Margarita jautāja.

— Jā, Mārdžij, man ir jābrauc.

— Uz Ķīnu?

Viņš iesmējās, paķēra meitu uz rokām un noskūpstīja viņas bēdīgās acis.

— Nē, meitiņ, nē, mazā Della. Šoreiz es nebraukšu ne uz Ķīnu, ne uz Indiju, ne uz Ceilonu. Es braukšu uz Ņujorku.

—- Es gribu braukt līdzi, tēti.

Viņš nolaida meiteni uz grīdas, pakratīja ar pirkstu un sazvērnieciski piemiedza aci.

— Tss, Mārdžij. Tūlīt es tev pastāstīšu kādu noslēpumu. Nu, nenokar degunteli, pasmaidi, klausies. Apsoli, ka tu neko neteiksi vecmāmiņai. Nu tā. Labi. Klausies uzmanīgi. Paies simt dienas. Es tev atstāšu resnu sarkanu zīmuli, un tu katru vakaru izsvītrosi vienu dienu tajā kalendārā, kas viesistabā pie sienas. Kad būsi izsvītrojusi pēdējo, simto dienu, tu saņemsi no manis biezu vēstuli. Tur, aploksnē, būs dzelzceļa biļete ar zaļu svītru. Tu paņemsi biļeti un iesi uz dzelzceļa staciju. Iesēdīsies skaistā gaišzilā vagonā ar lieliem logiem un atbrauksi uz pilsētu, kas simt reižu lielāka par Pitsburgu. Un stacija tur ir desmit reižu lielāka nekā Pitsburgā. Bet nebaidies. Palūdz, lai konduktors attaisa logu, un palūkojies ārā. Tad tu uzreiz ieraudzīsi mani. Tss! Liekas, nāk vecmāmiņa. Vai tu saprati mani, Mārdžij?

— Jā, tēti. Es izsvītrošu dienas.

Istabā ienāca misis Roča.

— Jūsu krekli un zeķes kārtībā, Viljam. Veļas mazgātāja nupat atnesa.

— Lieliski, — Bills sacīja. — Tad nu es iešu sakravāties. Ceru, tu būsi prātīga meita, Margarita?

— Jā, tēti.

Viņš aizbrauca nākamās dienas rītā, atstājis meitai zem spilvena desmit dolāru zīmi.

NODAĻA PAR ZVEJNIEKIEM, kas auž tiklus pie galdiem gaišās istabās, par zelta tīrradņiem, kas mētājas zem kājām, un par Namdari, kas paklausa Valzirgam

Tātad — Ņujorka.

Pirmās pastaigas no Trīsdesmit ceturtās ielas līdz Brod-vejai.

Pirmo iespaidu pirmās rindas biezajā safjāna bloknotā.

«Dižā Bagdāde — virs apakšzemes dzelzceļa.

Ar-Rašidu pūļi.

Pa ietvi tramīgi aizzogas Vienacis Dervišs, Mazais Kuprītis un Bārddziņa Sestais Brālis. Ar bijību šeit izrunā varenā džina Rok-Ef-El-Era vārdu, čukstus piemin kalifa Kar-Ne-Gi briesmu darbus.

Sindbads Jūrasbraucējs stāv pie stūres uz koka kuģa, kas paredzēts svētdienas ekskursijām. Uz klāja drūzmējas skolēni. Sindbads pagriež stūri. Kuģis, mundri spļaudīdams no mašīntelpas karsto ūdeni, uzņem kursu uz Elisailendu.

Šeit uz vienu Šeherezadu desmit sultānu, tāpēc Jaunās Bagdādes Šeherezadas nebaidās no liktenīgās zīda aukliņas.

Šeit norisinās svarīgi un negaidīti notikumi. Nogriežoties aiz stūra, tu iegrūd acī lietussargu vecam paziņam no Kutneifolsas. Kad, staigājot pa Centrālo parku, grajsies noplūkt neļķes ziedu, — pēkšņi tev uzbrūk bandīti, «Ātrā palīdzība» tevi aizved uz slimnīcu, tu appreci slimnieku

kopēju, izšķiries, dzīvo, ar badu kaudamies, stāvi rindā, lai varētu pārgulēt naktsmītnē, apprecies ar bagātu mantinieci, nodod veļu mehāniskajā mazgātavā, maksā kluba biedru naudu, klaiņo pa ielām, kāds tev pamāj ar pirkstu, nomet pie tavām kājām dārgu mutautu, no mājas jumta uzsviež tev uz galvas ķieģeli, liftā satrūkst trose, tavs vēders nepanes gatavos ēdienus, tev uzbrauc virsū automobilis, tev amputē kāju, vispārēja asinssaindēšanās, tevi apraud radinieki, tavu ķermeni sadedzina krematorijā, sainītis ar taviem pīšļiem burzmā saplīst, vairāki cilvēki nošķaudās — un dzīves loks ir noslēdzies trakā tūstepa tempā.»

Viņš apmetās nelielā viesnīcā «Martī» Rietumu Divdesmit ceturtajā ielā, netālu no Brodvejas un Sestās avēnijas.

Šeit, divās istabiņās ar logiem uz ielu, viņš uzsāka ļoti vientuļu un ļoti sasprindzinātu dzīvi.

Viņš bija izsvītrojis savu pagātni un izvairījās no sarunām par to.

Pat tie nedaudzie draugi, kas viņam tagad bija, zināja tikai to, ka viņš dzīvojis Teksasā rančo, strādājis aptiekā, darbojies līdzi Teksasas avīzēs, ceļojis pa Centrālameriku un ka viņam ir jauna meita.

Viesnīcas sieviešu kārtas personāls kaut kādā neizprotamā veidā bija izdibinājis, ka viņš ir atraitnis.

Viņš iznāca no savas istabas tikai pievakarē vienmēr labi ģērbies, turēdams cimdus kreisajā rokā; galvā viņam bija moderns dārga zīda katliņš ar uzliektām malām. Viesnīcā viņš pārradās vēlu vakarā, dažreiz pat naktī. Neviens nevarēja uzminēt, kur viņš pavadījis savu laiku.

Jau pirmajā dienā, tikko atbraucis, viņš nosūtīja Hil-menam Holam zīmīti:

«Esmu Ņujorkā. Rietumu 24. iela, viesnīca «Martī». O. Henri.»

Hols atnāca vakarā.

Ar pensneju, šaurajām, melnajām Ūsiņam uz virslūpas un smago, rupji veidoto zodu viņš vairāk izskatījās pēc biržas māklera, nevis pēc redaktora.

— Ak tad jūs esat tas noslēpumainais O. Henri? — viņš jautāja, nopētīdams Billu.

— Kāpēc noslēpumainais? — Bills nesaprata.

— Jūs sūtījāt savus manuskriptus no Jaunorleānas, kaut gan pats tur nedzīvoj āt.

— Jā, tā ir, — Bills sacīja.

Tiešām, 1901. gada janvārī viņš ar misis Vilsones starpniecību bija nosūtījis žurnālam «Ainthly» stāstu «Naudas drudzis».

— Es un mūsu jaunākais redaktors Ričards Defijs izlasījām jūsu stāstu ar lielu interesi. Mēs tūlīt pacentāmies to nodot saliktuvē. Ja atceraties, tas bija ievietots maija numurā.

— Jā, atceros, — Bills teica.

Viņš atcerējās ari, ka honorārs par stāstu ļoti noderēja, jo tas bija viņa pēdējais mēnesis cietumā.

Hols ar nagiem nobungoja pa krēsla roku balstu kādu bravūrīgu maršu.

— Redziet. .. man jums tā kā būtu jāatvainojas.

— Pats par sevi saprotams, ka es jums piedošu, — Bills pasmaidīja.

Hols iebāza rokas bikšu kabatās un izstiepa kājas.

— Mēs jums rakstījām uz Pitsburgu, ka mūsu žurnāls jūs visādā veidā atbalstīs.

— Tā bija, -— Bills teica.

— Tas bija domāts tikai attiecībā uz jūsu stāstu publikāciju.

— Es tā arī domāju, — Bills sacīja. — Kas tad vēl?

— Vēl ir honorāri, ko izmaksā saskaņā ar kontraktu. Runāšu ar jums īsi un skaidri. «Ainthly» ir neliels žurnāls. Abonentu skaits mums nepārsniedz piecus tūkstošus. Mēs nevarēsim jums maksāt vairāk kā četrdesmit dolāru par stāstu, lai cik labs tas būtu.

Bills pārdomāja. Četrdesmit dolāru Ņujorkā nav nekāda lielā nauda. Viņš var uzrakstīt stāstu divās nedēļās. Tas būtu — astoņdesmit dolāru mēnesī. Pirmajā laikā ar to varbūt arī pietiks.

-— Ko jūs teiksiet, ja es piekritīšu?

Hols vērīgi palūkojās uz viņu.

— Es teikšu, ka mūsu žurnālam tas būtu liels ieguvums. Tas būs jūsu nopelns, ja abonentu skaits pēc pusgada divkāršosies. Taču maz ticams, ka jūsu honorārs arī divkāršosies. Redziet, es runāju atklāti.

— Ko tad jūs gribat? — Bills noprasīja.

— Vienoties ar jums. Mēs abi esam džentlmeņi, vai ne tā? Vai jūs varat apsolīt mūsu žurnālam vienu stāstu mēnesī?

— Bet kāpēc mēs nevarētu noslēgt kontraktu?

— Atkārtoju: mums ir atklāta saruna. Padomājiet! Pēc kāda laika jūs saņemsiet piedāvājumus no citiem žurnāliem, un to piedāvātie noteikumi būs izdevīgāki nekā mūsējie. Sāksies nesaskaņas. Beidzot mēs būsim spiesti šķirties un droši vien kā ienaidnieki. Es to nevēlos.

Bills piecēlās un pagājās pa istabu.

— Mister Hol, — viņš teica. — Es esmu džentlmenis. Es apsolu jūsu žurnālam vienu stāstu mēnesī.

Hols saberzēja rokas.

— Izdevniecību lietās jums vēl ir maza pieredze, mister Porter. Mans padoms: esiet uzmanīgs. Nepārdodiet savu talantu pirmajam pretimnācējam. Neļaujiet sevi piemuļķot. Paturiet prātā, ka jūs esat Ņujorkā.

Redaktors aizgāja.

Pie galda sēdēdams, Bills vēlreiz pārdomāja šo sarunu.

Viņš bija pārsteigts par to, cik godīgs šis cilvēks. Viņš par izdevējiem bija sliktākās domās. Taču viņš nenojauta, ka Hilmens Hols mērķēja tālu, — ne velti viņš Billu godāja par džentlmeni.

Veselu gadu Bills svēti pildīja savu solījumu. Viņš rakstīja divus stāstus mēnesī. Vienu no tiem sūtīja uz «Ainthly», bet otru — pēc veca paraduma — Maklūram. Maklūrs bija devīgs. Ja viņam kas patika, viņš maksāja pat septiņdesmit piecus dolārus, bet nekad neieminējās par kontraktu.

«Atsūtiet jūnija numuram kādu vasarīgu stāstu, tā ap pieci tūkstoši vārdu,» viņš rakstīja un nekavējoties piesūtīja čeku. Ar to arī saistības beidzās.

Bills rakstīja ātri. Vairāk laika pagāja, kamēr stāstu apdomāja, konstruēja to vispirms galvā. Bet, kad jau ķērās pie papīra, stāsts tecēja no spalvas strauji kā strautiņš.

Ņujorkā gūtie iespaidi vēl nebija nogalējušies. Stāstos viņš izmantoja pagātnes pieredzi.

Viņš atcerējās savus klejojumus pa Dienvidameriku, cilvēkus, ar kuriem bija ticies dažādos krastos, sapņainas spāņu sinjoritas un blēžus ar cēlām sejām un valstsvīru manierēm. Viņš sarakstīja «Lotosu un pudeli», «Goda kodeksa paliekas» un «Māksliniekus». Gada laikā viņš sarakstīja divdesmit divus stāstus, bet izdevniecībām nosūtīja tikai sešpadsmit.

Sešus stāstus viņš noglabāja galda apakšējā atvilktnē. Tas bija kapitāls vajadzības brīdim. Pašlaik viņš jutās nodrošināts. Viņš pat atļāvās nerakstīt katru dienu. Visu brīvo laiku viņš izmantoja pastaigām pa «Jauno Bagdādi».

«Nedraudzīga, drūma, milzīga pilsēta,» viņš naktī rakstīja savā istabā. «Runā, ka tā esot auksta kā dzelzs. Runā, ka tās krūtīs ir bezjūtīga sirds. Tās ielas mēdz pielīdzināt bieziem mežiem, sastingušas lavas laukiem. Taču man liekas, ka zem omāra cietās čaulas var atrast gardu, sulīgu gaļu.»

«Kā dzīvo Haruna-Ar-Rašida valstībā?

Viņu sauc par Mēriju. Viņa ir pārdevēja universālveikalā cimdu nodaļā. Saņem sešus dolārus nedēļā.

Budžets:

Par istabu — divi dolāri nedēļā. Darbdienās brokastis viņai izmaksā desmit centus: viņa uzvāra sev kafiju un olu uz gāzes liesmas, kamēr apģērbjas un sasukājas. Svētdienās viņa «uzdzīvo»: apēd teļa gaļas kotleti un divas pankūkas ar ananasu ievārījumu trešās šķiras restorānā; kopā ar dzeramnaudu tas maksā trīsdesmit piecus centus. Pusdienas viņa ēd darba vietā par sešdesmit centiem nedēļā un vakariņas par vienu dolāru un pieciem centiem. Vakara avīze maksā seši centi nedēļā un divas svētdienas avīzes — viena ar precību sludinājumiem, otra lasīšanai — desmit centu. Pavisam — četri dolāri septiņdesmit seši centi. Viņa ģērbjas ļoti vienkārši, bet cenšas neatpalikt no modes. Kā viņai tas izdodas ar tādu aldziņu — neņemos spriest.»

«Sestās avēnijas rajonu korekti dēvē par «Sātana loku». Tās turpinājums ir tā saucamais Dūmvads. Stiepjoties gar upi paralēli Vienpadsmitajai un Divpadsmitajai avēnijai, Dūmvads ar savu apkvēpušo posmu liecas apkārt mazajam, nemīlīgajam Klintonparkam. Dūmvada iedzīvotāju nodarbošanās ir pilsoņu atbrīvošana no naudas makiem un citām vērtīgām lietām. Viņi to veic ar dažādiem oriģināliem un mazpazīstamiem paņēmieniem klusi un nemanāmi. Pilsētas varas iestādes atstāj pašu pilsoņu ziņā tiesības izsūdzēt savas bēdas policijas iecirknī vai slimnīcas uzņemšanas nodaļā.»

Ritēja nedēļas. Nauda kusa pasakaini ātri, un ar čekiem no Maklūra un «Ainthly» vairs nepietika aizvien augošā deficīta segšanai. Likās, dzīvei vajadzētu viņam iemācīt būt taupīgam. Taču, redzams, šās zinības viņš neprata apgūt. Viņš neprata naudu ne krāt, ne skaitīt.

Negaidīti no Pitsburgas pienāca vēstule, rakstīta lieliem drukas burtiem.

«Tēti,» Margarita rakstīja. «Es jau izsvītroju visas simt dienas kalendārā, pēc tam vēl trīsdesmit vienu un vēl septiņpadsmit. Mēs no Tevis saņēmām vēstules, bet biļetes uz Ņujorku tur nebija. Tu laikam aizmirsi to nopirkt, ja?»

— Es domāju, ka viņa sen bus aizmirsusi, — nomurmināja Bills. — Dieviņ, mana nabadzīte Mārdžija, tas nav no manis atkarīgs, ka es tevi visu laiku mānu. Tāda ir dzīve. Mēs mānām citus, citi māna mūs.

Viņš apsēdās pie galda, paņēma papīra lapu un sāka rakstīt atbildi.

Pie durvīm klauvēja.

— Iekšā! — viņš teica.

Uz sliekšņa apstājās drukns cilvēks ar platu, sārtu seju un vērīgi paskatījās uz Billu.

— Es meklēju Sidniju Porteru vai O. Henri, — viņš sacīja.

Bills iesmējās un piecēlās no galda.

— Tie abi esmu es, — viņš teica.

— Ha, tad esmu tieši trāpījis! — resnītis nopriecājās. Viņš aizvēra aiz sevis durvis un sniedza Billam roku. — Mani sauc Bobs Deiviss. Es strādāju pie Nobla «Sunday World». Drīkst atsēsties?

— Jā, jā, protams! — Bills izsaucās. — Atvainojiet manu izklaidību. Tātad jūs esat «Sunday World» pārstāvis? Lieliski. Jūsu šefs ir Nobls? Žēl, ka manam šefam nav tik skanīgs vārds. Mans O. Henri strādā tikai pie O. Henri.

Resnis sāka skaļi smieties, uzplājis ar plaukstu sev pa celi.

— Smalki jums tas iznāca! Jūtams jūsu stils. Mēs tur, savā redakcijā, lasījām jūsu «Zvirbuļus no Medisonas» un vēl šo to. Labi. Vecais ir ieinteresēts. Vakar viņš mani iesauca pie sevis un teica: «Ej, uzmeklē viņu.» Es gāju. Un tā esmu šeit.

— Viņš jūs sūtīja noslēgt ar mani kontraktu?

— Jā, apmēram tā, — Bobs Deiviss sacīja.

Viņi kādu bridi klusēja.

Billam bija neērti vaicāt, kādu summu Nobls piedāvā, bet Deiviss kaut ko apsvēra, raudzīdamies pa logu.

— Vēlaties viskiju? — Bills piedāvāja.

— Pateicos, neatteikšos. Glāzīti iedzert nebūs par ļaunu.

Bills attaisīja rakstāmgaldu, izņēma pudeli un ielēja sev un viesim. Deiviss pagrozīja glāzi pirkstos un iztukšoja to.

— Nu redziet, tā. Vecais teica, lai es jums piedāvājot sešdesmit dolāru par stāstu. Esat ar mieru?

— Cik stāstu mēnesī viņš rēķina? — Bills pavaicāja.

Deiviss izbrīnījās.

— Nu, protams, vienu. Vairāk par vienu nevar uzrakstīt pat Sems Klemenss, to viņš pats saprot. Kaut ko vērtīgu, bez šaubām.

— Man jau ir vienošanās ar «Ainthly» un ar Mak-lūru, — Bills teica.

— Arī par vienu stāstu mēnesī?

— Nē, nē, — Bills pasteidzās atbildēt, — par stāstiem vispār. Es viņiem aizsūtu, ja man ir kāds lieks.

— Labi. Taisnību sakot, vecais Nobls nemaz nedomā iegūt monopoltiesības uz jūsu sacerējumiem. Viņš man tā arī teica: «Vienu mēnesī, bet, kas nāk pa virsu, tas mani neinteresē.»

«Maklūram var sūtīt vienu pa sešām nedēļām,» Bills nodomāja. «Un divus stāstus mēnesī es varu uzrakstīt. «Hjūstonas Pastā» tiku rakstījis pa pieci stāsti, turklāt vēl skečus un dzejoļus.»

— Es, liekas, piekritīšu.

Resnis pasmaidīja, izņēma no kabatas jau iepriekš uzrakstīto kontraktu un nolika to uz galda Billam priekšā.

— Te ir. Uz vienu gadu. Ierakstiet summu un parakstieties apakšā.

«Mārdžij,» Bills rakstīja, kad Deiviss bija aizgājis. «Mēs ļoti drīz būsim kopā. Biļeti es neesmu aizmirsis. Es tikai atcerējos, ka Tev vēl nav beigušās mācības skolā, un nolēmu to aizsūtīt vēlāk — rudenī.»

Un atkal bloknotā:

«Mēbelētās istabas Lejas Vestsaidas rajonā. To viesmīlība ir līdzīga pērkamas skaistules neīstam smaidam. Ar pelēkām tapetēm aplīmētās sienas apkārtas ar bildēm,

kas it visur pavada cilvēkus, kuriem nav savas pajumtes: «Hugenota mīla», «Kāzu dienas brokastis», «Pirmā ķilda», «Psihe pie strūklakas». Kamīna plaukts. Uz tā krājas nožēlojamie dzīves pabērnu krāmi, kas te pamesti, kad veiksmīgs ceļavējš šos robinsonus aizpūtis uz jaunu ostu.»

«Restorāns Astotajā avēnijā. Zālē divas rindas galdiņu, pa seši katrā. Uz katra galdiņa — statnis ar garšvielām.

No piparu trauciņa izpeld kaut kādas melanholiskas un bezgaršīgas vielas mākonītis, kā vulkāniski putekļi. No 1 sālstrauka neizbirst nekas. Bez tam uz katra galda ir trauciņš ar asās mērces surogātu, kas «izgatavota pēc kāda Indijas radžas receptes», — tā teikts ēdienu kartē...»

