Apts Solomons

Tomass Manns

Solomons Apts

Tomass Manns

TĒVS

«Mēs, vācieši, bīstamies tikai dieva, nekā cita pasaulē mēs nebīstamies.» Skaļā balsī izlasījis šos Bismarka kārie jās runas vārdus, senators Tomass Johans Heinrihs Manns nopūtās, avīzi rokā turēdams, un klusu noteica:

— Patiesībā mēs bīstamies no daudz kā.

To viņš sacīja itin kā garāmejot, sacīja ar jūsmīgām simpātijām pret kancleru un tā pārdrošo apgalvojumu, taču dēla jutīgā auss uztvēra senatora komentārā slēptas sāpes.

1888. gadā, kad Bismarks reihstāgā izteica šo lepno frāzi, divu nākamo slaveno rakstnieku tēvam vēl nebija ne piecdesmit un no pirmā acu uzmetiena viņa stāvoklis dzimtajā Lībekā nemodināja nekādas bažas vai uztrau-luīmu. Jau gadsimta ceturksni viņam piederēja no vec-I evu un tēva mantotā firma «Johans Zigmunds Manns. Labili,is tirdzniecība, komisijas un ekspedīcijas operācijas». Viņam bija konsula tituls, un Lībekā viņš pārstāvēja Nīderlandes karalistes intereses. Viņam piederēja ne vien tēva

........ kur mūža pēdējās dienas vadīja viņa māte, bet arī

lielisks nams, ko viņš pats pēc savas gaumes bija uzcēlis sievai un bērniem, un avīze ar kanclera runu acīmredzot lika lasila vienā no šā nama ērtajām istabām. Viņš bija ne Ilkni pazīstams komersants un cienījams ģimenes tēvs, bet ,m viens no vispazīstamākajiem un cienījamākiem pilsoņiem, viens no tiem, ko mēdz dēvēt par pilsētas in vieni.

I lauza Izveidojās viduslaikos kā Baltijas jūras zemju tirgoņu savienība. Senais ģermāņu vārds «hanza» tieši nozīme «savienība», «biedrība», «ģilde». Hanzas pilsētas — un Lībekā jau no XIII gadsimta beigām tika uzskatīta par galveno pilsētu Hanzas pilsētu vidū — kopš laika gala bija mazas patstāvīgas valstiņas. Tais laikos, par kuriem šeit būs runa, Lībekā jau ietilpa Vācijas impērijā un

Lībekas garnizons, piemēram, bija pakļauts Prūsijas armijas devītajam korpusam, taču sirmās pilsētas dzīvesveidā joprojām jautās viena otra Hanzas suverenitātes iezīme. Augstākā vara Lībekā piederēja senātam, kam pilsēta un pilsoņi zvērēja uzticību. Senāts iecēla tiesnešus un ierēdņus, kontrolēja pilsētas naudas lādi un bija tiesīgs apžēlot kriminālnoziedzniekus. Par visietekmīgāko senatoru uzskatīja to, kurš pārzināja nodokļus. Un tos pārzināja senators Tomass Johans Heinrihs Manns.

Rūpju viņam bija bez gala. Viņš rakstīja veikala vēstules uz Londonu, Amsterdamu, Pēterburgu, Kopenhāgenu, slēdza kontraktus ar kuģu īpašniekiem un tirgoņiem, uzraudzīja, kā tiek izkrauta labība un atkal piepildīti spīķeri, kuru nosaukumi — «Lauva», «Valzivs», «Ērglis», «Ozols» •— pie tādas simbolikas pieradušā dzimtā hanzieša iztēli varbūt gan nerosināja tā, kā rosina mūsējo, tomēr arī viņš droši vien samanīja šais nosaukumos tradīciju elpu, dziļi iesakņojušās ieražas, kas nemanāmi, bet nemitīgi atgādināja spīķeru īpašniekam ciešās asins-saites ar senču amatu. Viņš sēdēja senātā un teica tur runas, brauca viesos un uzņēma viesus — Lībekas pilsoņu «krējumu», virsniekus, citpilsētu tirgoņus, bet apmeklētāji, kurus konsula kungs kaut kādu iemeslu dēļ nevarēja pieņemt, atstāja savas vizītkartes lādītē, ko milzīgās ķepās turēja Sibīrijas lāča izbāzenis. Tas stāvēja uz melnas pamatnes skaistās mājas priekšnamā — šo izbāzeni senators bija saņēmis kā dāvanu savā kāzu dienā ...

Taču dvēseles miera viņš nejuta, aizvien mazāk prieka viņam sagādāja tirdznieciskie darījumi, un ar katru gadu vairāk viņu satrauca firmas nākotne. 1890. gadā firmai «Johans Zigmunds Manns» apritēja simts gadu. Šo jubileju svinēja vārda tiešajā nozīmē visa Lībeka. Pilsēta un osta bija uzposusies: vimpeļi plīvoja namu smailajās jumtgalēs un kuģu mastos.

Tai dienā senators Manns iemiesoja veselu simtgadi birģeriskā veikalu gara un godīguma un apsveicēji gan veselām ģimenēm, gan pa vienam, gan deputācijās kājām un braukšus plūstin plūda uz gaviļnieka namu. Senators atbildēja uz apsveikumiem, pateicās, jokoja, viņš bija elegants, atjautīgs, pieradis būt priekšstāvis un priekšsēdis, taču īstu prieku, tādu prieku, kādu šādas svinības droši vien būtu sagādājušas viņa vectēviem un vecvectēviem, dienas varonis neizjuta.

Jubileju patīkami svinēt tad, kad apzinies esam uzticīgs senču garam un droši veries nākotnē. Bet senators nejutās nedz uzticīgs, nedz drošs. Būdams vecākais dēls, viņš Iūbelē aiz vāka glabāja laika ritumā nodzeltējušu burtnīcu, kurā viņa vecvectēvs un tēvs bija ierakstījuši pēcnācējiem zināšanai svarīgākos notikumus ģimenes vēs-lurē. Vecvectēvs bija iesācis ar sava vectēva dzimšanas datumu — ar 1644. gadu. Tālāk nāca ieraksti par laulībām, kristībām, nāvi, par bērnu pirmajiem zobiņiem, par slimībām, ko pārcietuši bērni un pieaugušie, par jauniem radiniekiem un tuviniekiem, par pašiem spilgtākajiem ikdienas iespaidiem. Senatora tēvs bija pārrakstījis sava vectēva ierakstus, izlabojis pareizrakstību un papildinājis ar ziņām par sevi un par saviem bērniem. Tēva rakstos linte jau sen bija izbalējusi, bet kāda reliģioza stingrība vēdīja no šīm burtnīcām, kāda pārliecība, ka tiek pareizi dzīvots un darīts derīgs darbs. Vecvectēvs rakstīja: «1744. gadā devos uz Bergeni, un man bija grūti jāstrādā, ii 11 sākumā man tas šķita briesmīgi nepierasti, bet drīz vien pieradu, jo, par laimi, Visvarenais man dāvājis brangi stipru miesu, tā ka es strādāju ar prieku, un, lai gan citi sūdzējās, ka viņi to neizturēšot, man kaut kas buls gandrīz nekādi i prātā nešāvās, biju mierā ar visu — .i. labo un ļauno: biju taču zvērējis tēvam, ka godīgi kalpošu un sentēvu pilsētā nerādīšos ātrāk kā pēc desmit gadiem. Protams, es varētu daudz ko pastāstīt, ja gribētu i stit par savām nedienām, taču tas nav mans nodoms,

' . veļos palīdzēt saviem pēctečiem slavēt to Kungu.» Vai vi l: «1782. gada 5. aprīlī pulksten 7 no rīta piedzima mana meita Doroteja Kristīne Katarīna, tā paša mēneša 16. dienā kristīta no mācītāja doktora Deterdinga kunga. I’ai krustmātēm bija: sievasmātes kundze — senatora Bī-Inva kundze, burgmistra Neikrancena kundze, svaines I imd.. atieitne Manna kundze. Lai tas Kungs liek viņai dugi m'v par slavu un lai dod viņai prātu un sapra-■ mii, un l.u viņa pieņemas labos tikumos... Āmen. Un uz ..luk .un (oilģinūln talak seko vārsmas. — S. A): "Prieks, prieks un vēlreiz prieks! Kristus remdēs visas bēdas. Svēts, svēts un vēlreiz svēts! Viņš ir mūsu žēlastības saule.»»

Kas attiecas uz senatora vectēvu, uz to pašu Johanu Zigmundu, kura vārdu glabāja simtgadīgās firmas nosaukums, tad ģimenes dokumenti arī par viņu varētu pastāstīt vienu otru sīkumu, kas rādītu, cik vectēvs bijis enerģisks, kāda jauneklīga interese par pasauli viņā kūsājusi, interese, ko rada cerības un nojauta par liela darba aizsākumu un kas zūd cilvēkam, kad tas jūtas vīlies un noguris. Senatora arhīvā atradās arī manuskripts, kura sarežģītais virsraksts vien jau liecina, ka vēl sirmā vecumā vectēvs nebija zaudējis možu ziņkāri par dzīvi: «Saistošs apraksts par Johana Zigmunda Manna, vecākā, un par Kristiāna Brokmana no Hamburgas ceļojumu pa Angliju un Brabanti 1836. gadā no 12. jūlija līdz 12. augustam.» Šā apraksta autors ir Johana Zigmunda ceļabiedrs Brok-mans, kam ceļojuma gadā bija ne vairāk un ne mazāk kā septiņdesmit pieci gadi. Vācu tirgoņi, spriežot pēc «Apraksta», vērojuši Londonu kā sajūsmināti skolēni. Viņi apmeklējuši zvērnīcu, kur redzējuši «degunradzi, divas žirafes, divus ziloņus, no kuriem viens bija ļoti liels, vilkus un visādu sugu suņus, .tīģerus un visdažādākos putnus». Pabijuši dokos, ieskatījušies vīna pagrabiņā. «Pagrabiņā nobaudījām lieliskus portvīnus, heresu par 70 mārciņām^1 un paksarato, kas ir teicams un maksā 150 mārciņu, šie vīni, kā viens, tā otrs, ir spāņu vīni. No turienes devāmies uz tuneli, ko būvē zem Temzas, tas kopš darbu atsākšanas ir pavirzījies uz priekšu pai 140 pēdām un tagad 5/8 garuma ir gatavas; zemi izceļ laukā tvaika mašīnas. Gāzes apgaismojums. Par ieeju ņem vienu šiliņu no cilvēka.» Gluži tāpat arī aprakstītas Anglijas galvaspilsētas citas ievērojamākās vietas: muita, zivju tirgus «Billingsgate», banka. Londonas banka izraisīja ceļotājos komersantos profesionālu apbrīnu: «Mums parādīja grāmatas, kā ātri un viegli var visu atrast, viss alfabēta kārtībā no A līdz Z, rau, tā: BA, BB, BC, BD. Ikvienam, kas pārdod otram kredītbiļeti vai valsts vai bankas vekseli, pašam jāieraksta summa un jāparakstās jau iespiestā blankā, kur teikts: «Šis dokuments nodots N. N. kungam.»» Arī pierakstos par Brigi, Antverpeni un Litihi (Lježu), kur Johans Zīgmunds, vecākais, un viņa ceļabiedrs iegriezās atceļā uz Vāciju, jaušama tā pati pē-tīgā un dzīvi apliecinošā attieksme pret pasauli.

Kas nomāca senatoru, kas nošķīra viņu ar neredzamu sienu no šiem uzņēmīgajiem, par nākotni drošajiem cilvēkiem, kuru pēctecis viņš bija? Protams, laiki bija citi nekā pirms simt un pat pirms piecdesmit gadiem. Arī l.iliekai jūras tirdzniecībā vairs nebija pati nozīmīgākā vieta, pie kuras pilsēta bija pieradusi vairākus gadsimtus un kurā sakņojās pilsētas patriciešu kārtas lepnums. 1878. gadā Bismarka valdība noteica augstas muitas likmes, un pēc tam lētās krievu labības ievedumi, kas bija svarīgākais Lībekas negociantu ienākumu avots, stipri vien samazinājās. Turklāt XIX gadsimta beigās Lībekai jau kļuva grūti sacensties ar saviem austrumu sāncenšiem — ar Štetinu, kas bija izaugusi par rūpnieciskās Berlīnes jūras vārtiem, un ar Ķīli, kura pēc kuģojamā kanāla izbūves itin kā pienāca tuvāk klāt pie Ziemeļjūras, un kur nu vēl ar Hamburgu, kas bija kļuvusi par pasaulno-•/imīgu ostu. Taču runa jau nebija tikai par vispārējām ļi.irmaiņām Vācijā. Kārtas lepnumam ir sīksta dzīvība, tas leti negrib padoties, ņemt vērā nelabvēlīgo vēsturisko silnāciju, atteikties pats no sevis, piekāpties saprāta argumentu priekšā, kamēr šie argumenti ir tikai teorētiskas »labas. Citi Lībekas patricieši, krietnie senatora Manna di.iugi, joprojām sentēvu mundrumā tirgojās, būvējās, gaļa baznīcā, lai gan jaunie laiki nepielūdzami lēma viņu pilsētai provinciālu sastingumu. Un arī senators pats taču ai prieku lasīja Bismarka runas, vācu tirgoņa dēla sirdi i.i. sildīja ar precīzu skaitļu un nacionālā patosa pārba-galilm, lai gan būtībā impērijas dibinātājs (Reichsgrun-«/«•/), jau 1866. gadā atceldams cunftu un ģilžu privilēģi-|au, <n savu centrālistisko politiku nesolīja strauju uzziedu nelielajai Lībekas firmai, kas jau tā ne sevišķi plauka.

Nemīl ors Manns nejutās drošs par nākotni, viņu vairs nevaldzināja daudzveidīgās darbības lauks, un tam bija n< i mhii iloiki un tiešāki cēloņi. Viņa ģimenes apstākļu

. ......... ..ig.iilišanās dēļ un viņa paša īpašo iedzimto do-

iibii pi il.niiiMii.i, uzcītības, pastiprināta jūtīguma dēļ l.uliim i.i visp.ii ig<i tendence, kas iezīmēja birģeriskā pat-1I<11I1<1IIM11<1 beigas, k|uv<i senatoram par spilgtu konkrētu gadījumu, par viņa paša likteni.

Seno tirgoņu dzimtu stiprums allaž sakņojās radnieciskajos sakaros. Dēls precēdamies parasti varēja savai tēva kapitāla daļai pievienot sievas pūru un iegūt sievastēva .ilbalstu veikalu darījumos, bet pirms tirgoņa meitas precībām viņas tēvs vai brāļi iepazinās ar līgavaiņa ieņēmumu un izdevumu grāmatām. Nedz senatora Manna vecākā māsa Elizabete Amālija Hipolite, nedz viņa jaunākais brālis Fridrihs Vilhelms Lēbrehts nekļuva viņam par atbalstu. Māsa precējās divreiz un abas reizes nelaimīgi. Viņas pirmais vīrs, Hamburgas komersants, izlūdzās viņas roku, būdams jau uz bankrota sliekšņa un ar viltotām rēķinvedības grāmatām maldinādams nākamo sievastēvu. Nepagāja ne gads, kad krāpšana atklājās, taču astoņdes-mittūkstoš mārku lielais māsas pūrs pazuda blēža caurajā kabatā. Otrajā laulībā viņa stājās jau bez pūra, taču arī šī kopdzīve nebija ilga, un gādība par māsu līdz mūža beigām gulās uz senatora pleciem. Otrs vīrietis ģimenē — jaunākais brālis nevienam nevarēja būt par atspaidu. Tas bija līksms, vieglprātīgs cilvēks, kas nejaucās firmas darīšanās, nenieka nebēdāja par patricieša godu, nesargāja ne savu, ne savu tuvinieku cieņu un saņemto tēva mantojuma daļu tērēja nost sev par prieku, bet Mannu kapitālam par ļaunu.

Senators neloloja arī nekādas cerības, ka viņa bērni varētu kļūt par senču komerciālo pūliņu turpinātājiem. Viņam bija pieci bērni — trīs dēli un divas meitas. Runājot par pēcnācējiem, dabiski, vērā liekami tikai vīrieši. Taču jaunākais, Viktors, vēl bija mazulis, viņš piedzima senatora piecdesmitajā mūža un firmas simtajā pastāvēšanas gadā, uņ senators, protams, gluži pamatoti šaubījās, vai nodzīvos līdz dēla pilngadībai. Par vecāko dēlu Hein-rihu jau bija skaidrs, ka ar labību viņš netirgosies. Hein-rihs agri izrādīja noslieci uz literatūru. Senators nekādā ziņā nebija tik aprobežots cilvēks, lai vispār nesaprastu humanitārus centienus. Viņš ar prieku klausījās, kad mājā, ko viņš pats bija uzcēlis, gaišajā viesistabā ar er-keru viņa laulātā draudzene un viņa bērnu māte spēlēja Behšteina flīģeli, un brīvdienās Trāvemindes pludmalē, ieslēpies pītajā groza krēslā, viņš pazagšus — tas tomēr kā nekā tika uzskatīts par brīvdomīgu autoru — lasīja Zolā romānus. Bet senatoram grūti nācās samierināties ar to, ka viņa dēls, simtgadīgas firmas likumīgais mantinieks, nolēmis savu dzīvi celt uz tik apšaubāma pamata, kādu dod literārā darbība. Tiesa gan, Heinrihs nelīdzinājās savam vieglprātīgajam tēvocim, sākumā viņš izraudzījās zināmā mērā reālu nodarbošanos, kas vairāk atbilda viņa efemerajam iecerēm nekā labības pārdošanas operācijas, nodarbošanos, kas gan nebija Manniem tradicionāla, taču tu

.ii i godājama. 1889. gadā astoņpadsmit gadu vecumā, ne-i ibeidzis ģimnāziju, viņš aizbrauca no Libekas uz Drēz-• iii un iestājās par mācekli grāmatu tirgotāja firmā. Un tomēr senators jau skaidri saprata, ka vecākais dēls ir at-i iezis rieciens. Laiks rādīja, ka šai ziņā senators nebija n.ildījies. Aizsteidzoties priekšā stāstījuma gaitai, pateik-iin, ka Heinrihs pēc tam tikai vienu reizi mūžā atbrauca uz dzimto pilsētu un ari tad uz īsu bridi — uz tēva bē-* iii. Vecā bībele un lāča izbāzenis pēc daudziem gadiem pārgāja nevis vecākā, bet gan vidējā dēla rokās.

liet šai 1891. gadā, kas ģimenei kļuva par lūzuma gadu, i .ul senators, nojauzdams sava mūža tuvās beigas, sastādi ļ.i testamentu, vidējam dēlam Tomasam apritēja tikai '■špadsmit gadu. Novēlēdams likvidēt firmu, tēvs ņēma ci.i gan panīkušos firmas veikalus un pats savu nogulumu, gan ari, protams, iespējamā mantinieka Tomasa i.uuios gadus un pieredzes trūkumu. Otrā dēla savaīdī-'imiii deļ tēvs mirdams nezināja par viņu to, ko dēls par ■ vi /in<>ja kopš atvadīšanās no bērnības. Jā, mūsu pie-11ncl.i ie simtgadu jubilejas dienā Tomasā skaudri smel-i/e apziņu, ke viņš nokļūs par tēvu darba turpinātāju ieile v.-tiin, l e lo klusēdami no viņa gaidīja, un ka viņš i.. <> dn. veru Iiim11 uz jaunu nākotni. Starp citu, spriežot i" ■ lek'.iuioļiiīnlein, kādus senators testamenta melnrak-iim luļa devis saviem bērniem, viņš pietiekami labi ne-i > • < /111. i ai i vecāko dēlu un tāpat arī meitas. Bet vai tad i i . iule n daudz tēvu, kuru prognozes par bērniem dzīve '' luk nebūtu atspēkojusi?

lulad testaments. To rakstā disciplīnas un pienākuma ■ ilvet.i,, gaidīdams ķirurģisku operāciju. Viņš nav vecs, m.uii li tikai piecdesmit viens gads, taču par pašsaval-dilm, ka viņš noslēdz pēdējos rēķinus ar dzīvi, viņu var •i ī..ui:.i ai i sirmgalvis. Viņš radis visu paredzēt un par vīnu atbildei un šim paradumam paliek uzticīgs arī nāves la lekna Pavelc par firmas likvidāciju — tas nenozīmē tikai city.il navu neveiksmi komercijā. Tā ir atsacīšanās no »uiižn daiba, savam lokām viņš sagrauj formu, kurā bija Ieveidojusies viņa senču esība, viņa paša un pagaidām vel, lai kā viņi pret to saceltos, arī viņa bērnu esība. Viņš lo sagrauj, pilnīgi ievērodams šās formas prasības. Viņš noraksta pa tūkstoš markām pilsētas muzeju fondam un '"gotāju atraitņu apdrošināšanas kasei, pa trim tūkstošiem — labības svērāju palīgu slimo kasei un krāvēju

kasei un tā tālāk. Viņi pats sagatavo īsu ziņu par savu nāvi — sievas vārdā: «Šodien piecdesmit pirmajā mūža gadā miris senators Tomass Johans Heinrihs Manns. Sērojošie piederīgie lūdz uz klusu kondolēšanu. Jūlija Manna dz. Brūnsa.» Viņš dod arī citus reglamentējošus norādījumus: «Vēlos, lai zārkā mana galva būtu noliekta mazliet pa labi, itin kā es gulētu. Labajā rokā — mazs koka vai ziloņkaula krustiņš, kreisā roka — tikko pieskaras labajai. Nevajag rokās likt ziedus un rokas sakrustot... Zārku labāk novietot lielajā priekšistabā ... Dvēseles aizlūguma sākumā var atvērt durvis uz laukumu mājas priekšā... Mūzika var būt tā pati, ko spēlēja manas mātes bērēs. Ja būs iespējams atskaņot korāli «Pie rokas ņem un vadi», lai nospēlē to.»

Senators bija pieradis pie kontraktu un veikalu sarakstes sausās un precīzās izteiksmes. Viņš nemēdza mērkt spalvu tintē, lai ļautu vaļu emocijām. Kad viņš runā par bērniem, it īpaši par vecāko dēlu un meitām, uztraukums un sāpes ietērptas piesardzīgos, pamācīgos, loģiski stingros teikumos: «Aizbildņiem uzlieku par pienākumu veicināt manu bērnu praktisko audzināšanu. Cik tas iespējams, vajag pretoties mana vecākā dēla slieksmei uz tā dēvēto literāro darbību. Lai pamatīgi un veiksmīgi darbotos šai virzienā, viņam, manuprāt, nav priekšnoteikumu — pietiekamas izglītības un plašu zināšanu. Viņa centienu īstās saknes ir sapņaina izlaidība un nevērība pret citiem... Mans otrs dēls ar saviem rāmajiem uzskatiem un krietno raksturu atradīs sev praktisku nodarbošanos. Man ir pamats cerēt, ka viņš būs mātei atbalsts. Manu vecāko meitu Jūliju vajadzēs stingri uzraudzīt. Viņas kaislo dabu vajag iegrožot. Karla, manuprāt, sagādās mazāk raižu, un kopā ar Tomasu viņa būs mierīgā sākotne.»

Tikai divas reizes senators zaudē rāmo savaldību un rūgtums, ko rada šķiršanās no dzīves, klaji izlaužas no krūtīm. Vienu reizi, pieminot jaunāko bērnu — gadu veco mazuli: «Mūsu mazais Viko — lai Dievs viņu sarga. Vēlu dzimušie bērni bieži vien ir visnotaļ lieliski — puisēnam ir tik jaukas acis.» Un otru reizi — kad viņš domās atgriežas pie vidējā dēla Tomasa. Vēlreiz izteicies par vecāko dēlu jau mums pazīstamajā pamācošajā tonī: «Es lūdzu savu brāli ietekmēt manu vecāko dēlu, lai tas nenostātos uz aplama ceļa, kas viņu novedīs nelaimē. Ma* ii.un dēlam vajag domāt par galamērķi, nevis tikai par ■ i un pašreizējām vēlmēm,» — senators bez jebkādas pa iejās raksta vienkāršus, sirds diktētus vārdus, un apdomīgais prātīgums ir pagaisis: «Tommijs apraudās mani.» i le ,i gan, tālāk testators atkal liek lietā pašas vispārīgākās Inimulas, kādas saskaņā ar viņa kopš bērnības apgūtajiem jēdzieniem pieklājas pēdējās gribas apliecinājumā, "lai viņš neaizmirst,» senators piebilst, «lūgt Dievu, go-d.il mati un čakli strādāt.» Taču pēc nopūtas, kas patvaļīgi izlauzusies, «Tommijs apraudās mani» arī vispārīgās tomiiilas skan kā ļoti personisks novēlējums, kas izriet mi :;n tēva un šā dēla savstarpējām attiecībām.

Viņš nomira nevis dažas dienas pēc testamenta sastādi., mas, bet gan dažus mēnešus vēlāk — no asins saindēšanas. Lēmumu par firmas likvidāciju bija diktējis nogulums, vilšanās un neticība nākotnei, taču, apstiprināts ar imlmu parakstiem, tas, bez šaubām, savukārt saasināja M'iiulora smago dvēseles stāvokli un salauza viņa pēdējos 11 i v 111, is spēkus. Kad mirstošais ar saucienu «āmen» pār-liauca mācītāja lūgsnu, Tomasam, kas tur bija klāt, šķita, tu ievu gribētu sacīt: «Pietiek, gana.»

līmes bija tikpat greznas kā firmas simtgades svinības.

Ieva pareģojumi nepiepildījās. Heinriha literārie centieni, Izrādījās, bija nevis jaunekļa aušība, bet gan mos-l" ii talanta sauciens. Darbs, kam savu mūžu veltīja To-ni.i"., kļūdams, tāpat kā Heinrihs, visā pasaulē pazīstams i ak •.(nieks, nebija neviens no tiem arodiem, kas no sena-i*»i<i viedokļa pelnītu «praktiskas» nodarbošanās nosau-kiimu, Meila Karla, ķas tēvam šķita ģimenes «mierīgā sā-knliie», kļuva par aktrisi, neveiksmes uz skatuves un d/ivc viņu salauza, un divdesmit deviņu gadu vecumā

• Ina noindējas izdarīja pašnāvību gandrīz divus gadu

• I* 'iiiillim agiak lieka vecākā māsa Jūlija, kuras kaislā dali,i, ledzams, ne velli satrauca tēvu.

i ii imiiei, , eiiedums Tomasu par ģimenes pavarda balsi u ii.ilvi*1 iii , tev, k|udiļ.i:; tikai attiecībā uz konkrēto Ioiiiiu, kailu ieguva olia dēla pēctecība, tomēr ne pārāk faklaja sešpadsmit gadu vecajā ģimnāzistā viņš asredzīgi saskatīja organisku pieķeršanos tikumiem, ko gadu simtos izlolojusi birģeriskā kultūra: tradīciju un kārtības mīlestību, stipri attīstītu pienākuma apziņu, prasmi turēt vārdu un iegrožot savas tieksmes. Viņš nekļūdījās, nojauzdams šai dēlā radniecīgu dvēseli. 1926. gadā, kad tēva kauli jau sen bija sabirzuši zemes klēpī, bet Tomasam Mannam bija tik daudz gadu, cik viņa tēvam mirstot, rakstnieks atbrauca uz Lībeku, lai piedalītos «brīvpilsētas» 700 gadu jubilejas svinībās. Neilgi pirms tam viņš bija ievēlēts par Lībekas goda pilsoni. Un svinībās viņš teica vārdus, kas atklāj, cik dziļi viņš jutās morāli saistīts ar tēvu: «Bieži esmu ievērojis, pat tieši notvēris sevi pie tā, ka tēva personība klusībā ir man paraugs, kas nosaka visu manu rīcību... No tēva esam mantojuši «skarbos goda likumus», ētisko principu, kas lielā mērā saskan ar birģeris-kuma, pilsoniskuma jēdzienu ... Ētiskais princips neatļauj māksliniekam uzlūkot mākslu par atbrīvotāju no jebkura cilvēciska pienākuma, tas liek viņam radīt māju, ģimeni, dot savai garīgajai dzīvei, lai cik tā dažkārt būtu dīvaina un haotiska, stingru, godājamu, citiem vārdiem sakot, bir-ģerisku (precīzāku apzīmējumu nevaru atrast) pamatu. Ja esmu tā rīkojies un tā dzīvojis, tad nav šaubu, ka izšķirošā nozīme te bijusi tēva paraugam; un, lai gan mākslinieciskajai jaunradei ārējās balvas un tituli nav īpaši svarīgi, tomēr mana patmīlība jutās zināmā mērā glaimota, kad pavisam nesen arī mani — kas to būtu domājis! — iecēla par «senatoru», ievēlot par Vācijas akadēmijas locekli Minhenē.»

Bet jau ilgi pirms šās atzīšanās savā pirmajā romānā, kur gandrīz katram personāžam ir prototips autora ģimenes vēsturē, rakstnieks deva varonim, ko bija apveltījis ar sava tēva rakstura iezīmēm, senatoram Budenbrokam, pats savu vārdu — Tomass.

BĒRNĪBA, ZĒNĪBA

Viņš piedzima mājā ar dārzu pie Lībekas pilsētas vārtiem, kurp senators vasarā bija aizvedis sievu, kas gaidīja bērnu, un četrus gadus veco Heinrihu. Dzemdēja viņa jūnija svētdienā pusdienas laikā, dzemdības bija vieglas. Kāds ģimenes draugs, liels astroloģijas cienītājs, sastādīja jaunpiedzimušā horoskopu un paziņoja, ka planētu labvēlīgais stāvoklis solot viņam ilgu, laimīgu mūžu un vieglu nāvi. Mūsu laikos smieklīgi piedēvēt tādiem pravietojumiem kādu nozīmi, un Tomass Manns pats vē-lāk smējās par Oskara Šmica pareģojumu, tomēr viņš mumēja šo uzvārdu, tāpat atcerējās, kaut gan ar iro-n 11 и, arī citus horoskopus, kas saskanēja ar Šmica sastā-. i 11 < >, un savā Jāzepa romānu ciklā galvenā varoņa dzim->tu <iltēloja tādā pašā vasaras dienasvidū. Viņam vispār i.i vājībā dot daudznozīmīgu iztulkojumu ar paša dzīvi ir;liliem skaitļiem un datumiem. Tā, piemēram, izlasījis, i i (lete iegādājies pats savu izbraucamo karieti un zir-M-. 1799. gadā, viņš turpat grāmatā uz lappuses malas rakstīja: «Piecdesmit gadu vecumā!» Šai mirklī viņš < miredzot iedomāja, ka arī pats bija kļuvis par automobiļa īpašnieku piecdesmit gadu vecumā. Ko tur teikt, ho-Ц »skops nepievīla: Tomass Manns nodzīvoja līdz astoņsimt gadiem un nomira viegli. Bet, kas attiecas uz laimi, kā to var izmērīt? Ja par mērauklu ņem veiksmes

■ irbā, jaunrades prieku un pabeigtās iecerētās grāmatas, i īd var droši apgalvot, ka Tomasam Mannam bijis laimīgs mūžs...

Inču atkal esam aizsteigušies uz priekšu.

Senatora bērni auga, taisnību sakot, divās mājās, un i īle.inieka daiļradē sevišķi dziļas pēdas atstājusi nevis

■ li ļMiii.i savrupmāja, kas uzradās tikai tad, kad beidzās • 11,1.1 mazbērna gadi, bet gan ar augstu un greznu zelmini vainagotā vecā māja, kur dzīvoja vecmāmiņa, īstena Lī-i » kas patriciete, senatora atraitne un senatora māte. Vecmāmuļās māja atradās (un atrodas vēl šobrīd, tikai sen iаu pārbūvētā un stipri cietusi pēdējā karā gaisa uzbrukumos) šaurā, ar lieliem apaļakmeņiem bruģētā ieliņā, kas no uzkalna, uz kura pacēlās gotiska sv. Marijas bazilika, līkumoju lejup līdz Trāves krastmalai. Šis diev-nains Marijas baznīca — bija redzams pa mājas logiem un vispār nedalīti valdīja pār apkaimi, izceldams apkār-leļo ieliņu viduslaicisko seju: tās bija šauras, līkumo-i.i . ejas, kas dažkārt pat ar saviem nosaukumiem atgādina |.i viduslaiku cunftes — Zvanulējēju, Maiznieku, Miesnieku iela.

i'aulu Tomasu — tāds ir viņa pilnais vārds — tāpat kā \ īsus senatora bērnus, kristīja Marijas baznīcā un tepat viņu piecpadsmit gadu vecumā iesvētīja. Ar šo ceremo-nijii pusaudzis tika atzīts par pilntiesīgu baznīcas draudzes locekli. Ne tikai Marijas baznīca ar savu torņa smaili un sienas gleznām par «Nāves dejas» tematu, ne tikai visi šie nami ar stāvajiem jumtiem, nomācoši smagie cietokšņa vaļņi un vārti, ne tikai latīniskie uzraksti, tādi kā tas, kas greznoja parādes ieeju vecmāmiņas mājā — «Dominus providebit» («Tas Kungs gādās») —, diendienā stāstīja zēnam baismīgu pasaku par vācu viduslaikiem. Tirdzniecības pilsētas skadrajā, veikalnieciskajā, reglamentētajā sadzīvē viduslaiki ielauzās arī ar dzīvām ainām. Cienījamo veikalnieku un tirgoņu vidū vienmēr gadījās redzēt kaut kādus dīvainus cilvēkus, gan vīriešus, gan sievietes, ne nu gluži plānprātīgus, bet itin kā atrāvušos no sava laika, iestingušus senvācu kroplības, fanātisma, mistisku šausmu vidē.

Mannu dzimtās ligzdas iekārtojumā, tās interjerā atspoguļojās dzīvespriecīgāks laikmets nekā tas, kas iemūžināts Lībekas ķieģeļu mūru asajos stūros. Šo māju bija pircis un iekārtojis Tomasa Manna vectēvs Johans Zigmunds, jaunākais, aptuveni tai laikā, kad Johans Zigmunds, vecākais, kaut ko sasnieguša cilvēka pašpārliecībā enerģiski aplūkoja Londonas un Brabantes ievērojamās vietas, lai, ieskatījies citu dzīvē un tikumos, aizgūtu to, kas iepatiksies, un labāk iekārtotu dzīvi savos īpašumos. Otrā stāvā, tieši virs uzraksta «Dominus providebit» atradās viesistaba, ko sauca par «ainavu istabu»: sienas klāja bālganos toņos ieturēti gobelēni, kuros idillisku ainavu fonā koķetēja un skūpstījās gani un ganītes. Gobelēni, baltais apaļais galds ar zelta ornamentu, greznais sekretārs, zeltītā lauvas galva uz sofas atzveltnes, bālganais, gobelēniem pieskaņotais paklājs uz grīdas, baltie krēsli — tas viss vērīgajam mazdēlam daiļrunīgi stāstīja par senčiem, par viņu lepno ticību birģeru sadzīves nesatricināmajai nemainībai, par viņu prasmi cienīt pašu uzņēmības augļus un par viņu skaistuma un pieklājības izpratni.

«Bērnība man bija laimīga, aprūpēta,» Tomass Manns sacīja. Piebildīsim, ka pats laimīgākais viņa bērnu dienu laiks bija gadi pirms ģimnāzijas, jo skolu viņš «neieredzēja», un, kad brīvdienas tuvojās beigām, viņam «sirds vai lūza aiz sāpēm un līdzjūtības pašam pret sevi». Savas pirmās paijas un rotaļas viņš atcerējās, jau aizsniedzis vira gadus. Tādās vēlīnās atcerēs vienmēr darbojas negri-belas atlases likums: atmiņa labāk uzglabā tos sīkumus, kas kaut kā saistīti ar turpmāko rakstura veidošanos un iiolu iedusam cilvēkam šķiet viņa negrozāmo noslieču ag-uiid anlicipācija, tas ir, viņš to uztver kā nepieciešamu posmu snvā attīstības ķēdē. Tāpēc tādās atmiņās fiksētie sīkuimi tikai liekas nejauši un fragmentāri, bet patiesībā Īli iii li liela biogrāfiska vērtība.

/• n.un piederēja lieliskas rotaļlietas: veikals ar leti,

• 11 • 111 un spīķeri — tieši tādu kā īstie spīķeri pie Trānu kartona darināts bruņinieka ietērps; huzāra mun-• 11• ii., alvas zaldātiņi; šūpuļzirdziņš, saukts Ahils. Vēl \ ai.un laja leļļu teātra piederumu komplekts. Zēns zīmēja, i aii a un piestiprināja pie koka pamatnītēm «aktierus», n i ■ darbojās kā diriģents un kā skatītāji, atdarināja mū-/ll.au instrumentus, aizraudamies ar teātra spēlēšanu tik |nti, ka tādējādi pavadītās stundas viņam šķita labākās ■ | a mūžā. Turpretim bruņinieka bruņas, huzāra forma un zaldātiņi bērnam ne sevišķi patika. «Visa šī militārā ma.'.kurāde,» citējam atmiņas, «nekādi nebija salīdzināma ai prieku, ko sagādāja pārtapšana aktierī un diriģentā.» Arī zirgu Aliilu viņš mīlēja nepavisam ne tā kā bruņinieks. «Es vienkārši biju viņam pieķēries kā dzīvai būtnei, viss man bija mīļš: viņa spalva, viņa pakavi un nāsis, lo visu es mīlēju tāpat kā porcelāna, papes un fajansa sunīšus, ko bērnībā man dāvāja lielā skaitā.»

Vēlāk literārā daiļrade apstiprinās šo bērnu dienu iespaidu noturību, šīs negrozāmās noslieces, kas izpaudās jau tādā attieksmē pret rotaļlietām. Leļļu teātris kļūs par noveles «Pajaco» apjukušā un nepraktiskā varoņa galveno aizraušanos bērnībā, un tam būs vērā liekama nozīme «Budenbroku» varoņa — zēna Hanno īsajā mūžā. Pieķeršanās zirdziņam Ahilam atbalsosies stāstos un romānos dzīvnieku — suņu, kamieļu, ēzeļa mātes — aprakstos, kas pauž līdzjūtību pret katru «dzīvu radību». Bruņinieku un karavīru tikumu atsvešināti skeptiskā uztvere, kas izpaudās jau tā, ka trūka intereses par huzāra formu un rotaļu bruņucepuri ar vizīru, vēlāk ironiski iekrāsos «Doktorā Faustā» Sildknapa tēlu, šo tulkotāju anglicistu, kas klusina savu neapmierināto godkāri, iegalvodams sev un citiem, ka viņa senči bijuši dižciltīgo un firstu ieroču nesēji jātnieki.

Taču nākotnes aspektā par visiezīmīgāko zēna aizraušanos gan vērtējamas tās rotaļas, kam nebija vajadzīgi nekādi ārēji palīglīdzekļi, bet kas izauga tikai no viņa neatkarīgās fantāzijas spēka. «Piemēram, no rīta pamodos, pārliecināts, ka esmu astoņpadsmit gadu vecs princis, vārdā Kārlis. Iztaisīju augstprātīgi laipnu lielmaņa ģīmi un staigāju lepns un laimīgs, baudīdams sava cienīguma noslēpumu. Un, mācīdamies, pastaigādamies vai lasīdams pasakas, ne mirkli nepārtraucu savu rotaļu, tieši tāpēc tā bija tik parocīga.» Vēl viņam patika iztēlot sevi par kādu antīko dievu — Zevu, Hermeju. Šī aizraušanās, protams, tāpat kā vārda izvēle šūpuļzirdziņam, radās no iepazīšanās ar «Iliādu». Taču dievu spēlēšanu un prinča spēlēšanu vienoja abās rotaļās neiztrūkstošā pārliecība par savu izre-dzētību, un to zēns, gandrīz tāpat kā visi bērni, izjuta, un to viņš, nepavisam ne kā visi bērni, saglabāja cauru mūžu. Mākslinieks tika salīdzināts ar princi, episkais vēstītājs, kas brīvi rīkojas ar dzīves materiālu un valodu, tika salīdzināts ar dievu, un šiem salīdzinājumiem Tomasa Manna dzīvē un daiļradē bija lemta pārlieku liela loma, lai, stāstot viņa biogrāfiju, nepieminētu šīs divas bērnu dienu rotaļas.

1882. gada lieldienās, vēl nesasniedzis septiņu gadu vecumu, zēns iestājās doktora Buseniusa privātajā proģim-nāzijā. No pirmās dienas viņš skolu neieredzēja, jo tās dēļ zaudēja savu bērna brīvību. Skola, viņaprāt, iemiesoja bargo dzīves naidīgumu pret cilvēku, un pienākums ik rītu atstāt māju un pēc tam gaidīt brīdi, kad beigsies pēdējā mācību stunda un viņš drīkstēs no stingrajiem skolotājiem un trokšņainajiem biedriem aiziet neatkarīgā, sapņainā vientulībā, — šis pienākums viņam visus mācību gadus šķita šausmīgs, taču sevišķi tas viņu nomāca pašā sākumā.

Tieši tad viņš pa īstam iemīlēja miegu kā patvērumu no visām dzīves nepatikšanām un neveiksmēm. Vēlāk viņš sevišķi cieši iemiga, kad viņam nešķīrās darbs vai kad viņu ķēra smags likteņa trieciens, bet pirmoreiz viņš iemācījās savus spēkus stiprināt ar miegu tais naktīs no svētdienas uz pirmdienu, kad dienai, kurā zēns pilnīgi piederēja sev un saviem tuviniekiem, sekoja diena, kas atkal draudēja ar «naidīgu un nežēlīgu apnicību».

Tai laikā viņš arī iemīlēja vakarus mātes sabiedrībā. Sēdēdama pie lampas, viņa parasti balsī lasīja Ander-sena pasakas vai fragmentus no Friča Reitera lielā romāna «Mani novadnieki». Šī vēsturiskā epopeja, kurā aprakstīta dzīve Meklenburgas provincē, Lībekas austrumu kaimiņos Baltijas jūras piekrastē, priecināja mazgadīgos klausītājus ar humoru bērniem veltītajās lappusēs un ar Meklenburgas izloksnes jocīgi precīzo atveidojumu.

tomasam uz visu mūžu iespiedās atmiņā kontrasts starp i. ļn dialekta vārdu rupjo skanējumu un mātes lūpu ,eksotiskām līnijām, šos vārdus izrunājot. Šis kontrasts .uliojams tā, ka mātes dzīslās tecēja ne vien baltiešu, i i .nt latīņu asinis. Jūlija de Silva Brūnsa (tāds bija < iii k; meitas uzvārds), tiesa gan, bija uzaugusi Lībekā, i ,... dzimusi Brazīlijā. Viņa bija vāciešu plantatora un i> Mini; iliski kreoliskas cilmes brazīlietes meita... Vēl v ,ni.ik zēnam patika tie vakari, kad māte muzicēja — ,1/i.ii.iļu un pati pavadīja Šūberta, Šūmana, Brāmsa un i i i ■ dziesmas, atskaņoja Šopēna etīdes un noktirnes.

i u vislielāko prieku ģimnāzijas gados sagādāja va-mi.is brīvdienas, ko viņš ik gadu pavadīja kūrortpilsētiņā l i.ivomindē. Tur viņš pirmoreiz ieraudzīja jūra un pirmo-i i/. dzirdēja orķestri spēlējam. «Trāvemindē, šai manu Inivdienu paradīzes pavēnī, aizritēja labākās, neapšau-i mi pašas laimīgākās mana mūža dienas, prieka pilnas iH /.domu dienas un nedēļas, ko nekas vairs pēc tam... nu v varējis pārspēt vai aizēnot.»

Pabeidzis sešas klases doktora Buseniusa skolā, viņš turpināja mācīties Lībekas reālģimnāzijā «Kathaiineum». Ari šī iestāde nekļuva viņam tīkama. Divreiz viņš palika uz otru gadu un līdz beigšanas atestātam tā arī netika, ļo vairāk tāpēc, ka izmainījušies mājas apstākļi deva vi-ņam ieganstu drīzāk saraut saites ar ģimnāziju.

Kāpēc radās tik spīvs riebums pret skolu?

«Kathaiineum» biezajās sarkano ķieģeļu sienās, kas bija celtas jau XVI gadsimtā, Tomasa Manna mācību l.ūkā valdīja ļoti stiprs kroņa dresūras gars. Arī parastos /.ena nedarbos priekšniecība saskatīja sabiedrisko balstu dragāšanu. Skolēnu un skolotāju savstarpējās attiecības parasti balstījās uz skolēnu bezierunu pakļaušanos skolotajiem. Spēka kults, kas Vācijā krāšņi uzplauka pēc uzvaras pār Napoleonu III (Sedanas kaujas gadadienas tika svinētas ar lielu pompu), šais sienās izpaudās gan tonī, kādā vecākie skolēni runāja ar jaunākajiem, gan vingrošanas stundu noskaņā, gan tajā nepārsūdzamajā katego-riskumā, ar kādu skolotāji un audzinātāji aizstāvēja savus mīluļus skolēnu vidū.

Par dažu Lībekas tautas izglītības pīlāru stulbumu un mietpilsonisko aprobežotību var spriest pēc šāda gadī-|uma, ko Tomass Manns ar smaidu atcerējās vecumā. Aktu zālē strostēdams dažus palaidņus par to, ka viņi ar kabatas nažiem sagraizījuši skolas solus un galdus, skolas direktors bargi izsaucies: «Jūs esat izrīkojušies kā sociāldemokrāti!» Vis! sākuši smieties, pat daži skolotāji, bet direktors tikai nobrēcies! sTe nav par ko smieties!»

Jau pirmajā mācību gadā ģimnāzijā četrpadsmit gadu vecais jaunietis Tomass Manns stipri sabojāja savu reputāciju skolas priekšniecības acīs. Aiz bērnišķīgas godkāres viņš kādam skolas biedram Izlielījās, ka rakstot dzejoļus, bet šis to pastāstīja klases audzinātājam. No skolotāju viedokļa sacerēšana bija ja nu ne gluži tas pats, kas «pamatu graušana», tad visādā ziņā gan apšaubāma, nicināma nodarbība, kas nepieklājās tik cienījama tēva dēlam. Uz jauno dzejdari raudzījās ar neuzticību, bet uz senatoru — cits ar līdzjūtību, cits ar ļaunu prieku.

Pret pienākumu pakļaut dienu no dienas savu dzīvi «iestādes» prasībām pusaudzis izturējās ar drūmu humoru. Kā redzam, viņam pietika literāras godkāres, lai palielītos biedram ar saviem dzejoļiem. Mājās viņš kopā ar māsām spēlēja vecākiem un radiniekiem pašsacerētas lugas. Taču saraut saites ar ģimnāziju, pamatojoties uz šādām pirmām pazīmēm par savu nepiemērotību «praktiskai darbībai», noteikti pasacīt vispirms sev un pēc tam tēvam, ka viņam gana šās zubrīšanas, šās dresūras, šās garlaiko-šanās, to viņš nevarēja; viņš neuzskatīja, ka viņam būtu tiesības tā darīt. Kas viņu saistīja pie nīstās rutīnas? Varbūt viņš sajuta pienākumu — vai nu pret tēvu, kurš cerēja, ka viņš būs firmas mantinieks, vai vispār pret dzīvi, kas no ikviena prasa nepatīkamus pūliņus un upurus? Varbūt viņš klusībā apzinājās, cik viņa pirmie sacerējumi ir nepilnīgi? Varbūt šaubījās, vai uz tik nedroša pamata viņam izdosies uzcelt savu nākotni? Vai varbūt viņu ietekmēja dzimtajā lokā valdošie priekšstati, pēc kuriem galvenā sekmju mēraukla bija materiālā labklājība, — priekšstati, no kuriem pilnīgi atsacīties vēl nekādu slavu neieguvušam pusaudzim nepavisam nav viegli? Acīmredzot iedarbojās visu šo un tiem līdzīgu cēloņu kopums. Te tad arī meklējamas drūmā humora saknes.

Korfics Holms — par viņu vēlāk vēl stāstīsim — ģimnāzijā mācījās vienu klasi augstāk par Tomasu Mannu, un savās atmiņās, kas saucas «Es — ar mazo burtu», viņš ar nelielu raksturīgu vilcienu netieši apstiprina tādu M< mna noskaņojumu ģimnāzijās gados: «Patiesi — vienīgu manas nemirstības garantija ir tā, ka vingrošanas >.t nix I.is stāvēju ar viņu vienā pārī. Kā vingrotājs Tomass Manns, ja runājam par prasmi un vēlmi, bija gluži nepa-I I .i,i parādība: viņš pret šo muļķību izturējās ar pasīvu, in .11k.irības pilnu pretestību, viņš tikai ar pirkstgaliem, i! 111 kā simboliski, pieskārās līdztekām un stienim un pār-l.miti šiem necienīgajiem priekšmetiem aiz nicinājuma pil-1111: i aklu skatienu...»

l a vien liekas, ka prinča spēlēšana bērnu dienās bijusi Ul di zēnības dvēseles stāvokļa anticipācija. Vēl neraz-• l,ims sevī spēkus un apņēmību, jaunības dēj vēl nesaska-I īdams iespējas iekārtot savu dzīvi atbilstoši savām tiek-mrm, — un arī šīs tieksmes viņš vēl pa īstam nepazina, m līksmi pret skolu viņš izjuta spēcīgāk nekā alkas pēc li!natūras, — viņš dzīvoja, zemapziņā jauzdams, ka šī neatbilstība ir pārejošs starpposms.

Nevar gan teikt, ka skolas dzīvē nebūtu bijis nevienas gaišākas puses. Uz ģimnāzijas ierēdņu fona īpaši simpātisks šķita klases audzinātājs, vācu un latīņu valodas skolotājs Betke. Betke sevi uzskatīja par progresa cīnītāju un droši vien pat par politisku opozicionāru. Viņam patika teikt runas pilsētas valdē, un, izmantodams kaut pašu nenozīmīgāko ieganstu, viņš nelaida garām nevienu izdevību nopelt augstāko administratīvo korporāciju — senātu. Šīs runas parasti beidzās ar franču sakāmvārdiem, ko orators pēc savas skolotāja paražas turpat uz vietas pārtulkoja vācu valodā.

«Quis' excuse, s'accuse,» Betke skandēja, «bet tas nozīmē: «Kas atvainojas, tas apsūdz sevi,» — senatora kungs.»

Betkes iedzimtā brīvdomība guva izpausmi gan šai ērmotajā augstajā stilā, gan arī entuziasmā, ar kādu viņš saviem audzēkņiem ieteica Šillera balādes.

— Tā jums nav vis pirmā pa rokai patrāpījusies lasāmviela, tā ir visaugstākās kategorijas literatūra, kādu vien jūs vispār jebkad lasīsit!

Liberālais humānists Betke — kas zina, vai arī viņa aizkustinoši smieklīgās īpašības nav ieplūdušas «Burvju kalna» Setembrīni tēlā?

Mācību laiku ģimnāzijā gaišāku darīja arī pieķeršanās draugiem, un viena šāda draudzība — draudzība ar klases biedru Oto Grautofu, Lībekas grāmatu tirgotāja dēlu, vēlāko rakstnieku un mākslas zinātnieku — izauga tieši no abiem kopējā riebuma pret ģimnāziju. Otrs biedrs, skaistulis, sportists un paraugskolnieks (par viņu zināms tikai tas, ka viņš bijis noveles «Tonio Krēgers» varoņa — blondā, šmaugā Hansa Hansena prototips, bet īstenībā viņš nožūpojies), nākamo noveles autoru saistīja, gluži otrādi, tieši ar to, ka bija pilnīgs viņa pretmets un, pats nemaz nenojauzdams, viesa Tomasa pliekanajā skolas dzīvē īstas iemīlēšanās līksmo satraukumu.

Vispār Tomass Manns kopš pašas bērnības prata sajūsmināties par cilvēkiem, mūziku, grāmatām, jūru un vēlāk ne vienu vien reizi sacīja, ka par savu veikumu mākslā varot pateikties spējām sajūsmināties par citiem. Viduslaiku arhitektūra, koncerti Trāvemindes kūrzālē, zēns no viņa klases, vēl meitene ar kastaņbrūnām bizītēm, ar kuru reālģimnāzijas jaunākās klases skolnieks iepazinās deju privātstundās un kurai viņš veltīja vārsmas, kas diemžēl nav saglabājušās, — tie tad arī būtu visi spēcīgākie estētiskie iespaidi bērnībā, ja runa ir par Lībekas pašas, nevis grāmatu iespaidiem.

Sai īsajā uzskaitījumā nekādi nevar ietilpināt Lībekas goda pilsoņa dzejnieka Emanuēla Geibela vārdu; šis cilvēks patiesi nav šķirams no dzimtās pilsētas, jo viņu šeit ne tikai pazina, dzīvam esot, bet piecus gadus pēc viņa nāves — 1889. gadā lībekieši uzcēla Geibeiam pieminekli. Pirmā mums zināmā Tomasa Manna vēstule rakstīta šā pieminekļa atklāšanas gadā. Tā parakstīta: «Tomass Manns, liriski dramatisks dzejnieks». Šis pirmais ironiskais pašvērtējums (cik daudz tādu vēl nebūs rakstos un vēstulēs!) ar apvaldītu ironiju norāda uz Geibelu. Atzītais liriski dramatiskais dzejnieks taču bija nevis četrpadsmit gadu vecais ģimnāzists, bet gan monumenta oriģināls, tas, pēc kura nāves, kā stāsta, kāda vecenīte uz ielas satraukumā izsaukusies; «Kuru gan tagad iecels viņa vietā?» Jauniesācējs autors nealka aizstāt godājamo epi-gonu, kurš ar savu nacionālistisko liru bija izpelnījies valsts herolda titulu.

1868. gadā, kad Lībeku apmeklēja Prūsijas karalis Vilhelms, kas pēc trim gadiem kļuva par Vācijas ķeizaru Vilhelmu I, Geibels bija sarakstījis uzticama pavalstnieka odu.

Astoņdesmitajos gados, acīmredzot pa ceļam uz Ham-burgu, Vilhelms I atkal parādījās Lībekas birģeriem viņu dzimtajā pilsētā. Speciālais ķeizara vilciens uz dažām miminūtēmapstājās zem nokvēpušā stacijas jumta. Zēns Tomass Manns stāvēja uz perona un labi iegaumēja redzēto

un dzirdēto. Salonvagona vējtverī viņš redzēja kuslu ve-

čuku, pārlieku lielā karavīru'formas cepurē, kas visu laiku šļuka uz acīm. Kad ķeizars sveicinādams māja ar roku, i kuļājās viņa tāpat pārlieku lielā cimda tukšie pirkst-p.iii Scēna uz perona tik dziļi iespiedās zēnam atmiņā, ka i M r daudziem gadiem Tomass Manns ne vienreiz vien to .11 immoru attēloja saviem bērniem.

(ģimnāzists vēl nezināja, kā vajag rakstīt, bet viņš jau /m i ja, ka rakstīt tā, kā rakstīja Geibels, nedrīkst.

lāču, ja bija runa par valsti, tad zēnam tā šķita per-Mma, kas kaut kur tālu no viņa dzīvoja viņam svešu, neizprotamu dzīvi. Jā, tieši persona, jo savā iztēlē viņš to «personificēja», iedomājās to kā stingru, frakā tērptu kokainu figūru ar melnu pilnbārdu un zvaigzni pie krūtīm, kā figūru, kas apveltīta ar militāriem un akadēmiskiem tituliem, lai izteiktu spēku un gudrību, iedomājās kā tādu sava veida ģenerāldoktoru fon Stātu.*

"... UN JAUNĪBA

Jau teicām, ka 1891. gads bija Mannu ģimenei lūzuma gads. Tūdaļ pēc tēva nāves — viņš nomira rudenī — sekoja firmas likvidācija un savrupmājas pārdošana. «Plašo mitekli,» atcerējās Tomass Manns, «kur parādes zālē vietējā garnizona virsnieki, slīdēdami pa parketu, amizējās ar patriciešu meitām, mēs apmainījām pret pieticīgāku dārza māju ārpus pilsētas vārtiem.» Tomass gatavojās šķirties no sarukušās ģimenes. Bija nolemts, ka šai jaunajā dzīvoklī māte ar mazākajiem bērniem — Heinrihs pēc bērēm aizbrauca uz Drēzdeni — nodzīvos līdz pavasarim un lieldienās pārcelsies uz Minheni, bet Tomass paliks Lībekā un turpinās mācības ģimnāzijā.

Nākošā, 1892. gada ziemas mēnešos pārmaiņu nojausmu apstiprināja ne vien jau skaidrā perspektīva, ka notiks šķiršanās no Lībekas, bet arī kāds ārkārtīgs, vēl nebijis estētisks pārdzīvojums. Mēs te domājam viņa pirmo tikšanos ar Riharda Vāgnera mākslu, kas Tomasam

■* Der Staat — valsts (vāc.).

Mannam kļuva par «visnozīmīgāko māksliniecisko notikumu mūžā», un, tā kā viņam bija īpašas spējas sajūsmināties par citiem, tad vēlāk Vāgnera māksla viņu nodarbināja tikpat bieži kā Gētes daiļrade, kā Šopenhauera un Nīčes filozofija. Šī tikšanās notika Lībekas pilsētas teātrī, kur 1891. un 1892. gada sezonai bija uzaicināts tenors Emīls Gerheizers. Gerheizers visbiežāk dziedāja Loengrīnu — tā bija viņa labākā loma. «Negribu lielīties,» Tomass Manns rakstīja, «taču domāju, ka pilsētas teātra zālē nekad nav bijis uzmanīgāka un aizrautīgāka klausītāja, kāds biju es tais burvīgajos vakaros.» Kāpēc runājam par iepazīšanos ar Vāgnera mūziku kā par pārmaiņu nojausmas apstiprinājumu? Šās mūzikas motīvos, kas atkārtojas, itin kā citē paši sevi un tāpēc iegūst simbolisku nozīmi, jaunais «liriski dramatiskais dzejnieks» sajuta kaut ko pārsteidzoši radniecīgu savam vēl miglainajam mākslinieciskās formas ideālam. Nedz Andersena pasakas, nedz Šillera «Dons Karloss», nedz Heines vārsmas — darbi, kurus viņš arī kvēli mīlēja, — viņa tieksmi pēc literārās daiļrades neietekmēja tik stimulējoši kā Vāgnera operas. Tās uzreiz radīja viņā «kaislu, skaudības un mīlas pilnu vēlmi paveikt kaut ko līdzīgu, lai arī tikai mazu un klusu». 1883. gadā mirušā Vāgnera mūzika gadsimta beigās bija mākslā jauns sasniegums, jaunais Tomass Manns raudzījās uz Vāgneru kā uz vecāko laikabiedru, bet jaunībā cilvēks ir īpaši sajūtīgs pret kaut ko jaunu, tikai jaunais pievelkot vai atgrūžot spēj izraisīt greizsirdīgu vēlēšanos atdarināt vai apstrīdēt, pa īstam atklāj cilvēkam viņa paša spējas un gaumi, norāda, kādā virzienā doties. Ar savas eksistences faktu apstiprinādama, ka mākslas darbā reljefo tēlainību var apvienot ar skeptisku vispārinājumu, kas iztēloto paceļ mīta rangā, Vāgnera mūzika apliecināja to, ko neskaidri nojauta ģimnāzists, sapņodams par mākslinieka darbalauku. Šī mūzika deva viņa centieniem pirmo skaidrību, stiprināja instinktīvo nojautu, ka šie centieni ir likumsakarīgi. Šai mūzikā viņš saklausīja varenu aicinājumu uz daiļradi.

Mātes, māsu un jaunākā brāļa aizbraukšana deva viņam lielāku neatkarību ikdienā. Divus gadus viņš nodzīvoja I.ibekā bez ģimenes pie dažādiem ģimnāzijas pasniedzējiem, kas pieņēma pilnā pansijā atbraucējus skolēnus. «Par šo laiku man palikušas tīkamas atmiņas. «Iestāde» jau vairs neko no manis negaidīja, tā atstāja mani savam liktenim, kas man pašam bija pilnīgi miglā tīts, taču — tā kā par spīti visam, jutos saprātīgs un vesels — ne drusku ... numura mani ar savu nenoteiktību. Nosēdēju savas

.......... stundas, taču visu pārējo laiku dzīvoju, tā teikt,

brīvībā, lieliski satiku ar citiem pansijas biedriem un... dažkārti iecietīgā bezbēdībā piedalījos viņu priekšlaicīgais i.i tu lentu komeršos.»

Un lud beidzot viņa rakstītās rindiņas pirmoreiz tiek i. pū stas tipogrāfiski. Iesācējs literatūrā vēl publicējas ,.i pseidonīmu «Pauls Tomass», taču šis pseidonīms, kura ulin daļa ir tikai par uzvārdu uzdots autora īstais priekš-v .uds, ar tādu skaidri saskatāmu norādījumu uz autoru iim kā liecina par debitanta nevēlēšanos pilnīgi norobe-/ oli es no savas produkcijas, liecina par viņa nopietno nl tieksmi pašam pret savu drukāto vārdu. Bez šaubām, pseidonīms viņam bija vajadzīgs, lai izvairītos no dīkām valodām, ko Lībekā būtu izraisījis visiem labi pazīstamais uzvārds «Manns».

Viņš sāka publicēties jau dzimtajā pilsētā, būdams vēl ģimnāzists, savā pēdējā, visbrīvākajā un visbezrūpīgākajā l.ibekas gadā, protams, ja neņemam vērā bērnību. Kopē ar dažiem «Katharineum» abiturientiem — piektā bija abitūrijas klase, bet Tomass toreiz mācījās ceturtajā klasē, un pēc tam viņš skolu pameta — viņš 1893. gada maijā sāka izdot īstu žurnālu. Pirmā numura redaktori bija Pauls Tomass un Oto Grautofs, otru numuru rediģēja Pauls Tomass viens pats. Dzejoļu un rakstu autori bija viņi paši, jau pieminētais Korfics Holms un vēl divi ģimnāzisti. Cik liels vai, pareizāk sakot, cik mazs bija metiens un ar kādiem nosacījumiem Lībekas spiestuves nodeva šo puišeļu rīcībā poligrāfisko bāzi, nav zināms. Žurnāls saucās «Pavasara vētra», un apakšvirsrakstā tas rekomendēja sevi lasītājiem kā «literāri māksliniecisks un filozofisks mēnešraksts». Redzams, par nākotni izdevēji neko lielu neraizējās. Nerunājot nemaz par to, ka nākošais mēnešraksta numurs vasaras brīvdienu dēļ nevarēja iznākt laikā, un redaktors, beidzot augustā to izsūtīdams (dubultnumuru — par jūniju un jūliju), atklāti par to paziņoja abonentiem. Ar šo otro numuru žurnāls vispār beidza pastavet. Izdevējiem par godu jāteic, ka viņi necentās izlikties par profesionāliem un pieredzējušiem literātiem. Par viņu jauneklīgo vaļsirdību liecina ne tikai atsaukšanās uz vasaras brīvdienām, bet arī, piemēram, Paula Tomasa recenzija par Millekera operetes «Laimīgais» izrādi Lībekas pilsētas teātrī. No šās atsauksmes lasītājs varēja nekļūdīgi noteikt recenzenta pamatnodarbošanos un vecumu. «Ja jau idiotisms, tad vismaz lai būtu pamatīgs. Tas neapstrīdami ir pareizs princips. Tāpēc jau man netīk iet skolā. Tur viss ir ne cepts, ne vārīts. Turpretim «Laimīgajā» idiotisms tiek īstenots ar apburošu konsekvenci, un tāpēc tā, bez šaubām, ir visnotaļ slavējama un estētiski pilnīgi nevainojama luga. Kuplejās citē pat Ibsenu. Manuprāt, neko vairāk nemaz nevar prasīt.»

Ai nē, ģimnāzists, kuram bija tik asa spalva, neslēpa savus jaunos gadus, gluži otrādi, viņš tos īpaši uzsvēra, savu jaunumu identificēdams ar naidu pret garīgo sastingumu, ar brīvību no aizspriedumiem. Tomasa Manna īsie priekšvārdi «Pavasara vētras» pirmajam numuram patiesībā ir tikai jauneklīgas pārdrosmes cildinājums un rutīnas noslēpums. Nekādu konkrētu programmatisku deklarāciju tajos neatrodam. Tiesa gan, priekšvārdos ir runa par «mirdzošajiem ideāliem», un pēc mēnešraksta apakšvirsraksta var spriest, ka domāti pirmām kārtām estētiski ideāli, taču to apzīmēšanai atrast kaut kādus mazāk vispārīgus, kādus precīzākus vārdus nekā vienīgo uzpūsto epitetu jaunais autors vēl nespēj. Skaidrs ir tikai viens —• viņš par visu grib spriest pats ar savu prātu. Te būs šie priekšvārdi:

«Pavasara vētra!

Mūsu godājamā Lībeka ir krietna pilsēta. O, taisni lieliska pilsēta! Bet man bieži liekas, ka tā atgādina noputējušu zālienu, kas gaida pavasara vētru, lai ar spēku tiktu norauts dzīvību smacējošais segums. Jo dzīvība šeit ir! Par to nav šaubu, to liecina atsevišķi zaļi asni, kas spraucas cauri putekļu kārtai, pilni jauneklīga spēka un kaujas spara, pilni neaizspriedumainības un mirdzošu ideālu.

Pavasara vētra! Jā, kā pavasara vētra brāžas pāri putekļainajai zemei, tā mēs ar vārdiem un domām brāzīsimies pāri noputējušu smadzeņu, neizglītības un aprobežotības, plātīgas filistrības pasaulei, kas stāv mums ceļā. To grib mūsu žurnāls, to grib «Pavasara vētra» ...»

Ikviens, kas kaut cik pazīst vācu literatūru, lasīdams

šo garīgā ziemasguļā sastingušās, klīrīgās pilsētas un

dvēseless lidojuma alkstošās jaunības pretstatījumu, pamanīs lielo līdzību ar pirmajām lappusēm Heines «Ceļo*

........ pa Harcu». Tur — Getingene, šeit — Lībeka, tur —

gribu doties augstos kalnos», šeit — «es gribu brāzties i i pavasara vētra pār noputējušo smadzeņu pasauli», pauls Tomass neapšaubāmi atdarina Heini arī divos savos laiskajos dzejoļos, kas publicēti «Pavasara vētrā». Trešais ,i ■ ļ olis ir patstāvīgāks, interesantāks, un to vērts šeit sīvāk aplūkot — jo vairāk tāpēc, ka šai dzejolī atrodam dažus norādījumus par sarakstīšanas vietu un laiku un tā lunārais fakts tuvojas dzīves plāna faktiem.

Taču vispirms par kādu citu literāru faktu, kur Pauls i oinass vistiešāk un vissaturīgāk apliecina savas simpā-11 jas pret Heini. Tā ir recenzija par kāda doktora Konrāda .< īpio rakstu avīzes «Berliner Tageblatt» pielikumā. Tā-lad provinces ģimnāzists savā, var teikt, paštaisītajā žurnālā sāk polemiku ar galvaspilsētas avīzes autoru, kam lurklāt ir akadēmisks grāds. Šis autors «visiem spēkiem pūlas pierādīt, ka vajagot piedot Heinem mazliet vaļīgo privāto dzīvi, jo viņš būtībā esot krietns protestants un krietns patriots». Tāda primitīvi filistriska argumentācija liek Paulam Tomasam nievīgi pasmieties, un ceturtās klases skolnieks nostrostē doktoru ciešā pārliecībā par savu garīgo pārākumu. «Vai tad šis cilvēks patiesi domā, ka ar atpakaļejošu datumu izdara mirušajam Harijam Heinem pakalpojumu, runādams par viņu tādas neķītrības?! Labi pierādījumi! Ja jau Heine ar sajūsmu runā par Mārtiņu Luteru, tad tas nozīmē, ka viņš ir protestants! ... Heinrihs Heine, mans dārgais doktora kungs, sajūsminās par Napoleonu, lai gan bija dzimis vācietis, un sajūsminās par Luteru, lai gan nebija protestants.» Lai «reabilitētu» Heini, doktors Scipio bija nosaucis viņu par «krietnu cilvēku». Šai sakarā Pauls Tomass piebilst: «Var jau būt, ka tas nav pareizi, taču man ir tāds paradums — tiklīdz dzirdu teicienu «krietns cilvēks», tūdaļ domās pārtulkoju to franciski: un bonhomme*.»

Recenzija noslēdzas ar sarkastiskiem secinājumiem: «Nē, Heinrihs Heine nebija «krietns» cilvēks. Viņš bija tikai dižens cilvēks,.. Tikai! Starp citu, raksts uzrakstīts

■* Vientiesis (/;.), tik sausi un klīrīgi, ka doktors pelna, lai viņu ieceļ par profesoru.»

Kā redzam, pašapliecināšanās sākas ar asu polemiku, ar nesavaldīgu strīdu, ar kautiņu. Jaunais Tomass Manns saceļas pret mietpilsoniski bezdvēselīgo uztveri, pēc kuras cilvēks ir tikai valsts daļiņa, saceļas pret to, ka spriedumu par cilvēku reducē uz vērtējumu, cik viņš ir uzticams pavalstnieks. Geibels atstāja zēnu vienaldzīgu, turpretim doktoru Scipio, kas ar tādām mērauklām mērī diženu cilvēku un ģeniālu dzejnieku, jauneklis jau gatavs šaustīt.

No protesta pret mietpilsonisko aprobežotību tomēr izaug protests pret pašiem sociālajiem kritērijiem. Sargādams Heini pret banāliem, trafaretiem vērtējumiem, Pauls Tomass vispār nostata mākslinieku pretim videi, izrauj to no vēstures, absolutizē tā personību. Un tā nav pusbēr-nišķīgās azartiskās polemikas vaina, bet gan dziļi patiesa noteiktas pasaules uztveres izpausme, ko rada mākslinieka sajūta par neiederēšanos birģeru sabiedrībā. Šai gadījumā savu neiederēšanos sajuta vēl tikai potenciāls mākslinieks. Vēlāk jēdzieni «labs», «ļauns», tāpat arī jēdziens «patriotisms» Tomasam Mannam vairs nešķitīs tik zemiski primitīvi, viņa apziņā tie iegūs saturu, un šis saturs mainīsies, Taču cilvēku un situāciju estētiskā vērtējuma primāts pret viņu sociāli vēsturisko vērtējumu ilgus gadus paliks rakstnieka kritiskā un mākslinieciskā rokraksta īpatnība.

«Pavasara vētras» pirmajā numurā ar pseidonīmu Pauls Tomass publicēts dzejolis «Divkāršās atvadas», ko autors drīz vien vēlreiz iespieda jau īstā literārā žurnālā, uzrādīdams savu īsto uzvārdu.

Tas bija vakars pēdējais. Mēs klīdām Pa krastmalu. Un tumstot bezgalībā Bez skaņas tiecās jūra. Debess pelēcībā Nevienu zvaigzni nesaredzējām.

Un arī cerība mums neatspīda Kā zvaigzne.. .[2]

Tās ir pirmās atvadas, bez lieciniekiem, tuksnesīgā jūras krastā, drebošā sarkanīgā gaismā, ko met tālas bā-

kas. zibšņi. Valgās vasaras nakts klusumu pārtrauc tikai .iibl: «Viss cauri... Un uz mūžu...» Kurš no diviem tos il .i, nav zināms. Taču šo vārdu klusās un sāpīgās skaņas iliob gaisā.

Tad ausa rīts. Un gaidot vilciens šņāca Tai mazā stacijā, kur drūzma aug Un trokšņo jūklis skrandu pelēcīgais,

Kur slapju paunu smārds ar tvaikiem kopā Jaukts.

I'.īs ir otras atvadas. Viņam rokās puķu pušķis. Viņai līdzas viņas vecāki. Viņš un viņa saka viens otram tikai I", ko pieklājas teikt tādos apstākļos: «Cik burvīgi ziedi», Kāds nelāga laiks», «Uz redzēšanos», «Visu labu». Viņa aizbrauc.

Mēs izlikāmies.

«Uz redzēšanos!» teicām, tie bij meli,

Jo zinājām mēs to, kas jūrai pateikts Tai tālā miglu tītā siltā nakti:

«Viss cauri. Un uz mūžu.»

Tik agrīnā literārā darba stadijā precīzie sīkumi, kas saistīti ar aprakstāmo notikumu, visas apkārtējās situācijas naturālistiskā ticamība — tas parasti jau liecina, ka pats notikums ir īsts, neizdomāts. Acīmredzot tāda epizode astoņpadsmit gadu vecā Tomasa Manna dzīvē patiesi bijusi. «Budenbrokos», pirms Tonija un Mortens Švarc-kopfs, kuri iemīlējuši viens otru, šķiras uz mūžu, arī notiek aizkustinoša scēna jūras krastā, un te var saskatīt vairāk nobriedušu tā paša reālā notikuma apdarinājumu, saklausīt tā atbalsi. Taču dzejolis «Divkāršās atvadas» ir interesants ne tik daudz ar savu ārējo autobiogrāfis-kumu — kuram gan astoņpadsmit gadu vecumā nav gadījies iemīlēties un šķirties no mīlamā objekta? — bet tieši ar autoram raksturīgo šķiršanās tēmas pagriezienu. Galvenais uzsvars likts uz rindu: «Mēs izlikāmies.»

Galvenā problēma ir apstākļu un vides diktēto uzvedības normu neatbilstība dvēseles organiskajām tieksmēm. Sās rindiņas gaismā tuksnesīgā jūras krasta aina un stacijas trokšņainās burzmas aina atklājas nevis kā vienkārši precīzi dabas skicējumi, bet gan kā vispārinājumi, kā divu pretēju principu simboli. No vienas puses, gaisīgs vieglums, no otras puses — nomācoša materialitāte, dzīves proza. Jaunais autors vēl nav lasījis Sopenhaueru un

NīČL Aizritēs vēl daudz garu gadu, iekām viņš, juzdamies filozofiskajā terminoloģijā kā zivs ūdenī, sāks neatlaidīgi atkārtot, ka par visu vairāk pasaulē viņu vienmēr saistījusi gara tiekšanās mīlā saplūst ar matēriju, un teiks, ka «jūra nav ainava, tas ir mūžības, nebūtības un nāves tēls, tas ir metafizisks sapnis». Taču, pauzdams dzejā nelaimīgas jaunības mīlestības sāpes, viņš operē ar tēliem, kuru loģikā jau vērojami savdabīga un dziļa dzīves faktu skaidrojuma priekšvēstneši.

Bet 1894. gada martā — jādomā, no tās pašas mazās stacijas, kur dzejoļa varoņi atvadīdamies apmainījās melīgām frāzēm, — Lībeku atstāja arī autors pats. Nepabeidzis ģimnāziju, bez jebkādiem skaidriem nākotnes plāniem viņš ieradās Minbenē un apmetās pie mātes. Aprīlī Tomass Manns jau sēdēja pie kantora galda «Dienvidvācijas ugunsapdrošināšanas sabiedrībā», kur viņu par stažieri bez atalgojuma bija iekārtojis direktors, labs tēva paziņa. Tādējādi darbā viņš iestājās nevis algas dēļ, bet gan, kā vēlāk izteicās, tāpēc, ka «kautrējās uzreiz klaji nodoties dīkumam». Piebildīsim, ka, spriežot pēc neatlaidīgā literārā darba pirmajā Minbenes gadā, viņš «dīkumam» vārda īstajā nozīmē, tas ir, nekānedarīšanai nepavisam negrasījās nodoties. Patiesībā viņš nekautrējās dīkuma, viņš kautrējās dzīvot bez tādas dienišķās nodarbošanās, kas no apkārtējo cilvēku viedokļa viņa vecumā pieklātos tirgoņa dēlam ar nepabeigtu izglītību. Un arī viņš pats, vēl nepanācis savu rakstnieka spēju autoritatīvu atzīšanu, lūkojās uz sevi ne tikai caur neizteiktu lepnu priekšno-jausmu prizmu, bet arī ar nelaiķa tēva acīm, ar mātes un aizbildņu acīm. Tāda divkārša redze nav viegla dabas dāvana, un tāpēc vēl būs izmisuma lēkmes, pašnāvības domas, pilnīga neticiba dzīvei un sev. Bet pagaidām viņš bija pietiekami jauns, tāpēc varēja ar visu savu būtību gaidīt pārmaiņas, kam visādā ziņā vajadzēja nākt pēc tam, kad viņa liktenī jau bija notikusi tik svarīga pārmaiņa kā pārcelšanās uz Minheni. Vēlāk viņš atcerējās, ka, iestādamies par stažieri apdrošināšanas sabiedrībā, klusībā neatlaidīgi atkārtojis: «Tas tikai tā, pagai

dām.» Pirmajā laikā, kad vakardienas skolnieks no klīrīgās, provinciālās Lībekas tik tikko bija ieniris Bavārijas galvaspilsētas noskaņā, šis kontrasts vien, jādomā, varēja viest cerības jauneklī, kas ceļā uz literatūru bija spēris pirmo kluso soli.

bavār ī j a, tāpat kā Lībeka, kopš 1871. gada ietilpa Vācu . impērijā, taču turējās neatkarīgāka par citām vācu provincēm un Vācijas jaunākajā vēsturē ne vienu vien i bija apliecinājusi savu separātisko tieksmju dzīvī-

gumu. Deviņdesmitie gadi bija tā dēvētā pavaldonības

laikmeta vidusposms: Napoleons bija piešķīris Bavārijas Im ii oļMrtn karaļa titulu, karaļa varu Bavārijā atcēla tikai i'ilii jmda revolūcija, un par garā slimo pasludinātā ka-•.11.i Otona vietā Bavāriju kopš 1886. gada pārvaldīja lMincis reģents Luītpolds. Pilsēta, kas kalpoja par rezi-iii nci hercogiem un karaļiem, ar savu krāšņumu un feo-tlnlo greznību varēja pārsteigt pat daudz pieredzējušu ■ ilvēku, ne nu vēl deviņpadsmit gadu vecu lībekietņ kas pieradis pie savas ziemeļnieciskās dzimtenes protestantis-kās stingrības. Taču tas jaunais, kas Minhenē visvairāk saistīja jaunekli, bija nevis ēku un ielu bagātība, bet j.;un pārliecība, ar kādu māksla sevi šeit pieskaitīja pie pašām dabiskākajām, svarīgākajām un dienišķākajām nodarbībām. Glezniecības sezonas izstādes, koncerti Karavadoņu galerijā, antikvariāti, masku balles, neiztrūkstošie karnevāli pirms gavēņa, tautas mākslas rūpali, kafejnīcas, kur savus estētiskos sakramentus pildīja dzejnieki, literāri dramatiskie pulciņi, ceremoniālās sardzes maiņas, kas atgādināja teātra izrādes, — tas viss radīja no Lībekas pagalam atšķirīgu «cilvēcīguma, iecietīga individuālisma, tā teikt, maskarādiskas vaļības atmosfēru, līksmas juteklības, artistiskuma atmosfēru». Ja, pirmajā laikā, kamēr tāda mākslas pārmērība ikdienā vēl nebija atklājusi savas apšaubāmās puses, kamēr jaunais cilvēks vēl nebija pamanījis tāda bravūrīga estētisma paviršumu, tukšumu, pat netikumību, — tas viss viesa cerības un iejūs-moj a.

It īpaši iztālēm. Dzīve Minhenē taču sākās nevis ar pazīšanos literātu aprindās, nevis ar piedalīšanos amatieru izrādēs, bet gan ar dienišķu darbu apdrošināšanas sabiedrībā. «Pie sava kantora galda līdzās ierēdņiem, kas čakli šņauca tabaku, es pārrakstīju apdrošināšanas polises un tai pašā laikā paslepen sacerēju savu pirmo stāstu, noveli «Krišana» ... kas sagādāja man pirmos literāros panākumus.» Kāds Tomasa Manna daiļrades pētnieks Klauss Srēters aizrāda: «Ka savu pirmo stāstu Tomass Manus rakstījis slepeni, zem kantora galda, uz kura atradās polišu veidlapas, — tas izklausās kā anekdote. Tieši tāpēc

visi viņa biogrāfi to piemin. Patiesībā pēc darba stundām kantorī Tomasam Mannam, jādomā, palika pietiekami daudz brīva laika, lai noveli «Krišana» viņš varētu rakstīt mājās.» Liekas gan, ka šī piezīme ir pamatota, lai arī dzīvoklis, kur viņš mitinājās kopā ar divām māsām un trīs gadus veco brāli un kur vakaros senatora kundze, būdama sabiedriskas dabas, bieži uzņēma viesus, nebija pati vispiemērotākā vieta intensīvam darbam vienatnē. Sis dzīvoklis atradās Ramberga ielā, tai pašā ielā, kur viņš pie «Brēmenes senatora atraitnes» kā īrnieku iemitinās «Doktora Fausta» varoni Adrianu Leverkīnu. Un par Leverkīnu viņš teiks, ka tam «apnikusi istaba Ramberga ielā, kas nesolīja pilnīgu vientulību, jo ik mirkli kāds varēja ienākt, lai aicinātu pievienoties viesiem». Lai nu bija kā būdams, tomēr, saņēmis par šo stāstu pirmo autoritatīvo uzslavu, jauneklis tūdaļ šķīrās no apdrošināšanas sabiedrības.

Novelē «Krišana», ko Tomass Manns nekad nav ietilpinājis savos kopotajos rakstos, uzskatīdams to par «brēcoši negatavu sacerējumu, lai gan tam varbūt arī netrūkst melodiskuma», sižets ir vienkāršs, pat ordinārs. Deviņpadsmit gadu vecs students iemīlas divdesmit gadu vecā aktrisē, un tā labvēlīgi atsaucas uz viņa sirsnīgajām jūtām. Reiz no rīta ieradies pie viņas bez brīdinājuma, jau-^ neklis sastop pie savas iemīļotās nepazīstamu sirmgalvi' un redz uz galdiņa pie gultas naudaszīmes. Tas tad nu arī īstenībā ir viss notikums, kas attēlots kā stāsts stāstā. Taču stāstīts tik neparasti, tik pārsteidzoši precizi attēlotas visas sākumā mīlā laimīgā, pēc tam apjukušā un satriektā jaunekļa dvēseles vibrācijas, ar tik pārliecinošu patiesīgumu skopā tēlojumā atainoti nule vecāku mājas pametušā studenta dzīves apstākļi un mazās — trešās kategorijas aktrises ikdiena, ka Leipcigas žurnāls «Die Gesellschaft» nekavējoties publicēja šo noveli un pazīstamais dzejnieks Rihards Dēmels — viņš tolaik arī strādāja apdrošināšanas iestādē —, to izlasījis, tūdaļ aizrakstīja autoram sajūsmas pilnu vēstuli un uzaicināja viņu dot savus sacerējumus publicēšanai jaunajā literāri mākslinieciskajā žurnālā «Pans».

Tikai pēc pirmajiem panākumiem viņš atļāvās paziņot mātei, ka vēloties kļūt par žurnālistu. Senatorienei, kas pati draudzējās ar mūzām — viņa ne tikai dziedāja un spēlēja klavieres, bet arī gleznoja —, šie panākumi ne-v.iicja neimponēt. Taisnību sakot, Minhene jau bija sais-liļiisi viņu kā kultūras centrs, un viņas mājas pastāvīgie apmeklētāji bija dažādu mākslu pārstāvji — dzejnieki, mākslinieki, aktieri. Viņa ātri vien piekrita dēlam jo vai-i.ik tāpēc, ka viņš, gatavodamies izšķirošajai sarunai, hi|a parūpējies, lai viņu atbalsta kāds mātes draugs — |ini'.i i, kura praktiskos padomus māte vienmēr uzklau-dja

l as viss — ir stāstā publicēšana, ir Demela vēstules saņemšana, ir aiziešana no apdrošināšanas bankas — no-i īsinājās kādās divās trīs rudens nedēļās. Laiku nezaudēdams, Tomass Manns iestājās par brīvklausitāju Politehniskajā institūtā un universitātē. Tāpat kā brālis Heinrihs, kas joprojām dzīvoja atsevišķi no ģimenes un bija jau uzturējies Francijā, Tomass tagad saņēma no mātes, kas pārvaldīja tēva atstātā kapitāla procentus, 160 līdz 180 mārku mēnesī personiskiem izdevumiem. Viņš pierakstījās uz lekcijām politiskajā ekonomijā, kultūras vēsturē un vispārīgajā vēsturē, vācu mitoloģijā, estētikā, kā arī uz Šekspīra traģēdiju lekcijām. Iesniegums, kurā minēti šie kursi, datēts ar 1894. gada 4. novembri. Bet 9. novembrī viņš atbildēja uz Dēmela vēstuli: «Diemžēl man nav nekā gatava iespiešanai, bet, tiklīdz radīsies kaut kas derīgs, es nekavēšos Jums to nosūtīt.»

Un, sevi nežēlodams, ķeras pie darba. «Cik gan grūti,» Tomass Manns rakstīja, «izveidot no sevis to, kam tu esi radīts, un pacelties līdz tiem nodomiem, ko ar tevi saistījis dievs, pat tad, ja šie nodomi bijuši diezgan pieticīgi.» Tas teikts Jāzepa tetraloģijā par varoni, kuram jaunībā vajag ļoti daudz pūlēties, lai sev un pasaulei pierādītu, ka viņa paša pretenzijas uz neparastu, apbrīnojumu likteni ir pamatotas. «Bet viņš bija jauns,» teikts tālāk, «un cieši apņēmies pacelties līdz dieva nodomu līmenim.» Tas sacīts par bībeles leģendas Jāzepu, taču tai pašā laikā, protams, ari par sevi pašu. Šais vārdos ir vairāk autobiogrāfiskas patiesības nekā jaunībai veltīto lappušu tonī «Manas dzīves aprakstā», ko mēs ne vienu vien reizi jau esam citējuši un citēsim vēl. Tur savu pirmo gadu Min-henē un dzīvi Itālijā Tomass Manns piemin ar ironisku smaidu, apcerēdams ne tik daudz savu darbu kā izklaidēšanos (dramatisko pulciņu, kafejnīcas, dekoratīvo kardinālu svētā Pētera katedrālē u. tml.), itin kā atstādams aiz iekavām savu radošo darbu un noliegdams, ka tas bijis nopietns, tāpēc lasītājam var rasties iespaids, itin kā pirmās noveles sarakstītas tāpat vien, nejauši, sarunājoties ar paziņām pie punša glāzes un domino spēles. Tāds šo atmiņu tonis izskaidrojams gan ar to, ka tās rakstītas 1930. gadā — kad autors lūkojas sevī no brieduma gadu augstumiem —, gan ar Tomasa Manna pieradumu izmantot ironiju kā līdzekli, lai padarītu vēstījumu objektīvu, gan vienkārši ar taktu — runa taču ir par sevi pašu.

9. novembrī viņam nebija nekā gatava iespiešanai, bet je.u 20. novembrī viņš nosūta Dēmelam publicēšanai žurnālā «Pans» noveli «Mazais profesors», cerēdams, ka «priekšmets šoreiz gan krietni vien nenozīmīgāks kā «Krišanā», tomēr literārajā ziņā varēs manīt mazītiņu progresu» salīdzinājumā ar pirmo stāstu. Ja ņem vērā, ka novembri viņš sāka arī apmeklēt lekcijas Politehniskajā institūtā, tad viegli secināt, ka līdz ar aiziešanu no apdrošināšanas bankas sākās nevis «dīkošana», bet gan, gluži otrādi, pastiprinātas un sistemātiskas intelektuālas nodarbības. Noveli žurnāls «Pans» nepieņēma, taču, spriežot pēc tā, ka Dēmels atsūtīja autoram «ārkārtīgi mīļu» atsauksmi un Tomass Manns pēc pusgada paziņoja tam pašam Dēmelam, ka «Mazais profesors» tiks iespiests citā žurnālā, — nepieņēma ne tāpēc, ka novele būtu mākslinieciski vaja, bet gan aiz kādiem citiem apsvērumiem. Novele «Mazais profesors» nav saglabājusies, bet rakstnieka meita Ērika domā, ka sarakstē ar Dēmelu runa bijusi par stāstu, kas pazīstams ar nosaukumu «Mazais Frīdemana kungs». Ja tā ir, tad tas nozīmē, ka jau pirmajā no skolas mācībām un dienesta pienākumiem brīvajā mēnesī deviņpadsmit gadu vecais Tomass Manns sarakstīja vai vismaz pabeidza stāstu, pēc kura nosaukts viņa pirmais, tikai 1898. gadā klajā laistais stāstu krājums. Nosūtījis Dēmelam «Mazo profesoru», viņš sēžas rakstīt nākošo noveli, kā arī dramatisku pasaku vārsmās. Nelielie liriskie dzejolīši par īstu darbu netiek uzskatīti. «Dzejoļiem taču,» viņš raksta no Minhenes savam ģimnāzijas laika biedram Grautofam, «nav vajadzīgs nedz čaklums, nedz pacietība. Parasti es tos saceru, miegā laizdamies.»

Tā pie rakstāmgalda un institūta auditorijās aizritēja pirmās Minhenes ziemas dienas. Savukārt vakari, kas pagāja teātros, koncertos, «Akadēmiskās dramatiskās biedrības» mēģinājumos vai arī kopā ar jauniem literātiem un māksrniekiem, kuri pēc viņa pirmā stāsta publicēšanas l iliļ.is uz viņu kā uz savējo, un pat Minhenē ar lielu ar-iiiiii-.ku izdomu rīkotā februāra karnevāla vakari, kas iesā-l i agri un beidzās vēlu, — ari tie, bagāti jauniem iespaidu m, kļuva viņam par dienas darba interesēm pakļautu do-m.r. un gaumes skolu. Dēmela uzslavu, tāpat kā pēcāk citas uzslavas, viņš uzņēma pirmām kārtām kā kaut ko tādu,

I r uzliek pienākumus. Vēlāk viņš teica, ka talants ir .mipirs, kas izsūc cilvēkam asinis, ka ilgus gadus viņš, liuiiass Manns, dzīvojis nevis kā citi jauni cilvēki, bet, l i.i(centrējies tikai savā mākslā, dzīvojis vienīgi izpil-ililaja, vienīgi reprezentētāja nabadzīgo, salto dzīvi. Un i.ida dzīve iesākās, to liksim vērā, jau pirmajā Minhenes gadā, tūdaļ pēc Dēmela atsauksmes. Steidzīgā aiziešana no dienesta — te jau pirmoreiz savu gribu piesaka talants, kas turpmāk aizvien noteiktāk un nežēlīgāk rīkosies ar mākslinieka laiku, zinātkāri, cilvēciskajiem kontaktiem.

Sis pārmaiņām bagātais gads sagādāja ari kādu ļoti dziļu pārdzīvojumu. Tieši šai laikā viņš izlasīja Nīči un iemīlēja viņa filozofiju ar sarežģītu, pretrunīgu mīlestību, kas patiesi kļuva par Tomasa Manna «biogrāfijas faktu». Viņa agrīnās, jauneklīgās prozas tematikā un stilā vērojamā Nīčes garīgā ietekme vēlāk daudzējādā ziņā noteica ari mākslinieka pozīciju pirmā pasaules kara sākumā.

Gāzusi no troņa morāli, tās vietā sludinādama amorā-lismu un spēka kultu, sākdama karagājienu pret saprātu, operēdama ar tādiem jēdzieniem kā «pārcilvēks» un «blondā bestija», šī filozofija gan skaļi pasludināja protestu pret melīgo buržuāziskās sabiedrības morāli un pret pliekano dekadentisko mākslu, kam neesot itin nekādu lielu, vispārīgu ideju, taču pašai tai trūka pozitīvas harmoniskas idejas, pati tā bija dekadences melnais indes zieds, ar kuru — tāda jau ir pret saprātu vērstas cīņas loģika — pēcāk savu zvērisko seju mēģināja greznot visreakcionārākā sīkburžuāzijas ideoloģija — fašistiskā ideoloģija. Mūža vakarā, 1947. gadā, rakstā «Nīčes filozofija mūsu pieredzes gaismā» Tomass Manns rūpīgi analizēja šo filozofiju. Jaunībā, kad «māsu pieredzes» — mēs te domājam XX gadsimta vēsturisko pieredzi — vēl nebija un kad iesācējs literāts izmēģināja savus spēkus tikai beletristikas žanros, viņš, gluži dabiski, nevarēja savu neuzticēšanos Nīčes prātojumiem izskaidrot tik precīzi, ar tik plašiem vispārinājumiem kā vecumā. «Es gandrīz nekā nepieņēmu no viņa ticēdams, un tieši tas piešķīra manai mīlestībai pret viņu kaisles pilnu sarežģītību, deva tai dziļumu.»

Operēdams ar jēdzieniem «dzīve», «kultūra», «apziņa», «atziņa», «māksla», «aristokrātisms», «morāle», «instinkts» un gandrīz identificēdams «kultūru» ar «dzīvi» un ar tās «aristokrātismu», Nīče «kultūrai», «mākslai», «instinktam» pretim kā naidīgus un postošus principus nostatīja «atziņu» un «morāli». Šai pretstatījumā Nīče nonāca tiktāl, ka negantā niknumā noliedza pašus morāles kritērijus, sludināja, ka krietnums, patiesība, taisnīgums esot cilvēcei mierinošas ilūzijas, un, apgalvodams, ka dzīve vienmēr esot tikai nežēlīga, barga un melīga, par tās vienīgo, taču visaugstāko attaisnojumu atzina tikai to, ka dzīve esot estētisks fenomens.

Kas šai filozofijā valdzināja jaunekli? Ne šās filozofijas galējības, ne gribas un varas, spēka cildināšana, ne dzīves asiņainās sejas ekstātiskā apjūsmošana, ne gara, saprāta atziņas noliegšana, kvalificējot tos kā kavēkļus ceļā uz «aristokrātismu» un «kultūru». Ne šīs galējības, nē, lai gan vēlāk, kad uzliesmoja pirmais pasaules karš, Tomass Manns, apsveikdams karu kā vācu kultūras apliecinājumu, lietoja vārdu «kultūra» Nīčem visai tuvā izpratnē un viņa tā laika polemiskajā publicistikā vērojama daudz ciešāka piesliešanās Nīčes filozofijas «burvības kompleksam», nekā tas jebkad izpaudies viņa literāta darbībā. «Kāda man bija daļa gar viņa spēka filozofēmām un viņa «blondo bestiju»? Mani tas viss drīzāk traucēja,» viņš rakstīja, atcerēdamies savu pirmo iepazīšanos ar Nīči. Jaunekli pirmām kārtām valdzināja nesaudzīgā, pret sevi pašu nesaudzīgā apņēmība, ar kādu Nīče iedrošinājās nostatīt morāli pretim dzīvei, pasludināt tās abas par antagonismiem un pretēji savai humanitārās pasaules pārstāvja būtībai nostāties ne morāles pusē. Pirmām kārtām tas, bet ne tikai tas. Jauneklim, kura acu priekšā bruka, šķiet, kādreiz tik nesatricināmā birģeriskā dzīves veida un ar to saistītās ētikas balsti, jauneklim, kurš, pēc stāsta «Krišana» spriežot, jau bija paguvis sadurties ar dzīves nežēlību sfērā, kam ir sevišķi liela vieta viņa vecuma cilvēku apziņā, — dzimumsfērā, atklājums bija jau pats šis pārdrošais tikumības pretnostatījums augstāka-

jai nežēīkajai, pirmatnīgajai un galīgajai esības taisnībai

tomēr |,iunekļa mīlestība pret Nīčes filozofiju bija mīlestība bez uzticēšanās. Vēlāk, teikdams, ka «Nīčes dzīves

slavināšanu, noniecinot garu, šo liriku, kas tik postīgi ietekmēja vāciešu domāšanu, var apgūt tikai vienā v, h 1,1 ka ironiju», Tomass Manns nekoriģēja ar atpaļejošu datumu savu «iekšējo» biogrāfiju, bet gan parā-. 111.i paliesu ainu par savu agrīno saskarsmi ar Nīči. To liecina jaunā rakstnieka pirmās noveles, piemēram, «Ma-ii . I rīdemana kungs» vai «Luīzhene», kur «dzīve», ko umholizē nežēlīgā un plēsonīgā skaistule fon Rinlingena Kundze vai saldkaislā valdzinātāja sadiste Amra Jakobī, K|udama tiem, kas viņā iemīlējušies, par nāvi, parādās visai apšaubāmā gaismā. Autors uz to skatās nevis «dio-msiskā» sajūsmā aizmiglotām acīm, kā izteicās Nīče, bet gan ar skaidru, vērtējošu, skeptisku skatienu. To, ka Nīcas «liriku» Tomass Manns apguvis ironiski, tikpat pārliecinoši rāda arī viņa zīmējumi «Grāmatā ar bildītēm krietniem bērniem» — albumā, par ko vēlāk vēl pastāstīsim.

1895. gadā Heinrihs Manns, kļuvis par Berlīnes žurnāla «Divdesmitais gadsimts» redaktoru, uzaicināja jaunāko brāli par šā izdevuma līdzstrādnieku. Tomass pieņēma Heinriha piedāvājumu. 1895. un 1896. gadā viņš publicēja «Divdesmitajā gadsimtā» vairākus rakstus. Sos rakstus viņš vēlāk nekādos savos darbu kopojumos ne-ietilpināja un vispār darbošanos žurnālā «Divdesmitais gadsimts» autobiogrāfiskajos aprakstos vienmēr noklusēja.

Mes jau citējam viņa paša vārdus, ka ilgus gadus viņš rūpējies vienīgi par savu mākslinieka reputāciju. Tikai brieduma gados pēc nežēlīgām vēstures mācībām viņš sāka saprast, ka mākslinieka reputācija nav šķirama no sabiedriskās reputācijas, sāka to saprast pamazām, īsteni tikai tad, kad risinājās cīņa ar fašismu. Kad viņš savas pārdomas par pirmo pasaules karu nosauca par «Apolitiskā pārdomām», viņš subjektīvi arī tiešām bija apolitisks. Jaunībā viņa filozofiski estētiskā attīstība nenotika līdztekus ar politisko attīstību. Viņš prātoja par Rihardu Vāgneru un par Fridrihu Nīči, taču maz ko zināja par tādiem saviem vecākajiem laikabiedriem un tautiešiem kā Fridrihs Engelss, Augusts Bēbels un Vilhelms Līb-knehts.

Žurnālam «Divdesmitais gadsimts» bija apakšvirsraksts: «Burtnīcas vācu kārtības un vācu likumu aizstāvēšanai». Salīdzinot Tomasa Manna publicistiskos rakstus šai žurnālā ar viņa pirmajām novelēm, grūti noticēt, ka gan vienus, gan otrus rakstījis tas pats cilvēks. Savdabīgais, ironiskais, pret cilvēku raksturu pretrunām tik sajūtīgais mākslinieks parādās žurnālistikas tribīnē ar vispārīgu nacionālistiskas un šovinistiskas nokrāsas frāžu savārstījumu. «Vāciešiem,» divdesmit gadu vecais Tomass Manns apgalvo, piemēram, vienā no šiem rakstiem, «kas ir pati jaunākā un pati veselīgākā Eiropas kultūras tauta, vairāk nekā jebkurai citai nācijai ir lemts tagad un vienmēr paust tēvijas un reliģijas mīlestību un uzticību ģimenes pavardam.»

Sajuzdams, cik garīgi nelīdzvērtīgas ir viņa agrīnā publicistika un viņa mākslinieciskā daiļrade, kā viņš izteicās — «rakstīšana» un «muzicēšana», trīsdesmit gadu vecumā Tomass Manns sacīs, ka «rakstīšana» sagādājot viņam mokas, ka ar to viņš pats sevi velti kompromitējot un ka daudz gudrāk būtu bijis palikt pie savas «mūzikas». Tomēr, sasniedzis četrdesmit gadu vecumu, — par to vēl turpmāk būs runa — viņš «rakstīšanas» dēļ uz laiku pilnīgi pametīs «mūziku», kompromitēdams sevi tādējādi, ka «Apolitiskā pārdomās» attīstīs tālāk un padziļinās tās pašas nacionālistiskās idejas, kas virzīja «Divdesmitā gadsimta» jaunā līdzstrādnieka spalvu. Par ko tas liecina? Pirmkārt, par ļoti agri nobriedušā mākslinieka ārkārtīgi gauso politisko nobriešanu. Otrkārt, par viņa organisko nespēju ieslēgties tikai savā «mūzikā». Un tiklab kā no viena, tā arī no otra viedokļa viņa pirmais Minhenes gads bija turpmākā ceļa anticipācija.

ITĀLIJĀ

Vai gan maz mākslas pārstāvju — rakstnieku, gleznotāju, mūziķu — braukuši uz Itāliju tieši kā uz klasisko mākslas zemi, kā uz milzīgu, ne ar ko nesalīdzināmu muzeju, lai skatītu antīkās drupas, slavenos renesanses meistaru audeklus un skulptūras, diženo arhitektu celtās pilis un dievnamus, lai arī paši paelpotu gaisu, ko elpojuši nemirstīgo vērtību radītāji.

kad Tomass Manns divdesmit gadu vecumā pirmoreiz devās. uz Itāliju, viņš droši vien ari uzskatīja savu braucienu pirmām kārtām par zināmu izglītojošu svētceļojumu uz eiropas kultūras svētnīcām. Braukdams turp kopā ar brāli heinrihu vasarā — tūristiem neparastais laiks, jā-iliiniii, lika izvēlēts tāpēc, ka tad ceļojums iznāk lētāks, — in. nozināja, ka atgriezīsies Itālijā uz ilgu pastāvīgu dzivi, nevis lai tuvāk iepazītos ar tās mākslas darbu krātuvēm, nevis lai tuvāk saskartos ar tās dabu, bet gan meklēdams «vietu, kur varētu patverties no visas pasaule . un netraucēti runāt divvientulībā ar savu dzīvi, savu likteni». Pēdiņās liktos vārdus patiesībā saka «Doktora I austa» varonis Adrians Leverkīns, kurš, tieši tāpat kā mitors, no Ramberga ielas Minhenē pārceļas uz dzīvi Sali mijas kalnos nomaļā Palestrīnas pilsētiņā, tiesa gan, 1911. gadā, nevis kā autors piecpadsmit gadu agrāk. Attiecināt šos vārdus uz Tomasu Mannu pašu mēs atļaujamies ne tikai tāpēc, ka te ir visai nozīmīga ģeogrāfiska sakritība, bet gan tāpēc, ka ilgās uzturēšanās laikā Itālijā (no 1896. gada oktobra līdz 1898. gada aprīlim) viņš strādāja daudz intensīvāk nekā pirms tam Minhenē. Gandrīz visas noveles, kas veido pirmo krājumu «Mazais Frīde-mana kungs», sarakstītas pirmajos mēnešos Itālijā. Itālijā tika iesākti «Budenbroki, kādas dzimtas sairums», autora paša ģimenes vēsture, viņa paša vēsture, ko patiesi var nosaukt par «sarunu divvientulībā ar savu dzīvi, savu likteni».

Nezinot jaunā Tomasa Manna vienaldzību pret ārējiem, vizuāliem iespaidiem, ja tie nedod materiālu darbam, kas viņu aizrāvis, nezinot, cik tālu no viņa tais gaidu un sevis iepazīšanas gados stāvēja tūristu prieki, pret kuriem viņš vispār bija neuzņēmīgs, nevar pilnīgi saprast ari to, cik nozīmīga viņa kā mākslinieka tapšanā bija uzturēšanās Itālijā. Noveles «Tonio Krēgers» varonis saka savai draudzenei: «Ak dievs, nerunājiet par Itāliju ... Itālija man ir līdz apnikumam vienaldzīga ... Māksla, vai ne? Samtaini zilas debesis, karsts vīns un salda juteklība... Vārdu sakot, man pietiek. Es pateicos. Visa šī bellezza* padara mani nervozu.» Ka šeit ar varoņa muti runā autors pats, to apliecina ne tikai šās noveles skaidri saredzamais auto-

■* Daiļums biogrāfiskums. Heinrihs Manns atceras kādu epizodi, kuras jēga atkal dod tiesības Tonio Krēgera vārdos saklausīt to pašu, ko jau saklausījām Leverkīna vārdos par vietas meklēšanu sarunai pašam ar sevi — autora atzīšanos. «Pēc karstas vasaras dienas,» raksta Heinrihs Manns, «mēs nokāpām no savas romiešu kalnu pilsētiņas ... uz lauku ceļa. Mūsu priekšā un ap mums pletās masīva zelta debesis. Es teicu: «Bizantiešu svētbildes ir gruntētas ar zeltu. Kā redzam, tā ir nevis alegorija, bet gan optiska parādība.» Brālim mana daiļrunība nepatika. «Tas ir tīri ārējs aspekts,» viņš teica.»

Itālija jaunajam rakstniekam pirmām kārtām bija vieta vientulībai, kur, nošķīries no ģimenes, draugiem, ierastās vācu sadzīves («Mēs ne ar vienu neuzturējām pazīšanos,» atcerējās Tomass Manns, «bet, izdzirduši vācu valodu, tūdaļ mukām prom.»), viņš varēja tikt skaidrībā par savām dotībām un uz savu izcelsmi, uz vidi, kas bija viņu radījusi un izveidojusi, palūkoties itin kā no barjeras viņas puses. Brieduma gados Tomass Manns, domādams, protams, to par sevi, teica, ka cilvēkam, kas sensenis pieradis dzīvot pilnīgi tikai sava neatlaidīgi prasīgā uzdevuma dēļ, ārējā apkārtne pārlieku daudz vis nenozīmējot. Kad viņš kļuva par profesionālu rakstnieku un turklāt vēl par visā pasaulē pazīstamu rakstnieku, kad viņa diena, vienalga, vai tas bija Minhenē, Cīrihē, Prinstonā vai Ka-lifornijā, bez izņēmuma vienmēr iesākās pie rakstāmgalda kabinetā, kura iekārtojums palika gandrīz nemainīgs, tas ir, kad viņš patiesi pierada dzīvot galvenokārt sava darba dēļ un bija sasniedzis šim paradumam atbilstošus apstākļus, — apkārtne tiešām ne sevišķi ietekmēja viņa darba ritumu. Taču tai laikā, kad viņš aizbrauca uz Itāliju, nogaidīšana, par spīti pirmajiem panākumiem, vēl nebija beigusies. «Mazo profesoru» Dēmels, kā zinām, bija noraidījis. Par nākošo noveli — tā saucās «Valters Veilers» un tikai 1897. gadā tika publicēta ar nosaukumu «Pa-jaco» — draugu domas dalījās. Daži uzskatīja, ka tā esot liels solis uz priekšu salīdzinājumā ar «Krišanu», citi turpretim «Krišanu» vērtēja daudz augstāk. Ceļa meklējumi, balss iemēģināšana turpinājās. Skaidrs, Tomass Manns vēl nebija droši pārliecināts, vai literatūra ir viņa īstenais mūža darbs. Un, tā kā istaba Ramberga ielā nebija visai piemērota, lai varētu koncentrēties un eksperimentēt, un tā kā jaunībā cilvēks tomēr ir uzņēmīgāks pret ārējiem

iespaiidiem nekā vēlākos mūža gados, tad apkārtnes maiņa, par kādu uzskatāms brauciens uz Itāliju, deva vīti, un daudz vairāk nekā citas turpmākās dzīvesvietas HhlIlUtH.

Inu skaidrs, ka, runādami par to, cik auglīgs Tomasam Mannam bija brauciens uz Itāliju, mēs domājam nevis n mc|nieka iepazīšanos ar dienvidu dabu, nevis viņa ģeogrāfiskā redzesloka paplašināšanos vispār, lai gan dau-il/.os viņa sacerējumos darbība norisinās uz Itālijas ainavu un pilsētu lona, un tas, protams, nebūtu bijis iespējams bez vairākiem autora Itālijas ceļojumiem, no kuriem par f.dveno jāuzskata agrīnais brauciens, kas ieilga līdz pusotra gada. «Nekas tā neraksturo mūsu dzīves veidu,» Tomass Manns sacīja, 1926. gadā runādams Lībekā, «kā attieksme pret dabu, pareizāk (tāpēc ka cilvēks taču ari ir daba), pret necilvēcisko dabu... Jūsu novadnieka grāmatās dabas ir maz, maz ainavu aprakstu, zemes smaržas, maz tīrumu, mežu un līdzenumu; šīs grāmatas stāsta par cilvēkiem un par cilvēcisko — tas ir tas, kam tajās veltīta gandrīz visa vērība.»

Mēs te nedomājam ari vēsturiski estētiskos iespaidus, ko atstāja «mūžīgā pilsēta», senie akmeņi, bronza un marmors, tajos iemūžinātā gadu tūkstošu kultūra. Šos iespaidus, lai gan vēlāk tie atdzīvojās viņa grāmatu lappusēs, viņš uztvēra, kā pats izteicās, «godbijīgi», tomēr viņam «neradās» sajūta, ka tie būtu «neatliekami nepieciešami un varētu viņu tieši stimulēt».

Mēs citējam no «Manas dzīves apraksta» (1930) to vietu, kas attiecas tieši uz šo pusotra gada ilgo uzturēšanos Itālijā. Tomass Manns devis arī psiholoģisku izskaidrojumu, kāpēc viņš tā uztvēris turienes muzeju bagātības. «Tiesa gan, es nevaru atzīties tā kā dižais Šillers: «Itālija un it īpaši Roma — diemžēl nav man derīga zeme; fizisko nomāktību, ko es izjustu, man nekompensētu estētiskā interese, jo tēlotājas mākslas mani neinteresē un nevaldzina.» Es jūtu kaismīgu godbijību pret Romu, pret tās vareno kultūras slāni — un Jums ir pilnīgi taisnība, kad rakstāt, ka man «netrūkst vajadzīgās pietātes» . .. Un tomēr ... arī man redzamā pasaule nav mana īstenā pasaule, un būtībā es nekā nevēlos redzēt — tāpat kā viņš.» (Vēstule Karlam Kerenji, 1954. gada 5. XII.)

Šis brauciens sagādāja rakstniekam pirmoreiz viņa personiskajām prasībām visatbilstošākos darba apstākļus un tādējādi stimulēja virzīšanos uz priekšu jau apgūtajā žanrā (Itālijā sarakstītas noveles «Nāve», «Tobiass Min-dernikels» un «Luīzhene»), dodot viņam iespēju sākt rakstīt «Budenbrokus» — lielu romānu. Turklāt te viņam atklājās, kādi īsti ir šie labvēlīgie apstākļi, kā jāstrādā tieši viņam, kā jāiekārto sava diena un savs darbs, lai realizētu, manuskripta lapās materializētu tās iespējas, ko viņš sevī nojauta.

Viens no tādiem apstākļiem — vienatnība, kas dod iespēju koncentrēties, — jau nosaukts. Bet produktīvam darbam, kā izrādījās, viņam nepietika tikai ar fizisku vienatnību, klusumu, ar to, ka novērsts viss, kas izklaidē un kavē, viņam bija nepieciešama iekšēja distance starp viņu, autoru, un materiālu, iekšēja atsvešināšanās no attēlojamā priekšmeta. Un šai nozīmē Itālija bija vairāk piemērota nekā jebkura vieta Vācijā ar tādu pašu vai pat ar lielāku komfortu, piemēram, Minhene, Lībeka vai kāds lauku ciems, kur vāciskā «redzamā pasaule» kaut kādā veidā ielauztos arī vāciskajā sevis izzināšanas pasaulē, bet darba gaitā un ar darba starpniecību tieši tāda sevis izzināšana norisinājās. «Kad sāku rakstīt «Budenbrokus», es dzīvoju Romā via Tonē Argentīna, trenla kvatro, ceturtajā stāvā. Un, ticiet man, mana dzimtā pilsēta man likās ne visai reāla, nebiju pilnīgi pārliecināts, ka tā patiesi eksistē. Ar saviem iemītniekiem tā šķita man gandrīz vai kā sapnis, dīvains, cienījams sapnis, ko kādreiz biju redzējis...»

Kāpēc mēs pieminējām vācisko sevis izzināšanas pasauli? Tāpēc ka Itālijā, sācis rakstīt «Budenbrokus», Tomass Manns uzzināja par sevi kaut ko vairāk nekā tikai to, ka viņa daiļradei ir nepieciešami tie ārējie, tā teikt, tehniskie priekšnoteikumi, kurus mēs patlaban pūlamies nosaukt. Atkārtojam, ka Itālijā notika izšķirošā saruna pašam ar sevi, šeit izveidojās gaume un intereses, šeit Tomass Manns pirmoreiz apzinājās šo interešu saistību ar paša izcelsmi un ar paša dzimteni. «Tikai rakstīšanas procesā,» viņš teica pēc trīsdesmit gadiem, «es iepazinu pats sevi, to, ko es gribu un ko es negribu, es sapratu, ka man nav vajadzīga efektīga dienvidniecislca daiļrunība, bet vajadzīgi ziemeļi, ētika, mūzika, humors; man kļuva skaidrs, kāda ir mana paša attieksme pret dzīvību un nāvi. Un vēl es sapratu, ka cilvēks pats sevi var iepazīt tikai darbībā.»

taču viņš bija ieguvis skaidrību, kāda ir optimālā viņa ci.nli.im vajadzīgā metodika, un tas nebija nemaz tik nie-

cīgs ieguvums. Viņš pierada rakstīt pēc iespējas katru dienu, visādā ziņā rīta stundās, atstādams materiāla vāk-

šanai un apdomāšanai dienas otru pusi. Itālijā viņš ļoti

daudz lasīja, galvenokārt krievu un skandināvu rakstniekus, vēlāk bezgalīgā lasīšana kļuva viņam par ideju, asociāciju, stilistisko paņēmienu neizsmeļamo avotu, viņa daiļradē tā vienmēr papildināja un padziļināja viņa paša pieredzi un viņa paša fantāziju, un šis paradums radoši apgūt citu garīgās vērtības arī izveidojās toreiz — laikā, kad viņš rakstīja «Budenbrokus».

Reiz Vīnē Tomasam Mannam kāds teica: «Jūs, Manna kungs, vienmēr esat dzīvojis, rau, tā,» — un runātājs savilka roku dūrē, «bet mēs šitā,» — un viņš atlaida pirkstus vaļā, pavērdams plaukstu. Tomasam Mannam šī piezīme šķita trāpīga, viņš to iegaumēja un piedēvēja stāsta «Nāve Venēcijā» varonim Gustavam Ašenbaham, kura «vīrišķīgais cildenums» izpaudās tādējādi, ka viņš «pēc savas dabas nebūt nebija robusti veselīgs un savam spraigajam darbam bija tikai aicināts, bet ne radīts». «Aicināts», «radīts» — tie ir subjektīvi jēdzieni. Manns, nostatot tos vienu pretim otram, izgaismo savu attieksmi pret paša darba metodiku, šis pretnostatījums pauž zināmu neuzticību pret produkciju, kas iegūstama tikai ar sistemātisku darbu un pastāvīgu spraigumu, pauž kautrību, pat šaubas par savu talantu. Visu mūžu atkal un atkal atgriezdamies pie abu šo jēdzienu pretstatījuma vai vismaz norobežojuma, Tomass Manns ne vienreiz vien secināja, ka šie jēdzieni ir identi, tas ir, ka šāda antitēze ir muļķīga. Kad jaunībā viņš iebilda pret tīri vācisko paradumu dalīt rakstniekus divās grupās: Dichtei (dzejnieki no dieva žēlastības, no dabas) un Schriitsteller (tikai sacerētāji), viņš līdz ar to jau noliedza šās antitēzes nozīmīgumu. Viņš jau lepni pacēlās pāri tās sholastikai, kad divdesmit astoņu gadu vecumā vēstīja par savu varoni Tonio Krēgeru, kas «strādāja klusām, noslēdzies... dziļi nicinādams tos sīk-garus, kuriem talants bija rotas lieta, kuri... vairāk par visu mīlēja laimīgu, patīkamu un māksliniecisku dzīvi, neapjēgdami, ka izcili darbi rodas vienīgi nelāgas dzīves spaidos, ka tas, kas dzīvo, nestrādā un ka jābūt mirušam, lai pilnībā spētu radīt».

Un tomēr Tomass Manns pats, itin kā aizmirsdams savu

secinājumu vai arī nepaļaudamies uz to, vēlāk atkal un atkal neatlaidīgi uzdeva sev jautājumu, cik dzīvotspējīgi, cik estētiski nozīmīgi ir darbi, kas dzimst nevis spontāni, nevis no iedvesmas, bet gan dienišķa, rūpīga, nogurdinoša darba mokās. Protams, šai neatlaidībā jautās Nīčes ietekme, viņa tēze, ka dzīve ir amorāla un «aristokrātiska», tā neatzīst ētiskās kategorijas, ņirgājas par tām un dāvina uzvaru tikai tumšam, stihiskam, saprāta nekontrolētam spēkam. Nīčes ietekme un iekšēja polemika ar viņu. Tikai mūža galā darbā «Doktors Fausts» šī polemika novadīta līdz atrisinājumam, tas ir, līdz noteiktam apgalvojumam, ka estētiskais princips nav šķirams no ētiskā principa. Šai nozīmē šī polemika tur novadīta līdz atrisinājumam arī konkrētajā jautājumā par to, kāda vieta mākslinieciskajā jaunradē ierādāma apzinātai piepūlei.

Divas romāna personas, Helmūts īnstitors un Rūdolfs Švērtfēgers, pauž divus pretējus viedokļus. īnstitors, «speciālists estētikā un mākslas vēsturē», sāk strīdu ar vijolnieku Švērtfēgeru par «nopelnu», kas izcīnīts kaujā ... sasniegts ar gribas piepūli, paveikts, sevi pārvarot, un Rūdolfs, kas no sirds uzslavējis čaklumu un nosaucis to par vērtību, nekādi nevar saprast, kāpēc īnstitors viņam pēkšņi uzbrūk... «No estētikas viedokļa,» īnstitors teica, «esot slavējama nevis griba, bet dotība, un tikai dotība uzskatāma par nopelnu. Piepūle esot vulgāra, bet cildens ... vienīgi tas, kas noris instinktīvi, neapjausti un nepiespiesti.» Tomēr Švērtfēgers nepiekrita Institoram. «Nē...» viņš teica paklusu, apslāpētā balsī, no kā varēja secināt, ka īsti pārliecināts pats nav. «Nopelns ir nopelns, un dotība nu reiz nav nopelns... Vai tad nav skaisti, ja cilvēks pārvar sevi un pārspēj tās dotības, ko daba dāvājusi?» Jā, Rūdijs, kas «neskaidri apjauta», ka aiz sarunas biedra vārdiem slēpjas kaut kādi «augstāki», viņam neaptverami apsvērumi, nebija pilnīgi pārliecināts par savu taisnību. Toties par viņa taisnību ir pilnīgi pārliecināts vecais Tomass Manns, kas visu mūžu čakli strādājis, kas lieliski zina, ka Institora «augstākie» apsvērumi ir Nīčes amorālisma teorija, un kas par šās teorijas aizstāvi izvēlas pedantisku zinātnieku, bet par tās instinktīvo pretinieku — mākslinieku no dieva žēlastības.

Taču laikposmā no 1896. gada līdz 1898. gadam Itālijā par tādu pārliecību vēl nevarēja būt ne runas.

otrais ceļojums turp sākās rudeni, oktobri. Mātes izmaksātajajam pabalstam, jau pieminētajām 160—180 markām, Itālijas valūtā bija lielāka reālā vērtība nekā Vācijā.

i summa,» atceras Tomass Manns, «mums nozīmēja ļoti .i.mdz: neatkarīgu stāvokli sabiedrībā un iespēju «nogai-• 111».» No Minhenes viņš aizbrauca uz Venēciju, kur pavadīja trīs nedēļas, no turienes ar tvaikoni uz Ankonu, no Ankonas caur Romu uz Neapoli. Tikai decembrī, pēc t.iin kad jaunākais brālis gandrīz veselu mēnesi bija mi-imajies mēbelētās istabās Santa Lucia ielā, pārlieku dārgas, toties ar skatu uz jūru un Vezuvu, Heinrihs un Tomass apmetās Romā, tai pašā via Torre Argentina 34, kur, kā atceramies, Lībeka un tās iemītnieki Hanzas pat-i ieiešu pazudušajam dēlam šķita «dīvains, cienījams sapnis».

Brāļi apmetās pie «krietnas sievietes dzīvoklī ar akmens grīdu un pītiem salmu krēsliem». Heinrihs, kas tolaik grasījās kļūt par gleznotāju, neatlaidīgi nodarbojās ar zīmēšanu. «Es izpīpēju,» mēs atkal citējam «Dzīves aprakstu», «neskaitāmas cigaretes par trim čentezimo, slīgdams tabakas dūmu mākoņos, ar lielu alkatību lasīju skandināvu un krievu literatūru — un rakstīju.»

Drīz pēc ierašanās Romā Tomass Manns guva vēl vienu svarīgu apliecinājumu tam, ka viņa izraudzītais ceļš ir pareizs — Berlīnes izdevējs Fišers atsūtīja atsauksmi par noveli «Mazais Frīdemana kungs». So noveli, kas acīmredzot sākumā saucās «Mazais profesora kungs» un ko Dēmels noraidīja, autors vēl no Minhenes bija nosūtījis žurnālam «Neue deutsche Rundschau», un tagad, paziņodams Tomasam Mannam, ka novele pieņemta, redaktors uzaicināja viņu sūtīt Fišera izdevniecībai visu, kas viņam jau uzrakstīts. Līdz tam laikam sarakstītas gan bija vēl tikai divas noveles — «Vilšanās» un «Nāve», ja neskaita jau Minhenē pirms aizbraukšanas uz Itāliju nodrukāto noveli «Laimes alkas». Tāpēc, ja gribēja izmantot Fišera piedāvājumu un viņa cerības, kas uzlika pienākumu, attaisnot, sagatavojot kaut vai plānu sējumiņu, vajadzēja nevilcinoties ķerties pie darba. Autora portfelis bija gandrīz vai tukšs.

Gan saltajās tramontāna dienās, gan tveicīgajās siroko dienās brāļi, «neuzturēdami ne ar vienu nekādu pazīšanos», strādāja savā ceturtajā stāvā. Minhenē šai laikā posās viņu piecpadsmit gadu vecās māsas Karlas iesvētībām.

Heinrihs un Tomass gatavoja viņai kopēju dāvanu — albumu, kas saucās «Grāmata ar bildītēm krietniem bērniem», pamazām pildīdami to ar zīmējumiem, vārsmām un prozu. Grūti iedomāties, ka jaunie cilvēki, kuru sacerējumi jau bija iespiesti un kuri joprojām ar visu spēku atdevi rakstīja žurnāliem un izdevniecībām, izturētos kā pret īstu darbu pret šo albumu, kas bija domāts šauram tuvinieku un paziņu lokam un kam bija lemts eksistēt vienā eksemplārā (ari tas pazuda, kad nacisti izlaupīja Tomasa Manna māju Minhenē). Šim albumam ziedotās stundas drīzāk gan bija izklaidēšanās un atpūtas brīži. Vismaz Tomass negrasījās kļūt par mākslinieku — vai gan pēc tā varēja censties cilvēks, kuru «ārējais aspekts», «redzamā pasaule» ne visai nodarbināja? — bet, kas attiecas uz dzejoļiem, tad viņa izteikumus par dzejoļu sacerēšanu mēs jau citējām. Uh tomēr šajā dāvanā, kas jokojot tika gatavota masai, viņa devums izrādījās tik ļoti saistīts gan ar viņa kārtējo darbu, gan ar problemātiku, kas viņu nodarbināja tiešām visu mūžu, ka pat tās skopās ziņas, ko par «Grāmatu ar bildītēm» varam ar pateicību pasmelties tuvinieku publikācijās un atmiņās, mūsuprāt, piešķir jaunā rakstnieka psiholoģiskajam portretam dzīvīgumu un dziļumu. Mēs uzsveram — rakstnieka portretam: ka Viktora Manna memuāros reproducētās Tomasa karikatūras liecina par to autora izcilajām spējām zīmēšanā, ir skaidrs jau tāpat. Tomasa Manna vispusīgā mākslinieciskā apdāvinātība, starp citu, izpaudās gan viņa prasmīgajā vijoļspēlē, gan klavieru improvizācijās, gan imita-tora un daiļlasītāja talantā.

Šo dāvanu, ņemot vērā tās ieganstu un māsas vecumu, var nosaukt par frivolu. Par albumu bija teikts, ka tā esot hrestomātija, ko «rūpīgi un ar vislielāko vērību pret tikumisko domu savācis un augošajai vācu jaunatnei izdevis» kāds oberiērers (virsskolotājs) doktors Gīze-Viderlihs («widerlich» nozīmē «pretīgs», «derdzīgs»). Tālāk nāca parodijas par senajām šausmu balādēm un par Šillera balādēm, jautri, arī visnotaļ parodiski dažādm žanru dzejoļi, kas itin labi piederētos Kozmas Prutkova spalvai, «bezkaunīgas», kā izteicās Tomass Manns, «leģendas prozā» un par visu to doktora Gīzes-Viderliha komentāri, kas, protams, jau atkal parodēja aprobežotu pamācīgu skol-meistariskumu. Tomēr «Grāmatā ar bildītēm», spriežot pēc atsauksmēm, ko devuši tie, kuri šo grāmatiņu turējuši

H l visinteresantākie un oriģinālākie bijuši zīmējumi, ..ii, k.ul runājam par šā vaļas laika produkta saistību ar

............ Manna nopietno daiļradi, tad domājam pirmām

i , irtām tos.

No sešām Tomasa Manna karikatūrām, kas saglabājušās i.iiogrāfijās, divas tik tiešām ilustrēja noveles, pie kurām ii,iš tolaik strādāja. Zīmējumā ar parakstu «Advokāts l.ilcobī un viņa laulātā draudzene» neapšaubāmi attēlotas noveles «Luīzhene» personas: arī tās saucas tādā pašā uzvārdā, un zīmējums precīzi atbilst viņu ārienes apraktam: «Viņas skatienā jautās ne tik daudz muļķība, cik kaut kāda saldkaisla viltība... Viņš, šis advokāts, bija drukns vīrs, pat vairāk nekā drukns — īstens koloss! Viņa kājas, allaž iespīlētas pelēkās biksēs, ar savu bezveidīgo masīvumu atgādināja ziloņu kājas, no tukluma mugura bija sakrupusi gluži kā lācim, bet milzīgo vēdera apaļumu pastāvīgi apžņaudza īsiņš pelēkzaļš svārciņš, aizpogāts ar vienu vienīgu pogu. Uz šā kolosālā torsa, kam gandrīz nemaz nebija kakla, balstījās samērā maza galviņa...»

Zīmējums, zem kura paraksts «Kalps uzticams bija Frīdolīns», ataino noveles «Mazais Frīdemana kungs» situāciju ne mazāk precīzi, tikai vēl groteskāk, kā iepriekšējais zīmējums atainoja «Luīzhenes» varoņu ārieni: īskājains kuprītis, acu nenolaizdams no staltas skaistules, seko viņai pa kāpnēm lejup dārzā. Distance starp autoru un priekšmetu šai zīmējumā ir lielāka nekā attiecīgajā novelē. Lasot to, skatām Frīdemana kungu ne tikai no malas, bet arī no iekšienes, uzzinām nelaimīgā kropļa domas, žēlojam viņu. «Briesmīgs, neatvairāms spēks dzina viņu pretī bojāejai. Dzina viņu pretī bojāejai, viņš to juta. Kālab gan vēl mocīt sevi, kālab cīnīties? Lai tad arī viņš noiet savu ceļu līdz galam, cieši aizvēris acis rīkli atpletušā bezdibeņa priekšā, padevīgs liktenim, padevīgs saldajām mokām, kam nevar pretoties.» Zīmējumā attēlots brīdis, kad Frīdemana kungs iet pretī bojāejai vārda tiešajā nozīmē: pāris dodas uz dārzu, kur fon Rinlingena kundze ar riebumu noraidīs kuprīša mīlestību un viiiš padarīs sev galu. Taču zīmējums tikai šaržē traģisko mirkli, ar vienādu ironiju attēlodams abus šai situācijā iesaistītos cilvēkus. «Uzticamā kalpa» plaši ieplestās acis, viņa izstieptie pirksti, viņa poza, kas pauž pašaizmiršanos un sajūsmu, tas viss izraisa skatītājā tādu pašu smaidu kā cekuliņš dāmas frizūrā, kā viņas greznais tērps, kurš izcel roku vājumu, kā viņas stāja, kas izteic sava pārākuma apziņu. Kādu smaidu — izsmējīgu, skumju, iecietīgu, līksmu? Nedz ar vienu no šiem epitetiem, nedz ar visiem reizē nav iespējams apzīmēt šo smaidu. Tajā ietverts gan sarkasms, gan labsirdība. Zīmējuma autors skatās uz notiekošo, lieliski saprazdams personāžu noskaņojumu un tai pašā laikā atraudamies no viņiem, paceldamies viņiem pāri, tāpēc ka labāk nekā viņi zina, cik ļoti šo situāciju noteikusi, no vienas puses, daba, no otras puses — sabiedrības aizspriedumi. Viņa smaida cēlonis ir tas, ka viņš labāk zina. Viņa ironijas otrā puse ir objektivitāte.

Šo divu ilustrāciju salīdzinājums ar minēto noveļu tekstu rāda, ka, nodarbodamies ar zīmēšanu, ko viņš nezin vai vispār uzskatīja par darbu, divdesmit divus gadus vecais Tomass Manns ironiju kā māksliniecisku paņēmienu lietoja drosmīgāk un konsekventāk nekā savā toreizējā literārajā darbā. Viņš vēl nezināja, cik viņam šis paņēmiens būs organisks un ražīgs. Mēs citējām viņa vārdus par to, ka tikai tad, kad bija sācis rakstīt — rakstīt «Budenbrokus», viņš iepazinis pats sevi un sapratis, ko grib un ko negrib. Šie zīmējumi vēl vienā aspektā atklāj, ka sevis iepazīšana ir sarežģīts un acīmredzot bezgalīgs process. Vai Tomasam Mannam tiešām bija taisnība, kad viņš teica, ka «redzamā pasaule» neesot viņa pasaule? Vai patiesi viņš tik noteikti neievēroja «ārējo aspektu»? Karikatūra «Advokāts Jakobī un viņa laulātā draudzene» līdz pēdējam sīkumam atbilst novelē «Luīzhene» aprakstītajiem portretiem. Un cik bieži turpmākajā daiļradē — gan novelēs, gan romānos — sastapsimies ar tādiem pašiem rūpīgiem varoņu ārienes aprakstiem, kādi ir doti šeit tūlīt pašā sākumā! Turklāt visi šie apraksti ir nevis izdomāti, bet gan ņemti no dabas — prototipa. Nē, kad runa bija par cilvēku attēlošanu, tad vispusīgs «ārējais aspekts» bija Tomasam Mannam ar pavisam retiem izņēmumiem pilnīgi nepieciešams.

Un, lai gan viņa galvenā vērība bija veltīta ne «redzamajai pasaulei», bet gan ideju pasaulei, viņš, būdams pēc dabas mākslinieks, nevis filozofs, savā iztēlē personificēja pašas idejas. Jau tika pieminēts ģenerālis — doktors fon Štāts, kas zēna uztverē personificēja valsts ideju. «Grāmatā ar bildītēm» šī mākslinieka organiskā vajadzība ab-11,, i: jēdzienus ieveidot redzamos tēlos ari lika sevi iii.i u^1 Tomass Manns šai albumā uzzīmēja baisu un no-. i i i , mm cilvēku ar degvīna pudeli rokā. Vīrelis vai nu .i. 11vai ari gluži vienkārši neturas uz kājām. Kājas ne-.111,nii.is, un pats līdz jostas vietai kails. Vienīgais drēbju I',11 >. 11s — rombiski rūtotas Pjero bikses ar platgalu sta-i .un. Bikses karājas vienā bikšturu lencē, otra atrauta un plivinās gaisā, zīmējumā sastingusi kā čūska. Čūsku atgādina arī žūpas uzacu līnija. Atbaidošo iespaidu pastiprina v iņa atkārušās deģenerāta ausis. Taču visvairāk gan du-i. i s acīs viņa mēle, kas izbāzta ārā no mutes vai nu aiz nespēka, vai arī ņirgājoties. Zem zīmējuma nevienādiem, ,in it kā piedzērušiem burtiem parakstīts «dzīve». Rakstīts nevis pēc pareizrakstības likumiem (Das Leben), bet atdarinot sakšu dialektu (Das Lāben), kas piešķir vārdam vulgāru vai drīzāk ironisku skanējumu.

Tātad «dzīve» kā noplucis žūpa, muļķīgi pašapmierināts, bezcerīgi apdullis, vairs nespēj saprast neko jēdzīgu. Un pats galvenais — neglābjami nolemts drīzai nāvei. Jo nodzertā seja, vājais ķermenis, izspiedušās ribas, bikšturu lences, kas atgādina atplestu čūskas rīkli, — tas viss liecina, ka nenovēršami tuvojas gals. Grūti iedomāties vēl uzskatamāk parādītu ironiski apgūto Nīčes liriku, kas slavina «dzīvi». «Rau, kāda ir jūsu «dzīve», ja tā līksmo par savu bezdvēseliskumu un iedomājas sevi par esības kundzi,» — tā it kā runā katra līnija šai zīmējumā. «Dzīve sevī glabā tikai bojāeju, tāpat kā savam vīram bojāeju bija sagādājusi Amra Jakobī un mazajam Frīdemana kungam — fon Rinlingena. Un tāpēc tā nepelna, ka to cildina par «garīgu».»

Ar visu turpmāko Tomasa Manna daiļradi vēl ciešāk saistīts otrs tēls, kas pirmoreiz veidolu guvis varbūt tieši šās nepretenciozās zīmēšanas laikā. Karikatūrā «Māte Daba» variēta tēma par aklo dzīvi, kas neatzīst ētiku un ņirgājas par saprātu, par šās dzīves atbaidošo nejēdzību un postīgumu. Iespiedusi rokas platajos gurnos, nekaunīgi ņirgdama un kaitinoši izkārusi mēli, no zīmējuma mūsos noraugās veca palaistuve. Tās deguns atgādina cūkas purnu, plānie mati sapinkājušies, pierē grumbas, taču viņa atšķirībā no iepriekšējās karikatūras nelaimīgā paklīdeņa ir pārliecināta par savu neatvairāmību, viņa raugās uzvaroši, pašpārliecināti, viņa zina, ka tieši viņas der-dzīgums arī spēj valdzināt. Variācija ienes tēmā jaunu motīvu. Un šis motīvs vajās Tomasu Mannu loti neatlaidīgi. Aizritēs gadu desmiti, un «Burvju kalnā» kādā myn-heei Pēperkorna tirādē uzradīsies līdzīga dzīves personifikācija: «Dzīve... jaunais cilvēk... tā ir sieviete, garšļaukus guļoša sieviete ar cieši vienu otrai līdzās piebriedušām krūtīm, maigu vēdera izliekumu starp tvirtajām gūžām, smailām rokām un pilnīgām ciskām, sieviete ar pievērtām acīm lieliskā un zobgalīgā izaicinājumā prasa vislielāko uzstājību ...» Tetraloģijā «Jāzeps un viņa brāļi» apstrādādams to bībeies leģendas daļu, kurā stāstīts, kā Jēkabs stājies laulībā ar nemīlamo Leu, ko tumsā noturējis par karsti mīļoto Raeli, Tomass Manns atkal liek atskanēt motīvam par dabas aklo vienaldzību pret cilvēka ētiskajiem priekšstatiem. «Doktorā Faustā» vārdi «Māte Daba», kuri precīzi atkārto parakstu zem zīmējuma «Grāmatā ar bildītēm», likti velna mutē, un viņš tos saka kontekstā, kas atkal liecina, ka Tomass Manns allaž un allaž atgriežas pie tēla, kuru tolaik Itālijā bija radījis ne jau bez Nīčes ietekmes: «Māmuļas dabas ķekas un māņi, allaž sānis izbāztu mēles galiņu.» Un pat savā visvēlīnākajā romānā «Izredzētais» rakstnieks atgriezīsies pie dabas valdzinošā amorāluma motīva. Kad romāna varonis, pats to nezinādams, apprec savu māti, viduslaiku mūks Klemenss, kura vārdā tiek stāstīts, izsauksies: «Kauns dabai un tās vienaldzībai!» — un, itin kā atklādams komponista Leverkīna murgos ietverto mājienu par dabas dē-monismu, apgalvos: «Mans gars negrib samierināties ar dabu, viņš tai pretojas. Daba ir no velna, jo tās vienaldzība ir bezgalīga.»

«Grāmata ar bildītēm», kurā ietilpa 28 izkrāsoti zīmējumi un 47 gravīras, atkārtojam, pazuda kopā ar pārējo Tomasa Manna mantu, ko nacistu varasvīri bija pārdevuši izsolē. «Iespējams,» saka rakstnieka dēls Golo, «ka tā ir pie kāda kaut kur Vācijā, taču šis cilvēks, pie kura tā atrodas, par to neziņo, bet varbūt pat nezina, kāds dārgums viņam pieder.» Un patiesi — cik vērtīgs ir šis albums, ja arī niecīga tā daļiņa, daži paglābušies zīmējumi un rindiņas tik daudz vēstī par jauno Tomasu Mannu. Patika parodēt, humors un ironija, tieksme «garam» pretim nostatīt «dabu» un «dzīvību», tieksme vispārināt, simbolizēt konkrēto dabu un otrādi — piešķirt idejai vizualitāti, priekšmetiskumu, neatlaidība vienas un tās pašas tēmas variēšanā — tās visas ir Tomasa Manna turpmākās daiļ-ifiii< . pastāvīgās īpašības, un tās redzamas arī tai mazu-in ina, kas no «Grāmatas ar bildītēm» nonācis līdz mums. i,i ,i grāmata būtu saglabājusies, tad agrīno iezīmju sa-•. • i .i s, bez šaubām, būtu daudz garāks un «gaidīšanas» m.ikslinieciskums atklātos pilnīgāk.

1897. gada vasarā brāļi dzīvoja Palestrīnas pilsētiņā, K• r> viņiem bija iepatikusies jau pirmajā braucienā uz Ii.iliju. Pilsētiņa atrodas trīsdesmit kilometru uz dienvidaustrumiem no Romas Prenestīnas kalnu dienvidu nogāzē. Viņi apmetās pansijā Casa Beinaidini — ēnainā, stāvā l .ipņu ielā, kas tagad nosaukta Tomasa Manna vārdā.

(tin pilsētiņa, gan iela, gan mītne, kur viņi dzīvoja, apvīkstīta «Doktorā Faustā» kā komponista Leverkīna mi-leklis. Citēsim šos aprakstus, lai lasītājs varētu iedomāties situāciju, kad pēc vēl viena no ārienes nākuša stimula jaunā rakstnieka dzīvē un darbā iesākās jauns posms, kas viņa talantu un viņa gribu pakļāva ļoti pamatīgai un ļoti nozīmīgai pārbaudei. Pilsētiņa: «Komponista Palestrīnas dzimtene, ar nosaukumu Preneste antīkajā pasaulē, firstu Kolonnu dzimtas cietoksnis Penestiino, kas pieminēts Dantes «Elles» 27. dziedājumā, — piekalnei gleznaini pieplakusi pilsētiņa.» Iela: «Pa to skraidīja mazas, melnas cūkas, un dažs labs ēzelis, kas arī kāpa augšā vai lejā, ar lielo nastu itin viegli varēja piespiest pie nama sienas izklaidīgu gājēju.» Nams: «Mūsu draugiem bija ierādītas tik tiešām plašas telpas apakšstāvā: lielai zālei līdzīga dzīvojamā istaba ar diviem logiem, akmens grīdu, kāda bija visās istabās, •— krēslaina, vēsa, patumša un gaužām pieticīgi mēbelēta ar pītiem salmu krēsliem un astru dīvāniem, tomēr tik liela, lai divi cilvēki, viens Qļru netraucēdami, tajā varētu nodoties katrs savam darbam. Blakus bija ērtās, kaut arīdzan visai vienkārši iekārtotās guļamistabas, trešo tādu pašu ierādīja mums, viesiem.»

Neilgi pirms pārcelšanās no Romas uz vasaras dzīvokli Tomass Manns saņēma vēstuli no Berlīnes izdevēja Zāmueļa Fišera. Saistīdams lielas cerības ar «Mazā Frīde-mana kunga» un vairāku citu noveļu autoru, Fišers viņam ieteica ķerties pie liela prozas darba. Brāļiem radās doma divatā sarakstīt plašu romānu, par materiālu izmantojot savu pašu ģimenes vēsturi. Viņi pat paguva apspriest darba sadalījumu: Heinriham vajadzēja uzņemties pirmo daļu, «priekšvēsturi». Taču šie plāni neīstenojās, brāļi ne reizes nestrādāja kā līdzautori, ja neskaita «Grāmatu ar bildītēm». Tomēr, kopā dzīvojot, viņi visu laiku atradās ciešā saskarē, tāpēc Heinriha līdzdalība «Budenbrokos» nav reducējama tikai uz sarunām par kopdarbu. Vēlāk, kad Heinrihs rakstīja «Pavalstnieku», Tomass «piesvieda» viņam materiālu, atcerēdamies un vēstulē izklāstīdams dažus atgadījumus no sava karaklausības laika. Tā savā ziņā tika atdots parāds, jo «Budenbrokiem» ne mazumu konkrētu detaļu dāvājusi rakstnieka vecākā brāļa dāsnā atmiņa. Savu ieguldījumu daiļdarbā, kura skeletu taču veido patiesā Heinriham Mannam labi zināmā viņu ģimenes vēsture, precīzi novērtējis Heinrihs Manns pats: «Ja man tiesības piedēvēt sev tādu godu, tad arī es esmu piedalījies šās slavenās grāmatas tapšanā; kā tās pašas dzimtas dēls varēju dot savu daļu vajadzīgā materiāla ... Jaunais rakstnieks ieklausījās klusumā: sadzīves sīkumus obligāti vajadzēja zināt. Katrs tāds sīkums prasīt prasījās attēlojams. Taču viss galvenais, šo sīkumu aranžējums, virziens, kurā kustējās viss personāžu kopums, pati ideja — tas piederēja autoram vienam pašam.»

Visa 1897. gada vasara aizritēja, gatavojoties lielajam episkajam darbam. Uz galda, pie kura plašajā pansijas Bemaidini zālē katru dienu rīta stundas aizvadīja Tomass Manns, uzradās divkārt pārlocīta liela tormāta papīra lapa ar pasvītrotu uzrakstu «Romānam» pirmajā lappusē. Abas atvēruma lappuses aizpildīja kādas Butenbroku ģimenes (tā šī ģimene pagaidām tika nosaukta) ciltskoks. Ceturtajā lappusē nāca saraksti ar virsrakstiem: «Otrā paaudze. Draugi, paziņas etc.» un «Trešā paaudze. Senatora draugi, paziņas». Pēcāk šai lapā tika izdarīti labojumi, mainīti vārdi un datumi, dažus izsvītroja pavisam, citus vēlāk atjaunoja ar korektūras zīmēm. Šo lapu mēs itin kā izvelkam laukā no lielās priekšdarbu materiālu kaudzes un pieminam atsevišķi tikai tāpēc, ka tajā atrodams topošās grāmatas skelets un apkopots pārskats par personāžiem, un tādējādi jau ļoti agrīnā priekšdarbu stadijā, kad vēl nebija izkristalizējies nedz romāna nosaukums, nedz tā hronoloģija, nedz varoņu vārdi, šī lapa ārkārtīgi uzskatāmi rāda, cik pamatīgi gleznotājs, tā teikt, gruntēja iecerētās gleznas audeklu. Provizorisku pierakstu bija milzum daudz, un mēs negrasāmies tos izkārtot kaut kādā sistēmā, tas būtu lieks darbs, jo mūsu temats ir daiļrade. Gribam tikai pastāstīt par šo pierakstu saturu, par izejvielām, kas

Ilipini lika krātas, par priekšdarbu tehnoloģiju — jo vai-i,ii lapēc, ka šo tehnoloģiju «Budenbroku» autors lika iir 1,1 ari turpmākajos lielajos darbos.

Rakstnieka paša atmiņas par tēvu, par vecmāmiņas maļu, par ģimnāziju, par simtiem sīkumu Lībekas dzīvē, almiņas, ko pastāvīgi atsvaidzināja un bagātināja sarunas ai lleinrihu, kā svarīgs faktu materiāla avots papildināja lavinieku vēstules, kuras Tomass Manns Itālijā saņēma Ka atbildes uz visiem saviem jautājumiem. Māsa Jūlija — viņai 1897. gadā apritēja divdesmit gadu — atsūtīja brālim Tonijas Budenbrokas prototipa, viņu tēvamāsas Elizabetes Hāges-Mannas dzīves aprakstu. Ar šo dzīves apnīkstu Jūlija bija nopūlējusies veselu nedēļu, un tas aptvēra 28 lappuses. Klātpieliktajā vēstulē Jūlija lūdza brāli «visas ziņas izmantot ļoti, ļoti piesardzīgi», jo «daudzi pieminētie cilvēki vēl ir dzīvi». Veseli teikumi no Jūlijas stāsta ietverti ne tikai melnrakstos, bet arī romāna galīgajā tekstā. Vairākas vēstules ar daudzveidīgu informāciju par dzīvi Lībekā atsūtīja rakstnieka tēva brālēns konsuls Vilhelms Marti, kas joprojām dzīvoja dzimtajā pilsētā un nodarbojās ar komerciju. Arī senatora Manna kundze atsaucās uz dēla lūgumu atsūtīt viņam plūmju pudiņa recepti. Tiesa gan, šās receptes vietā viņa, izstudējusi ģimenes mantojumā esošo pavārgrāmatu, atsūtīja karpu pagatavošanas recepti. Tāpēc romānā par pudiņu tikai teikts, ka tas bija «kārtains makaronu, aveņu biskvīta un olu krēma sajaukums», turpretim par karpu vārīšanu sarkanvīnā ļoti izteiksmīgi stāsta kāda otrā plāna persona — Krēgera kundze: «Kad tās sagrieztas palielos gabalos, manas mīļās, tad kopā ar sīpoliem, nagliņām un sausiņiem katliņā iekšā, un tad ar mazliet cukura un vienu karoti sviesta lieciet virsū uz uguns ...»

Romāna darbība sākas 1835. gadā, un šis datums ir nosaukts jau pirmajās teksta rindās. Bet vispār datumi tiek minēti reti — aiz estētiskiem apsvērumiem, lai stāstījuma māksliniecisko faktu atlasi nepārslogotu ar sausām uzziņām, kas neko nedod lasītāja prātam un sirdij. Taču priekšdarbu laikā datumi tika konstatēti, aprēķināti un salīdzināti rūpīgi jo rūpīgi. Un, ja visi tie — gan tieši nosauktie, gan tikai netieši aplēšamie — savā starpā saskan bez kļūmēm, tad par to «Budenbroki» var pateikties sižeta un hronoloģijas shēmām, kas tika sastādītas 1897. gada vasarā.

Ja tādu nebūtu, tad, redzams, nebūtu bijis iespējams ieaust kaut kādā sistēmā un likt lietā piezīmju grāmatiņās un uz atsevišķām lapām juku jukām sakrātos personvārdus, sižeta pavedienus, pārspriedumus, raksturīgus vārdiņus, gatavus teicienus, psiholoģiskus uzmetumus. Pirmkārt, šis materiāls attiecās uz dažādiem iecerētā vēstījuma posmiem, un, otrkārt, tā bija haotiska gūzma arī vēl citā nozīmē. Tā, piemēram, pierakstā, kas saucās «Anekdotes, raksturīgas iezīmes, vārdiņi etc.» ar apakšvirsrakstu «Vecais Butenbroks», runa bija vispirms par jauno Toniju un tikai pēc tam, turklāt daudz skopāk par viņas vectēvu, un tad atkal un atkal ļoti sīki par Toniju. Pieraksta virsrakstam saturs arī ne visai atbilda, jo sižeta peripetijas tajā aizņēma ne mazāk vietas kā «anekdotes, raksturīgas iezīmes, vārdiņi».

Protams, sižeta un hronoloģijas shēmas palīdzēja sašķirot materiālu, kas bija sagāzts kaudzē nākamā romāna būvlaukumā, taču tās nav uzskatāmas par kaut ko līdzīgu ģenerālprojektam, ko autors stingri cenšas īstenot. Tāda projekta Itālijā nebija. Tāda nebija arī vēlāk. Bija tikai neskaidri apjausta vispārīgā iecere un stingri noteikta darbības vieta. Ja gribam teikt, ka romāna ēka tika celta pēc rasējumiem, tad tie bija tikai darba rasējumi. Kad vēlāk Tomass Manns runāja par «sacerējuma patvaļu», par to, ka epa stihiju viņš «iepazinis tikai tad, kad tā viņu aizrāvusi līdzi savos viļņos», viņš domāja tieši nemitīgās atkāpes, kad darba gaitā novirzījās no sākotnējās ieceres. Pēc šās ieceres visa ģimenes hronika tika plānota tikai kā dzimtas pēdējās atvases, slimīgā un jūtīgā puisēna Hanno priekšvēsture, jo autors, taisnību sakot, grasījās izklāstīt tikai stāstu par Hanno un varbūt vēl arī viņa tēva Tomasa Budenbroka dzīves aprakstu. Bet, piemēram, māsas Jūlijas vēstule, kas par tēvamāsu Elizabeti deva ar dzīvām sīkdaļām bagātu materiālu, vilināja autoru izvirzīt priekšplānā vēl vienu varoni, taču tas jau nozīmēja, ka bija jāgroza paredzētās stāstījuma proporcijas, jāiekļauj jauni, ar Toniju saistīti motīvi un personas, tas ir, jāpaplašina un jāpadziļina «priekšvēsture», no palīgsastāvda-ļas tā jāpadara par «vēsturei» līdzvērtīgu literārās celtnes daļu.

Tāda gan sadzīviskā, gan literārā materiāla ielaušanās lielajās vispārīgajās shēmās un tāpat arī mazajos konkrētajos uzmetumos nemitējās, var teikt, līdz pašam pēdējam

Inidim, kamēr autors strādāja pie «Budenbrokiem». Divus g.itlus pēc tam, kad uz papīra tika uzrakstīta romāna pumā lappuse, tapa grāmatas desmitā, priekšpēdējā daļa, I,urā bija jāmirst Tomasam Budenbrokam. Neilgi pirms ii.īves senators Budenbroks — citējam romānu — «kādā I. iukā dienā veselas četras stundas no vietas ar pieaugošu aizrautību lasīja kādu grāmatu, kas, kādreiz meklēta, ta-);,id gluži nejauši bija nokļuvusi viņa rokās». Savam varonim, kas piedzīvojis vilšanos, taču vēl nebija iekšēji sagatavojies mirt, autors ielika rokās — gan ne pēc agrāk pārdomāta plāna — Sopenhauera darbu «Pasaule kā griba un priekšstats» un tādējādi noteica varoņa priekšnāves domas, viņa dzīves ceļa saldi rūgto rezultātu. Tomass Budenbroks iepazinās ar Sopenhauera filozofiju tikai tāpēc, ka tieši šai «Budenbroku» sarakstīšanas stadijā, brīdī, kad senatoram vajadzēja mirt, Sopenhauera filozofija pārsteidza un savaldzināja jauno Tomasu Mannu. «Savu acu priekšā redzu,» viņš rakstīja atmiņās, «mazu bēniņu istabiņu priekšpilsētā, kur es... augām dienām, izstiepies uz dīvainas formas mēbeles — pa pusei kušetes, pa pusei atpūtas krēsla, lasīju grāmatu «Pasaule kā griba un priekšstats». Vientuļi trauksmainā jaunība, kas tiecās pēc pasaules un nāves, — kā tā dzēra šās metafizikas, būtībā erotikas burvju dzērienu, iepazīdama metafiziku kā «Tris-tana» mūzikas garīgo avotu! Tā lasa tikai reizi. Kaut kas tāds neatkārtojas. Un kāda laime, ka man nevajadzēja ieslēgt sevi šo pārdzīvojumu, ka man bija brīnišķīga iespēja to tūdaļ izklāstīt, par to pateikties, ka tieši tam visam jau bija gatavs patvērums dzejā! Jo divu soļu atstatu no manas kušetes gulēja atvērts, neiespējami un nepraktiski uzrūdzis manuskripts. .. kas bija uzrakstīts tieši līdz tai vietai, kur vajadzēja likt nomirt Tomasam Budenbrokam ...»

Taču atgriezīsimies Itālijā.

Sevišķi čakli Tomass Manns vāca visādus izteicienus, kas varēja noderēt romānā. Viņš pierakstīja patriciešu leksikona pretenciozos franču vārdiņus (aitiont, ā la mode cavalier, surprise utt.), teicienus, kas raksturo vidi un varoņus («Viņš nav pat tirgonis»; «Dāmas savus laulātos draugus dēvē «Mans dārgais Žan»»; «Es apprecēju tevi tikai naudas dēļ»), veselus teikumus lejasvācu dialektā, kurā runāja Lībekas vienkāršie ļaudis. Vēlāk Min-henē, turpinādams darbu pie «Budenbrokiem», viņš no sava jaunākā brāļa Viktora, kuram tolaik bija kādi astoņi gadi, izvilināja vairākus specifiski minheniskus lamu vārdus, lai liktu tos Tonij as otrā vīra, Permanedera kunga mutē.

Jau priekšdarbu posmā autors tādējādi savākto savu paša materiālu papildina, ja tā var teikt, ar materiālu no citu rokām, ar literatūras materiālu. Viņš pieraksta: «Sarunas temati: plūdi Pēterburgā 1824. gadā. Vētras visā jūras piekrastē. Napoleons un Angēnas hercogs.» Abi temati ņemti no Johana Pētera Ekermana grāmatas «Sarunas ar Gēti». Angēnas hercogs, ko 1804. gadā nošāva par piedalīšanos sazvērestībā pret Napoleonu, Ekermana piezīmēs 1827. gada 5. jūlijā pieminēts tā: «Valodas vērpās par agrīnajiem Napoleona valdīšanas laikiem, it īpaši daudz runāja par Angēnas hercogu un par viņa nepiesardzīgo revolucionāro rīcību.» «Budenbroku» pirmajā daļā, ainā, kas attiecas uz 1835. gadu, padzīvojuši Lībekas patricieši svinīgās pusdienās sarunādamies arī, tāpat kā Gēte un Ekermans, piemin plūdus Pēterburgā un nošauto hercogu. Saistība ar literāro avotu viežama Gētes parodētajā atturīgi nelabvēlīgajā Angēnas hercoga raksturojumā: Tomass Manns liek vienam no epizodiskajām personām — mācītājam Vunderliham par hercogu izteikties gan brīvāk, nekā bija darījis Gēte, taču nosodoši, ar pašmāju politiķa kategoriskumu: «Hercogs, jādomā, bija vieglprātīgs un dumpīgs kungs.»

Piezīmju grāmatiņā uzrodas arī tāds ieraksts: «Grīnliha bankrots. Sk. «Atvars».» «Atvars» ir norvēģu rakstnieka Jonasa Lī stāsts, ko 1888. gadā vācu tulkojumā laida klajā Fīlipa Rēklama apgāds. Šai sakarā jāteic, ka jaunajam Tomasam Mannam piederošo grāmatu krājums komplektējās gandrīz vienīgi no lētajiem Rēklama «Universālās bibliotēkas» izdevumiem. Šī sērija bija iekarojusi plašu popularitāti, jo tajā ietilpa vērtīgi literārie darbi. Jonasa Lī garais stāsts par bankrotu, kas pazudina bagātu un cienījamu ģimeni un sajauc kādas Norvēģijas pilsētiņas dzīvi, tāpat kā norvēģu rakstnieka Aleksandra Kjelāna un dāņu rakstnieka Hermaņa Banga romāni, saistīja Tomasu Mannu pirmām kārtām ar to, ka noskaņa, kas valdīja Skandināvijas piekrastes pilsētās, tik ļoti atgādināja dzimto Lībeku. «Viela romānam,» Tomass Manns rakstīja, kad bija apritējuši vairāk nekā trīsdesmit gadi, kopš viņš sāka strādāt pie «Budenbrokiem», «man, vēl ļoti jaunam cilvēkam, pati devās rokās tikai tāpēc vien, ka šī viela savā dziļākajā būtībā bija mana, tā bija mana izcelsme, manas sociālās sākotnes pasaule. Es iekšķīgi iekaroju un mākslinieciski apguvu materiālu, palīgā ņemdams mīļotos Ziemeļu, Austrumu un Rietumu paraugus.» Ar Ziemeļiem šeit domāta Skandināvija, kas deva Eiropai pirmos garo stāstu un romānu paraugus no bagāto protestantisko tirgoņu ģimeņu dzīves.

Austrumu un Rietumu, XIX gadsimta krievu un franču literatūras ietekme uz nākamo «Budenbroku» autoru bija citāda. Citēsim vienu, ne pārlieku vēlīnu (1921. g.) autobiogrāfisku atzīšanos: «Mēs bijām jauni un trausli un kulta labad turējām uz sava galda par mītu kļuvušo skolotāju ģīmetnes. Kas tās bija par ģīmetnēm? Ivans Turge-ņevs, melanholiska mākslinieka galva, un Jasnajas Poļa-nas Homērs patriarha izskatā, viena roka aizbāzta aiz auklas, kas apjozta ap zemnieka kreklu .. . Eksotiskie skolotāji un elki, viņu mītam tika turēts lepnās un bērnišķīgās pateicības dievkalpojums. Tas viens aizdeva savas apburošās formas lirisko precizitāti mūsu pirmajiem soļiem prozā un pirmajai pašpārbaudei. Bet kas stiprināja mūs un atbalstīja, kad mūsu kuslā jaunība uzvēla sev plecos darbu, kurš tiecās kļūt lielāks nekā tas, ko tā pati vēlējās un kas ietilpa tās nodomos? Ar savu morālisko daiļradi tas otrais ar plato pieri, tas, kas uz saviem pleciem nesa epa milzu kolosu, — Ļevs Nikolajevičs Tolstojs.» Tas teikts tieši par «Budenbrokiem». Un par «Bu-denbrokiem» vispirms jādomā, lasot citu — Tomasa Manna 1939. gada atsauksmi par Tolstoju, kur rakstnieks Tolstoja epu tā «naivā diženuma, ķermeniskuma, priekš-metiskuma, nemirstīgās veselības, nemirstīgā reālisma dēļ» salīdzinājis ar jūras stihiju un izsakās, ka Tolstoja darbu «vēstījuma varenībai» nekas nevar līdzināties un ka «ikviena saskare ar tiem... dod talantam, kas spēj uztvert (bet citādu talantu nemaz nav), spēku, možumu, jaunrades organisko prieku, veselību».

Krievu literatūra, it īpaši Tolstojs, jaunajam autoram noderēja par paraugu, taču ne tādā nozīmē, ka viņš būtu aizņēmies kādus motīvus, sižeta gājienus, kompozīcijas paņēmienus. «Budenbroki» gan iesākas, tāpat kā «Karš un miers», ar tiešo runu, abu romānu pirmajās lappusēs gan uzrādīts datums, kas fiksē episkā stāstījuma sākotni, Angēnas hercoga nogalināšana gan ir viens no tiem tematiem, kas tika apspriests Annas Pavlovnas Šēreres salonā, tomēr «Budenbrokos» ir daudz vairāk tādu vietu, kas tīri tehniski saskan, piemēram, ar brāļu Gonkūru romānu «Renē Moprēns» nekā ar Tolstoja un Turgeņeva romāniem, ko Tomass Manns aizrautīgi lasīja Palestrīnā un Romā, vai ari Gončarova romāniem, ko viņš izlasīja mazliet vēlāk. Sākumā, domādams ierobežot «Budenbroku» apjomu aptuveni ar 250 lappusēm, viņš gribēja sekot tieši apmēra ziņā nelielajam Gonkūru psiholoģiskajam romānam, kas viņu bija sajūsminājis, bet, darba gaitā atteicies no agrāk nospraustiem savas grāmatas ietvariem, viņš tomēr maksāja visai vērā liekamu sajūsmas nodevu franču formas meistarībai. Tāpat kā «Renē Moprēns», «Budenbroki» sadalīti nelielās nodaļās, kas dažkārt atgādina pabeigtu noveli; tāpat kā Gonkūru romānā, momentāni skicējumi un gluži kā no personāžu sarunas izrauti fragmentiņi bieži vien šeit ievada aprakstus, kas paskaidro vietu, kāda tiem ierādāma notikumu virknē.

XIX gadsimta krievu literatūra, kuras divus pārstāvjus Tomass Manns tieši nosauca par saviem skolotājiem, pirmām kārtām ietekmēja jaunā «Budenbroku» autora garīgo veidošanos. Tā bija skola, kas viņā audzināja spēju pretoties dekadences filozofiskajām un estētiskajām idejām. Atcerēdamies pie sava pirmā romāna darbā aizvadītos gadus, Tomass Manns teica, ka viņš «savus nenobriedušos spēkus» stiprinājis, lasīdams krievu rakstniekus. Ar sava varoņa Tonio Krēgera muti viņš krievu literatūru nosauca par «svētu», jo tā «šķīstī un dara svētu». Kur tad īsti meklējama tās dziedinošā, spēcinošā iedarbe uz Tomasu Mannu pašu? Mūsuprāt, atbildi uz šo jautājumu var izsecināt no «Budenbroku» autora komentāriem, ko viņš par romānu devis piecdesmit gadu pēc tam, kad bija sācis rakstīt šo darbu. «Jaunais «Budenbroku» autors,» saka Tomass Manns, «studēja Nīčes pagrimuma psiholoģiju. Taču vienu šā pēc dzīves kāri alkstošā vitālista atklājumu viņš tomēr bija spiests noraidīt vai vismaz nevarēja to pieņemt nopietni — es te domāju Nīčes apgalvojumu, ka <(par esamību drīkst spriest tikai no dzīves pašas viedokļa, aiz tās robežām nav nekāda atbalsta punkta tādiem spriedumiem, nav nekādas instances, kuras priekšā dzīvei būtu jākaunas par savām izpausmēm». Pieļauju, ka tāda doma varēja rasties vācieša galvā, bet tā ir sveša eiropeiskam domāšanas veidam, Eiropas humānismam, kura

• kolēns biju, kad man bija divdesmit pieci gadi, un esmu i*I joprojām tagad, kad man sācies jau astotais gadu desmits. «Atbalsta punkts» un «instance», kā tos sauc Niče, eksistē, un tie jāmeklē cilvēkā...» Dzīves kritika,

•.(biedrības kritika no cilvēka pozīcijām — tieši tas bija krievu literatūras patoss. Jaunajam Tomasam Mannam tā kija pirmā «Eiropas humānisma» skola. Lasīdams Turge-i.ievu un Tolstoju, viņš mācījās uzlūkot, literatūru par nodarbošanos, kam gribēja ziedoties uz visiem laikiem, par ceļu, runājot ar noveles «Tonio Krēgera» vārdiem, uz «saprašanu, piedošanu un mīlestību». Jau tas vien, ka par sava darba virsuzdevumu viņš atzina morāles principu «visa kritērijs ir cilvēks», iedvesa uzticību un cieņu pret tās literatūras māksliniecisko metodi, kas šo principu spoži apliecināja. Un, dzimtās pilsētas tēlojumā ievērodams jo pilnīgu vēsturisku patiesīgumu, tās iemītnieku psiholoģijā iedziļinādamies rūpīgi un ar simpātijām, jaunais autors rīkojas ar savu materiālu pēc Austrumu dižo skolotāju parauga.

Mēs rakstām biogrāfiju, nevis kritisku vai literatūrzi-nātnisku apceri, tāpēc, gluži dabiski, cenšamies savu stāstu balstīt galvenokārt uz faktiem un dokumentiem. Bet, lai cik sīki mēs pārstāstītu «Budenbroku» materiālu avotus, kas bija Tomasa Manna rīcībā Itālijā, un literārās ietekmes, kuras viņš izjuta, kad sāka darbu, tas vēl nedos priekšstatu, kā viss atspoguļojās viņā, tieši viņa radošajā iztēlē. Ja mēs apmierinātos tikai ar tādu dokumentāri apstiprinātu pārstāstu, tad savdabīgā «tomasmanniskā» pieeja materiālam un tātad mūsu varoņa kā rakstnieka savdabība, tas ir, pats nozīmīgākais, kas viņā ir, paliktu ārpus šā stāsta par viņa jaunību, bet īstā slava taču atnāca pie viņa, kad viņam vēl nebija ne trīsdesmit gadu . ..

Tomass Manns bieži atkārtoja Gētes vārdus: «Lai kaut ko radītu, vajag kaut kam būt.» Spriežot pēc Ekermana pierakstiem, Gēte ar šiem vispār daudznozīmīgajiem vārdiem domājis konkrēti mākslinieka attieksmi pret materiālu, pret dabu. «... Kas grib radīt kaut ko dižu,» paskaidrodams savu aforismu, izteicies Gēte, «tam jāsasniedz tik augsta attīstības pakāpe, lai... spētu pacelt sava gara līmenī niecīgo reālo dabu un padarīt paT īstenību to, kas dabas parādību pasaulē vai nu iekšējā vājuma dēļ, vai arī ārējo kavēkļu dēļ palicis tikai nodoms.»

Tēvamāsas dzīves apraksts, karpas sagatavošanas recepte, atmiņā iespiedušies bērnu dienu vārdiņi, ar kuriem lepojās madarotiem gobelēniem izklātajās viesistabās, ieraksti ģimenes bībelē, paša atmiņas par tēvu un ģimnāzijas iespaidi, skandināvu romānu motīvi, Vāgnera mūzika, Sopenhauera filozofija — tas ir materiāls, no kura montēti «Budenbroki». Sveša, tas ir, no literāriem avotiem ņemta materiāla šeit salīdzinājumā ar vielu pēdējos romānos — «Burvju kalns», «Jāzeps», «Doktors Fausts» — nav tik pārāk daudz. Tomēr «Budenbroku» oriģinalitāti un šās grāmatas milzīgos panākumus nevar izskaidrot tikai ar to, ka veiksmīgi izvēlēts pamats — svaiga, vēl neviena neizmantota viela, turklāt autoram labi pazīstama pēc paša LIbekā uzkrātās pieredzes. Tetra-ioģijā par Jāzepu kā materiāls tiks izmantota bībeles leģenda, kas cilvēcei zināma vismaz savus trīs tūkstošus gadu, bet, rakstot romānu par vācu komponistu Lever-kīnu, no kultūras gadu simtiem garās vēstures smelto svešo motīvu montāža tieši kļūs par konsekventi un atklāti īstenotu principu. Tomēr ari šais gadījumos grāmatas iznāks nozīmīgas, savdabīgas un ari kļūs pazīstamas visā pasaulē. Nu kā gan citādi, var iebilst, tāpēc jau tas ir talants. Tiesa gan, talants, taču tāds skaidrojums ir pārlieku vispārīgs, taisnību sakot, tiek nevis izskaidrotas attiecības starp materiālu un tieši šo autoru, bet gan notiek atsacīšanās no mēģinājuma tās izskaidrot.

Tomass Manns, kas vecumā bieži un dažādā kopsakarā mēdza runāt par sava mūža vienotību, pats norādīja, ka, savā vēlīnajā darbā «Doktors Fausts» operēdams ar dažām Nīčes un Čaikovska biogrāfiju detaļām, ar vienu Šekspīra soneta tēmu un vēl ar citu svešu, ja tā var teikt, dzīves un literatūras īpašumu, būtībā lietojis to pašu paņēmienu, ko savos agrīnajos «Budenbrokos», kur salīdzinājumā ar «Faustu» autora paša dzīvie iespaidi ieņem stipri vien lielāku vietu nekā daudzo izlasīto grāmatu iespaidi. Septiņdesmit gadu vecais Tomass Manns šo paņēmienu nosauca par «cildeno norakstīšanu». «Ļoti labi zinu, ka jau agri sāku vingrināties savā ziņā cildenā norakstīšanā — piemēram, stāstīdams par mazā Hanno Bu-denbroka tīfu, es nekautrēdamies ekscerpēju attiecīgo rakstu no enciklopēdiskās vārdnīcas, tā teikt, «pārcēlu to dzejā». Iznāca slavenā nodaļa. Taču tās uzrakstīšanā nopelns ir vienīgi tas, ka mehāniski piesavinātais ticis zināmā mērā apgarots ...»

Nodaļa par tīfu, piebildīsim, ir tikai vienkāršākais «cildenās norakstīšanas» piemērs. «Apgarošana» ir diezgan tilpīga formula, lai ar to varētu definēt «Budenbroku» autora attieksmi pret visu viņa izmantoto būvmateriālu un mēģinātu precizēt šās formulas jēgu attiecībā uz visu šo romānu.

Tomass Manns apgaroja sava paša dzimtas vēsturi, piešķīra tai plašu, simbolisku nozīmi, «pārcēla to dzejā» tāpat kā tīfa aprakstu no enciklopēdiskās vārdnīcas. Saskatījis šās dzimtas vēstures virzības kopējo līniju — pagrimumu, sabrukumu — un nospraudis sev uzdevumu, kas ietverts romāna apakšvirsrakstā («Kādas dzimtas sairums»), viņš līdz ar to jau pacēlās pāri materiālam: Mannu ģimene atšķirībā no Budenbrokiem taču ne tikai nesaira, neaizgāja bojā, bet divi tās vecākie brāļi sasniedza, kā izteicās Heinrihs, «ražena pacēluma» posmu. Pie reizes jāatzīst, ka sākotnēji autors negrasījās likt nomirt zēnam Hanno, kura prototips bija viņš pats, un pat uzskicēja vairākas nodaļas par puisēna turpmāko likteni. Hanno bojāeju prasīja ar laikmeta beigu izjūtu piesātinātā darba iekšējā loģika. Bet vai autors, sākdams darbu, bija pilnīgi skaidrībā par šo izjūtu?

Pēc ieceres romānam tikai vajadzēja atainot «no dzīves nogurušu cilvēku psiholoģiju». Sākumā, ķerdamies pie darba, autors nepretendēja ne uz kādu sociālvēsturisku kritiku. «Kā šodien atceros,» viņš pēc daudziem gadiem stāstīja, «ka laikā, kad strādāju pie «Budenbrokiem», kāds Minhenes mākslinieks man jautāja, ko es rakstot, un es drīzāk īgni nekā moži atbildēju: «Ai, tā ir garlaicīga bir-ģerislca matērija, taču runa ir par pagrimumu, un tas dara to literāru.» Stilizēju romāna formā ģimenes un savus paša iespaidus, gan sajuzdams, ka te slēpjas kaut kas «literārs», tas ir, garīgs, tas ir, vispārnozīmīgs, bet būtībā neapzinādamies, ka ar savu stāstu par vienas birģeru dzimtas sairumu esmu vēstījis par dziļākiem sairšanas un miršanas procesiem, par daudz nozīmīgāku kulturālu un sociālvēsturisku lūzumu.»

«Budenbrokiem» par materiālu noderēja vāciska, turklāt šauri lokāla Lībekas sadzīve, kam piemīt savas, ne vispārvāciskas, bet ar šās pilsētas īpašo Hanzas vēsturi saistītas iezīmes. Un, ja tik cieša saistība ar specifisku, pat unikālu situāciju nekavēja grāmatai gūt lielus starptautiskus panākumus, ja tās varoņos Eiropas birģerība pazina pati sevi, tad tas notika tāpēc, ka materiāls tika «apgarots», tas ir, pakļauts mērķim, kas autoram šķita «literārs» un «vispārnozīmlgs», — parādīt pagrimuma psiholoģiju. Lai gan veco sociālo sakaru laušanai ir daudzas nacionālas un lokālas Ipatnibas, tomēr viscaur Eiropā veidojās psiholoģisks tips — cilvēks, kas bīstas dzīves un kas noguris no dzīves. Precīzais, konkrētos apstākļos sakņotais šās psiholoģijas attēlojums neatkarīgi no autora nodomiem bija kritika par visu sabiedrību, kas šādu psiholoģiju radīja.'

1948. gadā Ņujorkā nāca klajā hrestomātija ar nosaukumu «Pasaules šedevri». Tajā bija ietilpināta «Buden-broku» nodaļa par skolu, kurā mācījās Hanno, par pārdzīvojumiem, ar kādiem zēnam saistīts pienākums apmeklēt ģimnāziju. Paskaidrodami, kāpēc izvēlējušies tieši «skolas» nodaļu, hrestomātijas sastādītāji norādīja, ka šeit «atainota vācu skola daudz gadu pirms tam, kad šis vācu dzīves aspekts kļuva plaši pazīstams ārpus robežām». Tomass Manns atzina par vajadzīgu izteikties sakarā ar minēto motivējumu. Viņš nenoliedza nedz izziņas nozīmi, kāda ir nodaļai, kurā attēloti vācu ģimnāzijas tikumi pagājušā gadsimta beigās, nedz arī zīmētās ainas objektīvo ievirzi pret muļķīgo pedagoģisko sistēmu. Tomēr amerikāņu hrestomātijas sastādītāju pieeja «Budenbrokiem» autoram šķita pārlieku utilitāra. «Skolai,» Tomass Manns, komentēja viņu argumentu, «šeit pirmām kārtām jāaizstāj pati dzīve ar tās ņirdzīgo cietsirdību un zemiskumu, dzīve, kas iedveš šausmas savam nemīlētajam, pārlieku vēlu pasaulē nākušajam bērnam; tas ir tik skaidri acīm redzams, ka nevar ne runas būt par tendenci uzlabot kritizējamo kārtību, par cenšanos panākt kaut kādas skolas reformas.»

«Mātes Dabas» tēls, kas viežams šai vecā rakstnieka komentārā par savu jaunības dienu darbu, vairāk pārliecinoši nekā gari iztirzājumi saista «Budenbrokus» ar novelēm krājumā «Mazais Frīdemana kungs» un ar zīmējumiem «Grāmatā ar bildītēm» un rāda, kā īsti autors, Gētes vārdiem runājot, pacēla «sava gara līmeni niecīgo reālo dabu», kā viņš to, lietojot viņa paša izteicienu, «apgaroja».

Savas dzimtas stāstu Tomass Manns padarīja par sairuma simbolu, par dzīves sabradātās cilvēcības simbolu, un viņa varoņi Tomass Budenbroks un puisēns Hanno nomira simboliskā nāvē, taču tas bija tikai viens aspekts autora suverēnajā izrīcībā ar «mehāniski piesavināto».

Atšķirībā no senatora Budenbroka un viņa dēla «Bu-denbroku» autors, kas abus, it īpaši Hanno, dāsni apveltījis pats ar savām rakstura īpašībām un kas senatoram devis savu vārdu, palika dzīvs un pameta Lībeku, juzdamies drīzāk kā princis, kurš gaida aicinājumu apsēsties tronī, nekā tāds, kas noiet no vēstures skatuves. «Tieši paša raženā izaugsme,» Heinrihs Manns teica par brāli, «ļāva viņam saprast, kā nonāk pie sairuma, kā liela dzimta sarūk par mazu un kā tā vairs nejaudā kompensēt sava pēdējā darbīgā locekļa zaudējumu. Trauslais zēns, kas vienīgais palicis no visas ģimenes, mirst, un ar to ir pateikts viss uz mūžīgiem laikiem. Bet patiesībā, kā vēlāk noskaidrojās, vajadzēja izdarīt krietni daudz labojumu gan ne attiecībā uz mūžību, bet vismaz attiecībā uz tiem nedaudzajiem gadu desmitiem, kas ir mūsu rīcībā. «Pagrimušajai» dzimtai, ko tā nosauca kāds pārlieku steidzīgs garīdznieks, bija vēl lemts kļūt par izcili produktīvu.» Ar savu paša pieredzi divdesmit divus gadus vecais Tomass Manns izdarīja atklājumu, kas ārkārtīgi stipri ietekmēja tiklab viņa attieksmi pret Budenbroku materiālu, kā ari visu viņa turpmāko daiļradi. Viņš ieraudzīja, ka «pagrimums» ir divpusīgs process, ka nepiemērotiba dzīvei un bailes no tās glabā sevī ne tikai postīgo, bet arī radošo iedīgli. «Grāmatā ar bildītēm» tās autors «Māti Dabu» attēloja kā rupju palaistuvi un «dzīvi» kā derdzīgu idiotu. Protams, tie bija šarži, karikatūras, un tādu zīmējumu būtiska īpašība ir pārspīlējums. Tomēr ar visu savu hiperbolismu tās diezgan precīzi ataino kādu apjautu, kas tur autoru savā varā, — lepnu apjautu, kas dīvainā veidā iemīt viņā vienlaikus ar melanholiskajām sērām par to, ka irst agrākās dzimtas saites un vispār iet bojā tas, ko tik pārliecināti un, kā izrādījās, tik netāli e-dzīgi bija kultivējuši senči: viņu dzīves veids, viņu tikumība, pati viņu eksistences bāze, — vārdu sakot, ar sērām par laikmeta galu, par birģerisma galu. Apjauta, ka viņš, Tomass Manns, nepadosies rupjajiem dzīves spaidiem, ka viņam vispār nav lemts izgaist pagrimuma stihijā.

Pagrimuma un progresa dialektisko saistību cilvēces vēsturē rakstnieks jaunībā nezin vai iztēlojās tikpat skaidri ka, piemēram, 1939. gadā, kad, lasīdams Prinsto-

nas universitātes studentiem lekciju par tematu «Romāna māksla», viņš, starp citu, teica: «... Sairšana un sābru- ! kūms, tā sauktā deģenerācija, ir savdabīga parādība. «Pa- i grimums» — tas var nozīmēt izsmalcināšanos, padziļināšanos, uzlabošanos; tas var nebūt saistīts ar nāvi un galu, gluži otrādi, tas var nozīmēt uzplauksmi, pacēlumu, dzīves pilnveidošanos.»

Bet arī jaunībā, likdams lietā vēl tikai savu paša pieredzi, nevis cilvēces vēsturisko pieredzi, «Budenbroku» autors saskatīja pagrimuma procesa divatnīgumu, kas viesa cerību. Pēdējais Budenbroks Hanno iet bojā ne tā, kā gāja bojā advokāts Jakobī un mazais Frīde-mana kungs. Tie krita par upuri rupjai īstenībai, nepacēlušies tai pāri, nerazdami glābiņu no savām mokām. Hanno jau bija pavēries glābiņš mākslā. Pirms nodaļas par slimību, kas aizrauj nāvē Hanno, tēlota aina, kur Hanno improvizē pie klavierēm, te ir mūzikas apraksts, kurā atrodama šāda vieta: «... Veseli dēkainu skaņu, ritmu un harmoniju plūdi, pār kuriem Hanno pats vairs nevaldīja... Tad iestājās atraisījums, atslābums, piepildījums, pilnīga nomierināšanās pēc vētras, un ar neizsakāmu prieka uzgavilē jumu viss atrežģījās par vienu saskaņu...» Šai vietai un tāpat arī visam Hanno improvizācijas aprakstam, bez šaubām, ir simboliska jēga, un te iespējams ne tikai viens, bet gan vairāki skaidrojumi. Starp citu, mums šķiet, ka šeit ietverta arī doma par to, ka harmoniju, pilnību, ko Hanno nevar rast reālajā dzīvē, viņš var gūt mākslā. Taču Hanno pieder pie trausliem, vājiem, dzīvei nepiemērotiem cilvēkiem, un no tā jau nav pārāk tālu līdz secinājumam, ka vajadzību pēc harmonijas izjūt tieši tādi cilvēki kā Hanno, kas asi uztver īstenības nepilnīgumu, ka te meklējams tādu cilvēku attaisnojums, vēl vairāk, arī viņu vērtība. Prasība pēc pilnības pati par sevi taču ir cilvēciska, cildena un auglīga, un Hanno iet bojā nevis tāpēc, ka jūt šo vajadzību, bet i gan tāpēc, ka viņā šī prasība ir vājāka nekā riebums pret dzīvi. «Kas ir mana mūzika, Kaj?» viņš jautā dažas lappuses pirms klavieru improvizācijas ainas. «Man gribētos gulēt un nekā vairs nedomāt. Es vēlētos nomirt, Kaj!»

So secinājumu jaunais «Budenbroku» autors neformulēja. Viņš pagrimuma procesa divatnīgumu paradīja ka mākslinieks, tēlodams zēnu Hanno, kurā slimīgums un dvēseles smalkums tik cieši saistīti, ka itin kā ieplūst vh ir. otrā; tēlodams viņa tēvu komersantu Tomasu Bu-d< iilnoku, kas, zaudējis interesi par praktiskām lietām, iini kā kompensē to ar saviem senčiem neizprotamu ga-ii n apvāršņa paplašināšanos; beidzot, tēlodams Hanno Irvoci Kristjānu, kuru viņa nenokārtotās praktiskās dzīves dēļ Lībekas birģeri neņem nopietni, bet kuram piemīt izcilas mākslinieka spējas.

Tomass Manns tikai vecumā formulēja savu atklājumu, kad tas jau bija uzspiedis zīmogu daudzu viņa darbu, arī «Jāzepa» tetraloģijas un «Doktora Fausta» problemātikai. Taču viņš to formulēja, piemēram ņemdams nevis šos vēlīnos darbus, bet gan savus jaunības «Budenbrokus», kur šis atklājums bija izdarīts. Mēs jau minējām viņa piezīmes pie «skolas nodaļas», kas ietverta amerikāņu krājumā «Pasaules šedevri». Šo piezīmju vidū ir tāda: «Kad māksla kritizē dzīvi, īstenību, kā arī cilvēku sabiedrību —■ vai tā vienmēr nav kritika no mazā Hanno pozīcijām? ... Bez cilvēkiem «less extroverted and more sensitive»[3], bez «ressentiment»[4], vājības, bez viņu tikumiskās neiecietības, bez viņu cietēja kriticisma, kāds tas ir, īstenība, kas apmierina tai pielāgojušos, ir nepanesama, — īsāk sakot, bez decadent^5, bez mazā Hanno cilvēku sabiedrība kopš grēku plūdu laikiem nebūtu tikusi ne soli uz priekšu.»

Atkārtojam — «Budenbrokos» Tomass Manns parādīja divus pagrimuma aspektus — pesimistisko, rūgto un dzīvi apliecinošo, uz nākotni vērsto, izmantodams viskonkrētāko materiālu, kā mākslinieks, kam tiesība saukties par mākslinieku tikai tad, kad viņa gleznu apgaro vispārinājums. Un šo divatnību viņš izjuta un saskatīja tikai tāpēc, ka tā iemājoja viņā pašā.

Itālijā Palestrīnas akmens zālē vācu komponists Adrians Leverkīns noslēdz darījumu ar velnu. Šī «Doktora Fausta» centrālā aina romānā, kur gandrīz katrai detaļai ir simboliska nozīme, izceļas ar atklātu, uzsvērtu simbo-liskumu. Velns ir slimas fantāzijas, murgu halucinācijas radīts. Prātodams par savu likteni, par cenu, kas jāmaksā, lai varētu nodarboties ar mākslu māksliniekam grūtajā laikā, kad jācīnās ar gurdumu — «mazo un lielo, personisko un laikmetīgo», tas ir, birģerisma ēras norietā, kom-

ponists Leverkīns atsakās no mīlestības pret cilvēkiem, no «goddevīgas attieksmes pret objektīvo, pret tā dēvēto patiesību», īsāk sakot, no jebkādām ētiskām mērauklām savā daiļradē. Sī atsacīšanās tad arī personificēta velnā. Ikvienā Tomasa Manna romānā, tāpat arī novelēs, ir daudz autobiogrāfiska materiāla. Jau runājām par dažu viņa izdomāto tēlu reālajiem prototipiem, no episkajiem tekstiem izšķetinājām aprakstus par ainavām un interjeriem, kuros aizritēja autora dzīve, saskatījām psiholoģisku līdzību starp autoru un vienu otru viņa varoni. Vispār ir aplam indentificēt autoru ar varoni — un, šķiet, itin nemaz nevajag humānistisko «Budenbroku» autoru identificēt ar varoni, kas ieķīlā dvēseli sātanam jaunrades ekstāzes dēļ. Taču Leverkīnam, tāpat kā citiem saviem personāžiem, Tomass Manns ir piešķīris dažus savas biogrāfijas sīkumus un romāna kontekstā šie sīkumi, piesātinājušies ar romāna simboliku, arī paši iegūst simbolisku jēgu. Savā rezumējošajā darbā «Doktors Fausts» Tomass Manns atskatās ne tikai uz Vācijas pusgadsimta ilgo ceļu un ne tikai uz rūgto degradācijas ceļu, ko nostaigājusi māksla, atsacīdamās rūpēties «par to, kas zemes dzīvē vajadzīgs, ka kļūtu tur labāk», un palīdzēt, «lai starp ļaudīm izveidotos tāda kārtība, kura dailes darbam atdotu stipru pamatu», viņš atskatās arī uz savu paša, kā to vēl vēlāk redzēsim, pretrunīgo rakstnieka ceļu, Un tas, ka komponista Leverkīna dialogs ar velnu notiek tai pašā pilsētiņā un tai pašā mājā, kur šā dialoga autors ieplānoja un izplānoja savu pirmo romānu, mūsuprāt, ir apslēpts mājiens izdarīt retrospektīvu vērtējumu par šiem Itālijā pavadītajiem pusotra gadiem. «Mūsu beletāžas vēsajā akmens zālē,» saka Heinrihs Manns, «iesācējs, vēl sevi nepazīdams, ķērās pie darba, ko drīz vien iepazina daudzi un kas pēc dažiem gadu desmitiem piederēja visai pasaulei.» Pie brāļa teiktā var piebilst, ka pēc pieciem gadu desmitiem, kad «iesācējs» sen bija aizsniedzis «dižu veikumu laiku», šī vēsā akmens zāle itāliskajā beletāžā viņam šķita vieta, kur viņš sācis sevi iepazīt un, iecerēdams pirmo romānu, nospraudis ceļu ilgiem gadiem nākotnē, galu galā — visam mūžam. Mēs jau citā sakarībā citējām Tomasa Manna piezīmi, ka tikai «Budenbroku» rakstīšanas procesā viņš sapratis, ko grib un ko negrib, sapratis, ka viņam vajadzīgi «ziemeļi, ētika, mūzika, humors». Vārds «ētika» nav nosaukts pirmais, nav uzsvērts, gluži otrādi, tas itin kā notušēts, to nodzēsuši blakus vārdi, kas pieder pie gluži citām jēdzienu kategorijām. Taču tieši šis vārds izskaidro, kāda nozīme ir Itālijas braucienam, kurš izšķiroši ietekmēja visu turpmāko Tomasa Manna radošo dzīvi, un kā «Budenbrokos» iedzīvinātā iecere patiesībā atšķīrās no Leverkīna iecerēm, kuru raksturošanai vecumā rakstnieks, savas paša un sabiedriski vēsturiskās pieredzes mācīts, izraudzījās tādu simbolu kā līgumu ar velnu, simbolu, kurā atkal ietverts ētisks vērtējums par mākslas atsacīšanos kalpot cilvēku dienišķajām vajadzībām.

Iecerējis uzrakstīt savas dzimtas, tas ir, arī pats savu vēsturi, jaunais literāts pieņēma lēmumu, kura ētiskā pamatotība viņam kļuva skaidra tikai daudz vēlāk, kad viņa daiļradē cieši iesakņojās autobiogrāfiskais grēksūdzes princips. «Apzināti vai neapzināti (labāk, ja neapzināti),» viņš teica, piemēram, 1922. gadā, «pedagoģiskais elements vienmēr ietilpst autobiogrāfiskajā, izriet, izaug no tā... Vai tad cilvēks, lūkodamies savā attēlā, ja vien nesirgst ar nedziedināmu pašapmierinātību, sevišķi stipri neizjūt, cik ļoti viņam pašam nepieciešams laboties? Nu, protams, izjūt. Un tieši šī izjūta, ka vajag laboties un pilnveidoties, šī uztvere par savu paša «es» kā par sūtību, kā par morālu, estētisku un kulturālu pienākumu, objek-t i v i z ē j a s izglītošanas un audzināšanas romāna varonī, pārvēršas par «tu», kam dzejiskais «es» kļūst par vadītāju, skolotāju, audzinātāju ...» Kā autobiogrāfiskais patoss pāriet audzinošajā, sociālajā un politiskajā patosā — šī mehānika Tomasam Mannam atklājās tikai pēc pirmā pasaules kara, kad viņš rakstīja «Burvju kalnu». «Budenbrokos» pedagoģiskais elements asistēja «neapzināti», ar šās mehānikas palīdzību tas no autobiogrāfijas dzima pats.

Romānā par birģeri ar netīro sirdsapziņu un par viņa dzīvei nepiemēroto dēlu Tomass Manns stāstīja par sevi un tādējādi neatkarīgi no saviem nodomiem kļuva par audzinātāju. Rādīdams birģerisma pagrimumu un sairumu, viņš reizē pats ar savu radošo aktu deva paraugu, kā pretoties pagrimuma stihijai. Un jau te rodams «Budenbroku» morālais spēks, jau ar to vien tie atsaucas uz «cilvēka vajadzībām». Turpmākajā «Budenbroku» autora daiļradē, izņemot varbūt vienīgi noveli «Tonio Krēgers», ārējam autobiogrāfiskam materiālam būs ierādīts daudz mazāk vietas nekā pirmajā romānā. Saviem varoņiem — princim

Klausam-Heinriham, Fēliksam Krulam, Ašenbaham, Gē-tem, Jāzepam — autors atdos galvenokārt savas pārdomas un iejūtas. Tomēr rakstnieks Tomass Manns vienmēr būs un paliks autobiogrāfisks. Un, tā kā grēksūdze ir nešķirami saistīta ar ētiku, tad var teikt, ka «Budenbroki» bija pirmais solis, kas nosaka visa ceļa virzienu. Virziens, izrādījās, bija ētisks.

Bet toreiz, kad Tomass Manns savas darba stundas vadīja Palestrīnas akmens zālē, šis nākotnes ceļš viņam nepavisam vēl nebija skaidrs. Un vēlāk, kad viņš grīni sacīja, ka nodarbojoties ar garlaicīgu birģerisku matēriju, kas literāra tikai tāpēc, ka runa tur esot par pagrimumu, tad tas nebija vulgārs snobisms, bet te izskanēja stipras šaubas, vai māksla ir derīga tam, ko Leverkīna velns nosauca par «tikumisko patiesību». «Tava cenšanās, draugs, pēc objektīvā, pēc tā saucamās patiesības, noniecinot subjektīvo, tīro pārdzīvojumu, tik tiešām ir mietpilsoniska un atmetama,» slimo komponistu kārdina velns, kas iemieso viņa paša domas.

Leverkīna kārdināšana arī ir autobiogrāfiska. Būdams aizejošā, turklāt mokās aizejošā laikmeta dēls, Tomass Manns šaubījās, vai mākslai ir noderīgs šā laikmeta skumjās īstenības materiāls, vēl vairāk, viņš šaubījās, vai tādā laikmetā māksla vispār pieļaujama. Šo šaubu cēlonis ir morālas dabas. Vecumā gan viņš apzīmēs mākslu par diženu naida un muļķības sagrāvēju, bet šobrīd, divdesmit divu gadu vecumā, viņš mākslā saskatīja tikai spēli un tāpēc jautāja sev, vai drīkst, vai ir tikumiski spēlēties ar cilvēku ciešanām. «Pieļaujama,» velns saka, «vairs tikai nefiktīvā, nerotaļīgā, neliekuļotā un neapskaidrotā ciešanu izpausme reālās norises mirklī.» Bet tādā gadījumā, velnam iebilst Leverkīns, māksla var rotaļāties ar formām, kuras vairs nav dzīvas. «Zinu jau, zinu,» atbild velns. «Parodija. Tā varētu uzjautrināt, ja nebūtu tik aplam sērīga savā aristokrātiskajā nihilismā. Vai ar šādiem trikiem tu ceri gūt daudz laimes un dižuma?» Kā zinām, parodijai Tomass Manns jau bija paguvis nomaksāt meslus «Grāmatā ar bildītēm». Nē, no rotaļas ar atmirušām formām viņš nevēlējās gūt «dižumu» un «laimi», šo rotaļu viņš nopietni neņēma un uzskatīja, ka tai pienācīgā vieta ir ģimenes albumā.

No daudzām Leverkīna šaubām Tomass Manns atbrīvojās tikai mūža vakarā. Taču mākslinieka instinkts, kas vienmēr bija stiprāks par šaubām, jau toreiz tur, Itālijā, lika viņam apjaust, ka par viņa «spēles» objektu jāklust viņam pašam, Tomasam Mannam, un viņa paša vēsturei. Tāpēc ar laiku viņš ari izjuta savu «es» kā sūtību un savu esmi — kā pārstāvību, kas viņam uzlika ētiskus pienākumus pret tiem, kurus viņš pārstāv, — pret birģe-rismu, jo viņš ir birģeris, pret Vāciju, jo viņš ir vācietis. Un tas šķīra viņa ceļu, kas aizsākās ar «Budenbrokiem», no Adriana Leverkīna ceļa.

REDAKCIJAS LĪDZSTRĀDNIEKS

Sava pirmā romāna melnraksta pirmajā lappusē autors atzīmēja datumu — «1897. g. oktobra beigās». Aptuveni tai pašā laikā brāļi atgriezās Romā ziemas dzīvoklī. Kur Tomass Manns iesāka «Budenbrokus» — vai jau Pales-trīnā, tas ir, dažas dienas pirms šķiršanās no tās, tā ka līdz aizbraukšanas brīdim varēja sakrāties tikai plāna aprakstīta lapiņu kaudzīte, vai arī tikai Romā? Par to ir divi autora paša liecinājumi. Pirmais, 1906. gadā, citā sakarā minēts jau agrāk: «Kad sāku rakstīt «Budenbrokus», es dzīvoju Romā...» Otrais, no 1930. gada, šķietami ir pretrunā ar pirmo: «Jau Palestrīnā pēc uzcītīgas sagatavošanās sāku rakstīt «Budenbrokus» ... iesākto vēstījumu turpināju, dzīvodams via Tonē Aigentina...» Mūsuprāt, te patiesībā nekādas pretrunas nav, otrais liecinājums ir tikai precīzāks. Palestrīnā Tomass Manns uzrakstīja pirmās lappuses, taču to, gluži dabiski, bija pavisam maz, un pa īstam rakstīšanai viņš nodevās, iegrima «epa stihijā» Romā, kas tāpēc arī palikusi viņam atmiņā kā īstenā grāmatas tapšanas vieta.

«Kamēr vēl dzīvoju Romā, nāca klajā mana pirmā grāmata — noveļu krājumiņš... Man bija izdevība redzēt «sevi» Romas grāmatu veikalu skatlogos.» Krājumu, kas saucās «Mazais Frīdemana kungs», Fišera grāmatu apgāds laida klajā divtūkstoš eksemplāru lielā metienā 1898. gada pavasarī, un tai pašā pavasarī, aprīļa beigās, iededzis, novājējis, nodilušās drānās, ar nelielu bagāžu, kuras galvenais smagums bija «draudīgi uzpūties manuskripts», vienas grāmatas autors atgriezās Minhenē. Apmeties pie mātes, viņš pēc dažām dienām noīrēja atsevišķu istabu, taču nodzīvoja tur neilgi, sameklēja sev citu dzīvesvietu, kuru arī drīz vien kaut kāda iemesla dēļ pameta, un nākošajā vasarā jau mitinājās ceturtajā vecpuiša dzīvoklī.

Kā Tomass Manns, atgriezies Minhenē, iedalīja savu laiku?

«Korfics Holms, ko pazinu un ar ko draudzējos jau Lībekā ...» šīs dienas Tomass Manns atcerējās 1930. gadā, «saticis mani uz ielas, tūdaļ pieņēma mani darbā žurnāla «Simplicissimus» redakcijā ar simts mārku lielu mēnešalgu ...»

Ģimnāzijas biedri, kas pirms pieciem gadiem bija izdevuši «Pavasara vētru», patiesi satikās uz ielas, taču negaidīta šī tikšanās nebija. Kā rāda Tomasa Manna saglabājušās vēstules, Korfics Holms bija viens no tiem viņa paziņām, kurus viņš pirmām kārtām informēja par savu atgriešanos dzimtenē. Ar Holmu viņš bija ticies arī pēc dzīves Lībekā — Minhenē, vēl pirms aizbraukšanas uz Itāliju, un žurnālā «Simplicissimus», kur Holms strādāja, jau bija publicētas divas noveles. «Adresēju šo vēstuli «Simplicissimus» redakcijai, lai gan nezinu, vai Jūs tur vēl esat, un pat nedomāju, ka Jūs tur būtu. Bet, tā kā pirms dažām dienām esmu atgriezies apvienotajā tēvzemē, jūtu dedzīgu vēlēšanos tikties ar Jums, taču esmu bezcerīgā neziņā par Jūsu dzīvesvietu, un man šķiet, ka visdrošāk ir rakstīt uz to ielu, kur atradās redakcija. Būtu ļoti priecīgs, ja kādā jaukā dienā tā ap pulksten četriem Jūs mani apciemotu. Es izmantotu izdevību un paslepen iebāztu Jums kabatā sava noveļu krājuma eksemplāru, lai to izlasītu vismaz viens cilvēks.» Tas ir rakstīts 1. maijā — tūdaļ pēc tam, kad viņš bija noīrējis savu pirmo istabu Minhenē. Spriežot pēc atklātnes, kas sūtīta Holmam 12. maijā, Holms, uzzinājis par Tomasa Manna atbraukšanu, uzaicinājis viņu atnākt uz redakciju, taču tikšanos vajadzēja atlikt. «Lūdzu, nedusmojieties, ja kavēšos vēl vienu vai divas dienas; pēc tam visādā ziņā aiziešu uz redakciju, lai sasveicinātos ar Jums. Tas tālab, ka no brauciena atgriezos diezgan noplīsis, un, tā kā skroderis, šāda svarīga persona, liek man gaidīt, tad mana miesa ir gandrīz neapsegta (ko, taisnību sakot, nav pieklājīgi rakstīt atklātnē). Savās mājās varētu, kaut arī sarkdams, Jūs uzņemt, bet ierasties cita mājās neiedrošinos.»

Tādējādi viņš neapšaubāmi vēlējās satikties ar Holmu, nii šī tikšanās tika gatavota. Vai viņš cerēja dabūt pastāvīgu vietu žurnāla redakcijā vai vispār grāsījās iestāties darbā un vai ar gaidāmo tikšanos viņam saistījās kādi nodomi par darbu, to pateikt grūti. Taču nav nekādu šaubu, ka Holms, kas bija «Simplicissimus» līdzstrādnieks kopš žurnāla dibināšanas dienas un kas tagad vadīja apgādu, kurš izdeva šo žurnālu, bija ietekmīgs cilvēks Minhenes literātu aprindās, un kontakts ar viņu, protams, interesēja ikvienu iesācēju rakstnieku. Visādā ziņā tikšanās ar Holmu tūdaļ deva praktisku rezultātu.

Ilustrētā nedēļas izdevuma «Simplicissimus» pirmais numurs iznāca 1896. gada aprīļa sākumā. Tai laikā, kad Tomass Manns dabūja žurnāla redakcijā korektora vietu, žurnāls jau bija paguvis iekarot plašu popularitāti radikālās sīkburžuāziskās inteliģences vidū un izraisīt varas iestāžu niknumu par asprātīgajiem uzbrukumiem ierēdņiem, prūšu militāristiem un pašam ķeizaram. Tomēr atsevišķo numuru konfiskācija un dažādās policijas represijas, kas tika vērstas pret «Simplicissimus», piemēram, aizliegums pārdot šo žurnālu Berlīnes dzelzceļa staciju kioskos, tikai palielināja nedēļas laikraksta popularitāti un veicināja tā metiena pieaugumu. Tobrīd Holms vadīja apgādu, taisnību sakot, tikai tāpēc, ka tā īstais vadītājs un īpašnieks Alberts Langens slēpās Parīzē, baidīdamies no aresta. Pēc tam kad žurnālā bija publicēts satīrisks dzejolis un karikatūra par Vilhelma II braucienu uz Tuvajiem Austrumiem, pret «Simplicissimus» ierosināja lietu par «majestātes apvainošanu». Langens un vārsmu autors dramaturgs Franks Vēdekinds, kas vispār ar dažādiem pseidonīmiem (viens no tiem — «Simplicissimus») regulāri ievietoja šai žurnālā savus feļetonus vārsmās, aizbēga uz ārzemēm, bet karikatūristu T. T, Heini ieslodzīja cietoksnī. Starp citu, Vēdekinds pēc dažiem mēnešiem ieradās Leipcigā un dalījās sava ilustratora liktenī ...

1920. gadā, kad «Simplicissimus» svinēja divdesmit piecu gadu jubileju, Tomass Manns rakstiskā apsveikumā redakcijai teica, ka viņš jau sen bijis saistīts ar šo žurnālu. «Pirmais «Simplicissimus»! Nu, protams, es to atceros. Gaidīju to nepacietīgā priekā, mana sirds sāka straujāk pukstēt, kad beidzot ieraudzīju to izliktu apskatīšanai. Nopirku to mazā rakstāmlietu bodītē. Tas bija brīvs no politikas un lirisks. Kopš tām dienām visvarenais laiks ir izkaldinājis no tā vīru... Ceru, no manis arī.

Kāri gaidīju katru numuru — kā jau deviņpadsmit gadu vecumā^6, jo vairāk tāpēc, ka tūdaļ aizsūtīju tam savu rakstienu^7. Tas iznāca, tas iznāca! To iespieda ar turpinājumu divos numuros par spīti visiem noteikumiem, tik augstu tas tika novērtēts. Kā šobrīd redzu skaistos dubultdukātus, ko man par šo sacerējumu noskaitīja Va-sermans. (Tādus es vairs nekad nedabūšu!)

Jā, es iestājos redakcijas štābā, kādu laiku palīdzēju rediģēt darbus prozas nodaļā, neesmu nekāds nejauši ieklīdis apsveicējs, šai mājā esmu savējais! Kad es uz manuskripta vāka rakstīju «Jā!», tad Geheibs parasti to pārsvītroja un uzrakstīja: «Nē!» Jāteic, viņam bija taisnība — mēs nevarējām iespiest tik daudz, cik es vēlējos pieņemt.»

Šai liriskajā un jokpilnajā apsveikumā vārds «savējais», kas, liela mākslinieka teikts, glaimo redakcijai un vispār ir pamatots — viņš taču patiesi nodrukāja žurnālā «Simplicissimus» vienu no saviem pirmajiem stāstiem, viņš taču patiesi nostrādāja tur divus gadus par simt mar-kām mēnesī —, šis vārds pareizi saprotams tikai tad, ja ievēro humoristiski lirisko «jubilejas» toni. Laiku pa laikam viņš ņēma no redakcijas dažus manuskriptus, mājās tos pārlasīja un atdeva atpakaļ ar īsām atsauksmēm rakstveidā. Redakcijas sēdēs viņš parasti nepiedalījās un ne vienreiz vien izmantoja pasta pakalpojumus, lai informētu Holmu par kārtējiem sīkiem darbiem. «Dārgais Holma kungs,» viņš rakstīja 1899. gada 20. februārī. «Vakar, tas ir, svētdien, biju no 11 līdz 12 birojā, bet, kā Jūs zināt, man neizdevās Jūs sastapt, jo Jūs droši vien vēl gulējāt mīlas skavās. Vai Jums ir kaut kas man ziņojams? Piedāvāju oriģinālā piedāvāto tulkojumu. (Jūsu ieskatam. Ja tas nekur neder, sūtiet to man drīzāk atpakaļ.) Tālāk — tā kā ar pirmo Jūs tik ātri tikāt galā, vēl trīs nelieli manuskripti... «Literārajā atbalsī» izlasīju, ka Tolstoja «Augšāmcelšanos» izdod vāciski Dīderihs Florencē un Leipcigā. Domāju, ka man nav tiesību noklusēt Jums šo jauno ziņu.» Pret manuskriptiem, kuru liktenis zināmā mērā bija atkarīgs no viņa atsauksmes, jaunais recenzents, kā redzams no iepriekš citētajām atmiņām, izturējās iecietīgi, viņa prasīguma objekts jau toreiz bija galvenokārt viņš pats.

Turklāt jāpatur prātā, ka Tomasa Manna pārziņā atradās tikai prozas darbu nodaļa, bet žurnāla seju noteica ne tik daudz beletristikas publicējumi, kā aktuāli dzejoļi, karikatūras un feļetoni, tā ka izdevumam «Simplicissi• mus» nepavisam nebija raksturīga «brīvība no politikas», lai gan žurnāla pirmais numurs jaunekli sajūsmināja tieši ar to. Politiskā satīra arī vēlāk viņu nopietni nenodarbināja. Drīz pēc aizbraukšanas uz Itāliju viņš izlasīja žurnālā «Simplicissimus» Vēdekinda feļetonu, kas bija rakstīts kā intervija ar izdomātu personu — «izcilo krievu novelistu un esejistu» Rogožinu, kurš pa ceļam uz Šveici dažas dienas bija uzturējies Minhenē. Apliecinājis intervētājam, ka Minhene esot pati amizantākā pilsēta, kādu viņš jebkad redzējis, Rogožins sūrojies, ka Krievijā konfiscējuši viņa noveli «Ugunsgrēks Nikoļskā». Intervētājs atbildējis: «Pie mums, lai kā neapmierinātie klaigā par garīgo verdzību, tomēr tādas lietas, manuprāt, nav iespējamas.» «Redakcija» bija pievienojusi šiem vārdiem piezīmi: «Nabaga sapņotājs! Gluži nesen pie mums konfiscēja Franka Vēdekinda noveli ar analogu saturu: «Ugunsgrēks Eglisvilā».» Tomass Manns šo «interviju» novērtēja skeptiski un atturīgi. «Vēdekinds savā (Rogožina) aizstāvības runā, man šķiet, kļūst pārlieku patētisks,» viņš no Neapoles rakstīja Korficam Holmam. Un arī vēlāk, kad viņš jau strādāja redakcijā, feļetoniskais patoss viņam palika svešs, un pret žurnāla sadursmēm ar varas iestādēm viņš izturējās izvairīgi rāmi. «Dārgais Holma kungs,» — tā rakstīts citā vēstulē tai pašā 1899. gadā, «paņemiet rokā glāzi ūdens un gaidiet derdzīgu vēsti: «Simplicissimus» Lieldienu numurs konfiscēts par tikumības aizskaršanu sakarā ar nepiedienīgi apģērbto rezerves leitnantu. Jādomā, runa ir ne jau par tikumību, bet gan par leitnantu. Vairāk šai sakarā nav ko teikt. Klāt pielieku pēdējo numuru un dažas vēstules. Manu iepriekšējo sūtījumu Jūs droši vien esat saņēmis.»

Ir liecinājumi arī par viņa vispārīgo iekšējo novēršanos no žurnāla «kārtējām darīšanām», par viņa īgņošanos, ka algas dēļ dienu no dienas jālasa un jārecenzē manuskripti. «Dārgais Martensa kungs,» viņš raksta cilvēkam, ar kuru drīz iedraudzēsies, starp citu, vienam no tiem nedaudzajiem — viņus var saskaitīt uz vienas rokas pirkstiem —, ar kuriem viņš visā savā mūžā bija pārgājis uz «tu», «Jūs droši vien esat sašutis, ka neturēju vārdu un vēl joprojām neesmu Jūs vēlreiz apmeklējis. Taču, ticiet man, es nevarēju. Ja līdztekus trulajam redakcijas darbam (Jūs nevarat iedomāties, cik daudz laika aprij šīs blēņas) gribu izbrīvēt vismaz divas nožēlojamas stundas dienā, lai kaut maķenīt pavirzītu uz priekšu savu romānu, tad man jāatsakās pat no pašas patīkamākās izklaidēšanās.»