Miljonāri un preču iznēsātāji, mākslinieki un traktieru turētāji, plantatori un ģenerāļi, mācītāji un klaidoņi, blēži un ārsti, policisti un muzikanti — visi viņi miermīlīgi, plecu pie pleca sadzīvoja viņa burvju bloknota lappusēs. Tagad viņam nevajadzēja ilgi gudrot, par ko lai raksta. Viņš atšķīra savu kabatas enciklopēdiju, izskatīja dažas piezīmes un sēdās pie galda.

Melnraksts parasti bija pabeigts pēc trim četrām stundām. Pēc tam sākās mocības. Viņš vairākkārt pārrakstīja stāstu, meklēja vārdus, kas trāpa mērķī kā šāviens, meklēja salīdzinājumus un idiomas, kas pilnīgi, nepārprotami un skaidri izteiktu viņa ieceri. Sižets ar savu straujo risinājumu viņa stāstos darbojās tikpat precīzi un saskaņoti kā labi noregulēts motors.

«īsais Stāsts nav nekāds īsais Stāsts, ja tam nepiemīt oriģinalitāte, spilgts stils, koncentrētība, vienība, lielisks saturs un izdoma,» — to viņš mēdza arvien uzsvērt.

Pagāja vēl mēnesis.

Bills izstrādāja sev režīmu: divi tūkstoši vārdu no rīta, divi tūkstoši pēcpusdienā, pēc tam pastaiga pa Ņujorku (Piektās avēnijas rajons, miljonāru vasarnīcu aplūkošana, Sestā avēnija, iepazīšanās ar pilsētas «padibenēm», pagrieziens, Divdesmit devītā iela, vēlreiz pagrieziens, Gramersi parks, pēdējais pagrieziens, viegls kokteilis vai alus) un no vienpadsmitiem vakarā līdz pulksten vieniem naktī — rokraksta labošana.

Katra mēneša septītajā datumā viņš nosūtīja vienu stāstu Noblam, sešpadsmitajā — Hilmenam Holam un mēneša beigās — Maklūram.

Bet tad viņam kaut kā pietrūka.

Reizēm, strādājot pie galda, uzmācās skumjas.^ Viņš ilgojās pēc jautrām, nepiespiestām sarunām, mūzikas, spožām ugunīm, smiekliem., raibuma, svētdienīgas kņadas.

Viņš atcerējās resnīti Deivisu.

Jau no pirmā acumirkļa viņam bija iepaticies smaids jaunākā redaktora platajā fizionomijā, viņa izturēšanās un runas veids.

«Ar tādu var iet kopā, kur vien iepatīkas,» viņš nodomāja un uzrakstīja Deivisam zīmīti:

«Labais Bobdeivis,

vai Jums nebūtu nekas pretim vakara pusē aizčāpot uz kafejnīcu «Francija» mazliet izklaidēties? Man patīk patērzēt pie mūzikas skaņām un iespaidus apslacīt ar veco, labo skotu viskiju.

S. Porters.»

Atbilde pienāca nekavējoties: «Esmu ar mieru,»

Dienā Ņujorka izskatījās kā paplukusi. Trīsstāvu un četrstāvu nami, neglīti, veci, būvēti pēc viena parauga, ar savām vienveidīgajām fasādēm it kā bija saņēmuši spīlēs ne visai platās ielas. \pakšējos stāvos it visur bija mazi restorāni, bodītes ar niecīgiem, noputējušiem skatlogiem, privātuzņēmumu kantori un dzertuves. Reklāmu dzelzs režģi, rēviju plakātu plāksnes, pieslietas tieši pie sienām, pašas aplupušās sienas, papīra saslauku kaudzes uz ietvēm, dārzeņu un augļu stendi, izbīdīti pašā drūzmas biezumā, — tas viss atgādināja gadatirgu un izskatījās nevīžīgi, dažkārt pat nabadzīgi.

Pilsēta atplauka naktī.

Iedegās ugunis uz Brodvejas un Menhetenā. Namu fasādēm pāri stiepās gaismas svītras. Ielās parādījās labi ģērbušies vīrieši un sievietes. Caur plānajiem logu aizkariem skatiens iesniedzās mazo restorānu gaiši izgaismotajā dziļumā, kur pie marmora galdiņiem tika risinātas trokšņainas sarunas, uz estrādēm, ko apgaismoja no apakšas, dejoja jaunas, jautras meičas un nēģeri muzikanti svīzdami nopūlējās pie saviem bandžo un taurēm.

Billam nebija patīkama džezbendu rīboņa un gaudošana. Viņam patika maiga, lēnīga mūzika minora toņos. To klausoties, viegli vedās domāt, izgudrot sižetus, pasapņot. Tieši ar to viņam bija iepatikusies kafejnīca «Francija».

Uz šejieni viņš atveda Deivisu.

Viņi izvēlējās stūra galdiņu patālu no ieejas durvīm un pasūtīja pudeli skotu viskija.

— Omulīga vietiņa, — Deiviss, pārlaidis acis visapkārt, atzina.

— Jā, te ir gluži labi, — Bills piekrita.

Viņi lēnā garā malkoja viskiju, pat ilgāku laiku nepieskardamies glāzēm, un vēroja apmeklētājus. Mazais or-ķestrītis, ko no zāles nošķīra plāni tilla aizkari, sāka spēlēt kaut ko pazīstamu, mierīgu, klusu.

Deiviss, kas no mājīgās noskaņas, mūzikas un viskija bija kļuvis tīri gurdens, kā jautājot palūkojās uz Billu.

— Kuperena «Niedrājs». Šeit ir vienīgā vieta Ņujorkā, kur to prot pieklājīgi atskaņot, — Bills teica.

Atkorķēja otru pudeli.

— Un vai zināt, kā viss iesākās? — Deiviss jautāja.

— Kas tad?

— Māsu pazīšanās.

Bills pakratīja galvu.

— Es taču jūs atklāju.

— Nekā nebija, — Bills iebilda. — Prioritāte pieder Maklūram, pēc tam nāk Hilmens Hols un tad «Monthly».

— Es jūs atklāju Noblam, — Deiviss turpināja. — Mēs — es un Haibinders — izlasījām «Sarkano un melno» un «Māksliniekus». Haibinders ieteica nolikt žurnālus šefam uz galda. «Idiots viņš būs, ja neizlasīs šos stāstus,» viņš teica. Taču Nobls vis nebija idiots. Viņš mani iesauca savā kabinetā, piegrūda pirkstu pie jūsu uzvārda un teica: «Ej un uzmeklē šo cilvēku. Sākumā piedāvā viņam četrdesmit dolārus. Ja viņš nepiekrīt — dod piecdesmit. Trešo reizi vari pielikt līdz sešdesmit.» Es atnācu pie jums. Atceraties sarunu? Jūs iesmējāties. Tie bija labi smiekli. Labsirdīgi smiekli. Es redzēju, ka nav jēgas kaulēties, un tūlīt piedāvāju sešdesmit dolāru. Tādas tās lietas.

Abi no sirds pasmējās.

— Paldies, draugs, — Bills teica.

Pie blakus galdiņa apsēdās jauna meitene rudiem matiem, zilām acīm, čaukstošā zaļā kleitā. Viņa pavērās

apkārt, ieraudzīja Billu un pamāja viņam ar galvu. Bills piecēlās un palocījās.

— Kas tā tāda? — Deiviss jautāja.

— Tāpat. .. Statiste kordebaletā. Es, par laimi, neesmu pazīstams ar miljonāru meitām.

— Skaista meitene.

Bills skumji iesmējās.

— Viņai šī māksla maksā astoņus dolārus nedēļā. Katrā algas reizē viņa atliek piecdesmit centu un mēneša beigās uzvelk savu labāko kleitu, atnāk uz šejieni un «notērē savu naudu ar šiku», kā viņa izsakās.

— Jūs viņu labi pazīstat?

— Nebūt ne, mēs tikai sasveicināmies un uzsmaidām viens otram. Bet šo meiteņu dzīvi es pazīstu. Skatieties, tūlīt viņa pasūtīs portvīnu un mandeļkūku.

Un tiešām, pēc brīža meitenei uz galda tika nolikts ir viens, ir otrs.

— Portvīna glāze maksā četrdesmit centu, bet kūka — piecpadsmit. Pēc kādas pusstundas viņa pasūtīs šampanieti un ananasu saldējumu. Tas maksā apaļu dolāru. Pēc tam nedaudz sparģeļu — trīsdesmit centu. Un piecpadsmit centu viņa dod dzeramnaudu. Pēc tam viņas maciņš ir tukšs. Es zinu.

— Piķis un zēvele, Bili! — iesaucās Deiviss. — Jūs protat novērot!

— Mans darbs, — pasmaidīja Bills.

Viņš ieņēma malku no glāzes un, domīgi raugoties uz meiteni, teica:

— Šitādas pašas rudmates dēļ, muļķīga viegla flirta dēļ mani Dienvidamerikā tikko nenogalināja.

Deiviss pavirzījās viņam tuvāk un uzlika rokas uz ceļiem.

— Stāstiet. Jūs es varu klausīties visu vakaru.

— Tas notika Meksikā, — Bills iesāka. — Galvaspilsētā. Vairs neatceros, kāpēc, bet centrālajā viesnīcā bija liela balle. Bija paredzēts, ka piedalīsies visi pilsētas ievērojamākie pilsoņi, pats prezidents Porfirio Diau, viss ministru kabinets un augstākās aprindas. Šie dienvidame-rikāņu rauti ir interesanti, esmu tos diezgan redzējis. Bet šoreiz man gandrīz izgāja greizi. Tas bija tā. Pēc oficiālās daļas sākās dejas. Es stāvēju, pie kolonnas pieslējies, un salīdzināju spāņu un amerikāņu tērpus. Un tad es secināju, ka amerikāņiem nav nacionālo tērpu, tāpat kā nav

nacionālo tradīciju. Turpretī spāņu dāmas ar savām smalkzīda zeķēm un košajām platajām jostām, kas sasietas virs daiļi pieguļošajiem tērpiem, lieliski iederējās visā zāles stilā un vakara garā. Zināt, viņām piemīt tāda īpaša

poētiska izjūta tērpu izvēlē.

Dejotāju vidū bija kāds pāris. Viņš — stalta auguma, elegants, izsmalcināts kastīlietis ar krāsainu lentu un zelta pozamentiem apdarinātā tērpā, skaists kā pats Lucifers. Un viņa. Ļoti līdzīga šai, tikai, protams, uzaugusi citos apstākļos. Pats nezinu, kāds velns mani dīdīja, ka es sāku parādīt uzmanību viņai. Dejojot viņa aizvirpuļoja man garām un gabaliņu tālāk noslidināja no pleciem savu mantiļu. Es pacēlu mežģīnes un, kad deja beidzās, pasniedzu viņai. Viņa ar smaidu man pateicās. Un tad iejaucās kavalieris.

— Senjor, — viņš teica, — kā redzu, jūs esat ārzemnieks. Jums ir sveši mūsu paradumi. Nožēloju, ka man nav gods būt ar jums pazīstamam, tad es ar vislielāko prieku stādītu jūs priekšā senjoritai. Bet, tā kā man šis gods ir liegts, es prasu, lai jūs izbeigtu aplidot manu līgavu.

Viņš, šis spānietis, runāja ļoti cēli un pieklājīgi, teicamā angļu izrunā. Viņam bija dižciltīgas, lieliskas manieres. Es, nudien, nopriecājos par viņu. Neviļus iešāvās prātā salīdzinājums ar alkatīgajiem, neaptēstajiem tēvaiņiem, kas izrāda sevi amerikāņu ballēs.

Tas nu tā. Sākās jauna deja. Pie manis pienāca mans draugs, arī amerikānis. Viņš bija dzirdējis mūsu sarunu ar spānieti un brīdināja, lai es piesargoties. Es nepaklausīju. Mani bija pārņēmusi bezbēdīga pārgalvība. Un atkal, kad spāniete ar savu kavalieri joņoja man garām, es viņai uzsmaidīju. Deja beidzās. Mūzika apklusa. Kāds pienāca man klāt. Es pacēlu acis. Tas bija spānietis.

— Es jūs brīdināju, — viņš teica un pēkšņi, pat neat-vēzējies, ar spēju sitienu sejā notrieca mani zemē.

Es tūdaļ pielēcu kājās. Metos viņam klāt, sagrābu viņu ap vidukli un ieraudzīju viņa rokā dunci. Vēl mirklis un . . . Jā, Bob, tad jums nebūtu ar ko noslēgt kontraktu. Es tikai atcerējos uzliesmojumu, blīkšķi, spānieti zemē pie manām kājām, apkārt neizpratnes pilnas, apjukušas sejas, skrējienu pa garām kāpnēm un mana drauga amerikāņa joku. Viņš ierāva mani ekipāžā un uzkliedza vedējam: «Ātrāk, ātrāk!»

Izrādījās, arī viņš bija pamanījis kastīlieša rokā dunci, viņam bija revolveris; viņš automātiski bez apdomāšanās izrāvis to no kabatas un iešāvis manam pretiniekam sejā.

Bills apklusa.

Rudmate meitene pie blakus galdiņa patlaban pasūtīja šampanieti un saldējumu.

— Vai redzat? — Bills jautāja.

— Jā, — Deiviss atbildēja. — Bet kas bija pēc tam?

— Pelēcīga proza, Bob. Kādreiz izkratīšu sirdi un pastāstīšu. Bet tagad man gribas palūgt šo kordebaleta zvaigzni pie mūsu. galdiņa un izvaicāt par viņas dzīvi.

. .. Nakts.

Un milzu pilsētas uguņu zaiga.

Un lietus noskalotas ietves.

Viņi gāja pa asfaltu, ar kājām šļakstīdami ūdeni, kas bija piesātināts ar reklāmu ugunīm.

Atvadoties Deiviss tā pasmaidīja, ka Bills nodomāja: līdz šim resnis turējās mazliet tā kā rezervēti, bet pašlaik ir tāds, kāds ir īstenībā •— vienkāršs lāga zēns, kuram nav laimējies uzkāpt Parnasā un kurš līdz sava mūža galam vilks nepateicīgo redakcijas jūgu.

. . . Kādu reizi Deiviss ieteicās:

— Man visu laiku ir trūcis tāda vīra kā jūs, Bili. Es esmu pilsētnieks, pilsētā dzimis un uzaudzis, iesīkstējies. Neesmu nekad redzējis prēriju. Nekad neesmu kaut kur aizbraucis no Štatiem. Man nav tā plašā vēriena, kāds piemīt jums. Esmu priecīgs, ka mēs sastapāmies. Jūs kā radītājs esat iedevis man jaunu dvēseli.

— Ko niekus, Deivis. Kas es par radītāju!

— Es zinu, ko runāju, Porter.

Bills paraustīja piecus. Tomēr tas bija patīkami. Viņš zināja, ka Deiviss nemēdz glaimot.

Pēc iznākšanas no cietuma Bills izvairījās no tikšanās ar bijušajiem cietuma biedriem. Vienīgais cilvēks, kuru viņam būtu gribējies redzēt, bija Els Dženingss. Tam gan bija īsts vēriens! Bet no Ela viņš sen nebija saņēmis vēstules.

Pilsētā ar četriem miljoniem iedzīvotāju vientulība ir grūti panesama. Un tā izgadījās, ka pirmais un pēdējais cilvēks, ar kuru Bills Ņujorkā cieši sadraudzējās un kuram iedrošinājās kaut ko pastāstīt par savu pagātni, bija

Bobs Deiviss, «Sunday World» jaunākais redaktors. Viņš tagad bija Billa pastāvīgs pavadonis klaiņojumos pa «mazo, veco Bagdādi virs metro». Deiviss ļoti labi pazina pilsētu. Viņš staigāja pa ielām ar tādu sejas izteiksmi, it kā pats būtu tās izplānojis. Viņš zināja pastāstīt par katru ēku, par katru kaktu. Viņā bija interesanti klausīties.

Bills no savas puses Deivisam parādā nepalika. Viņš apstulbināja jaunāko redaktoru ar eksotiskiem stāstiem par Dienvidamerikas pundurrepublikām. Reiz viņš atzinās, ka pagājušās, Dienvidamerikā pavadītās dienas viņu traucē rakstīt par šodienu.

— Man acu priekšā arvien rēgojas kuģi, Hondurasas krasts, Kordiljeri un palmas. Prezidenti, banāni, konsuli, mulati — viss griežas trakulīgā sarabandā. Es cenšos atkratīties no visa tā, rakstu stāstu pēc stāsta, bet nekas nelīdz. Tie iespaidi prasās pēc kaut kā lielāka. Līdz pat šai dienai es nevaru aptvert, kas tiem vajadzīgs.

— Toties es to zinu, — Deiviss teica. — Vai gribat vienā rāvienā tikt galā ar Dienvidameriku? Rakstiet romānu!

Bills skali smējās.

— Nē, Bob. Šis joks nav man pa spēkam. Es esmu stāstnieks. Es neprotu atšķaidīt sižetu uz divsimt trīssimt lappusēm. Dievs ar to, lai pie romāna ķeras tie, kas mīl pļāpāt. Es uzskatu, ka labi pārdomāta rindkopa mazā stāstā atsver vairākas lappuses romānā. Manuprāt, romānus raksta tie, kas vispār neprot rakstīt.

— Nav manā dabā strīdēties pretī, bet jums nav taisnība, Porter, — Deiviss teica. — Nu labi, tādā gadījumā izgudrojiet jaunu romāna formu. Romānu, kurā katra nodaļa ir atsevišķs stāsts, bet visus stāstus vieno kopēja doma. Katru stāstu beidziet tā, kā jūs to protat.

Bills aizsmēķēja cigāru un ilgi vēroja zilo dūmu stī-dziņu, kas kļuva arvien plānāka.

— Man ir trīspadsmit stāsti par visu to Dienvidamerikas pasauli. Ja tos mazliet palabotu .. .

— Nu kā tad, palabojiet tos, — Deiviss piekrita.

— Jums šķiet, tur kaut kas sanāks?

— Esmu pārliecināts par to. Es izlasīju visus tos stāstus, pēc tam izkārtoju uz galda ... es jums tūlīt parādīšu. — Deiviss izvilka galda atvilktni un izņēma biezus aktu vākus. — Skatieties! Pirmais ir «Lotoss un pudele», kuru jūs nosūtījāt Kolam, pēc tam «Kupidona upuris» ... Starp tiem abiem kaut ko vajadzētu ielikt, lai sasaistītu. Tad nāk «Spēle un gramofons», šeit tas loti labi iederas. Pēc «Spēles» es liktu «Naudas drudzi» un aiz tā ...

Abi noliecās pār galdu.

Pusnaktī Bills atvadījās no jaunākā redaktora.

— Divus trīs mēnešus mēs neredzēsimies, — Porters teica. — Man jāuzraksta vismaz piecas nodaļas un viss tā jāsasaista kopā, lai lasot nesairtu.

Vai zināt, ko es pamēģināšu? Tāpat kā atsevišķām nodalām beigās ir negaidīts atrisinājums, tā ari romānam jādod negaidītas beigas. Atceraties Kerola «Spogulī»? Bērnībā, kamēr manās rokās nenonāca citas grāmatas, es to lasīju neapnicis. Es parādīšu Latīņameriku spogulī, ar palielinājumu. Uz trim mēnešiem man jākļūst par Namdari, lai no visiem stāstiem uzbūvētu romānu. Uzmeklējiet mani tikai sevišķi svarīgos gadījumos, Bob. Divas reizes ar diviem sitieniem pieklauvējiet, tā būs mūsu parole. Kad strādāju, es savā istabā vienmēr ieslēdzos. O. Henri maina savu vārdu. Kopš šī vakara viņš ir Kerola Namdaris. Viņu nedrīkst traucēt, citādi viņš var samisēties un nocirst sev pirkstu vai pat visu roku. Uz redzēšanos, Bob. Un paldies.

Vispirms viņš nosūtīja vēstuli Maklūram: «Vai var Jums piedāvāt romānu — tā ap četrdesmit tūkstošus vārdu? Palmas, prezidenti, kuģi, zābaki, banāni, korsāri, bruņojušies ar fotokamerām, un flibustieri, kuru vienīgais ierocis — nekaunība, daiļas senjoritas un krituši eņģeļi — un tas viss uz spilgta tropisko zemju fona. Rokrakstu varēšu izsūtīt nākamā — 1904. gada sākumā.»

Maklūrs atķildi nelika gaidīt:

«Piekrītu. Mani noteikumi: 2500 dolāru tūlīt vai pa daļām, kā vēlaties.»