Strādādams žurnālā «Simplicissimus», Tomass Manns, gluži dabiski, paplašināja savas pazīšanās literātu un mākslinieku vidū. Tomēr cilvēki, ar kuriem viņš nodibināja samērā draudzīgas attiecības, nemaz nedarbojās «redakcijas štābā», tie bija autori «no malas», kuru produkcija saistīja jaunā recenzenta uzmanību, — vispirms jau minētais Kurts Martenss, kas pirms gada bija laidis klajā savu pirmo grāmatu un publicējis «Simplicissimus» vienu savu noveli jau ar Tomasa Manna atbalstu, tālāk Arturs Holičers, kura romānu «Saindētā aka» Tomass Manns arī bija atzinis par labu, un tāpēc izdevniecība to bija pieņēmusi. Bet, kas attiecas uz īstajiem žurnāla virtuves pavāriem, tad ar viņiem, ari ar seno ģimnāzijas biedru Holmu Tomasam Mannam bija tikai darba attiecības. Nē, nevis kā savējo redakcijā, bet gan kā viesi, nepiederošo, kā nejaušu ceļabiedru šo kolēģi atceras rakstnieks Ludvigs Tomā, viens no tiem, kas tolaik bija «Simplicissimus» dvēsele: «Laiku pa laikam ieradās kāds jauns cilvēks bavāriešu kājnieka formā, viņš atnesa kaudzi manuskriptu, ko bija izskatījis izdevniecības uzdevumā, un dažkārt deva redakcijai labus rakstus. Viņš bija ļoti atturīgs, ļoti savaldīgs, un vispār runāja — viņš rakstot romānu.»

Runātājiem bija taisnība. No Romas uz Vāciju viņš atbrauca ar to pašu galveno rūpi, ar kādu pirms pusgada bija pārcēlies no Palestrīņas uz Romu. Viņš joprojām katru rītu strādāja pie «Budenbrokiem», un, kad lasām viņa vēstuli Holmam, kur viņš, paziņojot par savu atbraukšanu, lūdz apciemot viņu kuru katru dienu a p pulksten četriem, tad tā vien jādomā, ka arī Min-henē, tikko iekārtojies vecpuiša miteklī, viņš gandrīz vai jau pirmajā rītā sēdies rakstīt romānu.

Mēs riskētu iztēlot jauno Tomasu Mannu par vientuļnieku, kas, godkārīgi alkdams kalpot mākslai, atrāvies no pasaules un no ģimenes, ja stāstījumā par šo posmu viņa mūžā uzsvērtu vienīgi tikai viņa neatlaidību un mērķtiecību darbā pie iesāktā romāna un noklusētu to, ko mēdz saukt par sadzīvi.

1907. gada autobiogrāfiskajā aprakstā, ironizēdams par sevi, Tomass Manns labi nokārtoto buržuāzisko ikdienas dzīvi, kādu viņam sagādāja «Budenbroku» atzīšana un apprecēšanās, nostata pretim iepriekšējo gadu nekārtīgajam dzīves veidam, kas robežojies gandrīz vai ar bohēmu: «Bet tagad? Bet šodien? Vai es ar stiklainām acīm, vilnas šalli ap kaklu sēžu anarhistu krodziņā kopā ar citiem tāpat nekur nederīgiem zeļļiem? Vai arī vārtos grāvī, kā tas bija sagaidāms? Nekas tamlīdzīgs! Es mītu greznībā.» Bet vai tad jaunais «Simplicissimus» recenzents dzīvoja bohēmisku dzīvi? Vai viņš strādāja tikai šad un tad vai šķieda laiku un spēku strīdiņos pie galda, vai mētājās ar naudu, vai varbūt, gluži otrādi, sēdēja bez graša kabatā?

Nē, viņš nebija nedz mūks, nedz bohēmietis. Cilvēki, kas pazina Tomasu Mannu viņa brieduma gados, teica, ka pēc ārienes viņš drīzāk atgādinājis profesoru vai augstu ierēdni nekā rakstnieku, kāds viņu nosauca par «stūrgalvīgu savrupmājas īpašnieku». Šīs un citas līdzīgas atsauksmes akcentē birģerisko momentu viņa ārienē un izturēšanās veidā. Lojalitāte pret birģeriskajām kopdzīves normām tiešām vērojama viņa sadzīvē jau arī tais gados, kad līdz paša savrupmājai Minhenē bija vēl ļoti, ļoti tālu, bet vecmāmiņas un tēva māja Lībekā realitāti ieguva vairs tikai gausi topošā romāna lappusēs.

Stāstā «Pie pravieša» (1904) Tomass Manns aprakstījis mitekli, kurā dzīvo kāds no tiem pusmāksliniekiem, pus-pesteļotājiem, nelielo pulciņu elkiem un ģēnija nosaukuma pretendentiem, kādu Minhenē divu gadsimtu mijā bija kupls skaits: «Pie durvīm, kas drīzāk atgādināja ieeju noliktavā, rēgojās piesists pelēka kartona gabals, uz kura ar ogli bija latīņu burtiem uzvilkts Daniēla vārds... Tieši pretim durvīm uz galda uzmanību saistīja liels, pie slīpajiem griestiem piesliets ogles zīmējums, kurā plašiem vilcieniem bija attēlots Napoleons ... Svētbilžu skapīša priekšā atradās lūgšanu soliņš, bet, pieejot tuvāk, varēja saskatīt arī... mazītiņu amatiera izgatavotu fotogrāfiju, no kuras raudzījās jauns cilvēks ap gadiem trīsdesmit... Viņa kalsnā seja bez bārdas, seja, kas kaut kādā ziņā atgādināja plēsīgu putnu, pauda koncentrētu apgarotību.»

Par šās istabas iemītnieka — «pravieša» pareģojumiem mums vēl būs jārunā. Tagad tikai atzīmēsim, ka istabas pretenciozā nabadzība Tomasam Mannam šķita atspoguļojam zināmu bīstamu garīgo struktūru, kas bīstama ar savu atsacīšanos no dzīves, ar savu postīgo egocentrismu. «Dīvaini mēdz būt mitekļi, dīvaini iekārtotas galvas, dīvainas gara jomas, cildenas un reizē nožēlojami nabagas ... Uzkāpiet bēniņos, kur bāli, divdesmit gadu veci ģēniji, noziedzīgu sapņu apsēsti, rokas sakrustojuši, grimst apcerēs, ielūkojieties trūcīgi, bet ar lielu kāri pēc oriģinalitātes iekārtotās studijās, kur vientuļi un dumpīgi mākslinieki, nemiera, bada un lepnuma urdīti, tabakas dūmu mākoņos traucas cīņā ar pēdējo visu iznīcinošo ideālu ... Šeit neatzīst nekādus pienākumus, nekādas piekāpšanās, nekādu iecietību, nekādu mēru un nekādas vērtības. Šeit gaiss ir tik tīrs un tik izretināts, ka dzīves miasmi tajā iet bojā. Šeit valda patvaļa, nelokāmība, uz pjedestāla pacelts izmisušais Es, brīvība, neprāts, nāve.»

«Pravieša» dīvainajā miteklī uz viņa ideju mistērijām ielūgto divpadsmit vidū (ērmīgs grāfiņš ar vecīgu bērna sejiņu, kliba dāma, kas mēdza iepazīstināt ar sevi kā ar «erotiķi», neprecēta jauna meiča, muižnieku ģimenes atvase, kas bija dzemdējusi bērnu un ar skandālu padzīta no mājas un tā joprojām) ir viens — «novelists», kam stāsta autors klaji simpatizē. «Laipns, kautrs cilvēks, viņš juta bijību pret visām šās pasaules parādībām un bija gatavs .mācīties un godāt visu, kas godāšanas cienīgs.» Tiesa gan, autors pazobojas arī par «novelistu»: sakramenta laikā tas sapņo par sviestmaizi ar šķiņķi, un sakarā ar šo vienkāršo, tīri fizioloģisko vēlēšanos autors ironiski piebilst: «Nē, nē, viņš neatrāvās no dzīves.» Tomēr simpātijas pret «novelistu» ir tik lielas, ka ironijas deva, ar kādu viņš attēlots, neliedz mums nojaust, ka šis tēls ir vislielākajā mērā autobiogrāfisks, gluži otrādi, mēs pamazām sākam to attapt: jo tuvāks māksliniekam modelis, jo vairāk tam nepieciešama ironijas radītā distance ... «Kas ir ģēnijs?» skaļi prāto «novelists». «Šim Daniēlam ir visi nepieciešamie dotumi: nesaticīga iedaba, pārdrosme, gara kaisme, apvāršņa plašums, ticība sev, viņam piemīt pat kaut kas noziedzīgs un neprātīgs. Kā tad trūkst? Var-

I>iil cilvēciskuma? Mazas kripatiņas jūtu, siltuma, cilvēku mīlestības?»

Kad Tomass Manns atgriezās no Itālijas Minhenē, viņa māsas un jaunākais brālis, astoņus gadus vecs zēns, dzīvoja pie mātes, un māte bija ģimenes galva nevis pārnestā šā vārda goda nozīmē kā vēlāk, bet gan tiešā, sadzīviski praktiskā, ziņā. Ģimenes saites vēl bija diezgan stipras. Senatorienes dzīvoklī Hercoga ielā līdzās milzīgiem sarkankoka skapjiem un smagai Lībekas tīnei stāvēja Sibīrijas lāča izbāzenis, kam ilgi bija lemts būt par Mannu ģimenes pavarda simbolu. Mātei, slavenai augstākās sabiedrības skaistulei, piemita savas dīvainības. Laiku pa laikam viņa ņēma rokās otu un «vēcināja» sevi savā ģīmetnē, ko bija gleznojis Baptists Šērers un kas atradās viesistabā, līdz beidzot to galīgi sabojāja. Vēl viņai, piemēram, tikās rīkot pieņemšanas vakarus Minhenes mākslinieku pasaules dienas varoņiem, bet reiz viņa nostrostēja grāmatu veikala īpašnieku par to, ka tas nebija izlicis skatlogā viņas dēlu sacerējumus. Tomass izturējās iecietīgi pret tādām godkārīgām vājībām. Viņš biežāk viesojās Hercoga ielā nekā Heinrihs, un lāča izbāzenis, mūsuprāt, gluži likumsakarīgi vēlāk atrada vietu tieši viņa, Tomasa, mājā: viņš vairāk par pārējiem brāļiem un māsām juta «pienākumu» pret ģimeni. Starp citu, kad māte nomira (tas notika 1923. gadā), rūpes par viņas kapa kopšanu atkal uzņēmās tieši Tomass.

Bērni, kā zināms, reti vien kļūdās savā izjūtā par pieaugušo cilvēku attieksmi pret viņiem, tāpēc daži jaunākā brāļa bērnu dienu iespaidi, kas saistīti ar «Tommiju», mums šķiet sevišķi objektīva liecība par to, ka jaunā mākslinieka dziļā iegrime savā «mūzikā» nedarīja viņu par egocentrisku, no realitātes novērsušos «gara» vergu, nelaupīja viņam cilvēcisko «siltumu», neradīja ap viņu to «izretināto» atmosfēru, kurā «iet bojā dzīves miasmi». Reiz, iedams pa ielu kopā ar sava vecuma biedriem, Viktors nejauši satika Tomasu un ļoti samulsa. Viņš bija pārliecināts, ka vecākais brālis tūdaļ sāks viņu iztaujāt par ģimenes lietām, bet par šo tematu runāt biedru klātienē zēniem parasti netīk. Taču vecākais brālis, itin kā viņa domas nolasījis, tikai noteica: «Briesmīgi mokoši, vai nav tiesa?» — un steidza atvadīties. Citreiz, redzēdams, ka Viktors cietis puiku kautiņā, Tomass delikāti izlikās, ka nekā nav pamanījis, un arī žigli devās prom, bet Viktors domās pateicās brālim par smalkjūtību, ar kādu tas sapratis, ka viņam, Viktoram, būtu bijis nepatīkami parādīties «Tommijam» piekautam un nožēlojamam. Un, kad no pansijas, kur Viktors vēlāk dzīvoja un mācījās, mājinieki saņēma ziņu, ka viņš bieži plūcoties un esot piekāvis savu klases biedru, kādu Amandusu, vecākais brālis aizrakstīja jaunākajam pamācošu vēstuli, pilnu humora un līdzjūtības pret nogrēkojušos skolnieku. «Jādomā,» Tomass rakstīja, «šis Amanduss bija pelnījis dunkas, taču ne jau vienmēr diemžēl varam rīkoties pareizi,» — un piebilda, ka «amandus» latīniski nozīmē «mīlamais», bet nepavisam ne «sitamais».

Kopā ar māti Viktors apciemoja brāli tūdaļ pēc viņa pārcelšanās uz vecpuiša mītni un pēc daudziem gadiem rakstīja par to savās atmiņās. Protams, šis dzīvoklis nekādā ziņā neatgādināja tos dīvainos mitekļus, kur dzīvo «uz pjedestāla pacelts izmisušais Es». «Kad aizgāju turp pirmoreiz, Ommo (tā Viktors sauca brāli. — S. A.) tieši iekārtoja istabu. Viņš ar sarkanu laku zemeņu krāsā lakoja krēslus, ko māte bija viņam devusi, un vienā otrā vietā nosedza baltās sienas ar zaļu audeklu. Man briesmīgi patika šis vienkāršais priecīgās sarkanās krāsas apvienojums ar balto un sūnu zaļo krāsu. Zaļa bija arī gan lielā, tomēr pavisam vienkāršā rakstāmgalda virsa, kur manu uzmanību saistīja ar ziediem un zariņiem greznota fotogrāfija. Es pazinu tajā krievu rakstnieku Tolstoju, taču tas uz mani atstāja mazāku iespaidu nekā blīvi aprakstīto papīra lapu kaudze, kas pacēlās blakus smagajai lampai. «Tie būs «Budenbroki»,» klusu sacīja māmuļa. Pēc tam Tommijs atvēra diezgan parastu skapi, kas piederēja saimniecei, un smiedamies rādīja mums, ka aizmugurējās sienas vietā uzvilkts audekla gabals ...»

Tikpat puritāniski vienkāršs kā šās istabas iekārtojums toreiz bija viss viņa dzīves veids, visnotaļ pakārtots darbam, bez jebkādas pretenciozitātes, bez demonstratīva askētisma. Viņš neiedomājās sevi par «pravieti» un neaizmirsa, ka apkārtējiem viņš pagaidām bija vienīgi vienas plāniņas, pavisam niecīgā metienā izdotas grāmatiņas autors, iesācējs literāts, kas ar nogurdinošu redaktora darbu pelna simts mārku mēnesī. No rīta viņš sēdēja pie rakstāmgalda, pēc tam tīrīja petrolejas pavardu un velosipēdu, apgāzis to un atbalstījis pret sēdekli, — ar velosipēdu viņš brauca uz pilsētu jebkuros laika apstākļos, pat tad, ja lietus gāza straumēm, tikai lad aplikās rupjas vadmalas pelerīni, pusdienoja vai nu kaut kur pilsētā par vienu mārku divdesmit feniņiem, vai arī pie mātes, nopirka kaut ko ēdamu vakariņām. Vakaros viņš dažkārt iegriezās bārā, kur parasti pulcējās redakcijas kolēģi, dažkārt runājās vai spēlēja vijoli kopā ar draugiem savās mājās vai pie viņiem; bet «dažkārt» — le citējam «Dzīves aprakstu» — «pie mātes lasīju priekšā brāļiem, māsām un mājas draugiem manuskripta fragmentus. Ģimenei tā bija tāda pati izklaidēšanās kā kaut kas cits, klausītāji smējās, un, manuprāt, vispārējais uzskats bija tāds, ka mans plašais, stūrgalvīgi turpinātais pasākums esot privāta izprieca ar niecīgām izredzēm nākt klajā un labākajā gadījumā runa esot par ieilgušiem mākslinieciskiem pirkstu vingrinājumiem. Es nemaz nevaru pateikt, vai pats biju citādās domās.»

Bez šaubām, viņš bija citādās domās. Neilgi pirms tam, kad 1899. gada augustā iznāca «Simplicissimus» numurs, kurā vajadzēja būt iespiestai viņa novelei «Viņa atrieba», viņš rakstīja Kurtam Martensam: «Nedusmojieties uz mani par to, kas drīz parādīsies žurnālā «Simplicissimus»! Tas ir diezgan vājš darbs, bet man taču vajag, kamēr romāns nav pabeigts, laiku pa laikam atgādināt par sevi.» Tātad savu darbu pie romāna par diletantisku viņš neuzskatīja un publicēt «Budenbrokus» gribēja. Viņš, protams, varēja šaubīties par iespēju drīz publicēt tik apjomīgu manuskriptu, un, kā rādīja nākotne, šīs šaubas bija pamatotas. Bet, ja tādas, tā teikt, tehniskas šaubas viņam arī bija, tad toni, kādā ieturēts piecdesmit piecus gadus vecā rakstnieka stāsts par tiem senajiem laikiem, noteikušas nevis šīs šaubas, bet gan slēptā doma par daudz dziļākajām šaubām, kas viņu mocīja tiklab toreiz jaunībā, kā arī daudz, daudz vēlāk. Šīs šaubas tad arī bija tas, ko vēlāk Tomass Manns pats nosauca par mākslinieka bohēmisko noskaņojumu. «No psiholoģiskā viedokļa,» viņš rakstīja 1938. gadā, «bohēma nav nekas cits kā vien sociāla nekārtība, tā ir vieglprātības, humora un pašironijas noslāpēta netīrā sirdsapziņa birģeriskās sabiedrības priekšā. Taču bohēmiskais stāvoklis,» Tomass Manns turpina, «no kura mākslinieks pavisam nekad neizkļūst, nebūtu definēts pilnīgi, ja no tā nošķirtu mākslinieka apjautu, ka viņš zināmā mērā ir garīgi un pat morāli pārāks par saniknoto birģerisko sabiedrību ...»

Epizodi, kas Tomasam Mannam atgadījās dzimtajā pilsētā Lībekā, kur 1899. gada septembri viņš nokļuva pirmoreiz pēc piecarpus gadiem, kas bija aizritējuši kopš aizbraukšanas no turienes, viņš uztvēra, no vienas puses, kā šās «netīrās sirdsapziņas», šās savas esmes avantūris-tiskās bohēmiskuma izjūtas materializāciju un, no otras puses, kā materializētu savu sajusto «garīgo un pat morālo pārākumu» pār birģerisko sabiedrību.

Lībekā viņš iebrauca pa ceļam uz Dāniju, kad bija pienācis atvaļinājuma laiks, ko viņš bija nolēmis sev atļauties pēc vairāk nekā gada nepārtrauktas uzturēšanās Minhenē un darba žurnālā «Simplicissimus». Augusta sākumā viņš rakstīja Martensam: «Pateicos Jums par laipno ielūgumu uz Gmundeni; tomēr nezinu, vai varēšu pabūt tur pie Jums, tagad vajag tikt galā ar iespējami lielāku kancelejas darba kaudzi, lai uz rudeni dabūtu nelielu atvaļinājumu. Turklāt es ne visai mīlu kalnus. Jūra daudz vairāk atbilst manam temperamentam, un es loloju domu septembrī aizbraukt kaut kur uz Skandināviju pie jūras.»

Šis plāns īstenojās. Viņa ceļojuma maršruts no Min-henes uz Alsgārdas ciematu Zunda jūras šauruma krastā (ar vilcienu līdz Lībelcai, no turienes pa jūru lidz Kopenhāgenai, tad vēlreiz pa jūru līdz Helsingerai un, beidzot, kā apkalpes loceklis līdz Alsgārdai) precīzi sakrīt ar noveles «Tonio Krēgers» varoņa ceļojuma maršrutu uz ziemeļiem, un vispār šī novele viscaur ir klaji autobiogrāfiska. Tāpēc stāstā par Lībekas epizodi mēs balstīsimies uz to, tāpat atļausimies sākumā citēt dažas Tonio Krēgera atzīšanās un dažas autora piezīmes par viņu, jo tajās viežas Tomasa Manna pašportreta vilcieni tā brauciena laikā.

«— Es uz laiciņu aizšaušu uz Dāniju.

— Uz Dāniju?

— Jā. Un es ceru gūt daudz kā jauka. Tā nez kālab es vēl nekad neesmu turp nokļuvis, kaut arī visu savu jaunību esmu nodzīvojis tik tuvu robežai, un tomēr es šo zemi allaž esmu pazinis un mīlējis. Šīs ziemeļnieciskās tieksmes man laikam gan no tēva, jo mātei īstenībā vairāk patika bellezza, ja vien viņai viss nebija gluži vienalga. Bet palasiet grāmatas, kas rakstitas tur, ziemeļos, šīs dziļās, skaidrās un humoristiskās grāmatas, Ļizaveta, — tās man dārgākas par visu, es tās mīlu .,.

Un pēdīgi jūra — tur, ziemeļos, bus Baltijas jūra...»

Vēl: «Mans tēvs, ziniet, bija ar ziemeļnieka dabu: ap-naigs, pamatīgs, puritāniski korekts un reizēm mazliet skumīgs; mana māte bija ar nenoteiktu, eksotisku raksi aru, skaista, juteklīga, naiva, reizē pavirša un kaisla, un impulsīvi izlaidīga. Katrā ziņā tas bija sajaukums, kas sevī glabāja neparastas iespējas un — neparastas briesmas. Iznākums bija birģelis, kas apmaldījies mākslā, bo-hēmietis, kas ilgojas pēc mājas pavarda un solīdas sabiedrības, mākslinieks ar ļaunu sirdsapziņu. Jo tā taču ir mana pilsoniskā sirdsapziņa, kura liek man saskatīt pašā mākslinieka būtībā, visā, kas ārkārtējs un ģeniāls, kaut ko dziļi divdomīgu, dziļi nelāgu, dziļi apšaubāmu, kura modina manī šo maiguma pilno vājību pret visu, kas vienkāršs, sirsnīgs un patīkami normāls, pret visu neģe-niālo un kārtīgo.»

Un vēl viena vieta, šoreiz ne Tonio Krēgera tiešā runa, bet gan autora vārdi par viņu: «Viņš brauca ar komlortu (jo mēdza sacīt, ka tāds, kam iekšēji ir daudz grūtāk nekā pārējiem, ar dibinātām tiesībām var prasīt, lai kaut ārēji tas justos mazliet ērti).» Šo pēdējo, mazo, taču acīmredzot raksturīgo un noturīgo pašportretu vilcienu Tomass Manns, pasmiedamies pats par savu vājību pret komfortu, šaržēja vēl pēc gadiem četrdesmit. Tādu pašu vājību viņš piešķīra vienam no Jāzepa tetraloģijas varoņiem — sentimentālajam, vārgajam un slimīgajam faraonam Ehnatonam, taču atšķirībā no agrīnā «Tonio Krēgera» «Jāzepā — maizes devējā» pieminēja to ar dzīves ārdēta cilvēka vīrišķīgo ironiju. Par faraonu teikts: «Tā lieglaime un greznība, kādā viņš dzīvoja, tikai padarīja viņu vēl sajūtīgāku pret vientulību un pret to, ka viņu neviens nesaprata. Tiesa gan, viņš mēdza sacīt — ja kādam klājas grūti, tam esot tiesības dzīvot labi. Taču bez asarām viņam tos abus neizdevās apvienot; viņam klājās pārlieku labi, lai turklāt klātos arī grūti, un tāpēc viņš daudz raudāja par sevi.»

Tomēr atgriezīsimies pie tikšanās ar dzimto pilsētu. Paklaiņojis pazīstamās ielās un apmeklējis vecmāmuļas māju un vecāku māju, mājas, kur norisinās romāns, pie kura viņš tobrīd strādāja, razdams šai darbā galveno ētisko balstu savai eksistencei, — bet kur tagad dzīvoja reāli sveši cilvēki, kas gluži nekā nezināja nedz par viņu, nedz par viņa darbu, tas ir, itin kā pats savām acīm pārliecinājies, cik nestiprs ir šis balsts, — viņš samaksāja viesnīcā rēķinu un grasījās braukt no turienes uz ostu, lai dotos ar kuģi uz Kopenhāgenu, bet te vestibilā viņu aizturēja policists.

— Uzrādiet dokumentus.

«Dokumentu viņam nebija. Viņš izvilka kabatas portfeli un paraudzījās tajā; bet, izņemot dažas naudaszīmes, tur bija tikai kādas noveles korektūra, ko viņš gribēja izskatīt, nonācis galā.»

Tomasu Mannu bija noturējuši par kādu blēdi, ko meklēja Minhenes policija, par cilvēku ar tumšu pagātni un bez pastāvīgas dzīvesvietas.

«Visi trīs klusēja. Vai lai viņš izbeidz šo procedūru un izstāsta, kas viņš tāds, paskaidro Zēhāzes kungam, ka viņš nav nekāds nenoteiktas piederības avantūrists, nav dzimis čigāns zaļos ratos, bet ir konsula Krēgera dēls no Krēgeru ģimenes? Nē, viņam nebija ne mazākās vēlēšanās to darīt. Un vai šiem pilsoniskās kārtības sargiem būtībā nebija mazliet taisnības? Zināmā mērā viņš ar tiem bija pilnīgi vienis prātis .. .»

Lai pierādītu, ka ir rakstnieks, kam nav nekā kopīga ar meklējamo noziedznieku, Tomass Manns ļāva policistam ieskatīties sava darba korektūrā. Ar to arī pietika, un pārpratums bija novērsts: kā nekā, pret rakstniekiem juta godbijību. Taču tik ātri incidents likvidējās vienīgi ārēji. Turpretim domās jaunais literāts vēl ilgi pie tā atgriezās un, pēc kāda laika autobiogrāfiskajā novelē «To-nio Krēgers» ierādīdams šim incidentam vērā liekamu vietu, uz visiem laikiem nostiprināja tam piešķirto simbolisko nozīmi. Cilvēkiem, kas viņu bija turējuši aizdomās kā pilsoniskās tiesiskās kārtības pārkāpēju, ne jau tāpēc bija «mazliet taisnības», ka zināmu nejaušu sakritību dēļ viņi uzskatīja Tomasu Mannu par kādu meklējamu, no policijas bēguļojošu avantūristu, — ne tāpēc viņiem bija «mazliet taisnības», tieši te viņi kļūdījās, bet gan būtībā, tas ir, tāpēc, ka, nododamies literatūrai (sākotnēji viņš domāja nosaukt šo noveli — «Literatūra»), celdams savu dzīvi uz nedrošā liriskās daiļrades pamata, viņš patiesi sajutās kā izstumtais, kā atkritējs no vispār atzītiem tikumiem, kā deklasēts elements. Un, «zināmā mērā», tas ir, pēc izcelsmes un paražām būdams birģeris,

Ko viņa aicinājums nošķīris no tiem, kuriem viņu izcēlumi un paražas ir drošs balsts dzīvē, un, runājot Tonio Klepera vārdiem, ilgodamies pēc «parastības priekiem», viņš bija «pilnīgi vienis prātis» ar cilvēkiem, kas nojauta v iņa atkritēju.

Rudens pusē tukšajā kūrvietas ciematā viņš sabija tikai deviņas dienas — sēdēja pie jūras, klaiņoja pa pļavām un skābaržu mežu, lasīja. Gončarova «Obiomovu» viņš izlasīja tieši šā īsā atvaļinājuma laikā.

Jau teicām, ka ar Šopenhauera filozofiju viņš iepazinās Ind, kad vajadzēja «likt mirt» Tomasam Budenbrokam. Un tas notika drīz pēc atgriešanās no Dānijas.

Mūža beigās esejā «Šopenhauers» Tomass Manns par grāmatu «Pasaule kā griba un priekšstats» teica, ka lasītājam, kas ilgi paliek tās ietekmē, viss, ko vien viņš lasītu vai nu vienā laikā ar šo grāmatu, vai arī tūdaļ pēc tās, liekas «svešs, neizglītots, nepareizs, patvaļīgs, patiesības nedisciplinēts». Šai esejā ir arī spilgtākas, emocionālākas atmiņas par Šopenhauera izraisīto «noskurbu», par «organisko satricinājumu», ko viņā, toreiz jaunā cilvēkā, radījis šis «metafiziskais burvju dzēriens», kuru, pēc Tomasa Manna vārdiem, «var salīdzināt tikai ar to, ko izjūt jauna dvēsele, iepazīdamās ar mīlestību un dzi-mumsfēru». Šis salīdzinājums nav nejaušs, Tomass Manns piebilst, pievienodamies Nīčem, ka Šopenhauera «visuma poēmai» zīmogu uzspieduši mūža gadi, kad erotikai ir dominējoša loma. Tādējādi, vērtēdams aizraušanos ar Šopen-haueru par iezīmīgu savas biogrāfijas faktu, Tomass Manns uzsver šās aizraušanās saistību ar sava toreizējā vecuma predispozīciju uz to, tas ir, izdara pirmo atrunu, kas visai svarīga, lai konstatētu laika robežas, kurās ietveras Šopenhauera īpašā ietekme viņa, Tomasa Manna, garīgajā dzīvē.

Otra atruna, var teikt, ir vēl svarīgāka, jo tā konstatē šās ietekmes robežas pēc būtības, izskaidro, kā īsteni izpaudās šī ietekme.

Šeit nav īstā vieta, kur sīki iztirzāt pesimisma piesātināto Artura Šopenhauera ideālistisko filozofiju. Tās būtība lielā mērā izteikta viņa darba virsrakstā. Pēc Šopenhauera uzskatiem, ārpasaule, kas pakļauta laika, telpas un cēlonības likumiem, — ir tikai mūsu priekšstatam pieejamā daudzējādība, kurā objektivējas vienots esības pirmpamats — griba, dzīvotgriba. Kā akliem gribas ieročiem cilvēkiem lemts bezgala daudz ciešanu. Atbrīvoties no tām var neieinteresētā estētiskā kontemplācijā, mākslā, ko Sopenhauers definē kā «līdzekli lietu aplūkošanai neatkarīgi no šo lietu pamatojuma». Taču šī atbrīvē ir iluzora un īslaicīga. īstā un galīgā atbrīvē meklējama «svētumā». Sopenhauera «svētais» nedara nekā, ko grib, un dara visu, ko negrib, — citiem vārdiem sakot, pasīvi gaida nāvi un pat ilgojas tās.

Grāmatas «Pasaule kā griba un priekšstats» autors par savu filozofiju ir teicis: «Cilvēce no manis ir iemācījusies kaut ko, ko tā neaizmirsīs.» Salīdzinādams šos vārdus ar Hēgeļa teicienu «Kungi, es ne vien saku patiesību, es esmu patiesība», Tomass Manns — mēs atgriežamies pie viņa esejas par Šopenhaueru — par vērtīgāku atzīst pirmo, rezumējošo pašvērtējumu. Tas, viņš norāda, ir «gan pasaulīgāks, gan pieticīgāks, gan pieņemamāks», bet, «kad runā par patiesību, svarīgi ir tikai, cik tas pieņemams». Jauno mākslinieku satricināja ne Sopenhauera filozofiskā sistēma, ne viņa morāles mācība, bet gan to personiskais, emocionālais pamats, nevis šās filozofijas gudrība, bet gan tās kaisme. Kontakts šeit bija ne tik daudz intelektuāls, cik dvēselisks. Rakstnieku, kura «nasta, tikums, dzimtene un svētība» bija romāns par «kādas dzimtas sairumu», uz to predestinēja ne vien viņa toreizējais vecums, bet arī gadsimta beigu garīgā atmosfēra, ko piesātināja pastiprināta interese par pagrimumu, bojāeju un nāvi. Sopenhauers teica, ka «nāve, taisnību sakot, ir filozofijas iedvesmotājs ģēnijs» un «ja nebūtu nāves, tad nezin vai kāds nodarbotos ar filozofiju», un viņa grāmata ietekmēja jauno Tomasu pirmām kārtām tieši ar šo domu, kas visskaidrāk izmanāma Sopenhauera darba vismazāk abstraktajās, vismazāk «filozofiskajās» vietās. Un no tā izriet otra, vēlākā atruna, kas nosaka pēc būtības robežas Sopenhauera ietekmei uz Tomasu Mannu: «Var domāt filozofa garā, nesekojot viņa garam, tas ir, izmantot viņa domas, taču pie tam domāt tā, kā viņš, bez šaubām, nav gribējis domāt... Tā mākslinieki rīkojas ar katru filozofiju — viņi to «saprot» savā veidā, emocionāli.»

Tomasa Budenbroka pirmsnāves iekšējais monologs divdesmit četrus gadus vecajam rakstniekam noderēja par «poētisko patvērumu» tai dziļajā satricinājumā, tai jūtu mulsumā, ko viņā bija radījusi Sopenhauera darbu lasī->„nia, un rakstniekam, kam bija apritējuši sešdesmit, tas ii' nierē ja par paraugu, kā mākslinieks tīri emocionāli uztver vienu vai otru filozofiju, par paraugu, kā var «izmantot» filozofa «domas», domājot pie tam citādi nekā viņš. "Kur es būšu, kad būšu miris?» jautā Tomass Budenbroks.

■ liet tas ir tik skaidrs kā diena, tik bezgalīgi vienkārši!

I s būšu visos, kas jebkad ir teikuši, saka un teiks «Es», bet jo sevišķi tajos, kas to saka pilnska-nīgak, spēcīgāk, priecīgāk... Kaut kur pasaulē aug kāds zēns, apdāvināts un labi izdevies, kas spējīgs savas dāvanas attīstīt, stalti noaudzis un bezbēdīgs, skaidrs, nežēlīgs un darbīgs, viens no tiem cilvēkiem, kas ar savu izskatu laimīgos dara laimīgākus un nelaimīgos dzen izmisumā, — tas ir mans dēls. Tas būšu es, drīz... drīz... tiklīdz nāve mani būs atsvabinājusi no nožēlojamā malda, ka es neesmu viņš... Vai es jebkad esmu nicinājis dzīvi, šo skaudro, nežēlīgo un stipro dzīvi? Muļķības un pārpratums! Tikai sevi esmu nicinājis, tāpēc ka nevarēju to panest. Bet es jūs mīlu ... es mīlu jūs visus, jūs laimīgie, un drīz mani vairs nešķirs no jums šis šaurais gūsts; drīz manī atraisīsies tas, kas jūs mīl, mana mīlestība uz jums taps brīva un būs pie jums un jūsos... pie jums un jūsos! . ..»

Šai monologā Sopenhauera domas un tēli (nāve ir atbrīvē no individualitātes važām, un dzīves laikā vienu «es» no otra šķir cietuma siena) sajaukti ar Nīčes domām (dzīve ir tīra, nežēlīga un skaista kā jauneklis, kas Tomasa Budenbroka iztēlē neapšaubāmi apveltīts ar «pārcilvēka» iezīmēm). Iekšējo polemiku ar Nīči Tomass Manns iesāka jau jaunībā, un tā ieilga, kā teicām, garus gadus, jo Nīče viņam nozīmēja intelektuālu pārdzīvojumu. Turpretim Šopenhauers, atkārtojam, bija dvēselisks un laicisks (paša vecumam atbilstošs) pārdzīvojums, un tāpēc var teikt — vienreizējs. Taču daudzas Sopenhauera domas cieši ieaudās Tomasa Manna ikdienas satvarā, viņš bieži tās pieminēja savos rakstos, atcerējās vēstulēs, apspēlēja, parasti ironiski, vēlīnajos romānos, arī savā bībeliskajā tetraloģijā, kur, piemēram, par Jāzepa un iz-maeliešu zēna sarunas tematu izraudzīts neapšaubāmi šopenhauerisks spriedums, ka ikviens cilvēks iedomājas esam pasaules centrs, un, kad mūsu autors ar simpātijām citē vārdus; «Cilvēce no manis ir iemācījusies kaut ko, ko tā neaizmirsis,» gribas piebilst, ka vismaz viņš pats nu gan Šopenhaueru patiesi nekad neaizmirsa.

1938. gadā, kad fašistiskā cilvēknīdēju ideoloģija vēl skurba no savas kundzības Vācijā, Tomass Manns esejā par Šopenhaueru, filozofu, kas viņu bija pārsteidzis jaunībā, filozofu, pie kura domām viņš visu mūžu atkal un atkal atgriezās, pārbaudīja, ja tā var izteikties, «uz humānismu». Tomass Manns deklarēja, ka «būtībā nehumāni» ir izskaidrot pasauli kā gribas produktu un nicināt saprātu, ko Šopenhauers bija noniecinājis par vienkāršu instinktu rīku, taču par humānu elementu Tomass Manns uzskatīja faktu, ka, paceldama cilvēku pāri viņa bioloģiskajai iedabai, šī filozofija absolūtai «gribai» pretim nostata cilvēka «jūtošo un izzinošo dvēseli». «Šopen-hauera pesimisms,» savā esejā saka Tomass Manns, «ir viņa humānisms.» Šī paradoksālā frāze nav jāsaprot tā, ka mūža galā Tomass Manns būtu piekritis mācībai, kas noliedz pasauli un sludina nepiedalīšanos pasaules lietās. Šai frāzē domāti nevis filozofijas praktiskie secinājumi, kas objektīvi nozīmē padošanos instinktu priekšā (fašisms tiecās panākt tieši tādu cilvēka kapitulāciju), bet gan daži iekšēji, tīri personiski Šopenliauera mācības priekšnoteikumi, kas, pēc Tomasa Manna uzskatiem, ir radniecīgi jebkuras, savā pamatā humānas mākslas priekšnoteikumiem: Šopenliauera «garīgā juteklība», kā izteicās Tomass Manns, tas ir, viņa pārliecība, ka izziņā un domāšanā piedalās «ne tikai galva, bet arī viss cilvēks ar savu sirdi un jūtām, ar savu dvēseli un miesu».

Tādējādi arī vecumā Tomasam Mannam galvenais kritērijs Šopenhauera filozofijas vērtēšanai joprojām bija tās kaisme, nevis tās gudrība.

Pēc kara, 1947. gadā rakstītā eseja par Nīči, kā jau minēts, saucas «Nīčes filozofija mūsu pieredzes gaismā». Raksts, par kuru nule runājām, nosaukts vienkārši — «Šopenhauers». Un, lai gan tas, protams, arī sakņojas milzīgajā vēsturiskajā pieredzē, kas krāta turpat vai četrdesmit gadu, kuri bija aizritējuši no tās dienas, kad jaunais cilvēks pirmoreiz izlasīja grāmatu «Pasaule kā griba un priekšstats», tomēr šai rakstā ietverta galvenokārt tolaik jau vairāku romānu un ļoti daudzu rakstu autora literārā pieredze un argumentēti jaunības iespaidi, kas bija izrādījušies tik noturīgi, argumentēti ar tādu vērienu, ka jauneklim vēl nemaz nebūtu bijis pa spēkam.

l’ienāca diena, kad «Simplicissimus» jaunais līdzstrādnieks atvadījās no redakcijas, lai visu savu laiku ziedotu iiii jau gandrīz trīs gadus darītā darba nobeigšanai. Un pēc lam arī diena — kā lai to apzīmē: svinīga, priecīga, Uiisa? Labāk atturēsimies no epitetiem pie šā vārda — diena, kad pietūkušais manuskripts atstāja ar Tolstoja ģīmetni greznoto rakstāmgaldu un devās uz Berlīni, uz lo pašu Fišera izdevniecību, kas bija laidusi klajā šā autora pirmo grāmatu. Vēlāk Fišera izdevniecībai bija lemts saistīt savu darbibu ar Tomasa Manna vārdu, bet toreiz, 1900. gadā, šī saistība abām pusēm vēl bija nezināma nākotne, un pēc visa, kas teikts par «Budenbro-kiem», mēs atļaujam lasītājam pašam iedomāties, ar kādām izjūtām divdesmit piecus gadus vecais rakstnieks nesa uz pastu — vai varbūt veda ar velosipēdu? — smago saini. «Vēl tagad zinu,» pēc trīsdesmit gadiem atcerējās Tomass Manns, «kā es to (manuskriptu) iesaiņoju: tik neveikli, ka man uz rokas uzpilēja karsta zīmoglaka un radās neganta apdeguma tulzna, ar ko ilgi nomocījos. Manuskripts izskatījās briesmīgs. Rakstīts uz lapas abām pusēm — sākumā biju gribējis to pārrakstīt, bet vēlāk, tā kā sacerējums milzīgi izauga, es no tā atteicos —, tas radīja maldīgu iespaidu sava apjoma ziņā, bet recenzentiem un burtličiem sagādāja lielas grūtības. Un, tā kā manuskripts eksistēja tikai vienā, pirmajā un vienīgajā eksemplārā, tad nolēmu to pastā apdrošināt un blakus sūtījuma satura uzrādījumam «Manuskripts» uzrakstīju uz saiņa vērtības summu: man šķiet, pat 1000 mārku. Ierēdnis lodziņā smīnēja.»

Liecībā, ko Tomass Manns saņēma, atstādams Lībekas ģimnāziju, viņa attieksme pret karaklausību bija apzīmēta tā: «Savvaļnieks ar vienu karaklausības gadu.» Atgriezies no Itālijas dzimtenē, viņš divas reizes dabūja pagarinājumu «šaurā krūšukurvja un sirds neirozes dēļ». 1900. gada 1. oktobrī pagarinājumi beidzās. «Acīmredzot biju sasniedzis savu jaunības plaukumu,» Tomass Manns raksta savā «Dzīves aprakstā», «un tas varēja maldināt dežurējošo štāba ārstu par manu derīgumu dienestam. Mani iesauca, es pieteicos gvardes kājnieku pulka un pasūtīju krāšņu formas tērpu.» Karaklausība nevilkās ilgi, jau decembrī

viņu atvaļināja pēdas locītavas iekaisuma dēļ. Taču karaspēka daļā un garnizona lazaretē gūtie iespaidi izrādījās ļoti stipri un ilgi neizdzisa. Pēc divpadsmit gadiem brālis Heinrihs, kas tolaik rakstīja savu romānu «Pavalstnieks», lūdza Tomasu pastāstīt par savu karaklausības laiku, un Tomass Manns dažus no šiem iespaidiem attēloja speciālā vēstulē, dažus izlietoja vai arī plānoja izmantot nepabeigtajā romānā «Avantūrista atzīšanās».

Heinrihs Manns karaklausību ķeizariskajā Vācijā attēloja kā ļoti svarīgu posmu imperiālismam uzticīgo pavalstnieku veidošanā. Viņa romāna varonis Dīderihs Hes-lings pārliecinās, ka «šeit viss — uzruna, īpašais žargons, munsturēšana — reducējas uz vienu: iznīdēt, cik vien iespējams, pašcieņas jūtas ... Šeit nebija pat to īso sirsnī-guma mirkļu, kad cilvēkam ir tiesības atcerēties, ka viņš ir cilvēks. Visus un ikvienu bargi un nelokāmi nospieda zemē kā pīšļus un putekļus, kā mīklu, ko mīca kāda milzu griba.» «Pavalstnieks» Heslings, gļēvi izvairījies no karaklausības, nevienam par to neatzīstas, gluži otrādi, viņš demagoģiskā nekaunībā plātās ar savu varonību, sagudro stāstu par to, kā viņu sadauzījis zirgs, kā kapteinis raudājis, šķiroties no viņa un tā joprojām. Būtu pagalam netaktiski, ja mēs vilktu kaut kādu paralēli starp niecību Heslingu, kas turklāt vēl ir groteska un satīriska figūra, un Tomasu Mannu. Bet Tomass Manns pats, vēstulē brālim aprakstīdams savus īslaicīgajā karaklausībā gūtos iespaidus, norāda tieši uz psiholoģisko kontrastu starp sevi un Heslinga tipa cilvēkiem: «Galvenās atmiņas — tā ir sajūta, ka esi bezcerīgi atrauts no civilizētās pasaules, drausmīga ārējo spaidu sajūta un sakarā ar to neparasti asa iekšējās brīvības bauda — piemēram, kad kazarmās, tīrīdams šauteni (ko es tā arī neiemācījos), svilpoju fragmentus no «Tristana». Bet, protams, tavs uzticamais pavalstnieks to tā neuztvers. Pat tad, ja viņš pret visu to jūt birģerisku netīksmi, viņam, kā secināju, vērojot savus pulka biedrus, vajag arī iekšēji uzreiz pakļauties šās noslēgtās pasaulītes garam.»

Kopš tā brīža, kad sainis ar «Budenbrokiem» nozuda pasta lodziņā, aizritēja daudzas nedēļas, bet Fišers joprojām klusēja. Sākumā autors pacietīgi gaidīja, saprazdams, ka atsauksme par tik biezu manuskriptu nevar pienākt drīz, taču laiks gāja un katra jauna neziņas diena mazināja cerību, ka vērtējums būs labvēlīgs. Autoram ļoti gribējās atgādināt izdevējam par sevi_, pasteidzināt to, luču viņš baidījās, ka tādējādi var paātrināt atteikumu, un labāk bija ar mieru gaidīt, jo vairāk tāpēc, ka kazarmas rūpes bieži vien atvirzīja bažas par romāna likteni tālākajā plānā.

Beidzot oktobra pēdējās dienās pienāca Fišera vēstule. «Ļoti godājamais Manna kungs! Jau sen būtu Jums aizrakstījis, bet esmu stipri aizņemts, tāpēc nav nekāda nieka lieta tikt galā ar gandrīz 65 iespiedlokšņu lielu darbu. Esmu sācis lasīt Jūsu romānu un ticis līdz pusei. Viss, ko varētu Jums par to teikt, daudz labāk ir izklāstīts mana redaktora recenzijā, ko pielieku klāt, lai Jūs ar to iepazītos. Ja Jūs ieskatīsit par iespējamu saīsināt savu darbu aptuveni uz pusi, tad principā ļoti sliecos izdot Jūsu grāmatu. Romāns, kas aizņem 65 sīki apdrukātas loksnes, mūsu pašreizējos dzīves apstākļos ir gandrīz neiespējama lieta; nedomāju, ka atrastos daudz lasītāju, kam būtu laiks un patika koncentrēties tik milzīga romāna uztveršanai. Zinu, ka izvirzu Jums briesmīgu prasību un ka tas varbūt Jums nozīmē rakstīt grāmatu pilnīgi no jauna, tomēr kā izdevējs nevaru šai jautājumā citādi rīkoties.» Tomass Manns atbildēja Fišeram no garnizona lazaretes. Viņš rakstīja ar zīmuli uztraukumā un steigā. Viņš atsacījās saīsināt romānu, apgalvodams, ka neparasti plašais apjoms esot pati būtiskākā grāmatas īpatnība. «Sī vēstule.. .» viņš pēc trīsdesmit gadiem atcerējās, «tūdaļ iedarbojās vēlamā virzienā.»

No trīsdesmit gadu distances gads, kas aizritēja pēc šās vēstules nosūtīšanas līdz «Budenbroku» klajā nākšanas dienai, Tomasam Mannam šķita niecīgs laika sprīdis. Taču to ziemu viņš, bez šaubām, nebūtu vis teicis, ka viņa vēstule «tūdaļ» ietekmējusi grāmatu apgāda lēmumu. Visgrūtākais nenoteiktības laiks viņam iesākās tieši pēc Fišera atsauksmes. Autors jau pirms tam sargājās steidzināt izdevniecības lēmumu, bet tad, kad abu pušu nostāja bija noskaidrojusies, viņam radās gandrīz vai pārliecība, ka, tiklīdz viņš parādīs kaut visniecīgāko uzstājību, Fišers nekavējoties atsūtīs manuskriptu atpakaļ. Bet tā būtu daudz nopietnāka sakāve nekā parasta praktiska neveiksme. Viņam, kas pa īstam vēl, kā viņš iedrošinājās domāt, nebija novērtēts — viņš taču pats, tikai strādādams pie «Buden-brokiem», saprata, kas viņš ir, ko grib un ko negrib, — tas nozīmētu, ka kompetenti cilvēki viņu neatzīst, par spīti viņa literārās meistarības cildinājumiem, kas sekoja Fišera vēstules lietišķajai daļai.

Fišers atkal apklusa un ilgi neteica ne vārda.

Atkal ritēja nedēļas, un gaidīt kļuva aizvien grūtāk. Vēstules, ko Tomass Manns tolaik rakstīja saviem tuviniekiem, rāda, ka nervozitāte pieauga gluži kā pēc grafika. Te būs daži izraksti. Novembrī: «Par savu romānu vēl neko nezinu.» Novembra beigās: «Par «Budenbro-kiem» vēl nekā jauna nav.» Decembrī: «Kaut tikai zinātu, kas notiks ar «Budenbrokiem»! Droši zinu, ka tur ir tādas nodaļas, ko šodien ne jau katrs var uzrakstīt, un tomēr baidos, ka neatradīšu savai precei pircēju.» Janvāra sākumā: «Fišers, kā teicu, klusē, bet, ja atgādināšu par sevi, tad droši vien man tūdaļ atdos atpakaļ manu bandubērnu. Ko tad, ja grāmatu neviens neņems? Tad, šķiet, iešu strādāt par ierēdni bankā. Man dažkārt uznāk tādas lēkmes.»

Arī viņa naudas lietas tobrīd bija bēdīgas. Vajadzēja norēķināties ar drēbnieku par civilo uzvalku, bet māte grasījās samazināt pabalstu jaungada pirmajā ceturksnī par 200 markām, lai varētu samaksāt ienākuma nodokli. Līdz aprīlim viņam vajadzēja iztikt ar 200 markām, kas pēc šiem atvilkumiem palika pāri. Pasūtījis kādā Minhe-nes grāmatu veikalā grāmatu par itāliešu mākslas vēsturi un pēc tam no drauga — tas bija mums jau pazīstamais Grautofs, «Pavasara vētras» līdzredaktors — dabūjis zināt, ka šī grāmata esot «briesmīgi garlaicīga», viņš nerādījās veikalā, lai nebūtu jāmaksā par pārsteidzīgo pasūtījumu. Heinrihs, kas nesen bija sekmīgi laidis klajā savu romānu «Leiputrija», aicināja brāli braukt pie viņa uz Florenci, bet brālim tobrīd ceļojumi nebija prātā. Turklāt vēl pēc garnizona lazaretes viņš jutās fiziski pārlieku novārdzis, lai varētu kustēt kaut kur prom.

Šai laikā gadījās vēl citi pārdzīvojumi, kas kopā ar raizēm par romānu lika divdesmit piecus gadus vecajam rakstniekam pārlūkot izraudzīto ceļu — mākslas ceļu — un uzspieda 1900. un 1901. gada mijai dziļas personiskās krīzes zīmogu. «Kad pienāks pavasaris,» viņš februārī rakstīja Heinriham, «būšu aizvadījis nedzirdēti trauksmainu ziemu. Patiesi nejēdzīgu depresiju ar gluži nopietniem pašnāvības plāniem nomainīja neaprakstāmi tīra un negaidīta dvēseles laime, pārdzīvojumi, kurus nav iespējams izstāstīt, un, ja liktu tos nojaust, tas, protams, izskatītos pēc plātības. Taču vienu lietu tie man pierādīja, rir |oti neliterārie, ļoti vienkāršie un dzīvie pārdzīvo-l nml — ka manī tomēr ir vēl kaut kas godīgs, silts un luletns, nevis tikai «ironija», ka manī vēl viss nav izsīcis, hii ratūra vēl nav manī visu iznīdējusi, izdeldējusi un aprijusi. Ai, literatūra — tā ir nāve! Nekad nesapratīšu, l..1 var būt literatūras varā, ja to neganti neienīst! Pats p.ilvenais un pats labākais, ko tā spēj iemācīt, tas ir — uzlūkot nāvi par iespēju nonākt pie tās pretmeta, pie dzīves.»

Trīs nedēļas vēlāk atkal vēstulē Heinriham viņš vēlreiz iflkstīja par to pašu: «No pilnīgākas grēksūdzes atturēšos, jo rakstīšana un rakņāšanās tikai visu padziļina un pārspīlē. Bet te neko pārspīlēt nedrīkst. Runa nav par mīlestības stāstu, vismaz ne par mīlestību parastajā nozīmē, bet gan par draudzību, par draudzību — ai, brīnums! — saprastu, savstarpēju, atalgotu, kas, atzīstos bez lielīšanās, dažu mirkli, it īpaši nomāktības un vientulības brīžos, iegūst pārlieku, jāteic, slimīgu nokrāsu: Grautofs pat apgalvo, ka es esot iemīlējies kā ģimnāzijas abiturients, bet tā ir viņa izpratne. Mana nervu struktūra un prāta filozofiskā ievirze visu neticami sarežģījusi; te ir simtiem aspektu, gan ļoti vienkāršu, gan garīgā ziņā avantūristisku. Taču galvenais — dziļais, prieka pilnais izbrīns par atsaucību, ko jau vairs necerēju sagaidīt šai dzīvē.»

«Manas dzīves aprakstā», lai gan tas rakstīts gandrīz trīsdesmit gadu pēc tās ziemas, Tomass Manns_ ieskata par vajadzīgu pieminēt šo draudzību ar brāļiem Erenber-giem, it īpaši savu pieķeršanos jaunākajam brālim Paulam, māksliniekam, kas lieliski spēlējis vijoli. «Viņiem esmu pateicību parādā par to, ka iepazinu draudzību, kas citādi nezin vai man būtu bijis lemts.»

Arī mēs nesāksim «rakņāties» un «pārspīlēt». Tomēr pamēģināsim noskaidrot, kāpēc šī pieķeršanās viņu toreiz tā aizgrāba un atstāja tik dziļas pēdas viņa atmiņā un kāds sakars tai bija ar viņa jauno uzskatu par izraudzīto ceļu, ar rūgto izsaucienu «Ai, literatūra — tā ir nāve!», kas izlauzās jaunajam cilvēkam, kurš vēl nesen rada savā darbā ētisko balstu.

Esam izsekojuši viņa dzīvi nu jau divdesmit piecu gadu laikā. Bet vai esam nosaukuši kādus tuvus viņa draugus? Šais lappusēs lasāmi ģimnāzijas biedru Korfica Holma un Oto Grautofa vārdi, nosaukti Minhenes literārie paziņas Kurts Martenss un Arturs Holičers, pieminēts, ka uz

vienas rokas pirkstiem varētu saskaitīt cilvēkus, ar kuriem viņš bijis uz «tu», atgādināts par viņa ārējo korektumu un atturību. Taču runāt par dziļāku viņa pieķeršanos cilvēkiem līdz šim nav bijis izdevības. Tādas pieķeršanās gluži vienkārši nebija. Bērnišķīgu iemīlēšanos un klaji radnieciskas jūtas ar šo vārdu, protams, apzīmēt nevar. Jau norādījām, ka visa viņa apzinātā dzīve bija pakārtota darbam, un, mazliet aizsteidzoties uz priekšu, pieminējām, ka viņš sāka sajust, cik viņa patība ir nabadzīga un salta. Droši var teikt, ka tai ziemā, kad izdevēja klusēšana lika baidīties par romāna likteni un tātad zināmā mērā radās šaubas par vesela posma jēgu autora dzīvē, raizes par nākotni un fiziskais nogurums, kas tās vēl padziļināja, visādā ziņā saasināja šo izjūtu. Parastā atbalsta punkta šķietamais zaudējums vienlaikus radīja gan izmisumu, gan vajadzību pēc kāda jauna atspaida. Te sakņojās līdz tam nepiedzīvota un no neticības savam aicinājumam nešķirama predispozīcija uz garīgu, cilvēcisku kontaktu, un tā viņam, Tomasam Mannam, kopā ar viņa organiskajām spējām aizrauties un sajūsmināties deva šo mīlas pilnās draudzības pārdzīvojumu. Piebildīsim — nepiedzīvota ne tikai līdz tam laikam, bet arī vispār turpmāk. «Pēc tam kad reizē ar romānu atnāca panākumi, nekad netiku redzējis, ka dzīve liktu viņam ciest,» par savu brāli rakstīja Heinrihs Manns. Tiesa gan, tas teikts piesardzīgi, ar ierobežojošu norādi uz personiskiem iespaidiem, tomēr, mūsuprāt, pārlieku vispārināti. Ciešanas, arī ļoti personiska rakstura ciešanas vēl pēc «Budenbroku» triumfa viņam bija lemtas pietiekamā daudzumā, un pati brāļu vēlāko attieksmju vēsture ir visnotaļ viegli saskatāms piemērs, kā dzīve, ja lietojam Tomasa Manna izteicienu, izvirzīja viņa sirds muskulim savas prasības. Tomēr uz pašnāvības sliekšņa viņš patiesi vēlāk nekad vairs nestāvēja, nekad tik mokoši nezaudēja ticību darbam, uz kuru viņu aicināja talants, — ticību literatūrai, un nekad vairs viņš tik daudz dvēseles un prāta spēku netika dāvājis draudzībai, kā tos nedaudzos mēnešus savā jaunībā. So pārdzīvojumu kvēle atdzisa tieši tad, kad neziņai par romāna likteni pienāca gals, labvēlīgs gals. Atdzisa uz visiem laikiem un tāpēc, lai gan bijusi tik īslaicīga, bet, pareizāk, tieši tāpēc, ka bijusi tik īslaicīga, tik unikāla šim mūžam, kas, pārvērties literatūrā, kā teicis laika secībā pirmais Tomasa Manna biogrāfs Arturs Elesers (1925), ar vācu rakstniekam nepieredzēti pilnīgu vielu maiņu, atstāja atmiņā dziļas un nezūdošas pēdas.

«Manā dzīvē bija kāds,» saka Adrians Leverkīns par vijolnieku Rūdiju Svērtfēgeru, «kura drosme un izturība, gandrīz vai jāsaka, «uzvarēja nāvi», kurš atraisīja manī cilvēcisko, darīja mani laimīgu. Neviens to laikam neuzzinās, nevienā biogrāfijā par to netiks rakstīts.» Nešaubīdamies par to, ka šais varoņa vārdos autors pēc četrdesmit pieciem gadiem ielicis atceri par to ziemu ar mokošo svaidīšanos no izmisuma uz prieku un no prieka uz izmisumu, no saltās radošās vientulības, kādai to lēma talants, no vilšanās savā aicinājumā uz siltu cilvēcisku pieķeršanos un draudzīgu savstarpēju patikšanu un pēc tam atkal uz nojausmu, ka pienāks diena, kad būs jāpaliek ar savu aicinājumu un ar savu vilšanos šai aicinājumā aci pret aci, — nešaubīdamies par to, mēs sliecamies sadzirdēt Le-verkīna pēdējos vārdos («Nevienā biogrāfijā par to netiks rakstīts») autora netieši izsacītu vēlēšanos, lai viņa biogrāfi pieminētu šo smago personisko krīzi.

Un kā gan lai to nepiemin, ja šī krīze tika pārvarēta saskaņā ar mūsu varoņa iedabu? Tomass Manns neizdarīja pašnāvību. «Nē, tu vari būt pavisam mierīgs un ar vieglu sirdi braukt uz Itāliju,» marta sākumā viņš rakstīja brālim Heinriham, «pagaidām es negrasos darīt «muļķības». «Budenbrokos» ir kāda laba vieta: kad pienāk ziņa, ka nošāvies izputējis bruņinieks muižas īpašnieks, Tomass Budenbroks klusi, lēnām un zobgalīgi nosaka: «Jā, jā, kā jau bruņinieks!» Tas ir ļoti raksturīgi un ne tikai Tomasam Budenbrokam, un tas lai tevi pagaidām pilnīgi apmierina.» Krīzes atrisinājumu nevar izskaidrot vienkārši ar to, ka ap šo laiku jau bija paguvusi pienākt Fišera labvēlīgā atbilde. Protams, tā iepriecināja un spārnoja jauno rakstnieku, taču citētās rindas rāda nevis pēkšņu garastāvokļa maiņu, bet gan atklāj dabisku iekšēju spēju pretoties idejai par bezatbildīgu bēgšanu no dzīves uzliktajiem pienākumiem. Viena lieta ir šaubīties par sevi un par sava aicinājuma ētisko kvalitāti, cita lieta — atmest tam ar roku, pārstāt rakstīt. Bijis viņam pietiekami spēka nokaut sevī mākslinieku, tāda vilšanās literatūrā, kas zina, arī atrisinātos fiziskā pašnāvībā. Izrādījās, talants bija stiprāks par šīm šaubām. Pārkausējis tās atkal «literatūrā», Tomass Manns izglābās no radošas un, iespējams, ari no fiziskas nāves.

Tiklīdz bija beigusies «robinsonāde» — tā kādā vēstulē viņš nosauca karaklausības epizodi —, joprojām vēl nekā nezinādams par «Budenbroku» likteni, viņš atkal ņēma rokā spalvu. Jau diezgan sen viņš loloja domu uzrakstīt drāmu par XV gadsimta Florences tēmu. Domādams par šo darbu, viņš, starp citu, arī pasūtīja vēlāk neizpirkto grāmatu un vispār, atvadījies no apakšvirsniekiem un štāba ārstiem, daudz lasīja par itāliešu gleznotājiem un skulptoriem, un ar īpašu praktisku interesi aplūkoja krū-šutēlus-portretus tieši tolaik Minhenē atklātajā renesanses laika florenciešu plastikas kopiju izstādē. Taču šās drāmas plāns gausi izgaismojās, un tobrīd viņš pie spalvas ķērās ne drāmas dēļ. «Paldies dievam, es atkal strādāju,» 1900. gada decembra beigās viņš rakstīja Heinri-ham, «lai gan ne pie «Savonarolas», ap kuru joprojām staigāju apkārt kā zaglis, bet gan pie jaunas rūgti melanholiska rakstura noveles, un, jācer, šādā ceļā tikšu pie kādiem nekādiem ienākumiem. Turklāt nemierīgas sirdsapziņas dēļ ilgu atpūtu es nevarētu izturēt, darbu bez spalvas un tintes es jau arī pats sev neiedrošinātos dēvēt par darbu.»

Stāsts «Tristans», ko šeit viņš nosaucis par «rūgti melanholisku» noveli, bet citā vēstulē — itin kā atspēkodams pirmo raksturojumu — par «burlesku», tas ir, par pārspīlētu komēdijas tipa sacerējumu, tomēr nebija vienkāršs līdzeklis, kā nomierināt sirdsapziņu, ko krimta redzamas produkcijas trūkums, un, protams, nekādā ziņā ne pirmām kārtām līdzeklis finansiālā stāvokļa uzlabošanai. Tādi motivējumi pārejai pie šā darba, salīdzinot ar tā saturu, arī šķiet mazliet burleski. Vajadzība pēc šā darba sakņojās dziļāk. Saskarsme ar ģenerāldoktoru fon Stātu, izdevniecības klusēšana, satraucošais jaunums — cilvēciskā draudzība — visa šī pieredze pastiprināja jau agrāk pazīstamo sajūtu, ka dzīve nav nokārtojusies, tā nekam nav vajadzīga, ka nodarbībai ar literatūru piemīt egoistisks saltums. Un saskaņā ar savu rakstnieka būtību uzveikt šo mokošo sajūtu viņš varēja tikai ar vienu, turklāt paradoksālu līdzekli — no tās izveidojot mākslas darbu. Vārdi, ka literatūra ir nāve un labākais, ko tā var iemācīt, ir skatīties uz to kā uz iespēju atgriezties dzīvē, šie vārdi, bez šaubām, ir cieši saistīti ar noveles «Tristans» ieceri.

Abi autora dotie noveles raksturojumi nevis atspēko, bet gan papildina viens otru. «Tristana» galvenais personāžs dekadentiskais rakstnieks Detlevs Špinells ir komiska un reizē nožēlojama figūra, kas izraisa skumjas. Plātīdamies ar savu estētiskumu, ar to, ka nicina «kārtīgo nodokļu maksātāju» «mūzām svešo» dzīvi, mietpilsoniskās ikdienības pasauli, Špinells būtībā tikai koķetē ar šo pašu banālo pasauli, tikai cenšas izprovocēt tās interesi par sevi un parādīties šai pasaulei zināmā pievilcīgā, nozīmīgā lomā, tāpēc ka no jebkuras īstas sadursmes ar šo pasauli viņš bīstas kā no uguns. Un tieši šim nožēlojamajam un smieklīgajam Špinellam, šim «satrūdējušajam zīdainim», kā viņu nosauc kāds «jokupēteris un ciniķis», Tomass Manns, sevi nesaudzēdams, piešķīris dažas savas paša paražas. «Visam mūsu iekšējās eksistences veidam, mūsu pasaules uzskatam, mūsu darbības ievirzei,» plātās Špinells, «ir šausmīgi neveselīgs, vārdzinošs, graujošs iespaids... Tad ir labi, ka ir šādi sīki remdinātāji, bez kuriem vienkārši nebūtu izturams. Piemēram, zināma kārtība un higiēniska stingrība dažiem no mums ir nepieciešama ...» Špinellam, kura romānā darbība «risinājās elegantos salonos, krāšņos dāmu buduāros, kas bija pilni izmeklētu priekšmetu, pilni gobelēnu, senu mēbeļu, dārga porcelāna, nesamaksājamu audumu», šajā romānā, kur visas šīs lietiņas aprakstītas tā, ka, lasot par tām, pastāvīgi acu priekšā rēgojas, kā Špinella kungs savelk degunu un saka: «Cik skaisti! Mans dievs, vai jūs redzat, cik skaisti!» — šim uzpūtīgajam daiļuma pravietim, kas savai estētiskajai jūsmošanai barību rod nevis reālajā pasaulē, ko viņš patiesībā negrib ne redzēt, bet gan savā pašapmierinātajā fantāzijā, Tomass Manns «atdod» savu kaisli pret Vācijas ziemeļiem, pret pelēkajiem namiem ar smailajiem jumtiem, skanīgajām grīdām un balsinātajām galerijām, «atdod» savu pastāvīgo domu, ka «dzimta ar praktiskām, pilsoniskām un sausām tradīcijām savas dzīves norietā vēlreiz gūst apskaidrību mākslā». Ar to vēl nepietiek — viņš Špinellam «atdod» savu mīlestību pret Vāgnera mūziku, pret nāves romantiku — «nakts burvju valstību», pret to pašu operu «Tristans», kuras melodijas viņš, būdams savvaļnieks, bija svilpojis, tīrot šauteni, jādomā, lai, par spīti ārējai nebrīvei, apliecinātu savu iekšējo brīvību...

Jā, tā ir vienā laikā gan «burleska», gan «rūgti melanholiska» novele. Stāstījuma nabaga varonei, ar tuberku-

lozi slimajai Gabrielai Ekhofai saskarsme ar «Ētera-tūru» — jo Špinells pārstāv literatūru, kas noslēgusies pati sevī un radījusi bailes no dzīves, — kļūst vārda burtiskajā nozīmē nāvējoša. Bet tas, kas netīši un netieši ir vainīgs viņas nāvē, parādās nevis apmāta mūzu kalpa dēmoniskajā oreolā, kā viņš to droši vien vēlētos, bet gan rupjās īstenības priekšā kapitulējoša pozētāja smieklīgajā kailumā.

Aizsteigušies uz priekšu, mēs jau agrāk pieminējām darbu «Tonio Krēgers» un redzējām, cik dāsni rakstnieks atdevis stāsta varonim pats savas iezīmes. Atšķirībā no Detleva Špinella Tonio Krēgers nav groteska figūra. Kā norādījis mūsdienu vācu kritiķis Pauls Rilla, «Tonio Krē-gerā» izpaužas nopietna attieksme pret mākslinieka ironiju, turpretim «Tristanā» — ironiska attieksme pret mākslinieka nopietnību. Tā ir trāpīga piezīme, taču biogrāfijā, mūsuprāt, to vajag precizēt, uzsverot, ka «Tonio Krēgers» ir rakstīts pēc «Tristana», lai gan iecerēts bija agrāk. Tā kā hronoloģiski abus darbus šķir neliels laika posms, tikai kāds gads, tad šī secība ir būtiska, jo tieši tajā atspoguļojas personiskās krīzes pārvarēšana. Iekām zīmē pašportretu, māksliniekam jāatbrīvo sava roka no stindzinošās sajūtas, ka var iznākt nekam nevajadzīga egoista, pašapmierināta pļāpas, ar dzīvi koķetējoša miroņa portrets. Viņam vajag nevis tikai uz «ļoti neliterāru, ļoti vienkāršu» pārdzīvojumu pamata, bet arī vēl ar «spalvas un tintes» palīdzību sev pierādīt, ka šis tēls, kas viņu vajā, patiesībā nav idents ar viņu pašu, ar Tomasu Mannu, pierādīt, ka viņā, Tomasā Mannā, patiesi «ir vēl kaut kas godīgs, silts un krietns». Un tāpēc viņš sākumā zīmē šaržu. Kā šaržu? Nevis savu, bet gan daļēji savu. Detlevs Špinells, kas sarakstījis romānu, kura darbība norisinās izdomātā «skaistumu» pasaulē, nepavisam nelīdzinās reālistisko «Budenbroku» autoram. Šo estētu Tomass Manns padara par savdabīgu grēkāzi. Viņš tam piešķir dažas savas paša vājības, un, saistīdams ar grotesko Špinella tēlu Vāgnera «Tristana» mūziku, par kuru kādā šai ziemā rakstītajā vēstulē bija izteicies, ka jūtoties «pilnīgi neaizsargāts» tās valdzinājuma priekšā, jo tā viņu, Tomasu Mannu, apbūra ar savu saucienu nebūtībā, ar savu dzīvotgribas noliegumu, viņš kā rakstnieks norobežojas no dekadentiskās nāves romantikas un pierāda sev, ka viņš kā cilvēks ir garīgs brālis Tomasam Budenbrokam, kas «klusi, lēnām un zobgalīgi noteica: «Jā, jā, k ā f a ur b r u ņ i n i e k sl ...»»

Un par to, cik neatlaidīgi arī šai grūtajā laikā, kad viņš, šķiet, zaudēja ticību literatūrai un, pielīdzinādams to nāvei, tiecās pēc vienkāršu cilvēcisku attieksmju siltuma, mākslinieka instinkts, kā redzams, glābējs instinkts tur viņu savā varā, liecina apsēstība, ar kādu viņš nododas jaunajam darbam un, būdams uzticīgs «Budenbroku» metodei, meklē dzīvē prototipu Špinella kungam.

Arturs Holičers atceras: «Šodien sirsnīgāk nekā agrāk parunājāmies par savu dzīvi un darīšanām; manu vientulību satrauca un nomāca šaubas par manu darbu, Mannu vismaz nemocīja šīs bailes, viņš taču zināja savu vērtību. Mēs, es to sajutu, kļuvām tuvāki viens otram šajās pēcpusdienas stundās, un es no viņa aizgāju ar priecīgu apziņu, ka man ir draugs. Un te kaut kas lika man apstāties un atskatīties. Dzīvoklī, kuru nule biju atstājis, ieraudzīju logā Mannu ar teātra binokli lūkojamies man pakaļ. Tas ilga tikai vienu acumirkli, galva logā pazuda strauji kā zibens. Pēc dažām dienām no rīta — vēl bija ļoti agrs — Manns ieradās manā dzīvoklī... Biju tikko uzcēlies, jo iepriekšējā vakarā aizgāju gulēt diezgan vēlu, un miegains, vēl nenomazgājies, nevērīgi, kā jau no rīta, ģērbies, sēdēju uz gultas malas viesim pretim. Es tikko biju apmeties skaistās istabās Amālijas ielā un jau paguvis izvietot savus dārgumus uz galdiem un pie sienām. Logu starpā karājās brīnišķīgas Roseti gleznu «Dantes sapnis» un «Deata Beatrix» fotogrāfijas, bet uz galda atradās Stefana Georges sakrālais sacerējums — «Nāves paklājs»*. Viesis ne ar vārdu nepieminēja gadījumu ar binokli. Manās miegainajās smadzenēs pazibēja doma: viņš ir atnācis, lai novērotu mani agrīnā rīta stundā un iegaumētu dažādus sīkumus — kā es izskatos, kā izturos, kāds mans mājoklis, kādas lietas ir dzīvoklī.»

Šo apsēstību var nosaukt par saltu tikai tad, ja atzīst jēdzienus «salts» un «apsēsts» par savienojamiem. Bet vai tie ir savienojami? Holičers, ieraudzījis un pazinis sevi Špinellā, jutās apvainots un sadusmojās uz «Tristana» autoru. Bet vai tad Špinellam nepiemita arī viens otrs autora paša rakstura vilciens? Sarunā ar Holičeru Tomass

* Holičers ir kļūdījies. S. Georges grāmatas nosaukums ir «Dzīve3 paklājs un dziesmas par sapņiem un nāvi» (1899),

Manns acīmredzot noklusēja savas šaubas par darbu, un tieši šajā sarunas punktā, kas viņu visvairāk satrauca, saglabādams parasto atturību, atstāja uz Holičeru par sevi pārliecināta rakstnieka iespaidu. Mēs nezinām, par kādām šaubām ar viņu dalījās Holičers, nezinām, cik nopietnas un nozīmīgas tās likās Mannam, un nevaram galvot, vai viņš tās neuztvēra gluži vienkārši kā savējo šaubu parodiju. Taču binokli viņš bija paņēmis nepavisam ne aiz dvēseliska saltuma, bet gan aiz karstas iekšējas dziņas, jo «izteikties», «izkratīt sirdi», «atgriezties dzīvē» viņš varēja tikai ar «literatūras» palīdzību, tikai ar starpnieka palīdzību, kaut arī starpnieks būtu tik grotesks kā Det-levs Spinells.

PANĀKUMI

1901. gada februārī Fišers paziņoja, ka oktobrī iespiedīšot «Budenbrokus» bez īsinājumiem laikam gan trīs sējumos un ka viņš esot ar mieru jau pavasarī laist klajā otru noveļu krājumu. «Nofotografēšos frakā,» Tomass Manns raksta Heinriham, «labā roka vestes kabatā, bet kreisā atbalstīta uz trim sējumiem; pēc tam, taisnību sakot, varu mierīgi gulties kapā.» Viņš vēl nebija lasījis Čehovu un nenojauta, ka par uzpūstu bezsaturīgumu smejas čehoviski. Laiks ritēja, un viņš droši vien aizmirsa, kā jokodams bija reaģējis uz priecīgo vēsti, taču reiz Min-henes teātrī viņš skatījās «Tēvoci Vaņu», un visdziļāk viņa apziņā iespiedās Marjas Vasiļjevnas replika, kurā, tā kā tā teikta pretenciozajam tukšziedim profesoram Se-rebrjakovam, būtībā ietverts tas pats komiskais tēls, kas viņa, Tomasa Manna, netīšajā jokā: «Aleksandr, nofotografējieties atkal un atsūtiet man savu fotogrāfiju. Jūs zināt, cik jūs man esat dārgs.» Šis iespaids neizbālēja līdz mūža galam. Aizritēs vēl vairāki gadu desmiti, un rakstā par Cehovu, tai vietā, kur iejūtīgi runāts par Če-hova nepretenciozitāti, vienkāršību, par viņa kautrību, par to, kā viņš neieredzēja pozu, žestu, kņadu, Tomass Manns atkal liek lietā šo komisko tēlu: «Visu mūžu neesmu varējis valdīt smieklus, tiklīdz atceros: «Aleksandr, nofotografējieties atkal!» — un vainīgs Čehovs, ja dažkārt par vienu vai otru domāju: «Šim arī vajadzētu iet nofotografēties.»»

Vai gan šī pieķeršanās uz visu mūžu Marjas Vasiļjev-iiiis īsajai replikai labāk nekā jebkas cits neapstiprina, cik ' ■! ganiska ir tāda jaunā cilvēka reakcija uz ziņu, kas, bez imubām, solīja viņam tīkamas materiālas pārmaiņas un, visai iespējams, plašu lasītāju atzinību? Protams, viņš jupis satraukts un priecīgs, taču šis prieks jau atšķiras no Pīs pusbērnišķās līksmes, ar kādu viņš pirms četrarpus gadiem lepojās, ka viņa «raksts tik augstu novērtēts» un ka to «iespieda ar turpinājumu divos numuros par spīti visiem noteikumiem». Holičers lietoja izteicienu «viņš zināja savu vērtību». Pareizāk būs teikts, ka tagad, sarakstījis «Budenbrokus», viņš pazina sevi. Viņš zināja, ka sajūsma par ārējiem panākumiem nav viņa daļa, ka savas dzīvotspējas viņš mērī ar citu ētisko mēru un viņam tas ir estētiskais jaunrades mērs, un ka «parastības prieki» viņam uz ilgu laiku nebūs lemti, jo tie prasa uzticību, viņaprāt, nevērtīgai mēru sistēmai. Viņš zina — un par to raksta tai pašā vēstulē, kur dalās ar brāli savā draudzības laimē, kur salīdzina literatūru ar nāvi, kur ziņo par Fišera lēmumu un joko par pozu fotogrāfijai, — ka pienāks diena un «šī diena nav tālu», kad viņš «atkal būs ieslēgts» vienatnē ar literatūru. Viņš tīšuprāt cenšas attālināt šo dienu un tāpēc atliek braucienu uz Itāliju, vienlaicīgi nododamies, no vienas puses, «literatūrai», darbam pie «Tristana» un, no otras puses, «visvienkāršākajiem priekiem»: priekam par draudzību ar Paulu Ērenbergu, priekam par to, ka romāna liktenis noskaidrojies. «Es noliedzu un ironizēju,» viņš rakstīja Heinriham pēc dažām nedēļām 1. aprīlī, «taisnību sakot, tikai pie rakstāmgalda aiz veca paraduma, bet vispār jau es cildinu, mīlu un dzīvoju, un, tā kā piedevām ir sācies pavasaris, tad viss kopā ir vienīgi svētki.» Tomēr tālāk sekoja vārdi, kuros dzirdams nevis šā svētku noskaņojuma noliegums, bet gan ironisks, pareizāk, objektīvi skeptisks tā vērtējums, sapratne, ka tas ir īslaicīgs, ka to nenodrošina dabas dotumi, kam vajadzīgi citi «svētki» — lai mums piedod anahronismu, mēs izmantosim teicienu no «Jāzepa» tetralo-ģijas — «vēstīšanas svētki»: «Ja aizbraukšu, tad pirmām kārtām tas pāries un tādā veidā vairs neatkārtosies: tas jau zināms. Es turēšu to ciet līdz pēdējam mirklim.»

Bet, redzams, jau tai pašā aprīlī viņš pārtrauc darbu pie «Tristana» un aizbrauc uz Florenci. Visādā ziņā maija sākumā viņš jau pagūst gan iemīlēties savā galda kaimiņienē turienes pansijā, kādā jaunā anglietē mis Mērijā Smitā, gan atteikties no domas par laulību ar viņu, lai arī iemīlēšanās bijusi abpusēja. Vai tās bija dziļas jūtas? Aptuveni pēc gada viņš veltīs Mērijai Smitai noveli «Giadius Dei»[8]: «To M. S. in remembrance of our days in Florence»[9]. Pēc trim gadu desmitiem viņš ieskatīs par vajadzīgu pieminēt šo romānu savā «Dzīves aprakstā». Tomēr jau 1901. gada maija sākumā, kad patiesi aizritējušas tikai dažas dienas kopš iepazīšanās ar Mēriju Smitu, Tomass Manns no Florences raksta brālim par viņu: «She is so very clever^10, bet es esmu tik dumjš, ka vienmēr mīlu tos, kas ir clever^11, lai gan ilgāku laiku nespēju būt tiem atbilstīgs.» Un vēl tai pašā vēstulē: «Ar mani jau atkal ir cauri. Mani pēdējie Minhenes piedzīvojumi un gaisa pārmaiņa vairs neiedarbojas, un man jau atkal gadās grūti izturamas stundas.» Vai šais vārdos neskan skeptiska priekšnojauta par atgriešanos pie «literatūras», lai gan viņš bija zaudējis ticību arī tai, un varbūt šis brauciens bija bēgšana no tās? Un vai šī iemīlēšanās, tāpat kā tā draudzība, arī nebija tikai bēgšana no literatūras, taču jau sekundāra, ne tik neatlaidīga bēgšana? Un vai ne tāpēc arī tā iegulusi atmiņā uz visu mūžu?

Florences epizodes izklāsts «Manas dzīves aprakstā» nedod atbildi uz šiem jautājumiem. Tajā neietilpst psiholoģisks ekskurss pagātnē, un, sakara saraušanu izskaidrodams ar pašiem triviālākiem sadzīviskiem apsvērumiem, autors ar sev piemītošo taktu līdzsvaro abas puses: «... izveidojās maigas attiecības, un mēs jau runājām, ka tās būtu nostiprināmas ar laulības saitēm. Galu galā mani atturēja sajūta, ka tas varētu būt par agru, kā arī pārdomas par meitenes svešo tautību. Domāju, mazā angliete juta kaut ko līdzīgu, un tādējādi iemīlēšanās ne ar ko nebeidzās.» Tāpēc atturēsimies no kaut kādiem kategoriskiem apgalvojumiem vai noliegumiem, domādami, ka pati šo jautājumu izvirze pietiekami skaidri pauž mūsu uzskatu par īslaicīgo romānu ar Mēriju Smitu.

Visādā ziņā jūnijā viņš jau atkal bija Minhenē — pabeidza «Tristanu», strādāja pie «Tonio Krēgera» un lasīja «Budenbroku» korektūru. Un pēc tam pirmoreiz, var leikt, pēc ģimnāzijas gadiem atļāvās sev garākas brīvdienas, pat iepriekš nenosakot to ilgumu. Kopā ar Hein-rihu viņš aizbrauca uz Dienvidtiroli, uz kalnu sanatoriju Mēranes apkaimē. «Šeit ir labi dzjvot un atpūsties,» viņš jūlijā no turienes rakstīja Paulam Erenbergam. «Sanatorija atrodas pavisam savrup, visnotaļ lielisku kalnu ielenkta, ūdenskritums ielejā rada neticami nomierinošu troksni, un mūsu dzīves veids ir tik racionāls un tik atspirdzinošs, kādu vien var iedomāties. Mūsu māja atrodas, tā teikt, mākoņu tuvumā un dažkārt pat mākoņos iekšā, kas, protams, ir romantiski. Katru dienu gandrīz desmit stundas pavadām svaigā gaisā — svaigā, tīrā, smaržīgā gaisā tūkstoš metru augstumā —un esam jau paveikuši vairākus kārtīgus kāpienus. Taču tā ir tikai sagatavošanās, drīz mums paredzēts ieņemt virsotni, un tālāk kārta būs galvenajam numuram — īstam gājienam uz ledāju... Droši vien palikšu šeit līdz nākošā mēneša beigām.» Un viņš palika un pie manuskripta, ko bija paņēmis līdz, nepiesēdās . . . Un, atgriezies Minhenē, nogaidīja «Budenbroku» iznākšanu, pēc tam atkal aizbrauca uz Gardas ezeru Zie-meļitālijā, kur «lasa un raksta tikai paslepu» un gandrīz visu laiku ziedo pastaigām un airēšanai...

Rudenī, kad «Budenbroki» — «divi sējumiņi mīkstos dzeltenos vākos» — beidzot nāk pārdošanā, Manniem nav vairs pat tās tukšās ģimenes mājas, kas pēc Lībekas viņiem bija Minhenē Hercoga ielā. Vecākā māsa Jūlija, izgājusi par sievu pie baņķiera Jozefa Lēra, jau gandrīz divus gadus dzīvoja prom no mātes. 1901.—1902. gada sezonā jaunākā māsa Karla kļuva par aktrisi un sāka patstāvīgu dzīvi. Vienpadsmit gadu veco Viktoru senato-riene aizveda uz Augsburgu, uz internātskolu, un, palikusi tagad viena pati, pārcēlās uz mazāku dzīvokli, un līdz ar to aizsākās turpmāk daudzkārtēja dzīvesvietas maiņa, un viņu itin kā dzina kāds iekšējs nemiers.

Lai gan Tomass Manns jau sen bija aizgājis no mājām, iespējams, šīs pārmaiņas, tāpat kā izbeigtais romāns ar anglieti, neļāva jaunajam cilvēkam pilnīgi uzveikt neuzticēšanos nodarbībai, kas jau pati par sevi, kā viņš sajuta, lēma viņam zaudēt ciešākus cilvēciskus kontaktus, un tās izpaudās arī kā vāji krīzes recidīvi, lai gan, strādādams pie «Tristana», viņš krīzi galvenajā — bet galvenais bija «literatūras» un nāves identitātes izjūta — bija uzveicis.

Lai būtu kā būdams, «Budenbroku» panākumi pilnam nepaglāba viņu no agrākajām šaubām. Pārskanot pirmo paviršo un nelabvēlīgo recenzentu balsis, kuri atzina romānu par stieptu un garlaicīgu un salīdzināja to ar smiltīs iestigušu smagā ormaņa vezumu, Berlīnes, Hamburgas, Vīnes, Minhenes laikrakstos cita pēc citas parādās cildinošas atsauksmes. Avīzes «Berliner Tageblatt» kritiķis Zāmuels Lublinskis nosauca «Budenbrokus» par «... nevīstošu grāmatu . .. par vienu no tiem darbiem, kas patiesi paceļas pāri dienu plūsmai un laikmetam, kas gan neaizrauj sev līdzi kā viesulis, bet, klusu pārliecinot, pakļauj sev pamazām un neatvairāmi». Tagad autors bieži dzird mutvārdu cildinājumus un saņem vēstules no pateicīgiem lasītājiem. «Kas attiecas uz mani,» Tomass Manns rakstīja, nosūtīdams Paulam Erenbergam kārtējo jūsmīgo recenziju, «tad visus šos cildinošos vārdus lasu ar smaidu, kas ikreiz kļūst aizvien melanholiskāks. Kur ir tas cilvēks, kas teiks «jā» man, ne visai patīkamam un kaprīzam cilvēkam, kurš moka pats sevi, neuzticīgam, aizdomīgam, taču jūtīgam un bezgala pēc simpātijām izsalkušam cilvēkam? Kas teiks to nelokāmi? Nebaidīdamies un nenovērsdamies no šķietamā saltuma, no šķietamiem atteikumiem? ... Kuru pieķeršanās un uzticība nešķirami saistītu pie manis? Kur ir tāds cilvēks?! — Bezgalīgs k 1 u s u m s.»

Tāpat kā vasarā Dienvidtirolē un vēlā rudenī pie Gardas ezera, viņš tagad pēc «Budenbroku» nākšanas klajā ari Minhenē gandrīz nemaz nesēžas pie rakstāmgalda. Viņš bieži iet viesos, apmeklē koncertus, teātri un, nerazdams sevī spēkus intensīvam darbam pie «Tonio Krē-gera», savu sirdsapziņu, kas negrib samierināties ar šo izklaidīgo un neproduktīvo dzīves veidu, klusina tādējādi, ka piepilda piezīmju grāmatiņu ar pierakstiem nākamajiem darbiem, to vidū arī tādiem, kuriem uz īstenošanu, kā rādīja laiks, vēl vajadzēja ļoti ilgi gaidīt.

Tā, piemēram, šai ziemā, jau iesācis «Tonio Krēgeru» un savācis plašu materiālu dramaturģiskam sacerējumam, kura darbība notiek Savonarolas un Lorenco Mediči laika Florencē, viņš no avīzēm dabūja zināt, ka Drēzdenē kāda «augstākās sabiedrības» dāma tramvajā izšāvusi uz savu mīļāko, jaunu mūziķi, un viņš lūdza māsas Jūlijas draudzeni, Drēzdenes dziedātāju Hildi Disteli, kas labi pazina abus — gan dāmu, gan mūziķi, paziņot visus šā notikuma sīkumus. «Uz mani,» viņš rakstīja Hildei Distelei, «šis nolikums pa daļai tehnisku, pa daļai garīga rakstura iemeslu dēļ atstāja neparasti spēcīgu iespaidu, un nav izslēgts, ka i s kādreiz izmantošu to kā faktisko skeletu un fabulu kādam pārsteidzoši skumīgam mīlestības stāstam ... Man galvenais ir detaļa... Kāda ir «viņas», kāda ir «viņa» priekšvēsture? Kāda bija «viņas» āriene? Kas bija viņas laulātais vīrs? Kādos apstākļos viņa bija to apprecējusi? Kā iepazinās ar «viņu», kā «viņš» nokļuva viņas mājās? Kā laulātie izturējās viens pret otru, un kā laulātais vīrs izturējās pret «viņu»?» Tālāk vēstulē seko vēl desmit — mēs saskaitījām — jautājumu un pēc tam vārdi «un tā tālāk». «Visu to,» Tomass Manns turpina, «es, protams, varētu lieliski pats izdomāt, un visai iespējams, ka es, lai gan manā rīcībā ir īstenība, par spīti tai, izdomāšu kaut ko citādi. Ceru vienīgi uz faktu stimulējošo ietekmi un uz to, ka dažas dzīves detaļas būs izmantojamas. Ja es tiešām no šās matērijas kaut ko iztaisīšu, tad to droši vien grūti būs pazīt...»

«No šās matērijas» viņš pēc četrdesmit pieciem gadiem «iztaisīs» Ineses Institores un Rūdija Švērtfēgera romāna atrisinājumu «Doktorā Paustā». Bet vai tad arī tagad, plūcis pirmos laurus un atļāvis sev itin kā brīvdienas, viņš spēja tiešām nestrādāt, tiešām atbrīvoties no aicinājuma kategoriskā imperatīva?

1902. gada maijā pienāca vēl viena svarīga vēstule no Fišera. Izrādījās, ka «Budenbroki» bija ne tikai liels literārs panākums autoram, bet arī ļoti izdevīgs darījums izdevniecībai: gandrīz viss tūkstoš eksemplāru lielais metiens bija pārdots. Gatavodamies no jauna izdot romānu vienā sējumā, Fišers piedāvā autoram, ja tam būtu vajadzīga nauda, tūkstoš mārku tūdaļ, pirms galīgā aprēķina, kas pēc agrākās vienošanās bija paredzēts septembrī. Jau vasarā Fišers gribēja sākt iespiest noveļu krājumu, lai līdz rudenim tas nāktu klajā. Taču «Tonio Krēgers» vēl nebija gatavs, bet bez šās noveles autors nevarēja nākošo grāmatu iedomāties, un, ja salīdzinām Fišera vēstules saņemšanas laiku ar laiku, kad atsākās sistemātisks darbs pie «Tonio Krēgera», tad neviļus jāsecina, ka šī vēstule palīdzējusi jaunajam cilvēkam tikt pāri sirdsapziņas ēdām sakarā ar darbu «bez spalvas un tintes» un beidzot piesēsties pie rakstāmgalda.

«Tātad es esmu bagāts cilvēks,» viņš rakstīja 1. jūnijā, «varu šovasar aizbraukt uz Baireitu^12 un izrīkoties, kā man iešausies prātā. Bet kas tur par jēgu. Es atdotu šo mārku tūkstoti par to, lai manā darbā būtu vairāk elastīguma, vairāk aizrautības, vairāk viegluma. Vēlāk viss izskatās tā, itin kā nekad nekā te nebūtu trūcis. Cilvēki no sirds izklaidējas, un neviens nenojauš, cik moku tas maksājis. Bet varbūt tā tam arī jābūt...»

Pansiju Štarnbergas ezera krastā viņš gan bija jau paguvis noīrēt uz trim mēnešiem, taču tieši «šai vasarā» viņš ārpus savas pilsētas istabas pavada tikai dažas jūlija dienas Štarnbergā, kur acīmredzot atsakās no pakalpojumiem turpmāk, un tālāk no Minhenes — Badkreitā, viesodamies pie Kurta Martensa un viņa ģimenes. Atgriezies, kā pats izsakās, «savā parastajā vietā pie rakstāmgalda», viņš raksta Martensam vēstuli, kurā pateicas Martensam un tā sievai par viesmīlību un nodod sveicienus no «tēvoča» viņu mazajai meitiņai; viņš raksta kāda intīma pārdzīvojuma notīm pakārtotā tonī, un te atkal dzirdamas ilgas pēc «parastības priekiem», Tonio Krēgera ilgas. Vārds «notis» te nav lietots tikai metaforiski vien. «Jums ir ļoti labi, mans mīļais,» viņš raksta Martensam, «neesiet nepateicīgs! Vai arī man, Klīstošajam holandietim, kādreiz būs lemts «glābiņš» kā Jums?» Un, atklādams šās frāzes jēgu, viņš zem tās uzvelk piecas nošu līnijas ar mūzikas un teksta citātu no Vāgnera «Klīstošā holandieša» otrā cēliena: «Ja viņš sev sievu atrastu...»

Pa tam «Budenbroku» pirmā tūkstoša pēdējie eksemplāri nozuda no veikalu letēm. Fišers atbrauca uz Min-heni, iepazinās personiski ar autoru, pateica, ka otro izdevumu laidīšot klajā lētākā vienā sējumā: viņš esot pārliecināts, izdevumi atmaksāšoties, lai cik vienkārša būtu grāmatas āriene.

Bet «bagātais cilvēks» līdz 1. septembrim strādā savā istabā, pēc tam, neatstājot Minheni, pārceļas uz vienu mēnesi pansijā, kur dzīves apstākļi, jādomā, darbam labāk piemēroti nekā vecpuiša dzīvoklī, un, noīrējis turpmākam laikam diezgan skaistu, mazu dzīvoklīti, atlikušās rudens dienas aizvada tai pašā Gardas ezera sanatorijā, kur pirms gada ar nemierīgu sirdi bija ļāvies dīkumam.

Tagad viņam ari nav mierīgs prāts, taču cita iemesla dēj: noveļu krājums jau ir salikts, uz galda atrodas korektūras, bet šā krājuma pēdējā novele «Tonio Krēgers» vēl nav pabeigta, tomēr darbs nešķiras, tas iet uz priekšu «gausāk nekā jebkad, tikai rindu pa rindiņai», un viņam patiesi ir iegansts atcerēties burlesko Špinella kungu, par kuru viņš, ironizēdams, protams, pats par savu pieredzi, teica, ka «viņu vērojot, bija jāsecina, ka rakstnieks ir cilvēks, kam rakstīšana padodas grūtāk nekā visiem pārējiem ļaudīm».

Nu, protams, arī panākumu gadā «Tristana» melodija viņā joprojām neapklust. Tā skanēs ilgi, ar fatālu stūrgalvību. Viņa vārds iekļūs ceļvedī pa Minheni un «Who is who?» tipa izziņu krājumā, viņš vairs «nemulsīs, atbildēdams uz jautājumu, ar ko viņš, taisnību sakot, īsti nodarbojas», viņš kļūs par ģimenes galvu, «krietnu nodokļu maksātāju», tomēr vakaros, piesēzdamies pie Behšteina flīģeļa jau pats savas mājas viesistabā, atkal un atkal spēlēs to hromatisko crescendo no Vāgnera operas. Un vai šis motīvs, izraudzīts par kulmināciju burleskā, kas pauž neuzticēšanos daiļradei, ja tā birģeriskajai īstenībai spēj likt pretim vienīgi estētisku pašapmierinātību, vai tas varēja viņam, burleskas autoram, neasociēties ar šo neuzticēšanos? Taču noslāpēs šo melodiju gan tikai pasaules satricinājumu mūzika, kara pērkondārdi.

Bet šobrīd viņš turklāt sevī dzird un, kā jau daudz no tā, ko dzird sevī, ar ironiju fiksē uz papīra, šoreiz gan tikai privātā vēstulē, «Klīstošā holandieša» četru nošu uzmācīgo skanējumu.

KOMENTĀRI PAR VĒSTULĒM

1903. gads viņam iesākās ar braucienu uz Berlīni pie Fišera un ar noveļu krājuma nākšanu klajā divtūkstoš eksemplāru lielā metienā, atgādināsim, divreiz lielākā nekā pirmais «Budenbroku» izdevums. Bet par dažiem tā gada rezultātiem īsāk un dzīvāk gan pastāstīs rindiņas no divām vēstulēm, no kurām pirmā rakstīta 1903. gada nogalē, decembrī, bet otra — deviņsimt ceturtā gada februāri. «Nu jau vairs nevari sēdēt vientuļš un brīvs bez pienākumiem savā istabiņā Un sacerēt tā vien, l'art pour l'art, sev par prieku. Tagad jūti, ka tevi apgaismo milzu starmetis, tu viss no galvas līdz papēžiem esi redzams publikai, uz tevi gulst atbildība, kā tiks lietā liktas spējas, ko aiz muļķības tu neesi noslēpis saviem laikabiedriem, un «Neue freie Presse» pa telegrāfu lūdz noveli, manas cienījamās spalvas sarakstītu noveli savam cienījamam Ziemassvētku numuram — godavārds, tā ir, un es apsolīju viņiem tuvākajās dienās kaut ko sačabināt, lai gan nule pabeidzu etīdi «Neue Rundschau» pirmajam numuram, man jāuztriepj feļetons avīzei «Гад», gribētos izlasīt kaudzi svarīgu grāmatu — un pirmām kārtām man jātur-pina mani florenciešu dialogi...» Tas rakstīts decembra vēstulē draugam Valteram Opicam. Un te būs citāts no februāra vēstules brālim Heinriham: «Man sācies jauns, trauksmains laiks, kas maz noderīgs klusam darbam. Iznāk astoņpadsmitais tūkstotis «Budenbroku», un ari novelēm drīz nāks trešais tūkstotis. Man vēl jāiedzīvojas jaunajā slavena cilvēka lomā; tas taču ļoti satrauc. Laikraksti neliek mani mierā, tie alkst rakstu. Pēc veltīgām telegrammām «Neue freie Presse» uzsūtīja man uz kakla aģentu un piedāvāja 300 mārku par kaut ko līdzīgu manam «Wunderkind»[13]. Mans pasts kļuvis apbrīnojami raibs. Nesen vienā un tai pašā dienā rakstīju uz Amsterdamu, Malagu un Ņujorku. Bet nesen atklāju «Jaunās savienības» sēdi ar savu lasījumu (saruna par mākslu no «Tonio Krēgera» un «Brīnumbērna») un mani visnotaļ godināja. Ielūgumus uz Breslavu un Lībeku pagaidām esmu noraidījis. Mani uzņem sabiedrībā — pie Bernšteiniem, pie Pringsheimiem. Pringsheimi ir pārdzīvojums, kas mani tur savā varā. Tīrgartens^14 ar īstu kultūru. Tēvs ir universitātes profesors ar zelta portsigāru, māte — lēnbahiska^15 skaistule, jaunākais dēls — mūziķis, viņa dvīņumāsa Katja (viņu sauc Katja) ir īsts brīnums, kaut kas neaprakstāmi rets un dārgs, būtne, kas jau ar to vien, ka dzīvo pasaulē, aizstāj 15 rakstnieku vai 30 gleznotāju kulturālo darbošanos...»

Zinot, cik kaismīgs ir mūsu varonis, kas bērnībā, itin kā materializēdams vēl gandrīz neapzināto nojautu par

šovu izredzētību, labprāt spēlēja skaisto princi Kārli un vēlāk, jaunekļa gados pārkausēja savu biogrāfiju literatūrā, — zinot viņa tieksmi pārdzīvojumus un sava paša dzīves notikumus pacelt par simboliem, mitoloģizēt, iegaumēsim, ka arī tais apstākļos, kādos viņš iepazinās ar astoņpadsmit gadu veco Katju Pringsheimu, viņa uz tādu simboliku sliecīgais prāts varēja saskatīt apstiprinājumu tam, ka šī mīlestība ir nopietna, likumsakarīga un iepriekš nolemta un ka šie apstākļi varēja arī būt posms tai nesaraujamajā ķēdē, par kādu izkaldinās ikvienas stipras jūtas — lai tas būtu naids, draudzība vai mīlestība.

Ar savu nākamo sievu viņš iepazinās viņas mājās saviesīgā vakarā, varētu pat sacīt, ballē, jo viesu — tie visi bija Minhenē pazīstami mākslas un literatūras darbinieki — sapulcējās turpat pusotra simta un izpriecu programmā ietilpa arī dejas. «Augstākajā sabiedrībā», tas ir, mecenātu — komercijas padomnieku un baronu — mājās jaunais rakstnieks jau bija bijis. Kad atnāca pirmā slava, viņu, kas daudzu savu amata brāļu vidū izcēlās ar nevainojamām manierēm, labprāt tur ielūdza, un ne vienreiz vien viņam jau bija vajadzējis noklausīties snobu tukšās laipnības kā meslus modei un «labajam tonim». No tiem laikiem Mannu ģimenes tradīcijās saglabājusies kādas salona dāmas frāze kā šās augstākās sabiedrības frivolitātes koptēls: «Esmu tik laimīga, ka jūs atnācāt, mans dārgais jaunais draugs! Mēs ar grāfieni tieši runājām par jūsu romānu — kā tas saucās? «Buden...» Ai, mana nabaga atmiņa! Palīdziet taču man, mīļais Manna kungs! Liekas, «Budenbroki»?»

Taču šis vakars viņam nebija parasta atrakcija Minhe-nes godkāres gadatirgū.

Pringsheimu nams izcēlās pat uz pašu bagātāko un ekstravagantāko Bavārijas galvaspilsētas namu fona. Izcēlās jau ar savu ārieni. Tas bija celts renesanses laika palacco stilā ar divām marmora kolonnām pie parādes durvīm, ar tornīti pa labi un komplicētu augstu frontonu pa kreisi, un istabu greznā iekārta atgādināja renesanses mākslas muzeju. Profesors Pringsheims, mantojis no tēva, Silēzijas dzelzceļu magnāta, milzīgu īpašumu, pats kolekcionēja gleznas, gobelēnus, majoliku, sudraba traukus un bronzas statuetes un par saviem nopelniem kolekcionāra darbā bija saņēmis no ķeizara ordeni. Ar savu garīgo atmosfēru šis nams arī neatgādināja tos, ko Manns jau pazina no pieņemšanām pie aristokrātiem un jaunbagātniekiem. Alfrēds Pringsheims bija īsts zinātnieks, matemātiķis un ne tikai bagāts kolekcionārs, bet arī mākslas pazinējs, sajūsmināts Vāgnera mūzikas cienītājs, viens no pirmajiem Baireitas festivālu rīkotājiem. Arkisa ielas pils saimniece bija Hēdviga Pringsheima, ko ar mūzām saistīja gan izcelsme, gan pašas pagātne. Viņas tēvs Ernsts Doms bija Bismarka laiku ietekmīgā satīriskā nedēļas laikraksta «Kladderadatsch» izdevējs un māte Hēdviga — pazīstama romānu rakstniece un sieviešu emancipācijas cīnītāja. Viņa pirms apprecēšanās darbojās provincē kā aktrise, tēlodama galvenās lomas Šekspīra drāmās. Katjas dvīņubrālis Klauss, vēlākais Gustava Mālera skolnieks un Reinharta teātra diriģents, viesa cerības, ka izaugs par izcilu mūziķi.

«Lielās ģimenes mājas atmosfēra,» Tomass Manns saka «Dzīves aprakstā», «kurā jutos gluži kā bērnībā, apbūra mani. To, ko labi pazinu kā tirgoņu kultūras eleganci, šeit atradu lielās pasaules elpas apdvestu, mākslas un literatūras apgarotu.» Turpinādams «Dzīves aprakstā» Prings-heimu mājas tēlojumu, viņš neaizmirst pieminēt, ka tur auga pieci bērni — «kā pie mums».

Vēlāk viņš atzīmēja arī kādu citu, jau pavisam nejaušu sakritību, kas saistīja Pringsheimu savrupmāju ar Lībekas atmiņām. Savā laikā, mācīdamies ģimnāzijas priekšpēdējā klasē, viņš izgrieza no ilustrēta žurnāla un ar spraudītēm piestiprināja pie sienas virs sava galda Minhenes mākslinieka Kaulbaha gleznas «Bērnu karnevāls» reprodukciju, kurā bija redzami četri zēni un viena meitene Pjero tērpos. Un pēc desmit gadiem viņš dabūja zināt, ka par modeļiem Kaulbaham bijuši profesora Pringsheima bērni.

Uzskaitot saviļņojošos gadījumus par jaunu apstākļu sakritību ar jau agrāk zināmiem, biogrāfam, kas atceras, ka Paulam Erenbergam bija brālis Kārlis, bet mis Mērijai — māsa Edīte, gan atļauts šo sarakstu papildināt ar atgādinājumu, ka Katjai Pringsheimai bija ne vien trīs citi brāļi, bet arī dvīņubrālis Klauss. To pieminēt tiesību dod Tomasa Manna nemitīgā psiholoģiskā interese par divvienības fenomenu, kas viņā allaž izraisīja sajūsmu, šī neapšaubāmi dziļā personiskā interese, lai gan tā parādās nevis tiešos, autobiogrāfiskos vai epistulāros izteikumos, bet gan mājienos, ar literārās nosacītības starpnie-čību. Tādas nosacītības piemērus var atrast gan agrīnajā «Tonio Krēgerā» (Inge un Hanss), gan vēlīnajā «Izredzētajā» (Sibilla un Villigiss), nemaz jau nerunājot par 1905. gadā drīz pēc kāzām sarakstīto noveli «Velsungu asinis», kuras publicēšanu Tomasam Mannam vajadzēja pārtraukt tieši tāpēc, ka viens otrs nevēlējās ņemt vērā literāro nosacītību un šai novelē, kuras sižeta atrisinājums ir incests, personāžus Zīglindi un Zigmundu identificēja ar Katju un viņas dvīņubrāli Klausu. Lai paskaidrotu, ko domājam, citēsim īsu fragmentu no «Avantūrista atzīšanās» kā tādu mājienu visietilpīgāko un izteiksmīgāko paraugu, kurā saskatāms pat slēpts pašanalīzes mēģinājums. «Agrāk esmu jau stāstījis par saviļņojumu,» saka romāna varonis Fēlikss Kruls, «kuru izjuta jaunais klaidonis, ieraudzīdams no sava ielas posteņa ļoti jauku pāri, brāli un māsu, uz īsu mirkli iznākam uz Frankfurtes viesnīcas balkona. Pie tam es uzsvēru, ka viņi katrs par sevi — ne viņš, ne viņa — neizraisītu manī tādu lielu sajūsmu kā abi kopā — brālis un māsa — apburošā divvienība.»

Taču arī pēc tāda papildinājuma, kas aizved mazliet sāņus, sakritību sarakstu var turpināt.

Jau teicām, ka ar savu nākamo sievu viņš iepazinās ballē Arkisa ielas palazzo. To teicām, pamatojoties uz viņa paša vārdiem februāra vēstulē Heinriham. Tomēr «iepazinās» nenozīmē «pirmoreiz redzēja». «Tai vakarā,» atkal citējam vēstuli, «iepazinos ar mājastēva meitu, bet agrāk biju tikai lūkojies viņā, lūkojies bieži, ilgi un negausīgi, un tikai reiz iepazīšanās vizītē aši sasveicinājos ar viņu.»

Viņš redzēja meiteni koncertos un, kā pēc iepazīšanās atzinās, vienmēr vērsa pret viņu savu binokli. Redzēja viņu Minhenes ielās, kad, piemēram, viņa kopā ar brāļiem brauca ar velosipēdu uz universitāti klausīties lekcijas matemātikā, ko lasīja viņas tēvs, vai fizikā, ko lasīja pats Rentgens. Redzēja viņu viesu vidū pie slavenā Minhenes advokāta Maksa Bernšteina un viņa sievas rakstnieces, kas publicējās ar pseidonīmu Ernsts Rosmers, namā, no kurienes, taisnību sakot, ari pavērās ceļš uz Pringsheimu savrupmāju.

Iepazīšanās notika pēc tam, kad «Budenbroki» bija iz-nāikuši tiem laikiem sensacionālā metienā — astoņpadsmit-tūkstoš eksemplāros un to autors pirmoreiz atradās tik plašā sabiedrībā. Opicam rakstītajā vēstulē, kuru pieminējām šās nodaļas sākumā, lasāmi tādi vārdi: «... Ja Jums šķiet, ka personiskā satiksmē esmu atturīgs, tad tam cēlonis droši vien ir tas, ka, pieradis sevi izteikt simbolos, proti, mākslas darbos, cilvēks zaudē patiku būt personiski sabiedrisks. Eksistence kļūst, es teiktu, simboliska, reprezentatīva, atgādinot kāda tirsta dzīvi...» Tas rakstīts 1903. gada decembrī, neilgi pirms vakara pie Pringsheimiem. Bet Pringsheimu vakars pirmoreiz prasīja, lai «Budenbroku» autors reprezentētos nevis simboliski, bet gan tieši personiski, nevis grāmatas rindās, bet gan runā, tonī, stājā, žestā. Viņš atradās uzmanības centrā, viņu aplūkoja, katra viņa vārdā ieklausījās. Kas tikai nevēlējās, lai tiktu iepazīstināts ar viņu, — citu vidū ari «Simplicissimus» izdevējs Alberts Langens, kas tolaik, kad Tomass Manns bija redakcijas līdzstrādnieks, ārzemēs slēpās no policijas un kam Fišera klusēšanas laikā viņš gandrīz jau grasījās piedāvāt savu romānu. Un šis Langens šodien ar viņu runāja gandrīz vai pieglaimīgi. «Man šķiet,» mēs atkal atgriežamies pie februāra vēstules, «es turējos it brangi. Patiesībā man ir pat firsta talants reprezentēties, kad esmu cik necik spirgts ...»

Kopš bērnības viņa fantāzijā dzīvais sapnis par skaisto princi tovakar itin kā ieguva realitāti, itin kā grasījās piepildīties īstenībā tūdaļ un šepat. Un, ja viņam bija lemts ietvert savā sapnī princesi, vai gan jābrīnās, ka tas arī notika tūdaļ un šepat, kad viņš turklāt iepazinās ar to, par kuru līdz tam bija jūsmojis no tālienes, un kad «brīnuma» iespaidu, iespaidu par kaut ko «neaprakstāmi retu un dārgu» apstiprināja iepazīšanās? Pieradis «savu dzīvi ietērpt vārdos», viņš šo vakaru ierakstīja sava mūža an-nālēs. Viņš to sīki jo sīki attēloja Heinriham vēstulē, ko jau trīsreiz esam citējuši. Viņš to pieminēja arī pēc daudziem gadiem, «Dzīves aprakstā» stāstīdams par savu apprecēšanos. Taču līdzās objektīvi dokumentāriem, tā teikt, pārskatiem par šo posmu savā biogrāfijā viņš šo vakaru pie Pringsheimiem atainoja arī daudz gadu vēlāk dzejas gleznā, kas, atmetot īstās iepazīšanās, bildināšanas un saderināšanās peripetijas un maksimāli vispārinot reālijas, ar jo lielāku precizitāti fiksē momentu, kad princese tiek ietverta sapnī. «Dziesmā par bērniņu» (1919), kas veltīta gadu vecajai meitai Elizabetei, senā tikšanās ar viņas nākamo māti parādās tieši sapņa redzējumā:

Es zeltaini mirdzošā zālē reiz meiteni ieraudzīju,

Un tā kļuva, bērns, tava māte, ko toreiz es iemīlēju Uz mūžu, jo bija tā līdzīga Austrumu princesitei,

Kam melnas un vijīgas cirtas zem zeltītas diadēmas

Bij risušas pāri pār pleciem, pār šauriem meitenes pleciem,

Kas dīvaini likās un it nemaz tādi kā ziemeļniecēm —

Zem apģērba purpura kvēlā flautistes līganie pleci,

Kā pasaka viņa, tik burvīga — saullēktam līdzīga šķita.

Jau toreiz, mans bērniņ, kad skatienu pielūdzot sēju

Pie viņas, bij liktens tavs izlemts un sludināts dzimstošā vārds.

Jo roku tai meitenei lūdzu, ko svētkos es ieraudzīju,

Ar cerību — sūrajā darbā vēl ciešāk būt savienotiem.

Kā sapņojis tiku, nu mājās to vedu kā dārgumu es.

«Rokas piedāvājums», kas nāca drīz pēc šā vakara, netika pieņemts uzreiz. Gaidot Katjas Pringsheimas jāvārdu, aizritēja vairāk nekā pusgads, un saderināšanās notika tikai oktobra sākumā. «Ja tieši es esmu sev nolūkojis mīlestībai un laulībai tieši K. P.,» viņš rakstīja 9. jūnijā Kurtam Martensam, «tad nemaz negaidu, ka viss ies gludi kā pa sviestu kā kaut kādam asesoram Milleram un kādai Kēthenei Šulcei. Tāpēc nebrīnies un netaujā. Galu galā viss nokārtosies.»

Kas tie bija par sarežģījumiem, ko viņš paredzēja un uzskatīja par dabiskiem, un kāpēc viņam šī pārliecība, ka galu galā viss nokārtosies?

Nevaram spriest par to, kādas jūtas vai kādu jūtu mulsumu viņa bildinājums izraisīja divdesmit gadu vecajā meitenē, gudrā, zobgalīgā, izglītotā, četru dēlu vecāku vienīgajā meitā, ko bija izlutinājusi tēva dievināšana un bagātība. Zinām tikai, ka viņa «jutās kaut kā neērti», ka viņas māte klaji simpatizēja meitas rokas lūdzējam un ka, vilcinādamās ar atbildi līdz septembrim, Katja Pringsheima aizbildinājās, starp citu, ar tēva pretošanos vai nu šai viņas izvēlei, vai arī vispār pašai precēšanās idejai, īsāk sakot, viņa lika saprast, ka tēvs negribētu viņu izprecināt Tomasam Mannam. Pēc saglabātajām vēstulēm varam tikai pastāstīt, kā viņas šaubas tēlojās pretendentam pašam, kas, cenzdamies tās izskaidrot viņai un sev, cenzdamies — viņš taču bija iemīlējies — tās izkliedēt un atspēkot, neviļus runāja pats par savām šaubām.

Profesora Pringsheima pretošanās viņam acīmredzot šķita mazsvarīgs un nenozīmīgs šķērslis. To liecina jautrais balamutības tonis jau aprīļa vēstulē, tas ir, vēstulē, kas rakstīta turpat vai pusgadu pirms Katjas «jāvārda»

un skar tieši šo punktu: «Manas nesenās galvassāpes, kad es pēc teātra vakariņoju pie jums, nav vērts pat pieminēt. Tās radās tikai kā blakus parādība no manas toreiz iekaisušās rīkles, ko tik lieliski izdziedināja Jūsu tēvs ... «Vai jums ir gutaperča?» Jūsu tēvs vaicāja... «Nē!» es atjautīgi atbildēju. Tad Jūsu tēvs piecēlās — atkārtoju, piecēlās, lai gan kuņģa sāpju dēļ bija atlaidies uz kušetes, aizgāja uz savu kabinetu un atnesa man gutaperčas gabaliņu, savu pēdējo un vienīgo gutaperčas gabaliņu. Ko Jūs par to teiksit? Jūs visnotaļ aizbildināties ar sava tēva tīģerisko iedabu tikai tāpēc, ka nevarat mani ciest...»

Pēdējais teikums arī ir tikai mesli jokošanās stilam. Lai nu ar ko, bet ar Katjas nepatiku pret sevi kā pret viņas rokas tīkotāju viņš patiesībā atbildes novilcināšanu neizskaidroja. «Prasīt tagad, lai meitene izšķiras,» jūnijā viņš rakstīja Kurtam Martensam, kas, redzams, deva viņam padomu noteikt Katjai ultimatīvu termiņu, «ar vīrieša enerģiju tagad prasīt, lai viņa izšķiras, nozīmētu mums abiem par postu izdabūt no viņas «nē», jo, ņemot vērā visu savas attīstības neparasto raksturu, viņa vēl nevar sevi piespiest teikt «jā». Tāpēc tēlot savā pašcieņā aizvainotu vīrieti un atmest visam ar roku man šķiet vislielākā bezgaumība, kamēr vien iedrošinos domāt, ka tādējādi es viņai pašai izdarīšu lāča pakalpojumu. Un tā domāt viņa man ir devusi iemeslu.» Šo vietu no vēstules Martensam gandrīz burtiski, ieskaitot pat vārdus «mums abiem par postu» un «tā domāt viņa man ir devusi iemeslu», viņš nocitēja, neminēdams Martensa vārdu, vēstulē Katjai kā noraidošu atbildi kādam savam pārlieku taisnprātīgam draugam. Tiesa gan, Martensam viņš laipni pateicās par padomu un līdzdalību, taču vēstulē Katjai citātu iesāka ar vārdiem: «Kaut tu nebāztu savu degunu tur, kur tu nekā nesaproti», kas arī itin kā adresēti nelūgtajam padomdevējam. Viņš ne tikai nešaubījās, ka patīk viņai, sirds dziļumos viņš bija pārliecināts, ka galu galā uz viņa mīlestību viņa atbildēs ar pretmīlestību. «Vai atceraties,» viņš uzrunā Katju, kad acīmredzot jau dzirdējis ilgi gaidīto «jā», «ko es Jums reiz rakstīju: dzīva un naiva ticība man kaut kādā parupji vienkāršā balsī teic, ka tādas jūtas kā manējās pret Jums «galu galā nevar iet zudībā»? Nevar! Ja pretim nestāv īsts naidīgums, riebums vai cita aizraušanās, tad reiz tām vajag izkāpt no krastiem un pārņemt to, uz ko tās vērstas.»

Jā, saderināšanos atlika Katjas svārstīšanās dēļ, taču, kad lasām viņa vēstules, kas rakstītas šai laikā, kad salīdzinām vēstules brālim ar vēstulēm Katjai, tad redzam, ka satraukumam, kas tagad bieži vien, kā viņš pats konstatēja, kavēja viņu nodoties darbam, šim satraukumam visdziļākie cēloņi bija nevis atbildes vilcināšana, nevis Katjas apjukums un, protams, ne jau profesora Prings-heima neapmierinātība, bet gan šaubas, ko juta mākslinieks, kas apzinājās, ka viņa aicinājums ir sūtība uz visu mūžu.

Vai viņam, kas bija iekārojis tā saukto «laimi», ir tiesības uz visiem laikiem ieslēgt savu dzīvi ordināra puritānisma ietvaros, vai viņam ir tiesība savu kā nekā ekstravaganto patību saistīt ar vīra un vēlāk arī ar tēva pienākumiem? Tāds bija jautājums, uz kuru viņam vajadzēja sev atbildēt, un tādā aspektā viņš skatīja Katjas svār-stīšanos. Īstenībā viņa vēstules bildināšanas laikā visnotaļ ir veltītas šim jautājumam un visas kopā dod argumentāciju pozitīvai atbildei.

Līgavas bagātība kā iespējamais jaunrades kavēklis gan viņu mulsināja vismazāk. «Bagātības,» viņš saka Heinriham tai pašā vēstulē, kurā stāsta par Pringsheimu rautu, «es nebīstos. Nekad neesmu strādājis, bada dzīts, pēdējos gados man ne no kā nevajadzēja atteikties, un jau tagad man ir vairāk naudas, nekā es šobrīd varētu izlietot.»

Viņu mulsināja kaut kas cits. «Muļķīte Katja,» viņš raksta viņai jūnija beigās, «kas vēl joprojām melš blēņas par «pārvērtēšanu» un vēl joprojām apgalvo, ka nevarēšot «būt man tā, ko es no viņas gaidu»! Bet es taču Jūs mīlu, mans dievs, vai tiešām Jūs nesaprotat, ko tas nozīmē? Ko gan te vēl vajag gaidīt un kam vēl «būt»? Jums vajag «būt» manai sievai un darīt mani bezgala laimīgu un lepnu... Bet, «par ko es Jūs iztēlojos», kāda nozīme Jums ir un būs manā mūžā, tā jau ir mana darīšana, un Jums tas neuzliek nekādas saistības, nedz pienākumus! Muļķīte Katja! Pavisam nopietni sacīt, ka viņa — nē, nudien! — neesot manis vērta, manis, kas pēc katras tikšanās ar bailēm sev jautā: «Vai esmu piemērots? Vai viņa var mani gribēt? Vai tikai neesmu pārlieku neveikls, vai nestāvu pārāk tālu no augstākās sabiedrības, vai manī nav pārāk daudz no «poēta»?»»

Šeit viņš nebalamutējas, nejoko, viņš runā par bailēm, ko patiesi jūt. Šeit izteiktas nopietnas šaubas par sevi.

Mēs jau sen pieminējām sajūtu, kas viņu vajāja, sajūtu, ka viņa «talanta pātagai» pilnīgi pakļautā esība ir salta, nabaga un tīri reprezentatīva. «Pārlieku neveikls», «par daudz poēts» — tās ir pašas vispārīgākās formulas, kurās izteikta šī sajūta. Un šeit viņš lieto tikai vispārīgas formulas, tāpēc ka mazliet agrāk citā, arī viņai rakstītā vēstulē, kuru mēs jau pieminējām, — viņš paskaidroja, kā šīs formulas saprotamas: «Es taču zinu, šausmīgi labi zinu, esmu vainīgs, ka Jūs tik bieži manā priekšā jūtaties kaut kā neērti vai kaut kā tamlīdzīgi (cik aizkustinošs ir šis «kaut kā»!), zinu, tā kā man «trūkst vienkāršības», tiešuma, bezrūpības, tā kā raksturs man nervozs, samākslots un smags, es neļauju nevienam, pat vislabvēlīgāk noskaņotam cilvēkam, tuvoties man vai vispār ar mani vismaz kaut cik saprasties; un tas mani sarūgtina, it īpaši tad — un tas, par spīti visam teiktajam, tomēr gadās neticami bieži —, kad sajūtu cilvēku attieksmē pret sevi to silto interesi, ko sauc par simpātiju ...

... Tā ir mana vaina; un tāpēc man allaž un allaž vajag komentēt, paskaidrot, taisnoties Jūsu priekšā. Iespējams, ka to nemaz nevajag. Jūs taču esat gudra, Jūs esat laba un zināmā mērā labvēlīgi pret mani noskaņota, un tas dara Jūsu acis asas. Jūs zināt, ka es kā personība, kā cilvēks neesmu varējis attīstīties tā kā citi jaunie cilvēki, ka talants brīžam rīkojas kā vampīrs — izsūc asinis, aprij; Jūs zināt, cik saltu, nabadzīgu, tikai izpildošu, tikai reprezentatīvu dzīvi esmu dzīvojis daudzus gadus; zināt, ka ilgus gadus, turklāt svarīgus gadus es nemaz nevērtēju sevi kā cilvēku un gribēju, lai mani ņemtu vērā tikai kā mākslinieku . .. Un Jūs saprotat, ka tāda dzīve nevar būt viegla, priecīga, ka arī tad, ja ārējā pasaule izturas ar lielām simpātijām, tā nevar dot rāmu un drošu pašpārliecību. No reprezentatīvās māksiotības, no tā, ka trūkst vienkāršas uzticēšanās sava «es» personīgi cilvēciskajai daļai, mani var izdziedināt tikai — laime; tikai Jūs, mana gudrā, mīļā, labā, mana mīļotā mazā karaliene! ... Ko es Jums lūdzu, ko ceru, ko no Jums gaidu — tā ir uzticēšanās, pilnīga bezierunu gatavība būt manā pusē pat par spīti pasaulei, pat par spīti man pašam, tas ir kaut kas līdzīgs ticībai, īsāk sakot — tā ir mīla... Kļūstiet par manu apliecinājumu, par manu attaisnojumu, manu piepildījumu, manu atbrīvotāju, par manu — sievu! Un lai Jūs nekad nemulsina šī «neērtība vai kaut kas 1.imlldzīgs»! Izsmejiet mani un pati sevi, ja es izraisu Jūsos tādas jūtas, un esiet manā pusē!»

«Trūkst vienkāršas uzticēšanās sava «es» personīgi cilvēciskajai daļai» — vai tad mūsu varonis līdz šim nebija mēģinājis no tā izdziedēties? Vai tad viņa nule klajā nākušā krājuma centrālais diptihs, noveles «Tristans» un «Tonio Krēgers», nebija tāds mēģinājums, turklāt sekmīgs mēģinājums? Vai tad Spinella kungam, kurā ironiski iemiesota tieši šī autora «es» daļa, kas izraisa neuzticēšanos, jau nav pretim nostatīts Tonio Krēgers, kas, apgalvodams, ka tikai ilgas pēc parastības priekiem darot literātu par mākslinieku, līdz ar to arī apstiprina mākslinieka cilvēciskās tiesības uz neparastu, māksloti reprezentatīvu dzīvi? Un, jautādams sev, «vai viņa var mani gribēt», «vai nestāvu pārāk tālu no augstākās sabiedrības», «vai neesmu par daudz poēts», viņš raksta «viņai» vēstules, kurās pēc formas atspēko «viņas», bet pēc būtības pats savas šaubas, atspēko atkal ar argumentiem, ko sāpēs bija izkaldinājis tai gadā, kad stāvēja uz pašnāvības sliekšņa un kad tika iecerēts «Tristans» un «Tonio Krēgers», atspēko ar lepniem argumentiem, kuri patiesi spēj pastiprināt «naivo ticību», ka «tādas» viņa jūtas «zudībā neies».

«Es lieliski apzinos, ka nepiederu pie tiem, kas spēj modināt vienkāršas un uzreiz skaidras jūtas. Šodien piebildīšu, ka nekādā ziņā neuzskatu to par argumentu pret sevi. Būt pretēju jūtu, «apjukuma» cēlonim — tā taču — piedodiet! — ir personības pazīme. Kas nekad nerada šaubas, izbrīnu, nekad neiedveš, sit venia verbo^16, zināmas šausmas, tas ir muļķis, pūslis, ironiska figūra. Sai virzienā man nav nekādas godkāres...» Citā vēstulē, atkal atgriezdamies pie savām šaubām par sevi kā personību, viņš tās noraida ar apgalvojumu, ka viņam piemītošā mākslinieka patmīlība esot pietiekams arī viņa cilvēciskās vērtības rādītājs: «Reiz, tais jaukajās dienās, kad Jūs vēl bijāt vienkārši mana lasītāja, varbūt pat — kas zina? — cienītāja, es Jums stāstīju, ka satiksmē ar cilvēkiem man gandrīz vienmēr trūkst savas vērtības apziņas. Tas ir tiesa. Bet, ja man nav šās apziņas, tad toties man ir stipra cerība, ka citiem tā attiecībā uz mani i r. Un, lai cik pārdroši tas izklausās, es par cilvēka garīgās attīstības kritēriju uzskatu to, kā viņš pret mani izturas...»

Viņu mulsināja arī iecerētā soja ārējā līdzība ar nodevību pret mākslu ikdienišķas laimes dēj, ar nodevību pret to māksliniecisko brīvību, to «absolūtību», ko viņi ar Heinrihu uzskatīja par obligātu daiļrades priekšnoteikumu. Tomēr viņš, kas uz savu «laimi» lūkojās nevis no ārienes, bet gan no iekšienes, zināja, ka, uzņemdamies visvienkāršākās sociālās saistības, pildīdams, kā viņš izteicās, savu pienākumu pret dzīvi, viņš to dara aiz tās pašas ētiskās vajadzības, kas liek viņam ņemt rokā spalvu.

Savas biogrāfijas prologā Tomasa Manna dēls Klauss, atskatīdamies uz savienību, no kuras pasaulē radies viņš, Klauss, runā par sava nākamā tēva «skarbo laimi». Klauss raksta: «Viņa apņemšanās pieņemt normālas dzīves priekus un atbildību, laist pasaulē bērnus, dibināt ģimeni, viņa apņemšanās būt laimīgam — tas īstenībā bija solis, ko diktēja morālā pienākuma apziņa, mēģinājums uzveikt tās «simpātijas pret nāvi», kuras kā vadmotīvs vijas cauri visam viņa sapņu audumam.» Nezin vai Klauss bija lasījis tēva vēstuli, ko tas rakstīja brālim Heinriham drīz pēc saderināšanās. Taču citētajās rindās vispār pareizi, varbūt tikai nedaudz pārvirzot akcentus, ar īstu dēla intuīciju uztverts tas garīgais noskaņojums un izteiktas tās domas, kas tolaik nodarbināja Tomasu Mannu un precīzāku izpausmi rada viņa vēstulē Heinriham, kad viņš centās brāļa acīs attaisnot šķietamo nodevību: «Saproti, šis laiks ir tik nelabvēlīgs vēstuļu rakstīšanai, tas sagādā man tik daudz nemiera, saspīlējuma un noguruma, ka tev no tālienes pilnīgi varēja rasties iespaids, itin kā mani vispār vairs nemaz neskumdinātu mūsu attiecību ne gluži vienkāršā problēma un itin kā es bezrūpīgi dzīvotu savai «laimei» ... Tad, rau, tas, protams, ir aplam. Tādā gadījumā «laimei» pašai būtu vajadzējis nebūt tik problemātiskai un manai neuzticībai pret to būtu bijis jābūt mazākai. Laime ir kaut kas pavisam, pavisam cits, nekā iedomājas tie, kas to nepazīst. Tai, bez šaubām, nepiemīt īpašība dot dzīvei mieru, pieticību un bezrūpību, un es noteikti noliedzu tās spēju sagādāt izpriecu un atvieglojumu. Es to zināju. Vienmēr esmu uzskatījis laimi nevis par kaut ko jautru un vieglu, bet gan par kaut ko tikpat nopietnu, grūtu un skarbu kā pati dzīve, — un varbūt es ar to saprotu pašu dzīvi. Es to neesmu «laimējis», tā man nav «gadījusies» — es to esmu uzņēmies, pakļaudamies kādai pienākuma apziņai, kādai morālei, kādam savam iedzimtam imperatīvam, no kura es, tā kā tas ved prom no rakstāmgalda, ilgi baidījos kā no nekārtības paveida, bet kuru ar laiku esmu iemācījies atzīt par kaut ko tikumisku. «Laime» ir kalpošana, tās pretmets ir nesalīdzināmi ērtāks; un es to uzsveru ne tāpēc, ka iedomātos tevi esam kaut kādā veidā skaudīgu, bet gan tāpēc, man ir tādas aizdomas, ka tu, gluži otrādi, skaties uz manu jauno dzīvošanu ar zināmām nievām. Nevajag. Es neko neesmu sev atvieglinājis. Laime, mana laime ir pārlieku lielā mērā pārdzīvojums, satraukums, atzīšana, mokas, tā ir pārāk tāla mieram un pārāk tuva ciešanām, lai galu galā varētu kļūt bīstama manai mākslinieka būtībai... Dzīve, dzīve! Tā joprojām ir mocīšanās. Un tātad jādomā, tā ar laiku vēl dos man ieganstu kādām labām grāmatiņām.»

Oktobrī notika saderināšanās, bet pēc vairāk nekā četriem mēnešiem, 1905. gada februārī, viņš apprecējās ar Katju Pringsheimu. Laikā no 1906. gada līdz 1919. gadam viņiem piedzima seši bērni, un Tomasa Manna nāves gadā šīm laulībām apritēja piecdesmit gadu.

PĒC ATZĪŠANAS

No baznīcas ceremonijas atturējās, tā vēlējās līgava, taču citādi pienācīgais rituāls tika ievērots. Svinīgajās pusdienās Pringsheimu mājā Mannu ģimeni pārstāvēja senatoriene, Jūlija ar vīru un Viktors. Karla un Heinrihs, kas todien nevarēja ierasties Minhenē, atsūtīja kopēju dāvanu. Pēc tam nāca kāzu ceļojums — uz Šveici, uz Cī-rihi, uz idiotei Borā oii Lac», kur ... Taču labāk par to pastāstīt, citējot vēstuli, ko jaunais vīrs rakstījis tieši nedēļu pēc apprecēšanās: «... kur tagad dzīvoju ar Katju, naudu neskaitīdams: «lenči» un «dinejas», bet vakaros smokings un livrejoti sulaiņi steidzīgi atver tavā priekšā durvis ... Starp citu, es nemaz nelepojos ar laimi! Man ne vienmēr labi strādā gremošanas trakts, tāpēc ne vienmēr tīra sirdsapziņa no šās dīkās dzīves, un es bieži ilgojos mazliet vairāk klosteriska miera un ... garīguma. Ja tieši

pirms pašām kāzām nebūtu kaut ko pabeidzis — es te domāju «Fjorencu» —, man ap sirdi gan būtu pavisam nelāgi.»

«Fjorenca» — tas ir tas pats darbs, ko agrāk viņš nosacīti sauca par «Savonarolu», tas pats, kura dēļ viņš grūtajā 1900. un 1901. gada ziemā studēja grāmatas par itāliešu renesansi un ar īpašu interesi aplūkoja eksponātus florenciešu plastikas izstādē. «Fjorencu» viņš bija pametis «Tristana» dēļ, pēc tam, steigdams sagatavot noveļu krājumu, piesēdās, kā atceramies, pie «Tonio Krē-gera», kas bija iecerēts jau agrāk īsā Dānijas brauciena laikā, taču no nodoma sarakstīt dramatisku darbu par Flo-rences Lorenco Mediči materiālu viņš visus šos gadus nebija atteicies, tāpat kā vēlāk neatteicās arī no citām savām iecerēm, uzrādīdams apbrīnojamu, dažkārt gadu desmitiem glabājamu uzticību iesāktajam vai kaut tikai iecerētajam darbam. Kā pie domām par «Fjorencu» viņš atkal un atkal atgriezās, turklāt atgriezās neatlaidīgi, ilgi jau pirms 1903. gada vasaras un pirms, ja tā var teikt, Kat-jas Pringsheimas laikmeta, kad šie dialogi ritmizētā prozā kļuva par viņa galveno literāro nodarbību, pierāda novele «Gladius Dei», kas veltīta vēl Mērijai Smitai. Sī novele ne tikai anticipē «Fjorencas» problemātiku, bet dod arī zināmu biogrāfisku izskaidrojumu neatlaidībai, ar kādu viņu valdzina šīs problēmas un šis materiāls.

Mūsu priekšā samērā jauns, 1969. gadā klajā laists tūristu prospekts — ceļvedis pa Minheni. Tas vispār ne ar ko neatšķiras no simtiem un tūkstošiem citu tādu informatīvu reklāmas izdevumu: shematisks ielu un laukumu plāns, svarīgāko ievērības cienīgo vietu saraksts un, kā klājas, krietna daiļrunības deva: emocionāls pilsētas apraksts, kura uzdevums ir uzlabot kāda abstrakta «vidējā» tūrista garastāvokli ar savu forsēti možo toni. Šis teksts, kas ar pirmo rindiņu piesauc par liecinieku Tomasu Mannu, mums šķiet izdevīgs sākuma punkts stāstam par ārējiem un iekšējiem priekšnoteikumiem darbā pie «Fjorencas». Citējam prospektu: «Minhene mirdzēja» — ar šiem vārdiem iesākas Tomasa Manna stāsts «Gladius Dei». Šis stāsts gan nav pārāk pazīstams, taču tā ievada vārdi tiek citēti diezgan bieži, un Minhenes iedzīvotāji priecājas par rakstnieka uzslavu. Jā, patiesi, Minhene mirdz ... «Šo stāstu», kas sarakstīts sen, 1902. gadā, prospekta autors, bez šaubām, pazīst, citādi viņš nebūtu piebildis, ka

tas maz pazīstams, bet šai piebildē pat nenozīmīgo, uzspodrināto frāžu fonā izmanāms mājiens, ka minheniešu prieks par rakstnieka uzslavu viņu pilsētai ir mazliet nepārdomāts, ka viņi par to priecājas, taisnību sakot, tāpēc, ka, citēdami «stāsta» sākumu, nezina visu stāstu, taču šī uzslava nepavisam nav viennozīmīga ...

Novele «Gladius Dei» iesākas ar reālistiski precīzu, īstas toponīmikas — Ludviga iela, Triumfa arka, Odeona laukums, Karavadoņu galerija — piesātinātu aprakstu par Minheni kā par pilsētu, kur māksla ne tikai plaukst, kur tā atgādina sevi ik vietā, kur tā zeļ un zied, nedodama miera acīm un ausīm. «Daudzi logi ir plaši vaļā, no daudziem skan mūzika — vingrinājumi, ko uz klavierēm, vijoles, čella spēlē centīgu diletantu čaklie pirksti... Katrā piektā mājā — mākslinieku studija ... Šur un tur parastu māju vidū izceļas nami, ko būvējuši jauni, apdāvināti arhitekti, — drosmīgi iecerētas stila celtnes ar plašu fasādi, lēzenām arkām, grezniem ornamentiem. Dažkārt kādas pagalam neinteresantas ēkas ieejas durvis grezno drosmīga vijīgu līniju un spilgtu krāsu improvizācija, kurā sārtoj as nimfu un bakhanšu kailums ... Uz katra soļa — veikali, kuros tirgojas ar senlietām, logatiem, statuetēm. Pa logiem laukā lūkojas Florences kvatročento sieviešu krūšutēli, kas pauž cildu grāciju. Un pašas nožēlojamākās, pašas noplukušākās bodeles īpašnieks runā par Donatello un par Mino da Fjēzoli tādā toni, itin kā tie personiski būtu devuši šim tiesības reproducēt viņu skulptūras.»

Pat šajā nelielajā citātā jau neskaidri iezīmējas konflikts. «Diletantu pirksti», senlietu veikaliņu pašpārliecinātie īpašnieki, mākslinieku studijas aiz katrām četrām mājām — tie ir pietiekami izteiksmīgi mākslas profanācijas, banalizācijas piemēri. Mākslinieku, kam bellezza «krīt uz nerviem» un kas no Nīčes «neko nepieņem ticēdams», taču pievienojas viņam jēdzienu «mākslinieks» un «izzinošais» identificējumā, pati atmosfēra pilsētā, kurā viņš dzīvo, proti, Minhenē, kas padarījusi mākslu par reklāmas un noieta priekšmetu, par parastu ieņēmumu posteni, — šī atmosfēra stimulē pārdomāt, cik garīgs un tikumisks vai, pareizāk sakot, negarīgs un netikumisks ir «līnijas, ornamenta, formas, skaistuma, jutekliskā prieka kults», stimulē turpināt iekšējo polemiku ar Nīči.

Un konflikts nav ilgi jāgaida, kaut gan tā izraisīšanai autoram šo, var teikt, no dabas norakstīto ainu vajag papildināt ar kādu dīvainu, neparastu, nevis dabas, bet gan domas, tendences, iztēles radītu personu — ar jaunekli, kam mūka vārds — Hieronimuss. Mākslas veikalā, «plaša skaistumtirdzniecības uzņēmuma» skatlogā ieraudzījis puskailas madonnas attēlu, kurā zinātāji pazīst mākslinieka mīļākās, kādas mazas modistes stilizēto portretu ar «sabiezinātām netiklības nokrāsām», Hieronimuss lūdz salona īpašnieku aizvākt šo reprodukciju no skatloga un nekad vairs to neizstādīt. «Spēks nav manā pusē,» viņš saka, «mani šurp atvedusi tikai mana sirdsapziņa... Nevis pārdroša bērnišķība, nevis noziedzīga vieglprātība dara cilvēkam labu, bet gan tā atzīšana, kurā mirst un dziest mūsu nicināmās miesas kārības ... Māksla nav nekaunīga krāpšana, kas ar kārdinājumiem mudina stiprināt, apliecināt miesas dzīvi! Māksla ir svēta lāpa, kam žēlsirdīgi jāapgaismo visi cilvēka esības šausmīgie dziļumi, visi kaunpilnie bezdibeņi.» Hieronimusu gluži vienkārši padzen no veikala. «No debess pamales kā zilgan-dzeltena siena grandot tuvojās mākoņu blīva, un tajā viņš ieraudzīja platu, draudīgas gaismas apmirdzētu ugunīgu zobenu, kas bija izstiepts pār līksmojošo pilsētu.»

Novele «Gladius Dei» sarakstīta tolaik, kad Tomass Manns pilnā mērā vēl nebija ieguvis atzīšanu un slavu. Bet tieši tagad, kad viņš to visu bija sasniedzis, viņa sirdsapziņa, kas jau bija atvedusi Hieronimusu Blīten-cveiga kunga salonā, lika rakstniekam atgriezties pie jautājuma par mākslinieciskās jaunrades tikumiskumu un tikai padziļināja problēmu, kura taču novelē palika neatrisināta. Jo ko gan viņš ar Hieronimusa tēlu un muti varēja likt pretim netaisnai, vieglprātīgai kalpošanai skaistumam, reizē nenoliedzot mākslai tiesības vispār eksistēt? Tikai miglainu domu par «svēto lāpu», par mākslas «dievišķo uguni», kuras sūtība ir «aizdedzināt pasauli, lai visa šī pasaule ar visu savu kaunu, ar visām savām mokām uzliesmotu un sadegtu grēku izpirkšanas ciešanās». Tas nozīmē, ka neapvaldītam, pašapmierinātam estētismam pretim tiek likts kaut kāds cits estētisms, tiesa gan, kaunīgs, pat askētisks, tomēr estētisms. Un vai tiešām ir tik daudz garīguma tai estētismā, kas materializēts Tonio Krēgera mākslā, kas materializējas viņa, Tomasa Manna, mākslā? Vai tagad arī viņš, godātais un labi atalgotais novelists un romānists, tāpat nebija tikai viens no skaistuma piegādātājiem?

Nevaram apgalvot, ka par savu jauno situāciju, par savu objektīvo lomu viņš domāja tieši ar šādiem vārdiem, bet, ka tādi jautājumi viņu nodarbinājuši, to rāda tālākā mākslas un gara konflikta saasināšanās jau viņa pirmajā radošajā atbildē uz atzīšanu — dramatiskajā novelē «Fjo-renca». «Jau kopš «Tonio Krēgera» laikiem,» tikko pabeidzis noveli «Fjorenca», viņš brālim no viesnīcas «Bord ou Lac» rakstīja, «jēdzieni «gars» un «māksla» manā uztverē bija pārlieku cieši saauguši kopā. Es tos jaucu, bet šai novelē nostatīju kā naidīgus vienu otram pretim, un tas tad bija cēlonis šai solnesiskajai^17 krišanai, šim neveiksmīgajam mēģinājumam piepildīt dzīvi ar spekulatīvu konstrukciju. Atpakaļ! Atpakaļ pie «Budenbroku» naivi-tātes! Taču arī šeit, šķiet, atkal viežami, ja tas iespējams, ārēji panākumi... Vienalga šoreiz es drosmīgi ietiepšos pret sabiedrisko domu un nemitēšos uzskatīt šo darbu par mākslinieciski pilnīgi neizdevušos.»

Tātad «Fjorencā» «mākslai» un «garam» jāparādās kā alternatīviem jēdzieniem, kas izslēdz viens otru. Tiek noraidīta doma, ka askētisms varētu ļaut māksliniekam ticēt savas daiļrades garīgumam un mierināt sevi ar to, ka viņa daiļrade kalpo cilvēcei. Estētisms pēc savas iedabas nav askētisks. Tāda ir «Fjorencas» shēma, tāda ir tās «spekulatīvā konstrukcija».

Bez šaubām, autora simpātijas piederēja Hieronimusam, bez šaubām, Blītencveiga kungs nebija stāsta «Gladius Dei» liriskais varonis. Bet nu mums darīšana nevis ar Minheni divdesmitā gadsimta sākumā, bet gan ar Florenci piecpadsmitā gadsimta beigās. Te antagonisti ir Lorenco Mediči, «skaistuma valdnieks», mākslas mecenāts, kas apgalvo, ka «skaistums ir nozīmīgāks par likumu un tikumu», un dominikāņu klostera priors Džirolāmo Savo-narola, kura skatiens, pēc autora vārdiem, «iespiedās pašā sava laika sirdī, skatīja tā seju, netiklu un nekaunīgu, priecīgu un nekaunīgu», šis Savonarola, kas ir pārliecināts, ka «dzīvinošais gars un skaistums nav savienojami». Gan Lorenco, gan Savonarola pretendē uz varu pār Florenci, un atšķirībā no Hieronimusa, kas lēnīgi atzina, ka «spēks nav viņa pusē», — prioram, kad tas iekarojis pilsēta slavu un popularitāti, ir pietiekami daudz spēka, lai. īstenotu savas pretenzijas. Ar ko solidarizējas autors: ar Lorenco Lielisko vai ar prioru Džirolāmo, ko viņš neapšaubāmi izmantojis _ par prototipu Hieronimusam, kura seja «profila... atgādināja senu mūka rokas zīmētu portretu šaurā, drūmā Florences cellē, no kuras reiz atskanēja bargais, visu iznīcinošais sauklis, aicinādams uz cīņu pret dzīvi un tas triumfu»? Ar «mākslu» vai ar askētisko «garu»?

Visas apsūdzības, ko pret apskurbušajiem daiļuma kalpiem varēja celt Hieronimuss, — par bezdomu tukšumu, bezdvēselīgumu, dieva zaimošanu — atkārtojas «Fjo-rencā», kur tās izsaka Savonarola. Kādā «Fjorencas» replikā pat atkārtojas Minhenes noveles pamatā liktais pulgojošās mākslas piemērs:

«Visa Florence zina,» saka gleznotājs Aldobrandīno, «ka es nule pabeidzu gleznot Madonnu, kurai par modeli noderēja izcili skaista meitene, kas dzīvo pie manis manai izpriecai.» Vēl vairāk, «Fjorencā» mākslas radītāji — mākslinieki tēloti kā tukši, godkāri, skaudīgi, lielīgi, alkatīgi ļautiņi bez kauna un goda. Un arī pats «skaistuma valdnieks», uz nāvi slimais Lorenco Mediči, pārlūkodams savu mūžu un sākdams domāt, tā teikt, par dvēseli, atzīst itin kā savu kļūdīšanos: «Tā ir poēzija, mans draugs, poēzija! Tas ir skaistums, skaistums, bet tā nav zināšana, un tas nav mierinājums. Esmu tik stipri mīlējis dzīvi, ka pat nāvi iedomājos kā dzīves triumfu ... Tā bija poēzija, tas radās aiz pārmērības... Ar to ir beigas, izrādījās, tie bija meli!»

Viss šķietami liek secināt, ka taisnība ir Savonarolam jo vairāk tāpēc, ka priora askētisms, viņa atteikšanās no pasaules kārdinājumiem, viņa darbs par spīti fiziskam vārgumam, viņa pilnīgā atdošanās garīgam darbam («Es dzīvoju tikai savā kancelē»), viņa ticība savai izredzētībai kaut kādā prizmā lauž dažus atspoguļotus autora pašportreta vaibstus. Taču Savonarolas pozīcija arī nav neie-dragājama. Galu galā viņa dumpī pret skaistuma kultu, viņa askētiskās «atzīšanas» sludināšanā īstenībā ir tikpat maz gudrības un tikpat maz gara kā Lorenco estētismā, īstenībā tā ir cenšanās pēc varas pār Florenci, neremdināmas alkas iegūt skaistuli Fjori, kas tikusi nevis viņam, bet gan «skaistuma valdniekam». «Pulgodami mākslu,» saka Lorenco Savonarolam, «jūs tomēr izmantojat to savos nolūkos. Jūsu vārds ticis pazīstams, jūs esat ieguvis lielu slavu tāpēc, ka mūsu laiks un mūsu pilsēta dievina lepnu personību ... Ja esat kļuvis dižs Florencē, tad cēlonis tam ir šāds: Florence ir tik brīva, tik daudz pieredzējusi mākslā, ka tai tīk atzīt jūs par savu pavēlnieku. Vai jūs to zināt?» — «Es to negribu zināt,» priors atbild. «Es esmu izredzētais. Man ir tiesības atzītam iekārot tāpat kā agrāk, jo man jābūt stipram. Jūs skatāt no jauna iegūtas bez-rūpes brīnumu.»

Tā runā Savonarola, bet ne autors, ar kuru «no jauna iegūtas bezrūpes brīnums» nenotiek. Būtu tas ar viņu noticis, viņš nesāktu veidot «spekulatīvas konstrukcijas». Askēta Savonarolas neiecietību pret mākslu izskaidrodams tāpat kā Lorenco mīlestību pret formu, pret ārējo spožumu — ar instinktīvu varaskāri, nīčisku spēka filozofiju, neatstādams nevienam antagonistam pēdējo, izšķirošo vārdu, kas apliecinātu absolūti pareizu mākslai naidīgo atzīšanu vai, otrādi, kalpošanu skaistumam, estētismu, autors ar dialektisku piesardzību norobežojas no abiem saviem liriskajiem varoņiem un pie reizes arī no nīčiskā spēka kulta.

Autora vārdi par «Fjorencas» māksliniecisko nepilnvērtību anticipēja šā darba likteni labāk nekā viņa paša pieminētās ārējo panākumu pazīmes. Cik stipra jau bija Tomasa Manna vārda hipotēze, rāda kuriozs atgadījums, kas norisinājās 1906. gada rudenī: kāda Berlīnes konfek-ciju firma vienu no saviem dārgākajiem modeļiem — 75 mārku vērtībā nosauca «Cosiume Fiorenza». Tomēr īstus panākumus luga neguva nedz lasītāju, nedz arī skatītāju vidū, kad teātri, pat pazīstamais Reinharta teātris, to izrādīja. Luga patiesi bija pirmām kārtām «spekulatīva konstrukcija». Tā ir lugas vājā puse. Taču tā ir reizē arī šā darba stiprā puse, kas sevišķi noderīga biogrāfam, ja viņš mēģina iekļūt aiz slavas un buržuāziskās labklājības fasādes, kas toreiz ne tikai plašajai publikai, bet brīžam arī rakstniekam tuvajiem cilvēkiem noslēpa viņa satraukto noskaņojumu un šā satraukuma galveno cēloni — viņa šaubas par savām morālajām tiesībām būt reprezentantam.

Bet reprezentēšanās, kā viņš pats atzinās, «sagādā viņam prieku». Atgriezies no Šveices Minhenē, kur laulātos draugus gaidīja liels, labi iekārtots dzīvoklis lepnākajā pilsētas daļā, viņš atkal un atkal atraujas no rakstāmgalda, lai dotos braucienos, ko pats dēvēja par «triumfāliem». Līdz 1906. gada vasarai vien viņš paguva publiskos sarīkojumos lasīt savas noveles Drēzdenē, Breslavā, Bāzelē un atkal Drēzdenē. 1907. gadā, publicēdams savu pirmo autobiogrāfisko aprakstu «Spogulī», viņš šos savus jaunos dzīves apstākjus tēlo ar līksmu ironiju, kuras kreisā puse tomēr ir tās pašas šaubas: «Manu vārdu visnotaļ izrunā ne citādi, kā vien augstu paceļot uzacis, leitnanti un jaunas dāmas ar vislielāko goddevību izlūdzas manu autogrāfu, un, ja rīt saņemšu ordeni, es, ticiet man, i aci nepamirkšķināšu ... Es tā arī nekad nebeigšu brīnīties, ka sabiedrība godina šās apšaubāmās specialitātes pārstāvjus. Es nu gan zinu, kas ir rakstnieks: kaut kādā ziņā taču pats esmu rakstnieks. Rakstnieks, tas, īsi sakot, ir cilvēks, kas galīgi neder nekādam citam, kārtīgam darbam . .. Manis pēc, protams, lai jau tā ir, man tas nekaitē. Tomēr kā nu tā var? Veicinot netikumu, taču līdz ar to tiek apvainots tikums.»

Reizē ar šo mazo autobiogrāfiju viņš tais gados (1906— 1909) sarakstīja, taisnību sakot, vēl kādu autobiogrāfiju, lielu, arī vispārinošu un ironisku, taču trešajā personā, — tas bija alegoriskais romāns «Karaliskā augstība».

Ja atceramies, ka bērnībā rakstniekam tikās spēlēt princi, ka viņš bieži sūrojās par savu tīri reprezentatīvo, noplicināto eksistenci, kas atgādinot kāda firsta dzīvi, tad nedz šis virsraksts, nedz ar to saistītā alegoriskā varoņa izvēle nav nekāds pārsteigums. «Bieži esmu līdz nāvei noguris,» jau Tonio Krēgers sūrojās Ļizavetai Ivanovnai, «tēlodams cilvēcisko, bet pats būdams no cilvēciskā šķirts.» Plāns uzrakstīt «noveli par firstu» un pat nosaukums «Karaliskā augstība» radās tūdaļ pēc «Tonio Krē-gera» nobeigšanas, taču īstenojās šis plāns citā materiālā, kāda ieceres laikā autora rīcībā vēl nebija, — materiālā, ko dzīve tam dāvināja līdz ar apprecēšanos un «skarbo laimi». Tātad alegoriska figūra, kam jāizteic, cik smaga nasta ir reprezentēšanās, ko neatvieglo nedz apziņa par mākslas garīgumu (tas tika apšaubīts jau «Fjorencā»), nedz savā mākslā iegrimuša mākslinieka līdzdalība «cilvēciskajā», īstajā dzīvē, — šī figūra, var teikt, jau gaidīja.

Kādā izdomātā hercogistē — nebūs nekāds liels grēks pret stilu, ja sacīsim «aiz trejdeviņām valstīm, aiz trejdeviņām jūrām», jo sākas pasaka-līdzība, — dzīvo princis Klauss Heinrihs. Viņa valsts ekonomiskais stāvoklis ir nožēlojams, jo viņa «tēvi un vectēvi bija dūšīgi putinājuši dzimtas mantu, tagad tā bija sarukusi līdz nullei vai kaut kam tamlīdzīgam, tā bija izšķiesta, ceļot ārpilsētas pilis ar franču nosaukumiem un marmora kolonnām, rīkojot greznas operu izrādes un citas dārgas izpriecas». Pildīdams savus «augstos pienākumus», kas reducējās uz to, ka vajadzēja stingri ievērot etiķeti, būt klāt svinīgās ceremonijās, «ļaujot sevi skatīt sajūsminātiem pavalstniekiem», kad tika guldīti pamati kādai jaunai ēkai, piedalīties kādā saietā vai banketā, Klauss Heinrihs «nepazina nedz īstu darbdienu, nedz īstas realitātes». «Cik viņa dzīve bija nogurdinoša, cik sasprindzināta! Dažkārt viņam likās, ka ar briesmīgu spēku piepūli vajag kaut ko turēt, ko, taisnību sakot, jau vairs nevar noturēt, un, ja var, tad tikai sevišķi labvēlīgos apstākļos. Dažkārt viņa dzīves uzdevums viņam šķita skumjš un nožēlojams, lai gan viņam patika un viņš labprāt pildīja savus pienākumus, kas bija saistīti ar reprezentēšanos.»

Pazīstama izjūtu sadursme, vai ne tā, — šī reprezentēšanās kaisle un šīs nenokratāmās aizdomas, ka tava reprezentēšanās ir tīri formāla, ka tu spēlē avantūristisku spēli ar īstenību, kuru būtībā tu ignorē, jo tā tev ir tikai iegansts spēlei un ne vairāk? Par ko ir runa — par izdomātu princi vai par viņu pašu, Tomasu Mannu? Lai noturētos šai sadursmē, lai turpinātu spēli, vajadzīga izturība, disciplīna, vajadzīgs pastāvīgs spēku saspriegums. Un Klausam Heinriham izturības pietiek.

Vai gan viņš, Tomass Manns, kas izveidojis Tomasa Budenbroka tēlu, nezina, ka pagrimuma laikmetā iekšējā izturība vien, kas vēršas pret objektīvajām laika tendencēm, nevar glābt, ka laiks galu galā to salauzīs? Ka šī izturība arī ir avantūristiska? Viņš to zina. Šo savu atziņu viņš ieveido groteskajā Klausa Heinriha skolotāja tēlā, doktorā īberbeinā, kas abstrakta pienākuma vārdā atsakās no mīlestības, dzīvo askētiska pedanta noplicināto dzīvi un tomēr iet bojā nožēlojamā, neslavenā nāvē.

Viņš pats, Tomass Manns, gan neaizgāja bojā, viņam atšķirībā no īberbeinā un atšķirībā no Tomasa Budenbroka radās «sevišķi labvēlīgi apstākļi», tomēr mākslinieka instinkts lika viņam rūpīgi fiksēt savas biogrāfijas faktus, piešķirot tiem pārpersonisku nozīmi, kas gan pašam nebija gluži skaidra, tomēr svarīga visiem. «Kas ir dzejnieks?» viņš rakstīja drīz pēc tam, kad «Karaliskā augstība» bija nākusi klajā. «Tas, kura dzīve ir simbols. Svēti ticu, ka man pietiek pastāstīt par sevi, lai sāktu runāt laikmets, lai sāktu runāt cilvēce, un, ja man nebūtu tādas ticības, es atteiktos no jebkuras daiļrades.» Stāstīdams par sevi, viņš pasaku par princi, kas lielā sasprindzinājumā pilda reprezentanta pienākumus, papildina ai meiteni, un viņas mīlestība un mīlestība pret viņu pēc autora gribas dara galu Klausa Heinriha individuālistiskajai atrautībai no «cilvēciskā», no reālās pasaules, no viņa nīkstošās valsts neatliekamajām vajadzībām.

Jā, viņš stāsta par sevi. Šī meitene ir gandrīz vai «norakstīta» no Katjas Pringsheimas. Viņai ir «pērļaini bāla» sejas krāsa, viņa studē matemātiku, princis teātrī lūkojas uz viņu ar savu binokli, viņas tēvs, miljonārs un dzelzceļu magnāts, kolekcionē stikla izstrādājumus, un pat epizodei ar gutaperčas kompresi ierādīta vieta stāstā par Klausa Heinriha un Immas Špēlmanas sadraudzēšanos. Tomēr viņa stāsts ir precīzs tikai līdz tam brīdim, kad sākas laimīgais atrisinājums, kur mīlestība ne tikai «sasilda prinča dvēseli», bet arī pārvērš visu vēlamo par īstenību. Immas ietekmē nodarbodamies ar «patiesi svarīgiem jautājumiem», sekmīgi cenzdamies sagādāt labklājību saviem pavalstniekiem, Klauss Heinrihs bez kādām sevišķām pūlēm atbrīvojas no tās formālisma, bezsaturīguma, paša dzīves teatrālā tukšuma izjūtas, ko ar tādu izturību un tomēr tik veltīgi centās pārvarēt Rauls īberbeins.

Bet vai no tās atbrīvojās Tomass Manns pats? Nē, šo happy end viņš kādā vēstulē nosauca par «maķenīt demagoģisku, maķenīt populāri melīgu». Viņš pats vēl bija pārlieku apolitisks, pārlieku noslēdzies savas mākslas imanento problēmu lokā, lai nopietni noticētu savai deklarācijai un pievērstos «patiesi svarīgiem jautājumiem», meklējot izeju no avantūristiskās «izturēšanas» strupceļa. Idilliskās beigas viņam nav nekas vairāk kā vien jautri nomaksāts pateicības parāds par savu «laimi». «Karaliskās augstības» sociālkritiskajam aspektam saasinātu uzmanību autors pievērsa tikai, tā teikt, post taetum, pēc romāna nākšanas klajā dažu citu romāna izskaidrotāju ietekmē. Brālis Heinrihs atbalstīja austriešu dramaturga un esejista Hermaņa Bāra viedokli, kas «Karaliskajā augstībā» saskatīja autora iekšējo pievēršanos demokrātismam. «... Bez šaubām, būtu aplam,» Tomass Manns raksta Kurtam Martensam 1910. gada janvārī, «uzskatīt «K. A.» par sociālkritisku grāmatu, un tas, ko tu šai darbā sauc par «altruistisku», bet mans brālis un Bārs par «demokrātisku», ir tikai viens tās aspekts. Grāmatas mākslinieciskā vērtība droši vien nav meklējama tur; cita lieta, iespējams, ir garīgā, ētiskā vērtība, un nav izslēgts, ka nākotnē to atcerēsies — ja vispār atcerēsies — šā aspekta dēj... Cik man iespējams pārskatīt savu turpmāko produkciju, tad jāteic, ka ar demokrātiju tai nav ne vismazākā sakara. Šobrīd vācu materiālu, izdaru atzīmes, šo to studēju kādam sen iecerētam, pavisam dīvainam darbam — romānam «Avantūrista atzīšanās».»

Nevajag domāt, ka to raksta pārliecināts politisks demokrātijas pretinieks. Tai pašā 1910. gadā rakstā par «Karalisko augstību» viņš, gluži otrādi, pilnīgā vienprātībā ar saviem «demokrātiskajiem» interpretētājiem izsakās, ka šai romānā «simboliski attēlota individuālisma krīze, ko pašlaik pārdzīvojam, iekšējā pievēršanās demokrātijai, kolektīvam, sadzīvei, mīlestībai, krīze, kas vētraināk un kategoriskāk atainota gandrīz vienā laikā ar manējo klajā laistajā Heinriha Manna romānā «Mazpilsēta»».

Gan vienu, gan otru raksta mākslinieks, kas pagaidām nopietni nodarbināts nevis ar sabiedriski politiskiem jautājumiem, bet gan ar visnotaļ personisku problēmu par «izturēšanu», par «laimes» un «reprezentēšanās» sintēzi. Sev viņš šo problēmu neatrisināja un atrisinājumu, kas problēmu gluži kā pasakā atceļ, pamatoti uzskatīja par mākslinieciski nepārliecinošu, par melīgu.

Pēc daudziem gadiem — 1944. gadā vēstulē Agnesei J. Meijerei, kas gribēja uzrakstīt viņa biogrāfiju, Tomass Manns, itin kā piepildīdams savu seno pareģojumu, ka nākotnē «Karalisko augstību» atcerēšoties varbūt tikai romāna «altruistiskā» vai «demokrātiskā» aspekta labad, formulēs šā darba vietu savā daiļradē tā: «Šo kopš tā laika pārspēto — bet pārspēt to viegli — romānu-pasaku, manuprāt, var uzskatīt par posmu tai attīstībā, ko «Pārdomu» laikā (runa ir par viņa grāmatu «Apolitiskā pārdomas», tātad par pirmā pasaules kara laiku. — S. A.) pārtrauca manī uzbangojusī protestantisma un romantiskā antipolitiskuma stihija un kas pēc tam tika atsākta jau apzinīgāk.» Tomēr mums šķiet, ka tādā vērtējumā, kas izteikts pēc ārkārtīgi lielas laika atstarpes, nav ņemts vērā tieši romāna personiski biogrāfiskais pamats —• autora toreizējā hermētiskā noslēgšanās savas «skarbās

laimes» sfērā, noslēgšanās, kas, spriežot pēc saulainā atrisinājuma, šoreiz bija bīstami sirdsšķīsta. Šādā nozīmē «Karaliskā augstība» patiesi uzskatāma par zināmu posmu attīstībā, ko «Apolitiskā pārdomas» — par tām turpmāk vēl būs runa, taču šai gadījumā izteiksmīgs ir jau pats virsraksts — nevis pārtrauca, bet gan, gluži otrādi, turpināja un noslēdza.

«Pabeidzis «Karalisko augstību»,» mēs atkal atgriežamies pie «Dzīves apraksta», «sāku rakstīt «Avantūrista Fēliksa Krula atzīšanos» — dīvainu uzmetumu, uz kuru mani, kā to daudzi uzminējuši, pamudināja Manolesku memuāru lasīšana.»

Kāds Berlīnes izdevējs Pauls Langenšeits 1905. gadā laida klajā neilgi pirms tam pasaules sensāciju presē plaši aprakstītā starptautiskā afērista un viesnīcu zagļa Zorža Manolesku memuārus divos sējumos. Pirmā dala saucās «Zagļu karalis», otrā — «Fiasko. Noziedznieka pārdzīvojumi». Rakstnieka rokās šīs grāmatas nonāca nejauši. Langenšeits, sākdams publicēt sēriju ar izteiksmīgu nosaukumu «Sans-Gene»[18], paraugus izsūtīja vairākām slavenībām, to vidū arī Tomasam Mannam.

Mūsu varonis ne vienreiz vien izteicās, ka dažkārt materiāls pats viņu meklējot un iekrītot pasta kastītē. Manolesku memuāri ir tāds lielisks piemērs. Bet kāpēc viņš tā pieķērās tieši šim materiālam, kāpēc viņš uzreiz ietvēra to savos plānos un, tikko pabeidzis romānu par princi, tūdaj sāka romānu par gluži cita sociālā stāvokļa cilvēku, par deklasētu nelieti un zagli, kas vilto parakstus, braukā pa pasauli ar svešu vārdu, piesavinās marķīza titulu un vispār ik dienas un ik stundas uzdodas par kaut ko citu, nekā patiesībā ir?

Epitets «dīvains», ar ko autors, kā redzams, neatlaidīgi apveltī šo darbu, jādomā, izraudzīts tāpēc, ka ir iespējama tāda neizpratne, tāds izbrīns par cēloņiem, kuru dē} viņu aizrāvis avantūrista tēls. Arī «Karalisko augstību» daži lasītāji taču bija sapratuši nevis kā alegorisku autobiogrāfiju, bet gan kā romānu no galma dzīves, un kādā Minhenes žurnālā pat parādījās replika ar parakstu «Valdošais firsts, kas nevēlas nosaukt savu vārdu», kur viņa augstība kritiķis strostēja rakstnieku par neprecīzu un nepareizu galma ceremoniāla attēlojumu, jo nebija pratis

Izlasīt šai grāmatā nekā cita kā vien sadzīvisku aprakstu. Un jau savulaik pēc «Budenbroku» pieredzes autors bija varējis pārliecināties, ka lasītāji sliecas gaidīt no literatūras fotogrāfiski pareizas ainas un katram mākslinieka iztēles radītajam personāžam meklēt konkrētu dzīvu modeli.

Krietni agrāk runājām par to, ka mākslinieks jutās nekur nepiederīgs, deklasēts, jutās kā «čigāns» un ka šī izjūta guva izpausmi «Tonio Krēgerā», bet nule — par «firstu» romāna dziļi personisko problemātiku, par prinča tēla alegoriskumu. Mūsuprāt, pēc visa sacītā nav īpaši jāpaskaidro nedz Tomasa Manna interese par avantūrista memuāriem, nedz rakstnieka nākošā darba varonim izraudzītās figūras alegoriskums, nedz motīvi, kuru dēļ savā mūžā pirmās vasarnīcas īpašnieks — ap šo laiku ārpilsētas māja Telcā, Īzāra6 upes ielejā, Alpu pakājē jau bija uzcelta — miljonāra znots un jau triju bērnu tēvs grasījās savu varoni Fēliksu Krulu padarīt par liftnieku tai pašā viesnīcā «Bord ou Lac», kur viņš, Tomass Manns, pirms četriem gadiem bija dzīvojis kā pats viscienījamākais viesis.

«Avantūrista atzīšanos» var saukt par «Karaliskās augstības» psiholoģisko papildinājumu (tā, sākdams šo darbu, izteicās autors 1909. gada intervijā) ne tikai tāpēc, ka abos darbos, lai cik atšķirīgs to materiāls, runa ir par cilvēku, kas, apliecinādams lielu izturību, dzīvo ārpus sabiedrības, taču izliekas esam tās loceklis, tas ir, galu galā par mākslas pārstāvi, par autoru pašu, jo tāda iluzora, par spēli pārvērtusies šais «hermētiskajos» gados Tomasam Mannam visnotaļ šķita viņa paša dzīve. Psiholoģiska līdzība atrodama arī vēl citā momentā — zobgalīgajā tonī, kas iekrāso abus romānus un itin kā izdzēš problēmu. «Karaliskajā augstībā» bija sirdsšķīstas happy end.Romānā «Avantūrista atzīšanās» jau pirmajās lappusēs apsolīts, tiesa gan, beigās «novecojušā un nogurušā» varoņa fiasko, tas ir, zināma traģēdija, taču ar šo romānu Tomass Manns līdz galam netika, lai gan atsāka darbu pie tā divreiz — otrreiz jau lielā vecumā, bet tas, kas tika uzrakstīts pirmajā rāvienā 1910. un 1911. gadā, Krula «Bērnības grāmata» — tā patiesi ir par komēdiju pārtaisīta «vienas dzimtas sairuma» vēsture. «Karaliskās augstības» atrisinājumu autors pats, tikko romānu pabeidzis, gan nosauca par melīgu un darbu pie «Avantūrista» drīz vien pameta, tomēr starp šiem diviem faktiem, mūsuprāt, arī pastāv psiholoģiska saikne. «Lai mūsu sirds sarga godu un nepazemojas līdz balamutībai,» Jāzepa tetraloģijā Jēkabs saka dēlam. Izmantosim šos patriarha vārdus, lai norādītu, ka rakstnieks bija neapmierināts ar savu humoristiski labsirdīgo pieeju problēmai «mākslinieks un birģeris», «izturēšanās» problēmai, kas viņam pašam nepavisam nebija joks.

Traģiskais notikums, kas norisinājās 1910. gada jūlijā, nevarēja nepastiprināt viņa neapmierinātību ar tādu neatbilstību un, jādomā, bija viens no cēloņiem, kāpēc viņš drīz vien uz laiku atsacījās no darba pie «Krula».

Teicas mājā ritēja rāma vasaras dzīve. Auga jau četri bērni, vecākie — meitene un divi zēni — bija vecumā no diviem līdz pieciem gadiem, tai vecumā, kas lasītājam — vismaz krievu lasītājam —, tikai nosaukts vien, pasaka vairāk nekā dažs labs apraksts; jaunākā bija nākusi pasaulē iepriekšējā mēnesī. Dienas rindojās cita pie citas rimti un vienmuļi, tieši divpadsmitos viņš beidza ieplānoto darba daļu, izgāja dārzā, pastaigāja pa stigu, pēc tam pa pļavu, pa šauru līkumotu taciņu aizsoļoja līdz dīķim, peldējās kopā ar bērniem un Katju. Darbs šķīrās, «Krula» pirmo nodaļu viņš jau bija nolasījis priekšā ģimenes lokā.

Un tad notika nelaime. Pollingā, netālu no Minhenes, mātes draugu Šveighartu muižā, kur senatoriene tagad pastāvīgi dzīvoja, izdarīja pašnāvību māsa Karla.

Māsa grasījās atstāt skatuvi un kļūt par kāda bagāta elzasieša sievu. Kad tas, uzzinājis, ka viņa, jau būdama līgava, tikusies ar savu agrāko mīļoto, sāka viņai to pārmest, Karla, atstājusi zīmīti «Je t'aime. Une lois je t'ai trompé, mais je t'aime»[19], iedzēra ciānkāliju.

Tomass Manns steidzās uz Pollingu un pēc bērēm atveda māti uz Teicu, no kurienes senatoriene — viņa tobrīd negribēja nevienu redzēt un ne ar vienu runāt — drīz vien aizbrauca. Pirms viņas aizbraukšanas, četras dienas pēc māsas nāves viņš rakstīja Heinriham: «Mums visiem klājas slikti. Tas ir visgrūtākais, kas man varēja gadīties. Manas brāļa solidaritātes jūtas liek man domāt, ka Karlas solis apdraud ari mūsu eksistenci, mūsu saites ir sarautas. Sākumā visu laiku pie sevis atkārtoju: «Viena no mums!» Ko es ar to domāju, to saprotu tikai tagad.

I ii l.i par mums citiem nedomāja, un tu teiksi: «Tā tik .'I trūka!» Un tomēr es netieku vaļā no sajūtas, ka viņai 11- • I>i ja tiesības mūs pamest. Ja viņa tā darījusi, tas no-/11 ne, ka viņai nebija solidaritātes jūtu, mūsu kopējā iik-i'-ņa izjūtas. Viņa rīkojusies, tā teikt, pretēji klusu ■ iešot pieņemtai norunai. Tas ir neizsakāmi Mieti. Māmuļas klātbūtnē es turos. Bet vispār es gandrīz visu laiku raudu.»

Sauciens «Viena no mums!» izlauzās pēkšņi, neviļus, bet tā jēgu viņš aptvers aizvien dziļāk un dziļāk. Buden-luoku vēsture, birģeru dzimtas sairuma un bojāejas vēsture turpinājās īstenībā. Trīs gadus pēc katastrofas Pol-luīgā, 1913. gadā, viņš vēstulē Heinriham rakstīs: «Jau ieti savos labākajos brīžos sapņoju sarakstīt lielu, patie-: igu grāmatu, «Budenbroku» turpinājumu, mūsu, piecu brāļu un māsu, vēsturi. Mēs visi esam tā vērti. Visi.» Viņš to teiks, vēl nezinādams, ar kādu traģisku atkārto-|umu dzīve apstiprinās kā pareizu viņa intuitīvo pārliecību, ka viņa tuvinieku reālie likteņi var būt dabisks turpinājums romānam par laikmeta krahu un par dzimtas krahu.

1927. gadā piecdesmit gadu vecumā pakārās māsa Jūlija («Lida»), kas vienmēr tika uzskatīta par solīdu, pat klīrīgu dāmu, bankas direktora Lēra laulātā draudzene, tā paša Lēra, kuru Viktors Manns savos memuāros nosaucis par «solidaritātes, korektuma un dedzīgas pienākuma pildīšanas paraugu». «No vienas puses,» vēlāk šo pašnāvību komentēja Kiauss Manns, «forsēta izsmalcinātība, no olras puses — alkas pēc morfija un glāstiem. Tas gāja pāri viņas spēkiem, viņa padevās, ķērās pie glābējas cilpas.»

Jūlijas liktenis jaunā aspektā izgaismos Karlas likteni, un vecumdienās «Doktora Fausta» nodaļās, kas stāsta par māsām Rodēm — Klarisu un Inesi, viņš patiesi turpinās savu jaunības dienu «ģimenes» romānu. Taču ilgi pirms šās senās ieceres īstenojuma, divdesmit gadu pēc Karlas pašnāvības viņš savā «Dzīves aprakstā» vēlreiz izskaidros jūtas, kas toreiz 1910. gadā izlauzās saucienā «Viena no mums!», izskaidros precīzāk, rāmāk, analītiskāk, nekā varēja tolaik — bēdu un asaru dienās: «Manā sirdī jaucās sāpes par mirušo ar protestu... pret pašu nodarījumu, kas ar savu patstāvību, ar savu dzīvīgi stingro un briesmīgi vienaldzīgo realitāti kaut kādā ziņā šķita nodevība

pret mūsu brāļu un māsu kopību, pret likteņa kopību, ko es — to grūti vārdos izteikt — galu galā izjutu kā kaut ko ironiski paceltu pāri dzīves realitātēm un ko māsa, manuprāt, sperdama savu soli, bija aizmirsusi. Taisnību sakot, man nebija tiesību sūdzēties. Jo es jau arī biju lielā mērā kļuvis «reāls», ar darbu... māju, laulību un bērniem — vai kā nu sauc visus tos dzīves komponentus, gan skarbos, gan cilvēciski tikamos, un, lai arī attiecībā uz mani šī «pārtapšana realitātē» izskatījās kā svētība un līksme, tad tomēr būtībā tā bija tāda pati kā manas māsas solis un ietvēra sevī to pašu neuzticību. Katra realitāte ir nāvējoši nopietna ...»

Cik ļoti ar šo māsas traģēdijas izraisīto jūtu kompleksu nesaderējās darbs, ko viņš tolaik darīja! Viņš rakstīja «Avantūrista» pirmās nodaļas tāpat kā pirms tam «Karalisko augstību», itin kā nokratīdams no sevis visu nāvējoši nopietno. Viņš itin kā cerēja ironiski pacelties pāri realitātei, problēmu par mākslinieka iluzoro līdzdalību «cilvēciskajā», «izturēšanas» problēmu atšķaidot ar blēžu romāna vieglprātīgo toni, ar avantūristisko sižetu, frivolām detaļām, kā agrāk to bija atšķaidījis ar «izturēšanas» varoņa īberbeina grotesko figūru un ar laimīgajām beigām. 1911. gada 18. jūlija vēstulē, pirmoreiz pieminot savu iecerēto lielo darbu, viņš izsakās, ka jaunās noveles «tonis ir nopietns un tīrs», un, mūsuprāt, autors ar šādu raksturojumu gribējis zemtekstā norādīt, ka viņa nākamais darbs atšķirsies no «Avantūrista atzīšanās», turklāt apliecinājis, ka ir apmierināts ar šo atšķirību, apmierināts ar to, ka viņam izdevies savu noskaņojumu, problēmu, kas viņu nodarbina, saskaņot ar šās problēmas traktējuma toni.

Tātad «Nāvi Venēcijā» viņš iesāka, kad jutās noguris no «izsmalcinātā balansēšanas trika» — tā viņš nosauca darbu pie «Krula». Sākot ar 1910. gada rudeni, šis darbs virzījās uz priekšu aizvien gausāk un grūtāk, un tagad viņš to pārtrauca diezgan bieži — gan piesēzdamies pie kāda raksta vai neliela stāstiņa, gan braukdams ar priekšlasījumiem uz Veimāru, Rūras apgabalu, Vestfāleni. Pavasarī, juzdamies fiziski paguris, viņš kopā ar sievu devās uz dienvidiem, vispirms uz Brionu salu, pēc tam uz Venēciju, uz tās piepilsētas kūrvietu Lido. Šeit tad arī radās doma par jaunu darbu, kas vispirms tika iecerēts kā «sava veida improvizācija», «neliels stāsts, kas vielas un

apjoma ziņā aptuveni noderētu žurnālam «Simplicissl-mus»», proti, var teikt, ka tam vajadzēja kļūt par kārtējo īslaicīgo atslodzi no nogurdinošās «balansēšanas». Sākdams šo darbu, viņš ne tikai nezināja, ka tas ilgs veselu gadu un tā apjoms pāraugs žurnāla publikācijai parastos apmērus, viņš tāpat nezināja, ka «Nāve Venēcijā» būs arī zināms apkopojošs pašvērtējums, zināms «izturēšanas» problēmas atrisinājums, pēc kura iekšējais stimuls «Avantūrista atzīšanās» turpināšanai pavisam izdzisīs. Par šo pēdējo momentu viņš, starp citu, arī pabeidzis «Nāvi Venēcijā», uzreiz nemaz nebija skaidrībā, jo nākošo iecerēto noveli, kas pēcāk izauga par tūkstoš lappušu biezu romānu «Burvju kalns», viņš sākumā atkal uzskatīja tikai par kārtējo pārtraukumu darbā pie «Krula». Taču te visus viņa plānus un ieceres sajauca karš . ..

Bet pagaidām vienu no tiem — romānu par Prūsijas karali Fridrihu II — viņš atdeva noveles «Nāve Venēcijā» varonim rakstniekam Gustavam Ašenbaham. «... Viņa vismīļākais vārds bija «izturēt» — viss viņa Fridriha romāns bija šī pavēles-vārda apoteoze, kurš viņam izlikās kā darbā un ciešanās kaldinātas tikumības jēgums.» Ašenbaham viņš atdeva arī pats savus darba ieradumus: «Bija piedodami, jā, īstenībā tā bija pat viņa morālā stipruma uzvara, ja nezinātāji uzskatīja Majas valstību (šajā Ašen-baha otrā romāna nosaukumā ieskanas Tomasa Manna aizraušanās ar Šopenhaueru; «Majas plīvurs» ir viens no Šopenhauera terminiem. — S. A.) vai episkos plašumus, kuros ritēja Fridriha varoņmūžs, par koncentrēta spēka un nepārtrauktas iedvesmas produktu, kamēr patiesībā to lielums bija būvēts no sīkiem ikdienas darba ķieģeļiem ... un tie tikai tādēļ viscaur, ikvienā vietiņā bija tik lieliski, ka to radītājs gadiem ilgi bija izturējis viena un tā paša darba slodzi... un pašam radīšanas procesam bija veltījis savas dižākās un možākās stundas.» Autors piešķīris savam varonim arī savu pārliecību, ka «gandrīz viss lielais, kas radies, ir radies par spīti, par spīti bēdām un ciešanām, nabadzībai, vientulībai, miesas vājumam, netikumiem, kaislībām un tūkstoš kavēkļiem ...». «Šie vārdi,» lasām par Ašenbahu, «izteica tieši viņa dzīves un slavas būtību, tā bija atslēga viņa darbam.»

Dažviet Tomasa Manna izteikumi par sevi gluži precīzi saskan ar sīkām varoņa psiholoģiskā portreta detaļām. Viena no tām — sava un Ašenbaha dzīves veida salīdzinājums ar dūrē savilktiem pirkstiem — jau agrāk pieminēta. Cits piemērs — norādījums, ka Ašenbahs «karsti vēlējās kļūt vecs, jo allaž bija uzskatījis, ka patiesi liels, vērienīgs, patiesi cienījams ir tikai tas mākslinieks, kuram lemts dāsni atveidot to, kas raksturīgs visiem cilvēka dzīves cēlieniem». Tādu pašu vēlmi, tikai savā vārdā, arī Tomass Manns pats izteicis kādā vēstulē tais pašos gados.

Kā tad ir — vai pēc burleskā Fēliksa Krula, pēc alegoriskā prinča Klausa Heinriha, pēc Savonarolas, ko no Tomasa Manna laika šķīra gadsimtu dziļumi, viņš, lai vēlreiz atsāktu sarunu par «izturēšanas» slogu, par savu, mākslinieka, stāvokli sabiedrībā tagad nolēmis uzzīmēt pašportretu? Tāds pieņēmums ir divkārt aplams. Pirmkārt, Ašenbahs, kā redzēsim, nepavisam nav Tomasa Manna pašportrets, bet gan tēls, kas radīts tai pašā iztēles laboratorijā, kurā dzimuši Tomass Budenbroks, Spinells un Kruls, proti, tā ir figūra, kurā apkopoti autora paša iespaidi, kurai par prototipu bijis gan viņš pats, gan arī vēl citi un kura darināta no bezgala daudzveidīga dzīves un literatūras materiāla. Otrkārt, darbu pie noveles «Nāve Venēcijā» rosināja, kā tas vispār mēdz būt ar māksliniekiem, nevis racionālistisks nodoms vēlreiz, tikai citā toņkārtā atgriezties pie savu pabeigto un nepabeigto darbu problemātikas, bet gan ārējo apstākļu kopums, kas atdzīvināja un modificēja kādu ar šo problemātiku visai attāli saistītu agrāku ieceri.

Līdzās romānam par Fridrihu II viņa plānos kopš kāda laika — bez šaubām, tāpēc ka viņš bija lasījis deviņsimtajos gados klajā nākušās un tolaik ļoti populārās Bīlšov-ska un Geigera monogrāfijas par Gēti — ietilpa tēma: Gētes mīlestība pret Ulriki fon Levecovu. Viņš grasījās sarakstīt grotesku noveli par kaislību kā kontūziju un pazemojumu, pastāstot — citējam viņa vēstuli — «notikumu Marienbādē ar veco Gēti un to jauniņo meiteni, kuru Gēte ar meitenes mātes, karjeristes un savedējas, piekrišanu, par lielām šausmām paša ģimenei, gribēja visādā ziņā apprecēt, ko mazā tomēr noteikti nevēlējās». Kaisle kā pazemojums un konfūzija — tas ir ļoti svarīgs motīvs novelē «Nāve Venēcijā», taču konflikts, kas beidzas ar rakstnieka Ašenbaha nāvi, nav reducējams uz cieņas, sa-valdīguma, apdomības sadursmi ar jūtu tumšo stihiju. Šeit šī erotiskā stihija ir tikai nosacīts, simbolisks sairuma, pagrimuma, haosa apzīmējums. Ašenbaha, «izturēšanas»

varoņa, nāve itin kā liecina, ka viņa tikumiskā disciplīna, viņa morāle, viņa stoicisms nevis uzveic, bet gan slēpj pagrimumu, kas valda ap viņu un jau ir sagrābis viņu pašu, stūrgalvīgo birģeri.

Un, gluži tāpat kā iecerētā, bet nerealizētā novele par Gētes vēlīno mīlestību noderēja par prototipu stāstam, kurā autors patiesībā atsāka savus agrākos idejiskos meklējumus un vainagoja tos ar nesaudzīgu pašvērtējumu, tāpat šā stāsta varoņa prototips zināmā mērā bija Gēte, ar kura dzīvi autors allaž labprāt samēroja pats savējo. Jo tiklab dūrē savilktās rokas tēls, kas tik dziļi iegulis Tomasa Manna sirdī, kā arī skaidrojums par Ašenbaha vēlmi kļūt vecam aizgūti no visai līdzīgiem Gētes prātojumiem.

Bet, ja runājam par ārējiem apstākļiem, kas pamudinājuši sākt darbu pie noveles «Nāve Venēcijā», tad tie galvenā varoņa veidolu ietekmēja daudz stiprāk nekā sākotnēji iecerētā novele par Gēti.

Neilgi pirms sava pavasara ceļojuma 1911. gadā Tomass Manns iepazinās ar komponistu Gustavu Māleru un kopā ar viņu noklausījās Mālera Astotās simfonijas pirmatskaņojumu Minhenē. Šī «nogurdinoši intensīvā personība», tā viņš raksturoja Māleru, atstāja uz rakstnieku ļoti spēcīgu iespaidu. Vēsti par Mālera nāvi viņš saņēma Brionu salā. Savam Ašenbaham Tomass Manns piešķīra Mālera vārdu — Gustavs un arī viņa ārējo izskatu: pamaza auguma, galva drusku par lielu salīdzinājumā ar stāvu, atpakaļ atsukāti mati, galvvidū plāni, pie deniņiem stipri nosirmojuši, brilles bez ietvariem un tā tālāk — neapšaubāms komponista portretējums.

Tomēr arī Mālers bija Ašenbaha prototips tikai daļēji. Darbības vieta, varoņa nāves vieta — Venēcija — izraudzīta ne tikai konkrētā brauciena konkrēto iespaidu ietekmē, bet ari tāpēc, ka šī pilsēta pati izraisīja autoram literāras asociācijas, un tās tieši vilināt vilināja viņu rakstīt noveli par tumšām kaislībām, kas lauž birģeriskās tikumības žogus, izraudzīties tieši šo ar simboliku piesātināto fonu. Šeit, Venēcijā, Rihards Vāgners sarakstīja nāves ilgu piešalkoto «Tristana» otro cēlienu, un šeit viņš arī nomira. Šeit, Venēcijā, sava «Tristana» pazīstamās rindas («Kas savām acīm skatījis daili, tam uzspiests nāves zīmogs») sacerēja mūsu autora mīļotais dzejnieks Augusts fon Plātens (1796—1835). Pat Ašenbaha nāves

cēlonis — holēra, uz ko autoru neapšaubāmi bija uzvedinājuši patiesie iespaidi 1911. gada braucienā, guva šais asociācijās atbildumu, kas itin kā uzsver, ka varoņa figūra ir vispārināta un tāds atrisinājums simboliski nosacīts, jo Plātena nāves netiešais cēlonis bija tās pašas slimības uzliesmojums Itālijā: bēgdams no holēras, viņš inficējās ar tīfu.

Vēl neatklājusi autoram visu savu daudznozīmību, kas šai novelei pašķīra ceļu tālu pāri sākotnējās ieceres ietvariem un sagādāja tai slavu visā pasaulē (pirmais tulkojums krievu valodā nāca klajā 1915. gadā kara apstākļos!), reālo iespaidu diktētā detaļu simbolika jau priecēja viņu «ar savām», tā viņš izteicās, «apbrīnojamām kompo-zicionālām interpretācijas iespējām». Jau pats darbs pie noveles «Nāve Venēcijā» sagatavoja viņu uz panākumiem. «Nevaru aizmirst,» viņš rakstīja pēc vairāk nekā desmit gadiem, «gandarījuma, gandrīz vai laimes jūtas, kas brīžam mani pārņēma toreiz rakstīšanas laikā. Viss pēkšņi saskanēja, viss saistījās, un kristāls bija tīrs.»

1912. gadā Katja Manna, kurai bija sācies plaušu galotņu katars, dažus mēnešus pavadīja meža sanatorijā Da-vosā. Kad Tomass Manns viņu tur maijā un jūnijā apciemoja, «Nāve Venēcijā» jau bija pabeigta vai gandrīz pabeigta — noveles noslēgumu viņš uzrakstīja Telcā, pavadīdams vasaru kopā ar bērniem un savu māti, kas viesojās pie viņa. Davosas iespaidi, konkrēti kāda saruna ar sanatorijas īpašnieku ierosināja viņā domu papildus novelei «Nāve Venēcijā» sarakstīt «satīru drāmu»: noveli, kur nāve parādītos nevis kā fascinējošs, pievilcīgs spēks — tik šauri pagaidām viņš pats skaidroja savu pēdējo darbu —, bet gan komiskā gaismā kā ikdienišķi lietišķu interešu objekts. Aiz nepierastās augstkalnu atmosfēras (1600 metru virs jūras līmeņa) viņam pirmajās dienās Davosā sacēlās temperatūra un — citēsim nepublicētu vēstuli — «profesors, peļņu jaušot, jau smaidīja un apgalvoja, ka man neapšaubāmi esot tuberkuloze un tāpēc vajagot ilgstoši ārstēties». Tomēr Tomass Manns atstāja Davosu, nesabijis tur ne mēnesi, bet, ka «sanatorijas viesis tur var kļūt par slimnieku», — šo iespēju viņš paturēja prātā kā sižetu tieši tolaik iecerētajai «satīru drāmai».

Mēs pieminam šo «Burvju kalna» priekšvēstures sīkumu tāpēc, ka tas rāda, cik dažkārt pamazām mākslinie-

kam atklājas, kāda nozīme ir tam, ko viņš jau radījis. Uz «Nāvi Venēcijā» viņš, arī beigdams šo darbu, vēl skatījās galvenokārt kā uz nāves fascinējuma traģēdiju, kā uz pazemojošas kaisles traģēdiju. Tikai vēlāk rakstnieks saprata, ka šai stāstā ietverta salīdzinājumā ar visu viņa iepriekšējo daiļradi pati dziļākā problēmas «mākslinieks un birģeris», kā arī «izturēšanas» problēmas analīze, un saprata to pēc tam, kad karš bija devis savu mācību. Tad viņam arī atvērās acis, ka šajā novelē psiholoģiski anti-cipēta garīgā krīze, ko viņš, Tomass Manns, pārdzīvoja kara gados. Nevis uz plaša sociāla materiāla pamata, bet gan, tā teikt, hermētiski, izmantojot mākslinieka ekstravaganto likteni, rakstnieka Ašenbaha traģisko pazemojumu, viņš šeit izsekoja, kā sabrūk morāle, kas reducējusies tikai uz izturēšanu. Taču arī tādā «hermētiskā» izpētē pietiekami skaidri atklājās, cik cieši līdzās stāv estētisms un barbarisms, prūsiskā disciplinētība un tumšās kaislības, bet, cik šī ciešā saskarsme ir bīstama birģerismam un Vācijai, to viņš, līdz tam «apolitiskais», apjauta tikai pēc pasaules kara pieredzes.

Mēs jau teicām, ka viņam karš izjauca viņa plānus un nodomus. Arī ieceri, kas bija radusies Davosā. Tuberkulozes sanatorijas fonu viņš izmantoja nevis nelielai «satīru drāmai», bet gan lielam audzināšanas romānam. Taču līdz tam laikam, kad viņš pilnīgi iegrima jaunā epa stihijā, aiztecēja vēl daudz ūdeņu un asiņu.

BRĀLIS

Tagad mums vajadzēs pārtraukt stāstījuma hronoloģisko secību, atgriezties mūsu varoņa sen pārdzīvotā laikā un aizsteigties tālu uz priekšu viņa vēlīnajos, pat vecuma gados. Jo mūsu vēstījums par viņa dzīvi ir nonācis līdz tam posmam, kad visas viņa agrākās un turpmākās attiecības ar vecāko brāli rakstnieku Heinrihu Mannu gluži kā pavedieni savērpās ciešā kamolā. Bēt šīs attiecības ir viena no viņa biogrāfijas visdramatiskākajām līnijām.

1941. gada pavasarī Heinrihs Manns svinēja savu septiņdesmito dzimšanas dienu. Tas notika Amerikas Savienotajās Valstīs, piecarpus mēnešus pēc tam, kad viņš tur bija ieradies, bēgdams pāri robežai no Petēna Francijas.

Svinīgajās pusdienās bija pulcējušies jubilāra draugi, gandrīz visi, tāpat kā viņš, emigrējuši antifašisti. «Tomass Manns,» raksta Alfrēds Deblins, kas ari piedalījās šais pusdienās, «izņēma rakstītu tekstu un nolasīja apsveikumu. Pēc tam viņa brālis izvilka savu lapiņu un nolasīja uzrakstītos pateicības vārdus, mēs, cilvēku divdesmit — vīrieši un sievietes, sēdējām pie deserta un klausījāmies vācu literatūru tās mājās.» īr saglabājusies ari runa, ko toreiz teica Tomass Manns. Tajā lasāmi tādi vārdi: «Sen | pagājuši laiki, kad cilvēku darbību domāja esam sadalītu dažādās sfērās un politiskā sfēra bija tikai viena no J tām... Šodien jautājums par cilvēku būtībā traktējams politiskā formā.. . tas vairāk nekā jebkurā agrākā laikmetā ir ieguvis politisku veidolu.»

Tiklab pati Deblina fiksētā aina, kā arī šie vārdi pietiekami izteiksmīgi liecina, ka šo divu brāļu attiecības nav reducējamas uz radnieciskām, privātām, personiskām attiecībām, ka abas puses bija radušas piešķirt tām reprezentatīvu nozīmi. Taču intīmi greizsirdīgas brāļu tuvības zīmogs allaž bija uzspiests viņu draudzībai un viņu nesaskaņām, un tieši kopēja rakstnieka sūtība apvienojumā ar kopēju ģimenes saišu izcelsmi, ar kopējiem ārējiem iespaidiem vērta ķildu, kas viņu vidū uzliesmoja pirmā pasaules kara laikā, tik dziļu, ka idejiskajā polemikā — par to stāstīsim nākošajā nodaļā — šais gados gandrīz vai galvenais objekts ikvienam no viņiem bija paša brālis.

Jau no tām mūsu lappusēm, kur līdz šim minēts Hein-riha vārds, lasītājs varēja secināt, cik tuvi bija brāļi kopš jaunām dienām. Mēs te domājam ne tikai viņu biežos ceļojumus divatā, ne tikai dzīvi Palestrīnā, «Grāmatu ar bildītēm», kopēja darba plānus, darbošanos vienos un tais pašos izdevumos, bet arī uzticības, gandrīz vai grēksūdzes toni, kāds saklausāms Heinriham rakstītajās Tomasa vēstulēs. Šo savstarpējās saprašanās un draudzības ainu papildināja dažu motīvu un tēmu atbilstība brāļu agrīnajā daiļradē (Heines tēls, Vāgnera mūzika, bailes no banālās ikdienības).

Tais gados brāļu daiļradē bieži vien izmantots ari vienāds materiāls, vienādi vērojumi un salīdzinājumi, tiesa gan, reizēm izmantots ar dažādu attieksmi pret to, ne vienmēr bez aizskāruma otrajai pusei un dažkārt pat tīšuprāt tā, lai polemizētu ar otru, bet pirmām kārtām tādas sakritības tomēr liecina, ka viens brālis otra brāļa daiļradē guva jaunrades stimulu un ka viņu abu garīgā tuvība bija ļoti liela.

Norādīsim ari uz abu jauno rakstnieku literārās tehnikas klaji redzamo līdzību. Tā, piemēram, kad Tomass palūdza māsu Jūliju atsūtīt viņu tēvamāsas Elizabetes dzīves aprakstu, viņš gāja vecākā brāļa pēdās, kurš dažus gadus pirms tam savā pirmajā romānā, pie reizes jāteic, ari «ģimenes» romānā, savas varones dzīvesstāsta pamatā bija licis oriģināldokumentu — mātes bērnības atmiņas.

Savu solidaritāti viņi dažu labu reizi apliecināja publiski. 1906. gadā rakstnieks Rihards fon Šaukals presē iznīcinoši nokritizēja toreiz nule klajā nākušo «Fjorencu». Heinrihs nebaidījās, ka viņu apvainos brāļu būšanā, un nepalaida Šaukalu «sveikā». Viņš nekavējoties uzrakstīja uz Šaukala «Fjorencas» kritiku atbildi, un tā drīz vien tika publicēta. Saņēmis no brāļa šās atbildes norakstu, Tomass vēstuli viņam iesāka tādiem vārdiem: «No visas sirds paldies! Tavs raksts mani ļoti uzmundrināja, aizkustināja, iepriecināja. Tas ir gluži kā zēnībā: kāds man nodarījis pāri, bet tad atnāk vecākais brālis un atmaksā par mani.»

Taču visam, kas šeit teikts par brāļu tuvību un solidaritāti, vajadzīgas atrunas, citādi tas, kas notika kara laikā, gan šķitīs gluži negaidīta pāreja no idilles uz ķildu un psiholoģiski rādīsies aplamā gaismā. Taisni tas ir būtiskais, taisni te meklējams nākamā konflikta iedīglis, ka viņu attiecības nekad nebija idilliskas. Tādas tās nebija arī zēnībā, ko Tomass atsauc atmiņā, par pretsparu Šau-kalam pateikdamies ar drīzāk labsirdīgu, attiecīgajos apstākļos it labi saprotamu aizkustinājumu nekā ar vērtējošu atskatu pagātnē. Bērnudienu draudzību, gadus, ko abi brāļi nodzīvoja Lībekā, Tomass drīz vien pieminēs, pavisam citu emociju mudināts, piktodamies uz Heinrihu tieši par to, ka tas neesot pietiekami uzticīgs ģimenei, par Heinriha strīdu ar māsu Jūliju. «Atceries taču Beker-grūbi 52! (Tā ir senatora Manna celtā Lībekas nama adrese. — S. A.) Viss pārējais ir mazsvarīgs,» viņš rakstīs brālim 1909. gadā. Tomēr arī šī apelācija pie «zēnības» izaug ne tik daudz no reālajām atmiņām, kā no sapņa, no negrozāmā pilsoniskā ideāla par brāļu un māsu savstarpējām attiecībām.

«Es vienmēr lūkojos uz tevi no apakšas uz augšu un zināju, ka tu esi pārāks par mani, tu esi aristokrāts, bet es salīdzinājumā ar tevi — plebejs,» savam vecākajam

brālim Albrehtam saka «Karaliskās augstības» varonis princis Klauss Heinrihs. Pēc Tomasa Manna paša liecinājuma — šie vārdi ir autobiogrāfiski. Tāpat arī vēl daudz kas cits Klausa Heinriha — Albrehta līnijā atspoguļo brāļu Mannu savstarpējās attiecības. Un, piemēram, ja ir teikts, ka «Albrehts bija nopietns, nesabiedrisks un tika tālu uz priekšu», ka viņš bez jebkāda iemesla strīdam gadiem ilgi nerunāja ar jaunāko brāli, tad tā arī ir netieša atzīšanās, ko tāpat pastiprina tieši liecinājumi. Var būt dažādi minējumi, kādi ir cēloņi tādai vecākā brāļa atturībai. Neapšaubāms ir tikai tas, ka viens no tiem bija Heinriham arī agrāk raksturīgā apziņa par savu izredzē-tību, un jaunākais, tieši kā jaunākais, uzskatīja, ka brālis pamatoti jūtas pārāks par viņu, Tomasu, tāpēc jaunākā brāļa godkāre lielā mērā tiecās «panākt» Heinrihu, pierādīt, ka arī viņš, Tomass, ir kaut kā vērts. Un, ja brāļu agrīnajā daiļradē, kā redzējām, motīvi, materiāli un pat temati tik bieži un tik pārsteidzoši bija līdzīgi, tad cēlonis daudzreiz meklējams sacensības garā. Taču sacensības gars ir jūtīgs un viegli iekaitināms, tas ļoti ātri izvirst par pretrunu garu.

Savas nāves gadā vēstulē kādam itāliešu filologam, kas bija pieminējis, ka Heinriha Manna personību ilgu laiku aptumšojusi viņa brāļa dižā ēna, Tomass Manns rakstīja: «Apgalvoju Jums: bijīgais mulsums sakarā ar šo tumsinošo «grande ombra»[20] ilgst nu jau kopš «Budenbroku» laikiem visu manu mūžu.» Jā, kopš «Budenbroku» laikiem, it īpaši pēc šās grāmatas panākumiem, kas pārspēja visus Heinriha agrāk gūtos panākumus, jaunākais brālis jau vairs nelūkojās uz vecāko tikai «no apakšas uz augšu». Līdzās «bijīgajam mulsumam» viņa skatienā tagad vīdēja neatkarība, apņēmība dzirdēt kritisku vērtējumu, un, tā kā abi bija raduši izklāstīt savas jūtas un domas uz papīra, šī jaunā fāze brāļu savstarpējās attiecībās ir fiksēta dokumentos.

Tomasa piezīmju grāmatiņā 1901. gadā uzradās ieraksti par kāda nākamā romāna vai noveles personāžu. Personāžs saucās tai pašā vārdā kā Klausa Heinriha vecākais brālis «Karaliskajā augstībā», proti, Albrehts — daudznozīmīga sakritība! Viņš, citējam, «neatlaidīgi iestājās par

dzīvi, par skaistumu, par dumjo instinktu, par spēku», bet pats «jāj, slēpdamies no lietus zem lietussarga». Ja Hein-nhs redzētu šo ierakstu, viņš pilnīgi varētu uzskatīt, ka te kariķēts ja ne viņš pats, tad visādā ziņā varoņi no viņa romāna «Dievietes», pie kura viņš tolaik strādāja. Taču Heinriham nevajadzēja ielūkoties Tomasa piezīmju grāmatiņā, lai dabūtu rakstītu (tas izrādījās pat nodrukāts) liecinājumu par brāļa skeptisko attieksmi pret «Dievietēm», un šis liecinājums, starp citu, tieši aizsāka to maskēto triecienu apmaiņu, kas dziļi iesakņojās viņu praksē kara laikā. Dažus mēnešus pēc «Dieviešu» nākšanas klajā — 1903. gada martā Tomass Manns publicēja recenziju, ai, nē, ne par brāļa romānu, bet gan par jaunās rakstnieces Tonijas Svābes arī nesen izdoto romānu. «Mēs, nabaga plebeji un pāriji,» recenzents rakstīja, «kas, par spīti renesanses vīru nievīgajam smīnam, godinām mākslas un kultūras sievišķīgo ideālu, mēs, kā mākslinieki ticēdami sāpēm, pārdzīvojumam, dziļumam un mīlas ciešanām, pret skaistu ārieni izturēdamies mazliet ironiski, — mēs saprotam, ka no sievietes kā no mākslinieces var gaidīt pašu lieliskāko un interesantāko ...» «Renesanses vīri» bija pārlieku caurredzams, pārlieku indīgs mājiens, lai Heinrihs, kas drīz vien nosauca savu odu «bezkaunīgajai» dzīvei un skaistumam par «histērisku renesansi», nenojaustu, par ko ir runa.

Šai recenzijai sekoja brāļu starpā «ļoti nopietna sarakstīšanās ar vērā liekamām sekām» — tā to raksturoja Tomass —, taču no tās mums zināma tikai viena vēstule, kas rāda, ka jau toreiz, 1903. gadā, viņu nesaprašanos bija pamanījuši citi cilvēki, un tas, lai cik iecietīgi viena pret otru izturējās abas puses, tomēr nevarēja neradīt katrā no abām jo lielu rūgtumu.

Nākamais Heinriha romāns «Mīlestības medības», kas vienā paņēmienā sarakstīts tā paša 1903. gada sešos mēnešos, kad brāļu starpā risinājās «nopietna sarakstīšanās ar vērā liekamām sekām», tikai padziļināja plaisu. Šoreiz Tomass presē neizteicās, taču tuvu cilvēku vidū neslēpa, ka neatzīst par labu nedz brāļa jaunā darba pārlieku ātro tapšanu, nedz tā stilu. Un, revanšēdamies par jaunākā brāļa publisko izlēcienu pret viņu, vecākais brālis savos autobiogrāfiskajos izteikumos presē 1904. gadā iestarpināja frāzi, kurā diezgan dzēlīgi izteica savu, Heinriha, nepiekrišanu Tomasa mākslinieciskajai manierei: «Pēc tam

kad divos biezos sējumos mēs bijām Hanzas tirgoņi,» Heinrihs rakstīja, «beidzot esam tikuši līdz mākslām.»

1941. gadā godināšanas runā brāļa septiņdesmit gadu dzimšanas dienā Tomass Manns, cildinādams viņu par politisko asredzibu, par to, ka viņš «vārdu «demokrātija» pateica jau tad, kad mēs citi maz vēl ko šai ziņā sapratām, un savos darbos, kas vienlaikus ir gan viscildenākā māksla, gan pareģojums, deklarēja, ka cilvēku darbības vienotībā ietverta arī politika», — šai runā Tomass Manns minēja ari romānu «Skolotājs Mēsls». Turpretim 1905. gadā, kad šis romāns, kurā patiesi dziļi un tālredzīgi kritizēts vācu birģerisms un kurš Heinriha iepriekšējo romānu vidū izceļas ar plastiskiem, pārliecinošiem tēliem, precīzu kompozīciju un nepretenciozu valodu, kad šis romāns nāca klajā, jaunākais brālis to novērtēja pavisam citādi. Tomasa piezīmju grāmatiņā šai sakarā radās nevis vienkārši jauni ieraksti «Aibrehta» raksturojuma papildināšanai, bet gan tēzes ar nepārprotamu virsrakstu «Anti-Heinrihs». Tās sākās tā: «Uzskatu par netikumību aiz bailēm no dīkuma ciešanām rakstīt vienu sliktu grā-mateli pēc otras.» Tālāk juku jukām ar piekasīgām piezīmēm par trim četrām nesaskaņām detaļās un par valodas grēciņiem sekoja tādi vispārinājumi; «Tas viss ir pats aizraujošākais un vieglprātīgākais viltojums, kāds vien jebkad pēdējā laikā Vācijā parādījies . .. Patiesi, ēzdami putru, cilvēki acīmredzot kļūst ļoti vieglprātīgi un ļoti ražīgi. Bet varbūt ražīgums ir tikai viens vieglprātības veids?»

Kas toreiz kavēja Tomasu Mannu saskatīt «Skolotājā Mēslā» tās mākslinieciskās vērtības, ko viņš vēlāk, bez šaubām, atrada šai romānā, ja nu minēja to kā brāļa «viscildenākās mākslas» paraugu? Vai tikai paša toreizējā vienaldzība pret to, ko viņš sauca par Heinriha «liberālismu», pret viņa grāmatas demokrātisko tendenci? Vai tikai gausi strādājoša rakstnieka iekšējais protests pret ātrumu, ar kādu Heinrihs citu pēc cita laida klajā romānus? Vai tikai saasināts brāļa jūtīgums pret visniecīgākajām izpausmēm, kurās atklājās viņam pašam, Tomasam, tik svešā ekspresionistiskās rakstības maniere? Nē, pārlieku ass, pārlieku iekaisīgs, pārlieku nikns ir šo piezīmju tonis, lai nesadzirdētu tajās atskalas arī no klaji personiskiem ģimenes iekšējiem aizvainojumiem, ko šeit nesāksim iztirzāt. Piebildīsim tikai sekojošo: jau pirms «Anti-Hein-

riha» noveles «Tonio Krēgera» priekšdarbu piezīmēs Tomass Manns rakstīja: «Literāts kā avantūrists. Henrija tips.» Tomasam Mannam, kas centās iekšējā avantūrisma noslieksmi uzveikt ar disciplīnu darbā, ar radniecības etiķetes ievērošanu, ar uzticību jau Lībekā apgūtajām sadzīves tradīcijām, Heinrihs, kurš nonievāja daudzas labākās sabiedrības konvencionalitātes, allaž šķita pilnīgs šās, pēc Tomasa uzskata, tikumiski apšaubāmās atkrišanas iemiesojums, un tāpēc jaunākā brāļa konflikts pašam ar sevi bieži vien izlauzās uz āru kā konflikts ar vecāko brāli. Vai kāds brīnums, ka no estētiskās jomas domstarpības tik viegli pārsviedās uz personiski ģimenisko jomu?

Pēc «Mīlestības medībām» brāļu savstarpējās nesaskaņas tuviniekiem vairs nebija nekāds noslēpums. «Jūs abus dievs ir bagātīgi apdāvinājis ...» māte rakstīja Heinriham 1904. gadā, «neaptumšo personiskās attiecības ar T... Kā gan varēja pusotra gada laikā viss tā izmainīties tikai tāpēc, ka tavi pēdējie darbi ne visnotaļ patīk? Radnieciskajām attiecībām taču gar to nav daļas!» Teorētiski senatorienei bija taisnība: radnieciskās attiecības un estētiskie vērtējumi tiešām ir dažādas sfēras, un parasti ģimeņu lielākajā daļā tās pārlieku stipri viena otru neietekmē. Taču šai ģimenē, kur divi vecākie brāļi bija rakstnieki, jaunākā māsa — profesionāla aktrise un vecākajai, tāpat kā mātei, bija dotības literatūrā, abas sfēras atradās nenovēršamā mijiedarbē, tāpēc dažkārt Tomasa un Hein-riha domstarpību cēloni garāmgājēja acs it labi var sajaukt ar šo domstarpību ieganstu vai pat ar to sekām. Bet radnieciskās attiecības, par spīti senatorienes samierināšanas pūliņiem, vismaz priekškara gados neuzlabojās.