«Tādā gadījumā,» Bills viņam atbildēja, «sūtiet tūlīt 300 dolāru un pa 100 dolāriem ik mēnesi, jo Ņujorkā no gaisa vien nevar pārtikt. Nāksies pāriet uz pasaulīgu barību, un tas prasa nicināmo skanošo.»

Saņēmis trīssimt dolārus, Bills sēdās rakstīt stāstus. Jūlijā viņš nosūtīja «Žurnālam Visiem» stāstu «Marķīze un mis Sēlija», Maklūram saskaņā ar vienošanos — «To-bina plaukstu» un tikai pēc tam ķērās pie romāna.

Viņš strādāja naktīs; šis paradums viņam bija saglabājies kopš Kolumbusas laikiem. Dažkārt pašā spraigākajā darba brīdī viņu iztraucēja dārdošs troksnis. Viņš sarāvās, pacēla galvu, ieklausījās. Laikam pa gaiteni atkal aizsoļo melnais Džo, stumdams sev pa priekšu rateļus ar kārtējo mironi. Bills ar acīm meklēja plauktu ar zālēm, bet viņa skatiens krita uz nemākulīgu Ribeiras «Svētās Ineses» kopiju, kas karājās pie sienas virs galda, un viņš saprata, ka garām viesnīcai tikai aizripojis vēlīns furgons.

Un tad kādā dienā, kas bija pārlādēta kā smags furgons, kādā dienā, kurā nebija brīvs neviens kaktiņš kā mēbelēm pieblīvētā dzīvoklī, atnāca vēstule no sestā elles loka. Pazīstamie smailie burti saplūda vienā vienīgā sāpju kliedzienā:

«Mans dārgais, mans tālais draugs, šo vēstuli gadījuma dēļ man izdevās nosūtīt no Levenvertas. Redzi, kā viss iznāca. Nevajag vairs īrēt karietes un salīgt heroldus svinīgai sagaidīšanai. Šis Jēzus no Nācaretes, kas solījās apturēt mēness gaitu pie debesīm, šis kraupainais Marks Hanna, kurš lielījās, ka dzerot no vienas pudeles ar prezidentu Makinliju, kā izrādījās, ir visparastākais melis, tāds pats kā tie, kuri pa vakariem trin mēles uz bodīšu sētas trepēm Rietumu štatos.

Lūk, kā tas bija. Pēc tās sarunas — atceries? — Der-bijs, no sava kabineta iznākdams, teica: «Ar tevi nu viss ir droši, Dženings.» Viņš teica, lai es sagatavojot papīrus. Tādu veiksmi šīs sienas nav pieredzējušas, liekas, kopš savām tapšanas dienām.

Un es sāku posties, Bili. Kas tas bija par laiku, ja Tu zinātu! Man viss uzsmaidīja, no vispēdējās naglas līdz pēdējam puteklītim saules starā.

Un es atkal kļuvu par puišeli, paļāvīgs un dumjš kā gadu vecs vērsēns, ko taisās izlaist no aploka. Un es nodevos sapņiem. Tu neticēsi, par ko es sapņoju, Bili! Par vēju, par akmeņiem uz ceļa, par ziedošu zāļu smaržu, par smaidu pirmā sastaptā bērna sejiņā. Lūk, par to es sapņoju veselus divus mēnešus!

Beidzot Derbijs mani iesauca pie sevis un klusēdams pabāza man papīru — štata kasācijas tiesas slēdzienu.

Es nezinu, ko tur Marks Hanna pļāpāja Vašingtonā vai štata administratīvajā pārvaldē, bet labāk viņš būtu vispār cietis klusu. Tajā papīrā bija rakstīts — un ļoti saprotami rakstīts —, ka tieku pārcelts uz kriminālcietumu Levenvertā. Un ne vārda par apžēlošanu.

Lai nolādēts esmu, ja tagad ticēšu kaut vienam vārdam, kaut vai no paša prezidenta mutes. Man ir vienalga. Man nav ko zaudēt. Es esmu ārpus spēles. Bet Marks Hanna. .. Kāpēc viņš to darīja? Demokrātisks žests? Spēle? Bet es taču arvien vēl esmu cilvēks, es visu jūtu un visu saprotu, un tāda spēle, Bili, ir tas pats kā ziemas laikā novilkt nabagam pēdējo kreklu.

Un vai zini, ko vēl viņi izdarīja? Viņi mani veda līdz pašai Levenvertai roku dzelžos ieslēgtu, dzelžos ar atskabargām ...»

Bilis noslīga krēslā un ar plaukstām saspieda deniņus.

— Eldžij ... — viņš murmināja. — Mans mīļais cēlsirdīgais Eldžij, es visu saprotu, visu izjūtu... Bet ko es varu darīt, kā tev palīdzēt? ... Es pats šajā pasaulē esmu pārijs, pats slēpjos no savas pagātnes aiz maskas, kuru uzliku jau Kolumbusā. Es taču esmu gļēvulis .. . Kaut tu zinātu, cik bieži es baidos pats no sevis! . . . Baidos no Viljama Portera, kurš klusi nolīdis kaut kur dziļi manī un gaida savu stundu .. . Turklāt es esmu arī liekulis. Es pārdodu ļaudīm pasakas, pārdodu ļaudīm nevis īstu Ameriku, bet izdomātu, piegludinātu, izveicīgi nokrāsotu ar akvareļkrāsām ... Eldžij, Eldžij, es citādi nevaru, saproti mani! Jo visi mēs esam marionetes, ko liktenis rausta pēc sava prāta . ..

. . . Augustā romāna pirmuzmetums bija pabeigts. Vajadzēja tikai, kā viņš mēdza teikt, «izstrādāt līdz punktam». Šajā nolūkā atkal vajadzēja «ienirt» latīņamerikāņu vidē, un viņš arvien biežāk aizstaigāja uz Ņujorkas latīņu kvartālu, uz vācu restorānu Šefelhilā un uz viesnīcu «Amerika» Piecdesmitajā ielā. Tur sanāca admirāļi, kapteiņi un senjori, kurus revolūcija bija izmetusi no viņu valstiņām. Ar savu ārieni viņš atstāja labu iespaidu, neskopojās izmaksāt un stundām ilgi iejūtīgi uzklausīja stāstus par dažādām politiskām intrigām. Viņa nejaušie paziņas nepagurstoši varēja stāstīt par savām partijām, par savu darbošanos, par savu kādreizējo varenību un par cerībām kādreiz atkal atgriezties savās banānu republikās.

Reiz kāds resnītis militārā formas tērpā ar kuplām zelta epoletēm, salvadorietis, kurš sevi nosauca par admirāli donu Sabasu Fereira, piesolīja viņam izglītības ministra vietu savā nākamajā valdībā.

— Pašlaik es atrodos Estados Unidos 1 tāpēc, lai izprasītu senjoram prezidentam Rūzveltam zināmas summas, kas nepieciešamas manas armijas apbruņošanai. Man ir vairāki simti spēcīgu, cildenu vīru, kuri man palīdzēs atgūt dzimtenei slavu un godu. Jūs esat gudrs, izglītots cilvēks, džentlmenis, to es tūlīt ievēroju. Tādi cilvēki ir vajadzīgi manai nabaga republikai. Jūs esat dzimis, lai kalpotu patiesībai un zinātnei. Es parunāšu ar sen-joru prezidentu, un, ceru, viņš apstiprinās jūsu kandidatūru manā valdībā ...

Billu uzjautrināja iereibušā admirāļa pļāpas.

Iekšēji viņš smējās, viņš vai plīsa aiz smiekliem, bet seja saglabāja mierīgu un godbijīgu izteiksmi. Daudz tādu admirāļu bija nācies sastapt. Viņi visi cerēja uz atgriešanos savā zemē, taču šīs neskaitāmās tikšanās un desmit minūšu pazīšanās Billam pierādīja, ka neviens no viņiem neatgriezās savā baltajā pilī. Viņš bija ticies ar kādreizējiem kara ministriem, kuri Savienotajās Valstīs pelnīja iztiku, strādādami tabakas veikaliņos, un ar ģenerāļiem, kas veikli rīkojās ar slotu Bronksas un Bruklinas ielās. Viņš ļoti labi zināja, ka dons Sabass Fereira nekad nespers kāju pāri Baltā Nama slieksnim un nesatiksies ar prezidentu Rūzveltu. Nauda, kuru viņam izdevies izkrāpt savai tautai un aizvest pār savas zemes robežām, izsīks. Kādu laiku viņš izmantos savu paziņu labdarību, bet, kad izsīks arī šis ienākumu avots un spožais mundieris jau izskatīsies pēc apbružāta karnevāla tērpa, admirālis vairs nebūs sastopams viesnīcā «Amerika». Tad, visticamāk, viņu varēs ieraudzīt garajā badā izvārgušo ļaužu rindā pie darba biržas.

— Nu, kā tad būs, senjor, vai pieņemat manu piedāvājumu? — dons Sabass tēvišķīgi paplikšķināja pa Billa piedurkni un atzvēlās krēslā.

— Tas ir ļoti nopietns priekšlikums, senjor Fereira,— Bills ar cieņu atbildēja un piecēlies palocījās. — Es nevaru tā uzreiz atbildēt. Man jāapdomājas.

— Jā, jā, jums taisnība! — Dons Sabass pamāja ar galvu. — Diži darbi nekad nenotiek vienā dienā. [17]

. . . Bills staigāja pa savu istabu viesnīcā «Marti». Reizēm viņš piegāja pie galda un neatsēzdamies aši uzrakstīja dažas rindas uz lielas- papīra lapas, un atkal soļiem mēroja istabu. Viņa sejā mainījās gan augstprātīga, gan nopietna izteiksme. Dažbrīd viņš skaļi smējās un saberzēja rokas. Viņš no jauna pārdzīvoja visu uzrakstīto.

— Mīkliņmērkaķis, — viņš nomurmināja, atcerēdamies sarunu ar donu Sabasu.

Spalva čirkstot skrēja pa papīru.

«... Mazās operetiskās tautiņas ar patiku nododas spēlītēm par valdīšanu,» viņš rakstīja, «kamēr kādā jaukā dienā to ūdeņos iebrauc drūms kara kuģis un tām saka: nedariet blēņas! Un citiem līdzi atnāk arī laimes meklētājs ar tukšām kabatām, kuras viņš alkst piepildīt ar dolāriem, atnāk izveicīgais, attapīgais un alkatīgais darbonis — jenkijs ...»

Viņš nometa spalvaskātu uz gaida un piegāja pie loga. Menhetenas pusē cauri melnajam zaru režģim vīdēja bālganā pirmsausmas debess. Guļošās pilsētas namus klāja slimīgas, saltas ēnas.

Pabeidzis romānu, viņš tūlīt nosūtīja manuskriptu Mak-lūram. No Maklūra pienāca vēstule un čeks par 1500

dolāriem.

«Es esmu pārliecināts,» izdevējs rakstīja, «ka grāmatai būs labs noiets un kolosāli panākumi, tāpēc mēs palielinājām Jums honorāru līdz 3000. Atrēķinot 300 dolārus, ko izsūtījām pēc Jūsu pieprasījuma, un simt dolāru mēnesī viena gada laikā, Jums vēl pienākas 1500 dolāru. Ticiet, tā ir karaliska apmaksa par nepazīstama rakstnieka pirmo grāmatu.

Kā redzat, mūsu izdevniecība nav baidījusies ne no kādiem izdevumiem, lai pabalstītu uzplaukstošu talantu, un izsaka cerību, ka Jūsu nākamo grāmatu arī varēs izdot mūsu sabiedrība.»

— Lieliski! — Bills iesaucās. — Šī vēstule atgādina brīnum jauku poēmu. Vislabākās ir tās rindas, kurās zib vieninieki, piecnieki un nulles. Izdevēju kungi, varu jums apliecināt, ka neko labāku par šādām vēstulēm jūs nekad neesat uzrakstījuši!

Viņš rūpīgi apģērbās, nokāpa lejā viesnīcas vestibilā un piezvanīja pa telefonu Deivisam.

— Mister Bob, — viņš svinīgi runāja melnajā stobriņā, kas vēl bija silts no iepriekšējās sarunas. — Es esmu kalifs. Manas žaketes iekškabatā glabājas burvju lotosa ziedlapiņa. Ar tās palīdzību es varu darīt brīnumus. Mans dārgais vezīr, es jūs uzlūdzu uz pastaigu pa Bagdādi inkognito. Satiksimies pēc pusstundas restorānā «Lost Blend».

— Esmu mazliet noguris, Deivis, — viņš teica jaunākajam redaktoram, kad viņi bija apsēdušies pie galdiņa. — Es gribu atvilkt elpu. Veselu mēnesi. .. nē, kādas trīs nedējas negribu neko darīt. Es būšu Haruns Ar-Rašids. Es gribu samainīt savu čeku divdesmit centu monētās un riekšavām bārstīt pūlī.

— Grāmata vēl nav iznākusi, Bili, pagaidiet, — atbildēja Deiviss.

— Pie velna grāmatu, Bob! Svarīgs ir mērķis, nevis ceļš, pa kuru tu uz to dodies. Patiesi, vai no pusotra tūkstoša dolāriem sanāks vesels maiss divdesmit centos?

Un nu sākās tas, ko Bills dēvēja par «ielaušanos vecajā Bagdādē».

Viņš apmeklēja ne tikai kādus atsevišķus pilsētas rajonus. Viņu saistīja un interesēja itin viss.

No rīta viņu varēja sastapt Medisonskvērā, kur apstādījumos stāvēja rupji izkaldināta Diānas statuja ar melnām pilsētas kvēpu epoletēm uz pleciem. Ap pusdienas laiku viņš pārcēlās uz Gramersi parku vai Unionskvēru, Pusdienas viņš ieturēja Bogla restorānā Astotajā avēnijā, bet pievakarē devās uz Lejas Vestsaidu, uz sarkano ķieģeļu māju kvartālu un izlikās, it kā gribētu noīrēt istabu. Viņš apskatīja istabu pēc istabas, kaulējās ar saimniecēm, piesējās kāda sīkuma dēļ un skaļi smējās, kad saimniece dusmās piesārtušiem vaigiem ar blīkšķi aizcirta durvis.

Viņam patika aizbraukt uz Menhetenas komercijas centru un iejaukties burzmā starp banku kalpotājiem, mākleriem un politiķiem. Dažreiz viņš visu vakaru pavadīja «Lunaparkā» Koniailendā un smējās, dzēra un draiskojās tur kā puika, iejucis līksmajā, raibajā ļaužu pulkā.

Pie pazīstama terapeita viņš atvēra īpatnēju «tekošo rēķinu» un pastāvīgi sūtīja pie ārsta klaidoņus, žūpas, kropļus un bezdarbniekus, kas paši nevarēja samaksāt par ārstēšanu.

Kādudien Bobs Deiviss ieradās viesnīcā «Marti» korektā melnā uzvalkā ar žilbinoši baltu krūtežu. Retos matus sedza jauna katliņcepure. Kājās blāvi mirdzināja dārgi zābaki.

— Velna milti, Bob, kāpēc jūs esat tā uzcirties? Varbūt esat kļuvis «Union Pacific» līdzīpašnieks vai saņēmāt mantojumu? — Bills iesaucās, pamanījis draugu tik neparastā ietērpā.

— «Union Pacific» lieliski iztiek bez manis, — sacīja Deiviss, apsēzdamies atzveltni. Viņš izņēma milzīgu, brūnu kabatas portfeli un nometa to uz galda. — Uzminiet, Porter, kas man te ir?

— Protams, mantojums.

— Citreiz jūs esat atjautīgāks, draugs. Jūs neuztverat, kur ož pēc naudas. Tas ir gan labi, gan slikti.

Deiviss atvēra kabatas portfeli un sniedza Billam četr-kārt salocītu papīra lapu.

— Nobls atsūtīja māņi pie jums. Teica: «Parādiet Por-teram šo. Ko viņš tad sacīs?»

Bills atlocīja papīru. Tas bija līgums. Izdevniecības «World» galvenais redaktors un izdevējs piedāvāja simt dolāru par vienu stāstu nedēļā gada laikā.

— Ohoi — Bills iesaucās. — Vecais sāk mani novērtēt.

Deiviss pasniedza Billam rakstāmo. Viņa kustības bija gausas un svinīgas.

— Simt dolāru par stāstu, lai cik tas garš, kaut vai desmit rindu. Tādu piedāvājumu no izdevniecībām nav saņēmis pat Marks Tvens.

— Markam Tvenam maksā desmit centu par vārdu, — Bills teica. — Es neprotu rakstīt īsus stāstus. Mana norma — no trīssimt līdz tūkstoš vārdiem.

Viņš paņēma spalvu un ar plašu vēzienu parakstījās.

— Jūs esat uzposies pašā reizē, Bob. Šodien mēs abi iesim uz operu.

«Karaļi un kāposti» iznāca 1904. gada decembrī. Kā jau Maklūrs bija paredzējis, grāmata sagādāja darbu kritiķiem. Pirmais atsaucās žurnāls «Perspektīva», veltīdams romānam veselu lappusi. Pēc tam savas balsis pacēla «Neatkarīgais» un «Kritiķis». Rakstīja ne tikai par romānu, bet ari par stāstiem, kas bija publicēti «Mak-lūra Žurnālā» un «Žurnālā Visiem». Vērtējums bija labs, kaut arī domas bija dažādas. Kritiķi vienprātīgi secināja:

«...Amerikā vēl nav bijis rakstnieka, kurš tik pilnīgi pārvaldītu īsā stāsta tehniku.»

Deiviss šīs rindas pasvītroja ar sarkanu zīmuli.

— Es gaidīju šos vārdus, Porter, un es tos sagaidīju. Te ir tās durvis, pa kurām jūs ieiesiet literatūrā. Apsveicu un apskaužu jūs. Nē, nē, tā ir laba skaudība. Tā negremdē cilvēku, bet pacilā viņu. Šodien man zem svārkiem ir spārni. Varat pataustīt, ja neticat. Starp citu, kad jūs sākāt rakstīt, Bili? Un kā tas sākās?

Porters paraustīja plecus.

— Kā sākās? Nudien, nezinu. Man visu dzīvi ir gribējies kļūt par rakstnieku. Droši vien šī vēlēšanās arī padarīja mani par to, kurš tagad saucas O. Henri. Rakstīt es sāku jau puikas gados. Rakstīju dzejoļus, skečus, lugas, humoristiskus, apsveikumus. Tas viss, protams, bija bezvērtīgs, vājš — parastas literāras blēņas. Pirmais vērtīgākais darbs, ko es sarakstīju, saucās «Lorda Okhērsta atriebība». Tolaik biju divdesmit divus gadus vecs. Man vēl šodien patīk tas stāsts.

Deiviss klusēja. Tad pasmaidīja bālu, skumju smaidu.

— Arī es gribēju rakstīt. Mans dievs, cik daudz papīra tiku sasmērējis mēģinādams! Bet rezultātā — tādi pelēcīgi, viduvēji stāstiņi. Man bija kauns par tiem ... — Viņš atmeta ar roku. — Labi, ka es drīz sapratu — rakstnieks no manis neiznāks ...

Bills uzsita Deivisam pa plecu.

— Ko nu, Bob! Izpletiet spārnus! Jūs vēl sarakstīsiet grāmatu — un lielisku turklāt. Kad ceļš ir grūts, cilvēks kļūst neatlaidīgs un nikns. Man ari dzīve neko nav devusi gatavā veidā. Visu — ikvienu piemēru, ikvienu domu, ikvienu uzvedības likumu vajadzēja no liktens izplēst ar plēšanu. Tāpēc es nīstu tos lutekļus, kuriem dzīvē jau pašā sākumā viss padodas viegli un bez pūlēm. Tādi luteklīši, manuprāt, nedzīvo īstu dzīvi, tikai veģetē. Viņu kļūda ir tā, ka viņi vispār piedzimuši ...

NODAĻA PAR IZKĻŪŠANU NO ELLES, par četriem miljoniem, par to, kā pārdod Retas, par sastapšanos ar pagātni un par zīmīti, kuru vajadzēja saņemt pirms divdesmit pieciem gadiem

Tūkstoš deviņi simti pirmā gada divdesmitajā maijā Bufalo pilsētā atklāja ceturto visas AmeriKas izstādi. Tajā bija pārstāvētas gandrīz visas kontinenta valstis. Trīsdesmit sešas ēkas un vienpadsmit paviljoni vēra savas durvis apmeklētājiem. Izstāde bija iekārtota ar neredzētu greznību un vērienu. Spēlēja pat apvienots kara orķestris ar piecsimt divdesmit instrumentiem.

Piektajā septembrī izstādi apmeklēja prezidents Makin-lijs un teica pusotras stundas garu runu par noieta tirgu paplašināšanu ārzemēs.

Sestajā septembrī ap pulksten četriem dienā Makinlijs stāvēja izstādes mūzikas paviljonā un saskaņā ar tradīciju spieda roku simtiem jaužu, kas nāca garām. Pūlim cauri izlauzās jauns puisis darba drēbēs, labā roka viņam bija notīta ar lakatu. Prezidents sniedza pretī roku viņa kreisajai. Tai pašā mirklī cilvēks darba drēbēs aši pacēla pārsieto labo roku, spalgi noknakšķēja divi šāvieni, un, smagi ievainots, Makinlijs atmuguriski atkrita kāda skatītāja rokās.

Četrpadsmitajā septembrī Makinlijs nomira.

Slepkavības izmeklēšanai nebija rezultātu, tāpēc slepkavu pasludināja par anarhistu un bez ilgas domāšanas nosēdināja uz elektriskā krēsla.

Valsts galvas posteni ieņēma viceprezidents Teodors Rūzvelts.

Tūkstoš deviņi simti ceturtajā gadā saskaņā ar likumu par amnestiju Rūzvelts caurskatīja vissensacionālākās krimināllietas. Starp citām viņam patrāpījās lieta par Eldžiju Dž. Dženingsu, vilcienu un banku aplaupītāju.

Iepazinies ar šo lietu, Rūzvelts konstatēja, ka tiesas spriedums ieslodzīt minēto E. Dž. Dženingsu uz pieciem gadiem Levenvertā nav spēkā, jo viņš šo spriedumu saņēmis pēc tam, kad jau bijis notiesāts uz mūža ieslodzījumu.

Materiālus nodeva kasācijas tiesai. Šoreiz apgabala federālā kasācijas tiesa rīkojās apbrīnojami ātri. Lēmums pienāca jau pēc mēneša.

Tāds bija šis līčloču ceļš, kas izveda Elu no krimināl-cietuma Levenvertas fortā.

«. . .Pēc visiem pārbaudījumiem, likstām un smagā trūkuma es, šķiet, sāku izlauzties uz taisnā ceļa,» rakstīja Els. «Man izdevās dabūt advokāta vietu Oklahomā. Teikšu atklāti — nav jau nekāda sevišķā, bet esmu jau šeit vadījis dažus procesus un vairākas reizes ar labiem panākumiem. Pagātnei esmu pārvilcis svītru uz visiem laikiem. Tagad mana nākotne atkarīga vienīgi no manis paša, ja, protams, atkal negadīsies ceļā kādi zemūdens akmeņi. Bet arī tādā gadījumā es meklēšu taisnību citādā ceļā.

Cilvēki šeit ir vienkārši, iejūtīgi, un es jūtos labi šo ļaužu vidū. Ar viņiem var runāt atklāti un strādāt, nebaidoties, ka saņemsi dunča dūrienu mugurā.

Bet jūs jau zināt, ka es neciešu lišķību, intrigas un divkosību.

Bili, dažbrīd man šķiet, ka Jūs esat mani aizmirsis, ka kopā ar pagātni esat apracis arī atmiņas par Kolum-busas pasta kantorī pavadītajiem vakariem. Vai varbūt Jūs negribat vairs biedroties ar kādreizējo mūžinieku? Pie viena piebildīšu, ka šis mūžinieks taisās panākt audienci pie Teodora Rūzvelta Baltajā Namā. Viņš grib panākt pilnīgu apžēlošanu un visu tiesību piešķiršanu. Nekādi triumfi tiesas zālē mani šai ziņā nevar apmierināt. Ikreiz, ejot garām vēlēšanu iecirknim un redzot, ka pilsoņi iemet urnā savas balsošanas bumbiņas, es pārdzīvoju mokoša pazemojuma un nepilnvērtības izjūtu. Tāpēc es kopš savas atbrīvošanas nepagurdams cenšos panākt, lai man atjauno visas tiesības. Oklahomā visietekmīgākie republikāņi pūlas manā labā. Vislielākās cerības lieku uz vienu no viņiem — uz federālās policijas priekšnieku Džonu Ebernesiju. Viņš ir kaislīgs mednieks. Kad Tedijs Rūzvelts bija atbraucis uz mūsu štatu, Ebernesijs kopā ar viņu gāja vilku medībās. Viņus abus saista sirsnīga draudzība. Ebernesijs ir ar mieru braukt man līdzi uz Vašingtonu un ziņot prezidentam par manu lietu.»

Nevienam no saviem jaunajiem Ņujorkas paziņām, ne Bobam Deivisam, ne Elolam Bills netika stāstījis par Kolumbusu. Tikai vienu otru reizi sarunās ar jaunāko redaktoru viņš pieminēja «savu draugu no Indiāņu teritorijas». Tagad viņš Deivisam teica:

— Drīz jūs dabūsiet iepazīties ar interesantu cilvēku.

«Eldžij, mīļais draugs,» viņš rakstīja uz Oklahomu, «priecājos, ka Jūs beidzot esat devis par sevi ziņu. Es esmu sajūsmināts, ka Jūsu lietas sāk kārtoties. Gribētos Jūs redzēt un ar Haruna Ar-Rašida devību izrādīt Jums savu Bagdādi. Vai pēc Vašingtonas Jūs nevarētu iegriezties Ņujorkā? Zvēru Jums, tas būs tikpat interesanti kā mūsu kādreizējā rezidencē ikdienējā kameru apgaita.

Un vēl kas. Kā klājas Jūsu «Prēriju jātniekiem»? Vai viņiem izdevies noaujot līdz vārdam «beigas» vai viņi tā ari aizmaldījušies Tālo Rietumu stepēs un mežos? Ceru, ka neesat viņus pametis likteņa varā. Atcerieties, El: tas, kurš iesācis rakstīt, nekad šo amatu vairs nepametīs. Izņēmumu gandrīz nav. Varbūt Jums vajadzīga mana palīdzība?»

Viņš nosūtīja vēstuli un sāka gudrot, kur šovakar varētu aiziet, bet tad atcerējās, ka Maklūram nav nosūtīts kārtējais manuskripts. Viņš nopūtās un sēdās pie galda. Stāsts saucās «Maka Lonsberija izpirkums». Viņš berzēja pieri un centās izdomāt teikumu, ar kuru sākas pavērsiens uz negaidīto. Nekas nenāca prātā. Galvā šaudījās dienā dzirdēto sarunu fragmenti, avīžu virsraksti, kādas muļķīgas dziesmiņas vārdi. Dzīve joņoja tūstepa tempā uz priekšu. Viņš jutās ierauts šajā trauksmē, sasaistīts ar citiem cilvēkiem stiprām saitēm, kuras saraut nebija spēka. Un viss naudas dēļ. Tūkstoš dolāru viņš aizsūtīja uz Pitsburgu reizē ar vēstuli, kurā sīki aprakstīja, kas jānopērk Margaritai. Viņš lūdza, lai misis Roča nebaidās no izdevumiem. Viņš vēl joprojām jutās meitas priekšā vainīgs un uzskatīja sevi par sliktu tēvu.

Pēc rakstiem žurnālos «Kritiķis» un «Perspektīva» viņu sāka ievērot. Tas, par ko viņš tika sapņojis, pie cietuma aptiekas galdiņa sēdēdams, bija piepildījies. No izdevējiem viņš saņēma laipnas vēstules, kurās pirms nemainīgajiem beigu vārdiem «Jūs cienīdams, tāds un tāds» arvien prasīja atsūtīt «kaut ko nelielu, ap 100—150 vārdu». Viņam naudas bija diezgan, viņš varēja visu nakti pavadīt visdārgākajā Ņujorkas restorānā un dot šveicaram desmit dolāru papīriņu dzeramnaudas. Deiviss uz viņa vārda saņēma daudz vēstuļu no lasītājiem un cienītājiem. Ietekmīgākās personas pilsētā vēlējās ar viņu sastapties. Viņu ielūdza literārajos salonos. Viņu vajāja reportieri.

Taču viņš palika uzticīgs savam principam. Viņš uzsāka sarunu ar pirmo sastapto klaidoni, viņš dziedāja, dejoja un izpriecājās kā skolnieks «Lunaparkā», viņš augus vakarus varēja klaiņāt dīkdienīgā pūļa vidū, bet no oficiālajiem ielūgumiem vienmēr atsacijās un no reportieriem veikli tika vaļā. Velti laikrakstu izdevēji lūdza Bil-lam atļauju ievietot viņa portretu. Viņš to atteica pat Noblam, sašutumā piebildis: «Es sev izdomāju pseidonīmu, lai noslēptos. Lai lasītāji pieņem mani tādu, kāds esmu savos stāstos. Lai pieņem manu sirdi, fizionomija nemaz obligāti nav jāredz.» Deivisam viņš teica, ka tikšanās ar rakstniekiem tikai traucēšot viņa darbu.

— Sāksies visādas valodas, strīdi, pļāpas par tā saucamo meistarību. Man tas nepatīk, derdzas. Es lasītājiem atdodu to, kas man ir. Es to daru, kā protu. Vēl tikai trūka, lai es šķiestu laiku sarunās par savām un citu darīšanām!

Tomēr tas vien nebija īstais iemesls. Kaut kur dvēseles dziļumos mājoja doma, ka viņš ir tāds pats izstumtais kā Els, ka viss, ko viņš galvaspilsētā sasniedzis, uzreiz izbeigsies, tiklīdz ļaudīm kļūs zināma viņa pagātne. Viņš nesaprata, ko lai dara ar tām baismām, kuras viņš liku likām izbaudījis savā dzīvē. Viņš baidījās ielūkoties acīs paša nelaimei. Reizēm šīs bailes pieauga, pārņēma visu viņa būtni, un tad viņš dienām ilgi nenāca laukā no viesnīcas, bet rakstīja, ar fanātisku neatlaidību rakstīja, atkal un atkal pārstrādādams jau gatavus darbus.

Kritiķiem ir kāds šausmīgs vārds — autoreminiscence, sevis atdarināšana. Tā viņi mēdz teikt par rakstnieku, kurš vairs neatrod jaunus vārdus jaunas domas izteikšanai, bet šādus vārdus meklē savos vecajos darbos. Lasītāji tad izsakās vienkāršāk: «Viņš izrakstījies.»

Kāda Ņujorkas avīze ievietoja nelielu rakstiņu, kas sākās ar jautājumu:

«Kad O. Henri sāks atkārtot O. Henri?»

Raksta autors apgalvoja, ka nevienam ģēnijam pasaulē nepietiks fantāzijas, lai ar vienu un to pašu sižeta paņēmienu uzrakstītu piecdesmit saturā dažādus stāstus. «Ar piecdesmit pirmo viņš nenovēršami sāks atkārtoties,» autors pareģoja.

1905. gada aprīlī Billam jau bija piecdesmit septiņi stāsti. Visi bija rakstīti ar vienu un to pašu sižeta paņēmienu, un nevienā Bills neatkārtojās.

Maklūrs un Filipss steidzināja izdot otru grāmatu. Viņš nolēma izvēlēties divdesmit piecus labākos stāstus par «austrumu galvaspilsētu» un nosūtīt tos izdevējiem. Viņš jau sen bija izdomājis grāmatas nosaukumu: «Četri miljoni». Bija uzrakstīts arī priekšvārds. Lūk, kas tajā bija pateikts:

«Nesen kāds iedomājās apgalvot, it kā Ņujorkas pilsētā esot tikai četrsimt ievērības cienīgu cilvēku. Bet tad uzradās kāds cits, gudrāks, kurš saskaitīja un pierādīja, ka tādu cilvēku ir nevis četri simti, bet daudz vairāk: četri miljoni. Liekas, viņam taisnība, un tāpēc mēs savus stāstus nosaucām «Četri miljoni».»

Izvēlētos stāstus viņš parādīja Deivisam. Jaunākais redaktors rūpīgi izlasīja atlasītos darbus.

— Lieliska grāmata, — viņš teica. — Starp citu, vai zināt, kur meklējami jūsu stāstu panākumi? Jūs protat saskatīt jocīgo skumjajā un skumjo jocīgajā. Un jūsu smiekli ir labi, labsirdīgi, tajos nejūt rupjību.

— Kādreiz es smējos citādiem smiekliem, — Bills teica, — un tie mani pazudināja. Mūsu laikos jāsmejas piesardzīgi. Tagad es pat nesmejos, tikai smaidu. Visi stāsti, kurus jūs nupat izlasījāt, rakstīti ar skumju smaidu. Ar labām beigām, laimīgu atrisinājumu es cilvēkiem it kā saku: «Neticiet man! Mūsu dzīvē tā nenotiek. Bet izlasījuši pacentieties, lai tā notiktu.» Vai saprotat?

— Jūs būsiet dižens rakstnieks, Porter, — Deiviss sacīja. — Varbūt ne gluži kā Marks Tvens vai Džeks Lon-dons, bet tikpat populārs.

Bills pasmējās, nogrozīja galvu un neko neteica.

Pavasarī viņš atvadījās no viesnīcas «Marti» un pārcēlās uz ērtu divistabu dzīvokli Ērvingplasā, Deviņpadsmitās ielas rajonā. Šurp viņš nāca tikai atpūsties. Šeit, istabās ar nolaistajiem dzeltenajiem aizkariem pie logiem, viņš mēģināja radīt sev kaut kādu mājīgumu, to mājas klusumu, kādu nebija pazinis visus šos astoņus gadus. Viņš nopirka nelielu gaišdzeltenu rakstāmgaldu, rakstāmpiederumus, vienkāršus un atturīgus, no pulēta tērauda un slīpēta stikla, tiem blakus novietoja kalendāru un galda stūrī nolika savu pirmo grāmatu. Viņš nolēma, ka pie šī galda izdarīs tikai uzmetumus, bet nekad nerakstīs. «Kaut kur taču cilvēkam ir vajadzīga klusa osta.»

Darbam viņš noīrēja istabu viesnīcā «Kaledonija».

Atnāca vēl viena vēstule no Dženingsa. Pēc Billa padoma viņš turpināja darbu pie «Prēriju jātniekiem». Tagad tos sauca par «Nakts jātniekiem». Bills juta, ka grāmata būs interesanta. Dženingsam vienīgi trūka mēra sajūtas aprakstos un kompozīcijā, to Bills bija ievērojis jau Kolumbusā, bet stāstīt Els prata.

«...Liekas, melnrakstā manuskripts ir pabeigts. Velns parāvis, Bili, nekad neesmu tik daudz reižu pārrakstījis konspektus savām runām tiesas sēdēs, bet pie šī gabala vajadzēja pasvīst. Agrāk man likās, ka rakstnieki ir slaisti. Sēdi tikai un raksti, kas ienāk prātā, un saņem naudu. Bet tagad es izbaudīju, cik ļoti kož kaulā ikviena neveiksme ...»

«Eldžijam Dženingsam, Rietumu Eldžijam!» Bills tajā pašā dienā atbildēja. «Mīļais El, Jūsu vēstuli saņēmu. Ceru, ka Jūs pats tai drīz sekosiet.

Es, šķiet, esmu stingri noenkurojies Ņujorkā. Jūs neticēsiet, El, ka Billam Porteram, Viljamam Sidnijam Porte-ram, Dienvidamerikas piedzīvojumu meklētājam, flibus-tieram, putnam, kas zaudējis ligzdu, — ir burvīgs dzīvoklītis Ervingplasā 55. Atzīstos, lai dzīve mani pilnīgi apmierinātu, man tikai pietrūkst viena — Jūs, dārgo El. Un tagad saturieties! Turpmākajās vēstules lappusēs ar visdažādākajiem paņēmieniem mēģināšu pārliecināt Jūs apciemot Ņujorku...»

Marta no «World» aizgaja Nobls.

Viņš sasauca visus līdzstrādniekus savā kabinetā un, aiz galda sēdēdams, ilgi čamstināja bālās, vecīgās lūpas. Acis viņam asaroja, viņš tās slaucīja raibā mutautā.

— Lieta ir tāda, zēni, — viņš teica, kad visi bija sanākuši. — No rītdienas jums būs jauns boss. Es aizeju. Man ir astoņdesmit seši gadi. «Sunday World» ir liels uzņēmums. Man vēl atlicis tieši tik daudz spēka, lai aizbrauktu uz Rietumiem pie dēla un nodzīvotu atlikušās dienas viņa fermā. Mūsu izdevumam man spēku vairs nav. Tas ir viss, ko gribēju teikt. Pateicos jums par darbu. Varat iet.

Jauno redaktoru sauca Kalebs Vengams. Viņš ilgi vēroja savus darbiniekus. Reiz viņš iesauca pie sevis Dei-visu un noprasīja:

— Kas tas O. Henri ir par cilvēku?

Deiviss viņam pastāstīja, kā viņš Nobla uzdevumā uzaicinājis Porteru, par tā stāstiem un pirmo grāmatu «Karaļi un kāposti». Vengams klausījās, skatīdamies kaut kur sānis.

— Nesaprotu, kāpēc jūs tā sajūsmināties par viņa stāstiem. Šo to es esmu lasījis. Manas domas, ka viņš ir gluži parasts avīžu reportieris, nevis rakstnieks. «Karaļi un kāposti» ir bīstama grāmata. Tā grauj Savienoto Valstu autoritāti Dienvidamerikā. Jūsu O. Henri ņirgājas katrā lappusē. Man viņa ņirgāšanās nepatīk. Viņam mūsu valsts oficiāls pārstāvis visus vakarus nosēž pie pudeles konsulāta terasē un dzied piedauzīgas dziesmas. Vai arī tāda frāze: «Tajā gadā bez visām citām nelaimēm Savienotajās Valstīs bija prezidents demokrāts.» Ko tas, jūsuprāt, nozīmē, ko?

Deiviss atbildēja Vengamam, ka šī grāmata iecerēta kā jautra bufonāde, ka tajā daudz asprātības un izdomas un ka autors tajā nenosauc nekādas konkrētas vietas vai personas.

— Nu, atvainojiet, atvainojiet! — Vengams aizsvilās. — Tikai pēdējais kretīns nesapratīs, ko viņš tur sludina. Vārdu sakot, es prasu pārtraukt jebkādas attiecības ar šo O. Henri.

— Tādā gadījumā varat ar to pašu atbrīvot arī mani,— Deiviss teica.

Pēc nedēļas jaunākais redaktors pārgāja uz žurnālu «Monthly», bet O. Henri noslēdza ar šo žurnālu kontraktu uz pieciem gadiem, apsolot vienu stāstu nedēļā. Pašlaik viņš droši stāvēja uz kājām un šāda veida nepatikšanas viņu tikai mazliet kaitināja.

Bills staigāja pa savu istabu viesnīcā «Kaledonija», šad tad pamezdams acis uz galda pusi. Uz galda bija izmētātas rokrakstu lapas. Pa grīdu mētājās daudz papīra vīkšķu. Bills rakstīja stāstu par biržas mākleri. Viņš nekad ne-pārtaisīja gatavo tekstu. Ja teikums labi neskanēja, viņš saburzīja papīru, saritināja to kamolā un meta zemē. Visu iepriekš uzrakstīto tekstu tad pārrakstīja par jaunu.

\

Cik neizdevušos teikumu, neveiksmīgu epitetu vai bālu salīdzinājumu — tik papīra kamolu uz grīdas. Tas ļoti kavēja darbu, bet tur neko nevarēja līdzēt.

Pirms dažām dienām firmas «Remington» komivojažieris piedāvāja viņam rakstāmmašīnu. Aģents ilgi cildināja tās priekšrocības, uzlika uz galda, ieritināja veltnī papīra lapu un ložmetēja ātrumā uzsita šādu tekstu:

«Tas, kurš vēlas iet kopsolī ar progresu, iegādājas mūsu «Remingtonu». Lai iepazītos ar klaviatūru un panāktu vajadzīgo ātrumu, vajadzīgas tikai trīs vai četras nedēļas. Tas, tā sakot, ir sākotnējais kapitāls, kas vēlāk arvien palielinās. Mūsu mašīna ietaupa jūsu laiku, palielina jūsu vaļas brīžus un ļauj ātrāk virzīt uz priekšu manuskriptus izdevniecībās.»

Komivojažiera izrīcības atgādināja burvju mākslinieka trikus. Viņš noklikšķināja kādus spožus kloķīšus, pacēla garu metāla stienīti, izrāva no gumijas veltnīša apakšas papīru un pasniedza to Billam.

— Paskatieties, cik skaidri! Un šrifts! Nenopriecāties! Mūsu firma izstrādājusi speciālas šriftu formas. Ir latīņu gaišais šrifts, latīņu kursīvs vai, ja vēlaties, latīņu pus-treknais. Nu, kā ir, ceru, jums patīk?

— Nav slikti, — Bills teica.

Komivojažieris vēl centīgāk sāka rosīties ap mašīnu.