Un tomēr šis sarežģītais kamols, kurā sapinās greizsirdīga draudzība, nevienāda gaume un estētiskās nostādnes, ģimenes konflikti un — lai nu kā, viņi taču bija viena un tā paša aroda cilvēki un parakstījās ar vienu un to pašu uzvārdu — neviļus radusies profesionāla sacensība, — šis kamols bija tikai psiholoģiskais fons, uz kura risinājās brāļu sīvais strīds kara gados, varbūt tas papildus stimulēja strīdu, tomēr nebija tā galvenais avots. Strīds bija politisks un izrietēja no senas nesaprašanās sabiedriskajos jautājumos. Bet līdz karam brāļi šo nesaprašanos neuzskatīja par izšķiroši nozīmīgu savās savstarpējās attiecībās; vismaz Tomasam paša nespēja iedziļināties Heinriha republikāniski demokrātiskajos centienos šķita tikai viena

nianse estētiskajās domstarpībās ar brāli. Taču karš neatzina nianses, tas uzreiz padarīja par politiku arī pašu apo-litismu un paveica to, ko nebija spējusi nedz «histēriskā renesanse», nedz Hanzas skrupulozitāte «divos biezos sējumos», — beidzot strikti novilka starp brāļiem šķīrēju līniju, ko Tomasa apolitisms jau sen bija iezīmējis.

Viktors Manns atceras, kā deviņsimto gadu sākumā sehatorienes vakaru apmeklētāju vidū Hercoga ielā bijis kāds Lūdvigs Derlets, kas piederējis pie pazīstamā dzejnieka estēta Stefana Georges pulciņa, taču pats ticis daudzināts mazāk kā dzejnieks, bet vairāk kā pareģis. Viņa murgainajos, lieluma mānijas pilnajos pravietojumos skanējusi prasība pēc bezierunu paklausības kādai augstākai būtnei, kas saviem kareivjiem izlaupīšanai atdod ne vairāk, ne mazāk kā visu pasauli. Šajā Derletā nav grūti saskatīt Daniēla prototipu novelē «Pie pravieša», ko Tomass Manns sarakstīja 1904. gadā. Toreiz, klausīdamies Derleta «pareģojumus» un atainodams tos savā novelē, Tomass Manns domāja nevis par to, cik tie politiski simptomātiski, bet gan par to, kāds fenomens ir šis pareģojošais «ērglis» (tā Derletu godājusi viņa neglītā un nabadzīgā māsa Anna, kas arī attēlota novelē ar Marijas Jozefas vārdu), viņš domāja par šā pašpieticigā estēta saltumu un necilvēciskumu. Pēc vairāk nekā četrdesmit gadiem, atskatīdamies uz pagātni, Tomass Manns «Doktorā Faustā» atkal atcerējās Derleta spriedelējumus deviņsimto gadu sākumā un, likdams tos dzejnieka Daniēla cur Hēes mutē, reproducēja tos tieši tādiem pašiem vārdiem kā 1904. gada novelē. Taču, savā romānā attiecinādams tos uz 1919. gadu, tātad uz pēckara laiku, viņš jau ar šo anahronismu vien estētu sprediķus par varmācību, asiņainām orģijām un aklu paklausīšanu augstākai varai tieši sasaista ar XX gadsimta vēstures reālo norisi un tā apliecina savu jauno, ne tikai kā agrāk morāli psiholoģisko, bet pirmām kārtām politisko attieksmi pret idejām, kas viņu mulsināja un mocīja gadsimta sākumā. Un komentāros, kas četrdesmito gadu romānā pievienoti cur Hēes «liriski retoriskajam negausīgā terorisma izvirdumam», Tomass Manns itin kā atgriežas pie tās savas senās gadsimta sākuma noveles, itin kā ar rūgtumu atceras savu toreizējo politisko bezrūpību: «Karš bija vien pabeidzis, darījis acīm redzamu un rupji īstenojis to, kas brieda jau sen, likdams pamatu jaunai pasaules izjūtai.»

Bet Heinriham nevajadzēja gaidīt kara mācības, lai Vācijā gadsimta sākumā izplatītajā spēka, nežēlības, pavēles aklās izpildīšanas kultā saskatītu laika zīmogu, «valstiskās dvēseles» izpausmi. Pietiek atgādināt līdz kara sākumam pabeigtā romāna virsrakstu — «Pavalstnieks» — un nosaukt apakšvirsrakstu, kāds šim romānam, kurā, starp citu, ietverti Tomasa iespaidi armijā, dots manuskriptā, — «Vilhelma II laika valstiskās dvēseles stāsts», — lai lasītājs sajustu, cik nevienādi bija ceļi, ko brāļi nostaigāja līdz 1914. gadam.

Starp citu, arī pirms kara, dažā nebaltā dienā juzdamies vīlies savā daiļradē, Tomass Manns uzskatīja politisku simpātiju trūkumu savos darbos nevis par šo darbu suverenitātes, bet gan, gluži otrādi, par dekadences un dzī-votnespējas pazīmi, par autora garīgā mugurkaula trūkuma bēdīgajām sekām, un tad viņš gandrīz vai apskauda brāļa sociālkritisko radikālismu. Tā, piemēram, 1913. gadā, kad brālis rakstīja «Pavalstnieku», bet viņu, Tomasu, nomāca sievas slimība, paša nogurums, naudas grūtības, kas radās sakarā ar savrupmājas celšanu Minhenē netālu no īzāras, un tādā noskaņojumā viņš sāka rakstīt «Burvju kalnu», viņa vēstulē Heinriham izskanēja tieši ilgas pēc aizraušanās, apolitiska cilvēka skaudība par prasmi uz kaut ko aicināt un pret kaut ko cīnīties: «Diezgan bieži esmu garīgi izmocīts... turklāt vēl mana nespēja rast īstu garīgu un politisku orientāciju, kā to esi pratis tu... Slikti, kad cilvēku nomāc visa viņa laika un tēvzemes nožēlojamais kroplums, bet izteikt šo kroplumu viņam nav spēka. Bet tas droši vien tieši ietilpst laika un tēvzemes kroplumā. Vai varbūt «Pavalstniekā» tas būs izteikts? Tavus darbus gaidu ar lielāku prieku nekā savējos.» Taču tādas ilgas nepavisam nebija viņa pastāvīgais noskaņojums. Un, kad uzliesmoja karš, viņš, gluži aizmirsis «laika un tēvzemes kroplumu», apsveica karu, nemīlestību pret politiku un no tās izrietošo nemīlestību pret demokrātiju pasludināja par vācu tautas iedzimtu īpašību un līdz ar to neapzināti — viņš taču joprojām uzskatīja sevi par apolitisku — ieguva noteiktu politisku seju. Tad arī notika lūzums viņa attiecībās ar Heinrihu.

Kā tas notika un kā viņi samierinājās 1922. gadā, par to būs runa vēlāk. Bet tagad mēs vēlreiz, pēdējo reizi šai nodaļā, aizsteigsimies uz priekšu, lai šo nodaļu, kas veltīta diviem izcilākajiem XX gadsimta vācu rakstniekiem,

kuriem liktenis bija lēmis būt īstiem brāļiem, nepabeigtu ar vārdiem par viņu naidu un radniecisko attiecību saraušanu, jo šo attiecību sakne un augļi ir mīlestība un draudzība, nevis naids.

Lai definētu viņu attiecības divdesmitajos gados, vislabāk gan noder latīņu teiciens «modus vivendi», termins, ko lietoja Tomass Manns pats. «.Modus vivendi» var tulkot kā «ciešamas, tolerantas abu pušu koeksistences stāvoklis». Bet Tomass Manns pats tūdaļ pēc izlīguma ar brāli 1922. gadā lietoja šo mūsu izvēlēto teicienu, lai prognozētu savas attiecības ar Heinrihu ilgākam laika posmam, neierobežojoties ar kādu gadu desmitu.

Vai viņš varēja iedomāties, ka politiskie notikumi vēlreiz radīs lūzumu viņu attiecībās un ka šoreiz toleranto koeksistenci nomainīs nevis ķilda, bet gan biedriskums cīņā pret kopēju, nāvīgu ienaidnieku, kura priekšā ne viens, ne otrs no viņiem vairs nedomās par literārām domstarpībām un personiskiem aizvainojumiem? Līdz tam laikam, kad nacisti oficiāli atņēma Tomasam Mannam Vācijas pavalstniecību, Heinrihs, kura vārdu viņi daudz agrāk, jau pirmajos mēnešos pēc nākšanas pie varas, bija ierakstījuši izslēgto sarakstā, paguva ārzemēs laist klajā divus antifašistisku publicistisku rakstu krājumus. 1935. gadā Heinrihs kopā ar Johannesu Beheru vadīja vācu rakstnieku delegāciju starptautiskajā kultūras aizstāvēšanas kongresā Parīzē. Kara gados Gebelss sacīja, ka Heinrihs Manns sagādājis nacistiem vairāk posta nekā vesela armija. Jā, trīsdesmitajos gados abi brāļi kļuva par antifašistiskās emigrācijas garīgajiem vadoņiem, un viņu brālības turpmākajā vēsturē, gan «realitātes aptumšots» — abi taču beidza dzīvi kā emigranti, turklāt Heinrihs būdams atraitnis un spaidīgos materiālos apstākļos — tomēr īstenojās Tomasa neatlaidīgi lolotais sapnis par radniecisko tuvumu, par dvēseļu savienību, par morālo savstarpējo atbalstu.

Un nobeigumā — daži fakti.

1938. gadā vecākais brālis aizsūtīja jaunākajam savu romānu «Anrī IV» ar ierakstu: «Vienīgajam, kas man tuvs.» Četrdesmitajos gados viņš iedāvināja Tomasam citu savu grāmatu ar veltījumu: «Manam dižajam brālim, kas sarakstījis «Doktoru Faustu».» Neilgi pirms nāves pēc kārtējās sarunas ar brāli Heinrihs savai brāļameitai Ērikai, kas viņu veda ar mašīnu uz māju, teica: «Ar tavu

Ievu mēs tagad politikas jautājumos patiesi saprotamies. Tikai viņš ir maķenīt radikālāks nekā es.» — «Tas skanēja bezgala komiski,» Tomass komentēja brāja atzinumu, «taču viņš domāja mūsu attieksmi pret Vāciju... uz kuru viņš dusmojās mazāk nekā es aiz tā vienkāršā iemesla, ka agrāk bija sapratis un novērtējis notikumus Vācijā un tādējādi bija pasargāts no vilšanās.» Bet 1955. gada maijā, piecus gadus pēc Heinriha nāves un trīs mēnešus pirms savas nāves, Tomass Manns Veimārā, kurp bija atbraucis uz Šillera svinībām, ieraudzījis savas grāmatas līdzās brāļa grāmatām, atzinīgi pamāja ar galvu un noteica: «Tas ir jauki, tas ir pareizi. Beidzot visi redz: mēs esam saistīti viens ar otru.»

NEMIERA AR SEVI UN AR PASAULI

Pietiek šodien uzrakstīt gadaskaitli «1914» — un lasītāja asociācijas jau iepriekš noteiktas. Pat tiem, kas šo karu pazīst ne vien pēc vēstures mācību grāmatām, ne vien pēc neskaitāmām reminiscencēm rakstos, ne vien pēc vecu ļaužu nostāstiem, pat tiem, kas var teikt: «Es toreiz dzīvoju, tas notika manā mūžā,» — gadaskaitlis «1914» šodien droši vien atsauc atmiņā vispirms bula vasaru, šāvienus Sarajevā, mobilizāciju, kara sākumu. Bet 1914. gada ziemu vai pavasari tikai rets vairs atceras.

Tomēr, lai lasītājs sajustu, cik negaidīti šie notikumi nāca Tomasam Mannam, kas tolaik stāvēja tālu no politikas un nodarbojās ar noveles «Nāve Venēcijā» humoristisko paralēli — noveli «Burvju kalns», kur bija iecerējis parādīt nāvi smieklīgā gaismā kā komerciālu aprēķinu objektu, mēs uz brīdi, tā teikt, paplašināsim sava biogrāfiskā vēstījuma ietvarus un izstāstīsim, kā mūsu varonim iesākās tas vēsturiskais gads.

Janvāra pirmajās dienās, atkal aizsūtījis sievu uz tuberkulozes sanatoriju, viņš ar bērniem pārcēlās uz savu nule pabeigto māju Pošingera ielā. Ir vērts šo māju īpaši aprakstīt ne tikai tāpēc, ka Tomass Manns tur nodzīvoja aptuveni divdesmit gadu — daudz ilgāk nekā jebkurā citā mītnē pirms vai pēc tam —, bet arī tāpēc, ka villai Pošingera ielā lemts visnotaļ simbolisks liktenis — tā brīnum uzskatāmi saistīta ar sava saimnieka likteni un ar

viņa zemes vēsturi. Tas bija iespaidīgs trīsstāvu nams ar ieapaļiem balkoniem virs portāla un akmens terasēm labajā pusē. No plašā vestibila ar kamīnu trīs ļoti augstas un platas durvis veda ēdamistabā, kabinetā un Katjas istabā. Ēdamistabas sienā bija iebūvēts saldējamais skapis cigāru glabāšanai. Abos augšstāvos atradās guļamistabas un bērnu istabas, kuru skaits un platība bija aprēķināta, ievērojot varbūtējus atbraukušus viesus un iespējamo ģimenes pieaugumu, bet pagrabtelpās bija izbūvētas kalpotāju istabas un virtuve, no kurienes ēdienus uz ēdamistabu nogādāja ar paceļamo mehānismu. Viss šis vēriens, šis stiprums un pamatīgums, kas varēja kļūt par Ašen-baha bažu materiālo atspēkojumu, — cik gan anahronis-kam visam tam vajadzēja likties mājas saimnieka acīs jau šai pašā gadā! Jā, drīz pēc tam, kad tika «apgūta» villa Pošingera ielā, ēdamistabas izmēri un nevainojamais servējums nonāca skumīgā neatbilstībā kara un pēckara laika trūcīgajām pārtikas devām. Vēlāk Veimāras republikas laikā Pošingera ielā gan iedibinājās diezgan labi iekārtota un ritmiska dzīve, taču saimnieka atvadīšanās no mājas atkal notika pilnīgā neatbilstībā šim ierastajam ritmam. Taisnību sakot, atvadīšanās pat nenotika, jo 1933. gada februāri, dažas dienas pēc Hitlera nākšanas pie varas un dažas dienas pirms reihstāga dedzināšanas, aizbraukdams uz Amsterdamu, lai piedalītos Vāgneram veltītajās svinībās un pēc tam dotos kārtējā lekciju turnejā pa Eiropu, Tomass Manns nezināja, ka uz visiem laikiem atstāj Vāciju un savas mājas slieksni vairs nekad savā mūžā nepārkāps. Pirms otrā pasaules kara rakstnieka villā atradās iestāde, kas saucās «.LcbensboTn» («Dzīvības aka»), — reizē atklātais nams un patversme, ferma, kur rases «tīrības» ziņā pārbaudītas meičas kalpoja esesiešu miesaspriekiem un «ziemeļu rases» pēcteču ražošanai. Kara gados, kad trūka dzīvokļu, villu pārbūvēja un istabas sadalīja piecām vai sešām dažu svarīgu personu ģimenēm, kam nams tomēr arī ilgi nekalpoja: pēc kāda gaisa uzlidojuma Minhenei no villas pāri palika tikai ķieģeļu krāsmatas. 1969. gadā mājas vietā pletās ar nezālēm aizaudzis klajums.

Tātad viņš apmetās savā mājā, un dzīve uzreiz iegāja ierastajās sliedēs: darbs, priekšlasījumi — jau janvāri viņš bijā Cīrihē, Lucernā, Minhenē —, mērena sabiedriskā darbība, kas šobrīd izpaudās tā, ka viņš piedalījās komi-

lejā, kura gatavoja Franka Vēdekinda piecdesmit gadu

svinības.

Pie reizes par «apolitiskā» sabiedrisko darbību un par Vēdekindu. 1912. un 1913. gadā Tomass Manns bija Min-henes cenzūras padomes un Visvācijas rakstnieku tiesību aizsardzības savienības loceklis. Tieši tobrīd policija pieprasīja svītrot kādu repliku Vēdekinda drāmas «Franciska» izrādē. Vēdekinds turēja Tomasu Mannu aizdomās par līdzdalību policijas aizliegumā un vēstulē viņam to pateica. Manns atbildēja, ka Vēdekinda aizdomas esot «absurdas». Tomēr incidents ar to nebeidzās. Pēc dažiem mēnešiem Berlīnē rakstnieku tiesību aizsardzības savienības sēdes darba kārtībā bija paredzēta «diskusija un rezolūcija par savienības un cenzūras padomes attiecībām», un tad Tomass Manns paziņoja, ka viņš vienlaicīgi izstājas no abām korporācijām. «Lai tad ar to beidzas,» 1913. gada maijā viņš rakstīja, «mana sabiedriskā darbība... Man patiesībā vislabāk patīk, ja neesmu saistīts ar amatu un organizāciju.» Bet, ja rakstnieka darbs publicistikā pieder pie sabiedriskās darbības —- un tas, bez šaubām, pieder pie tās —, tad viņš savu atsacīšanos no sabiedriskās darbības proklamējis tieši pirms īstā šās darbības sākuma, jo pa īstam viņš publicistikai nodevās tieši kara laikā.

Arī 1914. gada vasarā viņš, kā parasti, pārcēlās ar ģimeni uz Teicu. Tur arī pienāca ziņa par kara pieteikšanu. Tagad, kad zinām Tomasa Manna turpmāko dzīves ceļu, kad zinām, ar kādu reālistisku asredzību viņš agrāk nekā dažs profesionāls politiķis saskatīja Hitlera aneksionistis-kos centienus, kad atceramies, kā Minhenes līguma dienās viņš ar lielu pārliecību brīdināja pasauli par tuvojošos katastrofu, dīvaini šķiet, ka uz ziņu par kara sākšanos rakstnieks atsaucās ar patosa un neizpratnes pilniem vārdiem, ko mums saglabājuši viņa bērni Ērika un Klauss un kas liecina par «hermētisku» noslēgšanos no dzīves prozas. Viņš stāvējis verandā un, domīgi lūkodamies kalnu virsotņu izrobotajā apvārsnī, teicis: «Nu, rau, tūdaļ pie debesīm parādīsies arī asiņainais šķēps. Patiesi, ja vecais būtu dzīvs, — viņam nekā nevajadzētu, darīt, tikai būt savā vietā Jasnaja Poļanā, — tas nebūtu noticis, tas n e-būtu iedrošinājies notikt.»

Tā viņš izteicās otrajā augustā. Pēc divām vai trim dienām viņš aizbrauca uz pilsētu, lai būtu liecinieks

jaunākā brāļa Viktora laulību reģistrācijā un atvadītos pirms viņa aizbraukšanas uz fronti. Uz fronti devās arī Kat-jas brālis Heincs. Šai steidzamo laulību nedēļā arī Heinrihs atsūtīja ielūgumu būt klāt viņa laulībās ar aktrisi Mariju Kanovu, dzimušu Prāgā, un šai sakarā no Teicas tiek rakstīta vēstule, kas interesanta ne tik daudz tāpēc, ka tajā Tomass Manns, aizbildinādamies ar to, ka dzelzceļa satiksme ar Minheni visai nelāga, laipni atsakās būt par liecinieku vecākā brāļa kāzās, bet gan tāpēc, ka tā ir pirmā rakstveidā formulētā Tomasa Manna atbilde uz «pērkona spērienu»: «Joprojām jūtos kā sapnī — bet droši vien tagad vajadzētu kaunēties, ka neuzskatīju to par iespējamu un neredzēju, ka jānāk katastrofai. Kāds pārbaudījums! Kā izskatīsies Eiropa iekšēji un ārēji, kad viss būs garām? Man pašam jāgatavojas uz to, ka pilnīgi mainīsies manas dzīves materiālais pamats. Ja karš ieilgs, tad būšu, kā saka, «izputināts». Dieva dēļ! Ko gan tas nozīmē salīdzinājumā ar perturbācijām, it īpaši garīgajām, kas sekos šādiem notikumiem! Vai tad nav jābūt pateicīgiem par pilnīgi negaidīto iespēju būt klāt tik dižos notikumos? Manas galvenās izjūtas — neticama ziņkārība un, atzīstos, visdziļākās simpātijas pret šo ienīsto, fatālo un neizprotamo Vāciju, kas gan līdz šim neatzina «civilizāciju» par augstāko labumu, tomēr kā nekā nu grasās sagraut visnelietīgāko policijas valsti pasaulē.»

. Pirmajās kara nedēļās Vācijā rosīgi izpirka pastmarkas ar uzrakstu: «Dievs, sodi Angliju!» Sevišķi dedzīgi

patrioti, satiekoties ar paziņām, sveiciena vietā atkārtoja šo maģisko formulu, un tie atbildēja: «Viņš sodīs to!» Sarunās pilnīgi izzuda vāciešu agrāk tik bieži lietotais franču vārdiņš «adieu». Pār mazo kūrvietas pilsētiņu Bād-telcu, tāpat kā pār visu valsti, bangoja nacionālistiskā entuziasma viļņi. «Visiem, liekas, glaimoja pret mūsu dzimteni saliedējušās koalīcijas varenība.. .» Klauss Manns rakstīja par šīm augusta dienām Telcā. «Daudz ienaidnieku — daudz goda .. . Holcmeijera kundze no ko-loniālpreču veikala nievīgi izteicās par pagrimušo Franciju un par nodevīgo Albionu; Pekela kundzei no drogu preču veikala sevišķi svarīgi šķita, lai jo drīzāk tiktu satriekts krievu lācis.»

Mēs grēkotu pret patiesību, ja mūsu varoņa reakciju uz Viseiropas kara sākšanos bez ierunām identificētu ar to, kā reaģēja mietpilsoņu masas, kam nav noslieksmes

uz refleksiju, ja viņa patriotisko sajūsmu iztēlotu kā beidzot iegūtus «parastības priekus». Savās «visdziļākajās ■ inipātijās pret Vāciju», pirmajā reakcijā uz notikumiem l<iu miglaini nojaušamajā mēģinājumā pretim «civilizācijai», tas ir, politiskam demokrātismam, nostatīt garīgo kultūru, ko viņš kā izcilu savas tēvijas īpašību atzina par Vācijas pārākumu salīdzinājumā ar visiem ienaidniekiem un par attaisnojumu Vācijas varmācībai, Tomass Manns joprojām palika pārlieku «hermētisks», pārlieku ieslēgts tīri estētisku vērtējumu lokā, lai jūtas, kas tolaik vadīja rakstnieka spalvu, reducētu uz kādas Holcmeijera kundzes vai Pekela kundzes gauži vienkāršajām emocijām. Tas ir, pirmkārt. Otrkārt, jāpatur prātā zināmas morāla rakstura šaubas, kas gan nepasargāja Tomasu Mannu no šovinistiskās noskurbas, bet kas, bez šaubām, — mēs spriežam pēc viņa dabas konstitūcijas un balstāmies uz atmiņām, kādas viņš par šo laiku licis izteikt Ceitblo-mam, — modās viņā vienā laikā ar «neticamo ziņkārību» un «visdziļākajām simpātijām» pret Vāciju. «Netaisos noliegt,» saka Ceitbloms, «ka pats pilnībā dzīvoju līdz masu saj ūsmai... kaut arī skurbums svešs manai dabai un mazliet mani atbaidīja. Mana sirdsapziņa — šeit lietojot šo vārdu pārpersoniskā nozīmē — nebija gluži tīra. Tāda «mobilizācija», lai cik dzelžaini barga un obligāta visiem liekas, allaž nedaudz atgādina nelikumīgas brīvdienas, patieso pienākumu aizmiršanu, bēguļošanu no stundām, mežonīgu instinktu patvaļu...» Bet, kur noved tāda aizmiršana un tāda patvaļa, to autors novelē par Gustava Ašen-baha nāvi jau bija iztirzājis — tiesa gan, vēl nevis «pārpersoniskā», bet tikai personiskā plānā... Beidzot, vērojama, lai arī vārga, tomēr organiska pretestība masu hipnozei tieši tās masveidīguma dēļ. «Vispārējās aizrautības noskaņai noteikti nebiju svešs,» atceras Ceitbloms. «Godīgi jūsmoju līdz, kaut arī mācīta vīra nosvērtība mani atturēja no skaļām frāzēm, jā gan, mirkļiem manā zemapziņā pat modās klusas bažas un viegla nepatika domāt un just to pašu, ko domāja un juta visi. Mūskārtas ļaudis mēdz apšaubīt standarta domas.»

Tā tas tiešām ir. Bet, lai kādas bija idejiskās, morālās vai psiholoģiskās nokrāsas, kas Tomasu Mannu šķīra no parastā vācu šovinista, lielās asinspirts laikā sabiedrisko seju, protams, noteica ne šīs nianses — kam bija laiks par tām domāt? — bet gan tas, vai viņš šim karam saka

«nē» vai «jā». Tomass Manns sacīja «jā». «Un tomēr augstāk attīstītam indivīdam,» pieminējis «kritisko stīgu», Ceitbloms turpina, «savuties liels baudījums ir kaut reiz (un kur gan meklēt šo reizi, ja ne šeit un šai mirklī) visā pilnībā savienoties ar tautu.»

Tādas «savienošanās» gadījumu visnotaļ bija daudz. Rihards Dēmels, kas pirms divdesmit gadiem bija apsveicis Tomasa Manna pirmo soli literatūrā, jau augustā, neievērojot savus vairāk nekā piecdesmit gadus, brīvprātīgi devās uz fronti un par to paziņoja presē «Atklātā vēstulē». Rakstu ar apgalvojumu, ka Vācija karojot «par brīvību un taisnību», nopublicēja Gērharts Hauptmans, kas toreiz, var teikt, bija vispopulārākais vācu rakstnieks visā pasaulē. Patriotiskus komentārus par aktuāliem dienas jautājumiem publicēja dzejnieki Rilke un Volfskels, kritiķis Ķers, žurnāla «Neue Rundschau» redaktors un vēlāk pazīstamais prozaiķis Roberts Muzils.

Nolicis pie malas romānu «Burvju kalns», Tomass Manns raksta apceri, lai publiski izteiktu savus apsvērumus par karu, ko šais pašās dienās dēvēja par «diženu», «dziļi godīgu», «svinīgu» un «tautisku». Tā viņš to nosauca septembrī Heinriham sūtītajā vēstulē, pēc kuras brāļu sarakste pārtrūka uz veseliem trim gadiem. Vai varbūt tieši šie patētiskie epiteti pārtrauca saraksti? Lai bijis kā būdams, raksts «Domas kara laikā», ko drīz vien — tā paša deviņsimt četrpadsmitā gada novembrī — publicēja Tomass Manns, atklāja zināmu filozofiju, no kuras izauga Heinriham neapšaubāmi pretīgais retoriskais šo notikumu vērtējums.

Iesākušos karu raksta autors uzlūko par «kultūras» un «civilizācijas» sadursmi. «Kultūra,» viņš raksta, «nepavisam nav barbarisma pretmets; bieži vien tā ir tikai stilistiski vienota mežonība... tā ir pabeigtība, stils, forma, stāja, gaume, tā ir zināma pasaules garīgā organizācija ... Kultūra var ietvert sevī orākulus, maģiju ... cilvēku upurēšanu, orģiju kultus, inkvizīciju .,. raganu prāvas ... Turpretim civilizācija ir saprāts, izglītība, atmaigšana, vienkāršošana, skepticisms, sairums.» No tēzes, ka māksla iekšēji nav ieinteresēta progresā un izglītībā, «sabiedriskā līguma» ērtībās, vārdu sakot, cilvēces civilizācijā, bet ir tāda pati pirmatnīga dzīves stihija kā reliģija, dzimum-mīlestība un karš, tālāk tiek izsecināta tēze par mākslinieka un kareivja identitāti. Pretstatījums «mākslinieks —

birģeris», saka Tomass Manns, ir romantisks anahronisms, īstie pretmeti ir «civilists» un «kareivis».

Netraucēsim vēlreiz Nīčes ēnu, neatgādināsim Lūdviga Derleta pareģojumus, pētīdami, kur sakņojas šīs spekulācijas, ko vēsture nosodījusi sen un bez tiesībām pārsūdzēt. Ne šo spekulāciju avoti tolaik bija svarīgi tiem, kas gan Vācijā pašā, gan ārpus tās robežām gaidīja rakstnieka, «domu valdnieka» vārdus, kā gaida ceļazīmi no takas nomaldījies gājējs, bet svarīga to dziļākā jēga, to aktuālais, politiskais rezultāts. Un rezultāts bija tāds — citējam: «Nav jau tik vienkārši būt vācietim, tas nav tik ērti, kā būt anglim, tas nepavisam arī nav tik skaidri un jautri, kā dzīvot pēc franču modes .. . bet tas, kas grib, lai vācu dzīves veids nozustu no zemes virsas humanité un raison^21 dēļ vai vispār cant^22 dēļ, tas zaimo svētumu... Vācija šodien ir Fridrihs Lielais. Mēs viņa cīņu novedīsim galā.»

1914. gada augustā vācu karaspēks, lauzdams līgumu par Beļģijas neitralitāti, pārgāja Beļģijas robežu un, apšaudījis ar artilēriju Lūvenas pilsētu, iznīcināja tur bezgala vērtīgus arhitektūras pieminekļus. Pēc tam Romāns Rolāns nodrukāja 2enēvas avīzē «Atklātu vēstuli Gērhar-tam Hauptmanam», deklarēdams, ka inteliģence ir atbildīga par militāristu noziegumiem, un uzdeva vācu rakstniekam tiešu jautājumu: «Kas jūs esat — Gētes pēcteči vai Atilas pēcteči?» Uz šo Rolāna vēstuli tad arī Hauptmans atbildēja ar rakstu «Pret nepatiesību». Publicēdams «Domas kara laikā», Tomass Manns patiesībā iesaistījās polemikā, kas bija sākusies starp Rolānu un šovinistiski noskaņotajiem vācu rakstniekiem. Jau decembrī Rolāns izdevumā «Journal de Genève» atsaucās uz šo rakstu, pārmezdams autoram neprātīgu iedomību un niknu fanātismu. Šo pašu rakstu acīmredzot bija paturējis prātā arī Tomasam Mannam personiski nepazīstamais A. Lunačarskis, kad 1915. gadā recenzijā par Heinriha Manna «Leiputriju», starp citu, pieminēja jaunāko brāli romānistu tādiem vārdiem: «Šobrīd Tomass Manns ir gluži traks šovinists, kura histēriskie brēcieni pat pašiem negantākajiem panģermānistiem šķiet kompromitējoši.»

Taču mūsu varonis toreiz kara pirmajos mēnešos vēl nebija spējīgs sadzirdēt nekādus saprātīgus un tālredzīgus vērtējumus par saviem vaļsirdīgajiem un, kā viņš domāja, apolitiskajiem spriedumiem — viņš taču esot runājis tikai par tīrām idejām. Citu pārliecību viņam varēja dot vienīgi paši notikumi, nevis citādi domājošo argumenti. Bet pie citādi domājošajiem piederēja brālis Heinrihs, un stūrgalvība, ar kādu Tomass Manns turpināja, kā redzēsim, argumentēt un attaisnot savus rakstā «Domas kara laikā» izteiktos uzskatus par vispasaules kaujas idejisko raksturu, — turpināja arī tad, kad sajūsma par karu jau bija zenītam pāri, šī stūrgalvība lielā mērā izskaidrojama ar sāpi par personiskajiem pāridarījumiem.

Septembra vidū atgriezies no Teicas Minhenē ar gatavu rakstu, viņš neatsāka šā raksta dēļ pārtraukto darbu pie «satīru drāmas» par nāvi, bet, vēl joprojām uztraukts un sajūsmināts «par iespēju būt klāt tik dižos notikumos», ķērās pie temata, ko jau bija atdevis Gustavam Ašenbaham. Ar viņam, Tomasam Mannam, neraksturīgu ātrumu viņš trijos mēnešos sarakstīja četras loksnes lielu prozas darbu, ko nosauca «Fridrihs un Lielā Koalīcija» un kam pievienoja apakšvirsrakstu «Apcere par dienas aktualitātēm», Taču arī bez tāda apakšvirsraksta pilnīgi skaidri ir redzams sakars starp stāstu par to, kā Fridrihs 1756. gadā karu pret Austriju, Krieviju, Zviedriju un vairumu vācu firstu iesācis ar ielaušanos neitrālajā Saksijā, un «dienas aktualitātēm» tai brīdī, kad Vācija karoja pret lielāko daļu Eiropas un bija lauzusi līgumu par mazās Beļģijas neitralitāti. Vēstīdams par Septiņgadu karu, rakstīdams par Prūsijas Fridrihu, ka «viņam nebija tiesību, ja par tiesībām uzskata konvenciju, vairākuma domas, «cilvēces» balsi», ka «viņa tiesības bija augoša spēka tiesības», ka viņš «neiedrošinājās būt filozofs, bet viņam vajadzēja būt karalim, lai piepildītos dižas tautas sūtība zemes virsū», Tomass Manns, protams, atkal darbojās kā publicists. Uzskatīdams pašreizējo karu kā Fridriha aizsākto vāciešu taisnīgo cīņu par viņu spēkam atbilstošu stāvokli Eiropā, viņš sekoja Hoencollernu oficiozajam historiogrā-fam Heinriham fon Treičkem, kas bija devis tieši tādu pašu skaidrojumu 1870. un 1871. gada franču-prūšu karam.

Tomēr, par spīti oriģinalitātes trūkumam, kā arī tendenciozajai attieksmei pret prūšu «filozofu uz troņa»,

eseja «Fridrihs un Lielā Koalīcija» pacēlās pāri apakšvirs-iakstā pieteiktajam uzdevumam, pārauga «dienas aktualitātes», un tāpēc atšķirībā no «Domām kara laikā» tai atradās vieta vēlākajos Tomasa Manna darbu izdevumos, kas nāca klajā, vēl viņam dzīvam esot. Nevis spriedelējumi par «spēka tiesībām» un par līgumu nosacītību deva miesu un asinis šai esejai, bet gan Eiropas XVIII gadsimta vidus politiskās dzīves plastiskā aina ar milzum daudzām meistariski izvēlētām reālijām, kā arī skopie, kritiski šaržētie toreizējo Eiropas politisko varasvīru portreti un pirmām kārtām psihologa un reālista spalvas zīmētais paša Fridriha portrets. Šī spalva, vai autors to vēlas vai nevēlas, laupa Fridriha «kareivībai» romantisko oreolu. Kad lasām esejā citētās Prūsijas karaļa karavadoniskās pamācības («Ar durkļiem ribās!») vai liecības par viņa patalo-ģisko naidu pret sievietēm un mizantropisko neuzticību («Ja man iešautos prātā, ka mans krekls, mana āda zina kaut pašu vismazāko nieku par to, kā es gribu rīkoties, tad es uz vietas tos saplēstu»), cilvēka konkrētā rakstura konkrētās iezīmes aizēno miglaino ideālu par «kareivi», par «kareivi māksliniekā» (citējam «Domas kara laikā»), kas teic dievu «par mierīgās pasaules sabrukumu, jo tā man, māksliniekam, ir līdz kaklam». Un, ja šis smagais, noslēpumainais, neizprotamais raksturs, pēc autora ieceres, domāts kā sevi pieteikuša spēka noslēpumainības, nesaprotamības, patvaļas, leģitīmās ileģitīmitātes simbols, — bet, ka autora iecere ir tieši tāda, par to neļauj šaubīties esejas apakšvirsraksts un Saksijas—Beļģijas analoģija, — tad «dieva teikšana» iznāk ne visai pārliecinoša, droša un līksma.

Dažas nedēļas pēc tam, kad «Fridrihs» bija pabeigts, un īsi pirms tā publicēšanas autors rakstīja: «Droši vien izcelsies skandāliņš, karaļa tēls skatīts ar mūsu laikam nepiemērotu skepsi. Taču ģenerālā pavēlniecība, acīmredzot paļaudamās uz manu godīgo vārdu, šo lietiņu izlaidusi cauri.» Ģenerālā pavēlniecība, pareizāk, kara cenzūra zināja, ko dara. Tā neiedomājās, ka ir apolitiska. Tai bija svarīgs nevis «godīgais vārds», nevis nianses, bet gan Beļģijas akcijas atbalstīšana vai nosodīšana. Eseja nozīmēja atbalstīšanu, un tas izšķīra jautājumu.

«Kas ir tiesības, es nezinu,» Tomass Manns rakstīja tai pašā vēstulē, «bet domāju, ka tiesības var novecot un mirt un ka no vajadzības un sajūsmas var rasties jaunas

tiesības. Drīzāk jau zinu, kas ir patiesība, taču patiesībai ir trīs un pat četras dimensijas, un to varbūt gan var attēlot, bet izteikt to nekādi nevar.» Tā viņš rakstīja Erastam Bertramam, zinātniekam un literātam pēc aroda, romantiskam šovinistam pēc noskaņojuma, savam tā laika draugam, kuru viņš 1918. gadā uzaicināja par savas trešās meitas krusttēvu un ar kuru asi izšķīrās fašisma gados, kad Bertrams, kā tad izteicās Manns, «saskatīja rozes un marmoru tur, kur es redzēju tikai velnišķīgu neģēlību, sīvu indi tautai, iedzimtu slepkavošanas kāri, Vācijas un Eiropas bojāeju». Eseju par Fridrihu vērā liekamu darīja tieši trīsdimensionalitāte, kritiskā atruna, kas tik ļoti atšķīrās no vienlaidu patētikas «Domās par karu».

Citā vēstulē, kas rakstīta aptuveni tais pašās dienās, taču ne Bertramam, kurš laikam gan nebūtu gribējis saklausīt šeit ieskanējušās šaubu notis par to, kādu svētību Vācijai var atnest tās nepieļaujami postošā cīņa ar pasauli, līksmošana, tā teikt, «bezdibeņa malā», jo Tomass Manns labi sajuta sarunas biedra noskaņu, — vēstulē austriešu filologam Paulam Amannam, Rolāna domubiedram, viņš vēl kritiskāk, vēl atklātāk nekā mākslinieciskajā aprakstā izteicās par savu neseno retorisko apgalvojumu, ka «Vācija šodien ir Fridrihs Lielais»: «Vēlos es, lūk, ko: lai politiskā prūsisma pārvarēšana, lai Vācijas demokratizācija, kas neapšaubāmi sekos šim karam, atbrīvotu Vāciju no drūmības, taču nepadarītu to seklāku, lai tās attieksme pret realitāti kļūtu paļāvīgāka un līksmāka.»

Mūsuprāt, šie vārdi dod iespēju iekļūt viņa, kā mēdz teikt, jaunrades laboratorijā tai laikā, un turklāt tikai tādā gadījumā atklājas šo vārdu jēga, ka «patiesību varbūt gan var attēlot, bet izteikt to nekādi nevar».

1914. un 1915. gada ziemā, kad žurnāla «Der neue Mei-kur» janvāra un februāra burtnīcā tika iespiesta eseja par Fridrihu, Tomass Manns ar visu ģimeni dzīvoja Telcā. «Mums,» viņš no turienes rakstīja Vēdekindam, «pēdējos mēnešos neklājās labi. Bērni slimoja, viens pat smagi, un viņu kopšana kaitēja sievas veselībai, arī man pašreizējie satricinājumi un rūpes nav gājuši secen, un tā nu mēs uz dažām nedēļām pārcēlāmies šurp šai patvērumā, kur cenšos atsākt savu kārtējo darbu pēc visādām politiskām un vēsturiskām blēņām kara pirmajos mēnešos.» «Kārtējais darbs» ir «Burvju kalns». Sākotnējais humoristiskas nove-

Irs plāns, iespējams, tai ziemā Telcā tad nu tika pārkau-sēts liela audzināšanas romāna iecerē. Visādā ziņā šai laikā tika gūts kāds iespaids, no kura pēc tam izauga vai pati simboliskākā un daudznozīmīgākā «Burvju kalna» nodaļa. «Tas bija īsts piedzīvojums ar sniegu, vēl nekad mūžā nebiju redzējis tik daudz sniega un, taisnību sakot, le tikai pa īstam iepazinu šo stihiju,» — tā viņam atmiņā palika tās dienas Telcā.

Vēlēšanās, lai Vācijas attieksme pret realitāti, pret pasauli kļūtu paļāvīgāka un mazāk drūma — tā jau ir nākamā romāna idejas anticipācija, gandrīz formulējums. «Burvju kalna» varonis Hanss Kastorps, «dzīves rūpju bērns», «birģeris ar aptumšojumu plaušās» (lasi: ar nemierīgu sirdsapziņu), nostaigā garu audzinošu pārdzīvojumu un pārdomu ceļu, lai galu galā izdziedinātos no «simpātijām pret nāvi» un lai, dzīvi un pasauli mīlēdams, iegūtu tur savu vietu. Nodaļā, kas saucas «Sniegs», stāstīts, kā Hanss Kastorps, kura «šaurajās, civilizētajās krūtis mājoja simpātijas pret stihijām», viens pats dodas slēpot un nomaldās. Sākumā «viņš neviļus tīšuprāt bija tiecies pēc tā, lai zaudētu orientāciju», bet pēc tam «viņa paša īstā esība būtu labprāt ļāvusi vaļu neskaidrībai, kas, jo vairāk pieņēmās nogurums, jo vairāk guva pār viņu varu». Viņš salā aizmieg, sapnī redz cilvēku brālības un cilvēciska skaistuma ainu (šīs lappuses ļoti atgādina Dostojevska «Smieklīga cilvēka sapni»), pēcāk derdzīgu ka-nibālisku dzīru ainu. «O, tad ir prātīgi sapņots,» pamodies domā Hanss Kastorps. «Es glabāšu sirdī uzticību nāvei, bet gribu arī cieši paturēt prātā, ka, tiklīdz tai ļauj noteikt mūsu domas un rīcību, — tā uzticība nāvei un bijušajam rada vienīgi ļaunumu, netiklu baudkāri un naidīgumu pret cilvēkiem.»

Par karu šai nodaļā nav ne vārda, un vispār 1924. gadā pabeigtā romāna darbība norisinās pirmskara laikā. Ar «pērkona grāvienu» beidzas «Burvju kalns» ... «Bet patiesībā,» citējam vēlīnāku Tomasa Manna izteikumu, «pērkona grāviens bija tā (tas ir, «Burvju kalna». — S. A.) sākums un izraisīja visus tā sapņus. Grāviens uzspridzināja, modināja, izmainīja pasauli — beidzās laikmets, bir-ģeriski estētiskais laikmets, kurā mēs bijām uzauguši, un mums atvērās acis, ka dzīvot un radīt tā kā agrāk mēs vairs nedrīkstam.» Ai, nē, ne jau pirmajā kara ziemā viņam «atvērās acis», ka ar hermētiskā estētisma mērauk-

lām nevar mērīt pasaulei uzbrukušo katastrofu. Vēl bija dzīva apolitisma ilūzija, vēl priekšā bija divi gadi donki-hotiskas cīņas ar bezcerīgo uzdevumu nepavisam ne cildenos vācu imperiālisma centienus attaisnot ar vācu kultūras traģiski drūmo diženumu, ar tās «aristokrātisko» naidīgumu pret demokrātiju — ar demokrātiju viņš saprata nevis valsts iekārtu, bet gan domāšanas struktūru, progresīvo radikālismu un vispār politikas garu. Tomēr Teicas ziemas iespaidi, «maģiskais kristāls», no kura radās nodaļa «Sniegs», kur uzticība pagātnei, kur tieksme pēc iracionālām stihijām nosaukta par «ļaunumu», «netiklu baudkāri» un «naidīgumu pret cilvēkiem», tomēr Amannam rakstītā vēstule, kurā izteikta vēlēšanās, lai Vācijas attieksme pret pasauli kļūtu paļāvīgāka un mazāk drūma, rāda, ka Tomasa Manna atbrīvošanās nākotnē no šovinistiskajiem noskaņojumiem iezīmējās jau ilgi pirms tam, kad viņš 1917. gada beigās avīzē «Berliner Tage-blati» publicēja tādu atzīšanos: «... Mana patība gūs labāku izpausmi nekā tagad, ja tautas dzīvos kā cienījami un godājami kaimiņi aiz mierīgām robežām, apmainoties ar savām viscildenākajām bagātībām: lieliskais anglis, smalkais francūzis, cilvēcīgais krievs un zinīgais vācietis.»

Tomēr šos vārdus viņš nodrukāja, beigdams rakstīt un gatavodamies publicēt «Apolitiskā pārdomas» — grāmatu, kas tad nu bija radusies divu gadu cīniņā ar neatrisināmo uzdevumu. «Pārdomām» ir divi epigrāfi; otrais ņemts no Gētes drāmas «Torkvato Taso»: «Salīdzini sevi ar citiem! Iepazīsti sevi!» Vēlāk Tomass Manns sacīja, ka Taso vārsmai viņš būtu varējis pievienot vēl vienu teicienu: «Iepazīdams sevi, neviens nepaliek pilnīgi tāds pats, kāds bijis.» Vārdi par tautām kā mierīgiem cienījamiem kaimiņiem, vārdi, kas teikti tais pašās dienās, kad viņš pabeidza šo dziļi personisko vācu nacionālisma apoloģiju, pierāda, ka tāds piebildums tiešām būtu vietā.

Cik pretrunīgs ir cilvēks! Mūsu varonis sāk lielu publicistisku darbu tāpēc, ka, viņaprāt, viņam nav tiesības turpināt «sacerēšanu». Viņam šķiet, ka savā rakstā, kas tapis tādā steigā, bet jau sacēlis jezgu, un esejā par Fridrihu viņš nav pietiekami pilnīgi atklājis savu uzskatu par notiekošo, ka viņam neklājas slēpties aiz «mūzikas», aiz «Burvju kalna», izvairīties no atklātas sarunas. «Kārtējie notikumi,» viņš 1915. gada augustā raksta Paulam Aman-

ii.un, «dod tik daudz darba prātam un sirdij, ar tik daudz ko vajag tikt galā, ka šobrīd nezinu, vai man ir tiesības loprojām sacerēt, vai arī man jāsaņem visi spēki, lai grēksūdzēs esejā personiski izskaidrotos par degošiem ļ.iutājumiem.» Bet, tiklīdz viņš iesāk šo izskaidrošanos, tiklīdz sper soli neierastajā politikas un polemikas laukā, atkal jau, tāpat kā jaunības gados, kā tais laikos, kad viņš bija līdzstrādnieks žurnālā «Divdesmitais gadsimts», viņu pārņem pazīstamā sajūta, ka viņš veltīgi sevi «kompromitē», ka uzņēmies darbu, kas nav pa spēkam, ka novirzās no savas īstās sūtības, no sava vispirmā cilvēciskā pienākuma tieši tagad, kad nepabeigtais manuskripts, kas būtu varējis ietvert sevī, tā teikt, visu Teicas sniegu, visas «simpātijas pret nāvi» un visu nesamierināšanos ar to, ir nolikts pie malas.

Un tā rodas pirmais epigrāfs «Apolitiskā pārdomām» — franču valodā, frāze no Moljēra «Skapēna nedarbiem», un tulkojumā tā nozīmē: «Kāda velna pēc viņš uzkāpa uz tās galeras?» Galera ir darbs, ko pienākums viņam lika iesākt, pienākums lika apšaubīt tiesības uz šo darbu, un pienākums savukārt lika izdarīt to līdz galam. «Saprast šo grāmatu,» saka rakstnieka dēls Klauss, «tās pārsteidzošos maldus un tās apstrīdamo skaistumu var droši vien tikai tad, ja zina apstākļus, kādos tā tika rakstīta.» To dienu nežēlīgais saspīlējums, autora vientulība un stūrgalvīgā melanholija, pilnīgais politiska treniņa trūkums, nepietiekamais uzturs un darba kabineta ledainais aukstums ziemas mēnešos — viss kopā radīja to īpašo noskaņojumu, kurā sajaucās, atņemot pašpaļāvību, agresivitāte un drūmums, polemika un mūzika, viss, kas raksturo «Pārdomas». Šais apstākļos ir vēl viens, piebildīsim, ne jau mazsvarīgs komponents — brālis Heinrihs, kura apraksts «Zolā» patiesi kā ar jaunu važu piekaļ izmocīto airētāju pie galeras pudiem smagajiem airiem.

«Pārdomu» pirmās lappuses viņš saraksta 1915. gada novembrī. Garo sarunu ar sevi un ar lasītāju viņš iesāk nedroši, «ne gluži stingrā balsī», kā viņš pats teiks sakarā ar kādu savu atsevišķu spriedumu. Stingra viņa balss tā arī nekļūst līdz pašām sarunas beigām. Tūdaļ ir jūtams, ka viņš ne tik daudz cer pārliecināt citus par savu taisnību, cik grib tikt skaidrībā pats par sevi, noskaidrot sev un citiem savu attieksmi pret notiekošo, varbūt pat attaisnoties sevis un citu priekšā. «Kas nododas lielo satricina-

jumu, postošo katastrofu garīgajai vērošanai,» viņš saka, «vienmēr riskē nokļūt aizdomās, ka nīcība mudina viņu izrādīt savu asprātību, trinot zobus gar zemestrīci. Nopietnu un briesmīgu apstākļu reizē garu ātri vien var uzskatīt par frivolitāti.» Taču nedrošo toni rada nevis šīs izteiktās un tūlīt pat faktiski atmestās bailes no pārmetuma par frivolitāti, bet gan tas, ka «apolitiskais» nav pārliecināts par savu taisnību pēc būtības, ka viņš saprot «patiesības trīsdimensionalitāti un pat četrdimensionali-tāti» un ik brīdi nonāk pretrunās pats ar sevi: «Bez ceļa un takas,» viņš atcerēsies pēc piecpadsmit gadiem, «es lauzos cauri bieziem brikšņiem — tam bija lemts ilgt divus gadus.» «Bez ceļa un takas» — tas ir viņa īstais nedrošības cēlonis.

Bet iesāk viņš ar galveno — ar savu attieksmi pret karu. Viņš vispār solidarizējas ar Dostojevski — «Rakstnieka dienasgrāmata» tiek citēta «Pārdomās» bieži un daudz —, kas visā Vācijas vēsturē saskatīja vispirms protestu pret Romu, pret Rietumiem, pret pasaules impēriju. Sā protesta turpinājums, pēc mūsu varoņa domām, ir tagadējais karš, bet Krievija tajā darbojas tikai kā Rietumu ierocis. Antantes uzvaras rezultāts būtu «sekli humāna», «sievišķīgi izsmalcināta», «pārlieku cilvēcīga», «plātīgi demokrātiska» Eiropa, veikalnieciska, jautra tūstepu, tango un Montekarlo Eiropa, «literāra, gluži kā Parīzes kokote», varētu domāt, «māksliniekam» tīrā paradīze, varētu domāt, viņam nesalīdzināmi ērtāka nekā tās alternatīva — «militāristiskā» Eiropa. Kāpēc tad viņš, Tomass Manns, negrib tādu Eiropu, kāpēc viņš stāv konservatīvā opozīcijā pret to? Kāpēc viņš ir par karu ar Antanti un par Vācijas uzvaru?

Karu viņš uzskata par stipru līdzekli pret racionālis-tisku nacionālās kultūras sairumu. «Manai līdzdalībai karā nav nekāda sakara ar pasaules kundzību un ar kundzību tirdzniecībā, tā ir tikai līdzdalība tai kaismīgajā pašizzinā-šanas, pašierobežošanās un pašapliecināšanās procesā, kurā vācu kultūru spieda iesaistīties briesmīga garīga uzmācība no ārienes.» Bet par vācu kultūras galveno raksturīgo iezīmi viņš uzskata morālā un estētiskā principa pārsvaru pār politisko, sociāli organizējošo principu. «Pārdomu» autoram vācietis ir birģeris, kas sistemātiski, no dienas dienā, neatkarīgi no garastāvokļa godīgi pilda savus tiešos, mazos vai svarīgos darba pienākumus, kas

lielāko gandarījumu rod stingrā kārtības ievērošanā un la pēc savas iedabas dēļ vien jūt neuzticību un riebumu pict visu, kas viņu novērš no darba: pret parlamentāro pļāpāšanu par brīvību un vienlīdzību (cilvēkam vērtības izjūtu dod nevis apziņa, ka visi cilvēki ir vienlīdzīgi, bet gan cieņa pret savu vietu pasaulē), pret politiskām sensācijām, pret mēģinājumiem kaut kā radikāli pārveidot sabiedrību.

Nav grūti saskatīt, ka «Pārdomu» autora acīs vācietis ir tāds birģerisko tikumu iemiesojums. Starp citu, to, ka viņš vācieti identificē ar birģeri, autors arī pats ne vienreiz vien teicis, lai gan, kā tūlīt redzēsim, viņš jūt, cik tāds identificējums ir nevēsturisks un subjektīvs. Tomēr savā nevēsturiskajā subjektivitātē viņš iet vēl tālāk: viņš identificē šo abstrakto birģeri-vācieti ar sevi pašu, ar Tomasu Mannu. To gan, tiesa, viņš nekur tieši nesaka, bet tas ir skaidri izmanāms no viņa visnotaļ personiskās argumentācijas, no daudzajām piezīmēm par paša daiļradi, no tā, ka savus spriedumus par vāciešu attieksmi pret darbu, pret politiku, pret sociālo progresu viņš pamato uz savu paša attieksmi pret visu to. «Mērķis ir nevis kaut kāda abstrakta pilnība, bet gan subjektīva apziņa, ka labāk es nekādi nebūtu varējis izdarīt.» «Negribu politikas. Gribu lietišķību, kārtību un krietnumu» — par ko tas teikts, vai par to, ka apolitiskā vācieša dvēselē ētiskais princips dominē pār estētisko, vai arī par sevi pašu? Gan par vienu, gan par otru, bet, ja tā ir autobiogrāfiska atzīšanās, tad tas, protams, pārliecina vairāk, ja tā ir vispārinoša nacionālo īpašību definīcija, tad mazāk.

It īpaši tāpēc, ka viņš pats zina: patriarhāla vācu bir-ģerisma tīrā veidā jau sen vairs nekur nav. «Tu runā par pagājušiem laikiem,» viņš pats sev iebilst, «par 1850. gadu varbūt, bet ne par 1900. gadu. Pa starpām bija Bis-marks, bija «reālās politikas» triumfs ... Vācija tapa cieta un, tapusi cieta, kļuva par «impēriju»; rūpniecība kļuva zinātniska, bet zinātne industriāla; agrākās darba devēju un darba ņēmēju savstarpējās patriarhāli cilvēcīgās attiecības vairs nav iespējamas, tās noregulējis, atsaldējis un padarījis naidīgas sociālais likums.» Un viņš atzīst, ka esot «maķenīt nogulējis» vācu birģera pārvēršanos par buržuju, ka par šo pārvēršanos zinot gan tikai no dzirdētā, ka «pa īstam nav to pieredzējis». Bet viņš taču, piebildīsim, varēja arī šeit atsaukties uz savu daiļradi, uz to,

ka viņa grāmatās jau parādījušies vācu buržuji, kam nepiemīt birģeriskie tikumi, piemēram, Hagenštrēms «Bu-denbrokos» vai Klēterjāns «Tristanā», taču viņš to nedara, viņš atzīst, ka «nogulējis». Un izskaidro, kā tas noticis. Izskaidro ar to, ka viņa bērnība un jaunība aizritējusi vecās pasaules Lībekā, ka viņam pašam bijis lemts no birģera pārvērsties par mākslinieku, bet ne par buržuju, ka viņu vienmēr interesējusi nevis politiskā, bet gan bioloģiski psiholoģiskā problēma. Izskaidro, otrkārt, ar to, ka Minhenē, kur viņš apmeties vēlāk un kur bieži viens no diviem brāļiem bijis maiznieks vai aldaris, bet otrs — pazīstams arhitekts vai bronzas lējējs, tradicionālais vāciskais mākslas apvienojums ar birģerisko sadzīvi it sevišķi duras acīs. Un, beidzot, ar savas izglītības raksturu, ar to, ka viņa skolotāji bijuši Nīče un Šopenhauers — «bet viņi, ticiet man, nebija buržuji».

Taču, arī atzinis un izskaidrojis visu to, «Pārdomu» autors joprojām turas pie sava romantiskā birģera ideāla. Viņa grāmata ir viena vienīga īsu gaismas uzplaiksnījumu un ilgu šovinistiska akluma lēkmju mija. Viņš citē Vāgneru: «Politisks cilvēks ir pretīgs,» — un lepni piebilst: «Vai gan būs kāds anglis, francūzis, itālietis vai pat krievs, kas kaut ko tādu apgalvotu?» Viņš citē Nīčes vārdus par Vāgneru: «Vāgnerā man patīk tas pats, kas Šopenhauerā: ētiskais gaiss, faustiskā atmosfēra, krusts, nāve, kaps.» Un turpat, itin kā apķēries, itin kā uz mirkli ieraudzījis sevi no malas — tieši uz mirkli, jo viņš neatsakās no apelācijas pie saviem domu valdniekiem, bet tikai mazlietiņ pieklusina pats savu patosu, — turpat izsaka atrunu, kas viņam jau tolaik būtu varējusi norādīt «ceļu un taku», ja vien viņš tik ļoti nebūtu nicinājis politiku: «Vai mani vajag rāt par to, ka izsakos vai šļupstu par tik cēlām un baisām lietām, kad runa ir par daudz mazāku, par buržuāziski lietišķu cilvēku un par dvēseliski simboliskām simpātijām pret viņu, par simpātijām, kas man liegušas uztvert viņu kā pilnīgi derdzīgu tipu?»

«Ētiskā gaisa» miglu, kurā tik viegli izzūd priekšmetu apveidi, nedz šī atruna, nedz tai līdzīgas «apolitiskā» acu priekšā neizklīdina pat tad, kad viņš no vispārīgiem spriedelējumiem par karu, birģerismu un par vācu raksturu pāriet uz konkrētu un atsevišķu gadījumu — joprojām uz to pašu Vācijas iebrukumu neitrālajā Beļģijā. Valsts kancleru Tēobaldu Bētmanu-Holvegu, kas šai sakarā bija

i. u is runu, piebārstīdams to ar netulkojamiem vienkārš-

........ teicieniem, apmēram tādiem kā «postā pātarus ne-

Kulta», viņš uzskata par birģeriskās ētikas, birģeriskā iīnlitiskuma iemiesojumu. «Atzīt, ka Bētmana-Holvega Kungs, vai nu viņš ir, vai nav politiķis, tomēr tieši tagad il karā kā cienīgs vācu būtības paudējs — ir īstais vīrs īstajā vietā; uzskatīt, tāpat kā es uzskatu, par pareizu un derīgu, ka šodien šai postenī nav slīpētais, pasaulīgais un An tantes garam daudz vairāk atbilstošais firsts Bīlovs; l.ilāk konstatēt, ka valsts darbinieks, kas garīgi un poli-liski reprezentē Vāciju šai karā, ir nevis muižnieks, nevis buržujs, bet gan cilvēks, kurš pārstāv birģeriskumu, izglītību, humanitāti, «filozofiju», kultūru garīgā, visgodājamākā izpratnē, — tas nozīmē piekrist, ka vāciskā būtība vēl joprojām izpaužas tai fenomenā, ko es saucu par bir-ģerismu ... Nav nejaušībā, ka viņš valda šodien ...» Starp citu, par politiķi Tomass Manns Bētmanu-Holvegu neuzskata — tāpat kā sevi. «N e k ā d a s politikas nebija tai faktā, ka valsts kanclera runu par Vācijas pastrādāto «netaisnību», iebrūkot Beļģijā, mēs atzinām par skaistu, kaut gan arī par pilnīgi nepolitisku un pat nepareizu. Jo tam, ko darīja un teica šis satrauktais cilvēks, nemaz nevajadzēja būt politikai, tā bija apolitiska un antipolitiska rīcība un runa visvāciskākajā nozīmē, tas bija lieliski tieši tāpēc, ka bija tik neliekuļoti, tas tik ļoti atbilda pārpolitiskajam, izcili ētiskajam momentam, ka politiskie argumenti pret to vienmēr liksies nožēlojami.»

Vecumā viņš ar skumju smaidu atcerēsies šo savu vairs ne gluži jauneklīgo sajūsmināšanos. «Doktorā Faustā», pat neminot Bētmana-Holvega vārdu, viņš šo sajūsmināšanos liks citēt Ceitblomam, kam viņš to arī piedēvēs, pareizāk sakot — novērtēs ar pašu kontekstu, ar pašu toni Ceitbloma retrospektīvajā stāstā par šo sajūsmināšanos: «Maltītes laikā un pēc tās... daudz tika spriests par politiku un morāli, par nacionālo raksturu mītisko atmodu, kas vērojama līdzīgos vēstures mirkļos un par ko es runāju mazliet pacilāti, lai kaut cik līdzsvarotu rupji empīrisko kara vērtējumu, kuru Šildknaps uzskatīja par vienīgo pareizo; tātad par Vācijas sūtību, par noziegumu, kas tika izdarīts pret Beļģiju un kas tik ļoti atgādināja Fridriha Lielā varmācību pret formāli neitrālo Saksiju, par skaļo brēku, ko tas sacēla pasaulē, par mūsu valsts prātnieciskā kanclera runu ar apdomīgo vainas

atzinumu... Vainīgs bija Rīdigers (Šildknaps.— S. A), ka te nu sākām smieties, jo viņš gan piekrita manam puslīdz saviļņotajam traktējumam, taču, parodēdams garo filozofu, kas sen izstrādātu stratēģisku plānu ietērpa morāles poēzijas ģērbā, padarīja neatvairāmi komisku visu šo jūsmīgo brutalitāti, cieņas pilno nožēlu un godīgo gatavību pastrādāt nelietību — vēl komiskāku par apstulbušās pasaules sašutuma brēcienu, lai gan šis prozaiskais karagājiena plāns tai taču sen bija zināms.»

Bet pagaidām, riskēdams sakompromitēt pats savu loģiku — ko nu par loģiku vien —, savu motīvu cilvēcīgumu, viņš gatavs iet ar katru savu «jā» līdz galējībai, līdz apgalvojumam, kas vienā rāvienā pārvirza sarunu no vairāk vai mazāk abstraktu ideju sfēras viņam, varētu domāt, nīstamajā politikas sfērā, viņš tieši tiecas pēc šās, gribētos teikt, izaicinošās, izmisīgās paradoksalitātes. Vienu nodaļu viņš nosauc — «Pret tiesību un patiesību». Viņš raksta: «Es gribu monarhiju.» Viņš apgalvo, ka «valsts, kas dibināta uz bezierunu paklausību priekšniecībai», — tā ir «pienācīga, vācu tautai noderīga valdīšanas forma». Te klaji saskatāma polemiska kaisme, klaja tiltu dedzināšana. Un tieši te kļūst samanāms svarīgs saskaitāmais apstākļu summā, kas radīja šo grāmatu, — brālis Heinrihs.

1915. gada novembrī, tas ir, tai pašā mēnesī, kad «apolitiskais» sāka rakstīt «Pārdomas», pacifistiski ekspresio-nistiskais žurnāls «Baltās lapas», kas iznāca Šveicē, ievietoja lielu Heinriha Manna aprakstu par Emīlu Zolā. Tai faktā, ka Heinrihs kā esejists pievērsās franču literatūrai, nebija nekā jauna — viņš jau bija rakstījis par Voltēru, par Šoderlo de Laklo, par Flobēru un par Zoržu Sandu. Tomēr eseja «Zolā» bija nevis vienkārši kritiski biogrāfisks darbs par franču rakstnieku, bet gan jo aktuāls un ass sacerējums, gandrīz vai pats ievērojamākais vācu pretkara virziena publicistikā. Runa bija ne par to, ka vācu rakstnieks par sajūsmas un cildināšanas objektu izvēlas franču rakstnieku, lai gan tobrīd arī tāda objekta izvēle jau liecināja par autora neatkarīgo pozīciju (atcerēsimies no sadzīves lietojuma izzudušo vārdiņu «adieu»!), bet gan par to, ka, runādams par Luī Bonaparta nenovēršamo sakāvi, Heinrihs Manns patiesībā runāja par Vilhelma Vācijas nenovēršamo un vēlamo sakāvi, tas ir, gluži tāpat kā Tomass esejā par Fridrihu, viņš stāstījumā

pii pagātni patiesībā ietvēra sarunu par dienas aktualitāti [23]m. 1943. gadā Tomass šo brāļa rakstu nosauca par ■ T.iccuse»[23] pret imperiālistisko karu. 1916. gadā viņš uz lo atsaucās ar gluži citādiem epitetiem.

«Balto lapu» numuru viņš saņēma janvāri. Izdzirdīs par

i raksta publicēšanu, viņš lūdza brāļa advokātu un savu labu paziņu Maksimiliānu Brantlu — ne jau Heinrihu pašu, ai, nē! — atsūtīt viņam uz laiku žurnāla eksemplāru. To viņš Brantlam atdeva tikai jūnijā, turklāt žurnālā bija palikušas ļoti daudzas ar zīmuli rakstītas piezīmes. «Tūkstoškārt izlūdzos piedošanu par šīm ar zīmuli rakstītām piezīmēm. Es jau sāku dzēst tās laukā, bet nobijos, ka iznāks vēl sliktāk. Starp citu, piezīmes gan nav šķiramas no šā raksta; vairums lasītāju, liekas, nepamana raksta lieliskās divdomības.» Viņš tās pamanīja uzreiz. Šais mēnešos, kad rietumu frontē liesmoja kauja pie Verdenas, bet austrumu frontē Karpatos uzbruka Brusilovs, Tomass Manns, joprojām «lauzdamies cauri brikšņiem», vairs dzirdēja vienīgi brāļa balsi.

«Valsts,» rakstīja Heinrihs, «kas bija dibināta tikai uz vardarbību, nevis uz brīvību, taisnību un patiesību, valsts, kur tikai pavēlēja un paklausīja, kur vieni iedzīvojās mantā un citi tika ekspluatēti, bet kur cilvēkam nekad nepievērsa uzmanību, — tāda valsts nevar uzvarēt, lai tā laistu darbā kaut vai pārcilvēcisku spēku.» «Literatūra un politika,» viņš rakstīja, «nav šķiramas, tām ir viens un tas pats objekts — cilvēks.»

Lai gan šie vārdi, kā redzam, ir pilnīgi pretrunā ar Tomasa uzskatiem par literatūru, politiku, demokrātiju un citiem jautājumiem, tomēr ne jau par šiem Heinriha izteicieniem domāja jaunākais brālis, runādams par «lieliskajām divdomībām». No brāļu agrākajiem darbiem jau pazīstamais paradums polemikai izmantot iespieddarbus, nenorādot oponenta vārdu, esejā par Zolā ieguva daudz asāku veidu. «Viņa tiesības bija augoša spēka tiesības,» Tomass Manns rakstīja par Fridrihu Otro. «Kas ir spēks, ja tas nav tiesības?» viņš tagad lasīja brāļa esejā. Kam šis jautājums adresēts kā pašam pirmajam, bija skaidrāks par skaidru. Taču Heinriha mājieni neaprobežojās ar idejisko iebildumu lauku vien. Viņa raksta kopējais virziens

brālim tiknat skaidri parādīja īsto adresātu, kam bija domāti ari citi, jau klaji emocionāli atspēkojumi, turklāt pārlieku emocionāli un pārlieku pamatīgi, lai varētu tos attiecināt uz kādiem abstraktiem rakstniekiem — Zolā laikabiedriem un tautiešiem. «Viņu talants šķita soļojam kopsolī ar laikmetu, viņiem bieži vien bija visizsmalcinātākā gaume. Un, lai gan viņi iztēloja sevi par pesimistiem, noliedza progresu un pašu cilvēci, starp citu, nekad nenoliegdami to, kas tiešām eksistēja un bija bīstams, tomēr mēs tur saskatījām tīšu paradoksalitāti, izlutušu pārsātinātību ar vienkāršo un īsto, pārsātinātību, kas nevar noturēties nedz viņu pašu saprāta, nedz notikumu priekšā.» Vai vēl klajāk un asāk: «Tie bieži vien spēja vairāk valdzināt, tā domāja arī viņš (Zolā. — S. A.) pats; tagad tie ar vieglu sirdi krāšņā tērpā uzstājas pret patiesību un taisnību; jā, viņi uzstājas pret tām, viņi pieder pie zemisko, neilglaicīgo nometnes. Viņi ir izvēlējušies starp acumirkli un vēsturi un atzinušies, ka ar visu savu apdāvinātību bijuši tikai amizanti parazīti. Pat apdāvinātību viņi zaudējuši; Zolā redzēja, kā paši stingrākie mākslinieki aizrāvās ar pašu vējgrābslīgāko žurnālismu.» Šo uzbrukumu atšifrēt nebija grūti. Tomass ne mirkli nešaubījās, ka ar «pašu vējgrābslīgāko žurnālismu» bija domāts viņa raksts «Domas kara laikā».

Tiesa gan, vēlāk Heinrihs noliedza, ka šai frāzē runāts par brāli, taču, 1931. gadā iespiezdams eseju par Zolā, viņš izsvītroja gan šo frāzi, gan vēl dažas tai līdzīgas, arī to, kas 1915. gada tekstā bija lasāma kā otrā: «Tie, kam lemts agri nokalst, jau trešajā gadu desmitā rīkojas apzināti, rēķinādamies ar īstenību.» Pie reizes jāteic, ka jau agrāk gluži tāpat bija rīkojies Tomass, no jauna izdodams «Pārdomas» 1922. gadā: viņš izsvītroja grāmatā neapšaubāmi personiska rakstura asumus.

Lai atbildētu Heinriham, Tomass izmanto bez pārspīlējuma desmitiem lappušu savā grāmatā. Nepietiek ar to, ka viņš polemikai ar brāli ierāda veselu nodaļu, ko nosauc «Civilizācijas literāts», pašu argumentāciju, pašu jautājumu loku, pašu «Pārdomu» toni — rūgtu, satrauktu, skumju — daudzējādā ziņā noteicis tas, ka autora acu priekšā kā viņam naidīga vācu dvēseles hipostāze visu laiku stāv paša brālis. Atšķirībā no angļiem un frančiem, autors domā, vācieši nav vienota nācija. «Vācijas dvēselē tiek izauklētas Eiropas garīgās

I h H runas.» Vācijā, viņš saka, ir cilvēki, kas ne tikai nepiedalās protestā pret romiskajiem Rietumiem, bet vēl i>n«testē pret šo protestu, karo par Vācijas pievienošanu i ivilizācijas impērijai». «Nosaukt šos cilvēkus par nevāri skiem es neiedrošinos. Jēdziens «vācisks» ir īsts bezdibenis, tas ietver arī sevis paša noliegumu.» Tāda nolieguma iemiesojums «Pārdomu» autoram šķiet viņa paša brālis. «Civilizācijas literāts», «retoriskais buržujs», «bulvāru morālists», «voluntārists», «dīkdienīgais psihologs», «Antantes draugs», «vācu rietumnieks», «citoyen vertueux^24 — visi šie epiteti vērsti pirmām kārtām pret Hein-lihu Mannu. «Pirms kara mēs bijām brāļi, mans dievs! Met, kad mēs tādi nebijām, tad cīņas līdzekļi bija «galīgi» — apžēlojieties! Cīņas līdzekļu nehumanitāte — tas ir tas, kas izraisa civilizācijas literātā riebumu. Viņam nehumanitāte sākas tur, kur plūst asinis: to viņš nespēj skatīties. Dvēseles noslepkavošana viņam šķiet progresīvāka nekā cīņa ar durkli un granātu — tur viņam taisnība! ...»

Heinriham ir taisnība — «Pārdomu» autors to jūt un grāmatā vairākkārt arī atzīst — pavisam citā lietā. Viņam ir taisnība, ka vācu birģera izviršana par buržuju un Vācijas sabiedriskās dzīves politizācija ir jau noticis fakts, ka «priekšniecības» valsts ir sapuvusi, ka pienācis laiks jaunām, demokrātiskām vāciešu savstarpējo attiecību formām un jaunai, neizolacionistiskai, neaizspriedumainai Vācijas attieksmei pret pasauli. Tomass Manns atzīst arī to, ka ar savām grāmatām un pirmām kārtām ar «Buden-brokiem» viņš pats ir izteicis un paātrinājis šo birģerisma izviršanas procesu. «Tikai atšķirībā no radikālā literāta,» viņš steidz atrunāties, «es vienmēr esmu glabājis sevī pretējas, konservatīvas tendences,» — turpretim civilizācijas literāts šo procesu «ar pātagu skubinājis». Visu to atzinušam, «apolitiskajam» vajadzētu epitetu «voluntārists» drīzāk gan attiecināt pašam uz sevi. Bet taisni tas jau ir viņa grāmatas pretrunīgums, tās traģisms, ka šeit viņš cīnās ar savu idejisko pretinieku, zinādams, ka faktiski tas jau ir uzvarējis. «Šī laikmetu mija, tavuprāt, ir «mana stunda»? Tā ir «mana stunda» tikai tādā ziņā, ka tās pērkons nesamērīgi grandiozi iezīmējis pagriezienu manā personiskajā esībā, — tā iezīmē, ja nemaldos, manas

«stundas» beigas, bet nekādi ne tās sākumu. Man vislabvēlīgākais acumirklis?! Muļķi, vai tad neredzi, ka šis acumirklis ir vislabvēlīgākais tev, jā, jā, tev?! Vācijas politizācija, demokratizācija, kas izaugusi no humāni noraidītā kara, — vai tad tā nerada gaisotni, kurā beidzot jo krāšņi uzplauks tava politiskā tikumība un politiskā cilvēcība?» Pēc daudziem gadiem atskatīdamies uz šo grāmatu, Tomass Manns to nosauca par «arjergarda kauju, par liela vēriena kauju, par vācu romantiskā birģerisma pēdējo un pašu vēlīnāko kauju, kas izcīnīta, pilnīgi apzinoties tās bezcerīgumu».

Atkārtojam, viņš «Pārdomas» rakstīja divus gadus. Šai laikā no tās kara apjūsmošanas, kas vēsmoja viņa «Domās kara laikā» un kas vēl grāmatas sākuma nodaļās bija likusi rakstīt patētiskos vārdus par protestu pret romiska-jiem Rietumiem, pāri palika tikai atmiņas. Viņš nebija vairs tāds kā agrāk ne tikai tāpēc, ka «iepazina sevi». Arī «neiepazīdams sevi», bet vienkārši eksistēdams laikā un gribot negribot izjuzdams objektīvo pārmaiņu ietekmi, cilvēks nepaliek tāds, kāds bijis pirms divi gadiem.

Dzīvodams vispārēja nomācoša noguruma atmosfērā, ko bija radījis asiņainais karš, savas «galeras» un dienišķo raižu nokausēts (dēla Klausa smagā slimība, paša sirgšana, nepietiekamais uzturs, Bādtelcas mājas piespiedu pārdošana), mūsu varonis, tāpat kā viņa tautiešu lielum lielais vairākums, aizvien biežāk uzdeva sev vienu jautājumu — cik ilgi? «Manas vissirsnīgākās vēlmes .. .» viņš rakstīja Austrālijā internētajam sievasbrālim 1917. gada novembrī, «ja tās precizē, protams, vienmēr reducējas uz jautājumu, kuru Cicerons, lāgā nezinu, kāpēc, uzdeva Katilinam, un uz kuru šodien neviens nevar atbildēt.»

Viņu acīmredzot nomāca patlaban pabeidzamās grāmatas polemiskais tonis, tās pirmo nodaļu šovinistiskā paštaisnība, viņš acīmredzot baidījās, ka, izteicis savus priekšstatus par tikumību un humānismu tādā formā, kas saistīta ar pārejošu noskaņu, būs šos jēdzienus izkropļojis un banalizējis. 1917. gadā viņš iestarpināja «Pārdomās» Pficnera operas «Palestrīna» iztirzājumu, pēc tam kad bija apmeklējis šās operas pirmizrādi un vēl četras izrādes pēc kārtas. Šis darbs, viņš rakstīja diriģentam. Bruno Valteram, ar kuru toreiz, kā izrādījās, sadraudzējās uz visu mūžu, «ar savu metafizisko noskaņu, ar savu «krusta, nāves un kapa» ētiku, ar savu mūzikas, pesimisma un hu-

mora apvienojumu (bet tas viss, kopā ņemts, jau ir mans humanitātes jēdziena definējums) atbilst manām visdziļākā |ām, visbūtiskākajām prasībām». Mūsu varoņa jūsmīgajai interesei par «Palestrīnu» un pieckārtīgai vienas un tas pašas izrādes apmeklēšanai ir tiešs sakars ar viņa darbu. Pficnera operā viņš saskatīja mākslinieciski izteik-las, dienas aktualitāšu neaptraipītas tās idejas, ko viņš, Tomass Manns, polemikas karstumā bija daļēji diskreditējis. «Teikšu vairāk,» lasām tālāk vēstulē Bruno Valteram, «šā darba parādīšanās tieši tagad sagādā man īstu laimi: tas noskaņo mani pozitīvi, tas atbrīvo mani no polemikas, tas ir kaut kas liels, kam manas jūtas var pievienoties, un no tāda viedokļa viss pretējais, tas ir, viss, kas atrodas pretrunā ar manu humanitātes izpratni... šķiet nebūtisks.» Citā vēstulē, kas tai pašā laikā rakstīta pacifistam Paulam Amannam, viņš izsakās, ka zinot, kāpēc «līdz ausīm iemīlējies» Pficnera operā: tāpēc ka tas ir «mirstošās romantikas darbs, kaut kas tāds, kas mani pilnīgi apbur».

Bet kā ir ar viņa paša mesliem šai sfērai, ar viņa grāmatu, kas teju, teju būs pabeigta? 1918. gada decembrī, tātad drīz pēc Brestļitovskas pamiera, viņš kādā Minhenes literāri filozofiskā pulciņā lasīja priekšā fragmentus no savas grāmatas. Gaidītā diskusija neizraisījās. Diskusijas vietā citējam vēl vienu vēstuli: «... kāds simpātisks ministrijas padomnieks teica mazu runu, kurā nosauca manu grāmatu par «darbu ar militāru nozīmi». Bet es būtu gribējis, lai karš beigtos agrāk, iekām grāmata nāks klajā, — pirmkārt, vispār, otrkārt, tāpēc ka nepavisam negribu, lai man būtu militāra nozīme, bet gribu izteikt to, kas man uz sirds.» Grāmatu viņš beidz, apliecinādams prieku par pamieru ar Krieviju («Mieru ar Krieviju! Pirmām kārtām mieru ar to!») un rūgti prognozēdams, ka karš pret Rietumiem, pret «civilizāciju», «politiku», «demokrātiju», pret «retorisko buržuju» turpināsies ilgi, jo tas nav tikai karš, tas ir vesels vēsturisks laikposms. Viņš beidz ar apgalvojumu, ka cilvēka problēmu nevar atrisināt politiski, to var atrisināt tikai psiholoģiski un morāli.

1918. gada martā viņš savu iekšējo pretrunu pilno manuskriptu nosūta uz Berlīni Fišeram un pūlas sadabūt papīru iespiešanai, kaut arī apgalvo, ka dažās šās grāmatas lappusēs, kur «valda naids un nežēlīgas nesaskaņas», nekad neielūkosies. Un šī piezīme tikai vēlreiz norāda uz

viņa tā laika iekšējo sašķeltību, jo tieši pēdējās nedējas darbā pie «Pārdomām» viņam aizrit «naida» un «nesaskaņu» atmosfērā. Viss, kas brāļiem bija krājies vienam pret otru, viss, kas bija izlauzies uz āru tikai mājienos, tiesa gan, dažkārt ļoti caurredzamos, beidzot tiek mests acīs tieši tagad.

«Mana patība gūs labāku izpausmi nekā tagad, ja tautas dzīvos kā cienījami un godājami kaimiņi aiz mierīgām robežām...» Mēs jau citējām šos un tiem sekojošos mūsu varoņa vārdus no viņa raksta avīzē «Berliner Tageblall». 1917. gadā pirms ziemassvētkiem šī ietekmīgā buržuāziski liberālā avīze lūdza vairākus pazīstamus vācu rakstniekus izteikt savas domas par «iespējamo mieru visā pasaulē». 25. decembrī publicētajā Heinriha rakstā izskanēja pārliecība, ka miers visā pasaulē ir iespējams, «ja tautas pārvaldīs pašas sevi... ar atklātu rīcību audzinot katru atsevišķu cilvēku, lai tas saprastu citus, viņam līdzīgus cilvēkus», — tas ir, ar nosacījumu, ka politiskā dzīve tiks demokratizēta. Tomasa Manna atbilde uz redakcijas jautājumu tika nodrukāta divas dienas vēlāk — 27. decembrī.

Aiz šās atbildes virsraksta — raksts saucās «Miers visā pasaulē?» — likta jautājuma zīme. Miera vēlamība netiek apšaubīta. Autors atzīst, ka tautas karā nogurušas un alkst miera. Vēl vairāk, viņš itin kā atsauc savus četrpadsmitā gada šovinistiski antirietumnieciskos uzsaukumus, apgalvodams, ka pat vislielākā nacionālā sanikno juma dienās viņam neesot gluži sveša bijusi doma, ka «ienaids un nesaticība Eiropas tautu starpā ir maldi, kļūda». Teikdams, ka viņš sapņojot par mierīgu, humāni cildenu Eiropu, kur valdītu garīgums, labsirdība, mēra un formas izjūta, viņš piebilst: «Baidos, ka «Eiropas inteliģents» apstrīdēs manas tiesības uz tādiem sapņiem. Tas ir tiesa, izrādījās, ka esmu nacionālāks, nekā pats biju domājis. Taču nacionālists, «mākslinieks-lokālpatriots» nekad neesmu bijis. Uzskatīju, ka nevar «novērsties» no kara tālab vien, ka tam neesot nekāda sakara ar kultūru, — tāds apgalvojums ir visai riskants .. . Satricināts, uzbudināts ... metos kaujā...» Tā jau ir gandrīz vai norobežošanās pašam no sevis, gandrīz vai atsacīšanās no dažiem saviem pārsteidzīgiem kara cildinājumiem, no vienas otras lappuses savā paša vēl nepublicētajā grāmatā. Skepse, ko pauž jautājuma zīme, attiecas uz iespēju sasniegt tādu

mieru ar politiskās dzīves vispārējās demokratizācijas IKilīdzību. Savā rakstā, tāpat kā «Pārdomās», apgalvodams, ka cilvēka problēma ir morāli psiholoģiska, nevis politiska problēma, ka cilvēces atbrīvošana un pāraudzināšana sākas ar indivīda pilnveidošanu, nevis ar république démocratique social et universelle^25, viņš šeit, tāpat ka «Pārdomās», ņem talkā ironiju, ko šajā franču formulā ietvēris Dostojevskis, apspēlējot to «Velnos», — mūsu varonis ar simpātijām citē repliku no toreiz tikko klajā nākušās sava senā korespondenta Riharda Dēmela drāmas «Filantropi»; «Mazliet labestības cilvēkam pret cilvēku ir vairāk vērts nekā visa mīlestība pret cilvēci.»

Un tūda| pēc šā citāta avīzes rakstā par tobrīd visiem lasītājiem pašu svarīgāko tematu, var teikt, intervijā autors pēkšņi izsaucas: «Tā tas ir, tici man! Retoriski politiska mīlestība pret cilvēci ir tāds diezgan perifērisks mīlestības paveids... Kļūsti tu pats labāks, neesi tik cietsirdīgs, neesi tik nepieejami augstprātīgs, ne tik agresīvi pašpārliecināts, iekām sāc izlikties par filantropu...» Kam viņš šos vārdus adresē, ko viņš ar tiem uzrunā? Varbūt konkrēti nevienu, varbūt šeit negaidītā otrās personas forma lietota tikai vispārināti personiskā nozīmē, tikai kā stilistisks līdzeklis? Ai nē, tālāk seko, lai gan pēdiņās, itin kā citāts, vārdi, kas uzrāda šās prasības pirmo adresātu: «Lielus panākumus var gūt tas, kas prot skaisti sacīt: «Es mīlu dievu!» Bet, ja tai pašā laikā viņš «neieredz savu brāli», tad pēc Jāņa evaņģēlija visa viņa mīlestība ir tikai skanīgi vārdi un upura dūmi, kas nekāpj debesīs.» lekarsums ir palicis, bet kā sarucis, kādos, ja tā var izteikties, personiskos un privātos ietvaros tagad satilpis tā objekts!

Kad rakstu «Miers visā pasaulē?» skaļi nolasīja Hein-riha klātbūtnē, tas to uztvēra kā viņam domātu vēstuli un izplūda asarās. Viņš uz to atsaucās nevis ar preses starpniecību, bet gan ar privātu vēstuli, kuras saglabātajam melnrakstam ir virsraksts «Samierināšanās mēģinājums». Par Heinriha asarām Tomass uzzināja tikai pēc četriem gadiem. Vēstuļu apmaiņa, kas notika septiņpadsmitā gada

pēdējās dienās un astoņpadsmitā gada pirmajās dienās, pie samierināšanās nenoveda. Gluži otrādi, lūzums beidzot bija «ietērpts vārdos» un tādējādi nostiprināts. Citēsim fragmentus no Heinriha vēstules uzmetuma, no saņemtās brāļa atbildes un no otrās vēstules, ko Heinrihs, izlasījis atbildi, tūdaļ uzrakstīja, taču nenosūtīja.

No «Samierināšanās mēģinājuma», 1917. gada 30. decembrī: «Manos publicējumos nav vārda «es», tāpat nav arī «brālis». Tie domāti plašāk... un veltīti tikai idejai. Mīlestība pret cilvēci (politiski runājot: Eiropas demokrātija) — tā galu galā ir mīlestība pret ideju; bet, kam ir dāsna sirds plašumā, tam visbiežāk tāda ir arī šaurībā. «Labestību cilvēkam pret cilvēku» prasa luga, par kuru es tūdaļ pēc ģenerālmēģinājuma izteicu savas kvēlās simpātijas tās autoram — Dēmelam... Visu Tavu daiļradi esmu vērojis ar patiesu vēlmi saprast to un izjust... Tava ekstrēmiskā nostāja karā gan lika brīnīties Tev pašam, turpretim es to varēju paredzēt. Šī zināšana nekavēja mani bieži vien mīlēt Tavu daiļradi. Savā protestā, kas saucas «Zolā», es uzstājos pret tiem, kas — tā es to sapratu — izlēca priekšā, nodarīdami ļaunu. Ne tikai pret Tevi, pret leģionu. Leģiona vietā šodien ir tikai saujiņa izmisušo; Tu pats raksti grīni, un Tavs pēdējais arguments — tas ir vienīgi pārmetums par brāļu naidu?... Ne tādu jūtu vadīts, esmu rīkojies . ..»

Uz to Tomass 3. janvārī atbildēja: «Ka pēc patiesi franciskajām dzēlībām, izdomājumiem, apvainojumiem tajā spožajā viltojumā, kurā jau otrs teikums bija necilvēcīgs ekscess, Tu esi uzskatījis par iespējamu, lai arī tas «likās bezcerīgi», «meklēt tuvināšanos», pierāda, cik bezgala nevērīgs ir tas, kam «plašumā dāsna sirds» ... Ne tāpēc es divi gadi esmu cietis un cīnījies, ne tāpēc pētījis sevi, salīdzinājis un apliecinājis, lai par atbildi uz vēstuli... kurā katru rindiņu diktējusi tikai pārliecība par savu tikumisko drošību un taisnību, šņukstot mestos Tev pie krūtīm.

Tu un tie, kas vienis prātis ar Tevi, jūs saucat mani par parazītu. Lai jau! ... Lielais pilsoniskais mākslinieks Adal-berts Štifters kādā vēstulē ir teicis: «Manas grāmatas ir ne tikai dzejas darbi: kā morāliem atklājumiem, kā liecinājumiem par nopietni un stingri glabājamu cilvēka cieņu tām ir vērtība, kas pastāv ilgāk nekā dzejas vērtība.» Man ir tiesības leikt tāpat kā viņam, un tūkstošiem cil-

vēku, kam esmu palīdzējis dzīvot — kaut arī neesmu deklamējis contiact social^26, vienu roku piespiedis pie sirds, otru pacēlis gaisā, — redz tās, šīs tiesības.

Tu — nē. Tu neesi spējīgs redzēt manas dzīves tiesības un ētisko struktūru, jo Tu esi mans brālis. Kāpēc neviens, ne Hauptmans, ne Dēmels, kas apdziedājis pat vācu zirgus ... esejā par Zolā izteiktos uzbrukumus neattiecināja uz sevi? Kāpēc šī eseja ar visu savu vētraino polemiku tika vērsta pret mani? Brāļu pasaules izjūta Tevi piespieda uz to. Tam pašam Dēmelam, kas pēc mana raksta avīzē «Neue Rundschau» (runa ir par rakstu «Domas kara laikā». — S. A.) atsūtīja man no ierakumiem pateicīgu apsveikumu, Tu kā tuvs draugs, kuru ielūdz uz ģenerālmēģinājumiem, vari izteikt kvēlas simpātijas, un viņš var atbildēt Tev ar to pašu; jo jūs gan esat ļoti dažādas dabas, taču neesat brāļi, un tāpēc jūs varat sadzīvot. Lai tad piepildās mūsu brāļu traģēdija!

Sāp? Nekas. Pamazām cilvēks nocietinās un notrulinās. Pēc tam kad Karla izdarīja pašnāvību un Tu uz visu mūžu sarāvi saites ar Lulu, šķiršanās uz visu šāszemes dzīves laiku nav jau vairs nekas jauns mūsu vidū. Šo dzīvi es neesmu radījis. Man tā derdzas. Kaut kā jānodzīvo līdz galam.

Ardievu.»

Plašajiem citātiem no šīm divām vēstulēm, kurās fiksēta brāļu nesaskaņu kulminācija, tās vēsturiskais un emocionālais fons, īpašs motivējums nav vajadzīgs, jo vienu no tām mūsu varonis saņēma, bet otru pats rakstīja, turpretim fragmentiem no nenosūtītās 1918. gada 5. janvāra Heinriha vēstules jāpievieno daži paskaidrojuma vārdi. Šo vēstuli mūsu varonis netika lasījis un tās saturu droši vien nekad arī neuzzināja. Tomēr šai vēstulē, lai cik tā neobjektīva, ir, pirmkārt, daudzējādā ziņā, mūsuprāt, pareizs brāļu savstarpējo attiecību raksturojums, psiholoģisks šo attiecību iztirzājums un, otrkārt, un tas ir vēl svarīgāk, kaut arī ass pēc formas, taču būtībā neatspēkojams vērtējums tam, cik tad ētiski rīkojas rakstnieks, kurš laikā, kad visapkārt iet bojā miljoniem cilvēku, novēršas no politikas un, nodevies pašanalīzei, meklē notiekošajā kaut kādu augstāku cēlu jēgu. Un šās nenosūtītās vēstules fragmentus mēs citējam kā faktu komentējumu, kuru

autors galu galā, izrādījās, bija tuvāks mūsu varonim nekā visi viņa tā kara gadu domubiedri un draugi.

«Mīļo Tommij,

jūtot tādu saniknojumu, man vajadzētu apklust un pieņemt piedāvāto «šķiršanos uz visu šāszemes dzīves laiku». Bet es neko negribu palaist garām. Cik manos spēkos, gribu palīdzēt Tev pareizāk paskatīties uz lietām tad, kad viss būs garām ... Tu, spriežot pēc visa, neesi pietiekami novērtējis savu nozīmi manā dzīvē dabisko jūtu jomā un pārvērtēji to garīgās ietekmes jomā... Es uz Tevi skatos kā uz pilnīgi patstāvīgu parādību, un mana pasaules izjūta ir nevis brāļa, bet gan tieši mana pasaules izjūta. Tu mani netraucē ... Tev šķiet, ka mana vēstule, šis vienkāršais draudzīgais žests, pauž triumfu? Triumfu — par ko? Par to, ka man viss «iznācis» labi, tas ir, pasaule ir drupās un 10 miljonu līķu ir zem zemes? Tas nu gan ir attaisnojums! Tas gan ir gandarījums ideologam! Taču es neesmu tas cilvēks, kas tautu bēdas un nāvi pielāgos sava prāta kaislībām, es — nē. Nedomāju, ka vispār kādas rīcības uzvara būtu runas vērta, kad bojā ejam mēs, cilvēki. Ikviena labāka cilvēcība, kāda var tikt iekarota pēc visa pēdējā un drausmīgā, kas mūs vēl gaida, paudīs rūgtumu un skumjas. Nezinu, vai kāds ir spējīgs «palīdzēt dzīvot» līdzcilvēkam; kaut tikai mūsu literatūra nekad nepalīdzētu viņam mirt!

Šobrīd viņi joprojām mirst, bet Tev, kas esi atzinis un vēl joprojām atzīsti karu par labu... Tev, ja dievs dos, būs vēl 40 gadu laika, lai pārbaudītu, ja ne «apliecinātu» sevi. Nāks laiks, es ceru, un Tu ieraudzīsi cilvēkus, nevis ēnas, un tad arī mani.»

Ķilda ar brāli, skeptiskā novēršanās no savas vēl nese-nējās sajūsmas par karu, nogurums no divus gadus ilgā darba pie grāmatas, kuras dažās lappusēs viņš tagad, pabeidzis to, vairs negribēja ne ielūkoties, — tādi bija apstākļi, kas veidoja situāciju, kad mūsu varonis kādas trīs četras dienas pēc «Pārdomu» nosūtīšanas uz Berlīni sāka jaunu darbu — stāstu par suni, par putniem un kokiem, par dabu, par vienkāršākajiem instinktiem, kas visu dzīvo saista ar dzīvi. Pats viņš šo noveli «Saimnieks un suns» ne vienreiz vien nosauca par idilli. Jā, protams, pēc «Pārdomu» galeras tāds materiāls viņam varēja šķist idillisks. Tomēr mēs izkropļotu autora portretu, ja viņa paša doto šā darba raksturojumu saprastu pārlieku burtiski — tādā

nozīmē, ka viņš atmetis ar roku sava laika sāpīgajiem | nu tā jumiem un drošu patvērumu no sociālajām vētrām nl radis «muzicēšanā» par mūžīgiem tematiem. Heinrihs i.uvam rakstam avīzē «Berliner Tageblatt» deva virsrak-'.!u — «Dzīve, nevis postīšana», Tomass sava raksta virs-mkstā pēc vārdiem «Miers visā pasaulē?» pielika jautā-ļiima zīmi, jo viņa raksta kodols, lai gan tajā atrodama haze par lielisko angli, cilvēcisko krievu un zinīgo vācieti, tomēr bija nevis miera cildinājums, bet gan šaubas par iespēju sasniegt to. Turpretim stāsts «Saimnieks un suns», kas slavē dzīvi tieši kā postīšanas pretmetu, būtībā pauda kaislu vēlēšanos pēc miera. Šis stāsts, gluži tāpat kā tūdaļ pēc tā pabeigšanas iesāktā poēma «Dziesma par bērniņu» (1918. gada aprīlī Tomass Manns piekto reizi kļuva tēvs), bija idille tikai tai nozīmē, ka vēlēšanās pēc miera šeit izteikta pozitīvi un nav saistīta ar polemiku, kuru viņš bija turpinājis pēdējos četrus gadus un kura, kā viņš to tagad redzēja, bija gluži bezcerīga.

1918. gada 4. oktobrī Vācijas valdība, valstī augošās revolucionārās kustības spiesta, griezās pie ASV prezidenta Vilsona ar lūgumu pēc pamiera saskaņā ar tā dēvētajiem četrpadsmit punktiem, kuros bija ieslēpta amerikāņu aneksionistiskā miera programma. 10. oktobrī, piecas dienas pirms noveles «Saimnieks un suns» pabeigšanas, Tomass Manns rakstīja Ernestam Bertramam: «Vai mēs pieņemsim šos punktus un vai iesim uz sarunām? Nu, protams, jā! Tā izskatās, ka pēc zināmas savstarpējas piekāpšanās karaspēks tiks atvilkts. Three cheers for the president of the world}*» Šai pašā vēstulē, pievienodams tai pirmo par «Pārdomām» presē parādījušos atsauksmi, Kurta Martensa cildinošo recenziju, kas beidzas ar vārdiem: «Tomass Manns, par spīti visiem ekonomiskiem un sociāliem apstākļiem, ar savām «Pārdomām» stāv tuvu tam, kas garā brīvs un kā mākslinieks ir tās pašas cilts kā viņš,» — «Pārdomu» autors par Martensa cildinājumiem izsakās tā: «Tā ir pirmā «balss». Tā ir vāja un sievišķīga, taču tā vēlē labu, lai gan tikai man vienam. Kādam gan jābūt mīļam blēdim, ja man tiek atļauts nesodītam «sapņot par Vāciju, kas apbruņota līdz zobiem»? Ne vismazākās saprašanas, par ko īsti ir runa. Bet noslēguma frāze jau bezzobainuma dēļ vien ir ordināra.» [27]

Ko tur teikt, Martensa recenzija bija primitīva, pavirša, patukša. Taču formulējums, ar kuru mūsu varonim tika piedēvēts sapnis par Vāciju, kas apbruņota līdz zobiem, četrpadsmitajā gadā droši vien liktu viņam justies neērti tālab, ka viņu varējuši tik vienkāršoti saprast, un rosinātu vēlēšanos izskaidroties, turpretim deviņsimt astoņpadsmitajā gadā šis formulējums izraisīja tikai zobgalīgu smīnu,

PAR PROFESORU KORNEUUSU, VĀCU REPUBLIKU UN BRAUCIENU UZ PARĪZI

Ciemats īzāras krastā kara laikā nebija audzis. Villa Pošingera ielā drīzāk atgādināja ārpilsētas māju nekā pilsētas savrupmāju. Stigas, ko kompānija, pārdodama zemes gabalus, bija izcirtusi mežā ar nolūku pārvērst tās par ielām jaunā, labiekārtotā Minhenes rajonā, tā arī palika stigas, lai gan šur tur tās jau bija nobērtas ar granti un krustojumos uzstādīti iecerēto ielu rādītāji — stabi ar plāksnītēm: balti burti zilā, tagad jau apdrupušā emaljā. Pavisam netālu no mājas gar kalna nogāzi tecēja sekls, bet dzidrs strautiņš, un tūdaļ aiz meža pletās pļava, kur klusi plūca zāli aitas. Viņš ar suni klaiņoja pa šīm mierīgajām vietām — dažkārt no rīta, pirms darba sākuma, bet biežāk, pabeidzis savu dienai iedalīto darbu, kad «galva plīst pušu», «tāpēc ka es strādāju, mocījos, zobus sakodis, centos uzveikt grūtības, būdams spiests noņemties ar sīkumiem un tai pašā laikā neizlaist no acīm to kopējo un daudzveidīgo sasaistījumu, kuru man vajag, ne par ko nemulstot un ne no kā neatkāpjoties, izsekot līdzi vissīkākajiem tā sazarojumiem». Zem kājām klājās slapjas lapas, čirkstēja grants, plīkšķēja peļķes. Pēdējais kara rudens tuvojās beigām.

Kā tad ir, vai viņš atkal atgriezās pie mūzikas? Visādā ziņā tagad viņš rūpīgos publicistiskos aprakstos nekomentēja vētrainos notikumus, kas risinājās Vācijā un pašā Minhenē. 1918. gada 9. novembrī Berlīnē tika pasludināta republika, ķeizars Vilhelms II aizbēga uz Holandi, 11. novembrī Kompjeņas mežā parakstīja pamieru ar Antanti. Bet Tomass Manns, kas neilgi pirms tam bija iesācis

"Dziesmu par bērniņu», vēstulē Bertramam 20. novembri p.il ne ar pušplēstu vārdu nepiemin tik sensacionālos jaunumus un tikai lūdz adresātu sameklēt vācu teikās par niķiem dažus viņa kārtējam darbam nepieciešamus terminus. Nejaušība? Nezin vai. Arī savās vēstulēs viņš tagad visai reti skar politiskus jautājumus.

Autobiogrāfiskajā «Dziesmā par bērniņu» tiek pieminēta runa, ko jaundzimušās Elizabetes kristībās teicis jaunais mācītājs:

Pār viņa bērnišķām lūpām svētrakstu atziņas plūda.

Kad nebija zināms, ko sacīt, palika sevī kluss.

Arī viņš pats, šo rindu autors, būtībā tagad «nezina» neko citu, ko teikt, kā vien vispārīgus vārdus par krietnumu, par mīlestību, par to, ka māksla tuvina cilvēkus, — vārdus, kas ir diezgan tuvi «evaņģēliskajām patiesībām»:

Tauta, kas cēlusies cīņai, tauta, ko nemieri viļņo,

Zina vai pūliņu mērķi? (Vai zināms tas Vācijai būtu?)

Tauta jūt dvēselē savā, ka tirda to augstāki spēki,

Katru par ieroci vēršot. Lai tādēļ mēs godīgi darām To, kas mums nolemts uz zemes, ko mūžā piepildīt spējam,

Ticot, ka kalpojam visi ļaužu kopējai laimei.

Māksla mūs tuvināt iespēj un vienot, un stiprākus veidot.

Kaut arī it kā starp citu un netiešs tās klātbūtnes spēks.

Karš nebija laupījis nevienu viņa tuvinieku. Gluži otrādi, pēdējā pavasarī viņa ģimenē bija radies pieaugums, un tagad, rudenī, jau bija pamats nākamajā gadā gaidīt vēl vienu. Karš bija tikai viņu pašu padarījis citādu. Grāmatā, kas viņam bija jāuzraksta, vajadzēja ietvert šā lūzuma pieredzi, viņš zināja, ka dzīvot un radīt tā kā agrāk vairs nevar, bet šobrīd viņš varēja izteikt vārdos tikai pats savu apjautu par laikmetu miju, tikai savas gaidas pēc jauniem notikumiem pasaulē un savā paša daiļradē.

Rudens aina Minhenes priekšpilsētā, ko kara uguns un ieroči nebija skāruši, kur par karu liecināja tikai pārtraukto darbu pēdas un šo darbu atjaunošana, bet tās termiņu neviens vēl nevarēja pateikt, mainītu un varbūt pat noraidītu — to varēja pateikt diezgan droši — pirmskara plānus, tieši rudenīgā aina, jo rudenī tukšie klajumi īpaši samanāmi, — šis pieticīgais redzes tēls tiešām var noderēt par zināmu analoģiju mūsu varoņa dvēseles stāvoklim ne tikai tais 1918. gada un 1919. gada mēnešos, kad viņš, vēl joprojām neatsācis «Burvju kalnu», rakstīja «idilles», «Dziesmu par bērniņu», «Saimnieku un suni», bet arī pirmajos divos Veimāras republikas gados.

Nacionālo sapulci, kas 1919. gada februāri pieņēma Visvācijas konstitūciju, sociāldemokrātu partija ■— tās galva bija Fridrihs Eberts — sasauca nevis Berlīnē, bet gan Veimārā, oficiāli motivēdama, ka Gētes un Sillera pilsēta Veimāra vislabāk simbolizējot jaunās valsts garu — vācu klasikas humāno garu, ka tāda vietas izvēle ļoti svarīgajam politiskajam aktam uzsverot Vācijas atsacīšanos no Potsdamas prūšu militāristiskajām tradīcijām. Patiesībā šās izvēles īstenais cēlonis bija bailes no Berlīnes revolucionāro strādnieku aktivitātes, vācu sociāldemokrātijas vēlēšanās noturēties pie varas, kaut vai slēdzot kompromisu ar pašu melnāko reakciju, nacionālistisko virsniecību, kurai par upuri tikai trīs nedēļas pirms sapulces atklāšanas bija krituši Kārlis Lībknehts un Rozā Luksemburga. Bavārijā, kur proletariāts nekad nebija bijis tik stiprs kā rūpnieciskajā Berlīnē un kur 1919. gadā tika nodibināta tā dēvētā nacionālsociālistiskā partija, labējā reakcija sevišķi stūrgalvīgi un sekmīgi pretojās Veimāras valdības mēreni liberālajai izlīgšanas politikai, un Minhene, kas visu kara laiku atradās dziļā aizmugurē, dažus mēnešus pēc kara kļuva par kara darbības arēnu.