— Skatieties, lūk, šeit, — augšējā reģistra taustiņš. Ja vajadzīgs, jūs varat rakstīt ar versālajiem burtiem. Un te atrodas zvaniņš, tas brīdina, ka rinda beigusies. Šeit atrodas ...

— Piedodiet, — Bills pārtrauca, — bet vai automobiļa signāltaures tur nav?

Komivojažieris sāka smieties un pameta Billam ar aci.

— Un visai lēti, — viņš teica. — Tikai simt dolāru. Vai jūs zināt, ka ar mūsu mašīnu nodrukāts pasaulē pirmais manuskripts izdevniecībai? Un kas nodrukāja? Pats Marks Tvens! Viņš ar mašīnu nodrukāja savu «Tomu Sojeru».

Redzams, tas bija aģenta lielākais trumpis. Viņš svētsvinīgi apklusa un zīmīgi paskatījās uz Billu.

— Jūs sakāt, «Toms Šojers»? — Bills pārvaicāja.

— Jā! — iesaucās komivojažieris. — Tieši tāpēc «Toms Sojers» tika izdots tūlīt pēc sarakstīšanas!

— Jūs tā domājat? — Bills jautāja. — Varbūt to veicinājis kas cits?

— Nē, nē! — komivojažieris teica. — Pats Marks Tvens tā sacīja.

— Ak šitā?! — Bills iesaucās. — Esmu priecīgs, ka iepazinos ar Marka Tvena draugu. Ļoti priecīgs un pagodināts! Sakiet — vai diktēts teksts jūsu gaļas mašīnā arī tik ātri iznāk?

— Pārbaudiet pats, — komivojažieris teica, iesprauz-dams mašīnā tīru lapu. — Ko vēlaties nodiktēt?

— Rakstiet! — Bills aizgāja pie loga. — «Manā istabā ir tāda brīnišķīga ierīce kā durvis. Tās veras uz āru, uz gaiteni. Deviņus soļus pa kreisi no gaiteņa ir kāpnes, kas ved lejā. Vienpadsmit pakāpieni līdz izejai. Lūdzu, pārliecinieties, ka ir tieši vienpadsmit, nevis desmit vai divpadsmit pakāpienu.» Viss.

Komivojažieris ar laipnu smaidu izņēma lapu un pārlasīja uzrakstīto. Smaids pazuda no viņa sejas. Viņš nosvieda lapu uz galda, klusēdams iesaiņoja mašīnu un klusēdams izgāja no istabas. Bills atvēra logu. Viņš pagaidīja, līdz tirgotājs iznāca uz ielas, un uzsauca:

— Redziet, mister «Remington», man nav laika iepazīties ar jūsu harmonija klaviatūru.

«Kad viņi grib kaut ko pārdot, viņi gatavi uz visu,» Bills domāja. «Viņi tad spēj citēt dižos dzejniekus, valstsvīrus, svētos rakstus. Viņi piesauks par lieciniekiem debesu eņģeļus, pravieti Muhamedu, pašu sātanu. Viņi vārtīsies putekļos pie jūsu kājām, laizīs jūsu rokas, glaimos visnekaunīgākajā veidā, lai tikai varētu pārdot, kas nodomāts. Ak velns! Pat zemākās pakāpes skolās to iemāca. Skolēniem nekad neprasa, ko viņi domā, bet tikai — ko viņi iegaumējuši. Viņus māca, ka izglītība ir kapitāla ieguldījums, kas turpmākajā dzīvē, ja to prasmīgi izmantos, var dot labas dividendes. Viņi atkārto līdzi skolotājiem to diženo amerikāņu vārdus, kuri kļuvuši par miljonāriem tikai ar četru klašu izglītību zemākajā skolā ...»

Bills izņēma no kabatas sauju monētu un izbēra tās uz galda. Viņš ilgi un uzmanīgi aplūkoja naudu. Kur ir tās spēks? Kāpēc cilvēki dažkārt ziedo visu dzīvi, lai sakrātu labi daudz naudas? Viņš izņēma no kaudzītes vienu monētu ar blāvu dzeltenīgu Linkolna profilu un izlasija vārdus, kuros, kā skolā māca, slēpjas «dziļa jēga»: «Dievs dāvājis mums brīvību.»

Šis teiciens viņam šķita liekulīgs. Vismaz tas nepiederējās pie Linkolna lepnās sejas un cieši sakniebtajām lūpām. Viņš sabēra monētas atpakaļ kabatā un pievilka sev klāt manuskripta lapas.

«Darba diena mutuļoja pilnā spēkā,» viņš sāka rakstīt. «Biržā samina zem kājām un saplēsa gabalos ap pusduci dažādu nosaukumu akciju, kurās Hārvija Meksvela klienti bija ieguldījuši lielu naudu. Rīkojumi pirkt un pārdot spurdza šurp un turp kā bezdelīgas. Apdraudēta bija arī viena daļa Meksvela paša portfeļa, un viņš strādāja pilnā sparā kā sarežģīta, smalka un spēcīga mašīna. Vārdi, lēmumi, rīcība sekoja cits pēc cita ātri un precīzi kā pulksteņa mehānisms. Akcijas un saistības, aizņēmumi un fondi, ķīlu zīmes un aizdevumi — tā bija naudas pasaule, un tajā nebija vietas ne cilvēku pasaulei, ne dabas pasaulei.»

Istabas stūrī uz maza galdiņa iezvanījās telefons.

Bills saviebās: viņš bija aizmirsis to atvienot, pirms uzsāka strādāt.

— Hallo, vai «Kaledonija», divdesmit astoņi, Rietumi, Divdesmit sestā iela?

— Jā, tā to sauc.

— Man vajadzīgs Viljams Sidnijs Porters.

— Viņš jūs klausās.

— O, tas esat jūs, Bili? Pusi dienas es meklēju jūs pa visu pilsētu. Biju pavisam aizmirsis, ka jūs tagad sauc O. Henri, un visiem vaicāju pēc Portera, un neviens man neko prātīgu nezināja pateikt. Pirms desmit minūtēm ieskrēju Literātu klubā, iedzinu kaktā kādu resnīti vārdā Bobs Deiviss un izspiedu no viņa jūsu telefona numuru. Es tikai vienu dienu esmu pilsētā un . ..

— Dievs žēlīgais, vai tas esat jūs, pulkvedi? — iesaucās Bills. — Jūs esat Literātu klubā? El, dārgais, pagaidiet, neizejiet no turienes ne uz sekundi. Es tūlīt būšu pie jums! Pēc piecpadsmit minūtēm!

Viņš sāka skraidīt pa istabu, sameklēja zilu kaklasaiti, cimdus, spieķi, ģērbdamies aiz nepacietības mīņājās spoguļa priekšā, un viņa seja aiz uztraukuma un laimes bija pietvīkusi sarkana.

Dženingsam mugurā bija lielisks zils uzvalks, seja kļuvusi apaļāka, āda vairs nelobījās kā agrāk, bet bija maiga un blāva. Tikai mati bija tādi paši kā agrāk — koši sarkani un cieti.

Viņi apsēdās pie galdiņa Literātu kluba kafejnīcā trijatā: Els, Bills un Deiviss.

— Nu, kā ir? — Bills vaicāja. — Vai jums tomēr izdevās satikt prezidentu?

Els pameta greizu skatienu uz Deivisu. Bija redzams, ka viņam neērti runāt sveša cilvēka klātbūtnē.

— Nekautrējieties, — Bills teica. — Bobs zina daudz ko par mūsu piedzīvojumiem.

— Tad viss ir kārtībā, — sacīja Els. — Zēni, es esmu pilntiesīgs cilvēks. Es satikos ar prezidentu un runāju ar viņu.

— El, pastāstiet par to tā, kā jūs protat stāstīt. Klausieties, Bob. Neko tādu jūs vairs nekad nedzirdēsiet.

— Kas nu es par stāstītāju! — Dženingss pasmējās. — Viss notika ļoti vienkārši. Mēs ar Ebernesiju ieradāmies Vašingtonā pagājušajā nedēļā. Divas dienas nonīkām pilsētā — nekādi nevarējām dabūt caurlaidi Baltajā Namā. Ebernesijs meklēja kaut kādas pazīšanās, bet es izpētīju alus bāru izvietojumu tuvējās ielās. Beidzot Eber-nesijam izdevās sazināties ar Tediju pa telefonu. «Sukājiet, zēni, šurp pie manis,» Rūzvelts teica, «man, liekas, būs kāda stundiņa šodien brīva.» Mūs ieveda tieši prezidenta pieņemamajā istabā. Iznāca kaut kāds tips: «Prezidenta kungs lūdz jūs — tas ir, mani, — kabinetā.» Atveru durvis. Kabinets garš kā Piektā avēnija. Un es uzreiz prezidentu nemaz nepamanīju — viņš stāvēja pie loga. Beidzot es viņu ieraudzīju. Viņš skatās uz mani un smaida. «Jūs, sak, esat tas pats Els Dženingss no Tek-sasas?» — «Jā, prezidenta kungs.» — «Panāciet tuvāk, Dženings.» Pieeju. Viņš skatās uz mani platām acīm un ir izbrīnījies. «Žēlīgā debess,» viņš saka, «jūs turklāt esat arī rudmatis!» — «Bet kādu tad jūs mani gribējāt ieraudzīt?» es prasu. «Es biju iedomājies jūs pavisam citādu.» — «Aha, saprotu,» tā es. «Jūs domājāt ieraudzīt savā priekšā sešarpus pēdas garu tēviņu ar zvērīgu ģīmi un meža kaķa manierēm.» — «Jā, apmēram tā jūs aprakstīja Ebernesijs.» — «Ebernesijam ir tieksme uz pārspīlējumiem,» es teicu. «Godīgi sakot, es arī jūs iztēlojos citādu. Manuprāt, Savienoto Valstu prezidentam jābūt tik lielam kā tornim, ap galvu viņam lauru kronis un rokās atvērta konstitūcijas grāmata.» Mēs abi sākām smieties. Tālāk nav interesanti. Viņš mani izvaicāja par maniem agrākajiem varoņdarbiem, par manu dzīvi pie tēva un brājiem un pēc tam pieprasīja no manis solījumu, ka ... Vārdu sakot, no kabineta es iznācu ar papīru, kas atdod man visas tiesības. Bet tagad stāstiet par sevi, Bili. Es izlasīju jūsu «Karaļus un kāpostus». Pamatīgi, nudien! Lasīju un atcerējos to draņķa Truhiljo un konsulātu, kur mēs gulējām sētas verandā rindā cits pie cita ... Jūs droši vien esat Ņujorkā slavenība?

— Paklausieties, El, cik ilgi jūs te būsiet? — Bills jautāja.

— Tikai divas dienas. Zēl, bet man ir vesels lērums darbu Oklahomā.

— Kungi, tādā gadījumā nezaudēsim ne minūti. Elam jāredz pilsēta. Zvēru, pēc tam viņš būs mazliet citādos ieskatos par mūsu dārgo prezidentu.

Septembrī Hilmens Hols atvadījās no «Ainthly» un ieņēma «Žurnālā Visiem» atbildīgā redaktora posteni. Viņš tūlīt aizrakstīja Billam, ka tagad varēs maksāt viņam par stāstu tikpat, cik saņem Marks Tvens, tas ir, desmit centu par vārdu. Caurmērā tas iznāca ap divsimt piecdesmit, trīssimt dolāru par stāstu. Lielāku honorāru saņēma, šķiet, tikai viens cilvēks pasaulē — angļu rakstnieks Radjards Kiplings. Katra frāze, ko uzrakstīja šis kalsnējais plikgalvainais džentlmenis, kurš pat privātajā dzīvē nebija zaudējis militāro stāju un rakstīja skaidrā, akurātā rokrakstā, kādā parasti raksta militāras relācijas un ziņojumus, tika apmaksāta ar zelta sovrinu. Viņam maksāja šiliņu par vārdu.

«Es nepieprasu, lai tiktu noslēgts līgums,» Hols rakstīja. «Jūs tikai sūtiet man vienu stāstu mēnesī, kā mums bija sarunāts pašā sākumā, atceraties? Taču man ir viens noteikums — jūs sūtīsiet man savus labākos stāstus ...»

Bet oktobrī Billam viesnīcā «Kaledonija» istabā reizē ar brokastīm ienesa mazu bāli violetu aploksnīti ar dīvainu adresi: «Ņujorkā, misteram O. ITenri.»

Bills to pagrozīja rokās, nobrīnījies, kā vēstule ar tik nenoteiktu adresi pilsētā viņu atradusi, un uzplēsa aploksni.

Īstenībā tā bija nevis vēstule, bet neliela zīmīte — ceturtdaļa papīra lapas.

«Mister O. Henri,» Bills izlasīja, grauzdams apceptu maizes šķēli. «Ja jūs esat Viljams Porters no Grīnsboro, atbildiet man. Es Jūs atceros. Es nekad neesmu varējusi Jūs aizmirst...»

Roka notrīsēja, un apgāztā kafijas glāze uz grīdas sprāga kā granāta, apdedzinot kājas. Ar zābaka purngalu, nepaskatīdamies zemē, Bills aizspēra stikla lauskas istabas kaktā un vēlreiz pārlasīja šīs rindas. Tad vēl un vēl. Viņš aplūkoja nepazīstamo rokrakstu, gan celdams papīra lapiņu pie pašām acīm, gan atvirzīdams nostāk, un krūtīs viņam saldi aizrāvās elpa, bet acu priekšā iznira tas tālais, gandrīz aizmirstais, no kā sametās baisi: . .. dzimtā, zaļumos slīgstošā Karolīna.

... mēnesnīcas naktis Grīnsboro pilsētā.

. . . kaismīgie ģitāras stīgu akordi.

.. . rasotie, aizaugušie dārzi.

,.. mācītāja Sizersa sprediķi.

... un priežkoka soli vienkāršajā baznīcā, un baltā svētdienas tērpā ģērbusies tieviņa meitene, kura taisna un nopietna sēdēja blakus savai mātei, un šalcošie kukurūzas lauki, un baltie mākoņi, un apdullinošie cikādu čirksti, un melni iedegušais Toms Tats milzum platajās biksēs, kas turējās uz vienas lences, un visam tam bija vārds — jaunība.

Un pēc tam vēl viens vakars, pēdējais vakars pirms aizbraukšanas uz vilinošo, tālo Teksasu.

Viņai mugurā bija kleita ar īsām piedurknēm, galvā balta salmu platmalīte ar pazodē sasietām lentām, kājās brezenta kurpītes ar podziņām, un visapkārt — zils, skaidrs vakars, dadžu puduri sētas puses pagalmā, zālē sapinies ratu ritenis, un čuksti:

— Tu apvainojies?

— Jā, — viņa teica. — Jā! Jā! Kāpēc mums vajadzēja iesākt? Kāpēc?

— Tu man netici?

Viņa rūgti iesmējās un aizgrieza skatienu projām.

— Dakteris Hols teica, ka pēc gada viss būs kārtībā.

Teksasa...

— Nevajadzēja sākt! — viņa iesaucās un sāka raudāt. — Nevajadzēja nest puķes. Dziedāt pie logiem. Pacelt lūgšanu grāmatu. Nevajadzēja tikties!

Viņš apskāva meitenes plecus. Uzmanīgi — kā ziedu, kuru baidās salauzt...

— Bilij ... Neklausies manī ... Es nezinu, ko runāju ... Esmu dumja.. . Brauc, kurp gribi... Uz Luiziānu, uz Teksasu, uz Arkanzasu... Kur tev būs labi. Es tevi arvien gaidīšu.

— Es tev rakstīšu, Selij. Katru nedēļu pa vēstulei.

— Es gaidīšu ...

... Viņš uzrakstīja tikai vienu vēstuli.

Divi gadi fermā. Divi gadi Ostinā. Hailers, Edmond-sons, Andersons, Atola. Banka. Avīze. Vēlreiz Atola. Trīs tūkstoši pret parakstu. Revidents. Vilciens Hjūs-tona—Ostina. Bailes. Jaunorleāna. Hondurasa. Ananasi, banāni, kuģi, prezidenti. Els Dženingss ar melno, spožo sombrero. Šāvieni meksikāņu ballē. Drūmā aptiekas telpa Kolumbusā. «Atsvaidziniet šo zelli!» Bilijs Reidlers. Dakteris Vilards. Lielais Džo uz morga grīdas ...

Laiks traucies uz priekšu kā stepes ugunsgrēks.

Ņujorka — Bagdāde, Roma, mūsdienu Bābele. Menhe-tenas aizas, Piektās avēnijas savrupnami, «Sātana loks». Baku slimnieki Bronksā, Baueri naktsmītnes . . .

Un šī aploksne ar neprātīgo adresi, aploksne, kas viņu atradusi šajā dieva pamestajā viesnīcā «Kaledonija» . .. Cik gadu pagājis? Divdesmit četri ... nē, jau divdesmit pieci. Divdesmit pieci gadi!

Viņš paskatījās uz aploksni. Vēstule izsūtīta no Ešvi-las. Tātad Sēlija vairs nedzīvo Grīnsboro. Ešvilā, nāk prātā, viņai bija kādi radinieki. . .

Todien viņš neuzrakstīja ne rindas.

1906. gada pavasarī Maklūrs laida klajā pirmo viņa stāstu krājumu «Četri miljoni».

Kritika grāmatu uzņēma labvēlīgi. Rakstīja, ka Ņujorkā uzplaucis jauns, šīs pilsētas cienīgs, neparasts talants, ka «ar savu stāstu kompozīciju, ar iztēles plašumu un drosmi, ar ļoti bagāto valodu O. Henri ir tāds pats pionieris kā tie, kuri apguva Tālo Rietumu lejas un mežus», «īsā stāsta novadā O. Henri izdarījis tādu pašu revolūciju, kādu savā laikā mūsu literatūrā izdarīja Edgars Po. Taču abi šie rakstnieki stāv divos pretējos polos. Ja Po darbos šausmas un izmisums jau robežojas ar pasaules uzskatu, tad O. Henri pasaules uzskats ir — optimisms un bezgalīga ticība cilvēkiem.» «Salīdzinājums ar Edgaru Po ir bez pamata,» bija teikts kādā citā rakstā. «Viņu vispār nav iespējams ar kādu salīdzināt. Ja Edgara Po fantastika izriet no pārdabiskā, tad O. Henri fantastika — tā ir pati dzīve.» «Viņa noveles — tās ir milzīgas kapitālistiskas pilsētas mitoloģija, mozaīkas epopeja par «četru miljonu» ikdienu.»

Viņš lasīja kritikas un viebās. Nevienā viņš neatrada galveno, to, kas noteica visa krājuma ideju. Kad kritikas straume apsīka, viņš rakstīja Maklūram:

«Noteiciet honorāru par otro krājumu. Tajā tāpat būs divdesmit pieci stāsti par Ņujorku. Es rakstīšu stāstus par mazajiem ļautiņiem tik ilgi, kamēr visi sapratīs, ka arī īsajam stāstam var būt liela audzinoša nozīme. Tajā jābūt apvienotam humoram un dziļām jūtām. Tam jāsagrauj aizspriedumi, jāizskaidro to būtība. Es gribu ieviest mūsu magnātu viesistabās kritušos un izstumtos, turklāt panākt, lai viņus tur laipni saņem. Es gribu, lai mūsu četri simti iejūtas četru miljonu ādā.»

Dzīvi vajadzēja iespiest vēl stingrākos rāmjos. Viņš cēlās pulksten septiņos no rīta, paēda brokastis un gāja uz Gramersi parku. Tur uz sola, kas vēl glabāja rīta miglas valgumu, viņš izskatīja jaunākās avīzes, ko pa ceļam bija nopircis kioskā. Pulksten deviņos viņš jau sēdēja pie galda — līdz pusdienas laikam. No sešiem līdz deviņiem vakarā atkal pastaiga, tagad jau uz Istriveru vai Menhetenu, tad atkal — galds, lampa ar reflektoru, kas apgaismo vienīgi papīra lapu un roku ar rakstāmspalvu, un pēc divpadsmitiem — gultā. Viņš smējās: «Es esmu kā piesiets zirgs — varu staigāt tikai pa apli.»

Toties katru piektdienu «Monthly» ar rīta pastu saņēma kārtējo stāstu, ik mēneša astoņpadsmitajā datumā bija gatava novele Hilmenam Kolam un bez tam viņš šo to aizsūtīja citiem valsts žurnāliem.

Kaut arī tik saspringti strādādams, viņš tomēr paguva izlasīt arī lielāko daļu jaunākās amerikāņu literatūras. Personiskajai dzīvei palika tikai svētdiena.