1920. gada martā uz trim dienām valsts kanclera posteni sagrāba bijušais ģenerālštāba virsnieks Volfgangs Kaps, kuru balstīja grupa monarhistu un junkuru. Berlīnes strādnieki uz Kapa puču atbildēja ar ģenerālstreiku un masu demonstrācijām, un, neguvis reihstāga vairākuma atbalstu, pat streika pārbiedēto labējo partiju parlamentāriešu dezavuēts, Kaps aizbēga uz ārzemēm.

«Bavārijas Kaps» — Gustavs fon Karš ieņēma Bavārijas premjerministra krēslu uz ilgu laiku, uz diviem gadiem, un nodeva to tālāk tādiem pašiem melnum melniem reakcionāriem, kāds bija viņš pats. G. Kara un viņa pēcteču laikā Minhene jau divdesmito gadu sākumā ieguva tās iezīmes, kas tagad, kad domājam par šās pilsētas lomu Vācijas jaunāko laiku vēsturē, patiesi gan nosaka tās seju un pašas pirmās ataust mūsu atmiņā, gandrīz vai izdzēšot tajā visu, ko zinām par Minheni kā par kultūras vērtību krātuvi, izcili lielu literārās dzīves, mūzikas un teātra mākslas centru, par gleznu galeriju un brīnišķīgu arhitektūras veidojumu pilsētu. Jau toreiz tā kļuva par nacionālisma balstu, par politisku slepkavību un melnsimtnieciska

t' iora perēkli. Šodien ikviens atceras, ka Minhenē savu Karjeru iesāka Hitlers ...

Bet kā pie varas tika Gustavs fon Karš? 1919. gada februārī jauns nacionālists, bijušais virsnieks grāfs Arko-Vallejs nošāva ceļā uz landtāgu Bavārijas premjerminis-Iru sociāldemokrātu Kurtu Eisneru, pēc profesijas litera-I ūrvēsturnieku. Plašo tautas slāņu sašutums par Eisnera noslepkavošanu līdzēja gūt sazvērestībā sekmes dažiem sociāldemokrātiem, anarhistiem un «neatkarīgajiem sociālistiem», kuri 7. aprīlī izsludināja Bavārijas padomju republiku. Komunisti atsacījās piedalīties šai šķietamajā padomju valdībā un pēc dažām dienām, ielu kaujās uzvarējuši to, nostājās jauna Bavārijas kabineta priekšgalā. Lai gan tas nepastāvēja ne divi nedēļas, sociāldemokrātijas bailes no proletāriskās revolūcijas bija stiprākas nekā bailes no militāristiski muižnieciskās reakcijas, un Berlīnes sociāldemokrāti, kam palīdzēja viņu partijas kolēģi Bavārijā, pavēra ceļu uz Minheni «freikora» — vāciešu baltgvardu — daļām. Revolucionārā milicija metās pret viņiem ielu kaujās, taču nenoturējās ilgi. Komunistu vadoņus nošāva, un no jauna saformētā Bavārijas koalīcijas valdība, kurā ietilpa sociāldemokrāti un labējo partiju pārstāvji, drīz vien atdeva vietu buržuāziski muižnieciskajai Kara valdībai.

Tomasu Mannu personiski šī straujā notikumu maiņa neskāra. Atšķirībā no kaimiņu villām, kur notika kratīšanas, — paslēptus ieročus meklēja sākumā «padomju republikas» patruļas, bet pēc tam freikora patruļas — savrupmājā Pošingera ielā nelūgtie viesi neienāca. «Mūsu māju,» atcerējās Klauss Manns, «valdības karaspēks neaiztika. Sākumā uzskatījām to par laimīgu nejaušību, bet vēlāk uzzinājām, ka patruļām bijis pavēlēts Tomasa Manna mitekli likt mierā. Tiesa gan, mūsu mājas izskats stipri vien modināja aizdomas par piederību pie kapitālistiskās pasaules, un mājas saimnieka pārliecība no marksistiskā viedokļa nekādā ziņā nebija nevainojama, taču revolucionārie vadoņi, kurus viņu ienaidnieki iztēloja par asinskāru vandaļu bandu, patiesībā bija cilvēki, kas prata cienīt rakstnieka talantu un neaizskaramību pat tad, ja viņiem nebija pieņemami rakstnieka politiskie uzskati. Daudziem šiem jakobīņiem-diletantiem literatūra bija blakus nodarbošanās vai pat galvenā profesija.» īsti marksisti, kādi tie šķita Klausam Mannam, Bavārijas padomju republikas vadošie darbinieki nepavisam nebija. Tādiem cilvēkiem, piemēram, kā rakstniekam Eriham Mizamam (viņu Tomass Manns personiski pazina), kas tolaik turējās anarhistu pozīcijās, vai sociāldemokrātam rakstniekam Emstam Tolleram revolucionāra ideālisma, centienu tīrības un inteliģentisku ilūziju bija daudz vairāk nekā politiskas pieredzes un zināšanu proletariāta diktatūras teorijā.[28] Lai nu kā bija, visjūtamāk šie notikumi ielauzās Tomasa Manna dzīvē laikam gan tai dienā, kad pasaulē nāca viņa pēdējais bērns — dēls Mihaels. Viņš piedzima 1919. gada 21. aprīlī, kad, lielgabaliem dārdot, pilsētai tuvojās freikora daļas, un, tā kā vienīgo tiltu, pa kuru pie dzemdētājas varēja atbraukt ārsts, bija slēgusi milicija, tad mātes un bērna dzīvība vairākas stundas atradās briesmās.

Pret politiku joprojām juzdams riebumu un par Eiropas nākotni pēc kara joprojām domādams tādās vispārīgās kategorijās kā demokrātiskā civilizācija, retoriskā demokrātija, garīgums, konservatīvisms, Tomass Manns arī uz Bavārijas un Visvācijas politiskās cīņas peripetijām šobrīd raugās tikai caur šo ierasto vērtējumu prizmu. Viņš simpatizē jebkurām konservatīvām tendencēm, tāpēc ka Rietumu buržuāzisko republikānismu uzskata par liekulīgu, tomēr nedz ar «acumirklīgiem valdītājiem» (tā viņš dēvē Kapa pučistus), nedz ar Minhenes Kara valdību solidarizēties nevar, kā bija solidarizējies ar Bētmanu-Hol-vegu 1914. gadā.

Kas attiecas uz neilgi pastāvējušo Bavārijas padomju republiku, tad mums nav zināmi nekādi tieši viņa izteikumi par to. Zinām, ko viņš rakstīja privātā vēstulē dažas dienas pirms Ungārijas padomju republikas proklamēšanas: «Es laikam gan negribētu, lai šī pretīgi liekulīgā demokrātija kļūtu gudrāka no Ungārijas notikumiem, kas mani saviļņojuši līdz sirds dziļumiem. Labāk lai tie visu saasina līdz galējībai. Pie mums arī kuru katru dienu gaidāma nacionālā sašutuma un boļševisma saplūšana vienkop. «Komunismā», kā es to saprotu, ir daudz kā laba un cilvēcīga. Tā galamērķis ir vispār iznīcināt valsti, kas vienmēr būs spēka valsts, cilvēciskot un atveseļot pasauli, ili politizējot to. Kas gan būtībā var būt tam pretim? Tikai l.ii pasarga mani arī un lai vēlreiz pasarga mani no «proletāriskās kultūras».» Lai cik tas paradoksāli, bet Tomasa Manna pēckara konservatīvismu radīja nepatika pret re-Imlsko demokrātiju, un no tās pašas nepatikas izauga arī viņa simpātijas pret pašu revolucionārāko, pašu radikālāko sabiedrības pārveidošanu. Jā, te skaidri samanāmas, |,i tā var izteikties, divas simpātiju straumes, un tās plūst uz pretējām pusēm. Taču jakobīņus-diletantus, kā vēlāk Klauss nosauca anarhistiskos inteliģentus, kas bija pasludinājuši Bavārijas padomju republiku, Tomass Manns acīmredzot nevērtēja par nopietnu sociālu spēku, un šās īsās drāmas asiņainais noslēgums acīmredzot tikai nostip-lināja viņa konservatīvismu — tūlīt piebildīsim, tas bija abstrakts, skeptisks konservatīvisms, jo, atkārtojam, Vei-ināras režīma īsteno antagonistu, reālo «labējo» piekritējs Tomass Manns nekad nebija.

«Mūsu jaukā Minhene,» viņš rakstīja 1919. gada maijā drīz pēc freikora karaspēka daļu ienākšanas pilsētā, «man — un ne tikai man vienam — noriebusies līdz kaklam. Šis truluma, vieglprātības un Švābingas gara (Švā-binga ir Minhenes kvartāls, ko iecienījušas mākslinieku inteliģences aprindas. — S. A.) maisījums ir derdzīgs un, kā izrādījās, var būt par cēloni visasiņainākajām nejēdzībām ... Loloju domu par pārcelšanos...» Tā paša gada jūnijā, arī privātā vēstulē, viņš raksta, ka šobrīd nekur publicistikā neizteiksies. «Viss vēl atrodas nepārtrauktā kustībā, miers pat vēl nav parakstīts, un, kad arī būs parakstīts, tas vēl neko neizbeigs, joprojām varēs sagaidīt pašus avantūristiskākos notikumus gan iekšzemē, gan aiz robežām, un laiks, kad rīt jau ir novecojis tas, kas teikts šodien, vēl nekādā ziņā nav pagājis. Pabeidzis «Pārdomas», patiesībā esmu pārvilcis krustu publicistikai (tā mani drausmīgi nogurdināja, un es esmu piekusis) un cieši apņēmies turpmāk stingri nodoties mākslinieciskajiem plāniem, kurus vēl gribētos paveikt. Man taču ir 44 gadi, un līdz piecdesmitiem es gribētu uzrakstīt abus pirms lielā pārtraukuma iesāktos romānus, lai varētu pabeigt savus kopotos rakstus. Taču, ja starplaikā es atkal ņemtu vārdu politiski morālajos jautājumos, tad, manuprāt, būtu jādod pamatīgs, godīgs pārskats par to, kā «Pārdomu» autors visu redz tagad. Ne tas vien, ka man prāts šobrīd aizņemts ar ko citu (esmu pilnīgi nodevies

18t

mēģinājumam atkal iegremdēties romānā par «Burvju kalnu»), — pašreizējais brīdis arī ir tam gauži nepiemērots. Ko varu tagad sacīt? «Bērni, turieties, nav jau gluži tik Jauni?» To es nevaru teikt, jo man šķiet, ka Jaunāk un pretīgāk vairs nevar būt.»

Aizritēja gandrīz gads. Versajas līgums jau sen bija parakstīts, un mūsu varoņa prognoze apstiprinājās: avan-tūristisku pārsteigumu laiks Vācijas politiskajā dzīvē patiesi nebeidzās, bet, kas attiecās uz «Pārdomu» autoru, tad viņš vēl nespēja ne tikai «ņemt vārdu» kā publicists, bet pat ne privātā, pat ne mājinieku lokā nejaudāja par notiekošo izsacīties noteiktāk, kaut mazliet pārsniedzot pašu vispārīgāko skeptiski konservatīvo komentāru. 1920. gada martā viņš Bertramam rakstīja par Kapa puču: «Diktators Kaps Jums pašam arī nezin vai ir pa prātam; vispār, lai gan jūtu simpātijas pret zināmām acumirklīgo valdnieku tendencēm (viņi raizējas par «godu un godīgumu» — nu, ko tur teikt, bravo!), man rodas iespaids, ka akcija ir priekšlaicīga, ka tā traucē notikumu mierīgo gaitu, un baidos, ka konservatīvā ideja, kas atkal krietni vien nostiprinājusies visā valstī, tiks smagi sakompromitēta.» Šai pašā vēstulē viņš stāsta par sarunu ar saviem bērniem pie galda. «Mani bērni nosauca par demagoģiju Minhenes konservatīvās valdības lēmumu slēgt izēšanās un fokstrota iestādījumus. Nevarēju to apstrīdēt un apmierinājos ar sentenci, ka ikviens nelikumīgs valdītājs gribot negribot ir demagogs un ka pat viņa vislabāk domātie pasākumi katrā ziņā tiks iztulkoti šādā nozīmē.» Un šīs atsauksmes par Kapu un par Veimāras liberāļu opozicionāriem Minhenē viņš arī pabeidz patiesībā ar izvairīgi skumju sentenci: «Fakts, ka vācieši padzinuši savus firstus, ir pilnam novērtēts kā laime, taču nepavisam vēl nav novērtēts kā nelaime.»

Tā viņš rakstīja, kad bija aizvadīts jau gandrīz gads pēc otrreizējās «iegremdēšanās» kara pārtrauktajā darbā — «Burvju kalnā». Vai tā bija uzticība iesāktajam, stingra radošās dzīves posmu pēctecība, stūrgalvīga pieķeršanās reiz izlolotam materiālam? Jā, protams. Taču pēctecība te, izrādījās, bija pavisam citāda, nekā sākotnēji šķita viņam pašam, kad viņš, apmeklējis sievu Šveices sanatorijā, iecerēja sarakstīt «satīru drāmu» kā papildinājumu Venēcijas novelei par nāvi. Tuberkulozes sanatoriju ārsti un bijušie pacienti, uzzinājuši par Tomasa

Manna izraudzīto tematu no viņa tuviniekiem un draugiem, kuriem viņš lasīja priekšā tagad gan gausi, tomēr vienmērīgi pabeidzamās nodaļas, domāja, ka viņš iecerējis sarakstīt satīru par viņiem pazīstamām lietām. Aizsteigdamies priekšā, piebildīsim, ka šis romāns, nācis klajā, patiesi kļuva par aizliegtu grāmatu tajās aprakstītā tipa dziednīcās. Turpretim autors, atsākdams darbu, gan nedomāja, ka tas izaugs par tūkstoš lappušu romānu, tomēr arī toreiz labi zināja, ka viņa grāmata nebūs par to. «Ja te patiešām varētu iztikt ar maķenīt satīras!» viņš par «Burvju kalnu» izsaucās tai pašā vēstulē, kur izteica nožēlu par konservatīvās idejas kompromitāciju. Pēctecība te bija daudz, daudz lielāka vēriena. Konservatīvo ideju, kas, sākot ar «Budenbrokiem», audās cauri visai viņa daiļradei un ko viņš, nemitīgi nonākdams pretrunā pats ar sevi, kā publicists aizstāvēja «Pārdomās», viņš tagad kā mākslinieks, kā romānists pētīja objektīvāk un abstraktāk. Atskatīdamies uz savu ceļu, viņš teica, ka sapratis, «kāda velna pēc uzkāpis» uz «Pārdomu» galeras, — «Burvju kalna» dēļ. «Mākslinieks un birģeris» — aptuveni tā var formulēt galveno problēmu, galveno nervu novelēs un romānos, ko viņš bija sarakstījis līdz karam. Tagad viņa uzmanības degpunktā bija pats birģeris — kurp viņš iet, kādas briesmas viņam draud, kā viņam saglabāt dzīvotspēju, nenomirt un turklāt neatsacīties no labākā, kas viņā bijis, no sava cilvēcīguma? Tādējādi romāns, kas tobrīd tiek rakstīts, pēctecīgi saistīts ne tikai ar «Pārdomām» un, protams, ne tikai ar «Nāvi Venēcijā», kas, vislielākais, varēja pastimulēt sākotnējo ieceri — ironiski attēlot nāvi, bet patiesi ar visu, par ko šis autors līdz tam bija rakstījis.

Vēlreiz aizsteigsimies notikumiem priekšā. 1925. gadā, pabeidzis «Burvju kalnu», viņš sarakstīja nelielu noveli ar nosaukumu «Nekārtība un agrīnas ciešanas». To drīz vien pārtulkoja angļu un franču valodā un ar citu virsrakstu — «Inflācijas laikā» iespieda izdevumā «fievue de France», saskatot tajā, saprotams, līdzās tās mākslinieciskajām vērtībām pirmām kārtām vācu pēckara sadzīves dokumentu, Vācijas ainu par laiku, kad pudele alus maksāja astoņus tūkstošus mārku, cilvēki dzīvoja pusbadā, viņiem trūka paša nepieciešamākā apģērba un apavu. Taču šī novele bija arī autobiogrāfisks, vēl vairāk, «ļoti personisks» dokuments, kā autors pats norādījis mazā komentārā pie tās. «Tas ir revolūcijas laika stāsts,» viņš atzīstas, «un to stāsta cilvēks, kas gan nebija revolucionārs, bet kas mazliet orientējas par šo un to un pēc Valmī^29 nesāks pareģot, ka viss paliks pa vecam.» Autors šeit izsakās tēlaini, vispārinājuma labā izmanto vēstures analoģiju, taču, ja atceramies viņa vārdus par šā «ģimenes» stāsta «ļoti personisko» raksturu, ja noveles personāžos bez pūlēm sazīmējam reālos viņa ģimenes piederīgos, viņa vecākos bērnus Ēriku un Klausu, viņa jaunākos — Elizabeti un Mihaelu, viņa sievu Katjas kundzi, bet mājā, kur norisinās darbība, «elegantā priekšpilsētas mājā... ko izkropļojušas dzelzs krāsniņas ar garām caurulēm», saskatām mums zināmo villu Pošingera ielā, tad, vērīgi ielūkojušies ģimenes galvas tēlā — vēstures profesorā Korneliusā, meklējam un atrodam tajā iezīmes, kas atspoguļo mūsu varoņa dvēseles stāvokli un noskaņojumu tais gados, kad tapa «Burvju kalns». Starp citu, autora komentāri par noveli «Nekārtība un agrīnas ciešanas» tieši norāda, ka šis darbs ir iekšēji saistīts ar tobrīd tikko pabeigto lielo romānu: «Mēs esam beiguši, taču joprojām rosāmies; ne visu, kas mūs satrauca un saistīja, spēja sevī ietvert masīvā kompozīcija; darba netrūkst, un ar sajūtu, ka iesākto esam izdarījuši līdz galam, ar atbrīvēs sajūtu, ar pārgalvību un vēlēšanos jau kuro reizi sev pierādīt, ka, par spīti lielajai piepūlei, spēki nav iztērēti, tu ātri uzraksti kaut ko īsu, rezumējošu, lai tūdaļ vēlreiz baudītu pabeigšanas prieku, kas gadās tik reti.» «Kaut ko rezumējošu» — šī piebilde mums ir ļoti svarīga!

Doktors Korneliuss zina, ka vēstures profesori nemīl vēsturi, kad tā notiek, bet mīl to, kad tā jau notikusi; ka viņi neieredz sava laika apvērsumus, jo uztver tos kā nelikumīgus, nesakarīgus un nekaunīgus, vārdu sakot, kā «nevēsturiskus», un ka «viņu sirds pieder sakarīgajai, dievbijīgajai un vēsturiskajai pagātnei». Taču viņš pats, kaut arī «zina» to, nevar tikt vaļā no sava konservatīvisma. Viņa jājamais zirdziņš ir Fīlipa Otrā un kontrre-formācijas laiks. Gatavodamies savai lekcijai, viņš apsver «mazliet melanholiski iekrāsotus teicienus», ar kādiem stāstīs studentiem par «gausā Fīlipa faktiski bezcerīgo cīņu pret jauno, pret vēstures gaitu». Kas profesorā Kor-iiHiusā ir pārsvarā — subjektīva slieksme uz pagātni vai objektīva zināšana, ka tāda slieksme ir, tā teikt, profesionāla vājība? Īstenībā šo jautājumu sev uzdod arī profesors pats, tomēr atbildēt neņemas. «Taisnība,» viņš prāto, «nav immības dedzīgums, nav braši bezbēdīga uzņēmība, tā ir melanholija. Un tālab, ka taisnība pēc savas iedabas ir melanholija, tā pēc savas iedabas slepeni vairāk simpatizē melanholiskajai, bezcerīgajai partijai un vēstures varai nekā braši bezbēdīgajai. Galu galā vai taisnība sastāv no šādām simpātijām un vai bez tām taisnības vispār nebūtu? Tātad vai galu galā vispār nav taisnības — profesors sev jautā ...»

Mūža galā Jāzepa tetraloģijā Tomass Manns netieši, ar kāda personāža muti izteica domu, ka dzīve dažkārt uzdod jautājumus, uz kuriem var atbildēt tikai ar humoru, ar smiekliem. Veidodams profesora Korneliusa tēlu, autors tieši izmanto humoru, un šai gadījumā uz jautājumu, kāda tendence profesora noskaņojumā tad nu ir pārsvarā, humors dod noteiktāku atbildi, nekā tas parasti humoram raksturīgi. Mēs te domājam simpatizējošo humoru, ar kādu tēlota šī autobiogrāfiskā figūra. Humora un ironijas pietiekami daudz ir jau pašā spriedelējumā par to, kādu vēsturi mīl vēstures profesori. Humors spīgo gan atgādinājumā par doktora Korneliusa skūto seju (viņš noskuvis ūsas un ķīļbārdiņu tāpēc, ka «arī vēsturisks cilvēks beigu beigās piekāpjas sava laika paradumu priekšā»), gan vērojumā, ka tautas dziesmu dziedātājam profesors «demonstratīvi aplaudē», jo «šis izglītības un vēsturiski retrospektīvās mākslas mēģinājuma ieplaiksnī-jums džimmi saviesīgumā iesilda viņu», tas ir, autora vērīgajā uzmanībā pret tīri ārējiem, būtībā nenozīmīgiem sadzīves sīkumiem, kuros izpaužas konservatīvisma konflikts ar pēckara laika garu un kuri vienkāršo šo konfliktu, reducē to uz mūžīgo «tēvu un dēlu» strīdu, uz strīdu, kur tēvi aiz mīlestības pret bērniem galu galā piekāpjas, pārvar sevī sliecību uz pagātni un vēlas tikai vienu — lai bērni pārņemtu, cik tas iespējams, viņu pieredzi. Jā, šā mazā stāstiņa «rezumējošais raksturs» attiecībā pret milzīgo «Burvju kalnu» rodams arī tā pedagoģiskajā patosā.

«Burvju kalnā» iztirzātas kara un pēckara laika izvirzītās problēmas, taču autors romāna darbībai liek risināties pirmskara laikā un vēstījumu nobeidz ar «pērkona grāvienu» un ar centrālās figūras — par Hansu Kastorpu runa būs vēlāk — aiziešanu no «pedagoģiskās provinces», kuras loma šeit ierādīta tuberkulozes sanatorijai, uz pasaules kara ierakumiem. Oktobra revolūcija tīri hronoloģiski romānā neietilpst. Bet kā laikmeta diženākais vēsturiskais notikums tā jau arī «Burvju kalna» gados Tomasam Mannam nav šķirama no jautājuma par cilvēces nākotni, revolūcijas fakts itin kā stāv aiz iekavām Hansa Kastorpa skeptiskajā neuzticībā pret ideologiem, kas cīnās par viņa dvēseli, un mēs vēl redzēsim, ka to, ko autors līdz galam nepasaka romānā, kur sarežģītā mākslas darba formā ietērpts pārskats par to, «kā lietas izskatās šobrīd», viņš uzskatāmāk un tiešāk pateiks kā publicists.

1921. gada jūnijā, saņēmis no Lībekas uzaicinājumu nolasīt tur referātu tā dēvētajā «Ziemeļu nedēļā», viņš pirmoreiz kopš «Pārdomām» pārtrauca savu darbu vārda mākslā, lai sniegtu pārskatu par laiku un par sevi. Septembrī viņš atkal apmeklēja dzimtās vietas, kur viņu tagad titulēja par «mūsu pilsētas dēlu», bet viņa vecmāmuļas māja bija pārbūvēta par grāmatu veikalu «Buden-broki», un aktu zālē, nevis Katharineum, bet gan citā Lībekas ģimnāzijā — Johanneum, nolasīja pusotras stundas garu referātu «Gēte un Tolstojs». Pusotrās stundās viņš, protams, paguva nolasīt tikai daļu sagatavotās plašās esejas, kas aptver vairāk nekā piecas autorloksnes. Iespiest šo darbu pilnā apjomā viņš nesteidzās, jo domāja sākumā to izmantot publiskām lekcijām, un patiesi — gandrīz veselus divus gadus viņš labprāt lasīja tā fragmentus arī citās valstīs un pilsētās — Prāgā, Brno, Vīnē, Budapeštā, Madridē. Visbiežāk viņš lasīja priekšā nodaļas, kas veltītas autobiogrāfiskās grēksūdzes literatūras audzinošajai nozīmei, un tāpat viņš rīkojās arī, jāsaka, īpaši ievērojamā un reprezentablā gadījumā — Gētes svinībās Frankfurtē pie Maiņas Gērharta Hauptmana un valsts kanclera Eberta klātbūtnē, nosaukdams savu referātu šādi: «Ideja par grēksūdzes un audzināšanas organisko sakaru».

«Lai kā cilvēks mīlētu savu «es»,» viņš izteicās savās runās un rakstos, «un lai cik «egocentrisks» viņš būtu, bet, ja viņš pret šo «es» izturas kā pret kultūras sūtību un strādā vaiga sviedros, lai šo sūtību īstenotu, viņš visādā ziņā audzinoši iedarbojas uz cilvēci un visādā ziņā iepazīst laimi un cieņu, kas pienākas jaunās paaudzes vadītā-i,un,» Laikam gan nav jāpaskaidro, ka šai domai arī pašai liija «grēksūdzes» raksturs, tas ir, ka mūsu varonis te domāja pirmām kārtām pats sevi. Vai šī doma viņam bija (auna? Kaut kādā ziņā ne. Viņš taču pirms četriem gadiem vēstulē Heinriham bija izteicis lepnu pārliecību, ka ar savām morālajām atklāsmēm ir palīdzējis cilvēkiem dzīvot. Tomēr pats fakts, ka viņš pieminēja jaunās paaudzes vadīšanu un laimi, ko tā dod, rāda, kādu jaunu un daudz konkrētāku ētisko jēgu viņš tagad saskata savā mākslinieka darbā. «Palīdzēt dzīvot» tagad viņam nozīmē lieši palīdzēt nenomirt, palīdzēt birģerim atrast tiltu uz nākotni. Referātā par Gēti un Tolstoju viņš ne ar vienu vārdu nepieminēja nedz «Pārdomas» — savu iepriekšējo grāmatu, nedz «Burvju kalnu» — grāmatu, ko tobrīd, gan ar nelielu pārtraukumu, rakstīja, un tomēr viņš šeit runāja par tām un vispār par visu savu autobiogrāfisko daiļradi, par tās attaisnojumu un uzdevumu. Uzskatīdams sevi par tipisku vācieti un joprojām identificēdams vācieti ar birģeri, viņš nenorobežoj ās no konservatīvās idejas, tikai uzsvēra, cik bīstama ir tāda nekontrolēti stihiska uzticība pagātnei, tāda paļāvība, kādā viņš līdz šim bija dzīvojis un rakstījis — gan tad, kad «Buden-broki» viņam bija dārgi vienīgi tālab, ka tur bija runa par sairumu, gan tad, kad «apolitiskais» jūsmoja par «krusta, nāves un kapa» gaisotni Pficnera operā.

Viņš tagad rakstīja, ka ar Oktobra revolūciju «buržuāziski liberālais laikmets» beidzies. Vēlāk, iespiezdams referātu pilnā apjomā, viņš šo tēzi attīstīja tālāk un attiecīgo vietu paplašināja. Viņš runāja par «diktatūru un teroru», pie kā «ķeras reakcija», par nacionālisma viļņiem, kuri gāžas pāri Eiropai, par itāliešu fašismu, kas «naidīgs boļševismam» un «naidīgs humānismam», par Franciju, kur Puankarē, par sava naida objektu dēvēdams «komunismu», «patiesībā» cīnās «pret veco buržuāzisko Franciju, klasiskās revolūcijas zemi». Viņš runāja par Vācijā izplatījušos «pašmāju pagānismu», «romantisko barbarismu» — tā viņš toreiz nodēvēja vācu fašismu. Šo faktu gaismā aplūkodams Gētes un Tolstoja paraugu un pieredzi, rakstniekus, no kuru daiļrades un dzīves nav šķirams pedagoģiskais un autobiogrāfiskais elements, nesen klajā nākušo «Pārdomu» autors, kura mutē vārds «civilizācija» skanēja gandrīz kā lamuvārds, tagad atzinīgi norādīja, ka Gēte savu «morālo sūtību», «savu nacionālo uzdevumu» «būtībā uztvēra kā civilizatorismu». Un te viņš atkal domāja pats sevi, savu toreizējo darbu — «Burvju kalnu». Ko viņš uzskatīja par savu «civilizato-risko» nozīmi, ko viņš lika pretim «romantiskajam barbarismam», ko gribēja mācīt jaunatnei?

Ja gribam pateikt īsi, nebaidoties, ka bez iepriekšējiem paskaidrojumiem tas skanēs mazliet retoriski un abstrakti, — tad humānismu. Referātā «Gēte un Tolstojs» — bet šim referātam dots apakšvirsraksts «Fragmenti par humānisma problēmu» — mūsu varonis pirmoreiz sāka runāt par cilvēka miesas un gara principu harmonisko apvienojumu, par savu ticību cilvēka spējai savienot pieķeršanos pagātnei, savas esības materiālajam pamatam, ar tādu pašu mīlas pilnu iejūtību pret laika vēlējumiem, pret nākotnes aicinājumu. Sai vispārīgajai sava humānistiskā ideāla formulai Tomass Manns palika uzticīgs no šā brīža uz visiem laikiem un vēlāk padarīja to par motīvu savai «dziesmai par cilvēcību», Jāzepa romāniem, kui ietērpa to bībeliskajā «divkāršās svētības» termina tērpā: «Daba, kas nepazīst pūliņu,» teikts 1921. gada referātā, «ir mežonība. Gars, kas nepazīst pūliņu, ir kaut kas bez saknēm un būtības. Gara un dabas triumfējošā saplūsme kaismīgā tieksmē vienam pēc otra — tas ir cilvēks.»

Abstrakti, vai nav tiesa? Taču tā beidzas referāta nodaļa, kura saucas «Daba un nācija», un pats šis virsraksts jau zināmā mērā var noderēt par pavedienu, kas šo vispārīgo spriedumu saista ar Manna uzskatu par toreizējo Vācijas stāvokli un par savu paša audzinošo, «civiliza-torisko» sūtību. Tagad, kad buržuāziski liberālais laikmets Eiropā bija beidzies un viņa zemei draudēja «pašmāju barbarisms», vakardienas enerģiskais konservators aicināja būt piesardzīgiem, runāja par «vidusceļa auglīgo grūtumu», atgādināja, ka «lielos jautājumos, jautājumos, kur runa ir par cilvēku, jebkurš lēmums var būt priekšlaicīgs un aplams». Viņš gribēja, lai Vācija, lai vācu bir-ģerība, balstoties uz savām humānistiskajām, nosacīti runājot, «helderlīniskajām»[30] tradīcijām, uzņemtos būt par konservatīvās idejas un radikālās idejas starpnieci. Vēl vnlrāk, tobrīd, divdesmito gadu sākumā, kad vēsture vi-vēl nebija pierādījusi, cik tādi sapņi ir vientiesīgi un veltīgi, viņš ticēja, ka drīz iespējams īpašs vācu sociālisms, kas samierinās abas idejas. «It īpaši mūsu sociālis-mmn, kurā garīgo dzīvi pārlieku ilgi reducēja uz zemāko < konomisko materiālismu,» viņš deklarēja sava referāta liedējās lappusēs, «visvairāk nepieciešams saplūst ar to i ildeno vāciskumu, kas vienmēr «sirdī tiecies uz seno helēņu novadiem». Politiskajā ziņā šis sociālisms šodien, i.iisnību sakot, arī ir mūsu nacionālā partija; bet tas pa islam netiks galā ar savu nacionālo uzdevumu, iekām, .iloristiski izsakoties, Kārlis Markss neizlasīs Fridrihu I lelderlīnu, un šī tikšanās, šķiet, nav aiz kalniem.»

Tieši šai viņa dzīves posmā, kad viņš, sludinādams «at-innas noderīgumu», karodams par toleranti kritisku vidusceļu starp «dabu» un «garu», starp «tautu» un «cilvēci» un tādu vidusceļu — nevis karojošu nācijas pretnostatījumu pasaulei — uzskatīdams par vienīgo līdzekli, kā saglabāt pagātnes kultūras vērtības, kā neieslīgt obsku-lantismā, atzīdams to par birģera vienīgo ceļu uz «dzīvi», ļoti lielā mērā polemizēja pats ar savu iepriekšējo grāmatu, — tieši šai posmā notika viņa samierināšanās ar brāli. Kas par to, ka sākumā tā varbūt bija tīri formāla un divdesmitajos gados nodibināja tikai «modus vivendi», kas par to, ka tā notika sakarā ar nopietnu ārējo ieganstu — Heinriha smago slimību? Iegansti atrodami vienmēr, taču samierināšanās notika tieši tagad, ne agrāk un ne vēlāk, un, zinot, cik bieži mūsu varoņa rīcība un tas, ko sauc par ārēju žestu, cieši saaudās ar viņa garīgajiem meklējumiem, atceroties, piemēram, viņa jaunības dienu braucienu uz Dāniju, pēc Itālijas dienvidiem uz ziemeļiem vai arī pieckārtīgo operas izrādes «Palestrīna» apmeklējumu, vai publisko uzstāšanos Eberta klātbūtnē (todien, starp citu, viņš arī pusdienoja kopā ar Ebertu un Hauptmanu), beidzot, paturot prātā apstākļus, kādos pirmskara «modus vivendi» vietā radās lūzums brāļu attiecībās, mēs arī šo samierināšanās faktu saistām ar mūsu iezīmēto garīgo evolūciju, uzlūkojam to par vērā liekamu posmu šai evolūcijā.

Žests, forma... Šis Ziemeļvācijas patriciešu dzimtas dēls šajās lietās labi orientējās, un nav šaubu, ka, nosūtīdams Heinriham, kad tas bija atveseļojies, ziedus, viņš priecājās par gūto iespēju ar tādu izteiksmīgu simbolu

apliecināt savu labo gribu. «Mans brālis (cildākā nozīmē man taču ir tikai viens brālis; otrs ir jauks puisis, ar kuru nekāda naidošanās nav iespējama),» 1922. gada februārī viņš ziņoja Bertramam, «pirms dažām dienām smagi saslima. Viņam tika stāstīts par manu līdzjūtību, par to, ka es ik dienas apjautājos par viņa stāvokli, un man tika paziņots, ka viņš par to priecājies. Stāsta, viņa prieks sasniedzis apogeju, kad es, tiklīdz kļuva skaidrs, ka tas viņam nekaitēs, aizsūtīju ziedus un dažas rindiņas: aiz muguras palikušas grūtas dienas, bet tagad esam tikuši kalnam pāri, un mums būs vieglāk kopā iet, ja viņam ap sirdi tāpat kā man. Viņš lika man pateikties un sacīt, ka tagad mēs — dievs ar tiem, ar uzskatiem — «nekad vairs nezaudēsim viens otru».» Tālāk šai vēstulē Bertramam pēc mums jau zināmiem vārdiem par «modus vivendi», par maz iespējamo «īsto draudzību», par «ķildas fiksēju-miem», kas «joprojām eksistē», sekoja frāze, kura rāda, cik valdonīgi mūsu varoni toreiz savā varā turēja doma, ka «hermētiski» iegūtā pieredze dod viņam tiesības mācīt un audzināt: «Par to, kā laiks ir izkaldinājis no manis vīru, kā es pie tam esmu audzis un daudziem kļuvis palīgs un vadītājs, — par to visu viņš (Heinrihs. — S. A.) nekā nezina.»

Uz žestu tika atbildēts ar žestu. Kad slimnieks atspirga, viņš ielūdza uz tēju Tomasu un «jauko puisi» — pirmajai brāļu sarunai kopš attiecību pārtraukuma tika ielūgti tikai viņi divi, itin kā norādot uz to, ka brāļu saites ir nozīmīgākas nekā pārejošas domstarpības un ķildas. «Un pirmoreiz pēc ilgiem grūtiem gadiem,» šo vakaru atceroties, saka Viktors, «es atkal sēdēju starp Heini un Ommo. Tas bija priecīgs brīdis.»

Tā paša gada vasarā Heinrihs un Tomass kopā aizbrauca uz Baltijas jūrmalu un atkal, tāpat kā savulaik Itālijā, strādāja plecu pie pleca un divatā gāja pastaigāties. Un vēl pēc dažiem mēnešiem agrā pavasarī trīs brāļi atkal sanāca kopā uz tēju šaurā pulciņā, jo viņu septiņdesmit trīs gadus vecā māte, kas drīz pēc kārtējās — kura pēc skaita tā jau bija? — pārcelšanās, šoreiz uz Vislingu, 25 kilometrus no Minhenes, bija saslimusi, savu aicinājumu dēliem pēdējoreiz apmeklēt viņu kopā visiem trim izteica kā ielūgumu uz tasi tējas. Uz galda tika uzliktas četras tases: no Jūlijas senatoriene bija jau agrāk atvadījusies. Viņa nomira 1923. gada martā.

I Icinrihs bija ari viens no tiem četriem tuvākajiem .ii.mgiem, kuriem drusku vairāk nekā nedēļu pirms pub-h .kas uzstāšanās ar runu «Par vācu republiku» autors šo itinii nolasīja priekšā savā kabinetā Pošingera ielā kā ģe-n< i.i[mēģinājumu. Tomēr stāstīsim visu pēc kārtas.

Pirmajos divos gados atsākto darbu pie «Burvju kalna» gandrīz nemaz nepārtrauca nekas cits, kas varētu novirzīt no tā. Naudas inflācijai pastiprinoties (ap 1923. gadu), mllācijas beigās Vācijas valūta bija tiktāl zaudējusi vēr-libu, ka pēc pirktspējām vienai pirmskara zelta markai tdbilda vesels biljons apgrozībā esošo papīra mārku — pārtraukumi pamatdarbā drīzas nopeļņas dēļ jau bija k|uvuši mūsu varonim par netīkamu likumu. «Bez ārval-■ lu naudas,» 1922. gadā viņš rakstīja savam izdevējam l išeram, «ar tādu ģimeni kā manējā šobrīd nav iespējams iztikt. Tāpat kā visi, esmu norūpējies, kur to dabūt... Tā vecumdienās jākļūst par raizīgu pelnītāju ... Tagad atkal ķeros pie «Burvju kalna», taču esmu spiests... tai pašā laikā rakstīt amerikāņu vēstules, kas, protams, kavē.» «Amerikāņu vēstules» ir korespondences Ņujorkas žurnālam «Dia/», kas tās periodiski publicēja ar virsrakstu «Vācu vēstules». Laikā no 1922. gada līdz 1925. gadam viņš nosūtīja «Diaī» iespiešanai sešas tādas vēstules, kurās atrodam pārskatus par tā laika literatūras un teātru dzīvi Vācijā. Spenglera pesimistiskā mācība — viņa tolaik modē nākušo grāmatu Tomass Manns ne vienreiz vien nesaudzīgi kritizēja; 1922. gada Ziemassvētku grāmatu tirdziņš, mūziķa Bruno Valtera darbība, režisora Maksa Reinharta jaunrade, Vitmena darbu tulkojumi, ko vācu valodā sagatavojis Reizigers, Barlaha un Brehta lugu uzvedumi Minhenē — tādi bija temati, kurus īsās pārrunās ar amerikāņu lasītājiem iztirzāja Tomass Manns, lai kaut kā balstītu savu satricināto materiālo stāvokli. Otrs, inflācijas dēļ vēl problemātiskāks peļņas veids, kas tāpat kavēja viņu visnotaļ koncentrēties darbā pie «Burvju kalna», kā savā laikā darbs žurnālā «Simplicissimus» kavēja koncentrēties pie «Budenbrokiem», bija gribot negribot aizvien biežākie publiskie lasījumi. «Man nemaz nav tev jāsaka,» 1923. gadā viņš rakstīja Heinriham, «ka braucieni pa Vāciju ar priekšlasījumiem tagad tiek slikti atalgoti ... Ja, kombinējot kopā trīs tuvākās pilsētas, vienā vakarā nevar nopelnīt 30 000 mārku, tad neatmaksājas pūliņi,..»

Kā liecina Klauss Manns, «reakcionārā kliķe», uzskatīdama «Pārdomu» autoru par piemērotu figūru sava «vadoņa un favorīta» lomai, nāca pie viņa tais materiāli grūtajos gados ar «glaimojošiem piedāvājumiem», taču viņš «rāmā laipnībā tos noraidīja». «Pat tolaik, kad viņa noskaņojums bija visteitoniskākais,» Klauss turpina, «viņam nebija nekā kopīga ar agresīvā urāpatriotisma mežonību un sentimentālismu. Tomēr viņa godīgajam prātam bija vajadzīgs laiks, lai pamatīgi sagatavotos noteiktam pavērsienam uz demokrātiju, pāriešanai republikāniskajā ticībā.» Piebildīsim — ne tikai laiks, bet acīmredzot arī kāds grūdiens no ārpuses.

Un, lūk, šai laikposmā, kad rakstniekam atkal un atkal vajadzēja pārtraukt darbu pie lielā audzināšanas romāna,; kurā viņš jau pēc šā darba anahroniskās struktūras — tā darbība, atkārtojam, norisinās pirmskara gados — pētīja «uz dzīvi» vedošo humāno ideju un tās sadursmi ar vientiesīgu ticību progresam, no vienas puses, un ar galējo radikālismu, no otras puses, pētīja tikai pašā vispārīgākajā un abstraktākajā veidā, tieši neskarot dienas jautājumus, pētīja ar mākslas darbam pienācīgu plastisku objektivitāti, ar pilnskanīgu «vidusceļa» un «atrunas» patosu, — šai laikposmā ielauzās notikums, kas piespieda mūsu varoni vēlreiz atrauties no savas «mūzikas», saskarties tieši ar dienas jautājumiem, rēķinus ar «Pārdomām» noslēgt noteiktāk un atklātāk nekā referātā par Gēti un Tolstoju, jo viņa «godīgais prāts» viņam teica, ka daļa atbildības par notikušo un pat daļa vainas jāuzņemas arī viņam, Tomasam Mannam.

1922. gada jūnijā tika nogalināts Veimāras republikas ārlietu ministrs Valters Rātenavs, kas divus mēnešus pirms tam Rapallā kopā ar G. Gičerinu bija parakstījis Padomju valsts un Vācijas līgumu, tādējādi atsakoties no boikota, ko Padomju Krievijai bija pieteikusi kapitālistiskā pasaule. Kad Rātenavs vaļējā mašīnā brauca uz savu ministriju, viņu nošāva divi jauni jūras virsnieki, «labējie radikāļi». Notvertie slepkavas izdarīja pašnāvību, bet viņu kapi jau Veimāras republikas laikā kļuva par nacionālistiskā kulta vietu un Hitlera laikā tika godināti kā nacionāls svētums.

Tais dienās Tomasu Mannu uzaicināja rudenī piedalīties Hauptmana godināšanā viņa sešdesmitajā dzimšanas dienā. Pieņēmis ielūgumu, viņš sēdās sacerēt rakstu, kas

līdz ar to, ka rakstīšana ieilga, aizvien vairāk zaudēja ne līkai jubilejas apsveikuma žanra iezīmes, bet pat tiešu saistību ar šās runas ieganstu. «Rātenava nāve,» pusmēnesi pēc Berlīnes traģēdijas viņš rakstīja Bertramam, «arī manī radīja smagu šoku. Kāda tumsība valda šo barbaru galvās! ... Grasos Hauptmana dzimšanas dienai veltītajam rakstam piešķirt zināmā mērā manifesta veidu, lai tas apelētu pie sirdsapziņas tiem jauniešiem, kas mani uzklausa.»

Kārtējā, šoreiz trīs nedēļas ilgā mūsu varoņa priekšlasījumu turneja pa Vāciju un Holandi iesākās Berlīnē. Tur Bēthovena zālē, klātesot svinību gaviļniekam Haupt-manam, viņš tad arī teica savu runu «Par vācu republiku», runu, kas patiesi izpelnījās tādu auditorijas un preses uzmanību, kāda parasti gan tiek veltīta varbūt vienīgi manifestiem. Auditorijā bija gandrīz vai tikai studenti. Klausītāji ik brīdi pārtrauca runātāju ar neatzinīgu murdoņu, bet brīžam dauzīja kājas. Nacionālistiskā prese pēc tam apgalvoja, ka Manns esot oportūnists un nodevējs, un pieprasīja: «Mannu pār bortu!» Berlīnes runas teksts tā arī tika ievietots visos izdevumos — šā autora praksē ārkārtīgs izņēmums — ar tikai stenogrammās lietojamām piezīmēm par publikas reakciju. Zāles otras daļas aplausus un piekrītošo rosīšanos, ko šī runa tāpat, bez šaubām, izraisīja, autors iespiest nevēlējās. Viņš dāsni saglabājis pēctečiem tikai atmiņu par «kāju dauzīšanu pēdējās rindās», par «troksni zālē». Kāpēc? Jādomā, tāpēc, ka šīs pazīmes par «tumsību galvās» viņam likās izteiksmīgs apstiprinājums tam, ka viņam, Tomasam Mannam, vajag tieši audzinoši iejaukties ideoloģiskajā situācijā, un ari tāpēc, ka tās viņš uzskatīja par savas runas saprašanai neaizstājami svarīgu komentāru, proti, viņa rīcību noteica iekšēji, personiska rakstura motīvi un ārēji motīvi — lai lasītājs pēc iespējas pilnīgāk uztvertu sacītā aktuālo jēgu.

Par ko tad viņš runaja? Vispirms, saceldams kurnēšanu revanšistiski noskaņotajā auditorijas daļā, par savu līdzšinējo uzskatu, ka karš esot līdzeklis vācu nacionālās būtības apliecināšanai tā laika apstākļos. Tagad viņš karu sauca par «obskurantisku donkihotismu», par «nelāga romantiku» un apgalvoja, ka vācu nacionālajai idejai, ja tā negrib sevi apkaunot un kļūt par īstu lāstu, vajag «pilnīgā saskaņā ar savu māksliniecisko un gandrīz

sapņaino iedabu» identificēt sevi nevis ar kauju garu, bet gan ar miera kultu. Viņš paskaidroja, ka neapgalvojot to aiz pacifisma, ka pacifisms kā pasaules uzskats, kā «dvēseles veģetārisms», kā racionāla filantropija esot viņam svešs, ka karā, to viņš ļoti labi zinot, — karā triumfējot ne tikai mežonība. Un tomēr, viņš tūdaļ iebilda, saprotams, nelietodams terminu «imperiālistiskais karš», kas viņa pagaidām vēl apolitiskajā leksikonā nebija atrodams, «tādā stāvoklī, kāds patlaban ir mūsu pasaulē», karā triumfē gandrīz vienīgi tikai «mežonība». «Pats karš šodien, lai cik daudz goda atsevišķs cilvēks būtu ar mieru tajā ieguldīt,» viņš teica, «nav goda lieta, un tāpēc, ja kāds negrib sevi krāpt, viņam jāredz, ka karš ir gandrīz vienīgi visu rupjo un zemisko, kultūrai un domai pašu naidīgāko nācijas elementu triumfs, tās ir asiņainas egoisma, deģenerēšanās un neģēlību orģijas.»

Cik stipri pārliecinātam jābūt cilvēkam, ka viņa paša grēksūdze ir pārpersoniski svarīga, ka tā ir aktuāli pa-mācīga, lai, uzkāpis tribīnē teikt apsveikuma runu, sāktu runāt par sevi! Kas gan cits bija šis lāsts karam, ja ne norēķināšanās ar «Pārdomām», norēķināšanās pašam ar sevi? Bet ar to tikai sākās, gramatiskā pirmās personas forma runātājam bija vajadzīga atklātākai un nežēlīgākai sevis noliegšanai. «Republika... kā jums tīk šis vārds manā mutē? Nepatīk — spriežot pēc dažām skaņām, kas, ak vai, jāiztulko kā kāju dauzīšana.» Un, runādams par «sentimentālo obskurantismu», kas iesāk teroru un apkauno valsti ar «derdzīgām un nejēdzīgām» ļaundarībām, viņš norādīja uz neseno Rātenava nogalināšanu un, pēkšņā klusuma pārliecināts, ka mājiens saprasts, teica, ka zinot, cik par šo klusumu atbildīgs viņš pats, tieši viņš, «kam jābaidās, ka aiz garīgas nepieciešamības pēc brīvības devis ieročus rokā obskurantismam».

Kā tad viņš saprata vācu republiku, ko tagad pasludināja par savu ideālu? Pēc viņa runas laikrakstos parādījās informācija, ka Tomass Manns esot iekļāvies vēlēšanu kampaņā un nodarbojoties ar propagandu par labu Ebertam. Tāds secinājums varbūt varēja rasties no dažām runātāja frāzēm, kurās viņš apliecināja savas personiskās simpātijas pret prezidentu. No ķeizara, kura «dekoratīvā» reprezentēšanās Tomasam Mannam atgādināja operas butaforiju, Eberts patīkami atšķīrās ar savu pieticību un vienkāršo izturēšanos un vispār imponēja rakstniekam v.ilsts galvas lomā. 1925. gadā, kad Eberts nomira, Tomass Manns uzrakstīja īsu nekrologu, kurā atkal aplie-< māja savas «bezgalīgās simpātijas» un «atzinās», ka «tās ii daudz lielākas nekā simpātijas pret otru sava laika dēlu un upuri — Kurtu Eisneru, politiķi un literātu, lai gan ■.ai gadījumā traģēdija bija asāka un spilgtāka: taču tā bija arī pašpaļāvīgāka un mazāk nobriedusi». Tomēr «vācu republiku», ko, akcentēdams vārdu «vācu», tagad aizstāvēja Tomass Manns runā jauniešiem, kas viņu «uzklausīja», identificēt ar konkrēto un reālo Veimāras republiku nekādā ziņā nevajag, lai gan runātājs pats,

I {bērtam veltītos cildinājumus apvienodams ar saviem vispārīgajiem spriedumiem par humānismu un demokrā-liju, patiešām deva ieganstu tādam juceklim.

Viņam republika bija sinonīms visas nācijas un katra lās locekļa atbildībai par valsts lietām, tas bija valsts un kultūras vienotības sinonīms. «Pārdomās» viņš, vācu nacionālo savdabīgumu saskatīdams aristokrātiskā personības vienaldzībā pret valsti, ar simpātijām atcerējās savu bērnu dienu personifikāciju — ģenerāldoktoru fon Stātu, turpretim tagad viņš centās sev un saviem klausītājiem pierādīt, ka humānisma interesēs, tas ir, lai godam savienotu tradicionālo ar jauno, nacionālo ar vispārcilvēcisko, vāciešiem jāuzņem sevī tieši republikāniskais gars. «Mans mērķis,» viņš teica, «ir noskaņot jūs par labu republikai un tam, ko sauc par demokrātiju un ko es saucu par humanitāti — aiz netīksmes pret blēdīgo piegaršu pirmajā vārdā...» Tomēr, argumentējot par labu «vācu republikai», viņš izvēlējās nevis konkrēto Veimāras valsts praksi, bet gan Vācijai tradicionālo uzskatu, ka «ikvienam cilvēkam jābūt pilsonim». Šos pēdējos, pēdiņās liktos vārdus teicis XVIII gadsimta vācu romantiķis Novāliss, kuru mūsu varonis savā runā vairākkārt citēja. Ar paradoksālo monarhisma un katolicisma apoloģēta Novālisa piemēru viņš centās pierādīt, ka republikāniski demokrātiskas idejas nav bijušas svešas vācu garam tā cildenākajās izpausmēs (romantiķu garīgo līmeni autors nosauca par «visaugstāko, kādu mēs jebkad esam aizsnieguši»). Viņš lūkoja pierādīt, atkal citēdams Novālisu, ka republika ir nevis kaut kas sekls un nesaturīgs, bet gan, gluži otrādi, garīgās un valstiskās dzīves vienotība, harmonisks brīvības un vienlīdzības apvienojums. Demonstrēdams, kā vācu romantiķa Novālisa doma par valsti kā par spēku, kas saista un apvieno cilvēkus, gluži pārsteidzoši sasaucas ar tādu XIX gadsimta poētisko demokrātijas filozofiju, kāda ir Volta Vitmena daiļrade, mūsu varonis beidzot mēģināja pierādīt, ka humānisms un demokrātija ir viens un tas pats, ka pirmais ir tikai klasiski vecmodīgs otrā apzīmējums, Viņš saistīja Novālisa vārdu un Vitmena vārdu, itin kā deklarēdams: redziet, es joprojām esmu konservatīvs, taču nevēlos iestigt pagātnē, nevēlos kalpot reakcijai, bet meklēju humānu ceļu uz nākotni. «Nav šaubu, visa cilvēciskā augstākā pakāpe ir valsts! Kad biju vēl jauns iesācējs, man pat sapņos nerādījās, ka sacīšu kādreiz kaut ko tādu,» — tas, taisnību sakot, ir autobiogrāfiskais rezumējums viņa runai, kas nobeidzās ar vārdiem: «Lai dzīvo republika!»

Turneja turpinājās. Pēc Berlīnes viņš runāja Hanoverā, Minsterē, Diseldorfā, vairākās Holandes pilsētās un atkal Vācijā Frankfurtē pie Maiņas, lasīja fragmentus no «Burvju kalna», no referāta par Gēti un Tolstoju, jauniesaucamo medicīniskās apskates ainu no «Fēliksa Krula». Kad novembrī viņš atgriezās pie sava rakstāmgalda savrupmājā, tad jau bija paguvis noslēgt līgumus par jauniem braucieniem un zināja, ka nepārtraukti strādāt pie romāna viņam būs iespējams pavisam tikai kādas desmit nedēļas. «Mēneša sākumā,» 1922. gada novembrī viņš rakstīja Martensam, «atbraucu no Holandes un būšu šeit līdz janvāra vidum. Tad — atkal uz Šveici. Marta sākumā kārta nāks Zviedrijai, bet aprīļa vidū — Spānijai. Tā ir traka dzīve, un, lai tad varētu koncentrēties lielai kompozīcijai, — tas ir īsts burvju mākslinieka triks, ko tomēr gribas paveikt.»

Tātad viņš atgriezās pie romāna, pie sava romāna, kā atgriezās pie tā visus šos gadus ikreiz, pēc tam kad no-peļņas dēļ bija pārtraucis to, gan dodamies braucienos, gan rakstīdams korespondences izdevumam «Dial», gan — reiz bija arī tāds gadījums — sadarbībā ar jaunāko brāli Viktoru sacerēdams kinoscenāriju «Tristans un Izolde», pēc kura filma tomēr netika uzņemta. Tagad atgriezīsimies arī mēs pie pārtrauktās sarunas par romānu, jo tikai no «Burvju kalna» virsotnes atklājas perspektīva, kas dod iespēju turpmākos un tāpat arī pagājušos notikumus autora dzīvē skatīt to iekšējā sasaistē, bet nevis kā vienkāršu rīcības, darbu un datumu summu.

l’omānā, kura darbība norisinās tuberkulozes sanato-iij.i, tāpēc slimības un nāves tēma izriet no paša mate-ii.ila, jēdzieniem «slimība» un «nāve» ir līdzas tiešajai .m pārnesta, plašāka nozīme. Tas pats bija jau «Buden-liiokos»: Hanno un viņa tēva nāve tur simbolizēja gan j^1 ii nenes sairumu, gan izsmalcinātu iedabu dzīvotnespēju. Mušu varoņa slieksme simbolizēt šos jēdzienus arī pēc «Budenbrokiem» guva izpausmi ne vienu vien reizi — .ilcerēsimies viņa uztverto Pficnera izteicienu «simpātijas piet nāvi», ko viņš lietoja kā zināmu ētisku formulu, kā i<'mantiskā konservatīvisma sinonīmu. Taču agrāk pagrimums, dzīves noliegšana izraisīja viņā autarhu interesi; la, piemēram, par «Budenbroku» literāro vērtību autors savā laikā uzskatīja pirmām kārtām to, ka tur «runa bija par sairumu», turpretim, likdams lietā parasto simboliku «Burvju kalnā», viņš tai pašā laikā runā «Par vācu republiku» deklarēja, ka «interesē par nāvi un slimību» «tikai savā veidā izpaužas interese par dzīvi», un, jau pavisam nepārprotami norādīdams uz savu toreizējo darbu, piebilda: «Audzināšanas romāna uzdevums ir parādīt, ka nāves pārdzīvojums galu galā ir dzīvības pārdzīvojums, ka tas ļauj saprast cilvēku.»

«Hermētisks» nozīmē «cieši noslēgts», «necaurlaidīgi aizdarīts». Tādā nozīmē mēs arī izlietojām šo apzīmētāju, kad runājām par mūsu varoņa hermētisko pieredzi, par to, ka daudzveidīgo dzīves materiālu viņš skatīja pirmām kārtām caur mākslinieka ekstravagantā likteņa prizmu. Daudzkārt apzīmēdams sava varoņa Hansa Kastorpa audzināšanu par «hermētisku», Tomass Manns domā vēl ari otru, šā vārda etimoloģiski tiešo nozīmi. Grieķu mitoloģijā dievam Hermejam līdzās citām funkcijām ierādīts arī uzdevums pavadīt dvēseles uz pazemes valsti. Kā Tomass Manns reiz aizbrauca uz sanatoriju Davosā pie sievas, tāpat Hanss Kastorps tur ierodas uz neilgu laiku, lai apciemotu savu radinieku, bet atšķirībā no Tomasa Manna paliek tur ne vairs kā viesis, bet gan kā pacients veselus septiņus gadus, un par viņa dvēseles pavadoņa un skolotāja lomu cīnās divi pedagogi, no kuriem tomēr neviens galīgi neievirza Hansu savā ceļā, jo abi ceļi, kas gan itin kā ved uz dažādām pusēm, tomēr varonim šķiet

vedam prom no dzīves reālās sarežģītības un tātad prom no pašas dzīves, tas ir, uz tās pretmetu.

Hanss Kastorps nav mākslinieks kā Tonio Krēgers vai kā Gustavs Ašenbahs, nav atlūznis no birģeru vides kā Hanno Budenbroks, nav noguris, ticību zaudējis birģeris kā Hanno tēvs Tomass. Jau romāna pirmajās divās rindās autors raksturo galveno varoni kā visai parasta izskata jaunekli no Hamburgas. Hamburga ir Ziemeļvācijas tirdzniecības pilsēta, un izcelsme no patriciešu tirgoņiem, ar vairākām senču paaudzēm nostiprinātā piederība pie bir-ģerības — tā gan laikam ir vienīgā uzreiz saskatāmā iezīme, kas šo jauno inženieri kuģubūvētāju, šo «dzīves neaprakstīto lapu» — tā pašā sākumā teikts par Kas-torpu — dara radniecīgu autoram, kurš nostaigājis krietnu pusi cilvēkam iemērītā ceļa, paguvis uzkrāt prāvu garīgu un sadzīvisku pieredzi un dzīvo pasaulē, kur «pērkona grāviens» jau nodārdējis. Tomēr tā ir svarīga iezīme, jo ar tās palīdzību autors pateicis, ka jūtas organiski saistīts ar birģerību, ka apzinās, cik viņa paša meklējumi ir tipiski un reprezentatīvi, kāda šiem meklējumiem audzinošā vērtība.

Hansa Kastorpa pirmais «Vergīlijs», viņa pirmais pavadonis ideju pasaulē ir cilvēks, kas pārstāv liberāli humāno ticību izglītībai, buržuāziski demokrātiskajam «eiro-peismam», Franču revolūcijas ideāliem, «Rietumu dēls» itālietis Setembrīni, biedrs kādā «Progresa organizēšanas apvienībā», kas izvirza sev mērķi «dibināt tautas universitātes, novērst šķiru cīņas ar to sociālo uzlabojumu palīdzību, kuri var šim mērķim būt noderīgi», un cer «ar starptautisko tiesību attīstību novērst tautu sadursmes un karus». Atzīdams tehniku, kas aizvien vairāk pakļauj sev dabu, par svarīgu cilvēka morālās pilnveidošanās līdzekli un, starp citu, neatlaidīgi pierunādams Hansu Kastorpu mesties ar visiem spēkiem inženiera praktiskajā darbā, Setembrīni pamatojas uz priekšstatiem par iracionālas iedabas «dēmonismu» un «ļaunumu». «Visu tautu brālības rīta gaisma,» viņš saka, «atausīs saprāta, zināšanu un tiesību vārdā.» Esības jutekliskā, miesiskā aspekta nicināšanā un ticībā zinātnei, saprātam kā panacejai šis homo humānus^31 — tā Setembrīni godā sevi — aiziet tik tālu, ka utopiskā ideja par utopiskas līgas izdodamo «Ciešanu socioloģiju» — divdesmit sējumu enciklopēdiju, kurā Initu uzrādīti un aprakstīti visi cilvēcisko ciešanu gadī-ļiimi, izraisa viņā visrosīgāko entuziasmu: «Apkarot jebkādas parādības var tikai tad, ja iepriekš tiekam skaid-11 bā par šo parādību iemeslu un to novēršam ... šis izde-vums katrā gadījumā sniegs līdzekļus un pamācības, kas palīdzēs novērst pašus ciešanu cēloņus.»

Cik ļoti gan Setembrīni atgādina to ar vienu roku uz «Contiact social» atspiedušos civilizācijas literātu, kura poza tik stipri derdzās «Pārdomu» autoram! Taču Setembrīni tēlots nevis ar naidu, bet gan ar ironiskām simpā-lijām. Viņš no visas sirds novēl cilvēcei veselību un labklājību, bet pats ir slims un nabags. Viņš teju, teju ievelk jauno birģeri Hansu Kastorpu savā ticībā progresam un pakāpeniskai sabiedrības pilnveidošanai, bet pats, to nemaz nevēlēdamies, tikai apstākļu sagadīšanās dēļ — daudznozīmīga, patiesi simboliska detaļa! — iepazīstina viņu ar otru pedagogu — Hermeju.

«Nē,» pret Setembrīni iebilst šis otrs, jezuītu ordeņa biedrs Leo Nafta. «Nevis atbrīvošana un sevis attīstīšana ir mūsu laikmeta noslēpums un prasība. Tas, kas tam vajadzīgs, pēc kā tas tiecas un ko tas sasniegs, ir — terors.» Nafta, gluži otrādi, par necilvēcību pasludina ciešanu iznīdēšanu, jo atņemt cilvēkam ciešanas — tas nozīmē atņemt viņam — loģika ir patiesi jezuītiska — pašus dziļākos pārdzīvojumus. Balstīdamies uz viduslaiku baznīcas priekšstatu par cilvēcību kā par pretrunu starp «es» un dievu, starp miesu un garu un atzīdams šo cilvēcības priekšstatu par dziļāku nekā buržuāziski liberālais, setem-brīniskais uzskats, pēc kura problēma reducējas uz konfliktu starp «es» un sabiedrību, Nafta apgalvo, ka indivīds, lai uz laiku atceltu pretrunu starp «es» un dievu, «lieliski sadzīvo ar pienākumiem, ko tam uzliek kolektīvs», un ir ar mieru pieņemt un apsveikt autoritāro varu, diktatūru un visas tādas pašnoliegšanās politiskās sekas, arī teroru.

Naftas runās jēdzieniskais kodols ievīstīts kazuistikā, tomēr loģiskā salto mortale antihumānisms, kas no cilvēka iedabas duālistiskās izpratnes izsecina slepkavības un varmācības apoloģiju, ir pārāk klaji redzams, lai centrālais varonis galu galā nesāktu nīst šo pedagogu. Tā Teicas sniega iedvesmotā nodaļa, kurā stāstīts Hansa Kastorpa sapnis par mīlestību pret cilvēci, romānā seko tieši pēc Naftas kārtējā prātojuma, ko noklausījies Hanss Kastorps tieši vēlas, lai homo humānus dotu pretsparu sava oponenta apgalvojumam, ka «slimības ģēnijs esot cilvēcīgāks par veselības ģēniju». «Aha,» nodomāja Hanss Kastorps, «redz, kāds ķecerīgs jezuīts ar savām kombinācijām. Rūc nu, tu lauva, rūc!» viņš domās mudināja Setembrīni. Jā, viņš, bez šaubām, simpatizē Setembrīni kaut vai tāpēc vien, ka neieredz Naftu. «Nekad es viņu neesmu redzējis citādi, tiklab vasarā, kā ziemā,» viņš saka par itālieti, «tikai rūtainajās biksēs un paplukušajos divrindu svārkos, bet viņš valkā veco apģērbu ar apbrīnojamu cildenumu, iznesīgi... un šī nabadzība man ir mīļāka nekā mazā Naftas elegance, kuru redzot sametas savādi ap dūšu, tā ir, tā sakot, no paša nelabā, un līdzekļus viņš saņem dažādos aplinku veidos.» Tomēr pats pārliecinošākais otrā pedagoga atmaskojums Hansa Kastorpa un lasītāja acīs, pats neatspēkojamākais pierādījums, ka antihumānais dogmatisms nav pieņemams kā ceļš uz dzīvi, tas ir, uz nākotni, — ir Naftas paša gals, viņa pašnāvība. Aiz viņa sholastiski romantiskās prātošanas atklājas tas baismais tukšums, ko piepildīt un iznīcināt var tikai mīlestība un cieņa pret cilvēku.

Tomēr arī Setembrīni negūst pilnīgu pedagoģisku uzvaru, viņam neizdodas nesteidzīgo, atturīgo, pat pasīvo Hansu Kastorpu aizraut ar savu liberālā apgaismotāja entuziasmu. Līdz ar «pērkona grāvienu» Hanss Kastorps atstāj sanatoriju, atstāj «burvju kalnu», dodas uz «līdzenumu», dzīvē iekšā, bet Setembrīni, slims un apjucis, paliek Davosā — acīmredzot lai lēnām nomirtu. Dzelzceļa stacijā, šķirdamies no Hansa Kastorpa, Setembrīni apkampj un noskūpsta savu skolnieku un īsajos atvadu vārdos pirmoreiz pa visiem pazīšanās gadiem uzrunā viņu ar «tu». Tiklab šis «tu», kā arī atvadu vārdi paliek bez atbildes, jo šķiršanās ainā autors savam galvenajam varonim liek klusēt. Hanss Kastorps tikai «izbāza galvu starp desmitiem citu galvu, kas piepildīja lodziņu; viņš māja pāri citu galvām. Arī Setembrīni māja ar labo roku, bet ar kreisās zeltnesi viegli pieskārās acs kaktiņam.» Kad iepriekš minējām, ka, pārskatu par laiku un par sevi ietverdams mākslinieciskā un līdz ar to jau mazliet abstrahētā formā, romānā, kura darbība turklāt atvirzīta citā, jau aizritējušajā pirmskara laikā, autors gribot negribot šo to nepasaka līdz galam, tad lielā mērā domājām (.<i neaizmirstamo atvadīšanās ainu. Šeit Hanss Kastorps klusē tāpat, kā viņš klusēja vai vismaz atklāti neko nelaida pedagogam pretim, klausīdamies tā runas, kas pauda ticību pēc 1789. gada revolūcijas nesatricināmajai vienlīdzības un vienotības idejai, ticību buržuāziski politiskajām brīvībām kā kaut kam tādam, kas dzīvei, cilvēcei ii tikpat nezūdošas vērtības kā pasaules radīšanas sešas dienas. Tomēr «Burvju kalna» autors nav Hanss Kastorps, viņš ir ne tikai audzināmais skolnieks, bet ari audzinošais skolotājs. Viņš ir mākslinieks un māca tēlu valodā. I'ikai šai valodā, tikai liekot lietā tās loģiku, viņš var pateikt to, ko grib teikt, neko nevienkāršojot, jo pilnīgi izmantojot atrunu. Tiešāk, atkārtojam, un asāk viņš izsacīsies kā publicists.

Pamācīgo iespaidu kopumā, ko Hanss Kastorps gūst no savas «pedagoģiskās provinces», gandrīz tikpat liela vieta kā «progresista» aizkustinošā entuziasma dēļ mazliet nožēlojamā Setembrīni runām, kā ar savu sarkastisko nežēlību atbaidošajam Naftas noskaņojumam ir vecā holandieša mynheer Pēperkorna figūrai, kurš, nepavisam nepretendēdams uz trešā Hermeja lomu, neiesaistīdamies vārdu divkaujā nedz ar Naftu, nedz ar Setembrīni, itin kā atspēko abus uzreiz, itin kā ar savas . eksistences faktu, neizskaidrojamo dzīves spēka burvību, ar savu uzvarošo dabiskumu un veselumu atceļ tiklab pirmā tēzi, kā ari Otra antitēzi. Ar Pēperkorna tēlu autors liek nojaust savu humānistisko ideālu par gara un miesas saliedētību, par cilvēka vienotību ar sev līdzīgiem un ar dabu, ideālu, kas Hansam Kastorpam parādījās sapnī, kad viņš sniegā bija iemidzis. Lai ar cik viltīgiem un dziļdomīgiem argumentiem strīdā iekaisušie «pedagogi» centās pierādīt skolniekam katrs savu taisnību, bet, ja viņu strīdā bija klāt Pēperkorns, kas diskusijā piedalījās tikai ar «izbrīnā sarauktu pieri un ar neskaidri zobgalīgu, aprautu murmināšanu», «arī šādos apstākļos viņš vērta sarunu smagu, meta uz to ēnu, tā apsūbēja ... un ... strīds pieņēma pat garlaikotas nodarbības nokrāsu . .. Pretiniekiem nemitīgi vajadzēja ņemt vērā līdzās soļojošo «apjomu», un saruna zaudēja šāda magnēta tuvumā patosu.»

Tomēr uzsvērsim, ka Pēperkorns ir tikai nojauta par ideālu, bet nekādā ziņā ne ideāls pats. «Burvju kalna» autoram, māksliniekam, nevis teorētiķim sociologam bija svarīgāk plastiski attēlot figūru, kas spēj uzvirzīt lasītāju uz domu, ka visos strīdos par cilvēku augstākais arbitrs ir pats cilvēks, pati personība, nekā šo humāno domu ilustrēt ar skaidru, bet mākslotu, nedzīvu piemēru, kas šeit, romānā, to drīzāk gan diskreditētu, un autors nav baidījies «apjomu», personību, «kritēriju» parādīt kā sirmgalvi, kas runā neskaidri un stostīgi, kam tīk vīns un citi jutekliski prieki un kas dievina «māti dabu». Arī šai īpašajā romānā, galvenokārt ideju romānā autors ir palicis uzticīgs savai pārbaudītajai prototipu tehnikai, un tieši šādu tēlu viņam sagādāja dzīves apstākļi, kam labpatikās 1923. gada rudenī savest kopā zem viena un tā paša Dienvidtiroles pansijas jumta Tomasu Mannu un Gērhartu Hauptmanu.

Atļausimies samērā plaši citēt mūsu varoņa vēlākās, 1952. gada atmiņas par šīm dienām: pirmkārt, tās plaši paver durvis uz viņa darbnīcu un, otrkārt, ietver viņa autobiogrāfiskajos stāstos ne pārāk bieži sastopamās detaļas, kas skar ikdienas ieradumus un gaumi, sīkumus, bez kuriem arī mūsu portrets, kas jau tā ir vairāk «iekšķīgs», «garīgs» nekā ārīgs, riskē zaudēt savu pieticīgo plastiskuma devu.

«... Lai kā tolaik mani nomāca manas rakstnieka rūpes — darbs pie romāna nešķīrās —, es, tāpat kā viņš, no visas sirds pateicos liktenim par šo tikšanos. Mēs kopā pavadījām vakarus; mūsu sievas atrada kopīgu valodu. Es viņam iepatikos, viņš labprāt ņēma mani līdzi uz Bol-cānas dzertuvēm un no visas sirds smējās ikreiz, kad pēc saltā vīna, ko dzēru vienīgi viņa dēļ, es remdināju sirdi karstā kafijā. Viņu, nesmēķētāju, ļoti uzjautrināja, ka es labāk baudīju savu cigāru nekā Bakha dāvanas, kas viņu spēcināja un spirdzināja. «Viņš pīpē,» viņš sacīja savā jaukajā silēziešu dialektā, acīmredzot apmierināts ar to, ka arī man piemīt sava kaislībiņa. Un tā es tikos ar viņu katru dienu, ielūkojos viņā, tvēru katru viņa vārdu, katru žestu, un kāda balss man teica: «Tas ir viņš!» Atgādinu: mans sacerējums bija iestrēdzis, es meklēju tēlu, kas kompozicionāli jau sen bija ieplānots, viņam bija laiks ienākt romānā, taču es viņu neredzēju, nedzirdēju — man viņa nebija. Nemierīgs un noraizējies ierados Bolcānā, un tur man atvērās acis. Citādi to nevar nosaukt. Tikai nedomājiet, ka es viņā ielūkojos, nodevīgi iecerējis nozīmēt viņa portretu. Nē, viss notiek pavisam citādi — ne tik sīkumaini un zemiski. Vai var

I mvēlēt «novērot» acīm, kas stūrgalvīgi grib skatīt vaigā? No jau uz viņu, manu labvēlīgo, dižo draugu, attiecās vardi «Tas ir viņš!», bet gan uz brīnum traģisko mynheer l’ēperkorna tēlu.»

Ja jau esam sākuši runāt par prototipiem, būs vietā atgādināt, ka «Burvju kalna» nodaļa, kas saucas «Vēl kāds» un kur romāna darbībā ienāk Nafta, sarakstīta drīz pēc tam, kad 1922. gada janvārī Tomass Manns Vīnē personiski satikās ar ungāru literatūrzinātnieku marksistu Ģerģu Lukaču, ko līdz tam bija pazinis tikai pēc viņa darbiem. No Lukača Nafta dabūjis ārējo veidolu, un pēc sarunas ar Lukaču autoram palikušais iespaids par «drausmīgo abstraktumu» sasaucas tiklab ar to, ko viņa varonis Hanss Kastorps, klausīdamies Naftas un Setembrīni spriedelējumos Pēperkorna klātbūtnē, izjūt kā intelektuālā strīda tukšumu, kā arī ar sniega tuksnesī pārdzīvotajām apmaldīšanās bailēm, ar bailēm, ka zaudēts orientieris, un, tā kā te alegoriski domātas bailes no garīgas apmaldīšanās, no humānā balsta zaudēšanas dzīvē, šīs bailes atsauc Kastorpa atmiņā Naftas latīnisko teicienu: «Prae/e-rit figūra huius mundi» — «Izzūd šās pasaules veidols». Taču, salīdzinot tādus un vairāk vai mazāk Naftā klaji sazīmējamus Lukača rakstura vilcienus ar tīri personisko Tomasa Manna atsauksmi par Lukaču, tieši jau redzams, ka ceļš no prototipa uz tēlu ir sarežģīts un mezglains, ka te «viss notiek citādi — ne tik sīkumaini un zemiski». Bet par Lukaču pašu kādā vēstulē teikts: «.. . cilvēks, kura intelektuālā iedaba, pasaules uzskats un sociālais kredo nepavisam nav manēj ie . .. Reiz Vīnē viņš veselu stundu klāstīja man savas teorijas. Kamēr viņš runāja, viņam bija taisnība. Un pēc tam man gan palika drausmīga abstraktuma iespaids, taču palika arī tīrības un intelektuālas dižciltības iespaids.»

«Burvju kalns» vēl nebija uzrakstīts līdz galam, kad jau to sāka iespiest, tā ka tūkstoš divsimt lappušu lielā grāmata nāca klajā tieši divus mēnešus pēc tam, kad autors 1924. gada septembrī pielika pēdējo punktu, un pēc tam, kad, itin kā tiekdamies fiksēt gan šā mirkļa saviļņojumu, gan svinīgumu, — pierakstīja patētiskos vārdus «Finis operis»[32]. Lai gan daudzie «Burvju kalna» fragmentu publiskie lasījumi bija noritējuši sekmīgi, lai gan

Fišera izdevniecības redaktors dzejnieks Lerke, neapšaubāmi kompetents cilvēks grāmatu tirgus konjunktūrā, atzina romānu par «lielisku», autors nedomāja, ka Vācijā, kas vēl nebija atspirgusi no inflācijas, «atradīsies vairāk nekā pāris tūkstošu cilvēku, kuri būs ar mieru par tik dīvainu laika kavēkli, kam ar romānu lasāmvielu kaut kādā parastā nozīmē nav gandrīz nekāda sakara, maksāt sešpadsmit vai divdesmit mārku». Tomēr grāmatu izpirka ļoti ātri, un ļoti drīz tā tika pārtulkota dažādās Eiropas valodās. «Burvju kalna» panākumus atšķirībā no «Buden-broku» panākumiem autors sliecās skaidrot nevis ar sava otrā monumentālā darba literārajām vērtībām, bet gan ai tā aktualitāti. «Bija skaidrs,» Tomass Manns rakstīja savā «Dzīves aprakstā», «ka abi šie sējumi kādus desmit gadus agrāk nedz varēja tikt uzrakstīti, nedz atrast lasītāju. Tam bija vajadzīgi pārdzīvojumi, ko autors bija pārcietis kopā ar savu nāciju un ko viņam savlaicīgi vajadzēja sevī mākslinieciski nobriedināt. Vispārējais posts bija plašās publikas uztveršanas spējas pakļāvis tieši tam alķīmiska-jam «kāpinājumam», kas īsteni ir jaunā Hansa Kastorpa piedzīvojuma saturs. Jā, protams, vācu lasītājs pazina sevi vienkāršajā, bet «šķelmīgajā» romāna varonī; viņš varēja un gribēja tam sekot.»

Tieši pēdējais apgalvojums «mūsu pieredzes gaismā» nešķiet tik neapstrīdams. Nezin vai tie jaunie cilvēki, kas Bēthovena zālē dauzīja kājas, «varēja un gribēja» iet Kastorpa vidusceļu starp «cilvēces drauga» Setembrīni daiļrunīgo apgaismošanas dziņu un Naftas būtībā antihumāno radikālismu. Bet tieši šie jaunie cilvēki, ja nu vēl ne fašisti, tad jau garīgie fašisma priekšteči, acīmredzot arī piederēja pie «Burvju kalna» lasītājiem un visādā ziņā jau pie pilsonības, kura autora skatījumā bija tas pats, kas vidējais vācu lasītājs. No otras puses, ne visi lasītāji bija vienis prātis ar Mannu, kas sava laika idejiskās dzīves ainu rādīja kā vienpusīgu, tīri birģerisku ainu. Tā, piemēram, Bertolts Brehts šai grāmatā, kas pirmām kārtām apliecina atrunas, distances noderīgumu, saskatīja «pasaules akceptēšanu» un, kad romāns nāca klajā, uzrakstīja indīgu epigrammu.

Nav apšaubāms kas cits: romāna panākumi nostiprināja autorā apziņu, ka viņa aktuālo problēmu traktējums ir pārpersoniski svarīgs, apziņu, ar kādu viņš pabeidza savu darbu un iesāka jaunu cēlienu praktiskajā dzīvē — brau-ucnus pa Eiropu kā šos braucienus finansējušo korporā-«iju viesis. 1924. gada maijā pēc Holandes literātu apvienības «Leterkundige Kring» un penkluba ielūguma viņš brauca uz Amsterdamu un Londonu, 1926. gadā viņu uz Parīzi uzaicināja Karnegi fonds — par amerikāņu mil-lonāra Karnegi līdzekļiem nodibināta organizācija, kas bija pasludinājusi par savu mērķi panākt «tautu savstarpējo saprašanos», 1927. gadā pēc penkluba poļu sekgļjas ielūguma viņš brauca uz Varšavu. «Tātad šovakar din-ner^33 kopā ar Golsvertiju, Velsu un Šovu,» nākošajā dienā pēc ierašanās Londonā viņš rakstīja Bertramam: «Kā gan esmu ticis līdz tam?»

«Kā gan esmu ticis lidz tam?» — tas ir viņam ļoti raksturīgs izsauciens. Tajā ietverts gan lepnums par to, ka atzītas viņa tiesības runāt daudzu vāciešu vārdā, gan mulss apjukums, ko izjūt cilvēks, kurš radis nodoties iztēles un domas lidojumam vienatnē pats sava kabineta noslēgtajā klusumā un pēkšņi atklājis, ka viņa «hermētiski» iegūtā pieredze izrādījusies sadzīvē derīga. Šis izsauciens rāda, ka Tomass Manns atradās tādā pašā psiholoģiskā noskaņā kā toreiz, kad savas precības uztvēra kā īstenībā piepildījušos sapni par princi un princesi, ko jau pieminējām; ka viņš šeit reaģēja tāpat kā uz savas ģimenes pieaugšanu, kad cits pēc cita dzima bērni, kas par savu nākšanu pasaulē varēja pateikties viņam, kā to lasām viņa «Dziesmā par bērniņu»:

Jaunais tēvs izbrīnīts vērās, kā ģimene sakuplo strauji,

Gadu no gada un viena pēc otras bij dzimšanas dienas,

Jutās viņš pagaidām vientuļš, bet glaimots šai aušīgā barā, Sapņotājs, kurš pats sev notic, ka dzīvo viņš realitātē.

(Tiem, kuri kavējas sapņos, viss esošais liekas daudz tālāks Vēl par vistālāko sapni, esošais glaimo kā māns.)

Un, beidzot, šis izsauciens ir rada viņa vispārīgajam prātojumam par fantastisko dzīvi, kas nodibina «reālus sakarus starp mums un īstenības sfērām, kurām savulaik, kuslajos jaunības gados, sliecāmies piedēvēt tikai garīgu un mītisku esību», prātojumam, kas 1921. gadā lika viņam, tā kā viņš kopš jaunības mīlēja krievu literatūru, pieņemt «Dienvidvācijas mēnešraksta» glaimojošo piedāvājumu sarakstīt priekšvārdu visnotaļ tikai krievu rakstniekiem veltītajam numuram ..,

Vienu no šiem braucieniem — braucienu uz Parīzi —* viņš sīki, gandrīz vai stundu pa stundai, attēloja aprakstā, kas veidots kā dienasgrāmata un nosaukts par «Parīzes atskaiti». Viņš piedalījās ne vien «Karnegi fonda» sapulcē, bet arī vairāku citu franču buržuāziskās inteliģences apvienību — «Union pour la veiite», «Union in-tellectuelle» — sēdēs, pabija pieņemšanā Vācijas sūtniecībā un pat pieņemšanās vairākās privātās mājās. Viņš teica runas, deva intervijas. Viņš runāja par vācu rakstura savdabībām, kas padara vāciešus par «dzīves rūpju bērniem» («dzīves rūpju bērns» — pastāvīgais Hansa Kastorpa epitets), par romantisko noslieci uz neapzinātiem spēkiem, uz formas trūkumu, haosu, bezdibeni, par šā mūžsenā vācu romantisma saplūšanu ar pašām rupjākajām imperiālistiskajām tendencēm, par saprotamo pasaules naidīgumu pret Vāciju, kuru pasaulē pārstāv savā ziņā nekaunīgs ģenerāldirektors, kas pie elektriskā gramofona klausās sentimentālu Sūberta dziesmu. Viņš stāstīja, ka pēckara Vācijā aizvien ciešāk nostiprinās demokrātijas ideja, ja ar to saprot pārliecību, ka nav pieļaujams zaudēt vācu domas saiti ar Rietumeiropas domu tādā mērā, kā tas bija noticis, pārliecību, ka ikviena tauta tiks sodīta, ja paliks kurla pret praktisko saprāta prasību — tautu sadraudzības prasību. Viņš to visu runāja tais dienās, kad Vācija grasījās iestāties Tautu savienībā, un Veimāras diplomātiem Parīzē nemaz nevajadzēja iedziļināties nedz šo runu autobiogrāfiskajā grēku nožēlas elementā, nedz visās rakstnieka vispārhumānistisko spriedumu sīkajās niansēs, lai viņa uzstāšanos sēriju novērtētu kā vēlamu politisku soli. Taču viņam pašam — un «Parīzes atskaite» to liecina — ar to saistījās kaut kas daudz nozīmīgāks nekā toreizējā diplomātiskā konjunktūra, viņam ar to saistījās jautājums par birģerības turpmākajiem likteņiem un par Eiropas turpmākajiem likteņiem.

Stāstījums par deviņām dienām Parīzē ir bagātīgi piesātināts ar sīkumiem, kādus neesam raduši no šā rakstnieka dzirdēt un kas pēc pirmā acu uzmetiena šķiet naivi, pavirši un pauž mūsu varonim neraksturīgu kaut kādu dīku apmierinātību. Piemēram minēsim aristokrātiski gastronomiskos iespaidus uz «jūras veltēm» specializētā restorānā: «Vitrīnās uz letēm — zemūdens Leiputrija ar

langustiem, austerēm, ikriem un jūras zivīm. Uz galdiņiem — šķīvji ar lieliskiem krabjiem ā discretion^34. Pie bufetes augsti ķebļi, uz kuriem sēž apmeklētāji, kas, protams, arī iebauda kaut ko no zivīm. Mēs dabūjām galdiņu starp amerikāņiem, japāņiem un frančiem. Krabji un ar sviestu jau apziesta kviešu vai rudzu maize sagādā labu laika kavēkli, kamēr tiek pasniegts bouillabaisse, briesmīgi garšīgs un tik bagātīgs ēdiens, ka pēc tā vajadzīgs tikai siers, lai vēderā iekļūtu vismaz arī kaut kas neokeānisks.» Vai atkal episki pamatīgi aprakstītā pāreja pār dzīvas satiksmes ielas brauktuvi: «Tikko esi izmanījies tikt līdz vidum, kad pretstraume jau, izrādās, ir tik blīva, ka tu stāvi kā zemē iemiets šaurā laukumiņā starp dzīvību un bojāeju un nevari vairs tikt ne uz priekšu, ne atpakaļ. Cik nomierinošs tādā situācijā izskatās policists, kas, lietutiņam līstot, stāv savā postenī... Nostājies viņam līdzās, lūkojies uz viņu kā uz savu īsto tēvu. Tā arī rīkojās mana ceļabiedre, un bija prieks dzirdēt, kad viņš ar rāmu, nogurušu un tēvišķīgu smaidu viņai teica: «Vous restez encore ma prisoniēre.»[35] Un pēc tam:

«Passez/»[36]» Vai arī — ar to tad beigsim minēt piemērus — tāda sentence: «Cik jauki, ka desertā vienmēr pasniedz dažus kausus šampanieša — patīkami un derīgi. Labas mantas taču šeit ir ļoti lētas: vīni un liķieri, smalku ziepju šķirnes un odekoloni, smalki sieri. Galu galā ne jau velti saka: «Dzīvo kā dievs Francijā.»»

Vai tiešām tā patiesi ir negaidīta, absolūti neparasta kviētisma lēkme? Protams, tik pārsteidzošu uzmanību «Parīzes atskaitē» pret civilizācijas labumiem, pret «labām mantām» varētu izskaidrot ar to, ka cilvēks, kas uz laiku šķīries no ierastiem apstākļiem un ierasta dzives veida, ir pastiprināti sajūtīgs pret redzamās pasaules daudzveidību, proti, varētu izskaidrot ar to iespaidu īpašo asumu, kas vispār ir raksturīgs ceļojumiem, un pie tam varētu pat minēt mūsu varoņa paša izteikumus, ka braucieni tādējādi stimulē jūtīgumu. Tāpat, atkal likdami lietā viņa paša atzīšanos, mēs varētu attaisnot šo apmierinātību — ja tā patiesi bija apmierinātība — ar vienkāršu cilvēcisku vājību, ar to, ka sapņotājam — un tāds viņš, protams, bija — «īstenība šķiet neticamāka par jebkuru sapni un glaimo viņam izsmalcinātāk». Taču nedz pēc viena, nedz pēc otra nav vajadzības, jo tas, kas sākumā šķiet tikai nepretenciozs, visnotaļ appuišota ceļotāja uzskicēts vērojums vai arī atskaitē par Parīzes runām un pārrunām iestarpināta fotogrāfija, patiesībā ir pakārtots iecerei, ko nevar, lai gan mums darīšana itin kā ar klaju publicistiku, nosaukt citādi kā vien par māksliniecisku un kas pauž ironiju, varbūt gan skumju ironiju, bet nekādā ziņā ne apmierinātību.

«Ja dzīves pilnību,» pēkšņi lasām, «mērījam ar balto cietināto virskreklu patēriņu, tad man bija labi, tur nav ko teikt. Bet, ja gribu būt godīgs, man jāatzīstas, ka tādos ceļojuma juceklīgi sensacionālos svētku apstākļos... sirds dziļumos vienmēr jūtos nožēlojami... netieku vaļā no apziņas, ka pasaule mani vazā aiz deguna un ka cienījama un īsta ir un paliek tikai vienatnība — klusa, darbīga, vienmērīga dzīve savā paša sfērā.»

«Savā paša sfērā» viņš patiesībā arī palika, ierakstīdams dienasgrāmatā citētajam līdzīgus skicējumus. Kāds no viņa daiļrades pētniekiem Franciju, kāda tā parādās «Parīzes atskaitē», nosaucis par «stilizētu Franciju». Tas ir trāpīgs apzīmējums. Bet vai tad mūsu varonis jau nebija izmantojis stilizāciju, vai tad viņš neviļus vai, pareizāk sakot, ar mākslinieka un sapņotāja tiesībām nelietoja zināmu nosacītību arī agrāk, kad, Bēthovena zālē izteikdams pārspriedumus par Vācijas republiku, sava visabstraktākā humānistiskā ideāla iezīmes meklēja reālajā Veimāras valstī? Tagad viņš ar Franciju un vispār ar Rietumu civilizāciju nosacīti identificēja šauras inteliģentu aprindas, ar kurām diskutēja par Eiropas pagātni un nākotni un par savu daiļradi. Toreiz Bēthovena zālē viņš pats ar savām acīm redzēja pretiniekus, kas dauzīja kājas, turpretim tagad ar skadru iekšējo skatienu viņš redzēja, cik nedroša ir šī fasādes stabilitāte, šī buržuāzisko Rietumu civilizētā mērenība.

Parīzes teātra «Atenei» zālē, kur viņš ieradās kādu vakaru, kad nebija jāpiedalās sēdēs un pieņemšanās, izrādes «Jauni kungi» skatītāji kājas nedauzīja un politisku demonstrāciju nerīkoja. Viņi tikai, kā to bija vēlējušies komēdijas autori ar muižnieku uzvārdiem de Flērs un de Kruasē, vienā balsī smējās par komēdijas varoni — mazo cilvēku, biklo elektrotehniķi, kurš apstākļu sagadī-

Annās dēļ nokļūst ministra postenī, kam viņš tiešām gan nav piemērots. Tomēr «Parīzes atskaites» autors skatītāju .smieklos sadzirdēja kaut ko pazīstamu. «Vajadzēja dzirdēt,» viņš rakstīja, «cik saprotoši, ar kādām simpātijām publika smējās par katru antidemokrātisku asprātību. 5i skepse šodien raksturīga visām tautām, pārsātinātība ai parlamentāro demokrātiju un partiju jucekli kļuvusi internacionāla. Bet kas nu būs?... Ceļš atpakaļ uz pirms-demokrātisko kārtību ir slēgts ... Nekad vēl tā nav draudējušas briesmas, ka cilvēku galvās pēcdemokrātiskais revolucionārisms var sajaukties ar rupju reakcionā-rismu ...» Hanss Kastorps neiebilda Naftam un, iekšēji pretodamies viņa pamācībām, cerēja, ka viņam pretsparu dos, ka uz viņu «rūks» Setembrīni. Publicists Manns niknāk un asāk atmaskoja Naftas idejas nekā mākslinieks Manns. Tūdaļ pēc rindām par šo Parīzes teātra iespaidu viņš sāka runāt par kādu tobrīd publicētu vācu zinātnieka rakstu, par Alfrēda Beimlera priekšvārdu pazīstamā mītu pētnieka Bahofena darbu krājumam, saskatīdams šai priekšvārdā tieši «pēcdemokrātiskā revolucionārisma sajaukumu ar rupju reakcionārismu». «Vai tas ir labs vai dzīvei tīkams, vai pedagoģisks darbs,» viņš teica sakarā ar Beimlera rakstu, «mūsdienu vāciešiem uztiept visus šos nakts sapņus, visu šo Gerresa^37 kompleksu — pavards, tauta, daba, pagātne, nāve — visu šo, rupji sakot, revolucionāro obskurantismu, klusībā domājot, ka tas viss atkal ir kļuvis aktuāls, ka runa ir nevis par vēsturi, bet gan par dzīvi, par jaunatni, par nākotni, — tas ir jautājums, kas rada satraukumu.» 1933. gadā, kad pie varas nāca Hitlers, Alfrēds Beimlers kļuva «politiskās pedagoģijas profesors» un viens no galvenajiem nacionālsociālistu «filozofiem».

Kāda no vizītēm, ko mūsu varonis izdarīja Parīzē, bija vizīte pie krievu rakstnieka emigranta Ivana Smeļova. Tas nu gan nedzīvoja «kā dievs Francijā». Smeļova mājās, īstā nabagu miteklī, viss liecināja ne tikai par materiālu trūkumu, bet arī par garīgu mulsumu šai cilvēkā, kas bija bēdzis no revolucionārās Krievijas un ko bija satricinājušas pilsoņu kara nežēlības. Tomasam Mannam bija žēl Smeļova kā cilvēkam cilvēka, gluži tāpat, kā viņš žēloja Buņinu, ar kuru arī tikās šais dienās Parīzē. Jūtas, protams, nevar analizēt, pilnīgi sadalot sastāvdaļās, racionalizēt jūtas ir nepateicīgs uzdevums, bet pat no Tomasa Manna skopajām piezīmēm par tikšanos ar Buņinu un Smeļovu jaušams, ka līdzās cieņai pret viņu talantiem un līdzjūtīgai atsaucībai pret svešumā dzīvojoša cilvēka likteni viņa simpātijās pret šiem rakstniekiem ieaužas tādi komponenti kā skaidrs, nevis abstrakts priekšstats par «asiņaino rēķinu», ko nenovēršami iesniedz revolūcija, un viņa, birģeribas kultūras tradīciju pārliecinātā glabātāja, sevišķi asā netīksme pret proletkulta «kreisis-kumu».

Šeit aizsteigsimies mazliet uz priekšu, lai novērstu salīdzinājumus nevietā. Kad pēc septiņiem gadiem Tomass Manns patiesi kļuva par emigrantu, kad viņš kā antifašists atstāja Vāciju, viņam zuda iespēja atrast kaut kādu analoģiju starp savu likteni un baltemigrantu likteni, kuri bija pametuši dzimteni aiz naida pret revolūciju. Gluži otrādi, fašisma nākšana pie varas lika viņam visnotaļ atbalstīt īstas revolūcijas principus pretmetā fašisma, šās «padibeņu struktūras», principiem. «Iespējams,» viņš teica 1938. gadā, «es pietiekami nesajūtu briesmas, ar kādām Krievija draud kapitālistiski buržuāziskajam dzīves veidam; es taču neesmu kapitālists. Toties redzu, ka Krievija neapdraud to, kas svarīgāks par visu, proti, mieru. Ne jau Krievija liek Eiropai 20 gadu pēc pasaules kara izšķiest milzu līdzekļus bruņošanās vajadzībām, nevis miera laika mērķiem, bet gan fašisms un tā dēvētā fašisma dinamika.» Un gluži dabiski, ka ar viscilvēcīgāko attieksmi pret godīgajiem cilvēkiem krievu emigrantu vidū viņš nekad vairs nesaskatīja iekšēju līdzību starp viņu likteni un savējo.

Hanss Kastorps neko neatbildēja Setembrīni, kas, pavadīdams viņu stacijā, šķiet, paslepu norausa asaru. Pabijis viesos pie Šmeļova, Tomass Manns pēc tam savā «Parīzes atskaitē» veltīja viņam vārdus — šeit citēsim tos gandrīz pilnā apjomā —, ko nebija izteicis Hanss Kastorps — šai ziņā «Burvju kalna» varonis bija pārlieku neuzņēmīgs, gauss un nerunīgs, un tas viss taču norisinājās pirms «pērkona grāviena» —, bet kas varētu, mūsuprāt, zināmā mērā komentēt Hansa Kastorpa klusēšanu, zināmā mērā paskaidrot viņa atturību arī tai aizkustinošajā atvadu bridi. Publicistiskajā aprakstā «Mirušo saule» slāstīdams par Krimu pilsoņu kara laikā, attēlodams badu nu «sarkano teroru» kā tāds cilvēks, kurš nolād revolūciju par tiem upuriem, ko tā prasījusi, par dzīvībām, ko la nolaupījusi, Smeļovs pieminēja Dostojevski: tas teicis, ka drosminieki, kas alkst pārveidot planētu, par savu «eksperimentu» maksās ar miljoniem galvu no cilvēces noliktavas, bet, lūk, Krievijai vienai pašai tas jau maksājis vairāk nekā divus miljonus dvēseļu! «Un cik cilvēku gaļas, nabaga Šmeļov,» uz to atbildēja Tomass Manns, «ir maksājis pasaules karš, bet to taču iesāka buržuāzija? ... Ko lai dara ar lepnajiem skaitļiem un summām, ko min kara statistika? Tā kā tās ir pārlieku lielas, lai tās atskaitītu no revolūcijas upuru summas, tad acīmredzot vajadzēs tās pieskaitīt, jo šīs summas, šie divi asiņainie rēķini, buržuāzijas rēķins un proletariāta rēķins, neapšaubāmi kaut kā saistīti savā starpā, taču iesāka buržuāzija. Vai, pakļaujoties redzētajām zvērībām, kas atstājušas pēdas, Ivan Šmeļov, jūsu izmocītajā sejā, drīkst pārsviesties otrā alternatīvā, pieslieties kategoriski buržuāziskajam, reakcionārajam kredo?... Pietiek šodien izlasīt jebkuru Padomju notu kapitālistisko Rietumu valdībām un Tautu savienībai, lai sajustu, kurā pusē ir ideja un kurā — nodilums, ielāpi, strupceļš... Cilvēce nekad nav skopojusies ar savām asinīm, kad runa bijusi par idejām, un, ņemot vērā šo faktu, pacifisms ar savu mīlīgumu droši vien allaž būs smieklīgs. Jūs vislopiskāk tikāt izārstēts no «lebris revolutionis»[38], nabaga Šmeļov, un patiesi — es arī neesmu nekāds stingrais ticīgais. Taču vizīte pie jums lika man atkal sajust, cik briesmīgi grūti šodien ir rīkoties godīgi un ieturēt godīga cilvēka pozīciju.»

«Filozofa» Alfrēda Beimlera turpmākais liktenis pietiekami izteiksmīgi rāda mūsu varoņa asredzību, viņa spēju sajust politisko lādiņu, ko slēpj sevī itin kā abstraktas idejas. Iebilzdams Šmeļovam, akcentēdams grūtības, kas saistītas ar cilvēka cienīgas pozīcijas izvēli mūsdienu pasaulē, viņš nejauši izmeta piezīmi, kas, izrādījās, bija ne mazāk pravietiska kā preventīvais, tā teikt, pretspars Beimleram. «Tie, kam tas (tas ir, šodien būt godīgam cilvēkam. — S. A.) neliekas grūti, — ir tikai nīcīgi gudrinieki, kam nevajag citas laimes kā vien justies piederīgiem pie virsotnes. Gluži vienkārši sekot savam instinktam, savai iedabai? Jā, taču nevis «gluži vienkārši», bet... ar to paškritiku, kas mūsu iesakņojušos dzīves formu un mūsu domāšanas veidu atklāj tam ... kas nāks pēc mums, — nākotnei. Nevar būt rakstnieks, ja tava doma aizlaikus, taustīdamās nekritizē pati savu formu. Mūziķis var būt tikai tas, kas viņš ir, viņam pilnam piedodama naivitāte. Tā, piemēram, Rihards Strauss ir bir-ģeriskās kultūras pārstāvis un paudējs un nekas vairāk — ar to pieliek. Es arī esmu «birģeris» — gudrinieki, kas laužas uz virsotnēm, ik dienas ar savām lamām liek man to saprast. Tomēr pati zināšana par to, kāds šobrīd vēsturiski ir birģerības stāvoklis, jau nozīmē izkļūšanu no šās dzīves formas un vienlaicīgi skatienu uz jauno ... Iepazīdams sevi, neviens .nepaliek pilnīgi tāds pats, kāds bijis.»

Kas attiecas uz divdesmito gadu izteicienu par to, ka mūziķim piedodama naivitāte, tad šai sakarā mēs, jau izlasījuši četrdesmito gadu romānu par komponistu Adrianu Leverkīnu, romānu, kurā ir runa tieši par to, ka mūsu laikā naivitāte arī mūziķim un vispār mākslai nav piedodama, varam tikai līdz ar Tomasu Mannu atkārtot viņa iemīļoto teicienu: «Iepazīdams sevi, neviens nepaliek pilnīgi tāds pats, kāds bijis.» Bet, kas attiecas uz komponistu Rihardu Strausu, tad te dzīve pati bija vēlējusies ar mūsu varoņa izraudzīto piemēru nodemonstrēt, kurp mākslinieku birģeri noved nespēja vērst «vienlaicīgi skatienu uz jauno», un ar uzticama tuvinieka muti sniedza «Parīzes atskaites» autoram atskaiti par šo demonstrāciju.

1945. gada maijā pirmajās dienās pēc fašistiskās Vācijas kapitulācijas Klauss Manns, toreiz būdams amerikāņu kara korespondents, nonāca viņam vislabāk pazīstamajā dzimtenes stūrītī, kur nebija bijis divdesmit gadu, — Bavārijā. Tur Klauss uzzināja par Pošingera ielas nama likteni, mājas krāsmatās aprunādamies ar kādu skuķeni, kas bija apmetusies uz dīvainā kārtā vesela palikušā balkona un kas acīmredzot glabāja tīkamas atmiņas par Tomasa Manna kādreizējā kabinetā aizvadītajām stundām ar kādu no «dzīvības akas» klientiem. Tai pašā vēstulē, kurā dēls ziņoja tēvam par šo sarunu, par Dahavas koncentrācijas nometnes apmeklējumu, par interviju, ko AUgsburgā Rietumu reportieriem bija devis jau apcietinātais Gērings, — tai pašā vēstulē tika stāstīts vēl par kādu «pārsteidzoši jocīgu sarunu», kas notikusi vācu zemē 1945. gada maijā. Klauss Manns, uzdodamies par amerikāni, nointervēja Garmišā jau astoņdesmit gadu veco villas īpašnieku, «Salomes» un «Rožu kavaliera» autoru. Visus šos gadus Rihards Strauss bija dzīvojis Vācijā un saņēmis «diezgan lielus», kā viņš pats apgalvoja, ienākumus no savu operu uzvedumiem Vācijas teātros. «Patīkami skanīgā balsī viņš mums pavēstīja,» citējam vēstuli, «ka arī viņam nacistu diktatūra dažā labā ziņā bijusi par slogu. Tā, piemēram, pavisam nesen norisinājies netīkams incidents ar tiem, kas bombardēšanas laikā palikuši bez pajumtes — šos cilvēkus gribējuši iemitināt viņa, maestro, mājā. Viņam aiz niknuma pietūka dzīslas uz pieres, tiklīdz viņš to atcerējās.» Kad Klauss apjautājies, vai tās būtu visas viņa pretenzijas pret Hitleru, izrādījās, ka komponists nacistu valdīšanas laikā izjutis vēl arī citas neērtības: viņa operai «Danajas mīla» neesot tikusi veltīta pienācīga vērība, ar operu «Klusētāja» viņam bijušas grūtības Stefana Cveiga libreta dēļ, un viņa vedeklai neāriskas cilmes dēļ lieguši medīt un dažkārt pat izjāt.,. «Kauns un takta sajūta,» Klauss Manns rakstīja tēvam, «viņam nepiemīt. Tik jūtīgs mākslinieks — un reizē pēdīgais truliķis pārliecības, sirdsapziņas jautājumos! Tik savdabīgs un spēcīgs talants, gandrīz ģēnijs — un nezina, kādus pienākumus viņam uzliek paša spējas!»

Pravietojumi, neapšaubāmi, ir interesants jautājums. Bet mēs pie tiem pakavējāmies ne jau tādēļ, ka tie ir saistoši, un ne tādēļ, lai šo nodaļu noslēgtu ar paviršu un pamācošu mūsu kautrīgā varoņa pretnostatījumu nekaunīgajam Rihardam Strausam, bet gan tādēļ, lai lasītājs sajustu, cik sen — jau divdesmito gadu vidū — Tomasam Mannam kļuva skaidrs, ka grūti ir izvēlēties godīga cilvēka cienīgu pozīciju, un cik sen iezīmējās tā rīcības līnija, kuras dabiskais turpinājums bija viņa emigrācija no fašistiskās Vācijas.

LAURI UN ĒRKŠĶI

«Eifeļa tornis tomēr, izrādījās, bija stipri pārāks par savu seno Austrumu priekšteci: tas bija ar elektrību iluminēts. Un kā vēl! ... Pat Ābrams to atzītu par lielisku un, kazi, nepārceltos uz citurieni dzīvot, ja kaut ko tamlīdzīgu viņam būtu varējis dot Eceķieļa tornis,» Kāpēc, skatot Eifeļa torni, «Parīzes atskaites» autoram pēkšņi iešāvās prātā «Eceķieļa tornis», kas vairāk pazīstams ar Bābeles torņa nosaukumu, un kāpēc viņš uzskatīja par iespējamu, neko nepaskaidrodams, nodrukāt šo savu asociāciju? Runājot mūsdienu valodā, Bābeles tornis ir klasisks tautu savstarpējās nesaprašanās simbols. Pieminēdams to, publicists mākslinieks apelēja pie lasītāja iztēles un neuzbāzīgi, humoristiskā veidā atkārtoja savu galveno un nepavisam ne humoristisko domu par Eiropas tautām draudošo sajukumu, par pārbaudījumiem un satricinājumiem, kas gaidīja buržuāzisko civilizāciju. Un Bābeles torni Parīzes viesis atcerējās tādēļ, ka jau kādu gadu viņš domāja par savu nākošo lielo darbu, par epu ar bībeles Jāzepa leģendas tematu.

Šī iecere viņam radās neilgi pirms piecdesmitās dzimšanas dienas, bet galīgi īstenota tā tika sestā gadu desmita beigās. Cik reižu gan dzīve vēlāk lika atrauties no tūdaļ pēc «Burvju kalna» iesāktā darba, kā gan tā vēlāk ar savu ielaušanos ietekmēja šo darbu! Taču šobrīd mums jāpastāsta par pēdējiem gadiem, ko Tomass Manns nodzīvoja vācu zemē, par tiem «godinājumiem», «godinājumiem» plašā, tomasmanniskā nozīmē — to mēs paskaidrosim —, ko viņš piedzīvoja šais nedaudzajos gados, par «godinājumiem», pie kuriem vienādā mērā pieder gan visvisādi cildinājumi, gan Nobela prēmija, gan uzbrukumi nacistiskajā presē, gan negaidītā, kaut arī viņš jau sen bija rēķinājies ar tādu iespēju, ka viņam vajadzēs emigrēt, tomēr negaidītā neatgriešanās no kārtējā ārzemju brauciena savā ierastajā mājā pie tur atstātā «Jāzepa» manuskriptā.

«Kādus tik godinājumus patiesi mazpamazām nenākas piedzīvot!» viņš reiz sacīja sakarā ar patīkamu notikumu, ko garāmejot jau pieminējām: kad viņu uzaicināja sarakstīt priekšvārdu krievu rakstnieku darbu antoloģijai. Bet turpat viņš sāka runāt par citiem, nekādā ziņā ne patīkamiem, bet gan, gluži otrādi, skarbiem un baismiem godinājumiem, kad par īstenību kļūst tās dzīves sfēras, kurām agrāk «kuslajos» jaunības gados tika piedēvēta tikai garīga, «mītiska» esība, nedomājot, ka arī pret pašu tām ir visnopietnākā attieksme. «Mēs redzējām,» viņš rakstīja priekšvārda pirmajā lappusē, «savu tuvinieku rīcību, skarbu kā pašu dzīvi, nopietnu, šausminošu savā nobeig-tībā, un mēs sašūtām pār to, uztverdami to kā nodevību pret mūsu agrāko laiku kopējo nerealitāti.» Uz ko gan citu pirmām kārtām attiecas šie vārdi, ja ne uz māsas Karlas pašnāvību? «Tomēr,» viņš turpināja, «sūdzēties mums nebija tiesību, mēs taču arī lielā mērā jau bijām kļuvuši par realitāti sava darba, sava stāvokļa, mājas pavarda, laulību, bērnu dēļ — un kā vēl nesaucas visādas dzīves darīšanas, lai nu tās būtu skarbas vai cilvēcīgi tīkamas ... Fantastiski negaidītā īstenība, mēs neaizveram acis tava nāvējoši skaudrā rakstura priekšā! Lai kādu veidolu tu arī iegūtu ... visiem taviem viepļiem... raksturīgs kaut kas svēti bargs, no visiem tiem dveš radniecība ar to viņu rindā pēdējo, kas galu galā arī mums «derēs», tiem visiem kā vienas ģimenes locekļiem piemīt neapšaubāma līdzība ar nāvi. Jā, un līdz reāliem nāves godinājumiem mēs arī galu galā nonāksim ...»

1925. gads, mūsu varoņa piecdesmitās dzimšanas dienas gads, kurā neilgi pirms nozīmīgā datuma bija laists klajā «Burvju kalns», — šis gads iesākās, tā teikt, ar cilvēcīgi tīkamiem godinājumiem, aizritēja zem šādu godinājumu zīmes un ievadīja lasītāju atzinības ārējo izpausmju, godinājumu, apbalvojumu un svinību virkni. «Ievadīja», starp citu, ar vienu atrunu — tā kā jau 1919. gadā Bonnas universitātes filozofijas fakultāte bija piešķīrusi Tomasam Mannam goda doktora titulu un tātad starp daudzajiem akadēmiskajiem diplomiem, ko mūsu varonis bija saņēmis visā savā ilgajā mūžā, pirmajā vietā šo diplomu garajā rindā kādā memoriālā muzejā būtu vajadzējis ka-rātiēs šim Bonnas diplomam, ja tam tur nepienāktos īpaša, ārkārtēja vieta ... Taču par to vēlāk.

Jubilejas gada janvārī pie savrupmājas Pošingera ielā tika būvēta garāža un vārti: par «ieejas biļetēm savā mistiski humoristiskajā akvārijā» nopelnījis — tā «Burvju kalna» autoram labpatikās privātā vēstulē pajokot par «Burvju kalna» honorāru — jau aptuveni septiņdesmit tūkstoš mārku, viņš iegādājās pats savu braucamo — «skaistu sešvietīgu «fiatu»». «Tagad,» viņš rakstīja tālāk tai pašā vēstulē, «braukšu uz pilsētu ar 33 zirgiem un aristokrātiski klanīšos pa labi un pa kreisi.»

Gandrīz viss marts viņam aizritēja braucienā pa Vidusjūru. Stinesa kuģu sabiedrība, droši vien tīkodama pēc ienesīgas reklāmas, uzaicināja Tomasu Mannu piedalīties tūristu braucienā un nodeva viņa rīcībā virsnieka kajīti uz kāda no saviem kuģiem līdz ar pilnu pansiju.

Ceļojumu viņš iesāka Venēcijā un pārtrauca Neapolē (maršrutā ietilpa arī Spānija, bet to viņš bija jau redzējis), pabijis Grieķijā, Turcijā un Ēģiptē, kuras dēļ viņš, taisnību sakot, arī bija devies ceļā. «... Negribu nodarīt pāri citiem humānisma punktiem,» pirms brauciena viņš rakstīja Bertramam, «bet šais četrās ārkārtīgi raibās... nedēļās mani visvairāk interesēs Ēģipte. Palūkošos uz tuksnesi, uz piramīdām, uz sfinksām, kuru dēļ taču pieņēmu ielūgumu, jo tas var noderēt zināmiem, lai gan pagaidām vēl mazliet miglainiem plāniem, ko slepeni loloju.» Pie reizes piebildīsim, ka «miglainos plānus» par Jāzepa romānu viņš sāka īstenot tikai kādus pusotra gadus pēc šā, ja nemaldāmies, pirmā norādījuma, kas par tiem atrodams rakstos.

Pēc tam nāca jubilejas svinību dienas. Desmitiem Eiropas laikrakstu un žurnālu atzīmēja Tomasa Manna piecdesmito dzimšanas dienu ar šim datumam veltītiem rakstiem un informācijām. Uz viņa galda krājās draugu, lasītāju un kolēģu apsveikuma vēstuļu un telegrammu kaudzes. Šai apsveikumu straumē bija arī sūtījumi no Gērharta Hauptmana un komponista Hansa Pficnera, kuru parakstus viņam pēc dažiem gadiem vajadzēja redzēt, ak vai, zem gluži citāda stila un satura dokumentiem ... 6. jūnijā viņu godināja Minhenes rātsnama sienās. Jubilārs, kā vēlāk pats atzinās, nemaz nejutās labi, tāpēc ka viņam lika uzkārt kaklā akadēmisko ordeni, tāpēc ka referents, universitātes literatūrzinātnes profesors, bija tik «garlaicīgs savos laba vēlējumos», beidzot, tāpēc ka Minhenes pirmais burgmistrs savā runā teica: «Jūs esat bir-ģeris. Jūs esat radījis stipru, veselīgu birģeru tēlus, kas var būt mums par paraugu.» Pat septiņpadsmit gadu vecajam dēlam Goto, kas kopā ar pārējiem ģimenes locekļiem noklausījās šai ceremonijā, tāds apgalvojums šķita mazliet pārdrošs: šaubos, arī viņš toreiz nodomāja, vai paraugam der Tomass Budenbroks vai, piemēram, Hanno . .. Vairāk prieka gaviļniekam sagādāja cits runātājs — filologs un tulkotājs Foslers. Viņš savu tostu teica itin kā Setembrīni vārdā, asprātīgi parodēdams homo humānus runas intonāciju un stilu. Un līdz asarām mūsu varoni un ne tikai viņu vien aizkustināja vecākais brālis Heinrihs, kurš, runādams šai svinīgajā brīdī, pieminēja bērnu dzimšanas dienu svētkus Lībekas mājā. 7. jūnijā notika godināšanas rīts vienā no visskaistākajām Minhenes celtnēm — bijušās ķeizara rezidences teātrī, ko tā ari sauca par Rezidences teātri. Par godu Tomasa Manna piecdesmitajai mūža gadskārtai tika atskaņota šās nelielās /.ales interjeram ārkārtīgi labi piemērotā Mocarta kamermūzika. Un pēc referenta runas — kā domāja dienas va-lonis, viņš runājis «ļoti gudri» — un pēc tam, kad jubilārs pats bija nolasījis fragmentu no «Avantūrista atzīšanās», uz skatuves uznāca meiteņu dziesmu un deju ansamblis un sava priekšnesuma beigās pasniedza Tomasam Mannam sudraba lauru vainagu.

Nākošajā dienā jubilāru jau godināja Vīnē, kur viņš turienes penkluba sēdē nolasīja referātu par tematu «Daba un nācija» un pēc tam tā paša penkluba banketā, atbildēdams uz apsveikumiem, pastāstīja par savu pirmo Austrijas galvaspilsētas apmeklējumu — 1896, gada vasarā, kad viņš līdz ar pilngadības sasniegšanu saņēmis pēc apdrošināšanas polises divsimt mārku un nolēmis iztērēt tās Vīnē. «To izdevās izdarīt kādās trīs četrās dienās, lai gan biju apmeties tikai vecajā labajā Klomzera viesnīcā ... un, kad tagad esmu Vīnē un mitinos hoteļa «Im-peiial» greznībā (par pazeminātu cenu), es ar sirsnību atceros veco, nozudušo Klomzeru.» Šīs nepiespiesti nepretenciozās, pat mazliet sentimentālās, varētu likties, viesību atmiņas citēt mūs pamudināja sajūta, ka tās iekšēji sasaucas ar to Tomasam Mannam raksturīgo domu, kas viņā neatlaidīgi vērpās gan piecdesmitās dzimšanas dienas svinību laikā, gan turpmāko viņa pasaules slavas apliecinājumu laikā un ko viņš nule, atbildēdams uz apsveikumiem Minhenes rātsnamā, bija izteicis šādi: «... Uzdevums ir.. . simpātiju, uzticības un godinājumu dēļ nekļūt par kaut kādu bonzu, par kaut kādu ētisku pamācītāju, bet gan palikt morālistam, tas ir, cilvēkam, kas spēj uztvert jutekliskus un tikumiskus pārdzīvojumus, cilvēkam, kas atvērts pasaulei, vārdu sakot, māksliniekam. Es gribu tāds palikt...»

Oktobrī, tā teikt, ar atpakaļejošu datumu jubileju svinēja Lībekā, kur pilsētas teātrī, autoram klātesot, uzveda «Fjorencu». Pēc dažiem mēnešiem 1926. gada jūnijā, kad Tomass Manns atbrauca uz dzimtās pilsētas septiņsimt gadu svinībām un — joprojām tais pašās viņam labi pazīstamajās turienes teātra sienās — teica runu, kas saucās «Lībeka kā garīgās dzīves forma», Lībekas senāts piešķīra viņam profesora titulu. Jā, Lībekā tagad sevišķi godāja rakstnieku, kura vārds bija sagādājis mazajai provinces pilsētiņai popularitāti visā pasaulē un bija kļuvis par pilsētas — ja par vārdu tā varētu teikt — svarīgāko ievērības cienīgo objektu, un, 1929. gada vasaras brīvdienās dodoties ekskursijā uz dienvidiem, «Kathaiineum» vecāko klašu audzēkņi sava direktora vadībā ieskatīja par nepieciešamu apmeklēt villu Posingera ielā. Tur viņi pavadīja kādu stundiņu, malkodami alu un sarunādamies ar villas saimnieku viņam par prieku ...

Pēc jubilejas 1926. gadā Tomasu Mannu uzaicināja ņemt dalību Prūsijas mākslas akadēmijas jaundibināmās dzejas mākslas sekcijas organizācijas komitejā. Viņš pieņēma šo uzaicinājumu un runā, ko pēc tam teica akadēmijas kopsapulcē, paskaidroja, kāpēc pieņēmis to: viņš uzskatījis, ka ar jaunās sekcijas nodibināšanu varas iestādes atzinušas literāro daiļradi par vienu no nacionālās dzīves jomām, bet pie tāda savas mākslas vērtējuma — pēc viņa, Tomasa Manna, domām — agri vai vēlu nonāk ikviens mākslinieks. Šī īsā runa, kurā daudz dziļu personisku motīvu, ir paraugs, kā mazā apjomā savienot autobiogrāfisko un pedagoģisko elementu.

Jēdziens «akadēmija» gan atbaida vācu rakstnieku, runātājs sacīja, taču «ne tik daudz tāpēc, ka rakstnieks to saista ar kaut ko nedzīvu, sastingušu, uz pagātni vērstu, bet gan tāpēc, ka akadēmija nozīmē rakstnieka iekļaušanu sabiedriski valstiskā darbībā pēc amata, rakstnieka oficializāciju, un tāpēc, ka sirds dziļumos vācu rakstnieks savu oficializāciju uztver kā farsu ...». Viņam šķiet, ka viņš kļūst par buržuā, par bonzu, par filistru, un viņš izsaucas kā Būda, kad tam piedzima dēls: «Nokaluši man važas!» Vai gan jāpaskaidro, kas ir šis abstraktais «vācu rakstnieks»? Pat asociācija ar Būdas izsaucienu, ari tā jau atklāj, kāds grēksūdzes raksturs ir šim šķietamajam vispārinājumam, ja tādu vispārinājumu izdara cilvēks, kas mājas pavardu, laulību, bērnus uzskata zināma mērā par nodevību pret «nerealitāti agrākajos laikos». Bet tālāk grēksūdzi spārno tās audzināšanas centieni: «Šo vācu rakstnieka šaubīšanos par valstisko-sabiedrisko-akadē-misko darbību viņam palīdz uzveikt nevis citi vai viņš pats ar pārliecināšanu, bet gan iekšējs pārdzīvojums un kāds liels atklājums... Pie tā agri vai vēlu nonāk katrs mākslinieks, it īpaši katrs ietekmīgs rakstnieks, tiklīdz viņš ticis pāri zināmiem bohēmiska absolūtisma un izolē-lības gadiem. Pateikšu to pašiem vienkāršākajiem vārdiem. Viņš atklāj ... ka viņa vientulība un izolācija bijusi ilūzija... ka viņš runājis daudzu vārdā, kad domājis, ka runā savā vārdā un tikai par sevi... ka mākslas un prāta darbus ne tikai patērē sociāli, bet tie arī jau sociāli rodas, — dziļā, avantūristiskā vientulībā, kas_ galu galā izrādās — vai to gan varētu domāt — sociāla vientulība. Vārdu sakot... ka māksla, ka daiļliteratūra īstenībā, nevis tikai oficiālā frazeoloģijā ir nacionālās dzīves joma ...»

Kas attiecas uz «oficializāciju», uz «pārvēršanos par bonzu», tad pēc trim gadiem tai pašā Prūsijas mākslas akadēmijā ar tās locekļa tiesībām un pienākumiem viņš teica runu par Lesingu un, runādams par viņu, runāja par sevi, par sava laika Vāciju, par īsta mākslinieka riebumu pret «dzīvo rūpniecības sajaukumu ar varoņepu», tas ir, pret fašismu, un neko vairāk par līdzīgām mutvārdu vai rakstītām deklarācijām atbilstoši savai iekšējai vajadzībai viņš «oficializēdamies», kas bija saistīts ar piederību pie vienas vai otras korporācijas, nedarīja nekad — nedz Veimāras republikas laikā, nedz ari jebkad vēlāk.

Saņēmis no Stokholmas telegrammu, ka viņam piešķirta Nobela prēmija, viņš tikai augstu sarauca uzacis un jautāja: «Ko, vai šoreiz tas ir tiesa?» Gan šo jautājumu, gan šo sejas izteiksmi «pasaulīgo» godinājumu neapšaubāmi augstākās kulminācijas mirklī savās atmiņās fiksējis Klauss, un, ja Klausa stāstījumu sastata ar Tomasa Manna paša izteikumiem un ar apbalvojuma priekšvēsturi, tad tas precīzi atbilst emocijām, ko viņā izraisīja tik sensacionālā vēsts. Pirmoreiz viņa vārdu ar šo nolikumu sāka saistīt jau 1913. gadā, pēc tam kad bija iznākusi novele «Nāve Venēcijā» un pēc tam kad Nobela prēmija bija piešķirta viņa vecākajam kolēģim un tautietim Gērhartam Hauptmanam. Tad sākās karš, un šīs valodas apklusa uz ilgu laiku. Tās atjaunojās pēc «Burvju kalna» publicēšanas. Atsaucoties uz «informētām aprindām», prese gadu no gada rakstīja, ka nākošreiz prēmiju literatūrā saņemšot Tomass Manns. Viens otrs pat nenocietās un apsveica viņu priekšlaicīgi. Tomēr šīs prognozes piepildījās tikai 1929. gada rudenī. Starp citu, prēmiju viņam piešķīra ne par «Burvju kalnu», ne par «Nāvi Venēcijā» un ne par literāro darbību kopumā, bet, kā bija teikts diplomā, ko pasniedza Zviedrijas karalis vienā no tām decembra dienām, kuras, tāpat kā savā laikā Parīzes dienas, mūsu varonim aizritēja intensīvā balto cietināto virskreklu valkāšanā Berlīnē, Stokholmā un Kopenhāgenā, — «it īpaši par viņa lielo romānu «Budenbroki», kas ar gadiem ieguvis aizvien stabilāku atzinību kā klasisks mūsdienu darbs». «Ja prēmija man pienācās tikai par «Budenbro-kiem» un jau par tiem,» viņš drīz vien piebilda sakarā ar šo formulējumu, «kāpēc tad es to nedabūju pirms 25 gadiem? ... Bez šaubām, komiteja savu lēmumu pieņem brīvi un tomēr ne jau gluži uz savu galvu vien. Tā jūt vajadzību pēc visas pasaules akcepta, un, liekas, pēc «Budenbrokiem» man vajadzēja vēl šo to sasniegt, iekām komiteja varēja sev nodrošināt vismaz tik plašu aprindu akceptu, kādu tā ir dabūjusi.»

Tomēr ne šo Tomasa Manna izteikumu domājām, kad runājām par viņa rāmā jautājuma «Ko, vai tad šoreiz tas ir tiesa?» un nesatricināmās sejas izteiksmes atbilstību jūtām, ar kādām viņš uzņēma vēsti par prēmiju, bet gan divus, vismaz divus citus izteikumus, kas pauž viņa gaužām pretrunīgo attieksmi pret slavu dzīves laikā, — gan skepsi, ko slava vienmēr viņā izraisīja, gan, no otras puses, intuitīvo pārliecību, ka slava, panākumi, atzinība pieder, tā teikt, pie viņa dzīves «dziesmas» un ka tātad, sasniegdams to visu, viņš godīgi pilda savu pienākumu.

«Slava dzīves laikā,» viņš sacīja ilgi pirms Nobela prēmijas, atbildēdams uz apsveikumiem Minhenes rātsnamā, «ir apšaubāma lieta... Neviens no mums nezina, kādā rangā viņu noliks nākotne, laiks.» Tāds ir viņa objektīvais ieskats par slavas problēmu. Bet «Dzīves aprakstā», kas sarakstīts tūdaļ pēc Nobela prēmijas piešķiršanas, viņš tieši no šā viedokļa izgaismo slavas problēmas subjektīvo aspektu: «Sensacionālais apbalvojums, ko piešķir Zviedrijas akadēmija ... acīmredzot gaidīja mani manā ceļā — to es saku bez jebkādas iedomības, pamatodamies uz aukstasinīga, kaut arī ne gluži neieinteresēta vērojuma par sava likteņa raksturu, par savu zemes dzīves lomu, pie kuras patiesi piederas panākumu apšaubāmais spožums, ko es visnotaļ cilvēciski vērtēju, pārlieku lielu garīgu brēku neceldams. Ar zināmām iztēles spējām ... varētu gan gūt tīkamus satricinājumus no šā pārdzīvojuma ... drīkstēt uzskatīt Momsenu, Fransu, Ham-sunu, Hauptmanu par sev līdzīgiem; taču sapņaino eksaltāciju slāpēt sevišķi palīdz doma par tiem, kas šo prēmija nav saņēmuši.»

Kad tika rakstītas šeit citētās rindas, nobeigumam tuvojās darbs pie Jāzepa tetraloģijas pirmā romāna, kas līdzās ļoti daudziem citiem autobiogrāfiskiem motīviem galu galā ietver arī tēmu par godinājumiem dzīves laikā, par «pasaules» atzinību un slavu. Jāzeps, kopš jaunām dienām dzīvodams savas «paaugstināšanas» gaidās un nojausmās, brieduma gados patiesi sasniedz visaugstāko stāvokli Ēģiptē, nostājas līdzās faraonam, un viņa bērnu dienu sapņi par savu neparasto dievišķo vai pusdievišķo likteni itin kā īstenojas. Tomēr līdz ar to, kā īstenojas šie rotāju sapņojumi, kas ļoti atgādina mums pazīstamo skaistā prinča spēlēšanu, līdz ar briedumu Jāzeps pārliecinās, ka «dieva» nodomos viņam ierādīta mazsvarīga palīgloma, un galu galā viņš kā pareizu, kā augstāko taisnību uzņem tēva lēmumu — «svētīt» nevis viņu, bet gan viņa vecāko brāli Jūdu, ko pasaules slava nemaz nav lutinājusi. Turpretim Jūda, ko visa viņa iepriekšējā dzīve nekādi nav sagatavojusi ar šo lēmumu viņam uzliktajai lielajai atbildībai, pakļaujas šim lēmumam ar izbrīnu, bailēm un lepnumu. Nē, mēs nekādā ziņā negribam ar pārsteidzīgām analoģijām vulgarizēt mākslas un dzīves savstarpējās sarežģītās attiecības, nepavisam negribam uztiept lasītājam kaut kādu kategorisku skaidrojumu par tetraloģijas simbolu sistēmā svarīgo «svētīšanas» jēdzienu, par kuru droši var sacīt tikai to, ka tādā aspektā, kādā mēs par to runājam, tas apzīmē dzīves spēju, tiesības uz nākotni. Pieminējām romānus par Jāzepu tikai tāpēc, lai skaidrāk parādītu, ko domāja mūsu varonis, runādams par apšaubāmo slavu cilvēka dzīves laikā, un kāds atbildīgs slogs tā viņam tomēr šķita, pieminējām tikai tāpēc, lai intīmāk un precīzāk attēlotu to, ko, pieņemdams pagodinājumus, izjuta šis goda doktors, jubilārs un laureāts, jo vairāk tāpēc, ka arī viņš pats, nosvinējis savu septiņdesmito dzimšanas dienu, vēstulē Heinriham šai pašā nolūkā pieminēja savus tolaik jau pilnīgi pabeigtos romānus par Jāzepu: «... Ņemot vērā visu to, ko tagad man izrāda krietni cilvēki, nav nemaz tik viegli pienācīgi turēties ārēji un iekšēji. Aizkustinājums arī izskatās visai smieklīgs. To visu vajag uzņemt kā nervu piepūli un nevajag krist kaunā, par spīti pamatīgai skepsei, vēl vairāk, melanholiskai pārliecībai, ka pašam gan labāk redzams. Jāzeps ļoti labi zina, ka viņa dzīve bijusi «rotaļa un dieva žēlastības zīme». No otras puses, ir arī Jūda, kas par sevi saka: «Kas to būtu domājis. Kritīs uz manu galvu. Dievs, palīdzi man, bet tas esmu es.» Ar abu lūpām runā daļa pieredzes.»

Vai pie teiktā vajag piebilst, ka pats laiks, pati atmosfēra divdesmito gadu otrajā pusē, kad viņš bija saņēmis tik daudz apbalvojumu, tāpat arī trīsdesmito gadu sākumā, nepavisam neveicināja «sapņainu eksaltāciju», dusēšanu uz lauriem, jūsmošanu par savu meistarību. Būtībā jau nekāds laiks to neveicina, ja nav iekšējas, personiskas sliecības uz to, vēstures kustība taču neapstājas arī relatīvi stabilos miera laikmetos, un, ja rakstnieks, kas strādā līdz astoņdesmit gadiem, jau piecdesmit gadu vecumā to vairs nesajūt, tad, lai kādā laikmetā tāds rakstnieks dzīvotu, viņa laikabiedri -— un mēs vēl esam Tomasa Manna jaunākie laikabiedri — nezin vai vienprātīgi atzīs viņu par ievērojamu cilvēku.

Bez gariem ievadvārdiem aplūkosim cita rakstura «godinājumus», «skarbos», nevis «cilvēcīgi tīkamos», tomēr arī tie neapšaubāmi «gaidīja viņu viņa ceļā» un atbilda «viņa zemes dzīves lomas savdabīgumam», ja jau viņš uzskatīja, ka dzimis reprezentācijai.

Viņa dzīvoklī skanēja telefona zvani, anonīmi ienaidnieki draudēja «nogalināt viņu, ja viņš arī turpmāk kavēs «nacionālo uzplauksmi»». Nacionālistu avīzes rakstīja par viņa «zemošanos Parīzes priekšā», viņu dēvēja par dzimtenes nodevēju un «dzimtā pavarda apgānītāju». Kādā rakstiņā pat tika izsacīta vēlēšanās, lai grupa drosmīgu jaunu cilvēku ar «mežinieku cirvjiem» uzkāptu «burvju kalnā» un «saskaldītu to gabalos». Un reiz viņš saņēma pa pastu pussadedzinātu «Budenbroku» eksemplāru. «Grāmatas īpašnieks atsūtīja to man par sodu, tāpēc ka es biju publiski izteicis savas bailes no gaidāmā nacisma posta.»

Nacisma draudus viņš saskatīja agrāk par daudziem citiem. Nekādi personisko panākumu vēstneši nevarēja atbrīvot viņu no bažām, ko iedvesa šā posta vēstneši.

Tieši savas jubilejas priekšvakarā 1925. gadā viņš publiski uzstājās pret Hindenburga kandidatūru prezidenta amatam, uzskatīdams šo «pirmatnības laiku varoni» — tā viņš nodēvēja gluži nesenā kara feldmaršalu — par pašu bīstamāko demokrātijas ienaidnieku. 1926. gada vasarā viņš divas nedēļas bija uzturējies Itālijā un tur paguvis i< pazīties ar fašisma garīgo seju (pie šiem Itālijas iespaidiem mēs kopā ar viņu drīz atgriezīsimies), un rudenī, Minhenes koncertzālē atklādams tematam «Minhene kā kultūras centrs» veltītu mītiņu, viņš teica nelielu, arī tāpat nosauktu runu, kas tāpēc formāli attiecās tikai uz Minhenes problemātiku, bet. kam bija jo plašs pravietiski antifašistisks saturs. Šai «kultūrpolitiskajā manifestācijā», kā vēlāk viņš dēvēja mītiņu «Tonhallē», kur runāja vēl pieci citi oratori — viņu vidū brālis Heinrihs —, Tomass Manns, starp citu, atkal atgādināja Rātenava noslepkavošanu, kas, piebildīsim, bija notikusi nevis Minhenē, bet gan Berlīnē, un vispār Minhene, kura jau bija apliecinājusi sevi kā nacionālsociālistiskās reakcijas balstu, tai dienā bija mūsu varonim gluži vienkārši pats tuvākais, pats uzskatāmākais un dabiskākais iegansts, lai izteiktu brīdinājumu patiesībā visai Vācijai. «Šāsdienas pasākums,» viņš sacīja, «nav nekas vairāk kā vien signāls, kā zīme, kas aicina pulcēties tos — viņu ir vairāk, nekā domā viņu pretinieki, — kas šai cīņā ir Minhenes pusē. Jo šī cīņa izšķirsies par labu vai ne par labu Minhenei kā kultūras centram; un pēdējā gadījumā Minhene kļūs patriotiska provinces pilsēta ar militāru biedrību demonstrācijām, ar karogu pacelšanu un prāvām pret šķietamiem nodevējiem, tomēr tai nebūs nekādas vērtības dzīvē, laikā un nākotnē...» Vai gan tikai Minhenē šī prognoze apstiprinājās katrā savā detaļā?

1927. gadā avīzē «-Beīliner Tageblatt» viņš aizstāvēja uz mūžu ieslodzījumā notiesāto Maksu Helcu, kas savā laikā Fogtlandē bija vadījis bruņotu strādnieku pretošanos Kapa pučistiem. Nākošajā, 1928. gadā Tomass Manns ar plašu rakstu atbildēja uz «politisko filologu», tā viņš izteicās, apgalvojumiem, ka pēdējā izdevumā viņš, Tomass Manns, esot viltojis savu grāmatu «Apolitiskā pārdomas» un antidemokrātisku pamfletu pārvērtis par demokrātisku traktātu. Teksta saīsinājumi, ko viņš patiesi bija izdarījis jaunajā iespiedumā, saistījās galvenokārt ar personiskajiem uzbrukumiem Heinriham un nekādā ziņā negrozīja grāmatas kopīgo jēgu, tā ka atspēkot tamlīdzīgu uzbrukumu faktisko pusi varēja arī ar pavisam sausu uzziņu. Bet, skaidri saskatīdams šo uzbrukumu aizmuguri, saprazdams, ka tos izraisījušas visas viņa nesenās runas, Tomass Manns atzina par savu piesiākumu izskaidroties pēc būtības un rakstā «Kultūra un sociālisms» vēlreiz izklāstīt savu attieksmi pret tā laika situāciju Vācijā, savu tagadējo uzskatu par vācu sabiedrības vajadzībām. Viņš atkārtoja vārdus par Hellādas un Maskavas, par Kārļa Marksa un Fridriha Helderlīna savienību. Tiesa gan, šoreiz neizteikdams cerību uz drīzu tādas savienības īstenošanos un tai pašā laikā nešaubīdamies, ka bez «plašas savlaicīgas piekāpšanās sociālistiskās sabiedriskās idejas priekšā» «vācu kultūras ideja ies bojā», viņš ari tagad norobežojās no politiskā radikālisma. Pretruna? Jā, protams. Taču reiz viņš kā mākslinieks tomēr izkļuva no šās pretrunas, un šim terora un diktatūras pretiniekam vēl pirms Hitlera nākšanas pie varas reiz izlauzās — mēs izsakāmies tēlaini — tas slavenais «Nošaut!», kas jau ari Aļošas Karamazova lūpās bija tikai jūtu izpaudums, tikai atzinums, ka cilvēcei risināmās problēmas ir neizsakāmi nopietnas, tikai atzinums, bet ne problēmu atrisinājums.

Tas notika tai pašā gadā, kas Tomasam Mannam iesākās ar antifašistisko runu par Lesingu, bet beidzās ar Nobela prēmiju, — 1929. gadā. Šā gada augustu viņš kopā ar sievu un jaunākajiem bērniem pavadīja Raušenē {tagadējā Svetlogorskā) pie Baltijas jūras, nolēmis apvienot brīvdienas ar publiskiem lasījumiem Kēnigsbergā, kurp viņu jau sen neatlaidīgi aicināja turienes «Gētes biedrība». Šā brauciena dēļ tika pārtraukts darbs pie «Jāzepa»: negribējās vadāt līdzi nepārrakstīto manuskriptu un milzīgo palīgmateriālu daudzumu — grāmatas, albumus, mapes. «Bet, tā kā es nemaz neesmu piemērots bezdarbīgai «atpūtai»,» viņš drīz vien rakstīja par šīm Rau-šenes brīvdienām, «un tā man vairāk dara ļaunu nekā labu, nolēmu aizpildīt priekšpusdienas ar visai vieglu uzdevumu — ar stāstu, kura ideja bija radusies sakarā ar senāku brīvdienu braucienu, ar uzturēšanos Forte dei Maimi Viaredžas tuvumā un ar tur gūtajiem iespaidiem, tas ir, nolēmu ķerties pie darba, kam nevajag nekādu palīgmateriālu un ko varēja vārda tiešajā nozīmē «grābt no gaisa».»

Jā, tieši «no gaisa» un turklāt ne tikai no Itālijas «gaisa», lai gan noveli «Mario un burvis» pirmām kārtam aizliedza Itālijā, bet arī jau no Vācijas «gaisa» dzima šis, kā pēc otrā pasaules kara autors pats sacīja, «stāsts», «kurš stipri skar politiku un kura iekšējais saturs ir fašisma psiholoģija un «brīvības» psiholoģija .. .».

Viss stāstā «Mario un burvis» attēlotais, izņemot vienu

■ ■ k

momentu, ir noticis īstenībā. Kad Tomass Manns — arī kopā ar jaunākajiem bērniem un sievu — 1926. gada vasaras brīvdienas pavadīja Forte dei Marmi, Itālijā valdošais «dīvainums, baismīgums un saspringums» patiesi saindēja dzīvi pat mazajā kūrvietas pilsētiņā. «Mūsējie rotaļājās gan ar vietējiem, gan ar citas cilmes bērniem. Taču ... tie piedzīvoja mīklainas vilšanās. Nācās sadurties ar aizvainotību, demonstratīvu pašapziņu, kas šķita pārāk sarežģīta un pamācoša, lai to patiešām varētu saukt šādā vārdā, ar karogu ķildām... skanēja frāzes par Itālijas diženumu un cieņu, frāzes, kas savā bargajā nopietnībā samaitāja katru rotaļu prieku...» Izdomāta nav nedz mazā epizode, kurā kungs ar katliņu galvā vērš pret ārzemnieku pāri «niknas filipikas» par to, ka viņu astoņus gadus vecā meitiņa atļāvusies liedagā novilkt slapjo peldkostīmu, uzskatīdams šo «nekaunīgo rīcību» par apvainojošu nepateicību pret Itāliju, kas «viesmīlīgi devusi viņiem pajumti», nedz noveles centrālā epizode — par Čipollu sauktā burvju mākslinieka hipnotizētāja sarīkojuma vakars. Tiklab spiegs ar katliņu galvā, kā arī šis kuprainais hipnotizētājs, kas, pliukšķinādams savu pātagu, piespiež dejot kādu «kungu no Romas», lai gan tas iepriekš bija paziņojis, ka nevēloties padoties hipnozei, šis baismais burvis, kas citam skatītājam, jaukajam puisim oficiantam Mario, iedveš, ka viņa priekšā šobrīd stāv nevis viņš, hipnotizētājs, bet gan viņa — Mario iemīļotā Silvestra, tā ka Mario, apjukušajiem skatītājiem zālē saspringti klusējot, noskūpsta Čipollu, kurš par viņu ņirgājas, — tas viss bija patiesi pieredzēts trīs gadus pirms tam, kad pārtapa par noveli.

Nebija tikai viena — «letālo beigu»: slepkavības. Patiesībā Mario neizšāva uz Čipollu, nākošajā dienā oficiants, kā parasti, pasniedza viesnīcas iemītniekiem tēju un pat vēl izteica sajūsmu par burvju mākslinieka meistarību. Bet, kad Tomass Manns, atgriezies Minhenē, savās mājās pastāstīja par hipnotizētāja atrakciju un Mario pazemojumu, rakstnieka vecākā meita Ērika izmeta vārdus, kas, taisnību sakot, tad padarīja Itālijas iespaidus par noveli. Viņa teica: «Es nemaz nebrīnītos, ja Mario būtu viņu nošāvis.» Meitas replika apvienoja smago nacionālistiskās uzpūtības atmosfēru un ļauni draudīgo gribas nomākšanas prasmi vienā nedalāmā veselumā, mākslinieciskās ieceres kristālā. Kāds noveles «Mario un burvis» lasītājs vēlāk

Tomasam Mannam rakstīja — ja pirms epizodes ar hipnotizētāju nebūtu tēlotas epizodes, kurās atainota sanik-nojuma, liekulības, demagogijas piesātinātā vide, tad autors tiešām gan būtu varējis arī atstāt Čipollu dzīvu. Taču autors atbildēja, ka, gluži otrādi, visas sagatavošanas epizodes viņam tieši tāpēc bijušas vajadzīgas, lai rastu iespēju nogalināt Čipollu. Citiem vārdiem sakot, necilvēcīgā burvju mākslinieka nogalināšana, pēc autora ieceres, bija noveles galvenais nervs, novele tika rakstīta šādu beigu labad.

«Lejā nonācis, viņš (Mario) pilnā gaitā, kājas plati izpletis, apsviedās apkārt, izslēja augšup roku — un cauri smiekliem un aplausiem norībēja divi spalgi šāvieni...

— Vai tās bija beigas? — viņi (bērni) vēl jautāja, lai mierīgi varētu iet uz mājām.

— Jā, tās bija beigas, — mēs apstiprinājām. Šausmīgas beigas, ārkārtīgi fatālas beigas. Un tomēr šīs beigas nāca kā atbrīvojums — tieši tā un ne citādi es tās izjutu un izjūtu.»

Līdzās šīm izdomātajām beigām, kas apmierina gan autora, gan lasītāja morālās jūtas, līdzās šīm — kaut ari briesmīgām, tomēr iepriecinošām — beigām pastāvēja neizdomāti atrisinājumi notikumā ar hipnotizētāju Čipollu. Reālais Mario, kā jau zinām, nākošajā rītā apkalpoja apmeklētājus, itin kā nekas nebūtu noticis, un sajūsminājās par viesmāksiinieku, kas viņu bija pazemojis. Bet bija vēl viens Čipollas ņirdzīgo eksperimentu objekts: kāds «kungs no Romas» paziņoja, ka esot ar mieru pakļauties eksperimentiem, tikai vēloties paturēt sev brīvu gribu, proti, apzināti pretoties jebkurai ietekmei, tomēr rezultātā padevās hipnozei gluži tāpat kā tie izmēģinājumu upuri, kuri iepriekš neizvirzīja tādu noteikumu. Tieši šo drūmi baiso atrisinājumu un tā psiholoģiskos priekšnoteikumus, tieši šo cilvēka cieņas apkaunošanu kā alternatīvu aktīvai pretestībai pret zaimošanu jau domāja Tomass Manns, vērtēdams savu 1929. gada noveli gandrīz pēc divdesmit gadiem. Novelē ietvertie autora komentāri par gadījumu ar «kungu no Romas» patiesībā izrādījās ne mazāk svarīgs noveles nervs kā nomācošo atmosfēru izkliedējošās, taču izdomātās, sacerētās beigas. Sie daudznozīmīgie komentāri tiešām «stipri skāra politiku» un noveles publicēšanas laikā — tā nāca klajā 1930. gada, ne-

Ilgi pirms tam, kad nacionālsociālistu partija reihstāga velēšanās ieguva 4,5 miljonus balsu un 107 deputātu vielas 1928. gadā iegūto 810 tūkstošu balsu un 12 deputātu vietā, — skanēja kā brīdinājums pilsonībai, kā konserva-livā inertuma pazemojošo seku prognoze: «Ja es pareizi izpratu procesu, tad šis kungs cieta sakāvi tādēļ, ka viņa cīņas pozīcija bija negatīva. Laikam dvēsele nespēj dzīvot negribā, negribēt kaut ko darīt nevar būt dzīves saturs ilgam laikam; kaut ko negribēt un vispār neko negribēt, tātad darīt tomēr to, kas tiek prasīts, — šīs divas negatīvās attieksmes ir varbūt pārāk tuvas, lai starp tām spētu pastāvēt brīvības ideja.»

Biogrāfiju aprakstos bieži vien iestarpina ainavu tēlojumus. Kāds rakstnieks reiz mums sacīja, ka ainavas, dabas apraksti vispār esot, viņaprāt, pati elastīgākā formula pārejai uz priekšmetu, uz notikumu un domu izklāstu, un dzīves aprakstos jau it īpaši — tādas ainas uzreiz ievadot notikumu ritmā, nosakot toni. Ja mēs agrāk arī būtu sekojuši šim padomam, kurš citos gadījumos bieži attaisnojas, ja tajā atgrūšanās un pievilkšanās tendenču kopumā, kas veido mūsu varoņa iekšējās dzīves izcili plastisko līniju, «elementārajiem spēkiem», dabai būtu bijusi patstāvīgāka, mazāk «reprezentativitātei» pakārtota nozīme, tad tagad būtu īstā reize atdzīvināt mūsu ieilgušo stāstu, pārtraucot to ar viļņu šļakstiem, meža šalkām, smilšu čirkstoņu Baltijas jūras liedagā vai tuksnesī Nīlas krastos, jo sen jau mūsu varonim nebija gadījies īsā laikā skatīt tik daudz jaunu un citu no citas tik atšķirīgu vietu zemes virsū kā 1929. un 1930. gadā, — jo vairāk tāpēc šī būtu īstā reize, ka viena no šīm vietām, kas uz trim vasarām kļuva par viņa dzīvesvietu, — Nidas ciems Kuršu kāpās, mums labāk pazīstama nekā jebkura cita vieta, kur mēs kopā ar viņu esam pabijuši, bet pabijuši nepavisam neesam visur, turklāt daudzās ar viņa dzīvi saistītās vietās uz mūsu planētas mēs vismaz līdz mūsu stāsta beigām tā arī nenokļūsim. Taču labāk jau, tāpat kā līdz šim, paliksim pie faktiem.

«Uzturēšanās Raušenē,» mēs atkal citējam «Dzīves aprakstu», «atstāja sekas ne tikai literatūrā, bet ari dzīvē. No turienes aizbraucām uz Kuršu kāpām, kuru dabas skaistumu sen bijām dzirdējuši cildinām ... pavadījām dažas dienas Nidā — zvejnieku ciematā, kas ietilpst

Lietuvas pārvaldītajā Mēmeles^39 apgabalā, un mūs tā sajūsmināja neizsakāmais dabas savdabīgums un burvība, fantastiskā klejojošo kāpu pasaule, aļņu apdzīvotie priežu sili un bērzu birzis starp jomu un Baltijas jūru, jūras mežonīgais dižums, ka mēs nolēmām iegūt sev šai tālīnajā malā apmešanās vietu ilgam laikam pretmetā mūsu pastāvīgajai dzīvesvietai Dienvidvācijā. Uzsākām sarunas ... un noslēdzām līgumu ar kādu Mēmeles arhitektu firmu par nelielas mājiņas uzcelšanu, un šobrīd tā jau ir zem niedru jumta, tā ka mēs turpmāk pavadīsim šeit mūsu skolēnu vasaras brīvdienas.»

Tā viņš rakstīja 1930. gada janvāri, nezinādams, ka, atskaitot šāgada vasaru, viņam izdosies nodzīvot Nidas mājā vēl tikai divas vasaras un ka šo savu pastāvīgo mitekli uz laukiem viņš zaudēs daudz drīzāk nekā savulaik Teicas mītni. Pie reizes, ja jau iznācis runāt par Nidu, tieši uz šejieni viņam atsūtīja pussadedzināto «Buden-broku» eksemplāru, un tieši šeit, lai gan viņu vasarnīca atradās buržuāziskās Lietuvas teritorijā, viņam gandrīz vai katru dienu bija jādzird savas mājas tuvumā fašistu dziesmas un militāro komandu rēcieni. Ne mazāk kā kāpu mežs acīs dūrās tāda vērā liekama vieta kā vācu militārā sporta nometne blakus ciematam — no Vācijas robežas Nida atradās pusstundas gājiena attālumā — un vasaras klusumā šīs skaņas pildīja visu apkaimi. Nereti vientuļajā jūras krastā parādījās arī paši nometnes iemītnieki. Pēc nodarbībām brīvajā laikā — un vingrinājās viņi galvenokārt planierismā — viņi šeit pastaigājas ar kāškrustu greznotos kreklos un svīteros. «Viņiem pat uz peldbik-sītēm,» atcerējās Klauss Manns, «nacionālā emblēma rēgojās redzamā vietā.» Un tieši Kuršu kāpu idilliskajā dabā pēdējā Nidas vasarā kā atbilde uz nacistu asiņainajām neģēlībām netālajā Kēnigsbergā radās raksts «Kas mums jāprasa» — vai pati klajākā un asākā no visām Tomasa Manna publiskajām akcijām pret fašismu gandrīz vai tieši pirms Hitlera nākšanas pie varas. «Vai Kēnigs-bergas asiņainās neģēlības,» viņš jautāja, un tas tūdaļ pat 1932. gada augustā tika iespiests avīzē «Berliner Tageblatt», «beidzot atvērs acis tiem, kas pielūdz nevaldāmo, par nacionālsociālismu dēvēto «kustību» ... un parādīs šās nacionālās slimības īsteno iedabu, šo histērijas un sasmaku-

is romantikas mistrojumu, kura megafoniskais ģermānisms ir karikatūrisks visa vāciskā banalizējums?» Reiz ļcui — divus gadus pirms Kēnigsbergas demonstrācijas — burtiski, vaigu vaigā sadūries ar nacionālistiskās «histē-lijas» pārņemtajiem un pēc pieredzes zinādams, ka viņi nekautrēsies arī fiziski izrēķināties ar pretinieku (par to vēlāk), viņš tagad no savas darba vienatnības publiski prasīja, lai Papena valdība darītu galu «vācu iekšējās dzīves barbariskajiem izkropļojumiem», «nacionālsociālistiskās preses plātībai un draudiem», brēkāšanai par «bendes bluķi, karātavām, kraukļu barību un garo nažu naktīm», visam, kas «saindē tēvzemes gaisu ...» Jā, mūsu stāstā patiesi ir pienācis brīdis, kad nekādas dabas ainavas to jūtamāk nepaspilgtinās, nepiešķirs tam vairāk dramatisma kā vien joprojām lietā likta mūsu parastā faktu izklāsta metode.

Viņš arī tolaik, kad «Dzīves aprakstā» pieminēja bezgala saistošo darbu pie «Jāzepa», nezināja, ka jau šai pašā gadā atkal to pārtrauks, taču nevis tādēļ, ka viņu, lāpāt kā toreiz Raušenes brīvdienās, kavētu tīri tehniski, ārēji apstākļi, bet gan tāpēc, ka viņš psiholoģiski nespēja koncentrēties savai «mūzikai», tāpēc, ka — tā viņš 1930. gada rudenī pats apgalvoja — «... sabiedrības dzīvē ir stundas, ir brīži, kad... mākslinieks iekšēji nevar virzīties tālāk, jo domu par mākslu nomāc dzīves tiešās vajadzības — un tā rotaļīgi kaismā iegremde cilvēces mūžīgajos jautājumos, tas, ko sauc par mākslu, uz laiku, šķiet, kļūst lieka greznība un galīgi vairs nav iespējams.»

Viņam, «jaunizceptajam» Nobela prēmijas laureātam un Lietuvā iegūta zemes gabala īpašniekam, šis gads iesākās un lielāko tiesu arī aizritēja ārēji pavisam labi, var pat teikt — kā vienos svētkos. Februārī, tūdaļ pēc savas sudrabkāzu dienas, viņš kopā ar sievu devās ceļojumā uz Ēģipti un Palestīnu, un šo ceļojumu, kas viņam bija vajadzīgs darbam pie bībeles leģendas, par spīti šādiem tādiem sarežģījumiem — Kairā ar dizentēriju saslima viņa sieva, bet Jeruzalemē viņš pats, tā ka brauciens viņiem abiem beidzās Tuvajos Austrumos vācu slimnīcā, — viņš (vēstulē no šās slimnīcas) nosauca par «brīnišķīgu, bezgala lielisku, visnozīmīgāko manā mūžā». Maršruts bija tāds: Aleksandri ja — Kaira, pēc tam augšup pa Nīlu līdz Nūbijai, no Nūbijas, pa ceļam apmeklējot Asuānu un Luksoru, atpakaļ uz Kairu, no Kairas uz Palestīnu un no

turienes — jau aprīlī — ar tvaikoni atpakaļ uz Eiropu. Jūlijā viņš aizbrauca uz māju Nidā, kur, starp citu, piebildīsim, ģimenes lokā tika nosvinēta astoņdesmitā dzimšanas diena profesoram Pringsheimam, sievastēvam, kas savā laikā bija pretojies meitas precībām ar Tomasu Mannu. 14. septembrī — mēs tīšuprāt uzrādām datumu ar hronikas precizitāti, jo tā būs labāk redzams, cik nedroša bija gan šī ikdienas dzīves stabilitāte, gan apmierinājums, ka darbs pie «Jāzepa» sekmīgi virzās uz priekšu; pirmais sējums «Stāsti par Jēkabu» tuvojās beigām, bet brauciens uz Tuvajiem Austrumiem, bez šaubām, pavēra autoram jaunas perspektīvas «turpmākajām dziesmām», — 14. septembrī viņš «reprezentējās» Zenēvā: publiski lasīja fragmentus no teju, teju pabeidzamā sējuma, pabija viesos pie Vācijas ārlietu ministra Kurciusa, piedalījās Tautas savienības plenārsēdē. Bet tā bija tieši tā diena, kad nacionālsociālisti reihstāga vēlēšanās ieguva milzīgu — ne tikai salīdzinājumā ar iepriekšējām vēlēšanām, bet arī absolūti — balsu skaitu — četrarpus miljonu balsu.

«Pirmdien iedrošinājos aiziet pie T. M....» Bertrams septembra vidū rakstīja kādam draugam, «tur neganti lamāja Hitleru.» Viss notikušais pārlieku dziļi satricināja mūsu varoni, pārlieku liela bija viņa «hermētiskā» pieredze attiecībā uz idejām, lai viņš savas pāri plūstošās sāpju, sašutuma un naida jūtas spētu iegrožot mājinieku sarunās un, izmantojot pagaidām vēl pilnīgi labvēlīgos ārējos darba apstākļus, turpinātu «muzicēšanu» pie manuskripta, it kā nekas nebūtu noticis. Šo vēlēšanu iespaidā tad arī tika sacīti vārdi, ka «sabiedrības dzīvē ir brīži, kad mākslinieks iekšēji nevar virzīties tālāk». Un tie tika teikti nevis mājās, nevis kabinetā, kur stāvēja Homēra krūšutēls, miniatūra Savonarolas ģīmetne un garas grāmatu rindas, ne viesistabā pie Behšteina flīģeļa vai uz kādas taciņas zālienā savrupmājas priekšā Minhenē, bet gan Bēthovena zālē Berlīnē, kur savā laikā, auditorijai dauzot kājām un neatzinīgi trokšņojot, atskanēja runa «Par vācu republiku». Tas notika 1930. gada 17. oktobri.

Pašās pirmajās stāstījuma lappusēs aizrādījām, ka mūsu varonim ir vājība — piešķirt īpašu nozīmīgumu ar viņa dzīvi saistītiem skaitļiem un datumiem. «Tādas mazas sakritības,» šai sakarā atceras Golo Manns, «sagādāja viņam dziļu prieku. Tās apstiprināja spēli, ko viņš spēlēja un kas māksliniecisku apoteozi sasniedza romāna «Lote Veimārā»

.aptītajā noda]ā. Ne jau nejauši tā bija septītā nodaļa, jo kaitli septiņi viņš uzskatīja par savu laimes skaitli un to, luīs viņam bija svarīgs, izkārtoja tā, lai tas saistītos ar v'ptītnieku, — piemēram, Hanss Kastorps paliek Davosā septiņus gadus; vai, piemēram, viņš pats ticēja un kādā ■ uiLobiogrāfiskā aprakstā pareģoja, ka miršot septiņdesmit gadu vecumā.»

Ja viņš pievērsa uzmanību tam, ka tieši septiņi gadi 'ķīra viņa abas tik ļoti nozīmīgās uzstāšanās Bēthovena zālē, — un viņš droši vien domās to atzīmēja, mazas cilvēciskas vājības taču ir iracionāli stūrgalvīgas, — tad to darīt viņš varēja tikai ar rūgtumu, tikai skumīgi galvu šūpojot. Uz šo sakritību vismazāk gan var attiecināt vārdus «prieks» vai «spēle». So runu, kurai sekoja liels, fašistu izraisīts tracis, runu, ar kuru viņš, Tomass Manns, atsaucās uz pēdējo reihstāga vēlēšanu rezultātiem un kura iznāca atsevišķā brošūrā ar virsrakstu «Vācu uzsaukums» un ar apakšvirsrakstu «Aicinājums uz saprātu», viņš, taisnību sakot, ari iesāka ar atzīšanos, ka šobrīd nevarot domāt nedz par spēli, nedz par savu mākslu. «Augstu godājamie klausītāji, nezinu, vai jūs sapratīsit šo varbūt šķietami fantastisko soli, ko esmu spēris, lūgdams mani šovakar uzklausīt... Redziet, rit man jārunā Vokālajā akadēmijā kā viesim no Vācu prozaiķu savienības, jālasa kaut kas no jaunā romāna, pie kura patlaban strādāju, un mākslas aspektā tas var likties jautri, publiku tas var ieinteresēt un izklaidēt, bet mani stimulēt sava līksmi savdabīgā aizsākuma turpināšanai — par to šaubu nav. Un tomēr es sev jautāju, vai ir vērts, vai tas ir godīgi, vai vismaz kaut cik pieļaujami pašreizējā situācijā — atbraukt uz Berlīni, lai nolasītu kādu romāna nodaļu un pēc zināmas cildinājumu un kritikas devas, kas turklāt, ievērojot pašreizējo stāvokli, var būt tikai visai daļējas uzmanības rezultāts, aizbraukt savu ceļu?»

Uzsvērdams, ka viņš nepiederot ne pie vienas partijas, kas aizstāv kādas politiskas un ekonomiskas intereses, bet kā vācu birģerības dēls meklējot simpātijas tai reti garīgajā jomā, kurā «vismaz līdz vakardienai vēl par dabisku atzina vāciski birģerisko domāšanu», nostatīdams abstrakto «nākšanu pie prata» pretim gan pašmāju rasistiskajai trakošanai, gan reizē arī «ortodoksālajam marksismam», Tomass Manns patiesībā arī 17. oktobrī atbalstīja sociāldemokrātisko partiju, kuras rokās vēl bija deputātu

mandātu vairākums, un, lai gan tās nostāja fašistisko draudu priekšā īstenībā visai atgādināja «Romas kunga» izturēšanos Čipollas seansā, viņš tai piedēvēja — viņš gauži vēlējās, lai tā būtu, — spēju «nosargāt un uzlabot strādnieku šķiras sociālo un ekonomisko stāvokli», «saglabāt demokrātisko valstiskumu», «nosargāt saskaņas un miera ārpolitiku».

«Vārds, pilns mīlas un rūpju,» viņš teica, iekām nokāpa no tribīnes, «vārds, kas vieno mūs, kas pēc ilgu gadu atslābuma šodien atkal, tāpat kā 1914. un 1918, gadā, dziļi saviļņo mūs, atdara mūsu lūpas un sirdi, — šis vārds mums visiem ir tikai viens: Vācija.»

Viņš neatstāja tribīni, iekām nebija pateicis visu, ko gribēja pateikt, visu līdz pat šai pēdējai frāzei, lai ari viņa runas otru pusi nemitīgi pavadīja nesaprotami brēcieni un pilnīgi saprotami viņam adresēti draudi. Zālē sēdēja savi divi desmiti smokingos ietērptu fašistisko kaujas nodaļu vīru, kurus vadīja cilvēks zilās acenēs. Tas bija rakstnieks Arnolts Bronnens, nākamā propagandas ministra Gebelsa uzticības persona. Tikai savlaicīgi piesardzības soļi varbūt paglāba tovakar Tomasu Mannu no fašistisko huligānu patvarībām. Viņa senais Minhenes draugs diriģents Bruno Valters izveda no tribīnes nokāpušo runātāju pa vienu no sānu izejām un pēc tam cauri blakus esošajai tukšajai un neapgaismotajai filharmonijas zālei uz ielas, kur jau gaidīja mašīna.

Nākošajā dienā nacistiskais laikraksts «Berliner Zei-tung» rakstīja: «Ar Tomasu Mannu ir gauži bēdīgi. Tas ir kauns. Ar viņu ir beigas.» Bet 19. oktobrī viņš, kā bija nodomāts, lasīja Vokālajā akadēmijā fragmentus no «Jāzepa» un mēneša beigās — tā mēneša beigās, kad bija notikusi viņa personiskā tikšanās ar Gebelsa rokaspuišiem, — pabeidza pirmo sējumu.

Šī īsā 1930. gada rudens hronika, mūsuprāt, jo uzskatāmi un koncentrēti ataino situāciju, kādā viņš tolaik dzīvoja, par spīti tai turpinādams darbu pie savas epopejas. Jā, viņš joprojām strādāja, un vienīgais, kas viņu tagad nopietni atvirzīja no seno ieceru īstenošanas un pat iedvesa viņam šaubas, vai šis darbs ir savlaicīgs un no morālā viedokļa vajadzīgs, tāpat kā agrāk, bija politiskie notikumi. «Es vēl vienmēr,» 1931. gada janvārī viņš rakstīja Šmeļovam, «aužu tālāk savu bībeliski mitoloģisko

i uinānu, vērpju tālāk — tas ir visai savdabīgs pasākums tin varbūt pārlieku lielā mērā eksperiments, lai tajā ieguldītu tik daudz laika un spēku.» Un tomēr šā «savdabīgā pasākuma» dēļ viņš tieši toreiz atsacījās no materiāli izdevīgā izdevēju Fišera un Knaura piedāvājuma sarakstīt Cietes nāvesdienas simtgadei grāmatu par Gēti. «Iedomājieties,» viņš ziņoja citam korespondentam, «galvenais arguments pret Gētes plānu arī pašreizējā situācijā ir «Jāzeps». Man būtu grūti pārtraukt aust šo audumu, un es šaubītos, vai rīkojos pareizi, ja uz laiku pagrieztu darbu un domu stūri citā virzienā. Turklāt, kad domāju, ka sākšu savā dzīvē svarīgu un atbildīgu darbu pēc pasū-lijuma un iepriekš saņemšu lielu honorāru, man dažkārt kļūst baisi: nekad tā neesmu darījis, manas grāmatas ir radušās brīvi, aiz nepieciešamības un prieka pēc, bet panākumi bijuši patīkami negaidīts papildinājums.» Aptuveni 1932. gada jūnijā viņš pabeidza tetraloģijas otro romānu «Jāzepa jaunība» un tā paša gada augustā — mēs vēlreiz liekam lietā šā laikposma epistulāro mantojumu — rakstīja: «Esmu krietni vien ticis uz priekšu ar «Jāzepa» trešo sējumu un, nebijis politikas, būtu padarījis krietni vien vairāk un labāk.» Ko viņš domāja, teikdams: «Nebijis politikas ...»? Savu atsaukšanos uz Kēnigsbergas neģēlībām, rakstu «Kas mums jāprasa?», ko bija rakstījis tikai trīs nedēļas pirms šās atzīšanās, vai arī neseno — tas notika 31. jūlijā — reihstāga vēlēšanu rezultātus, kurās nacionālsociālisti ieguva jau 230 deputātu mandātu no 608 mandātu kopskaita? Ja šo rūgto konstatējumu attiecinām tikai uz 1932. gada augustu, tad uzreiz redzam, kāds iegansts vārdiem «pagriezt domu stūri uz citu pusi». Taču pareizāk būs to attiecināt uz visu mūsu varoņa dzīves posmu, kas iesākās ar viņa pēdējo runu Bēthovena zālē, jo viņa «domu stūre» tad tika pagriezta uz politikas pusi arī bez tieša, «aktuāla» iegansta.

Noraidījis piedāvājumu sarakstīt grāmatu par Gēti, viņš uz Gētes jubileju sagatavoja divus referātus un rosīgi piedalījās jubilejas svinībās, kas notika 1932. gada pavasarī visā Vācijā. Martā viņš nolasīja par Gēti vienu referātu Berlīnē Prūsijas mākslas akadēmijā un otru — Veimārā, maijā teica runu Gētes muzeja atklāšanā Frankfurtē pie Maiņas un runāja vēl arī Nirnbergā, jūnijā — tieši tais dienās, kad beidza rakstīt «Jāzepa» otro sējumu, — atkārtoti nolasīja Veimāras referātu Minhenes

universitātes lielajā auditorijā. Gētera viņš šai pavasar! veltīja arī savas runas ārzemēs — Bernē, Lucernā, Prāgā.

«Nevar būt apolitisks,» viņš teica referātā «Gēte kā birģeriskā laikmeta pārstāvis», «var būt tikai antipolitisks, tas ir, konservatīvs, turpretim politikas gars pēc savas iedabas ir humanitāri revolucionārs. Tieši tā domāja Rihards Vāgners, apgalvodams: «Vācietis ir konservatīvs.» , Tomēr, kā tas arī notika ar Vāgneru un viņa garīgajiem skolniekiem, vācu konservatīvisms politikā var kļūt par nacionālismu, pret kuru Gēte, šis vācietis un Vispasaules pilsonis, izturējās gandrīz vai nievīgi salti pat tad, kad nacionālais bija vēsturiski attaisnojams kā 1813. gadā.» Šie vārdi pārsteidz ne jau ar mūsu varoņa norobežošanos no konservatīvisma un apolitiskuma, tas vispār nav vairs nekas jauns pēc «Pārdomu autora» idejiskās evolūcijas, ko vērojām divdesmitajos gados, bet gan ar to drosmi un apņēmību, ar kādu viņš Gēti, ko tobrīd godināja Vācija, nostatīja pretim garīgajam tonusam, kāds tobrīd valdīja Vācijā. Taču šai referātā par Gēti ieskanējās arī principiāli jauna nots — jauna ne tikai salīdzinājumā ar izgaisušajiem, kā jau kļuva skaidri redzams, sapņiem par «vācu republiku», bet arī salīdzinājumā ar neseno antiradikālo neticību, ka galu galā svētīgs varētu būt nenovēršamais, — ja buržuāziskā republikā neattaisnotu «īstermiņa kredītu, ko vēsture tai piešķīrusi» — tad vardarbīgs, tas ir, revolucionārs sociālisma savienojums ar «kultūru». «Jaunā pasaule,» mēs citējam šā referāta beidzamo rindkopu, «sociālā pasaule, noregulētā vienotības un plāna pasaule, kur cilvēce būs atbrīvotā no pazemojošām, nevajadzīgām ciešanām, kas apvaino saprāta cieņu, — šī pasaule nāks, jo jārada vai, ļaunākajā gadījumā, ar vardarbīga apvērsuma palīdzību jānodibina sapratīga ārējā pasaules kārtība, kura atbilstu cilvēka domas sasniegtajai pakāpei...»

Kā vienmēr, kad mūsu varonis pievērsās Gētem, šais referātos, it īpaši otrajā — šai nelielajā psiholoģiski biogrāfiskajā pētījumā — «Gētes rakstnieka ceļš», izskanēja ari neapšaubāmi personisks motīvs, tiešs runātāja norādījums uz sevi. Te būs divi teikumi — viens no šā referāta un otrs no vēstules, kas rakstīta tūdaļ pēc referāta nolasīšanas Minhenes universitātē. Pirmajā ir runa par Gēti Napoleona karu laikā, otrā — par jūtām, ko Tomasā Mannā izraisīja auditorijas dedzīgā piekrišana 1932. gadā.

IVir Gēti: «1813. gadā, kad viņš jau gandrīz tika izdaudzinos par cilvēku bez tēvzemes, Varnhagens fon Enze^40 izsaucās: «Vai Gēte nav vācu patriots? Viņa krūtīs taču no mazām dienām ir koncentrējusies visa Vācijas brīvība, un tā kļuvusi mums par mūsu kopējo, vēl pietiekami neapzināto laimi, par paraugu, piemēru, mūsu izglītības pīlāru.»» Par sevi, kas daudzkārt gan presē, gan mutvārdos tika apsūdzēts antipatriotismā, par sevi — dažus mēnešus pirms emigrācijas, kur viņš pēc tam dzīvoja ar ipziņu, ka atstājis tikai dzimtenes zemi, bet paņēmis sev iidzi, koncentrējis sevī tās kultūru, tās humānistiskās tradīcijas: «Cilvēki, ļoti daudz jaunu cilvēku apliecināja kvēlu entuziasmu. Lai dara ar Vāciju, ko grib, — tādi kā es nekad nepaliks vientuļi.» Vai gan šī tieši ar poli-liskajiem dienas jautājumiem saistītā reakcija uz klausītāju simpātijām nav pats pārliecinošākais apstiprinājums tam, ka Varnhagenu fon Enzi viņš pieminēja, aktuālu personisku motīvu skubināts?

«Nebijis politikas .. .» Tā tagad visu laiku «grieza sānis» ... «viņa domu stūri». 1932. gada rudenī, kad viņš pēc Vīnes radiofona ielūguma aizbrauca uz Austriju, lai pie mikrofona nolasītu «Jāzepa» fragmentus, savā ziņā atkārtojās tā pati situācija kā tai reizē, kad viņš brauca uz Berlīni runāt Vokālajā akadēmijā: viņš atkal ieskatīja, ka būtu negodīgi, iekšēji neiespējami ierobežot savu reprezentēšanos turienes publikas priekšā ar stāstījumu par mākslinieciskajiem uzdevumiem, kas viņu nodarbināja, tā teikt, ar māksliniecisku viesizrāžu funkcijām, tāpēc tieši pirms uzstāšanās radiofonā viņš teica runu kādā strādnieku klubā. «Pirmo reizi,» viņš deklarēja, «es, birģeriskas cilmes rakstnieks, runāju sociālistisku strādnieku auditorijā, un šis apstāklis ne tikai raksturo laiku, kas mani šurp atvedis, tas, manuprāt, ir pagrieziens arī manā personiskajā dzīvē un manā garīgajā attīstībā.» Viņš sacīja, ka nepieciešama «tautu savienība pret valdībām, kas nepilda tautas gribu», un ka pasaule būtu veselīgāka, «ja Eiropā būtu vairāk strādnieku valdību».

Jaunās, Tomasam Mannam «epohālās» notis par cerību uz proletariātu kā uz spēku, kas spēj glābt pasauli no

fašistiskās mežonības, pretēji pilsonībai, kura svaidās starp feodāli monarhistisko reakciju un liekulīgo bezgribas parlamentārismu, mums šķiet saklausāmas arī vēstulē, kura tai pašā 1932. gada rudenī rakstīta Šmeļovam un kurā, atgriezdamies pie «Mirušo saules», Tomass Manns, no vienas puses, mēs teiktu, delikātāk un atturīgāk, bet, no otras puses, optimistiskāk nekā pirms sešiem gadiem «Parīzes atskaitē» brīdina krievu emigrantu no rigorozi nesamierināmas attieksmes pret revolūciju, kas pārveidojusi viņa dzimteni: «Es vēl joprojām atrodos šā iespaida varā, mani satricinājušas ciešanas, ko pauž jūsu darbs, un visā šai darbā visnotaļ ieaudušās kaismīgās atmiņas par aizgājušo pasauli, kas jums gribot negribot liekas cilvēcīga un necilvēcīgu spēku aizslaucīta. Es, nekrievs, kas, tiesa gan, esmu neticami daudz pateicības parādā krievu literatūrai, taču pēc savas garīgās struktūras drīzāk uzskatu sevi par piederīgu pie Rietumeiropas, nevaru un man nav tiesību spriest par šodienas Krieviju un par sociālo eksperimentu, ko tā uzsākusi. Tikai laiks var pierādīt vai noraidīt šās jaunās valstiskās un sociālās iekārtas tiesības uz dzīvi un uz nākotni. Mums jānogaida arī, kādus veikumus šī jaunā pasaule dos kultūrā, mākslā un literatrirā.»

«Nebijis politikas».., Pat tad, kad viņš 1932. gada pašās beigās pārtrauca darbu pie «Jāzepa» itin kā arī ne politikas dēļ, tomēr bez tiešas ielaušanās politikas jomā tas nenotika. Gatavodamies vēl uz kādu slavenu datumu — nākošajā, 1933. gadā apritēja piecdesmit gadu kopš Riharda Vāgnera nāves —, viņš ķērās pie liela raksta par komponistu, kam bija bijusi tik liela nozīme viņa paša daiļradē, un, nodevies šim darbam, noraidīja uzaicinājumu runāt «Sociālistiskās kultūras biedrības» sapulcē Berlīnes teātrī «Volksbühne». «Pēc senas vienošanās,» šā Vācijai tik drūmā gada janvārī viņš rakstīja kādam no saviem korespondentiem, «man jau 13. februārī jārunā Vāgnera svinībās Amsterdamā un pēc tam šī runa jāatkārto franču valodā Briselē un Parīzē. Jūs saprotat, ka temats «Vāgners» man jau pašā sākumā bija bīstams, jo tieši par to varu gan ko pateikt, un patiešām ir īsts triks neuzrakstīt veselu grāmatu. Tādos apstākļos uzņemties vēl arī politisku braucienu nebija iespējams un man vajadzēja atteikties no pasākuma, kurā es patiesi ar prieku būtu piedalījies...» Tomēr politiskajās apsū-23S

dzībās, kas jau atgādināja denunciāciju, jo tika vērstas pret viņu pēc nacistu nākšanas pie varas, pirmais apšaudes objekts izrādījās tieši šī runa par Vāgneru, runa, kuru 10. februārī, kad Hitlers jau desmit dienas atradās K'ihskanclera amatā, bet brālis Heinrihs, draugu skubināts, bija paguvis atstāt Vāciju, Tomass Manns teica Min-lienes universitātē un kuras literāro variantu aprīlī, pēc lam kad runa bija atkārtota Amsterdamā, Briselē un div-iciz Parīzē, iespieda Berlīnes žurnāls «Neue Rundschau»

Neizklāstīsim referātā «Riharda Vāgnera ciešanas un diženums» — tā literārā varianta apjoms pārsniedz trīs autorloksnes — ietverto komponista daiļrades analīzi, pietiekami speciālu un smalku, lai Hanss Pficners, Rihards Strauss un citi «Vāgnera pilsētas Minhenes protesta» autori — tā saucās šis denuncējumam līdzīgais dokuments — varētu bez jebkādiem pierādījumiem apsūdzēt Tomasu Mannu «estētiskā snobismā», tādējādi izpatikdami nacistiskajam pūlim. Citēsim tikai nelielu fragmentu, kas, mūsuprāt, visskaidrāk atklāj gan referāta patieso idejisko kodolu, gan pār autoru nolijušās lamu straumes īsteno cēloni. «Pavisam nepieļaujami ir tulkot Vāgnera nacionālistiskos žestus un rīcību no mūsdienu viedokļa — piešķirt tiem tādu jēgu, kāda varētu būt šodien. Tas nozīmētu falsificēt un ļaunprātīgi izmantot, aptraipīt to romantisko skaidrību. Nacionālās apvienošanās ideja tolaik, kad Vāgners to kā dziļi emocionālu elementu ietvēra savā daiļradē, citiem vārdiem sakot, pirms tam, kad tā tika īstenota, — atradās savas esības vēsturiski attaisnotajā varoņstadijā, tā bija skaista, vitāla, nākotnei patiesi nepieciešama. Kad mūsu dienās basi, gribēdami panākt ne tikai muzikālu, bet arī patriotisku iespaidu, tendenciozi sviež tieši parterā vārsmas par «vācu zobenu» — tā ir demagoģija.» Vai, paturot prātā notikumus Vācijā 1933. gada februāra sākumā, vēl vajag komentēt šos vārdus un šo vārdu izraisīto reakciju? Ja vajag, tad izdarīsim to, tikai pārfrāzēdami šos vārdus: ja dienās, kad visu valsti pārņēmušas nacionālistiskas orģijas, rakstnieku, kas nepārprotami aicina atgriezties pie skaidra saprāta, apsūdz «estētiskā snobismā» — tā ir demagoģija.

Nākošajā dienā pēc uzstāšanās Minhenes universitātes lielajā auditorijā viņš kopā ar sievu aizbrauca uz Holandi. Šo braucienu viņš uzlūkoja par kārtējo publicistisko turneju pa Eiropu. No Amsterdamas Mannu

laulātais pāris, kā bija nodomāts, devās uz Briseli, pēc tam uz Parīzi un, beidzot, lai atpūstos dabas klēpī, uz Šveici. «Ar referātiem,» viņš no Arozas, no viesnīcas, kas saucās «Jaunais meža hotelis», rakstīja savai itāliešu tulkotājai, «vienmēr ir saistīti daudzi pasaulīgi pienākumi, un, tā kā es pirms tam tiku intensīvi strādājis, mēs nolēmām tieši no Parīzes atbraukt šurp un dažas nedējas atpūsties ... Tad nu tā, no atpūtas nekas neiznāca, pareizāk sakot, iznāca kaut kas pilnīgi pretējs, un mūsu uzturēšanās šeit gribot negribot ieilgst. Cerējām uz Bavāriju un, tā kā tur stipra katoliskā tautas partija, domājām, ka viss paliks vairāk vai mazāk pa vecam. Pat pašiem vislabāk informētajiem cilvēkiem ne prātā neiešāvās, ka arī tur

un tieši tur vēlēšanām būs tādi rezultāti____Mēs redzējām,

ka visas mūsu cerības sabrukušas, bet tieši iekšējā satraukuma dēļ mums stipri gribējās doties uz mājām, un mūsu ceļasomas jau bija sakravātas. Tad no visām pusēm sāka nākt draudzīgi brīdinājumi; šobrīd mana personas drošība nepavisam nav garantēta, un tuvākās nedēļas esmu nodomājis nogaidīt un palikt te, kur, par laimi, atrodos.»

Pārtrauksim uz bridi viņa paša balsi, lai dotu dažas īsas uzziņas un kādas detaļas, kas ataino to laiku. 27. februārī hitlerieši aizdedzināja reihstāgu. Nav nepieciešams tuvāk raksturot šās provokatoriskās dedzināšanas mērķus un sekas; tiesas farss, kas pazīstams ar Leipcigas prāvas nosaukumu, dziļi iegulis XX gadsimta vēsturē. Martā nacionālsociālistu partija uzvarēja Bavārijas landtāga vēlēšanās. Bavārijas premjerministru Heldu apcietināja, un par noteicēju, par Minhenes «gauleiteru» kļuva Hitlera emisārs. Mannu šoferis, kurš, kā vēlāk noskaidrojās, bija «brūnās mājas» — tā saucās fašistu partijas rezidence —• spiegs un regulāri informēja savu priekšniecību par visu, kas notika savrupmājā Pošingera ielā, aiz labas sirds brīdināja rakstnieka vecākos bērnus, ka viņiem, it īpaši Ērikai — aktrisei, kura vadīja antinacistisku kabareju «Piparnīca», draud jauno varasvīru galveno ienaidnieku liktenis — apcietinājums. Pirms aizbraukšanas Ērika un Klauss pieteica telefona tālsarunu ar Šveices viesnīcu un aicināja pie telefona tēvu. Klauss par šo brīdi raksta tā: «Izteikties vajadzēja atturīgi: iespējams un pat visai ticams bija, ka mūsu sarunas noklausās. Tāpēc izvairījāmies no tiešiem mājieniem par politisko situāciju un

runājām par laika apstākļiem. Tie, mēs centāmies iegal-vot, Minhenē un apkaimē ir ļoti nelabvēlīgi; vecāki darītu pareizi, ja vēl kādu laiku nebrauktu mājup. Diemžēl uidus argumentus tēvs neņēma vērā... Atsaukšanās uz ■ ituāciju mūsu mājās («Notiek tīrīšana! Drausmīga nekārtība!») arī, šķiet, viņu neietekmēja, Viņš nepiekāpās, nesaprata: «Nekārtība mani netraucē. Gribu mājās. Izbrauksim parīt.» Beidzot, jau gluži izmisuši, teicām atklāti: «Paliec Šveicē! Šeit tev draud briesmas.» Tad viņš saprata.»

Un tagad, vēlreiz citējot viņa vēstuli no Arozas, atzīmēsim, ka tā rakstīta nākošajā dienā pēc šās telefona sarunas: «Tātad gribot negribot paliekam. Kamēr visā valstī turpināsies terora akti, ko valdītāji pēc visiem solījumiem acīmredzot būs spiesti zināmā apjomā saviem vīriem atļaut, patiesi nebūtu gudri atgriezties mājās, jo uzvarētāju prese visiem spēkiem aprēja mani un pasludināja par vainīgu «pacifistiskos ekscesos», «garīgā nodevībā pret dzimteni». Starp citu, rodas jautājums, vai turpmāk tādiem kā es vispār būs vieta Vācijā, vai es varēšu elpot turienes gaisā. Esmu pārāk labs vācietis, pārāk cieši saistīts ar savas zemes kultūras tradīcijām un valodu, tāpēc doma par ilggadēju vai pat visa mūža trimdu man ir gauži smaga, pat liktenīga. Tomēr, kaut negribīgi, sākām lūkoties pēc jaunas bāzes dzīvošanai, vismaz vācu valodas zemēs. Protams, 57 gadu vecumā tā zaudēt mājas, kur esi iedzīvojies un jau mazliet iestin-dzis, nepavisam nav viegli. Tomēr domāju, ka mans mākslinieka darbs ir uzturējis mani pietiekami elastīgu, lai varētu sākt visu uz pilnīgi cita pamata, un, kamēr man līdzās ir mana drosmīgā sieva, es nekā nebīstos. Vajag tikai uzmanīties, lai ne ar kādiem manevriem mūs neizšķirtu, piemēram, aizturot viņu iekšzemē, kad es būšu ārzemēs.»

Mannu ģimene ir pārstāvēta četros sarakstos par personām, kam hitleriskā valdība atņēmusi Vācijas pavalstniecību. Pirmajā sarakstā, kas publicēts jau 1933. gada augustā, lasām Heinriha vārdu, otrajā un trešajā sarakstā Klausa un Ērikas vārdu. Tomass Manns pie formāli izslēgtajiem tika piepulcināts tikai gandrīz četrus gadus pēc tam, kad viņš bija atstājis dzimteni, kad viņa Vācijas pases termiņš jau sen bija noildzis. Kāpēc oficiāli viņu

izslēdza tik vēlu, kāds tam bija iemesls un vispār kā mūsu varonis dzīvoja savas — viņš nebija maldījies — mūža emigrācijas pirmajā laikā, par to tūdaļ stāstīsim.

EMIGRANTS

Vairāki mēneši aizritēja, pastāvīgi mainot dzīvesvietu. Kopā ar sievu un jaunākajiem bērniem viņš braukāja no vienas pilsētiņas uz otru, no vienām viesnīcām un mēbelētām istabām uz citām, no Arozas uz Lencerheidi, no Lencerheides uz Luganu, no turienes uz Francijas Riv-jēru, sākumā uz Bandolu, pēc tam uz Sanarisirmeru^41 — un tikai pret rudeni apmetās Cīrihes priekšpilsētā Kis-nahtē. Patiesībā «apmetās» nav visai precīzi teikts. Noīrējis dzīvokli Kisnahtē, viņš vēl nezināja, vai ilgāku laiku paliks šai dzīvoklī un vispār Šveicē, kur dzīve bija dārgāka nekā, piemēram, Austrijā, arī vācu valodas zemē; bet tobrīd, kad, pametot Minheni, viņš bija zaudējis trīs ceturtdaļas savas mantas, materiālie apsvērumi, tāpat kā inflācijas gados, ieguva sevišķi svarīgu nozīmi. Tikai vēlāk, kad viņš būs nodzīvojis Kisnahtē piecus gadus, kļūs skaidrs, ka šeit viņš tomēr bija «apmeties».

Kas attiecās uz viņa īpašuma lietām, tad tās tobrīd bija tikpat sarežģītas un neskaidras kā viņa pilsoņa statuss.

No vienas puses, Vācijas pavalstniecība viņam nebija atņemta, viņa rakstus un grāmatas pagaidām Vācijā iespieda. Varas iestādes neapšaubāmi bija ieinteresētas, lai viņš atgrieztos, vai nu tāpēc, ka cerēja dabūt viņu savā pusē un izmantot viņa vārda autoritāti sava prestiža nostiprināšanai — Gērharts Hauptmans taču izkāra pie savas mājas kāškrusta karogu —, vai arī tāpēc, ka gribēja visā pasaulē pazīstamo rakstnieku padarīt nekaitīgu, atbrīvoties no spēcīga ienaidnieka ārzemēs, izrēķināties ar viņu, ja vajadzētu, pat fiziski. Minhenes gestapo atsauca Viktoru Mannu un lika viņam pārliecināt brāli atgriezties. Viktors no šā uzdevuma atsacījās, paskaidrodams, ka ar viņa, Viktora, padomu vecākais brālis, bez šaubām, nerēķināšoties. Neriskēsim apgalvot, ka 1933.

(Mīlā, kad Bertrama draudzība ar Tomasu Mannu patie-ubā jau bija beigusies, viņa vēstulēs lasāmie aicinājumi ai griezties nākuši no tā paša draudīgā avota — savā na-i ionālistiskajā aklumā bijušais draugs varēja šai gadījumā nkoties pilnīgi neliekuļoti, pēc paša iniciatīvas, vislabāko < cirtienu skubināts, — taču pats fakts, ka viņš tādējādi mēģināja Tomasu Mannu pierunāt, atkal jau liecina, ka «jaunā kārtība» cerēja līdz ar rakstnieka atgriešanos gūt kaut kādus labumus.

No otras puses, viss viņa īpašums Minhenē — māja, grāmatas, mēbeles — bija aprakstīts. Tikai nelielu daļu bibliotēkas, rakstāmgaldu un dažus citus ierastus darba kabineta piederumus viņa draugiem ar viltību izdevās nosūtīt uz Šveici, izmantojot kādu trešās personas adresi. Ar viltību tika paglābti arī_ manuskripti, pat «Jāzepa» rokraksts: 1933. gada maijā Ērika slepeni atgriezās Minhenē, slepeni iegāja jau faktiski konfiscētajā mājā un no turienes aizveda manuskriptus tēvam uz Dienvidfran-ciju. Viņa tekošajam rēķinam bankā un honorāriem Vācijā bija uzlikts arests. Starp citu, dažus mēnešus pēc viņa aizbraukšanas honorāru arests aiz kaut kādiem varas iestāžu apsvērumiem uz laiku tika atcelts, un, kad 1933. gada oktobrī Berlīnē iznāca «Jāzepa» pirmais sējums — «Stāsti par Jēkabu», Fišera izdevniecība pārsūtīja honorāru viņam uz Šveici. Minhenes finansu resors pieprasīja, lai viņš nomaksā nodokli, ko uzlika «no reiha aizbēgušajiem»; viņš šo nodokli nomaksāja, tomēr viņa manta palika apķīlāta. Notika vēl pārsteidzošāki kuriozi. Braukādami ar rakstniekam nozagto automobili, hitleriskie varas-kalpi izraisīja avāriju uz ceļa, bet policija pavēsti par uzlikto naudas sodu adresēja mašīnas īpašniekam Cīrihē. «Nekādas loģikas un prāta te nav,» viņš izsacījās 1934. gada 1. janvāra vēstulē sakarā ar tādu Vācijas varas iestāžu rīcību. «Tas ir «iracionāli» jeb «irnacionāli», kā nesen aiz kļūdīšanās rakstīja kāda vācu avīze. Viņi jau to jauc un pat nevar vairs izrunāt.»

Drīz pēc aizbraukšanas beidzās termiņš viņa ārzemju pasei. Viņš gribēja pasi pagarināt, tāpēc griezās Vācijas konsulātā Cīrihē. Viņu noraidīja, paziņojot, ka pasi varot pagarināt tikai izsniegšanas vietā, tas ir, ar nosacījumu, ka viņš atgriezīsies dzimtenē. Tādējādi, palikdams ārzemēs, viņš jau faktiski bija zaudējis pavalstniecību. Taču

juridiski viņš to vēl nebija zaudējis. Vēl vairāk — lai gan viņa pases termiņš bija noildzis, «Impērijas literatūras lietu palāta» nosūtīja viņam uz Sveici veidlapas, ko vajadzēja izpildīt un parakstīt, lai, kļūstot šās «piespiedu organizācijas» loceklis — tā viņš privātā vēstulē nosauca «palātu» —, iegūtu tiesības publicēt dzimtenē savus darbus. Oficiāli atsacīdamies izpildīt veidlapas, viņš — atšķirībā no privātās vēstules — atturējās no asiem «palātas» raksturojumiem un pateica tikai to, ka, viņaprāt, būdams rakstnieku tiesību aizsardzības savienības goda biedrs, esot atbrīvots no citām formalitātēm, kas apliecinātu viņa piederību pie vācu literātiem. Vispār pirmajā laikā, dzīvodams ārzemēs, viņš oficiālajās un atklātajās vēstulēs visiem spēkiem centās apslāpēt riebuma un naida jūtas, kas viņā kūsāt kūsāja pret jaunajiem valdītājiem un viņu līdzskrējējiem mākslas druvā. Pareizāk sakot, pašā pirmajā laikā.

Tā, piemēram, viņš izvairījās no asiem vārdiem savā atbildē uz «Vāgnera pilsētas protestu» un, klaji demagoģiskos apvainojumus atspēkodams visnotaļ pēc būtības, ļāva emocijām izpausties tikai teicienos: «dzīvību apdraudoša denunciācija, sabiedrisks nozākājums, izslēgšana no nācijas». Vēl tā paša 1933. gada rudenī viņš presē atspēkoja paziņojumu, ka viņš, Tomass Manns, esot žurnāla «Krājums» līdzstrādnieks (šo politisko, antifašis-tisko žurnālu Amsterdamā izdeva viņa dēls Klauss). Tiesa gan, jau pēc divām nedēļām, lai paskaidrotu šo savu soli, viņš rakstīja Vīnes izdevumam «Arbeiter Zeitung» vēstuli, kurā savu publisko norobežošanos no Amsterdamas žurnāla saistīja ar gaidāmo «Jāzepa» pirmās daļas klajā nākšanu Berlīnē un ar vēlēšanos glābt šo grāmatu «vācu draugu labā». Jā, lai cik piesardzīgi viņš izvēlējās izteicienus, vispār jau arī pašā pirmajā laikā, būdams šķirts no dzimtenes, viņš savu attieksmi pret fašistisko režīmu neslēpa un ar savu rīcību aizvien no jauna deva fašistu varasvīriem ieganstu gan joprojām vilcināties izsniegt viņam pasi, gan arī jebkurā mirklī aizliegt izdot Vācijā viņa, Tomasa Manna, grāmatas. Sākumā viņa izturēšanos pret jauno valdību raksturoja atsacīšanās iestāties «palātā» un nepakļaušanās gandrīz vienā laikā ar «palātas» veidlapām pienākušajam ārlietu reihsministrijas priekšrakstam «bez nožēlas un pateicības» — tā melns uz balta bija rakstīts klāt pieliktajā formulārā — paziņot par savu

i/.stāšanos no Tautu savienības kultūras jautājumu pastāvīgās komisijas.

Starp citu, ari viņa piesardzība bija nosacīta un nekonsekventa un izpaudās galvenokārt negatīvi. Viņš tikai izvairījās publiski uzstāties, izvairījās piedalīties kolektīvos antifašistiskos uzsaukumos un mēģināja pēc iespējas pilnīgāk iegremdēties darbā pie «Jāzepa». Bet, kad viņš ņēma rokā spalvu un izteica uz papīra savas domas par notikumiem dzimtenē, tad taktiskie apsvērumi, kuru mērķis bija saglabāt Vācijas pavalstniecību, jo tā viņu paglābtu no milzum daudziem grūtumiem vācu emigrantu ikdienas dzīvē Eiropā, kas koķetēja ar Hitleru, un palīdzētu nosargāt celiņu pie lasītājiem Vācijas iekšzemē, — tad šie apsvērumi pēkšņi itin kā aizmirsās, nobālēja, ieklausoties sirdsapziņas balsī. Nezin vai var rīkoties no taktikas viedokļa vēl nepiesardzīgāk, kā savas antipātijas pret nacionālsociālismu izteikt iesniegumā impērijas ārlietu ministrijai. Tomēr, 1934. gada aprīlī sūtīdams no Cīrihes pieprasījumu pagarināt viņam pasi un atcelt arestu viņa īpašumam Minhenē, šis emigrants de iacto, kas vēl neatzina sevi par emigrantu («Es esmu pats par sevi un vispār nekādi neesmu saistīts ar pasaulē izkliedēto vācu emigrāciju,» viņš vēl nesen bija rakstījis kādā privātā vēstulē), turpat oficiālajā lūgumā deklarēja savu «iedzimto un dabiski nepieciešamo riebumu pret nacionālsociālistisko sistēmu» un to, ka «rūgta pieredze liekot viņam uz nenoteiktu laiku atsacīties no atgriešanās Vācijā».

Bet ir jau aizritējuši divarpus gadi ārzemēs, viņš publiski izsacījies par aktuālu politisku jautājumu, izsacījies neapšaubāmi Vācijas valdībai naidīgā nozīmē, vēl vairāk, atļāvies klaji sarkastisku izlēcienu pret jaunās varas iestādēm, un tomēr viņu, Tomasu Mannu, kura vecākajam brālim un vecākajam dēlam sen, bet vecākajai meitai nesen atņemta pavalstniecība, — arī pēc tāda soļa neierindo to skaitā, kam atņemta pavalstniecība. Mēs te domājam viņa iejaukšanos Osecka lietā.

Pacifistu Kārlu fon Osecki, kas gan Vilhelma, gan Veimāras laikos tika pakļauts tiesu vajāšanām un kas bija izlaists brīvībā pēc 1932. gada Ziemassvētku amnestijas, tas ir, tikai pāris nedēļu pirms fašisma nākšanas pie varas, drīz vien atkal ieslodzīja vispirms cietumā, bet pēc tam koncentrācijas nometnē par to, ka viņš presē

bija prasījis, lai Hitlera valdība pildītu pirmsvēlēšanu solījumus. Kopš 1934. gada turpinājās kampaņa par Nobela miera prēmijas piešķiršanu Oseckim.

1935. gada rudenī Tomass Manns nosūtīja uz Oslo Nobela prēmijas komitejai vēstuli, kuras saturs, protams, kļuva plaši zināms jau pirms tam, iekām pilnais vēstules teksts nākošā gada jūlijā parādījās zviedru presē. «Tiek uzskatīts,» viņš rakstīja, «ka miera prēmijas piešķiršanai nedrīkst būt politiska nokrāsa, ka pirmām kārtām ar to nedrīkst apvainot pēc vispārējā uzskata pilntiesīgu Eiropas valsts valdību. Taču šās prēmijas piešķiršana jebkuros apstākļos nenovēršami ir politisks akts. Vai tad patiesi tas būs apvainojums Vācijas valdībai, ja miera cīnītājs Oseckis — viņš, starp citu, nav komunists un nav ebrejs — saņems miera prēmiju? Gluži otrādi, Vācijas valdību apvainotu šaubīšanās par viņa vārdu patiesīgumu.»

Protams, šī vēstule rakstīta lojālā formā ne tālab, lai pasargātu vēstules autoru no apsūdzības, ka viņš apvaino valsti, kas pavalstniecību viņam atņēmusi vēl tikai pa pusei, un tādējādi novilcinātu galīgo pavalstniecības atņemšanu. Lojalitāti šeit diktēja žanrs — autors taču rakstīja akadēmiskai iestādei —, bet tai pašā laikā tā sevišķi spilgti liecina, cik atmaskojošs bija atgādinājums par Vācijas valdības miermīlības apliecinājumiem. Mūsu varonis ļoti labi saprata, ka viņa vēstule Nobela prēmiju komitejai ir politisks akts. Kuru gan varēja maldināt šī būtībā izsmejošā lojalitāte, ja visa pasaule zināja, ka Nobela miera prēmijas kandidāts savā dzimtenē smok koncentrācijas nometnē, ka uz visiem ārvalstu korespondentu jautājumiem, kurus tie uzdod nometnes priekšnieku klātienē, viņš atbild vai nu ar klusēšanu, vai arī ar aprautu «tieši tā» un tikai uz viņu uzaicinājumu kaut vai vispārīgos vilcienos norādīt, kādas grāmatas viņu interesē, dod citu, satricinošu atbildi: «Vācu viduslaiki!»? Bet tagad, kad «Jāzepa» otrā daļa un rakstu krājums Berlīnē jau nākuši klajā, mēģinājumi pagarināt Vācijas pasi tika atlikti un emigrants de iacto acīmredzot bija apņēmies kļūst par emigrantu de iure. Un tomēr, atkārtojam, arī pēc vēstules Nobela komitejai viņš vēl par tādu nekļuva. Par tādu viņš kļūs tikai tad, kad būs publiski visiem paziņojis šo savu apņēmību.

Un tagad nerunāsim pagaidām par viņa tiesiskām da-

tīšanām — lai cik tās toreiz bija praktiski svarīgas, tomēr ml jau tās deva viņa dzīvei saturu, ne tās aizņēma viņa I liku un domas, viņa dzīves nervs bija darbs, nemitīgais iekšējais dialogs ar sevi un ar laiku.

No jauna viņš atsāka darbu pie «Jāzepa» manuskripta ļ.iu 1933. gada martā Lencerheidē, jau šajā pagaidu apmešanās vietā, kas bija gandrīz vai visīslaicīgākā. «Šodien,» viņš no turienes rakstīja, «pirmoreiz varēju atkal slrādāt pie «Jāzepa» ... Koncentrēties, saņemties — tā vispār ir mana kaismīgākā vēlēšanās.» Taču koncentrēties darbā, pilnīgi iegrimt tajā viņam vēl ļoti, ļoti ilgi neizdevās. Aizritēja divi mēneši, un viņš rakstīja no Francijas Rivjēras; «Kopā ar mani ir sieva un bērni un pašas nepieciešamākās grāmatas; klimats ir tiešām patīkams, un netrūkst arī simpātiju un uzticības apliecinājumu. Tomēr mans nervu nogurums izpaužas gara gļēvumā un laiskumā, kas vai katru rītu jau pēc dažām rindām gūst virsroku pār labo gribu virzīties darbā uz priekšu.» Aizritēja nevis divi mēneši, bet gan divi gadi, un šā darba liktenis sāka viņu patiesi uztraukt: «Nejēdzīga oma, nogurums, riebums, radošo spēku paralīze vai pusparalīze. Neapmierinātība ar trešā sējuma kompozīciju un stilu... Vai tiešām nepietiks izturības nostrādāt šo darbu līdz galam tā, lai tas būtu sava sākuma cienīgs?»

Saprotams, ārējo dzīves apstākļu maiņa nepaliek bez sekām, saprotams, tā traucē darbu, lai gan šie apstākļi arī tagad, īpaši salīdzinājumā ar sociālajām sadzīves grūtībām, kas jāiztur vairumam viņa tēviju atstājušo tautiešu, ir pilnīgi ciešami, lai gan viņš pats, acīmredzot cenzdamies turēties braši sava bijušā drauga un tagadējā idejiskā ienaidnieka Bertrama acīs, norāda, ka viņam, kas izaudzis Vācijas ziemeļos, Cīrihe, kur runā vācu valodā, esot gandrīz tikpat sveša un reizē tikpat tuva pilsēta kā Minhene. Ārējo apstākļu pārmaiņa, tīri emigrantiskie pārdzīvojumi atspoguļojas pat pašā viņa darbā. Lasot «Jāzepa» trešās daļas lappuses, kas rakstītas trīsdesmit ceturtā gada pavasarī un vēstī par varoņa ierašanos Ēģiptē kopā ar citu aziātu baru, nemaz nevajag piepūlēt ausis, lai ēģiptiešu robežsarga pārmetumā atnācējiem («Jūsu ir pārlieku daudz .. . Katru dienu no visām malām uzrodas ļaudis, kas grib tikt iekšā mūsu zemē ... Pirmām kārtām — vai jūs varēsit sarūpēt sev iztiku? Es gribu sacīt: vai jums ir ko ēst un vai jūs spējat tā vai citādi

sagādāt sev pārtiku, nekļūdami par nastu valstij un nesākdami zagt? Ja spējat, tad kur ir tāds apliecinājums, kur rakstīts galvojums, ka jūs varēsit tā vai citādi iztikt?») saklausītu autora pavisam neseno sadzīves iespaidu un rūpju atbalsi, lai te dzirdētu runājam rakstnieku, kurš objektīvi pasaules acīs ir emigrants, vienalga, vai pats sevi jau uzskata par tādu vai ari vēl joprojām domā, ka ir «pats par sevi». Lai kā viņš sevi mierināja ar savu ziemeļvācisko izcelsmi un no tā itin kā izrietošo vienaldzību pret Minhenes aizstāšanu ar Šveici, viņa darbu, protams, nevar neietekmēt arī atrautība no apkārtnes, no dabas un paražām, no vides, kurā viņš tomēr bija nodzīvojis četrdesmit gadu. «Man žēl skaistās līksmās Bavārijas, un es apskaužu jūsu ne ar ko nesaistīto pārvietošanās brīvību,» 1934. gadā viņš rakstīja Hermanam He-sem, rakstniekam, kas jau pirmā pasaules kara laikā, «protestēdams pret asiņaino bezjēdzību», bija atstājis Vāciju un sensenis kļuvis par Šveices pavalstnieku, «Arī šeit daži labvēļi man ieteic atgriezties Vācijā, apgalvodami, ka emigrācija man neesot piemērota, ka varasvīriem pat būtu pa prātam, ja es atgrieztos un tā joprojām. Piekrītu, bet kā lai tur dzīvo un elpo? To es nevaru iedomāties. Es nokļūtu melu, trokšņa, plātīšanās un slepenu noziegumu atmosfērā.»

Tomēr īstais, pats dziļākais cēlonis, kāpēc darbs nešķiras, nav viņa materiālā un juridiskā statusa, viņa apkārtnes maiņa. Šis cēlonis, taisnību sakot, jau ir redzams no nule citētajām rindām, lai gan tās radošo krīzi daiļradē nesaista ar rūgtajām pārdomām par Vāciju. Bet te vēl cita, tai pašā gadā, vēlāk rakstīta vēstule tam pašam adresātam: «Joprojām neesmu pārvarējis diezgan smago sadzīves un darba krīzi. Vācijas notikumi mani tik ļoti nodarbina, tik stipri un nemitīgi urda manu morāli kritisko sirdsapziņu, ka es, šķiet, vairs nespēju turpināt savu kārtējo mākslinieka darbu. Varbūt ir nobriedusi vajadzība pēc politiska grēksūdzes sacerējuma, kas man jāuzraksta, lai notiktu kas notikdams, un kas, protams, pavērtu man jaunus apvāršņus. No otras puses, sāp sirds par manu romānu.»

Sniegos, kur apmaldījās Hanss Kastorps, izzuda laika sajūta, saplūda vienkop «vēl joprojām» un «atkal». Šī sajūta, ka dzīves situācijas atkārtojas, mūsu varonim ir ļoti raksturīga, un tagad, grasīdamies pamest romānu par

hībeles tematu, lai rakstītu publicistisku grāmatu par Vāciju, viņš atceras savu agrāko pāreju no «mūzikas» uz liešu grēksūdzi — uz «Apolitiskā pārdomām». «Kāda man daļa gar «pasaules vēsturi», es, šķiet, varētu domāt,» tai pašā dienā, kad Hesem, viņš rakstīja ungāru kultūras vēsturniekam Kerenji, «kamēr vien tā ļauj man dzīvot un strādāt? Bet es tā domāt nevaru. Mana morāli kritiskā sirdsapziņa atrodas pastāvīgā satraukumā, un man aizvien neiespējamāk kļūst nodarboties turpmāk ar varbūt cildeno spēli — ar savu darbu pie romāna, iekām nebūšu «devis atskaiti» un rakstveidā neizkratīšu sirdi, nedalīšos savās bažās, zināšanā, mokošajā pieredzē, kā ari naidā un nicinājumā. Un, tāpat kā «Apolitiskā pārdomu» laikā, es laikam gan no stāstījuma pievērsīšos tādam grēksūdzes pasākumam, bet sava trešā sējuma pabeigšanu atlikšu tālākā nākotnē. Lai jau. Cilvēks un rakstnieks var nodarboties tikai ar to, kas viņu grauž... Šķiet, tagad ir laiks izteikties... un drīz var pienākt brīdis, kad nožēlošu, ka esmu turpinājis nogaidošo klusēšanu ilgāk par atļauto laiku.»

«Pārdomu» laika situācija patiesībā tomēr neatkārtojas. Darbu pie «Jāzepa» trešā sējuma rakstnieks pārtrauc tikai uz diviem mēnešiem — nevis lai dotu «atskaiti» par to, kas viņu «grauž», bet gan lai uzrakstītu eseju «Ceļojums pa jūru ar Donu Kihotu», «pļāpīgi asociatīvu darbiņu», kā jokodams par šo sacerējumu atsauksies viņš pats, kad sāks to, sāks, lai — tie atkal ir viņa paša vārdi — «iegūtu laiku un piedevām sakomplektētu eseju sējumu». Kāpēc šoreiz viņš tik drīz atrod sevī spēku atsākt «cildeno spēli»? Vai tāpēc, ka tagad viņam, kas pārdzīvojis karu, Vācijas impērijas sabrukumu, Vācijas republikas dzimšanu un sabrukumu, vispār ir vairāk spēka, viņš vispār ir vairāk rūdījies un labāk prot apliecināt, ka ari politisko sabrukumu un juku laikos viņam ir tiesības uz dzīves uzdotajiem jautājumiem atbildēt kā māksliniekam? Vai varbūt tāpēc, ka monumentālais darbs, kuram ziedoti astoņi mūža gadi un kura divi sējumi jau iznākuši, viņu aizrāva un saistīja tomēr stiprāk, nekā aizrāva un saistīja tik tikko iesāktā, pēc ieceres, tā teikt, kamerstila novele toreiz, kad pēkšņi atskanēja «pērkona grāviens»? Beidzot, vai varbūt tāpēc, ka šis darbs, kurā izvirzīts uzdevums humanizēt mītu, proti, cilvēcīgi, vēsturiski un mākslinieciski pārliecinoši apjēgt to, liekot lietā visas sava laika

zinātnes atziņas, — ka šis darbs savā būtībā ir naidīgs fašismam un iznākušie sējumi gūst lasītāju atzinību? «No Vācijas joprojām — vai atkal? — pienāk daudz labu un draudzīgu vārdu,» viņš raksta 1935. gada janvārī. «Kāds Ķelnes students man nesen atsūtīja pat kaut ko tādu, kas atgādina atzīšanos mīlestībā. Liekas, atkal un atkal izlaužas alkas pēc «kaut kā cita».»