Svētdienā kalifs inkognito devās pastaigā pa Bagdādi. Viņš skatījās un klausījās. Viņš iegriezās bāros, frizētavās, biljarda istabās, universālveikalos, šerifu pieņemamajās telpās, ar vārdu sakot, tādās vietās, kur starp cilvēkiem izraisās sarunas. Tur viņš ieklausījās, ko cilvēki spriež par darbu un par bezdarbu, par beisbola sacīkstēm, par kviešu, maisa un tabakas cenām, par laiku, par dzimšanu un nāvi, par dzīvi vispār. Viņš uztvēra kādu savdabīgu iezīmi — ņujorkieši reti runāja par politiku un gandrīz nekad nerunāja par pārējo pasauli — milzīgo, noslēpumaino, svešo pasauli, kas sākās aiz viņu pilsētas robežām. Un vēl viņš ievēroja, ka pasaulē vislielākās pilsētas iedzīvotāji ir ārkārtīgi vientuļi. Kāds neizskaidrojams spēks, kura būtību viņš nespēja noteikt, cilvēkus attālināja citu no cita. Ņujorkietis labprāt apmeklēja dinner party — pusdienas ļaužu pulkā, gambling party — vakarus ar kāršu spēli, dancing party — saviesīgus vakarus ar dejām, flirtu, — jebkādus sarīkojumus, lai tikai nepaliktu vienatnē ar sevi, lai tikai aizpildītu stundas, kas paliek starp darba beigām un gulētiešanu. Kāpēc tā? Kāpēc tik tukša dzīve ir mazajam ņujorkie-tim un varbūt ne tikai ņujorkietim vien? Par šo nolādēto vientulību Bills rakstīja stāstu pēc stāsta, taču atbildi nespēja rast, tikai ar šausmām atklāja, ka arī pats ir tikpat vientuļš šajā milzīgajā pilsētā, kur apdullinošs troksnis nenorimst kā gadatirgū . . .

«Hopkinsa dzīvoklis ir tāds pats kā tūkstošiem citu. Uz vienas palodzes nolikts gumijkoks, uz otras sēž blusains terjers, nīkdams aiz garlaicības.

Džons Hopkinss ir tāds pats kā tūkstoši citu cilvēku. Par divdesmit dolāriem nedēļā viņš kalpo deviņstāvu ķieģeļu mājā, nodarbodamies vai nu ar dzīvības apdrošināšanu, vai Bokla celtņiem, bet varbūt ar pedikīru, aizdevumiem, bonām, boa pārtaisīšanu, mākslīgu roku un kāju izgatavošanu vai pat iemāca piecās stundās dejot valsi — ar garantiju. Nav mūsu uzdevums minēt, kāds ir mistera Hopkinsa dzīves aicinājums ...

Misis Hopkinsa ir tāda pati kā tūkstošiem citu sieviešu. Zelta zobs, slieksme uz sēdošu dzīves veidu, patika uz vietu pārmaiņu svētdienās, kāre uz gastronomijas veikala mājas cepumiem, skraidīšana pa izpārdošanām pēc lētajām precēm, mokošās garās stundas, pavadītas pie loga... neapslāpējama uzmanība pret atkritumu vada akustiskajiem efektiem — visas šīs Ņujorkas nomales iedzīvotājas vājības viņai nebija svešas.

. .. Džons Hopkinss mēģināja vienmuļo ikdienas gaitu atsvaidzināt ar kādu nebūt sarunas mirkli.

— Kantorī ierīko jaunu liftu, — viņš teica, — un šefs sācis audzēt vaigu bārdu.

— Ko tu saki! — misis Hopkinsa nobrīnījās ...»

Vai Džons Hopkinss ir laimīgs? Viņš apgalvo — gandrīz jā. Viņam šķiet, ka viņš izbaudījis gan mīlestību, gan maigumu, gan siltumu un draudzību. Pavisam maz vēl vajag, lai būtu pilnīgi laimīgs. Bet kā vēl trūkst?

Džons Hopkinss nezināja. Nezināja arī Bills. No visām izjūtām, ko viņš savos četrdesmit trīs gados ir pazinis, visnelaimīgākā un pierastākā bija baiļu izjūta. Viņš baidījās palikt bez naudas, baidījās no trokšņiem naktīs, no klusuma, no liela ļaužu pūļa aurošanas. Viņš baidījās no savas pagātnes un slēpa to, lai nezaudētu tagadni.

Viņa zeme nespēja viņam dot citu likteni.

Tas bija vienā no tām dienām, kad viņš saņēma no «Monthly» čeku par kārtējo stāstu. Viņš bankā samainīja čeku un sabēra rakstāmgalda atvilktnē sauju zelta monētu un žūksni naudas zīmju.

No vestibila viņam pa iekšējo telefonu piezvanīja.

— Mister Henri, jūs grib satikt kāda dāma. Vai esat aizņemts?

— Nē. Sūtiet viņu augšā.

Viņš piecēlās kājās, sakārtoja kaklasaiti un neizpratnē palūkojās uz durvīm.

Istabā ienāca miesās pilnīga brunete ar modernu cepurīti galvā. Viņas skaistās, brūnas acis raudzījās tramīgi.

— Lūdzu, — Bills teica, norādīdams uz dīvānu. — Ar ko varu pakalpot?

Sieviete apsēdās, nolika sev līdzās lakādas somiņu un ar slaidajiem pirkstiem sakārtoja matus.

— Vai jūs mani neatceraties, Porter?

— Jūs? — Viņš vērīgāk ielūkojās dāmas sejā, atsaukdams atmiņā visas sievietes, ar kurām bija ticies Ņujorkā. — Atvainojiet, bet...

— Es jums pateikšu priekšā, — brunete ieminējās. — Ostina, Teksasa ...

Viņš ilgi un cieši skatījās viņā, tad samulsis pasmaidīja.

— Nē, nevaru. Ostinā es pazinu daudzas . ..

— Bet mēs taču kādreiz bijām draugi, — brunete nopūtās. — Mani sauc Luīza. Luīza Šota.

— Ko? Nevar būt! Jūs tātad esat — Lū Šota? — Bills iesaucās. — Tā pati Luīza, kurai mēs dziedājām serenādes Lavaka ielā?... — Viņš piegāja pie dīvāna un izstiepa - brunetei pretī abas rokas. — Luīza, dārgā, dieva dēļ piedodiet, bet pati sapratīsiet — tik daudz gadu pagājis, un mēs ... mēs vairs ... ē ... neesam tik jauni...

Luīza kaut kā dīvaini,. iesānis, sniedza viņam roku un koši piesarka. Viņas skatiens kļuva vēl šaudīgāks.

— Jā, — viņa teica, — neesam tikušies, rādās, kādus sešpadsmit gadus .. .

Viņa runāja aprauti, skatīdamās kaut kur sānis, un viņas balss skanēja neīsti.

— Kā jūs gadījāties Ņujorkā, Lū? — Bills vaicāja.

— Kaut jūs zinātu, kāds man prieks!

— Nejauši, — viņa sacīja. — Pavisam nejauši. Man bija tik žēl, ka ar jums tā notika ... Es taču biju tiesas zālē, kad jums piesprieda piecus gadus Kolumbusā. .. Man jūs bija ļoti žēl, Porter. ..

Bills noslīga uz krēsla pie dīvāna. Satikšanās prieks ātri zuda, to nomainīja nemiers.

— Jūs bijāt tiesā? — viņš neskanīgi vaicāja.

— Nejauši dabūju zināt par šo procesu ... Tas bija tik negaidīti.. . Un jūs visus piecus gadus pavadījāt katorgā, Porter? Jā?

— Nerunāsim par to. Kāpēc aizskart pagātni? — viņš teica. — Pastāstiet par Ostinu. Jūs pazināt Haileru? Blondīns, jautrs zēns, mīlēja labi ģērbties... Mēs vienmēr pastaigājāmies četratā... Jums viņu vajadzētu pazīt, Luīza. Viņš no mums bija vissimpātiskākais ...

— Nezinu... — viņa aprauti teica, paņēma somiņu klēpī un izņēma no tās avīzi. — Te, paskatieties, Porter. Tas par to procesu.

Ar sarkanu zīmuli avīzes lapā (viņš ievēroja, ka tas bija «Hjristonas Pasts») bija apvilkts rakstiņš zem noda lījuma «Tiesu hronika»: «Prāva par izšķērdēšanu.»

— Es šo numuru netiku redzējis, — viņš čukstēja.

— Luīza, vai varat atstāt man šo avīzi?

— Jā, — viņa teica. —- Man ir vairāki eksemplāri. Šeit pašās beigās teikts, ka jums piespriesti pieci gadi katorgas darbos Kolumbusas cietumā. Sakiet atklāti, Porter, — jūs to meitai esat noklusējis? Jūs tīšām mainījāt uzvārdu?

— Luīza, — Bills nomurmināja, juzdams, ka sāk gaist realitāte. — Kāpēc jūs atbraucāt uz Ņujorku?

— Es jau teicu, ka esmu te nejauši. Un man nav naudas, Porter, ko braukt atpakaļ. Es jūs meklēju vairākas dienas.

Jūs taču esat rakstnieks, es zinu, jūs esat labi nopelnījis ar savām grāmatām ... Man vajag pavisam nedaudz .. .

Bills pēkšņi visu saprata. Savos klejojumos un vēlāk cietumā viņš bija redzējis daudzus zemu grimušus cilvēkus, viņš zināja, kas ir zemiskums, viltība, negodīgums, nekrietnība, bet nekad vēl nebija sadūries ar tik nekaunīgu šantāžu, turklāt no sievietes puses.

Viņš aizgāja istabas tālākajā stūrī pie sava galda un no turienes ar drausmām skatījās uz to, kura bija sevi nosaukusi par viņa kādreizējo paziņu.

— Luīza, — viņš teica. — Kāpēc jūs nācāt pie manis ar šo avīzi? Varbūt es jums varu kaut kā palīdzēt? Kas jums atgadījies? Izstāstiet man visu.

— Man nav ko stāstīt. Mēs esam vienādā stāvoklī, Porter. Jūs slēpjat sabiedrībai savu īsto vārdu, man vajadzīga nauda. Tāpēc es atnācu pie jums.

— Es jums nedošu ne centa, — viņš teica.

— Un vairāk neizdosiet nevienu grāmatu. Man tikai jāaiziet uz «Sunday World» vai «Times» un jāparāda šī avīze.

— Nē, — viņš teica. — Jūs to nespējat izdarīt. Jūs esat sieviete. Neticu, ka tādas varētu būt sievietes.

Istaba līgojās viņa acu priekšā. Tā nebija realitāte. Bija sapnis, murgi. Kā no tālienes atskanēja asa baiss:

— Sievietēm arī no kaut kā jādzīvo.

Viņš centās saskatīt viņas sejas izteiksmi, bet viss līgojās, peldēja smacīgā dūmakā. Viņš neko neredzēja, arī skaņas atplūda kā caur sienu.

«Jāatmostas,» viņš nodomāja un vaicāja blāvajam plankumam, kas izpletās acu priekšā:

— Cik jūs gribat?

— Pavisam nedaudz, — plankums atbildēja. — Man vajag simt piecdesmit dolāru.

Viņš izvilka galda atvilktni. Tur atradās trīssimt četrdesmit dolāru, saņemti no «Monthly» par «Valdnieku troņiem». Viņš atskaitīja simt deviņdesmit dolāru un iebāza tos kabatā, bet pārējo naudu nometa uz dīvāna blakus brunetei:

— Ejiet prom! Un ātrāk, lūdzu! Es jūs ļoti lūdzu...

... Viņa ieradās katru mēnesi tajās dienās, kad viņš bankā bija iemainījis čekus no «Monthly» vai no Hil-mena Hola, un aiznesa savu daļu lakotajā somiņā.

Dažreiz viņa atsūtīja vēstuli: «Sūtiet tik un tik uz tādu un tādu adresi.» Viņš sūtīja. Viņa nekad neprasīja vairāk par simt piecdesmit dolāriem. Vēstules pienāca gan no Providensas, gan no Olbani vai Filadelfijas, un šķita, ka viņa ar nolūku nebrauc nekur tālu no Ņujorkas, lai pagūtu atpakaļ tieši uz to dienu, kad viņš saņems honorāru.

«Degošā lampa» — viņa otrais Ņujorkas stāstu krājums — iznāca 1907. gada pavasarī, un viņš tūlīt nosūtīja Maklūram trešo grāmatu — «Rietumu sirds». Maklūrs solījās izdot trešo krājumu gada beigās.

Tagad par viņa stāstiem sāka parādīties solīdi raksti solīdos žurnālos. Kritiķi viņu dēvēja par «amerikāņu Kiplingu», «amerikāņu Gogoli», «amerikāņu Čehovu». Bobs Deiviss izgrieza rakstus no avīzēm un žurnāliem un nesa Biilam. Bills tos lasīja bez lielas intereses. Viņam jau bija apnikusi reklāmas kņada, ko sacēla ap viņa vārdu.

Viņš tagad bieži sūrojās par nogurumu. Darbs diviem izdevējiem izsūca viņa spēkus. Deiviss ieteica pārtraukt saistības ar «Monthly». Viņš uzrakstīja izdevējam vēstuli, kurā piedāvāja nomaksāt līgumsodu ar trim stāstiem. Bet viņš saņēma no «Monthly» čeku par četrsimt dolāriem un vēstulīti, kurā izdevējs paziņoja, ka paaugstina viņa honorāru līdz četrsimt piecdesmit dolāriem par stāstu.

Viņš varētu atteikties no šī honorāra, bet tagad viņa apgādībā bija ģimene — vecā misis Roča un Margarita, kas mācījās dārgā koledžā Belmontā. Arī pilsētā, kuras kalifs viņš bija kļuvis, vajadzēja maksāt par katru soli, par katru spļāvienu un par katru nopūtu.

NODAĻA PAR KALNA VIRSOTNI, par drauga, kas vēlreiz atnāca palīgā, un par sapņiem, kuri tomēr nepiepildījās

Nelielā kvartālā rietumos no Vašingtona skvēra ielas bija savijušās un salauzītas īsos posmiņos, kurus sauca par šķērsielām. Šīs šķērsieliņas veidoja dīvainus kaktus, aklās ieliņas un līkumus. Viena no ielām šeit pat divas reizes šķērsoja pati sevi. Ņujorkas kņada apsīka, iemaldījusies starp trīsstāvu namiem, kas kautrīgi slēpa savas nolupušās sienas aiz meža vīnogulāju lapām un dekoratīvo krešu mudžekļa, un kvartālā tikai dunēja vāja pilsētas trokšņu atbalss kā tāla jūras bangu šalka.

Šajā Ņujorkas Senžermendeprē, veclaicīgā mājā ar stāvu jumtu un fasādi, kuru apvija staipīgas kā liāna efeju stīgas, Bills sarakstīja savus labākos stāstus.

... Meklējot logus, kas iziet uz ziemeļiem, XVIII gadsimta jumtus, holandiešu mansardus un vislētāko dzīvokļa īri, mākslinieki iemaldījās savdabīgi pievilcīgajā Grinič-ciemā. Tad viņi pārveda turp no Sestās avēnijas dažas alvas krūzītes, pāris krāsniņu un nodibināja «koloniju».

Tur dzīvoja mākslinieki, kuru sapnis bija uzgleznot pasaules mēroga šedevrus, bet kuri šobrīd, lai nopelnītu gabalu pudiņa un tasi karstas kafijas, pindzelēja pārtikas bodīšu izkārtnes un draņķīgu cigāru reklāmas. Tur pulcējās rakstnieki, kuri vakaros diskutēja par sižeta uzbūves tehniku, par romāna arhitektoniku un par literatūras augstākajiem ideāliem, bet dienā visai veikli cilāja gludekļus mehānisko veļasmazgātavu pagrabiņos. Tur uz laiku apmetās dramaturgi un aktieri, gatavodamies pirmizrādēm un beneficēm, kas satricinātu kultūras pasauli. Nesaprotami tikai bija, kur šie ģēniji pazuda, ka pēc tam neviens nezināja pat viņu vārdus.

Šeit varēja nolīgt modeli, kas pārzināja filozofiju no Aristoteļa līdz Maham un Avenariusam, un atrast kravas ratiem kučieri, kuram kabatā universitātes diploms. Tā bija interesanta apdzīvota vieta. Un tur valdīja īpaši likumi, no kuriem galvenais bija šāds: «Visu no mājas laukā un neko mājā iekšā.» Aborigēni apgalvoja, ka tā sakot cilvēki, kuriem neesot nekāda sakara ar mākslu.

Kādā mēnesnīcas naktī vecmodīgā mājā ar stāvu jumtu pa nelielo istabiņu klusiem soļiem staigāja rakstnieks O. Henri. Viņš brīžiem pameta skatienu te vienā istabas kaktā uz apaļo galdu ar blāvi vizošo galdautu, te uz loga augšējo rūti. Aiz loga, pāri kotedžu klusajiem, tumšajiem jumtiem, bija pabāzis smailos, gaišos radziņus mēness. Mazliet sagāzies slīpi, viņš peldēja retajos mākoņu dūmos, kas viņa tuvumā it kā izkusa, bet tālāk, virs Menhetenas namu smailēm, savilkās draudīgā, biezā masā.

Raudzīdamies mākoņos, O. Henri iegrima domās.

... Dūmi, dūmi... dūmi... Viss izgaist kā dūmi... Tu ej pa dzīvi kā pa ielu kantoru slēgšanas stundā. Sejas, sejas, sejas iznirst pretī... Tūkstošiem, miljoniem ...

Tās, kas garām, aizmirstas... Bet priekšā arvien jaunas . .. Un garām pagājušās, tāpat kā pretim nākošās paņem no tevis kādu daļiņu uzmanības un siltuma... Kamēr biji jauns, siltuma pietika visiem.. . Bet dzīves novakarē laikam nepietiks arī pašam sev... Un vēl šī nolāpītā, līdz nāvei apnikusī slava. Kas gan viņš par humoristu! Ja viņi tikai zinātu, kā tas ir — sacerēt epigrammas māla bļodām un zoboties par emaljētiem kastroļiem! Viņa talants nebija izsīcis ar piecdesmit pirmo stāstu, pat ne ar divsimt piecdesmit pirmo, bet ar kādu piespiešanos tapis šis nelaimīgais divsimt piecdesmit pirmais ... Pajaco līdz mūža beigām ...

— Kāpēc tu neguli?

Balss bija klusa, pat ne balss, tikai skaļi čuksti; bet viņš satrūkās kā no kliedziena.

•— Nezinu ... — viņš teica. — Man tā uznāk, neuztraucies. Un tu?

— Bilij, dieva dēļ, saki — kas ar tevi notiek? Vai tev šeit nav labi? Varbūt nevajadzēja nākt uz šīm istabām?

Viņš piegāja pie gultas un apsēdās uz tās malas. Izstiepa roku un pieskārās viņas matiem, viegliem un siltiem.

— Man patīk šeit, Selij. Tas ir tikai bezmiegs, tici man.

Viņa noglāstīja viņa roku ar karstu, mazliet miklu delnu.

— Tev vajadzīgs miegs un atpūta. Tev ir nogurušas acis un slikta sejas krāsa.

— Lai nu paliek, Selij.

Billu iepriecina un mazliet mulsina viņas rūpes. Viņš nav radis, ka par viņu tā rūpējas. Viņam liekas, ka Sēlija ļoti daudz dara viņā labā un ļoti maz domā par sevi. Un tomēr visas šīs dienas sagādā prieku.

— Selij, pastāsti man par sevi, par Grīnsboro, par Ešvilu. Es neko nezinu, neredzu ... Ir taču divdesmit pieci gadi...

Viņa sakustējās, pieceļas gulta sēdus, saņēmusi uz krūtīm kreklu, gaiša, taisna, neizsakāmi tuva.

— Ko nu par pagātni, mīļais! Vai tad tevi interesē?

— Jā, — viņš teica. — Visus šos gadus tev bija sava dzīve. Es gribu dzirdēt...

— Par to, kā dzīvo provinciāļi? — viņa pārtrauca. — Tu to zini tikpat labi kā es. Bet ja tu vēlies... Bija veca

māja, dārzs, puķu dobes.. . Sapņi par kaut ko negaidītu ... Es ilgojos pēc tevis, sapņoju par tikšanos — pēc tam, kad tu biji aizbraucis uz Teksasu... Vēlāk sāpju skaudrums apslka. Atnāca jauna aizraušanās. Viņa vārds bija Roberts. Viņš dzīvoja un strādāja Rollijā... Es domāju, ka mīlu viņu. Mēs apprecējāmies. Bet laimīga ar viņu es nebiju. Laikam nepratu būt. .. Mēs izšķīrāmies pēc sešiem gadiem. Klusi, vienkārši un salti. Bez jebkādām dusmām. Pēc tam aizbraucām uz Ešvilu. Tur bija nomirusi māmuļas māsa, atstāja mums māju, mazliet naudas... Es strādāju par stenogrāfisti lopu pārdošanas kantorī... Darbs, māja, grāmatas, virtuve — tā bija visa dzīve. Divdesmit pieci gadi kā viena minūte.

Viņa apklusa.

— Un tālāk? — viņš vaicāja.

— Viss kā sapnī, — viņa teica. — Māte aizbrauca uz Grīnsboro pie savas māsīcas, misis Bernas. Tu viņu pazīsti, tāda gara, stingra, dzīvoja netālu no baznīcas ... «Vai zini, ko es dzirdēju Klarka aptiekas veikalā?» viņa jautāja, mājās atbraukusi. «Tavs vecais paziņa Bills Por-ters ir kļuvis rakstnieks. Viņš dzīvo Ņujorkā un raksta ar vārdu O. Henri. Es izlasīju viņa stāstu «Bopipa kundze rančo». Pēc manām domām, ļoti labs stāsts. Vai tev nevajadzētu aizrakstīt Porteram dažus vārdus, Selij?» Es tūlīt sēdos un uzrakstīju tev ...

Bills piecēlās un noklikšķināja galda lampas slēdzi. Istaba pielija ar dzeltenu gaismu. Arā pie loga rūtīm pieplaka tumsa.

Sēlija, aizsegusi ar roku acis, iesaucās:

— Kāpēc?

— Nerunā, — viņš teica un noņēma no sienas ģitāru.

Uzskaņodams stīgas, viņš paskatījās uz viņu. Gultā

sēdēja sieviete ar brīnum jaunavīgu seju, asi izteiktu lūpu līniju un krāšņiem, pār pleciem klaidā izlaistiem melniem matiem. Tikai vieglas netveramas līnijas atgādināja viņam to, kurai viņš plūca puķes svešos dārzos.

— Balss vairs nav tā, kas bija kādreiz, — viņš teica.

•— Bet es pamēģināšu. Atceries, toreiz Grīnsboro man tikai vienu pašu reizi izdevās tev nodziedāt «Gulbju krastu»? Aizver acis, atlaidies spilvenos un iedomājies nakti, kas seko svelmainam vakaram, vēsu un samtainu nakti un tievu mēness sirpi, un ziedošas acālijas, un domā, ka mums ir septiņpadsmit gadu ...

Viņš paņēma uz stīgām akordu un sāka dziedāt.

Balss trīsēja un aizlūza. Pirkstiem bija grūti izjust grifu. Vairākas reizes viņam sajuka takts, un šais brīžos seja kļuva nelaimīga. Viņš ar grūtībām pabeidza dziesmu un uzsita ar roku pa stīgām, taču pat tas viņam nepadevās tā kā agrāk.

Viņa nebija aizvērusi acis. Viņa sēdēja, burzīdama pirkstos palaga stūri, un asaras ritot atstāja spožus celiņus uz viņas vaigiem.

Bills nolika ģitāru un noglāstīja viņas drebošo plecu.

— Piedod ... — viņš nomurmināja. — Es nekad vairs nepieskaršos stīgām.

— Vai tad tu esi vainīgs? — viņa nočukstēja. — Vai tad mēs esam vainīgi, ka laiks rit? ...

Viņš satvēra viņas roku un piespieda vaigu pie karstajiem pirkstiem.

— Klusē. Man tu vienmēr paliksi tā pati Sēlija, kuru es ieraudzīju uz vecās mājas lieveņa, kad atnesu lūgšanu grāmatu ...

Griničciemā kopā ar viņiem apmetās Margarita. Viņa bija atbraukusi no Belmontas koledžas brīvdienas. Skumja astoņpadsmit gadus veca meitene — visas viņas kustības bija lēnas un piesardzīgas.

«Kas gan notiks ar viņu, kad es šķiršos no dzīves?» Bills reiz nodomāja, un atmiņā pēkšņi atausa vārdi, ko Atola bija teikusi pirms nāves: «Viljam, saudzi Margaritu ...»

Pēdējā laikā viņš nezin kādēļ daudz bija sācis domāt par nāvi, par to pēdējo mirkli, kad cilvēku paņem nebūtība. Beigu beigās viņš pat ļoti skaidri spēja sajust un iedomāties šo mirkli. Un viņš saprata, ka brīdī, kad tas pienāks, viņam būs palicis tikai izmisums, nespēks, bezgalīgas bēdas un vaidu pilna sirds.

No kurienes nāca šīs domas? Varbūt tās radīja nogurums?

Viņa slava pa to laiku bija aizgājusi ārpus Ņujorkas robežām, sasniegusi Čikāgu, Sentluisu un Oklahomu rietumos un pārlidojusi pāri okeānam austrumos. No Anglijas atnāca pieprasījums uz stāstu krājuma «Četri miljoni» izdošanas tiesībām Londonā. «Man vienkārši trūkst spēka atteikt jūsu izmeklēti laipnajai vēstulei,» viņš atbildēja.

Viņu apbēra ar vēstulēm banku kalpotāji, trauku mazgātājas no restorāniem, liftnieki, modes preču veikalu pārdevēji, mantā iedzīvojušies fermeri un augstākās sabiedrības slaisti. Visi vēlējās iepazīties ar viņu un pašās beigās katrā ziņā atklāja viņam mīlestību. Bīlls neatbildēja ne uz vienu no šiem sūtījumiem.

— Es viņiem atbildu ar saviem stāstiem, —- viņš teica Sēlijai, kas pārmeta, ka Bills ir neuzmanīgs pret viņa talanta pielūdzējiem. — Man nav laika rakstīt vēstulītes. Es rakstu vienu lielu vēstuli visiem cilvēkiem.

Viņš gatavoja izdošanai trešo stāstu krājumu par četru miljonu dzīvi — savu pēc skaita piekto grāmatu — «Lielpilsētas balss».

Kaut arī pēc apprecēšanās viņa izdevumi bija palielinājušies, taupīgs viņš nekļuva. Nauda tik grūti nāca pie viņa, taču projām tā slīdēja apbrīnojamā viegluma. Viņš bija spējīgs vienā vakarā notērēt visu mēneša honorāru. Reiz, kad viņš stāvēja uz ielas un sarunājās ar Elu Dže-ningsu, kas bija pasācis bieži apmeklēt Ņujorku, jo tika gatavoti iespiešanai «Prēriju jātnieki», viņam pienāca klāt ubags.

— Piedodiet, mister, vai jums neatrastos pāris centu, ko samaksāt par naktsmītni? Es jau sen gribēju jūs uzrunāt, bet nolādētais faraons ložņā apkārt. Es, redzat, nupat kā iznācu no cietuma, un man ...

— Jūtu jums līdzi, — teica Bills, izņēma no kabatas monētu un iespieda to skrandainim rokā. — Nevajag stāstīt neko par pagātni. Te jums būs dolārs — un netraucējiet mūs.

Pēc brītiņa ubags atgriezās.

— Mister, es jūs nevaru apkrāpt. Jūs esat tik laipns! Taču tas nav dolārs, tas ir divgalvainais ērglis^18.

Bills rādīja dusmīgu seju.

— Ejiet! — viņš teica. — Es taču sacīju, netraucējiet

mūs!

Sēlija bēdājās: kuram katram diedelniekam vajadzēja tikai atnākt un piepūst viņam pilnas ausis par savām likstām, un viņš atdeva tam visu, kas vien viņam bija, līdz pēdējam centam; atdeva bikses, žaketi un tad vēl pavadīja līdz durvīm un lūdza: «Atnāciet atkal!»

Un viņi nāca atkal.

Drīz vien visi Divdesmit trešās ielas klaidoņi zināja, ka Griničciemā apmeties «labais misters Henri». Tiesa, tik daudz takta izjūtas viņiem bija, lai nelauztos viņa dzīvokļa durvīs, toties uz ielas jebkurā dienas stundā Billu gaidīja vairāki pelēki stāvi. Nezin kādā veidā viņi bija uzzinājuši, ka viņš ir rakstnieks, un tagad katrs turēja gatavībā galvu reibinošu savas neveiksmīgās dzīves stāstu.

Tajā decembra vakarā Bills sēdēja viesistabā, atpūzdamies pēc sasprindzinātā dienas darba pie stāsta «Pēdējā lapa». Viņam pretī pie galda sēdēja Els Dženingss un ar baudu stāstīja par neseno tiesas procesu, ko viņš bija vadījis Oklahomā.

— Tā ir Sēlija, — teica Bills, izdzirdis zvanu. — Iešu atvēršu. Tūlīt viņa mūs pacienās ar kaut ko garšīgu. Es viņai lūdzu nopirkt halvu. Vai jums saldumi garšo, El?

Viņš izgāja gaitenī un noklikstināja aizbīdni.

Ienāca Luīza Šota.

— Jūs?! — iesaucās Bills, atkāpdamies atpakaļ istabā.

— Jā, — viņa teica.

— Man ir viesis. Šodien es nevaru jūs pieņemt. Parunāsimies rītu.

— Man nav laika gaidīt līdz rītdienai. Nauda vajadzīga šodien. Galu galā, ja jums tas ir apnicis, mēs varam pārtraukt attiecības.

— Jūs esat neiedomājami nekaunīga, Luīza.

— Šis apvainojums maksās papildu piecdesmit dolārus, — viņa noteica.

— Nu tad ātrāk, velns parāvis! — viņš iesaucās, baidīdamies, ka kuru katru brīdi var pārnākt Sēlija. — Sakiet, cik jūs gribat!

— Trīs simti, — teica Luīza Šota.

Viņš izņēma kabatas portfeli. Tajā atradās tikai septiņdesmit pieci dolāri.

— Pagaidiet brītiņu.

Els sēdēja pie galda un šķirstīja vecu «Times» numuru. Bills noskaitīja naudu un atkal izgāja priekšistabā.

— Te būs. Un vācieties ātrāk projām!

— Kas tā par personu? — jautāja Els, kad Bills atgriezās. — Un kas tā par labdarību, ar ko tu nodarbojies?

— Veca paziņa, — Bills atbildēja.

— Un kāpēc tu esi tik bāls?

— Tātad tu visu redzēji? — Bills jautāja nosarkdams.

— Te jau jābūt aklam, lai neko neredzētu. Durvis tu biji tikai pievēris, bet es sēžu tieši tām pretī.

— Eldžij, — Bills teica, stostīdamies vairāk nekā parasti. — Vai tu atceries mūsu sastapšanos Truhiljo? Vai atceries krodziņu, ko mēs bijām nopirkuši uz veselu dienu, un mūsu sarunu pie galda, un priekšlikumu, kuru tu man toreiz izteici?

Els pasmaidīja.

— Lieliski atceros! Tikai to priekšlikumu ...

— Jums toreiz bija trīsdesmit tūkstoši dolāru, un vienu trešo daļu tu atdevi pilnīgā manā rīcībā.

— A! Tu par to .. . Vai tad to vērts atcerēties! Man caur rokām toreiz bija gājis vairāk par trim miljoniem, un tie nožēlojamie desmit tūkstoši...

. — Eldžij, es vienmēr to pieminu ar pateicību... Tai dienā tu kļuvi par manu īsto un vienīgo draugu ... Tikai nedomā, ka galvenā nozīme tur bija naudai. Nē. Galvenais bija žests, saproti? īsta cilvēka cienīgs žests. Diemžēl es pat šobrīd nevaru tev atbildēt ar to pašu. Toties es būšu pret tevi līdz galam atklāts. Tu uzzināsi par mani visu.

Dženingss piecēlās.

— Bili, varbūt šobrīd nevajadzētu ...

— Nē, El. Es tā gribu. Es runāšu.

Un viņš izstāstīja visu — par mēness naktīm, par Haileru un Edmondsonu, par acāliju buķetēm, par dejām, par skūpstiem un par serenādēm Ostinā, Vientuļās Zvaigznes štata galvaspilsētā.

— Un tagad viņa mani izspiež kā citronu. Ik mēnesi es maksāju viņai simt piecdesmit dolāru. Taču tagad viņa sākusi spēlēt uz augstām likmēm. Šodien es atgrūdu viņai trīs simtus, un dievs vien zina cik viņa nākamreiz pieprasīs.

Viņš beidza runāt un apsēdās. Sarkanie plankumi viņa sejā lēnām bālēja.

Els atkal ķērās pie avīzes.

Dažas minūtes aizritēja klusumā.

— Pie viena, saki — kā viņu sauc? — viņš beidzot jautāja.

— Luīza Šota.

— Hm. .. Tādām sievietēm nez kādēļ vienmēr ir skaists vārds. Vai tu nezini, kur viņa te Ņujorkā ir apmetusies?

— Es domāju, ka tepat tuvumā kādā lētā viesnīcā.

Priekšistabā atkal notrinkšķēja zvans.

Bija ieradusies Sēlija kopā ar veikala izsūtāmo zēnu. Viņa nometa mēteli, parādīja zēnam, kur nolikt iepirkumus, un, pirmajā salā sasārtusi, Ziemassvētku priekšvakara kņadas satraukta, jautri sāka tirdīt vīriešus.

— Kā jums nav kauna! Būtu vismaz sēdējuši pie pilnām glāzītēm. Man taču vienmēr krājumā ir portvīns, vai tad tu to neatradi, Bili? Un galu galā — kāpēc tik drūmas sejas? Drīz taču svētki! El, Ziemassvētkos jūs noteikti būsiet kopā ar mums. Nemēģiniet atteikties un kaut vai ar vienu vārdu iepīkstēties par savu brīnišķīgo Oklahomu, citādi jūs dabūsiet nāvīgu ienaidnieku!

Viņa izņēma no bufetes pudeli un glāzītes. Els piecēlās un palocījās.

— Dieva dēļ piedodiet, misis Portere, taču es nekad nedzeru vīnu un . .. patlaban man jāiet. Man vēl ir darīšanas pilsētā, un laiks negaida. Bet, ja runā par Ziemassvētkiem, tad esmu pilnīgi jūsu rīcībā.

Pēc daudziem gadiem Dženingss pieminēja šos Ziemassvētkus savā grāmatā «Cauri tumsai kopā ar O. Henri»

«Billa Portera izturēšanās vienmēr bija nedroša kā cilvēkam, kurš saspringti kaut ko gaida. Varēja likties, ka viņš nupat kā piedzīvojis ko neparastu vai arī vēl gatavojas piedzīvot. Katru reizi, kad es satiku Billu, man pār lūpām spruka jautājums: «Kas noticis, Bili?» Viņa izturēšanās veids modināja ziņkāri. Es to sajutu jau tajā dienā, kad viņš, nokāpdams no amerikāņu konsulāta verandas, klusā balsī sāka lasīt savu svinīgi humoristisko lekciju par dzertuvju ierīcības lietām Hondurasā.

So īpašību viņš nezaudēja ne drūmajos cietuma gados, ne Ņujorkas dzīves laikā. Grūto dzīves ceļu viņš gāja stingrā solī. Dzīve reizēm biedēja viņu, taču nekad tā nekļuva viņam par nastu. No paša pirmā brīža, kad es viņu iepazinu, līdz pat pēdējai kopā pavadītajai stundai viņš nekad nezaudēja interesi par dzīvi.

— Šodien jums nāksies izbaudīt neparastas un visai spēcīgas izjūtas, manu drošsirdīgo El, — viņš teica. — Un man turklāt būs interesanti vērot jūs.

! Tā galu galā tika nosaukta grāmata «Prēriju jātnieki».

Tas notika 1907. gada pēdējā dienā. Es vairākas stundas biju pavadījis Portera istabā «Kaledonijā», gaidīdams, kad viņš beigs strādāt. Viņš rakstīja ātri. Reizēm, pabeidzis lapu, tūlīt to saņurcīja un nometa uz grīdas, bet reizēm koncentrējies sēdēja nekustīgi kādu pusstundu. Es jau biju noguris gaidot.

Beidzot viņš stāstu bija pabeidzis.

— Uz šīs zemes var vēl atrast kaut ko tādu, ko jūs neesat redzējis, — viņš man solīja. — Iespaids būs tik spēcīgs, ka visas teatrālās vilcienu aplaupīšanas šausmas nobālēs.

Mēs devāmies ceļā ap pusnakti. Viņš veda mani pa šķērsielām un šaurām ieliņām, kurās es vēl nekad netiku bijis. No vecām piecstāvu mājām, apdrupušām un nolaistām, nāca sastāvējusies pelējuma smaka. Beidzot mēs nokļuvām līdz pašam galam kādā drūmā bezdibenī, kas atradās, kā man sākumā likās, pašā pilsētas centrā.

— Klausieties, — viņš čukstēja, un pēc kāda brīža svilpieni, rēkoņa, zvanu dārdi, rīboņa un šņākoņa piepildīja šo caurumu līdz malām ar apdullinošu dunu.

Es aizskāru Portera plecu.

— Dieva dēļ, Bili, kas tas ir?

— Tā, draudziņ, Ņujorka mūs sveic Jaunajā gadā.

Šis drūmais bezdibenis starp mājām (neviens cits, izņemot «ceļojošo kalifu», nebūtu to sameklējis) atradās kaut kur netālu no Hudzonas.

Kad es biju atjēdzies pēc neparastā koncerta, Bills ierosināja nokāpt ostā pie dokiem, un mēs kādu stundu tur sēdējām un klusējām. Tā bija mana pēdējā tikšanās ar Porteru.

Viņš pēkšņi sadrūma. Man pēc pāris dienām bija jābrauc projām. Kādas neskaidras vēlmes mudināts, ko varbūt bija radījusi Billa melanholija, es aicināju viņu braukt man līdzi.

— Pulkvedi, — viņš atbildēja, — es labprāt kopā ar jums brauktu uz Rietumiem un vēlreiz pārstaigātu visas pazīstamās vietas. Kad man izdosies nodrošināt pietiekamu iztiku tiem, kas ir atkarīgi no manis, es tā arī izdarīšu.

— O, jūs taču varat viņus nodrošināt, arī tur būdams! Es jūs iepazīstināšu ar turienes vecajiem iedzīvotājiem. Jūs savāksiet tik daudz materiāla, ka desmit gadus varēsiet dzīvot tikai no Rietumu stāstiem vien.

Viņš klusēja. Pēc tam cieši saspieda manu roku.

— Zināt ko, El, man ir savāda nojauta, ka šī ir mūsu pēdējā tikšanās. — Un tūliņ pat pavisam citā tonī piebilda: — Bez tam es vēl neesmu paspējis izmācīt Ņujorku.

— Izmācīt?

Es iesmējos, izdzirdis šo vārdu no Billa Portera lūpām. Atcerējos, kā viņš dusmojās, kad es devu viņam padomu rakstnieka talantu izlietot cīņai pret netaisnību, meliem un liekulību.

- — Tad jūs tomēr esat kļuvis par misionāru, Bili? Jūs sākat ar saviem stāstiem pāraudzināt mūsu magnātus?

— Nē. Tas jau būtu pārāk daudz prasīts. Aklie mani nekad nesapratīs.

— Aklie?

— Protams, ne jau nabaga ļaudis, pulkvedi. Kā man gribētos nodzīvot līdz tam brīdim, kad niknuma pilnas rokas saārdīs driskās visu šo mirdzošo balagānu un parādīs šiem aklajiem kurmjiem, kā izskatās īsta dzīve!

Un te nu es pirmo reizi paskatījos uz viņu ar citam acīm. Man blakus sēdēja nepazīstams Bills Porters. Likās, ka viņš beidzot izkļuvis no šaura tuneļa un paskatījies uz pasauli no kalna virsotnes.

— Un ko jūs sakāt, Bili, par Tedija Rūzvelta apgalvojumu, ka uz reformām, kuras viņš cenšas izdarīt par labu Ņujorkas pārdevējām, viņu pamudinājuši jūsu stāsti?

Bills iesmējās un atmeta ar roku.

— Ministri un prezidenti, skandinot šādas frāzes, domā, ka viņi ar to izsaka lielu komplimentu literatūrai un sev. īstenībā viņi tikai apliecina savu neizmērojamo naivumu un pilnīgu savas tautas neizpratni.»

Viņi atvadījās, kad jau sāka svīst gaisma.

Bills piegāja tuvāk noliktavas lukturim un izņēma no iekškabatas fotogrāfiju.

— Ņemiet, pulkvedi, — viņš teica. — Tā ir Margarita. Mūsu draudzības vārdā es lūdzu jūs: ja ar mani kaut kas notiek ...

Els klusējot paslēpa fotogrāfiju savā kabatas portfelī.

Bills jau gāja projām, kad Dženingss viņu no jauna panāca.

— Klausieties, Porter, ja runā par to Luīžu Sotu. .. Jūs varat turpmāk neuztraukties. Viņa nekad vairs nenāks pie jums.

— Ko jūs ar viņu esat izdarījis? Sakiet atklāti, El! Jūs viņu ...

— Ak nē! Visādā ziņā — tas nav svarīgi. Jūs mierīgi varat rakstīt, Bili. Par pārējo neraizējieties.

1909. gadā iznāca uzreiz trīs stāstu krājumi.

Tagad Viljamam bija viss, ko viņš kādreiz vēlējās. Veiksmīgas laulības. Literāri panākumi. Dažreiz pat «lieka» nauda.

Viņu nomāca tikai mežonīgais darba temps, kuru samazināt viņš nevarēja līgumu dēļ ar «Monthly» un Hil-menu Holu.

Arvien grūtāk bija piemēroties redakciju prasībām. Viņu izveda no pacietības vienmuļība, ērcināja tas, ka nācās rakstīt mūžam vienā un tajā pašā publikas iecienītajā stilā. Tikai retumis viņš varēja sev atļauties greznību uzrakstīt noveli ar sliktām beigām. Izdevēji viņa stāstus ņēma pretī tikai ar «happy end» [19] un ne visai atzinīgi izturējās pret sociālo satīru.

Viņš atzinās Bobam Deivisam:

— Mēs visi bez izņēmuma esam spiesti izlikties, melot un liekuļot, turklāt nevis laiku pa laikam, bet gan katru dienu, turpat vai katru dzīves stundu. Ja mēs uzsāktu streiku un nolemtu dzīvot pa jaunam, tad mūsu sabiedrības mašīna no neredzēta pārsprieguma sprāgtu un jau pirmās dienas beigās būtu galīgi izjukusi. Gluži tāpat kā aiz cieņas pret līdzcilvēku mums uz ielas jāiziet apģērbtiem, mēs esam spiesti melot un izlikties, lai arī cik tas nebūtu pretīgi mūsu būtībai.

— Fantāzija, — viņš izteicās kādu citu reizi, — ir brīnišķīga velte, ko dāvājis mums pats dievs tas kungs, lai kaut retumis varētu pateikt ļaudīm patiesību.

Un viņš rakstīja savus darbus, ielikdams tajos arvien vairāk spožas izdomas, taču tas viss nebija tas, ko gribētos. Gribējās kaut ko lielāku un labāku.

Viņš vēlreiz mēģināja tikt vaļā no «Monthly», taču izdevējs atkal palielināja viņa honorāru, tagad jau līdz piecsimt dolāriem par stāstu.

— Man izdarīja kārtējo injekciju dūšas uztaisīšanai,— skumji pasmējās Bills. — Bet man tā gribētos uzrakstīt kaut ko īstu, lielu un labu, lai cilvēki to lasītu un domātu. Kaut vai mazliet padomātu par pasauli, kurā viņi piedzimst, dzīvo un nomirst.

Viņš pašūpoja galvu un saburzīja vēstuli. Un pēc vienas dienas atvainojās izdevējam par neapdomāto soli.

Kā ar spārniem aiztraucās septembris. Vējš pieblīvēja Ņujorkas debesis ar pelēkiem mākoņiem. Sāka līņāt nebeidzams lietus. Billa veselība pēkšņi krasi pasliktinājās. Sasprindzinājums, ar kādu viņš bija strādājis pēdējos deviņus gadus, klejojumi, iedragātie_nervi — tas viss tagad sāka ņemt bagātīgus meslus. Ārsti viņam ieteica uz kādu laiku pamest Ņujorku.

Sēlija izraudzījās Ešvilu. Šī pilsētiņa atgādināja viņu jaunības Grīnsboro. Viņi apmetās patīkamā mājā ar verandu priekšpusē, kas bija celta pirmo ieceļotāju fermu stilā. Tur gaišā istabā ar ne visai augstiem griestiem stāvēja vienkāršs galds un skapis, un pīts šūpuļkrēsls, un vēl tur bija liels kamīns ar kaltiem dzelzs režģiem, bet aiz logiem, aiz nolaistā dārza kailajiem kokiem pacēlās rudenīgi rūsgani pakalni un uz zālēm noaugušā ceļa puikas spēlēja svaiku. Un pāri visam klājās liels klusums.

Visu ziemu Bills rakstīja stāstus saviem jaunajiem krājumiem, bet, kad viss bija uzrakstīts un izsūtīts redakcijām, sāka skumt. Caurām dienām viņš sēdēja uz verandas, skatījās uz šauro ieliņu un retajiem garāmgājējiem un vainīgi uzsmaidīja sievai, kad tā pienāca pie viņa.

Bet kādā reizē, kad pilsētiņa bija tinusies pelēkā lietus plīvurā un furgonu riteņu izvagotās ielas klāja peļķes, viņš izgāja no mājām un kaut kur nozuda līdz vēlai naktij.

Viņš atgriezās līdz ādai izmircis, bez cepures, ar pus-atraisītu kaklasaiti un iezvēlās istabā, mežonīgi raudzīdamies apkārt ar apdzisušu skatienu. Sēlija piebīdīja viņam krēslu, viņš sabruka uz tā, un pa istabu aizviļņoja kukurūzas viskija salkanā smaka.

Sēlija saņēma vīru aiz pleciem un stāvēja cieši viņam blakām tik ilgi, kamēr viņš pacēla galvu un paskatījās viņas tumšajās, pārmetumu pilnajās acīs.

— Vai tev ir labāk? — viņa jautāja.

— N... nē, — viņš nomurmināja. — Es vairs nevaru ...

— Ko tu nevari, mīļais?

— Ņujorka ... — viņš teica. — Bābeles netikle ...

— Tev te ir slikti, jā?

— Tas nav tāpēc ... — Viņš centās drošāk apsēsties uz krēsla. — Tas ir tāpēc, ka es esmu kā svārsts. Visa dzīve kļuvusi par milzīgu svārstu. Es uzrakstīju stāstu «Svārsts». Atceries? M-makloskijs ... «Iešu, ie-ieskatīšos klubā, vai...»

— Tev jāatguļas, — viņa teica.

— Tu arī... nesaproti... Es jau vairs nevaru iziet ārpus riņķa ... Nevaru izrauties ... Atspere uzvilkta reizi par visām reizēm ... Ņujorka ... brīnišķīgā, nolādētā pilsēta . ..

— Paldies dievam, mēs esam tālu no tās.

— Nē, — viņš teica. — Ņujorku nevar piemānīt. Nav vērts pat mēģināt. . .

— Ja vēlies, mēs vairs uz turieni nebrauksim. Bet tagad atpūties.

— Nē! — viņš teica un izslējās krēslā taisni. — Ko šis briesmonis ir sagrābis, tas nekad vairs netiek vaļā. Nekad! Holera, mēris, spitālība — lūk, tā ir Ņujorka! Baciļi visur, pār visu zemi... Salda, mirdzoša sērga ... Un ikviens grib nobaudīt to Ņujorku... Es zinu, ko es runāju ... Es pats esmu šīs indes piesātināts. Bez Ņujorkas es nevaru nekā. Esmu nulle, pīšļi, nekas... Es esmu kā Antejs, kas atrauts no zemes... Es esmu Ņujorka, Se-lij ... Tas ir briesmīgi, bet tā tas ir ...

— Labi, — viņa teica. — Tagad tev tomēr jānoģērbjas.

Pēc pāris dienām viņi atgriezās galvaspilsētā. Un te viņš uzreiz atdzīvojās, kļuva jautrs, it kā smagajā, mitrajā gaisā būtu mūžīgās jaunības avota lāsītes. Viņš atcerējās sen aizmirstas anekdotes, svilpoja, mētājās ar asprātībām, piezvanīja Holam un apsolīja viņam pašu labāko no visiem stāstiem, ko viņš uzrakstījis: «Jā, jā, vislabāko. Es jums to nosūtīšu pēc pāris nedēļām, gaidiet. Tas būs kaut kas tāds, ko jūs vēl neesat redzējis!» Viņš sadabūja no galda apakšējās atvilktnes visas savas piezīmju grāmatiņas, izlika tās priekšā uz galda un kaut ko izrakstīja no tām.

— Divdesmit divas noveles, — viņš dungoja. — Divdesmit divas, divdesmit divas — un tikai pusgada laikā!

— Redzi, Selij, — viņš teica sievai, — tas, ko es esmu rakstījis agrāk, ir tikai tukša spēlīte, rokas izmēģināšana, un nekas vairāk. Tam, ko es gribu uzrakstīt, būs divdesmit divas nodaļas. Šajās nodaļās es pastāstīšu par tādu cilvēku, kas pārstāvēs visu cilvēci, ja vien tāda personība varētu eksistēt. Es viņu lasītājam attēlošu tik patiesi, cik tas vien iespējams mākslā. Patiesības, tīras un rafinētas patiesības, nav nekur, ne cilvēku sarunās, ne autobiogrāfijās, ne vēsturē, ne avīžu ziņās. Visi melo, pielāgodamies laikmeta vēsmām, publikas gaumei, sevis paša melīgajai un divkosīgajai dvēselei. Un rakstniekiem dvēseles ir vēl divkosīgākas nekā citiem mirstīgajiem. Visā literatūras vēsturē neatradīsim vairāk kā desmit godīgu cilvēku, kas cīnījušies pret sabiedrības liekulību. Un tici man, šo godīgo rakstnieku dzīve nebūt nebija panākumiem bagāta, un tie, kas bija pie varas, darīja visu, lai viņu vārdus aizmirstu pēc iespējas drīzāk.

Es gribu mēģināt to pašu, ko viņi.

Es gribu, lai cilvēks, kas stāsta par savu dzīvi, neizklāstītu to tā, kā mēdz darīt lasītājiem vai grēksūdzē, bet, redzi, kā: iedomājies, ka viņš atrodas uz neapdzīvotas salas okeāna vidū, un viņam nav nekādu cerību tikt no turienes projām. Lai īsinātu laiku, viņš sāk pats sev pārstāstīt savus pārdzīvojumus, piedzīvojumus un uzskatus. Viņš nedomā, ka šo stāstu kādreiz dabūs dzirdēt citi cilvēki, tādēļ viņš ir līdz galam atklāts. Viņš un viņa stāstījums — tas ir viens un tas pats, saproti? Mana stāsta varonis būs cilvēks, kas piedzimis un uzaudzis miegainā dienvidu pilsētiņā. Izglītība viņam nav augstāka par pamatskolu, bet vēlāk viņš daudz ko mācās no dzīves un grāmatām. Es gribu viņu izvadīt cauri visiem galvenajiem dzīves etapiem, cauri neparastiem piedzīvojumiem, pilsētas un augstākās sabiedrības dzīvei, cauri sabiedrības padibenēm un parādīt raksturīgākās iezīmes katrai no šīm dzīves sfērām. Es gribu, lai viņš iegūst visu to rūdījumu, ko var dot pieredze, un tai pašā laikā gribu parādīt, ka viņš ir saglabājis godīga cilvēka uzskatus, gribu, lai viņš pasaka patiesību par visu. Tu mani saproti, Selij?

Pirms tam es uzrakstīšu dažus stāstus, kuros izdomāta būs tikai forma, toties saturs būs kaila un baismīga patiesība. Paskatīsimies, kā to uzņems izdevēji. Viņiem patiesība nav lielā cieņā.

... Pie šiem stāstiem izdevās ķerties tikai 1910, gada maijā, pēc tam, kad iznāca stāstu krājumi «Absolūtais bizness» un «Vilciņi», Viņš uzrakstīja tikai vienu no šiem stāstiem — «Sapnis» — un to pašu nepabeidza.

Trešajā jūnijā, pastaigājoties gar Istriveru, viņš sasaldējās. Vakarā sacēlās augsta temperatūra. Sēlija izsauca ārstu Čārlzu Hankoku. kas ārstēja Literātu kluba biedrus.

Kad Hankoks iegāja istabā, Bills mēģināja pasmaidīt.

— Es pirmoreiz mūžā esmu sasirdzis, dakter. Līdz šim nekad tas nebija gadījies.

Hankoks izklausīja slimnieku. Sēlija nekustēdamās stāvēja līdzās. Kaut kur no mansarda skanēja tikko dzirdami ģitāras stīgu trinkšķi. _

— Akūta pneimonija, — ārsts noteica diagnozi. — Ārstēšana mājās var nākt par ļaunu. Rīt pārvedīsim viņu uz slimnīcu Trīsdesmit ceturtajā ielā. Tā ir dārga klīnika, taču pati labākā visā pilsētā.

— Varbūt labāk mājās? — nedroši lūdzās Sēlija. — Mēs varam noalgot labu kopēju.

— Nē, — teica Hankoks. — Es viņu ārstēšu pats.

Ceturtajā jūnijā dienas vidū viņš slimnīcas māsai lūdza pasaukt doktoru Hankoku.

— Man liekas, es drīz došos savā visgarākajā ceļojumā, — viņš teica ārstam. — Man gribētos vienu otru vēl redzēt, pirms dodos ceļā. Pasauciet sievu un Margaritu. Telegrafējiet Eldžijam Dženingsam uz Oklahomu. Pazvaniet Bobam Deivisam uz Literātu klubu.

Hankoks deva rīkojumu māsai. Tad noliecās pār Billu.

— Ar jums nemaz nav tik slikti, kā jūs domājat, Por-ter, — viņš teica.

Bills paslējās spilvenos augstāk.

— Ko līdz vārdi? Es nupat domāju ... Mēs visi ienākam šajā pasaulē, pārliecināti, ka tajā viss ir kārtībā: aizritējuši taču gadu tūkstoši. Bet izrādās, ka cilvēce tā arī nav pratusi izveidot normālu sabiedrību, nav varējusi sadalīt mantu un nav atrisinājusi vēl pat galvenos jautājumus . . . Un vēl . . . Mans tēvs visu mūžu centās izgudrot brīnišķīgu dzinēju. Viņam tas neizdevās. Viņš bija neveiksminieks. Es visu mūžu gribēju uzrakstīt grāmatu, kas būtu ļoti vajadzīga cilvēkiem .. . Un nu ... neiznāks . ..

Hankoks uzmanīgi paskatījās uz slimnieku.

— Ja ir tik augsta temperatūra, cilvēki mēdz murgot. Beidziet filozofēt! Es jums aizliedzu domāt.

Svētdien, 1910. gada piektajā jūnijā, no rīta viņš teica māsai:

— Iededziet gaismu, es negribu aiziet tumsā..,

Un pēc brīža jau bija miris.

Septītajā jūnijā viņa zārku iznesa no baznīcas un aizveda uz staciju: Sēlija vīru gribēja apglabāt Ešvilā.

Pašā garākajā ceļā Billu pavadīja Bobs Deiviss, Hil-mens Hols, Margarita, Els Dženingss un daži žurnālisti. Stacijā viņus gaidīja liela rakstnieku grupa. Visiem priekšā stāvēja slaida auguma cilvēks, gandrīz galvas tiesu garāks par citiem, ar šauru seju un cildenu sirmumu deniņos; viņam mugurā bija brūna flaneļa virs-jaka, rokā resna zaraina nūja. Smagiem fermera soļiem viņš piegāja Sēlijai tuvāk un sērās nolieca galvu.

— Eptons Sinklers, — viņš klusi stādījās priekšā. — Jūtu līdzi jūsu lielajās bēdās, misis Portere. Viņš pārāk agri atstāja mūs.

Pirms zārka iecelšanas vagonā Sinklers palūdza Dže-ningsam nocelt tā vāku. Viņš ilgi skatījās nelaiķa sejā un beidzot nomurmināja:

— Man tā arī neizdevās ar viņu iepazīties, viņam dzīvam esot.

To pašu būtu varējuši teikt visi pārējie amerikāņu rakstnieki.

Viņu apglabāja klusā Ešvilas kapsētā, kas bija aizaugusi ar garu zāli un mežrozītēm.

Starp necilajiem koka krustiem, uz kuriem ar nokaitētu dzelzi bija iededzināti fermeru un dienas strādnieku vārdi, tika uzstādīts pelēks granīta piemineklis. Divas rindiņas. Divi gadaskaitļi zem tām.

Viljams Sidnijs

Porters

1862—-1910

SATURS

NODAĻA PAR NUMURU 30664,

bijušo kovboju, provizoru, klerku un Nacionālās bankas kasieri ................ 7

NODAĻA PAR VAKARA EKSPRESI NO SANTAFE

un par kluso rančo strauta malā...... . s 37

NODAĻA PAR SIEVIETĒM,

kuras mīl un piedod ........... 63

kas tā ari neatnaca vecaja nama Mārkitstritā.....78

NODAĻA,

ar kuru šim stāstam bija jāsākas........111

NODAĻA PAR PRĒRIJU JĀTNIEKIEM,

NODAĻA PAR REIBINOŠO SLAVU,

kuri noauļoja līdz savam mērķim daudz gadu vēlāk pēc šeit aprakstītajiem notikumiem, par Dika Svilpotāja augstsirdību, par rožaino lelli vārdā Klāra un par Ziemassvētku tītaru, kas

Nikolajs Andreja ā. Vnukovs

TAS, KURS SEVI SAUCA PAR O. HENRI

Redaktore G. LIvensone.

Maksi, redaktors A. Lipins.

Tehn. redaktore. L. Vasilevska.

Korektors V. Markevics.

Nodota salikšanai 1976. g. 26. janvāri. Parakstīta iespiešanai 1976. g. 24 maijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1, formāts 84X108732. 7,69 fiz. iespiedi.; 12,92 uzsk. iespiedi.; 13,87 izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Maksā 62 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 287/27868-J-2572, Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīna» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 264-L.

1

Lone-Star State (ang]u v.) — amerikāņi tā dēvē Teksasu. (Tulk.)

2

The Texas panhandle (angļu v.); nosaukums radies sakarā ar to, ka Teksasa ir viskarstākais štats Savienotajās Valstis. (Tulk.)

3

Greaser (angļu v.) — nievājoši — meksikānis.

4

1886. gada streiks.

5

Pulke — cukurniedru degvīns.

6

Moms — sengrieķu mitoloģijā joku, zobgalības un mēlnesības

dievs.

7

Angļu alfabēta pirmo burtu «a» izrunā kā «ei».

8

«White Horse» — «Baltais zirgs» — kukuruzas viskija šķirne.

9

Bels —1 telefona izgudrotājs. Dreiks — pirmais, kurš atklāja Pensilvānijā naftu. Zingers — pasaulslaveno šujmašīnu konstruktors.

10

Aizdevumu un vekseļu formas.

11

Tomass Bellijs Oldridžs (1836—1807) — pazīstams amerikāņu rakstnieks pagājušā gadsimta otrajā pusē.

12

īsais stāsts, novele.

13

Santa Klauss — sala vecītis.

14

Viņš to uzrakstīja, Tā saucas «Cauri tumsībai kopā ar O. Henri».

15

Gandrīz visā savā sarakstē O. Henri stāstus sauc par «rakstiņiem» («articles»).

16

Literārais pseidonīms.

17

Estados Unidos (spāņu vai.) — Savienotās Valstis.

18

Divdesmit dolāru.

19

Laimīgas beigas.

Content

Vnukovs Nikolajs Tas, kurš sevi sauca par O'Henri

NODAĻA PAR NUMURU 30064, bijušo kovboju, provizoru, klerku un Nacionālās bankas kasieri

NODAĻA PAR VAKARA EKSPRESI NO SANTAFE un par kluso rančo strauta malā

NODAĻA PAR SIEVIETĒM, kuras mīl un piedod

NODAĻA PAR REIBINOŠO SLAVU, kas tā arī neatnāca vecajā namā Mārkitstrītā

NODAĻA, ar kuru šim stāstam bija jāsākas

NODAĻA PAR PRĒRIJU JĀTNIEKIEM, kuri noauļoja līdz savam mērķim daudz gadu vēlāk pēc šeit aprakstītajiem notikumiem, par Dika Svilpotāja augstsirdību, par rožaino lelli vārdā Klāra un par Ziemassvētku tītaru, kas pienāca zilā aploksnē

NODAĻA PAR ZEMĒM, kas agrāk slēpās aiz horizonta, par ekspres-vilcienu aplaupīšanas tehniku, par to, kā jāraksta stāsti, un par meitenīti, kas visu dzīvi gaida tēvu

NODAĻA PAR ZVEJNIEKIEM, kas auž tiklus pie galdiem gaišās istabās, par zelta tīrradņiem, kas mētājas zem kājām, un par Namdari, kas paklausa Valzirgam

NODAĻA PAR IZKĻŪŠANU NO ELLES, par četriem miljoniem, par to, kā pārdod Retas, par sastapšanos ar pagātni un par zīmīti, kuru vajadzēja saņemt pirms divdesmit pieciem gadiem

NODAĻA PAR KALNA VIRSOTNI, par drauga, kas vēlreiz atnāca palīgā, un par sapņiem, kuri tomēr nepiepildījās

SATURS

1