Uz visiem šiem jautājumiem, protams, var atbildēt ap-, stiprinoši. Tomēr, mūsuprāt, ir vēl kāds visai svarīgs iekšējs cēlonis, kāpēc tik drīz tika pārvarētas šaubas, par kurām viņš rakstīja Kerenji. Kopš pirmajām dienām pēc šķiršanās no Vācijas šis «rakstnieks un cilvēks» taču jau tā nemitīgi nodarbojas ar to, kas viņu «grauž», un «rakstveidā izkrata sirdi», savas «bažas, zināšanu, mokošo pieredzi, kā arī naidu un nicinājumu» uzticēdams papīram, dienasgrāmatas lapām. Savus 1933. un 1934. gada ierakstus viņš publicē tikai pēc kara ar virsrakstu «Ciešanas Vācijas dēļ». Tūdaļ tos publicēt viņš atturējās gan ne tik daudz aiz taktiskiem apsvērumiem, lai izvairītos no savu grāmatu aizliegšanas Vācijā — jau norādījām, ka viņa piesardzība nebija konsekventa, — bet tāpēc, ka tie ir fragmentāri, nav apkopoti sistēmā, un autors tos uzlūkoja tikai par priekšdarbu grēksūdzes grāmatai. To apliecina pati dažu ierakstu forma. Tā, piemēram, 1934. gada februāra ieraksts — to vērts citēt gan tāpēc, lai pierādītu tā neapšaubāmo «priekšdarba» formu, gan arī tāpēc, lai apliecinātu, ka «grēksūdzes pasākumam» bijuši dziļāki ētiski kavēkļi, nevis tikai taktiska piesardzība: «Vācu noziegumu literāro analīzi kavē paralizējoši šķēršļi, no kuriem īpaši nozīmīgi ir šausmas un nicinājums. Ir taču pretīgi pat tikai izrunāt šā «vēsturiskā» izbāzeņa vārdu. Un kā izskaidroties ar Orānienburgas nometnes stāvošajiem akmens zārkiem ... Romāns. Vajadzīga mākslinieciska brīvība, jāiegūst laiks. Slieksme ļaut pasaulei, kuru tiesāt tu varbūt pēc sava vecuma neesi aicināts, lai tā iet savu gaitu, un tikai savu paša dzīvi nodzīvot līdz galam.» Bet tai pašā laikā viņš dienasgrāmatā tieši izdara šo «vācu noziegumu analīzi», šeit viņš tieši «nosauc» gan galvenā «vēsturiskā izbāzeņa» — Hitlera vārdu, gan Gēringa, Gebelsa, Rozenberga vārdu, un apātija, «slieksme ļaut pasaulei, lai tā iet savu gaitu» ir tikai pārejošs noskaņojums, noskaņojums, kas, tiesa gan, laiku pa laikam atkārtojas, bet kas ikreiz sadeg sāpju, naida un sirdsapziņas

ugunīs. Runādams par «nogaidošo klusēšanu», viņš ar to domā nevis kādus diplomātiskus motīvus, bet gan to, ka viņa tābrīža pārdomas par Vāciju nav sakopotas viengabalainā analītiskā grēksūdzes darbā, grāmatā vai lielā publicistiskā rakstā.

Šais ierakstos viņš allaž atgriežas pie domas, ka fašis-liskais apvērsums Vācijā ir pseidorevolūcija, «revolūcija bez idejas, pret ideju, pret visu cēlāko, labāko... pret brīvību, patiesību, tiesībām». «Diženās revolūcijas,» viņš rakstīja, «ar savu asiņaino un ciešanu pilno augstsirdību parasti iekaro pasaules simpātijas, līdzjūtību, sajūsmu. Tā notika un vēl joprojām notiek ar krievu revolūciju, kas, tāpat kā franču revolūcija, ir saviļņojusi visus dzīvos prātus pasaulē.» Kā raksturīgu «nacisma melīgās jucek-lības» izpausmi viņš atgādina «simbolu ragū» uz medaļām, ko hitleriskā valdība bija laidusi klajā 1934. gada 1. maijā: tajās attēlots Gēte, impērijas ērglis, kāškrusts un ... sirpis un āmurs. Ilgi pirms Minhenes vienošanās viņš skaidri izprot Anglijas necienīgo lomu nacisma nostiprināšanā: «Tā kā Francija nevēlas atbruņoties, Anglija apbruņo Vāciju — nekautrēdamās vai varbūt arī mazliet kautrēdamās no tā, kāda ir šī Vācija un kas to vada. Kas gan ar savu politiku nodarbinātajai Anglijai daļas gar kontinenta tikumisko un garīgo stāvokli, tā kultūru, tā jauniešu mentalitāti? Anglijas valdošajai šķirai ir svarīgāk, lai krievu sociālismam būtu spēcīgs pretinieks Rietumos.» Starp citu, arī ar veselo garu Francijā, kur «fašisms savu darbu dara paslepu, neredzami», viņš īpašas cerības nesaista. «Kārotā acumirklīgā miera labad buržuāziskās lielvalstis ļauj laikam strādāt pret sevi. Es baidos, ka pasaules sastingums un nevarība ir tikpat liktenīgi kā Vācijas kreiso sastingums un nevarība,» viņš ierakstījis 1933. gada maijā tieši sakarā ar Francijas politiku un tūdaļ aiz piezīmes, ka «Šneiders-Krezo finansēja Hitleru», ieraksta dienasgrāmatā šo frāzi, kas lielā mērā izskaidro vārdos «slieksme ļaut, lai pasaule iet savu gaitu» izlauzušos noskaņojumu: «Jājautā, vai pasaule ir vērta, ka to mēģinātu aizstāvēt pret vācu baziliskiem.»

Šis noskaņojums, kā jau teicām, ir pārejošs, tas pēkšņi sagrābj viņu un atkal izgaist, un reizēm viens un tas pats datums lasāms viņa dienasgrāmatā pie kaismīga aicinājuma Rietumu demokrātijām iznīcināt fašismu un pie gurdas atsacīšanās piedalīties Eiropas likteņos. Viņš raksta:

«Muļķis, kas pret politiku izturas nopietni, ņem to tuvu pie sirds, kas upurē tai savus morālos un garīgos spēkus. Noturēties un saglabāt personisko cieņu un brīvību — tas ir viss.» Un tai pašā dienā, 1934. gada 25. jūlijā: «Beidziet! «Écrasez l'infâme!»[42] Nost Hitleru, šo nožēlojamo subjektu, šo histērisko krāpnieku, šo piepūtušos monstru, šo nevācisko, nezin no kurienes uzradušos varas avantūristu, kura vienīgā māka ir tā, ka viņš prot ar neģēlīgu spiritisku veiklību uztaustīt tautas dvēseles nervu un neķītrā paštīksmē spēlēt uz to ar savu neizsakāmi zemisko runātprasmi! Nost «ģenerāli» Gēringu, šo švaukstīgo bendi ar viņa trīssimt mundieriem, šo žūpu, kas, šmakstinādams lopiskā aizgrābtībā par viņam piešķirto, gluži nesaprātīgi piešķirto varu nogalināt, ik dienas triepj savu parakstu uz nāves soda spriedumiem jauniem cilvēkiem, kuri, cīņā par, manuprāt, aplamu politisku glābšanās doktrīnu piespiesti izmisīgi aizstāvēties, tomēr ir simtiem reižu labāki nekā viņš! Nost šo elles propagandas šefu ar milzīgo mēli, šo Gebelsu! Nost šo nekaunīgo pseidofilo-zofu Rozenbergu... Izdariet to, jo jūs varat to izdarīt!»

«Ciešanas Vācijas dēļ» — tā viņš nosauks savus dienasgrāmatas ierakstus, kad tos iespiedīs. Nav gudri cildināt autoru par trāpīgu, izteiksmīgu un daudznozīmīgu virsrakstu, ar kādu viņš publicē savu darbu: viņam labāk nekā jebkuram citam zināms, ko viņš grib pateikt. Vēl mazāk gudri ir šādā sakarā cildināt atzītu vārda mākslas virtuozu, un vispār biogrāfam jau neklājas faktu izklāstu un analīzi aizstāt ar varoņa slavinājumiem. Un, ja mēs šobrīd vēršam lasītāja uzmanību uz 1933. un 1934. gada dienasgrāmatu virsrakstu, tad darām to ne tāpēc, lai demonstrētu Tomasa Manna stila meistarību — ne par to šobrīd ir runa —, bet gan tāpēc, lai būtu skaidrs psiholoģiskais avots, no kura radās tā asredzība, ar kādu viņš, var teikt, jau pašās pirmajās hitleriskās diktatūras dienās, kad fašismam vēl neviens nepievienoja epitetu «parastais», saskatīja šā divdesmitā gadsimta drausmīgā fenomena visdažādākos aspektus. Sis avots ir ciešanas. Tās asina redzi. Gluži tāpat kā pēc pieciem gadiem Min-henes vienošanās apstiprinās Tomasa Manna spriedumus par Rietumu lielvalstu pozīcijām, par fašisma radīto ārpo-

lilisko situāciju, tāpat visa trešās impērijas divpadsmit gadu ilgā vēsture apstiprinās, ka viņa vērojumi pašā impērijas rītausmā attiecībā uz «Fašismu un kultūru» bija pareizi.

Izlasījis vācu presē, kā novērtēts viņa raksts par yā_g-neru, viņš atzīmē: «Ai, šie uzpūtīgie stulbeņi... Plātās, dievs vien zina kā, ar to, ka nokratījuši nāvējošās saprāta iinalīzes važas, un nemaz nenojauš, ka tas, kura priekšā viņi lielās ar šo gudrību, sarakstījis noveli «Nāve Venēcijā», kur jau pirms divdesmit gadiem izteicis viņu domas.» Mēs atceramies, kā beidzās Gustava Ašenbaha dumpis pret saprātu. Bet, atcerēdamies arī to, ka pēc «Nāves Venēcijā» tika sarakstītas «Domas kara laikā» un «Apolitiskā pārdomas», kur vārdi «saprāts» un «civilizācija» tika izrunāti ne citādi kā vien nievīgi, norādīsim, ka šīs nievas izauga no subjektīvas izjūtas par saprāta «seklumu», par saprātu kā nokrāsu bagātības, dziļuma, dzīves garīgās pilnības, tas ir, «kultūras» alternatīvu. Bet ko dod fašisms? 1933. gada maija ieraksti: «Primitivizā-cija. Nianse — kā sarkana lupata. Gandrīz stāvs līmeņa kritums, kultūras pagrimums ...» Ieraksts tā paša gada jūlijā; «Daudz kas no deviņpadsmitā gadsimta šodien jau kļuvis pavisam nesaprotams. Dziļums, sarežģītība, divno-zīmība, melanholija, pašizsmiekls rada farsa iespaidu. Nianse izraisa niknumu.» Vai, starp citu, šīs pēdējās rindas vēl dziļāk nekā iepriekš citētie vārdi par «šausmām un nicinājumu» neizskaidro, kādi «paralizējoši šķēršļi» liedz viņam, deviņpadsmitā gadsimta gara dēlam, ķerties pie «grēksūdzes pasākuma», vai tie līdz saknēm neatsedz to pēkšņi viņā uzmutuļojušo apātiju, ko turpat uz vietas pārmāc kaismīgais «Ecrasez l'infâme!»?

Taču atgriezīsimies pie viņa ārkārtīgi asredzīgajiem novērojumiem attiecībā uz «Fašismu un kultūru» tolaik, kad vēl ritēja tikai pirmie trešās impērijas mēneši. Te paraugam būs daži ieraksti.

««Fīrera» runa par kultūru. Bezgala pārsteidzoši... Nekad vēl līdz šim pasaules varenie, vēstures darboņi nav iedrošinājušies tādā veidā iztēlot sevi par tautas, vēl vairāk, par cilvēces skolotājiem. Ne Napoleons, ne Bis-marks. Viņi... apspieda to, kas bija pret viņiem. Bet viņi nekad no katedras pamācoši nerakstīja priekšā nācijai kaut kādu teoriju, kaut kādu kultūras programmu, lai gan viņu prāta spējas piešķīra viņiem nesalīdzināmi lielākas

tiesības to darīt, nekā šai gadījumā ir šim nožēlojamam tipam.»

Ieraksts sakarā ar Hansu Falladu, kas, Hitlera laikā laizdams klajā jau pirms viņa nākšanas pie varas sarakstīto romānu*, ievietoja savā grāmatā priekšvārdu un , tādējādi izkropļoja tās jēgu: «Nabaga vācu rakstnieki! Runa acīmredzot ir vienkārši par perifrastisko žargonu, kas dod iespēju rādīt tādu ģīmi, itin kā tu peltu humānismu, lai aplinkus iestātos par to, iedabūtu to iekšā kā kontrabandu? ... Romāns tika sarakstīts vēl brīvībā; vajadzēja to attaisnot, sagrozīt tā jēgu. Tagad Fallada, tiesa (ļ gan, savu romānu reklamē «asiņu un zemes» garā un iztēlo sevi par cilvēku no laukiem. Rakstniekam šobrīd visādā ziņā jābūt no laukiem, zemnieka vai mežsarga dēlam. Viss pilsētnieciskais — tā jau ir «asfalta literatūra».»

Un, beidzot, ieraksts, kuru jau pavisam viegli iedomā-lies šā autora «grēksūdzes» grāmatas tekstā, jo šeit viņš kritiski atskatās pats uz savu darbu, likdams apceri par šo darbu pretim šaurajam, skaudīgi ļaunajam šā darba skaidrojumam Vācijas presē: «Nebijis šo sulaiņu, kas taisa vēsturi, kas runā par E. Ludviga** un T. Manna sezonu un ar to domā Veimāras laikmetu... Mana daiļrade ir kaut kā saistīta ar Vāciju un ar Eiropu, bet nekādā ziņā ne ar republiku. Taču, politikas apmuļķoti, jo viņi ir pārāk dumji, lai nodarbotos ar politiku, viņi uzskata, ka manu daiļradi noteikusi republika un «pēc sezonas» tā piederot republikai, — bet, ja vien es nebūtu izteicies par labu republikai, tad mana daiļrade šodien tiktu atzīta par «vācisku». Stulbeņi!»

Tātad viņa pārdomas par «jaunās» Vācijas garīgo līmeni, par tā laika Eiropas morālo klimatu ir fiksētas dienasgrāmatā. Taču dienasgrāmatas lappuses vien — katrā ziņā tās, ko vēlāk viņš publicēs ar virsrakstu «Ciešanas Vācijas dēļ», — tomēr nesniedz vairāk vai mazāk pilnīgu ainu par to, kas viņu «grauž» emigrācijas pirmajā, proti, Šveices periodā. «Līmenis,» viņš raksta 1934. gada vēstulē, «ir pārlieku viegls vārdiņš, lai apzīmētu galu galā tik nopietnas lietas kā dzīvības un nāves jautājumu.»

Viņš zina, ka arī attiecībā uz viņu pašu runa patlaban

* «Kas reiz baudījis cietuma strebekli...», 1934. gadā.

** Emīls Ludvigs (1881—1948) — buržuāzisks vācu rakstnieks, Gētes, Napoleona, Bismarka un citu biogrāfijas autors.

ir par dzīvību un nāvi vārda tiešajā nozīmē. Viņš arī dienasgrāmatā, starp citu, piemin, ka viņam, iespējams, draud nāve no «valdošo bandītu uzsūtītu slepkavu» rokas. Bija gadījumi, kad gestapo uzdevumā tika nogalināti vai nolaupīti vācu emigranti, tāpēc, uzzinājis brāļa nodomu doties lekciju turnejā pa Šveici, Heinrihs ne velti brīdina viņu būt «piesardzīgam pret visiem, ko satiek». 1934. gada martā Tomass Manns rakstīja Hesem, ka nevarot paklausīt padomiem atgriezties dzimtenē, jo nespējot iedomāties, kā viņš «dzīvotu un elpotu» turienes atmosfērā, bet pēc tā sauktā «Rēma puča» 30. jūnijā, kad Hitlers asiņaini izrēķinājās ar saviem vecajiem un jaunajiem politiskajiem pretiniekiem, viņam, Tomasam Man-nam, nepalika vairs ne mazāko šaubu, ka viņam tur nedotu pat fizisku iespēju «dzīvot un elpot». «Ticiet man,» mēnesi pēc 30. jūnija viņš rakstīja galvenajam šādu padomu devējam Bertramam, «bez jebkādas pārspīlētas patētikas vēršu Jūsu uzmanību, lūk, uz ko: būtu es klausījis Jūsu neatlaidīgajiem draudzīgajiem padomiem, manis jau ... šodien nebūtu starp dzīvajiem.»

«Grauž» viņu gluži cilvēciski arī domas pirmām kārtām par visiem tiem, ar kuriem saistījušies kādi posmi viņa mūžā.

Hauptmana likteni viņš ne vienreiz vien pieminēs presē. Vēlīnākajās — jau pēckara atmiņās, ko uzvēdījusi Hauptmana nāves ziņa, ir tādi vārdi: «Mocekļa lomu viņš noraidīja. Enerģisku cīņu pret barbarismu, kas pārņēmis tautu savā varā, viņš nosauca par «nesaudzīgu», visai viltīgi izraudzīdamies epitetu, kas tikpat labi varēja nozīmēt gan «nežēlīga», gan «nelaimīga». Viņš domājās sekojam Gētes devīzei:

Es ar prātniekiem un cariem

Labprāt milu parunāties.

Ar prātniekiem! Bet taču ne ar asiņainu nešķīstību. Tomēr viņš bija ar mieru darīt arī to. «Varas sagrābšana» neko nedrīkstēja grozīt viņa dzīvē. Viņš negribēja atsacīties no godinājumiem un cerēja nosvinēt savu astoņdesmito dzimšanas dienu ne sliktāk kā septiņdesmito. Viņš palika Vācijā, izkāra kāškrusta karogu, uzrakstīja «Es saku — jā» un pat satikās ar Hitleru...» Šīm rindām par konspektu noderēja ieraksts dienasgrāmatā jau trīsdesmitajos gados.

Atsaucēs uz Tomasa Manna vēstulēm mūsu grāmatas lappusēs bieži lasām Ernsta Bertrama vārdu; tas bija viens no pašiem pastāvīgākajiem viņa korespondentiem ilgus gadus. Ar šo zinātnieku — literatūrpētnieku un pedagogu, kas, starp citu, sarakstījis apcerējumus par Nīči un XIX gadsimta austriešu prozaiķi Adalbertu Stifteru, Tomass Manns sadraudzējās ilgi pirms pirmā pasaules kara, -un tā beigās, 1918. gadā, kad vienā laikā ar «Apolitiskā, j pārdomām» nāca klajā Bertrama grāmata par Nīči, šī' I draudzība sasniedza vislielāko garīgo tuvību. Piebildīsim, ka Bertrams bija krusttēvs Tomasa Manna jaunākajai meitai Elizabetei, kas piedzima tieši tai gadā, kad iznāca : abas šīs grāmatas. Evolūcija, kuru kopš tā laika pārdzīvoja «Pārdomu» autors, aizvien vairāk attālināja viņu idejiski politiskajā un, kā tādas atsalšanas gadījumā ne- t. novēršami notiek, arī personiskajā aspektā no tuvredzīgā jj nacionālismā iestigušā Bertrama. Tomēr senā pieķeršanās , vēl ilgi nosacīja toni viņa vēstulēs Bertramam, un par j iekšējās sakaru saraušanas datumu, par datumu, kad mūsu varonis iekšēji novilka rezumējošu svītru zem šās draudzības vēstures, — par tādu datumu bija lemts kļūt i tikai tam pašam melnajam lūzuma gadam — trīsdesmit trešajam gadam. Mēs sakām: iekšējā sakaru saraušana, iekšēji novilktā līnija, jo rakstīt Bertramam viņš joprojām rakstīja gan 1934. gadā, gan 1935. gadā, tomēr tagad viņš jau rakstīja tā, kā raksta ienaidniekam — ar naidu, ar neslēptu vai arī slēptu un tāpēc vēl griezīgāku sarkasmu. Par sāpēm, ar kādām viņam pirmajā laikā jāgainī prom domas par Bertramu, viņš presē nekā nesaka, vispār šai vācu kultūras vēsturē īstenībā trešās šķiras personai viņš savos publicistiskajos un autobiogrāfiskajos rakstos neveltī tādu uzmanību kā Haupt-manam. Attieksmi pret Bertramu, kas palicis Vācijā un apsveicis jauno kārtību, — to viņš uzskata visnotaļ par savu privāto lietu, lai gan Bertrama rīcība ir visai raksturīga šovinistiski un revanšistiski noskaņotajai vācu inteliģences daļai. Bet vai gan tāpēc mazāk sāp tam, kas, ļ tāpat kā mūsu varonis, «no savas dzīves neko nesvītro un visu kā dzīvu patur sevī — un senu draudzību jau nu visādā ■ ziņā»? Un sakaru saraušanu ar Bertramu viņš padara par mokpilnu un svinīgu aktu.

Trīsdesmit trešā gada novembrī vēstuli Bertramam viņš iesāk ar to, ka atsakās jebko noklusēt par viņu attiecībām

ļaunajos apstākļos: «Dārgo Bertram, protams, lai izskaid-iotu, kāpēc vēl neesmu Jums pateicies par laipni atsūtī-lajām grāmatām, es varētu aizbildināties ar diezgan ima-ļirovizētiem un vēl joprojām nenokārtotiem dzīves apstākļiem, bet es, gluži otrādi, gribu atzīties... ka šo vilcināšanos radījuši arī citi šķēršļi... Mūsu starpā ir pārlieku daudz kā tāda, ko nevar iztirzāt vēstulē, jo tas aizņemtu pārāk daudz laika, turklāt būtu mokoši un pat lūstami.» Tomēr tūdaļ, itin kā aizmirsis nodomu nepieskarties savām domstarpībām ar Bertramu, pasaudzēt sevi un viņu, itin kā atmezdams ar roku jebkādiem drošības cipsvērumiem, viņš savu vēstuli uz fašistisko Vāciju turpina nepārprotami skaidri: «Jūs attaisnojat to, kas man dziļi derdzas, un tai pašā laikā dedzīgi aicināt mani kļūt par līdzdalībnieku šai lietā... Nevaru justies labi tādā zemē, kur mana sieva tiktu apvainota un maniem bērniem laupīta ikviena iespēja darboties.» Šo privāto vēstuli viņš pabeidz ar tiem pašiem patētiskajiem vārdiem, ar tām pašām Augusta Platena^43 vārsmām, ar kurām vairāk nekā pēc diviem gadiem noslēgs savu publisko paziņojumu par solidarizēšanos ar emigrāciju: «Dārgo Bertram, dzīvojiet laimīgs savā nacionālajā siltumnīcā ... Jūs sakāties negribam lielīties ar to, ka Jums taisnība. Nu, lielīties laikam gan vēl par agru ... Ja es nepaklausīšu Jūsu... padomam, tad ziniet — tas notiek tāpēc, ka manī dzīva senā mīlestība pret to diženumu un to dvēseles lepnumu, kas skan Jums tik labi pazīstamajās dzejas rindās:

Bet to, kam riebums ir pret ļaunu pruiu,

Naids spējīgs padarīt par trimdinieku.

Ir katrā mājā ienaids nesaukts klātu.

Tād,s sevi tēvu zemē sajūt lieku,

Kam sveša paaudze ar plebejisku prātu Un akla naida jūgs, kurš nolaupījis prieku.»

Savā laikā viņu savaldzinājušās operas autora paraksts zem «Vāgnera pilsētas Minhenes protesta», kāškrusta karogs pie mynheer Pēperkorna prototipa mājas, senais draugs asiņaino noziedznieku advokāta lomā — no vienas puses, tā ir viena sensenis viņam tuvo cilvēku likteņu rinda. Otra likteņu rinda arī «izvirza», lietojot viņa teicienu, «stingras prasības sirds muskulim».

Vēsts, ka miris rakstnieks Jākobs Vasermans, tas pats, kas savā laikā žurnālā «Simplicissimus» noskaitīja viņam pirmo honorāru zelta monētās, izraisa viņam nervu šoku, padara viņu slimu uz vairākām dienām. Tas notiek 1934. gada sākumā. Lai gan Vasermans nomira ārpus Vācijas un, kā saka, dabiskā nāvē, Tomass Manns ir pārliecināts, ka šai zaudējumā vainojami pēdējie notikumi dzimtenē. Pēc emigrēšanas uz Austriju palicis pilnīgi bez eksistem ces līdzekļiem un būdams jau ļoti slims, Vasermans bija spiests doties peļņā uz Holandi, kur vēl vairāk sabojāja savu veselību, mitinādamies kādā neapkurinātā garāžā, lai nebūtu jāmaksā par viesnīcu. «Viņa nāve,» Tomass Manns raksta Bertramam (un mēs pie reizes vēršam lasītāju uzmanību uz toni, kādā viņš tagad raksta Bertramam), «saprotams, saistīta ar gadsimta šļūdoni. Ko tur kurnēt! Kur koku cērt, tur skaidas lec. Šķiet, tā Jūs sakāt?» Iegaumēsim, ka Bertramam viņš neko nedara zināmu nedz par savu nervu slimību, nedz par to, ka saslimšanu izraisījis ne tikai pats Vasermana nāves fakts, bet arī Vācijas preses reaģēšana uz to. Viņš to gan pastāsta rakstniekam Renē Šikelem, ar kuru bija cieši iedraudzējies jau pirmajā trimdas gadā un kurš «Pārdomu» laikā izdeva Cīrihē pa-cifistisku žurnālu... «Iegulu uz dažām dienām slimības gultā,» viņš Šikelem raksta dienu pirms tam, kad rakstīs Bertramam. «Droši vien te daļēji vainojama reakcija Vācijā. «Beriiner Bārsenkurier» apgalvoja: «V. bija viens no pašiem izcilākajiem novembra Vācijas* rakstniekiem. Ar vācu literatūru viņam nebija gandrīz nekāda sakara.» Nu, kā lai nekļūst slims no tāda traka idiotisma? Ieteicu ieskatīties: tas ir vācu nekrologs par mums visiem.»

Vai, piemēram, vēl viens «otras rindas» liktenis, kas te pieminams tieši sakarā ar iepriekšējo stāstījumu. Atgādināsim: .

Pār viņa bērnišķām lūpām svētrakstu atziņas plūda,

Kad nebija zināms, ko sacit, palika sevi kluss.

Tas ir no «Dziesmas par bērniņu», par jauno mācītāju, kas 1918. gadā kristīja Elizabeti Mannu. Tajā kristību dienā, kas fiksēta vārsmās, garīdznieks Kūņo Fidlers un Erasts Bertrams — abi bija goda viesi Pošingera ielas

4 Vārdi «novembra Vācija» šeit lietoti kā Veimāras republikas sinonīms.

25S

namā. Un nu, kad sarakste ar Bertramu jau pavisam izbeidzās un iekšējai sakaru saraušanai ar viņu sekoja ārējā — tas notika 1936. gadā —, Kūņo Fidlers kā negaidīts viesis ieradās Kisnahtes namā. Tomass Manns no brīvdienu brauciena uz Franciju, kur viņš bija apciemojis Renē Šikeli un kopā ar sievu pavadījis trīs nedēļas brāļa Heinriha un viņa meitas sabiedrībā Vidusjūras krastā, atgriezās pie sava emigranta pavarda Šveicē, un te «skaudrajām», «nejocīgajām» «realitātēm», ko viņam sagādāja dzīve, pievienojās vēl viena it īpaši «nejocīga» un «skaudra». Par to viņš brālim raksta tā: «Mums pretim no mājas kā rēgs iznāca doktors Fidlers. Viņš izbēdzis no Vircburgas policijas cietuma pāri diviem mūriem — pats nezina, kā tas viņam izdevies, — un kāds jauks Tells pārcēlis viņu ar laivu pāri Unterzē. «O, dieva dēļ, pārcēlāj, laivu!» Tagad par viņu rūpējas un viņu kopj.» To viņš raksta jokpilnā, pat vieglprātīgā tonī, visai neparasto tikšanos komentēdams tikai ar citātu no Šillera, taču, ja zinām, cik viņam ir raksturīgi «parodijas veidā izteikt pašam savu satraukumu» (viņa atzīšanās sakarā ar «Doktoru Paustu»), tad šādā, varētu likties, tērgāšanā nevietā jūtam tieši dziļa dvēseles satricinājuma liecību. Fidlers bija notiesāts uz ilgiem gadiem cietumā par to, ka nebija gribējis pieļaut nacistisko varas iestāžu iejaukšanos protestantu baznīcas darīšanās ...

Aptuveni tāds ir «Jāzepa» autora pārdomu un iespaidu loks, kad viņš pēc zināmas svārstīšanās atmet «Grēksūdzes pasākuma» ideju un turpina darbu pie trešā sējuma un kad arī noskaidrojas, ka būs vajadzīgs vēl ceturtais sējums. Un, 1936. gada augustā pabeidzis trešo sējumu, viņš jau oktobrī sāk īstenot savu seno plānu — garo stāstu par Gēti («Loti Veimārā» viņš sākotnēji iecerēja nevis kā romānu, bet kā plašu noveli), plānu, kas savā laikā pārtapa stāstā par nāvi Venēcijā. Taču «nogaidošā klusēšana», par kuru vēstulē Kerenji bija teikts, ka «drīz var pienākt brīdis», kad jānožēlo, ka tā ieilgusi, — šī klusēšana 1935. gadā izbeidzas un 1936. gadā vispār kļūst par savu pretmetu: sāpes par Vāciju tiek uzticētas ne vairs tikai privātām vēstulēm un dienasgrāmatām, tās tagad aizvien biežāk izpaužas publiskos vēstījumos, referātos un manifestos.

Vēstule Nobela prēmiju komitejai sakarā ar Osecki, patiesību sakot, nav Tomasa Manna politiskās pozīcijas

pirmā demonstrācija. Nepietika ar to, ka viņš atteicās pēc Vācijas varas iestāžu pavēles izstāties no Tautu savienības komitejas kultūras jautājumos; 1935. gada aprīlī viņš nosūta šai komitejā ietilpstošās «Coopération intellectuelle» sesijai Nicā vēstījumu — memorandu, ko tur nolasa franču valodā ar nosaukumu «Mūsdienu cilvēka veidošanās», bet vācu valodā iespiestajā tekstā tas saucas «Uzmanību, Eiropa!». Dienasgrāmatā viņš rakstīja: «Rietumeiropā humānisms vēl ir pārlieku kusls.» Mēs jau citējām arī viņa ierakstu «Écrasez l'infâme!». «Coopération» sesijai nosūtītajā memorandā patiesībā atkārtotas tās pašas domas, tikai ietērptas citā formā: «Ikvienā humānismā ietverts vājuma elements, kas saistīts ar humānisma riebumu pret fanātismu, ar humānisma toleranci un tieksmi šaubīties... un kas zināmos apstākļos var kļūt liktenīgs. Karojošais humānisms — tas šodien ir vajadzīgs, humānisms, kas apliecinātu savu vīrišķību, kad tam kļuvis skaidrs, ka brīvības, tolerances un šaubu principu nedrīkst ļaut ekspluatēt un nomākt kaunu un šaubas zaudēj ušam fanātismam.» Šis vēstījums, kā viņš pēc trīsdesmit gadiem atcerējās, «radīja zināmu sensāciju».

Vēl lielāku sensāciju, ja šo vārdu drīkst attiecināt uz rakstnieka uzstāšanos fašistiskā terora, bruņotu intervenciju un koncentrācijas nometņu laikmetā, radīja viņa runa «Coopération» sesijā Budapeštā 1936. gadā, jo, pirmkārt, šo runu nevis «dara zināmu», nevis nolasa kāda cita persona pēc autora agrāk atsūtīta teksta, bet to saka viņš pats, otrkārt, nekāda jau sagatavota teksta nav arī viņam, bez iepriekšēja nodoma viņš lūdz vārdu pēc angļu delegāta, bet galvenais — viņa runas tonis krasi atšķiras no citu Rietumu runātāju toņa. Turklāt mūsu varonis ir vienīgais vācietis šai sesijā un sesija šoreiz notiek pusfašis-tiskā valstī, un Vācijas sūtnis Budapeštā ir norūpējies par to, ka turienes prese veltī Tomasa Manna atbraukšanai daudz uzmanības. «Ungārijas galvaspilsētā,» — tā šī uzkāpšana tribīnē ir fiksēta vēlākās atmiņās, «es piespiedu sevi atklātā sēdē teikt improvizētu runu... gandrīz vai netaktiski izjaukdams akadēmiskās un fašistisko delegātu klātienes dēļ visai piesardzīgās diskusijas koptoni, bet ungāru publika mani atalgoja ar vairāku minūšu ilgām ovācijām, un sajūsmināts mani apkampa čehu rakstnieks Karels Capeks, kura sirds rima pukstēt, kad demokrātija pameta viņa zemi.»

Budapeštā viņš gandrīz precīzi atkārtoja vārdus, ko citējām no memoranda «Uzmanību, Eiropa!», un savu improvizēto runu nobeidza ar aicinājumu uz «bruņotu humānismu».

Tais pašās dienās 1936. gada jūnijā viņš publicēja dažas rindas, kas rakstītas Gorkija nāves ziņas iespaidā; «Dižens krievs ir miris Maksima Gorkija personā, dižens humānists un sociālists, pielūgsmes cienīgs starpnieks starp pagātnes vērtībām un nākotnes gribu. Domās arī es šodien esmu Maskavā Sarkanajā laukumā, kur krievu tauta atvadās no dēla, kas viņai kļuvis par tēvu.»

Vārdus par «bruņoto humānismu» viņš tagad atkārto jau pēc tam, kad bija piešķīris tiem jaunu vērtību ar personisko bezkompromisa stingrības paraugu, kurš ieguva plašu popularitāti, un, lai cik ļoti viņa runa Budapeštā pēc satura atgādina viņa sūtījumu Nicai, lai cik ļoti tā pēc zāles vētrainās reakcijas atgādina viņa neaizmirstamās runas Berlīnē, neviena situācija šajā runā, kas sevišķi sliecas uz patstāvību, kas sevišķi akcentē savu vienotību, kas sevišķi vērīga pret dzīves «vēl joprojām» un «atkal» saplūdumu, būtībā gan pakļaudamās kopējam likumam, tomēr neatkārto cita citu.

Jau kuro reizi, piemēram, viņš operas teātrī klausās savu iemīļoto Vāgnera «Tristanu», pa ceļam no Budapeš-tas uz Cīrihi apstādamies Vīnē, lai «Koncertnamā» publiski nolasītu fragmentus no «Jāzepa» un apsveiktu Zigmundu Freidu viņa astoņdesmitajā gadskārtā. Piekto, desmito? «Tristanu», kura muzikālās frāzes citu pēc citas svilpoja jaunais Bavārijas leibgvardes kājnieku pulka savvaļnieks, tīrīdams ieroci, «Tristanu», kura mūziku viņš jau sen jaunībā bija ietērpis vārdos tāda paša nosaukuma novelē. Taču vēl nekad ar šo mūziku saistītajiem teātra iespaidiem nebija pievienojies tāds skats, kādam viņš šoreiz kļuva par liecinieku Vīnes operā. Vēstulē brālim viņš šādi apraksta notikušo: «Pēc manas uzstāšanās aizgājām vēl uz «Tristana» trešo cēlienu — diriģēja Valters — un teātri mūs sagaidīja drausmīga smirdoņa. Izrādījās, ka nacisti bija izmētājuši smirdbumbas... Vajag taču kaut ko tādu piedzīvot, lai vismaz būtu skaidri zināms, pēc kā smird nacionālsociālisms — pēc briesmīgi sasvīdušām kājām.»

Un vispār viņa tālaika braucieni ar referātiem un publiskiem lasījumiem tikai šķiet ierastā darba režīma

turpinājums, rutīna, gadu gaitā izveidota darba ritma vienkāršs atkārtojums. Eiropas valstis, kurās tagad notiek viņa turnejas, — Čehoslovakija, Šveice, Austrija — pirmkārt, ir vācu emigrantu galvenās koncentrācijas vietas, un braucieni pa tām palīdz uzturēt iekšēju kontaktu ar lasītājiem, un, otrkārt, šīs ir valstis, kur viņam varbūt būs iespējams iegūt jaunu pavalstniecību, un rūpes par to arī nodarbina viņu tik ilgi, kamēr 1936. gada novembri viņš beidzot dabū Čehoslovakijas pasi. Turklāt, sākot ar 1934. gadu, kad viņš pirmoreiz šķērsoja Atlantijas okeānu, viņa braucienu ģeogrāfija tik krasi paplašinās, ka jau telpiskā pārvietošanās tādos attālumos nesaderas ar stabilitātes un pieraduma jēdzieniem.

Vai arī, piemēram, sešdesmitās dzimšanas dienas svinības Cīrihē — ārēji tās daudzējādi atgādina attēloto 1925. gada jubileju. Jubilejas vispār ir atkārtošanās simbols, tās vienmēr tiek rīkotas pēc noteikta rituāla, un te nekādu lielu dažādību nevar gaidīt. Vakars teātra «Korso» zālē, Vivaldi concerto grosso atskaņojums, Cīri-hes profesora literatūrzinātnieka svinīgā runa, pilsētas varas iestāžu apsveikums un dāvana. Fišera izdevniecība uzdāvina futrāli ar apsveikumiem, ko pašrocīgi rakstījuši gandrīz visi tās autori un draugi, viņu vidū Alberts Ein-šteins, Bernards Šovs, Knuts Hamsuns. Apsveikuma vēstuli atsūta Ernsts Bertrams. Bet cik daudz jaunu skumīgu asociāciju šoreiz jubilārā izraisa arī pati apsveikumu straume! Zāmueļa Fišera jau vairs nav starp dzīvajiem, viņš miris 1934. gadā, izdevniecība, ko tagad vada viņa znots, Berlīnē turas mata galā un grasās pārcelties uz Vīni. Einšteins atrodas emigrācijā; attiecībās ar Bertramu jau pateikts pēdējais vārds; Hamsuns gan vēl nebija iestājies Kvislinga norvēģu nacionālsociālistu partijā (to viņš izdarīs pēc pieciem mēnešiem), bet jau sen, pirms gada, bija izteicies par labu vācu nacistiem, un šai sakarā Tomass Manns toreiz ierakstīja savā dienasgrāmatā: «Nav labi ļaut valstij noslīdēt barbarismā, kas apdraud visu pasauli un rupji noliedz jebkurus morālos pamatus. Vecajam Hamsunam ... ir septiņdesmit pieci gadi, viņš nezina, kas notiek Vācijā, taču viņš tai daudz ko parādā, turklāt pieder pie tās antiliberālās un antipilsētnieciskās pasaules, ko nacisms drausmīgi izkropļo ... Apvienot šos bandītus un viņu apspiesto tautu ar vārdu «Vācija» — tā ir visnejēdzīgākā piekāpšanās, kādu vien var izdarīt viņu

priekšā. Taču tā notiek nemitīgi gan iekšzemē, gan ārpus tās.» Starp citu, apsveikuma vēstules tagad viņu ari priecē citādi. Lauri un ērkšķi, ar kuriem viņu agrāk vainagoja, tā teikt, pa kārtai, tagad, tēlaini izsakoties, savijas vienā vainagā. Katrs apsveikums no Vācijas, pat no nezināma lasītāja tagad jubilāram ir sevišķi vērtīgs, tas viņu satrauc, jau neatkarīgi no teksta kļūdams ne tikai par atzinības zīmi māksliniekam, bet ari par zīmi, ka sūtītājs solidarizējas ar emigrantu, pats atrazdamies tai zemē, kuru jubilārs atstājis un kuras dēļ cieš, tā ka viņa priecīgā saviļņojuma avots arī ir ciešanas. «Ir drausmīga jezga,» viņš raksta 1935. gada 7. jūnijā, nākošajā dienā pēc slavenā datuma sakarā ar daudzajiem apsveikumiem, «un, kad visus tos izlasīšu un, vēl jo vairāk, kad uz tiem atbildēšu, to dievs vien zina. Taču simtiem vēstuļu no Vācijas, jā, jā, no Vācijas, pat no darba dienesta nometnes, neliegšos, sasildīja manu sirdi.»

Tomēr esam novirzījušies sāņus. Pastāstīsim, kā solījām, par to, ko esam nosaukuši par personisko bezkompromisa paraugu tieši tajā emigranta dzīves posmā, kad viņa sabiedriskajās runās neatlaidīgi atkārtojās aicinājums uz karojošo humānismu. Par to, kā rakstnieks, kas sākumā uzskatīja, ka viņš esot «pats par sevi», — cilvēkam, kas no bērnības stūrgalvīgi glabājis sevī pārliecību par savu izredzētību, tā acīmredzot bija nenovēršama alošanās — enerģiski iebilda pret citu mēģinājumiem nošķirt viņu no vācu emigrantiem, par to, kā izredzētības sajūta, kura viņā vienmēr pārauga par godprātīgu un sociālu apziņu, ka, runādams par sevi, viņš runā daudzu vārdā, kā šī sajūta arī šoreiz piedzīvoja parasto evolūciju.

Dzīvodams Cīrihē, viņš ilgu laiku bija ja ne tieši draudzīgās, tad visādā ziņā ļoti labās attiecībās ar Šveices lielākās avīzes «Neue Zūrcher Zeitung» literārās daļas vadītāju Eduardu Korodi. Kā redzams no kādas viņa 1934. gada vēstules, viņš pārlieku augstu nevērtēja Korodi kā kritiķi, taču Korodi recenzijā par «Jāzepa» otro sējumu vārdi «vācu audzināšanas dzejas atvadu dziesma» šā romāna autoru «pa īstam saviļņoja». 1935. gada novembrī viņš piedalās Korodi piecdesmitās dzimšanas dienas svinībās un pie galda saka runu, par kuru dažas dienas vēlāk raksta jubilāram: «Un it sevišķi esmu priecīgs, ka izpildīju savu pārdroši uzurpēto sūtību, jo uzzināju, ka Vācijā neviens šai dienā ne pirksta nebija pakustinājis... Un,

ja kāds viņiem par to kaut ko būtu pārmetis, viņi varētu atbildēt: «Piedodiet, bet T. M. taču uzstājās!» Tādi viņi ir. Viņi taču sūta pusebreju Lēvaldu uz Čīrihi, lai tas šeit trešās impērijas vārdā propagandētu Olimpiādi*, runādams par cildeniem humānisma ideāliem — par tautu brāļošanos, cilvēka cieņu, par «apkampieties, miljoni»** un citiem atribūtiem. Tādi viņi ir. Tie ir visnekaunīgākie cūkas, kādus vien dievs jebkad laidis pasaulē. Neuzskatiet to par emigranta errošanos! Tā ir sausa konstatācija.» Taču tāpat spekulēt konkrēti ar viņa, Tomasa Manna, vārdu, kā, viņaprāt, ir spējīgi spekulēt trešās impērijas darboņi savā ārpolitiskajā spēlē, drīz vien savos aizspriedumos pret emigrantiem atļaujas šveicietis Korodi, ievietodams 1936. gada janvāri avīzē «Neue Zürcher Zeitung» rakstu «Vācu literatūra emigrantu spogulī», un tad Tomass Manns atbild Korodi nevis privāti, bet gan ar publisku atspēkojumu, ar atklātu vēstuli tai pašā avīzē.

Iebilzdams pret emigrantu literatūras identificēšanu ar vācu literatūru (Korodi uzstāšanos bija ierosinājis raksts, kurā tika apgalvots, ka visa vācu literatūra esot pārcēlusies ārpus Vācijas robežām), Korodi apgalvoja, ka emigrējusi tikai «romānu rūpniecība», ka viņš nevarot nosaukt nevienu emigrējušu dzejnieku un ka vācu emigrantu prozu pārstāvot galvenokārt ebreju rakstnieki. Savā atbildē Korodi Tomass Manns jo sīki analizē katru punktu šajā nievīgajā atsauksmē par emigrantu literatūru. «Ko tur teikt, «rūpniecība», «industrija» nozīmē «čaklumu»,» viņš saka, «un cilvēkiem, kas atrauti no dzimtās zemes... patiesi jābūt čakliem, ja viņi grib izturēt.» Viņš nosauc dzejnieku emigrantu Brehta un Behera vārdu. Viņš min daudzus Vāciju atstājušus prozaiķus neebrejus un kā pirmos nosauc savu brāli un sevi pašu. Taču šoreiz viņš tvēra spalvu ne literāras polemikas dēļ: Korodi raksts viņam noderēja tikai par ieganstu, lai darītu galu savam nenoteiktajam juridiskajam stāvoklim un raidītu izaicinājumu tiem, «kas nu jau trīs gadus nekādi nevar sadūšoties visas pasaules acīs atņemt man vācieša vārdu». Vēstuli viņš beidz ar apliecinājumu par savu pievienošanos emigrācijai un ar mums jau pazīstamām Augusta Platena vārsmām.

* 1936. gada Olimpiskās spēles notika Berlīnē.

** Vārdi no Šillera odas, kuras tekstu izmantojis Bēthovens Devītās simfonijas noslēguma korim («Seid umschlungen, Millionen!»), 2S2

Jā, viņš^ skaidri apzinās, kādas sekas būs šim viņa solim. «Jautājums par manas mantas izdošanu un par pases izsniegšanu, pats par sevi saprotams, ar šo aktu ir izšķirts uz visiem laikiem,» viņš raksta Renē Šikelem. Tais pašās dienās vēstulē Hesem viņš paskaidro, kāpēc tā rīkojies: «Man vajadzēja galu galā skaidri noformulēt, kurā pusē esmu: pasaules dēļ, jo tajā valda diezgan pārprotami un neskaidri priekšstati par manu attieksmi pret trešo impēriju, un arī sevis paša dēļ, jo tas jau sen bija man garīgi nepieciešams. Bet tad, kad Korodi, izmantodams manu vārdiņ tik nekrietni izrīkojās ar emigrāciju, man gluži vienkārši radās pienākums dot emigrācijai gandarījumu, pieslieties tai.»

Tieši pirms brauciena uz Budapeštas «Coopération» sesiju intervijā Prāgas antifašistiskajam nedēļas izdevumam viņš vēstulē Korodi teikto atkārto vēl enerģiskāk un asāk: «Vācijā ir mēģinājuši atšķelt mani no pārējiem emigrantiem. Ir mēģinājuši to, kas noticis ar Tomasu Mannu, iztēlot par īpašu gadījumu, kam neesot nekā kopēja ar citiem emigrantiem, par kuriem Vācijā runā tikai barbariskos^ izteicienos. Tas nenotiks. Es jūtos piederīgs pie tās emigrācijās, kas cīnās par labāku Vāciju. Es piederu pie tās.»

GRĒKSŪDZĒ TURPINĀS

1936. gada 2. decembrī hitleriskā valdība publicēja kārtējo sarakstu par tiem, kam atņemta Vācijas pavalstniecība, sarakstu, kurā lasāms Tomasa Manna vārds. Tādējādi nolādēšana sekoja desmit mēnešu pēc tam, kad tika raidīts izaicinājums, taču tā bija atbilde tieši uz šo izaicinājumu. Nākošajā dienā, 3. decembrī, ar demagoģiskām standartlamām komentēdams izcilākā vācu rakstnieka iz-stumšanu no dzimtenes, nacistu oficiozs sakarīgi nosauca tikai vienu konkrētu pamatojumu tādam aktam — vēstuli, kas bija adresēta Korodi: «Viņš daudzkārt ir piedalījies,» par Tomasu Mannu rakstīja «Völkischer Beobachter», «starptautisku, pa lielākajai daļai ebreju ietekmē esošu savienību demonstrācijās, bet to naidīgā attieksme pret Vāciju ir visiem zināma. Pēdējā laikā viņš ne vienu vien reizi savas demonstrācijas atklāti saistīja ar pretvalstiskiem

izlēcieniem pret reihu. Sakarā ar diskusija kādā pazīstamā Cīrihes laikrakstā par emigrantu literatūras vērtējumu viņš nepārprotami nostājās pretvalstiskās emigrācijas pusē un publiski izteica reiham ļoti smagus apvainojumus, kas izraisīja spēcīgu pretsparu ari ārvalstu presē. Viņa brālim Heinriham, viņa dēlam Klausam un viņa meitai Ērikai jau sen atņemta Vācijas pavalstniecība par necienīgu uzvedību ārzemēs.»

Šais decembra dienās viņš strādāja pie «Lotes Vei-mārā» — par to runāsim turpmāk — un, kad pienāca ziņa par pavalstniecības atņemšanu, centās koncentrēties un turpināt darbu, jo īstenībā taču nekas negaidīts nebija noticis, un jau aptuveni divas nedēļas pirms «bargā dekrēta» — tā viņš vēlāk dēvēja Berlīnes ediktu — pie čehu konsula Cīrihē bija norisinājusies procedūra, ar kuru Tomass Manns tika uzņemts Čehoslovakijas pavalstniecībā. Tomēr šī ziņa nepalika nepamanīta, vēstuļu un telegrammu skaits, ko viņš saņēma sakarā ar formālo de-patriāciju, atgādināja Nobela prēmijas laiku un viņa mūža apaļo gadskārtu dienas, nemitīgi zvanīja telefons, korespondenti lauztin lauzās pie viņa. Vienu interviju — skopu, īsu — viņš deva: «Pirmām kārtām man jāaizrāda, ka es nu jau divas nedēļas esmu Čehoslovakijas pilsonis un lidz ar to automātiski esmu zaudējis Vācijas pavalstniecību, tā ka šim aktam nav itin nekādas juridiskas nozīmes. Par to, ka tam nav itin nekādas garīgas nozīmes, nemaz nav ko runāt. Man jau bijusi izdevība paziņot, ka vācu dzīvē un vācu tradīcijās man ir dziļākas saknes nekā spīvajiem, tomēr viendienas varasvīriem, kas šobrīd valda Vācijā.»

Kā redzams, viņš izteicās visai mierīgi un lakoniski, jo bija taču sagatavojies uz šo nacistisko varas iestāžu akciju, kas itin nekā negrozīja nedz viņa stāvoklī, nedz viņa attiecībās ar dzimteni. Bet vēstulē, kas tai pašā dienā rakstīta brālim Heinriham, viņš atzinās, ka šī ziņa viņu tomēr «neprātīgi satricinājusi» un ka viņu turklāt pārņēmis draugu un lasītāju satraukums, kas izpaudies apsveikumu un laba vēlējumu straumē. Viņa jūtas meklēja izeju, un nepagāja ne mēnesis, kad tās jau atrada ceļu uz papīra, jo vairāk tāpēc, ka tūdaļ pat sekoja jauns trieciens, kas lika viņam izskaidroties ar Vāciju un pašam ar sevi. Jau decembrī uz «rakstnieka Tomasa Manna kunga» adresi pienāca šāda vēstule:

«Karaļa Fridriha Vilhelma Iteinas universitātes Filozofijas fakultāte Nos. Nr. 59

Bonnā 1936. g. 19. decembri

Ar Bonnas universitātes rektora kunga piekrišanu man jādara Jums zināms, ka, tā kā Jums atņemta Vācijas pavalstniecība, Filozofijas fakultāte uzskata sevi par spiestu svītrot Jūs no goda doktoru saraksta. Saskaņā ar mūsu Statūtu VIII pantu Jūs zaudējat tiesības uz šo titulu.

(paraksts nav salasāms) Dekāns.»

Jauno — 1937. gadu viņš iesāka ar to, ka atbildēja uz šo vēstuli. Viņa atbilde bija iespiesta avīzē «Neue Zūrcher Zeitung» un tūdaļ iznāca Cīrihē atsevišķā brošūrā, kas nekavējoties tika pārtulkota vairākās Eiropas valodās. «Rezonanse, izrādās, ir diezgan plaša,» viņš jau februāri rakstīja savai itāliešu tulkotājai. «Tiek iespiests piecpadsmitais vācu metiena tūkstotis, ir jau tulkojumi zviedru, holandiešu, čehu valodā, plašā vērienā grasās izplatīt amerikāņu izdevumu, kas vai nu vēl ir darbā, vai arī jau nācis klajā, pat ungāru prese ievietojusi lielus fragmentus un labvēlīgus rakstus, bet Parīzē «Saraksti» šobrīd iespiež «Marie-Anne»[44]. Tikai Londona met sprunguļus riteņos — vienmēr viens un tas pats. Tiesa gan, «Manchester guar-dian» un «Times» deva informāciju un fragmentus; tomēr vēstuli visā apjomā neizdodas ievietot...»

Sai sakarā atzīmēsim, ka Vācijā «Sarakste ar Bonnu», ko Hitlera laikā izplatīja nelegāli ar maskētu virsrakstu «Vācu klasiķu vēstules. Ceļi uz zināšanu», pirmo reizi tika iespiesta 1945. gada aprīlī avīzē, ko sabiedroto okupācijas karaspēks izdeva vācu civiliedzīvotājiem.

«Sarakste ar Bonnu» — tā saucas jaunais publicistiskais grēksūdzes dokuments, jo tas sākas ar jau citēto dekāna vēstuli: mūsu varonis pilnīgi reproducē tās kancelejisko tekstu, fiksēdams pēctečiem šo vācu inteliģences kauna liecību, kā viņš bija fiksējis trokšņošanu zālē un kāju dauzīšanu, kas savā laikā pārtrauca viņa runu par vācu republiku. Tomēr Bonnas dekāns ir, protams, tikai nosacīts adresāts, manifestus neadresē vienam cilvēkam, turklāt nesalasāmā paraksta dēļ cilvēkam bezvārda, un, ja runa te būtu tikai par akadēmiskā titula atņemšanas aktu, Bonnai adresētās vēstules autors, kas, starp citu, jau pirms pusotra gada bija kļuvis par Harvardas universitātes filozofijas goda doktoru, nerūpētos, lai tik plaši tiktu izplatīta viņa atbilde, un nemaz nav jāšaubās, ka viņš vispār nebūtu ķēries pie spalvas. «Patiesi, dekāna kungs, biju pavisam aizmirsis, ka vēl joprojām runāju ar Jums,» viņš saka savas vēstules beigās. Un šie vārdi, kas atgādina retorisku paņēmienu, izsaka notiekošā īsteno jēgu: rakstnieks joprojām raksta grēksūdzi, audzinādams sevi un citus.

«Nekad nebiju domājis, nekad man nebija iešāvies prātā, ka vecumā būšu emigrants, kam atņemta manta, kas dzimtenē izsludināts ārpus likuma un kas jūt dziļu nepieciešamību izteikt politisku protestu.. . Esmu daudz vairāk piemērots reprezentācijai nekā mocekļa lomai, daudz vairāk tam, lai dotu pasaulei mazliet cildena prieka, nekā tam, lai urdītu uz cīņu, sētu naidu. Vajadzēja notikt kaut kam briesmīgi nepareizam, lai mana dzīve izveidotos tik nepareizi un nedabiski. Cik atļāva mani vājie spēki, esmu centies novērst šo nepareizību un tādējādi sagatavojis sev likteni, ko tagad man vajag iemācīties savienot ar savu, būtībā tam svešo iedabu.» Lai gan šī personiskās situācijas analīze ir patiesīga un precīza — un tās dziļums un precizitāte pati par sevi jau attaisno virsrakstu «Ceļi uz zināšanu», kā «Saraksti ar Bonnu» nelegāli izplatīja Vācijā, jo uz zināšanu ved tieši patiesīgums un precizitāte, — mūsu varoņa atbilde tomēr būtu palikusi tikai psiholoģiski autobiogrāfisks dokuments un nebūtu izraisījusi tik plašu rezonansi, ja, pirmkārt, šeit no paša pieredzes nebūtu izdarīts vispārīgs secinājums, ka humānisma problēma ir nedalāma, ka garīgi estētiskais un politiski sociālais princips ir cieši vienoti, ka rakstnieka atbildība par valodu pāraug atbildībā par saVu tautu, un, otrkārt, un tas ir vēl svarīgāk, jo vēstuli viņš adresēja ne tikai kultūras darbiniekiem, ne tikai inteliģencei, bet, var teikt, visplašākajām lasītāju masām, — ja šeit nebūtu klaji nosaukts Vācijā un uz rietumiem no tās tolaik vēl daudziem slēptais fašistiskās valstiskās sistēmas galamērķis — karš. «Sai sistēmai,» viņš rakstīja, «nevar būt nekāda cita mērķa, nekādas citas j ēgas un attaisnojuma; tā bez šaubīšanās uzņēmās tiesību upurēt brīvību, taisnību, cilvēku laimi, izdarīt neskaitāmus noziegumus, slepenus un atklātus, un visu to viena mērķa vārdā — par katru cenu audzināt tautu karam.»

Nevar iedomāties garīgo noskaņojumu, kādā viņš tagad strādāja pie «Lotes Veimārā», nevar nedz saprast viņa vēstulēs šajā priekškara posmā allaž saklausāmo noguruma motīvu, motīvu par novēršanos no «netīrā ceļa», kādā «iegriezusies vēsture», nedz, no otras puses, pilnīgi novērtēt sīkstumu, ar kādu viņš, kas reiz bija teicis: «Tā izskatās, ka drīz vien mūsējiem neatliks vietas zemes virsū, tā ka mums vajadzēs paslēpties zem tās,» — turpināja savu darbu kā mākslinieks un sabiedrisks darbinieks, — tas nav iespējams, ja neņem vērā, ka viņa rūgtajās pārdomās līdzās Vācijai bija vēl viens pastāvīgs objekts. «Ciešot Vācijas dēļ», viņš šajos priekškara gados ne mazāk cieta no Rietumu piekāpības Hitlera priekšā, no tā dēvētās appeasement* politikas, kas fašismam deva iespēju sagrābt aizvien drošākas pozīcijas Eiropas kontinentā. Kad 1937. gadā uz Bonnu rakstītajās vēstulēs autors runāja par Londonas «sprunguļiem riteņos», kad viņš 1938. gadā pēc Minhenes vienošanās norādīja uz Anglijas premjera Nevila Čemberlena fizionomisko līdzību ar hitlerisko diplomātu fon Papenu (kurš, pie reizes jāsaka, ar amerikāņu palīdzību paglābās no apsūdzības sprieduma Nirnbergas procesā), kad viņš 1939. gada maijā, trīs mēnešus pirms kara sākuma, izteica bažas, ka varētu notikt kārtējā «appeasement», — šais izteikumos izskanēja jau sena sāpe, kas mocīja cilvēku, kurš skaidri saskatīja buržuāziskās pasaules predispozīciju uz fašismu kā līdzekli sociālistisko pārveidojumu novēršanai.

Te būs viena, spriežot pēc vēstules datuma — 1936. gada 4. augustā — gandrīz vai pirmā Tomasa Manna reakcija uz pilsoņu karu Spānijā: «Pasaule līdzinās ...! Ko jūs teiksit par Spāniju? Ja tauta (ar kuru kopā turas šās zemes labākie cilvēki) tur uzvarēs, tad, ievērojot morālo un materiālo atbalstu, kas tiek sniegts tās nāvīgajiem ienaidniekiem, tas būs vēl nepieredzēts triumfs un varoņdarbs. Prātam nav aptverams, cik neģēlīga ir dedzība, ar kādu kapitālistiskā prese ... uzrauga, lai Francija ievērotu neitralitāti, turpretim par Itālijas un Vācijas neitralitāti tā neraizējas nenieka. Kas priecājas par naivitāti, tas ir, par to, ka bezkaunīgs savtīgums gūst pārsvaru pār [45]

jebkuru garīgu godīgumu, tas šodien ir apmierināts.» Šīs pašas domas, tikai akcentējot rakstnieka pienākumu uzstāties pret «savtīguma» trakošanu, viņš atkārto pēcvārdā ļ rakstu krājumā «Spānija», ko 1937. gadā laida klajā «Šveices sieviešu sociālistiskā savienība»: «Spānijā zvēriski trako savtīgums. Vai pasaule to redz, vai sajūt? Pavisam, pavisam nepietiekami... Vai nav tiesa, cilvēku, kas šodien — kā gadās dzirdēt — apgalvo: «Politika mani neinteresē,» — mēs uzskatām par diezgan zemisku; viņa apgalvojums mums šķiet ne tikai egoistisks un no dzīves atrauts — tas šķiet arī muļķīgs pašapmāns, stulbuma un niecīguma apliecinājums ... Nešaubos, ka rakstnieks, kas šodien piekāpjas cilvēka pārliecības jautājumos, kas padodas, kad politiski tiek izvirzīts jautājums par cilvēku, un aiz savtības nodod garu, — tāds cilvēks ir garīgi zudis.

Viņš visādā ziņā ies bojā, viņš ne tikai zaudēs savu mākslu, savu «talantu» un neradīs nekā tāda, kas spēj dzīvot, bet pat viņa agrākie darbi, kuri radīti vēl bez šās vainas zīmes un kādreiz bijuši krietni, vairs nebūs tādi, tie kļūs par pīšļiem cilvēces acīs. Tāda ir mana ticība. Piemēri man ir acu priekšā.» Nākošā, 1938. gada vēstulē viņš ar simpātijām un sapratni citē, ko viņa vecākie bērni žurnālisti Ērika un Klauss, atgriezušies no Spānijas, rakstījuši paši par savas pārsteidzošās bezbailības cēloņiem republikāņu ierakumos: viņi jutuši gandarījumu par to, ka atradušies vienīgā vietā uz zemeslodes, kur «šāva uz to 1 derdzīgo pasaules trumu, ko sauc par fašismu».

Romāna «Lote Veimārā» sākumu iespieda žurnāla «Maß und Weit» («Mērs un vērtība») pirmajā numurā. Sakarā ar visu nule teikto šī bibliogrāfiskā uzziņa pelna ievērību. Dzīvodams Šveicē, kur uz fašismu «nešāva», Hitlera terorizētās, bet viņam izdabājošās Eiropas centrā, un strādādams pie dziļi personiska rakstura darba, kurā bei- ' dzot īstenojās viņa sensenā iecere, — pie grāmatas par Gēti, tādējādi apmierinādams savu organisko vajadzību pēc «mūzikas», pēc «cildenās spēles», kas ietvēra viņa slēptākās, reizēm rūgtās pārdomas par sevi, par mākslu, par vāciešiem un kas pasauli pārņēmušajai barbarisma tumsai pretim statīja varbūt tikai prāta gaismu, domas un vārda nokrāsu bagātību, plašu skatu uz vēsturi (mēs sa-kām «varbūt tikai», jo «bruņotais humānisms» prasa neapšaubāmi tiešāku un aktīvāku iejaukšanos notikumos), dzīvodams Cīrihē un aizrautīgi strādādams pie romāna

«Lote Veimārā», viņš 1937. gadā pirmoreiz kopš jauneklīgās «Pavasara vētras», tas ir, īstenībā pirmoreiz visā savā garajā literārās darbības laikā sāka izdot žurnālu. Tas iznāca trīs gadus; sākumā redaktors bija Elzasas emigrants kritiķis un literatūrzinātnieks Ferdinands Lions, vēlāk — Tomasa Manna vidējais dēls Golo, un žurnāla programmu skaidrāk nekā Tomasa Manna priekšvārds pirmajam numuram izsaka šā divmēnešu izdevuma virsraksts un vēstule, kurā mūsu varonis uzaicina par žurnāla «Maß und Wer/» līdzautoru Hermaņu Hesi. «Sociālisti? Sociālisti esam mēs,» teikts šai priekšvārdā. Vārds «sociālisms» viņa leksikonā nenozīmē mācību par proletariāta diktatūru, tas ir aptuveni tāds pats sinonīms Hof-manstāla^46 teicienam «konservatīvā revolūcija», kurš viņam savā laikā iepatikās, aptuveni tāda pati nosacīta formula sociālajām reformām, kas atjaunina buržuāzisko humānismu, kādi viņa mutē jau bija termini «republika» un «demokrātija», un šo pēdējo — to redzēsim — viņš bieži izmantoja arī šajos pirmskara gados. Hesem viņš rakstīja: «/žurnālam/ jābūt nevis polemiskam, bet gan konstruktīvam, radošam, tam vienlaicīgi jāpauž atjaunošanas tendence un draudzīgā attieksme pret nākotni, cenšoties iekarot uzticību un autoritāti, lai kļūtu par augstākās mūsdienu vācu kultūras patvērumu Vācijas iekšējo juku laikā.» Žurnālā «Maß und Wert» līdztekus brāļiem Man-niem savus darbus iespieda Hese, Muzils, Garsija Lorka, un jau tikai tas vien, ka Tomass Manns izdeva šo žurnālu, būtu nodrošinājis viņam cieņas pilnu vietu kultūras cīņā pret fašismu, vēl jo vairāk tāpēc, ka žurnāls ne tikai nedeva viņam nekādu materiālu labumu — tas, starp citu, ir pats vienkāršākais personiskais piemērs — pretēji daudziem citiem piemēriem, kas bija «viņam acu priekšā», kad «savtības» labad tika izdarīta nodevība pret «garu», — bet vēl prasīja no viņa, it īpaši pēc kara sākšanās, naudas upurus un sagādāja rūpes par naudu: viņš atsacījās no honorāriem par savām publikācijām un, kad izsīka līdzekļi, ko žurnālam «Maß und Wert» bija piešķīrusi mecenāte, kāda Luksemburgas tēraudlietuvju magnāta atraitne, meklēja jaunus subsidentus Amerikā, likdams svaru kausā savu vārdu.

Mums jau iznācis pieminēt viņa pastāvīgo interesi par Gētes personību, interesi, kas izpaudās gan kritiski publicistiskās apcerēs par viņu, gan vājībā pret visniecīgākajām iezīmēm, kur parādījās kaut kāda līdzība starp viņu, Tomasu Mannu, un Gēti, vērībā pret dažkārt gluži nejaušām sakritībām viņa paša un Gētes sadzīves apstākļos. Grūti saskaitīt, cik reižu viņš citējis, attiecinādams uz sevi, pazīstamās Gētes vārsmas par stāju un «stingro dzīves veidu», kas mantots no tēva, un no «māmuļas» iegūto «līksmo dabu un sacerēšanas kaisli». Ne vienu vien reizi viņš atkārtoja arī nopietnāku izteikumu — ka viņš gan neesot Gēte, tomēr no tās pašas saimes, tādējādi uzsvērdams, ka uzlūko sevi par vācu kultūras humānistisko tradīciju mantinieku. Savā ziņā sekošana Gētes pēdās bija arī «Burvju kalns», kas XX gadsimta aktuālos jautājumus traktēja ar «Vilhelma Meistera» un «Poēzijas un īstenības» pedagoģisko mērķtiecību.

Ideja «sekot pēdās», atdarināt mītu, tas ir, uz jauna vēsturiskā pamata reproducēt un modificēt jau gatavus, gadu simtos izveidojušos cilvēku lomu paraugus — šī ideja it īpaši nodarbināja mūsu varoni visus tos gadus, kamēr viņš strādāja pie bībeliskās tetraloģijas, kuras personāži — citējam vārdus no viņa referāta par šo tetralo-ģiju — «vēl, kā nākas, nezināja, kas viņi ir, vai arī sprieda par sevi pieticīgāk un rimtāk, bet toties dziļāk un pareizāk nekā mūsdienu indivīds, viņi nebalstījās uz pieredzi, ko uzkrājuši viņiem līdzīgie, viņi nesakņojās pagātnē un tai pašā laikā bija pagātnes daļiņa, viņi identificēja sevi ar pagātni un gāja tās pēdās, un pagātne atkal atdzīvojās viņos». Strādādams pie «Jāzepa», mūsu varonis pārkāpa — tā viņš to izjuta — kādu, viņaprāt, vecuma robežu mākslinieka mūžā, robežu, kas tai pašā referātā formulēta šādi: «... Laiks, kad episks mākslinieks sāk uzlūkot lietas no tipiskā un mītiskā viedokļa, ir svarīga robeža viņa mūžā. Šis solis... sagādā viņam jaunu izziņas un jaunrades prieku, ko... parasti piedzīvo vēlākos mūža gados; jo cilvēces mūžā mītiskais gan ir agrīnā un primitīvā pakāpe, turpretim atsevišķa indivīda dzīvē tā ir vēlīna brieduma pakāpe.»

Kad 1936. gada augustā tika pabeigts «Jāzepa» trešais sējums, viņam jau sen bija skaidrs, ka atbilstoši uzsāktajam vēstījuma ritmam triloģijai vajadzēja pāraugt par tetraloģiju un ka epa pabeigšanai būs vajadzīgs vēl ilgs «tarba posms. Taču uzreiz sākt ceturto sējumu viņam negribējās. Materiāls, jau izveidojušies šās «spēles noteikumi» bija viņu nogurdinājuši. Taču viņš ne mirkli nedomāja, ka varētu palikt dīkā, ka varētu uz laiku vispār ulrauties no «mūzikas» tieši tagad, kad pāri Eiropai sabiezēja tumsa, kad viņa «sirds muskulim» vajadzēja izturēt aizvien jaunus un jaunus pārbaudījumus. Viņš jau arī ag-luk, gan ironiskā formā, bet patiesībā kā grēksūdzē vienmēr bija norādījis, cik svarīgs rakstnieka darbā ir disciplinējošais «par spīti», taču tagad viņam vēl nozīmīgāka šķita koncentrēšanās mākslinieka uzdevumiem. Tagad tā viņam bija nevis tikai atelpa, patvērums, pašapliecināšanās vai pat talanta mēraukla, bet gan cilvēka izturības mēraukla, protests pret fašistisko barbarismu, Vācijas vārdā reprezentēšanās pasaules priekšā. Tā bija jauna koncentrēšanās godkāre.

Un, jādomā, tāpēc arī stiprāka nekā jebkad agrāk tā neapmierinājās ar koncentrēšanos vien, tā prasīja no mūsu varoņa nemitīgu koncentrēšanās apvienojumu ar gluži pretējām «izkliedējošām» rūpēm un pienākumiem, un tieši par to mēs domājām, vērsdami lasītāja uzmanību uz «Lotes» pirmo lappušu parādīšanos vienlaicīgi ar žurnāla «Maß und Wert» iznākšanu. Taču žurnāls, kā vēlāk redzēsim, nepavisam nebija vienīgais gadījums, kad «mūzika» tika apvienota ar tiešu iejaukšanos notikumos. Jau 1935. gadā, tas ir, pirms atbildes Korodi, pirms runas «Coopération» sesijā Budapeštā, pirms «Sarakstes ar Bonnu», pirms pārrunām par žurnāla organizēšanu, pirms darba sākuma pie «Lotes», Tomass Manns rakstīja māksliniekam Alfrēdam Kubinam: «Kad lasīju par jūsu radošo vienatnību, mani mazliet mocīja sirdsapziņa, jo es tiešām pārlieku atļauju pasaulei jaukt sev galvu, pārlieku daudz braukāju apkārt, ar savu laiku un ar saviem spēkiem izrīkojos tā, itin kā man pavisam droši vēl būtu garš mūžs dzīvojams ... Bet vispār darbs arī tā iet uz priekšu, un varbūt tieši tas dod gandarījumu, ka, par spīti daudziem momentiem, kas izklaidē, man tomēr izdodas ar pārcilvēciskiem spēkiem koncentrēties.» Atkārtojam — tas teikts pirms «Lotes», taču vēl vairāk nekā uz 1935. gadu attiecināms uz 1936. un turpmākajiem gadiem, un savu īso pārskatu par viņa iekšējiem priekšnosacījumiem jaunam darbam beigsim, uzsvērdami minētā citāta pēdējos vārdus.

Tātad 1936. gada rudenī viņš sāk vēstījumu par to, kā 1816. gadā galma padomniece Šarlote Kestnere, tā pati, kas bija «Jaunā Vertera ciešanu» varones prototips, kopā ar savu pieaugušo meitu atbrauca uz Veimāru un, saņēmusi Gētes ielūgumu pusdienās, tikās ar viņu, tobrīd visā pasaulē slaveno «olimpieti», daudz, daudz gadu pēc tās viņa jaunības mīlestības epizodes, kas arī jau sen bija^11 iemūžināta «Verterā». Tāda tikšanās īstenībā notikusi, romāna pamatā ir dokumentāri apliecināts fakts, un vispār «Lotes» autors, lai gan ar zināmām poētiskām brīvībām, tomēr savā stāstā ļoti precīzi balstās uz faktiem un doku-i-mentiem. Kas gan tas ir — vai arheoloģiska, ja atļauts tā sacīt, rakstura romāns, kura mērķis — attēlot pagātnes laikmetu, rūpīgi reproducēt tā laika garu, sadzīvi, valodu, ar mākslas pieskārienu atdzīvināt pagātni? Tāds minējums gan ir pretrunā ar visu autora iepriekšējo daiļradi, kas vienmēr sakņojusies sava laika un autobiogrāfiski personiskās problēmās, tomēr tāda doma var rasties — un arī radās, kā jaušam no kritiķu spriedumiem, kuros sīkmanīgi norādītas atsevišķas pretrunas ar vēstures un literatūras avotiem vai arī izteikti pārmetumi autoram par «nepietiekamu cieņu» pret Gēti. Tāda doma var rasties: ir trīsdesmito gadu beigas, rakstnieks atrauts no dzimtenes, pasaule zaudējusi pagājušā gadsimta relatīvās stabilitātes pēdējās paliekas, tā atrodas sprādziena stāvoklī, un nav nemaz tik aplam domāt, ka šādos apstākļos «XIX gadsimta gara dēls», kas cieš Vācijas dēļ, kas aizstāv savu nepieciešamību koncentrēties mākslinieka darbam, kas uzskata sevi par dzimušu, lai «objektivizētu», «ietērptu» dzīvi «vārdos», ka šis rakstnieks varētu aizrauties ar tādu no-rūgušu savas dzimtās zemes materiālu darbam, tā teikt, paša materiāla faktūras dēļ. Taču nē, mūsu varonis, kas tad, kad sāka «Jāzepu», pārlasījis Flobēra «Salambo», sev teica, ka šodien romānus tā nevar rakstīt, arī «Lotē» paliek uzticīgs savai pārliecībai, un otrā pasaules kara priekšvakarā arheoloģiskais žanrs viņam ir tikpat tāls un svešs, kā vienmēr bijis.

Vai varbūt viņš pievērsās vēsturei aiz zināmām analoģijām ar savu laiku, proti, varbūt viņš sprauda sev aptuveni tādus pašus mērķus, kādus tais gados centās īstenot Lions Feihtvangers, pret kuru Tomass Manns juta draudzīgas simpātijas un kurš savos vēsturiskajos romānos, izsekodams sarežģītos, negaidītos un asiņainos progresa ceļus, pagātnes situācijās un notikumos meklēja .itbildes uz sava laika jautājumiem, uzsvērdams, ka daža labā tagadnes kolīzija visai atgādina jau kādreiz notikumus? «Lotē» taču runa ir konkrēti par Gētes domstarpībām ar savu nāciju Napoleona karu laikā, par viņa šaubām, vai vācu atbrīvošanās kustība īstenībā ir atbrīvošanās, vai tā, likvidēdama feodālo iekārtu, patiesi izdziedēs vācu sabiedrību, par Gētes riebumu pret vācu birģerisko provinciālismu, par to, cik svešs Gētem bija tolaik Vācijā modē esošais romantiskais tautiskums, kas izpaudās gan lautas pasaku kultā, gan prūšu militārisma dievināšanā. Tas viss, bez šaubām, rada asociācijas ar «Lotes» autora paša toreizējo pozīciju, ar viņa laika vācu nacionālismu. Taču tādas analoģijas, mēs teiktu, ārējas analoģijas autors neakcentē, neizvērš, šiem sīkumiem Gētes biogrāfijā ierādīta neliela vieta, tā pilnīgi atbilst dienasgrāmatā «Ciešanas Vācijas dēļ» fiksētajām mūsu varoņa domām par to, cik netaktiskas un nevietā ir vēsturiskās paralēles salīdzinājumā ar pilnīgi jauno pasaules parādību — ar fašismu. «Vēsturiskie mājieni un paralēles (Cveiga grāmatā par Erasmu),» viņš rakstīja, «ir jau neciešamas, jo parāda pārāk lielu godu pašreizējiem notikumiem un atstāj vājuma iespaidu. «Luters, revolucionārs, vācu tautas dēmonisko, tumšo spēku rotaļlieta...» Tas ir izdevīgi ienaidniekam, kurš gan te nepazīs Hitleru? Taisni tā jau ir nelaime, ka kaila parodija, neķītra mērkaķošanās un degradācija tiek uztverta kā mītiska atgriešanās. Tāds sastatījums jau ir pakārtojums.»

Nē, ne tāpēc, lai apspēlētu virspusējas analoģijas, un arī ne tāpēc, lai iegremdētos pagājībā, bēgot no sava laika īstenības, ne tāpēc viņš nododas — patiesi nododas, jo, kā redzams no tā laika vēstulēm, viņš strādāja ar aizrautību un baudu, — vēstījumam par dažām dienām 1816. gada septembrī. Ka «Lote» tiek rakstīta Gētes tēla dēļ un tikai viņa dēļ, to var droši teikt arī tad, ja nezina mūsu izklāstītos šā darba priekšnoteikumus un pat vispār neko par šā darba autoru, bet tikai pamatojas uz darba rezultātu, uz gatavo tekstu. Grāmatā viss — gan personas, gan viņu sarunas, gan darbība — vērpjas ap vienu figūru, un nodaļa, kurā Gēte beidzot parādās lasītājam nevis citu personāžu stāstījumos par viņu — šie citi personāži to vien dara, ka runā par viņu, — bet gan pats, nodaļa, kurā autors itin kā uzaicina lasītāju piedalīties telepātijas seansā un ielūkoties Gētes domās, — šī, septītā nodaļa ir izcelta ari ar formas līdzekļiem. Visas pārējās nodaļas — sešas iepriekšējās un divas nākošās — apzīmētas pēc tāda tipa: Eistes Kapitel, Zweites Kapitel utt., bet šī — Das siebente Kapitel (ko tulkojumā, gan tikai aptuveni, varbūt varētu izteikt, piemēram, tā, ka citas nodaļas apzīmētu «Pirmā nodaļa», «Otrā nodaļa» utt., bet šo — mainot parasto vārdu kārtu •— «Nodaļa septītā»).

Tomēr vārdi «Gētes dēļ» ari maz ko izskaidro. Kāpēc pēkšņi Gēte tādā laikā? Protams, var atbildēt: lai nostatītu fašismam pretim vācu kultūras labākās, cildākās tradīcijas, lai gara nabadzībai pretim liktu gara bagātību. Tas būs pareizi un tai pašā laikā pārlieku vispārīgi. Tāda atbilde tomēr liek mums atgriezties pie parastā priekšstata par vēsturisko romānu, lai gan ar atrunu, ka «Lotes» autors noraida paņēmienus, par kuriem šeit tika minēts sakarā ar Feihtvangeru un Flobēru. Un, ja atbilde būtu tāda, kā tad izskaidrot «Lotes» rakstīšanas laikā vēstulēs bieži atkārtotos vārdus «unio mystica», autoru tolaik pārņēmušo sajūtu par «mistisko savienību» ar Gēti? Tieši šī sajūta, viņš atzīstas, sagādā viņam baudu pie šā darba.

Romāns beidzas ar dīvainu ainu. Atgriezdamās no teātra ekipāžā, ko Gēte laipni atsūtījis viņai pretim, Šarlote Kestnere pēkšņi pamana vai vēl joprojām izrādes izraisītajā saviļņojumā iztēlojas, ka viņai līdzās sēž Gēte. Šī galma padomnieces negaidītā, otrā tikšanās ar Gēti un tai sekojošais dialogs tīšuprāt sarakstīts tā, lai lasītājs nevarētu atbrīvoties no neizpratnes pilna «vai», nevarētu skaidri pateikt, vai viņš vēlreiz redz Gēti «pašu» vai arī Gēte atkal «atspoguļots» šoreiz nevis citas personas iespaidos, bet gan tās iztēlē. Aina ir dīvaina un tālab droši vien iespiežas atmiņā vēl jo vairāk tāpēc, ka ar to beidzas romāns. Tikko izlasījis «Loti», Heinrihs Manns brālim rakstītajā vēstulē, kas ir jūsmīga atsauksme par brāļa grāmatu, pirmām kārtām piemin septīto nodaļu un ainu karietē: «... Drīz vien es nonācu līdz Gētem. Pirmoreiz viņš parādās ... klusu un slepeni. Uzreiz nemaz nevar saprast, ka atrodies viņa sabiedrībā. Un beigās, karietē, galma padomniece Kestnere, dzimusi Bufa, arī tikai pēc brītiņa pamana, kas sēž viņai līdzās. Abas reizes tas iedarbojas smalki un spēcīgi...» Atbildēdams brālim uz viņa «skaisto vēstuli», «Lotes» autors īpaši pakavējas tikai pie karietes ainas: «Tas, ko Tu saki par noslēguma ainu, man vēl skaidrāk, nekā es jau zināju, parāda, ka esmu labi darījis, to piedomādams. īstenībā otras tikšanās nebija, un es no stāvokļa grūtībām izkļuvu tādējādi, ka liku jambiskās izrādes satrauktajai Lotei to iztēloties. Tā ir vienīgā nereālā aina, lai gan arī citas sarunas ir diezgan platoniskas.»

Šai ainā un autora atturīgajos vārdos, ka arī citas sarunas esot diezgan platoniskas, mūsuprāt, meklējama romāna atslēga, kas dod iespēju droši apgalvot, ka romāna tekstā ieslēptas vēl arī citas atslēgas. «Šī neatlaidīgā iedziļināšanās ... priekšmetā un sfērā, iedziļināšanās, bez kuras tev nekas neizdotos,» Tomasa Manna darbā prāto Gēte, «šī apsēstība, kas liek tev ar simpātijām iegremdēties un rakņāties un kas iesvēta tevi taipasaulē, ko tu mīlēdams esi uztvēris, tā ka tu brīvi un viegli runā tās valodā un neviens nevar izpētītu detaļu atšķirt no trāpīgi izdomātas.» Bet kas tad īsti ir šo prātojumu autors, vai te Gēte domā par savu darbu, piemēram, par darbu pie «Rietumu-austrumu dīvāna», vai arī mūsu varonis par savu paša darbu, piemēram, par darbu pie tās pašas «Lotes»? Atkal jau mūsu jautājumā iezadzies tas pats «vai», bez kura nevarējām iztikt, skaidrojot ainu karietē. Vēl viens — vietas taupīšanas nolūkā tikai viens — piemērs, lai gan tādu varētu minēt ļoti daudz, piemērs par tekstā ieslēptajām «atslēgām», taču tas ir kapitāls piemērs, izraudzīts tādējādi, lai kopā ar iepriekšējo noderētu par balstu turpmākajai «Lotes» analīzei, kurā mēģināts izskaidrot mūsu varoņa pievēršanos Gētem tādā laikā. Tai pašā septītajā nodaļā Gēte pēc autora gribas nododas pārdomām par «mākslas parodisko šķelmību, kas pašu pārdrošāko pasniedz ieveidotu vissolīdākajā formā un grūto izšķīdinātu piedodamā jokā».

Šeit «platoniskais» Gēte pauž ne tikai «Lotes» autora iemīļoto domu, bet gan pašu šā romāna uzbūves principu, turklāt «izpētīto» detaļu šai gadījumā patiesi grūti atšķirt no «trāpīgi izdomātās», jo reālais Gēte ir izteicis līdzīgas domas, piemēram, viņš patiešām sacīja, ka «ironija ir tas sāls graudiņš, kas vienīgais padara virumu baudāmu», un Tomass Manns viņa izteikumu, tam piesliedamies, ne vienreiz vien ir atkārtojis. Romānā «Lote Veimārā» Gēte ir gan vēsturiskais Gēte, gan «solīdā forma», kas ietver «pašu pārdrošāko». Ko tad mūsu varonis ir uzskatījis par «pārdrošību»?

1940. gadā Lūdvigs Lūisons, vācu cilmes amerikāņu

prozaiķis, atsūtīja Tomasam Mannam savu autobiogrāfisko grāmatu, lūgdams dot par to atsauksmi presē; tādus lūgumus mūsu varonis saņēma diezgan bieži. Atsacīdamies par grāmatu publiski izteikties, Tomass Manns aizrakstīja Lūisonam, starp citu, sekojošo: «Ir tāda intimitāte, tāds piepildījums ar paša personību, paša likteni, paša kļūdām un paša laimi, ar paša mīlestību ub ar sevi kā ar kāda cita mīlestības objektu, kas kaitina cilvēkus — ne tikai aiz nelabvēlības un triviālas prasības pēc kautrīguma, bet arī aiz kādām aizskartām kauna jūtām, kurām nevar liegt zināmu pamatojumu vismaz lielu sabiedrisku pārbaudījumu laikos, kad ir tik daudz iemeslu, lai attiecībā uz privāto momentu mēs būtu atturīgi. Es teiktu tā: Jūsu grāmatai būtu vajadzīga pēcnāves izdevuma aizsarg-izkārtne.» Viņaprāt, tātad pārdroša ir nodošanās personiskajiem pārdzīvojumiem, personiskajai pieredzei «lielu sabiedrisku pārbaudījumu laikos». Un pat tad, ja viņa personiskā pieredze mūsu varonim šķiet «reprezentatīva», ja viņa privātais moments ir attiecības ar savu zemi, ar vāciešiem, ar birģerību, tā kā tā šobrīd nav īstais laiks, lai publiski skaidrotu šīs attiecības. Jau agrāk stāstījām par Šoņenhaueram veltīto eseju. Tur attiecībā uz Sopen-haueru «Lotes» autors, atgādinām, aizrādīja, ka tad, «kad runā par patiesību, svarīgi ir tikai, cik tas pieņemams». Šī eseja rakstīta vienā laikā ar «Loti», un tas vēlreiz liecina, cik tās autoram bija svarīga doma, ka nepieciešama pieņemama forma, lai sāpēs izlolotu patiesību izteiktu maksimāli pilnīgi ar visām nokrāsām un atrunām. Kas tad bija šī patiesība pamatvilcienos? Nesaprašanās ar birģerību, kas viņam vienmēr nozīmēja Vācijas sinonīmu. Viņa, Tomasa Manna, pārbirģerība.

«Jūs pamodinājāt manī interesi par Hotornu^47,» drīz pēc «Lotes» pabeigšanas viņš rakstīja savai amerikāņu cienītājai un korespondentei Agnesei J. Meijerei, «man vajadzētu viņu izlasīt, tikai šaubos, vai šodien man vēl kaut ko nozīmētu šie birģeri ar netīro sirdsapziņu vai šie mākslinieki ar netīro sirdsapziņu tēvu birģeru priekšā. Tas ir jau pārdzīvots posms manā mūžā, un jūs pavisam aplam saucat mani par «Tonio Krēgera kungu», lai gan, no otras puses, es negribētu nebūt šās grāmatas autors vai atsacīties no tās. Galu galā tas ir mans «Verters» arī tad, ja būtu maz ticams, ka Napoleons lasītu «T. K.» septiņas reizes ...» Piebildīsim, ne tikai Tonio Krēgers piederēja pagātnei, bet arī tas Gēte, kuru vēl samērā nesen — 1932. gadā Tomass Manns uzskatīja par «birģerisma laikmeta pārstāvi». Kopš tā laika Vācijā un pasaulē bija notikušas pārmaiņas, kas liecināja, ka birģerība sliecas drīzāk iet Naftas ieteikto ceļu nekā ieklausīties «Burvju kalnā» labi sadzirdamajā motīvā, kas aicina uz starpniecību. Un tai neizsmeļami bagātajā mikrokosmā, kā Gēti vienmēr uztvēra Tomass Manns, pirmajā plānā, gluži otrādi, izvirzījās aspekti, kas šķīra viņu no vācu birģerības, pacēla viņu pāri birģerībai. «Gaidīt un atlikt — tas ir labi, iecere visnotaļ paplašinās,» — kad «Lotes» septītās nodaļas sākumā Gēte to saka sev, viņa vārdi, saprotams, attiecas arī uz Tomasa Manna seno ieceri radīt māksliniecisku Gētes tēlu, šais vārdos dzirdams «Lotes» autora gandarījums par to, ka viņš savu ieceri īsteno tikai tagad: nekad agrāk viņam nebija tik ļoti vajadzīga «kauna jūtu» prasītā «aiz-sargizkārtne» grēksūdzei, un nekad agrāk šā medija lomai nebija nepieciešams tieši Gēte — ir mākslinieks, ir vācietis, ir diženais, nevis tāds kā Hanss Kastorps, bet gan cilvēks, kura nopelni Vācijas labā un cilvēces labā ir tikpat neapstrīdams, visu atzīts fakts kā viņa, Gētes, nesaskaņas ar savu nāciju, kā viņa kultūras apvāršņa nesa-mērojamība ar viņu radījušās vides kultūras apvārsni.

«... Neviens nevar atšķirt izpētītu detaļu no trāpīgi izdomātas...» Mēs rakstām biogrāfiju, un mūsu uzdevums nav pedantiski izsekot, kas te «izpētīts» un kas «trāpīgi izdomāts». Mums svarīgi, lai lasītājs sajustu, ka «Lotes» Gēte, palikdams vēsturiskais Gēte, mūsu varonim bija arī tāds medijs, itin kā rupors un tai pašā laikā sur-dīne paša grēksūdzei. Tāpēc lai lasītājs pats sastata Tomasa Manna rakstos un vēstulēs daudzkārt atkārtotos apgalvojumus, ka viņš, Tomass Manns, «dzimis drīzāk reprezentācijai, nevis mocekļa lomai», ka Vācija — tas ir viņš, nevis tie, kas tur šodien valda, lai to sastata ar domām, ko viņš ietvēris kopējā Gētes domu plūsmā «Lotē»: «Viņi mani nevar ciest — ko lai dara, es viņus arī nevaru ciest, tā ka mēs esam kviti. Man ir sava vāciska būtība — lai velns viņus parauj līdz ar viņu nikno filistrību, ko viņi tā dēvē. Viņi domā, ka Vācija — tie ir viņi, bet Vācija — tas esmu es, un arī tad, ja tā pilnīgi ietu bojā, tā turpinātos manī... Nelaime tikai tā, ka es esmu dzimis drīzāk samierinājumam nekā traģēdijai.» Lai lasītājs pats salīdzina Hansa Kastorpa pozīciju starp audzinātājiem, kas cīnās par viņa dvēseli, lai salīdzina sapni, ko viņš redz, iemidzis sniegā, ar Gētes pārdomām «Lotē» par vāciešu pienākumu: «Tādiem, kas pieņem un apdāvina pasauli, ar sirdīm, kuras plaši atvērtas ikvienai auglīgai sajūsmai, kas pacēlušies augstāk, pateicoties saprātam un mīlestībai, pateicoties starpniecībai, pateicoties garam — jo starpniecība ir gars —, tādiem viņiem vajadzēja būt, un tā ir viņu sūtība, nevis ... kļūt muļķiem zemiskā paš-tīksmē un pašcildināšanā un savā muļķībā, muļķības dēļ, valdīt pār pasauli.» Lai lasītājs visu, kas viņam jau zināms par mūsu varoņa darba metodi, pats salīdzina ar to, ko par sevi kā par rakstnieku domā Gēte tai pašā septītajā nodaļā: «Kripatiņa talanta tev, protams, ir, ir dzejnieka dāvanas, kuras rod izpausmi, ja tu ļoti ilgi izlolo materiālu un esi savācis visu, kas var noderēt tavai iecerei, — tad jau veiksies, tad, skaties vien, kaut kas arī iznāk.,. Visu, kas tev pagadās, tu centies sastiprināt ar māla piku, ar ko tu šobrīd strādā, un nekam citam kā vien šim priekšmetam tavas domas un jūtas nepievēršas.»

Ja lasītājs ir apjautis Gētes tēla īpašo palīglomu, tad lai viņš no šā viedokļa paraugās arī uz dažiem Gētes rūgtajiem spriedumiem par vāciešiem, piemēram: «Kurioza eksistence vientulībā, nesaprastam, bez līdzcilvēkiem, saltumā, pašam uz savu galvu, vēl rupjas tautas vidū ietvert savā personā pasaules kultūru — no lētticīgas uz-plaūksmes līdz visu zinošam pagrimumam.» Vai arī: «Nav nejaušība, ka vecumdienu dabisko taedium vitae^48 Fridrihs Otrais izteicis aforisma formā: «Esmu noguris valdīt pār vergiem.»» Vai vēl: «Viņi neuzticas tavai vāciskajai esībai, viņiem šķiet, ka tu to ļaunprātīgi izmanto, un tava slava sagādā viņiem mokas un iesveļ viņos naidu... Taču slikti, ka viņi neieredz skaidrību. Žēl, ka viņi nepazīst patiesības burvību, pretīgi, ka viņiem tik mīļš ir tvans un skurbulis, un visāda trakošana ...»

Tieši biogrāfa pienākumu dēļ rūpīgāk aplūkosim šai dubultportretā — Gētes un autora portretā — vienu līniju, kuru pats autors, kas bieži ir teicis, ka zinot, kāds «saltums» no viņa dvešot un kādu «grīnumu» viņš ar savu personu uzdzenot pārējiem, izcēlis, atzīdamies, ka «romānā radījis ap Gēti līdz smieklīgumam baismu atmosfēru», lai «sodītu un izsmietu pats sevi».

No visa teiktā jau ir skaidrs, ka viens no galvenajiem «Lotes» motīviem ir mūsu varoņa attiecības ar saviem tautiešiem, tas ir motīvs «es un vācieši». Te, gluži dabiski, rodas jautājums: «Bet ko tad reprezentēju es?» — vecais jautājums, kas viņu vienmēr nodarbināja un kas savā laikā radīja māksliniekus-birģerus vai birģerus-mākslinie-kus ar netīru sirdsapziņu birģerības priekšā. Taču tagad šo jautājumu neierobežo kārtu ietvari, tagad Gētes pār-birģerība, viņa piederība ne tikai pie nacionālās, bet arī pie pasaules kultūras ir kaut kas dots, ir kaut kāda pamattēze. Jautājums tagad aizved slēptās mākslinieka dvēseles dzīlēs, un jo lielāku rūgtumu viņā rada viņa tautieši, jo viņam nepieciešams stingrāk, kritiskāk, nesaudzīgāk vērtēt savu iedabu, savus cilvēciskos dotumus.

Pēc mūsu citētajām Gētes pārdomām par «talanta kripatiņu» un par savu darba metodi seko pašatmaskojošs rezumējums: «Tas ir viss tavs spēks, vairāk nekā tev nav.» Tomēr tās nepavisam nav robežas paškritiskajai izpētei. Viens «Lotes» personāžs — bet visi romāna personāži to vien tikai dara, ka runā par Gēti, atklājot lasītājam aizvien jaunus un atkal jaunus, tā teikt, «plankumus uz saules», — bijušais Gētes sekretārs Rīmers pēc Tomasa Manna gribas apšauba sava patrona «plašuma», «tolerances», «samierniecības» kvalitatīvo iedabu, jo «plašums nav patstāvīgs fenomens, tas ... saistīts ar visa un nekā, ar visaptverošā gara un nihilisma, dieva un velna identitāti, to faktiski radījusi šī identitāte, tāpēc tam nav nekā kopīga ar mīkstsirdību, bet, gluži otrādi, tas reducējas uz savdabīgu «saltumu», uz iznīcinošu vienaldzību, uz neitralitāti un absolūtās mākslas indiferenci». Pedagoģiskajam «sodam», ko mūsu varonis vērš pret sevi, nepietiek ar tamlīdzīgiem abstraktiem psiholoģiskiem spriedumiem, tas netiek nomainīts ar pārspriedumiem par mākslu vispār, līdz kuriem no šejienes ir tikai viens solis — vilinošs solis, kas mīkstina «sodu». Savu paškritisko grēksūdzi ietērpis romānā un turklāt romānā par Gēti, mūsu varonis gūst iespēju grēksūdzes sfērā ietvert, turklāt negrēkojot pret taktu, savas ļoti konkrētās un ļoti personiskās vājības. «Sauksim lietas to īstajā vārdā,» Rīmers saka par Gēti, «sistemātisku izglītību viņš savulaik neieguva, bērna un jaunekļa gados viņš maz ko pamatīgi iemācījās. To nav tik viegli pamanīt, vienīgi tikai ļoti ilgā un tuvā saskarsmē ar viņu un tad, ja pašam ir īpaši pamatīga izglītība, jo pats par sevi saprotams, ka ar savu atjautu, ar savu noturīgo atmiņu un lielo prāta rosību viņš Viegli uztvēris un apguvis milzum daudz zināšanu ... un tās viņš demonstrē ar lielākām sekmēm nekā dažs zinātnieks savas nesalīdzināmi dziļākās zināšanas.» Starp citu, nezin vai šo savu personisko, taču, viņaprāt, no mākslinieka iedabas nešķiramo, drīzāk jocīgo nekā «baismo» avantūrismu domājis «Lotes» autors, runādams par «sodu», par «baismo» atmosfēru ap Gēti. Te vairāk noder vārds «izsmiet». Droši vien viņš pirmām kārtām domāja tās «Lotes» lappuses, kur runa ir par ģēnija «vampīrismu», par Gētes egoismu un egocentrismu, par to, ka, koncentrēdamies savā darbā, uzskatīdams visas lietas, bet galvenais — visus cilvēkus par jēlmateriālu savam darbam, Gēte negribot nodara pāri apkārtējiem un sāpina sev tuvus cilvēkus, kas viņu mīl. «Esmu pārliecināts,» ar sāpēm Šarlotei saka Gētes dēls Augusts, «ja es nomirtu agrāk nekā viņš — uil tas noteikti var notikt; tiesa gan, es esmu jauns, bet viņš vecs, tomēr kas gan ir mana jaunība pret viņa vecumu! Esmu tikai nejaušs, vājš viņa esības atzars, — ja es nomirtu, viņš arī par to klusētu, neko neizrādītu un nekad nepieminētu manu nāvi.»

Nesāksim iztirzāt — tas ir pārāk sarežģīts un intīms jautājums —, kā Gētes un viņa tuvinieku attiecības «Lotē» atspoguļo mūsu varoņa attiecības ar viņa tuviniekiem, starp citu — viņa attiecības ar vecāko dēlu Klausu, rakstnieku un žurnālistu, kura dzīvi traģisku vērta slavenā tēva ēna, kas aptumšoja viņa darbību. Ka te ir analoģija, ka mūsu varonis to tīšuprāt «apspēlē», redzams kaut vai no tā, ka pēc Klausa pašnāvības — viņš padarīja sev galu 1949. gadā — roka, kas sarakstīja «Loti», rakstīja vēstulē Heinriham: «Pilnīgi labi es jau sen (kopš «mana dēla aiziešanas») nejūtos.» «Mana dēla aiziešana» — tas ir citāts no Gētes, tie ir vārdi, ar kuriem Gēte 1830. gadā vēstulē pieminēja sava dēla Augusta nāvi. Taču «Lotes» Gēte, kā jau teicām, ir Tomasa Manna rupors, un rupors daudzkārt pastiprina arī pašas vājākās, pašas klusākās skaņas, un, tāpat kā netiešo atzīšanos saltumā, vienaldzībā pret visu, izņemot «cildeno spēli», arī egocentrismā var atspēkot ar dienasgrāmatas «Ciešanas Vācijas dēļ» virsrakstu, ar mūsu varoņa pašaizliedzīgo un nesavtīgo sabiedrisko darbību (par to mums vēl būs jā-lunā), ar piemēriem par viņa cilvēcīgo atsaucību, — gluži lāpāt jebkurus, uz pārāk tiešiem «Lotes» interpretējumiem pamatotus minējumus par viņa attiecībām ar paša bērniem var atspēkot ar daudziem jo daudziem viņu savstarpējās mīlestības un sirsnības apliecinājumiem. Vrņš rakstīja, ka noskaņa ap Gēti viņa romānā esot «līdz smieklīgumam», uzsveram, «līdz smieklīgumam baisma», un šie vārdi skaidri norāda, ka Gētes saltums, egocentriskums, nepateicība pret apkārtējo vidi ir demonstratīvi, gandrīz pat groteski akcentēti. «Vai tiešām Jūs domājat,» lasām kādā Tomasa Manna vēstulē, «ka cilvēkam, kas, rakstīdams romānu «Lote Veimārā», sakarā ar Gēti mobilizējis visu viņa rīcībā esošo ironiju, lai liktu sajust šo «lielisko» nepateicību, ir kaut vismazākā patika to atdarināt?»

Tuvāk aplūkot šo Gētes un sava paša dubultportreta līniju uzskatījām par vajadzīgu tāpēc, ka tas var noderēt vēl par kādu piemēru, kas rāda mūsu varoņa godīgumu, viņa prasmi nesaudzīgi kritiski palūkoties pašam uz sevi no malas, var vēl reizi izskaidrot, kur meklējams tas grēksūdzes audzinošais un pašaudzinošais patoss, tā tikumiskā jēga, kas ietverta «atrunā», «nokrāsā», kā arī koriģējošajā «tomēr» un kam vienmēr bijusi pati svarīgākā nozīme viņa dzīvē un daiļradē, beidzot, tāpēc ka šis piemērs rāda, ka tie joprojām nebija zaudējuši šo nozīmi.

Romānā «Lote Veimārā» autors sev atļāvies gan tikai vienu, tā teikt, tiešu pieskārienu savam laikam. Kad Gēte, pēc autora gribas, saka par vāciešiem, ka tie esot gatavi «pakļauties jebkuram histēriskam nelietim, kas apelē pie viszemiskākā viņu būtībā, kas stimulē viņu netikumus un māca viņiem nacionālo savdabīgumu saprast kā izolāciju un rupjību», šī XIX gadsimta sākumam anahronā piezīme skan kā klajs norādījums uz Hitleru. Tomēr šī grāmata ir ļoti personiska, ļoti autobiogrāfiska un cieši jo cieši saistīta ar savas sarakstīšanas laiku. Par šo saistījumu grāmatā pašā, par autora pārbirģerību, par to, ka Gētes tēlā fašismam pretim nostatītas Vācijas labākās, humānistiskās tradīcijas, mēs jau runājām. Saistījumu ar laiku apstiprina arī grāmatas liktenis, «tās laicīgās dzīves romāns», ja lietojam izteicienu, ko mūsu varonis piemērojis citam savam darbam — «Doktoram Faustam».

«Lotes» romāna fragmenti nelegāli tika izplatīti Vācijā. Grāmata nāca klajā 1939. gada beigās Stokholmā, kurp

neilgi pirms Austrijas anšlusa no Vīnes bija pārcēlusies «Bermana-Fišera» izdevniecība. Savdabīgs prologs «Lotes» «laicīgās dzīves romānam» bija pats manuskripta beigu daļas ceļš no Amerikas — jo šo darbu autors pabeidza jau tur divus mēnešus pēc otrā pasaules kara sākuma —, pats manuskripta ceļš uz Eiropu, uz Stokholmu. Manu- j skripts tika sūtīts uz Zviedriju ar Šveices diplomātisko pastu caur Portugāli. Pēc uzvaras pār Vāciju «Lotes» «lai-čīgās dzīves romāns» papildinājās vēl ar divām zīmīgām ļ epizodēm. Par tām autors stāsta desmit gadu pēc tam, kad aiz «Lotes» pēdējās rindiņas bija uzrakstījis vārdu «beigas». «Patīkama un nozīmīga vēsts pienākusi no Vācijas: j tai pašā pilsētā, kur notiek romāna «Lote Veimārā» darbība, — vēl jo vairāk, Gētes nama viesistabās ar krievu palīdzību nolasīts lekciju cikls par manu romānu un, ja esmu pareizi informēts, pulcējusies kupla auditorija. Šis notikums mani dziļi aizkustināja. Starp citu, tas asociējas ar smieklīgu atgadījumu, par ko dabūju zināt mazliet vēlāk. Jau kara laikā atsevišķi no Šveices slepeni izvesti «Lotes» eksemplāri Vācijā gājuši no rokas rokā un hitleriskā režīma ienaidnieki no septītās nodaļas lielā monologa, kur īstie un dokumentāri apliecinātie Gētes izteicieni doti pārmijus ar apokrifiskiem izteicieniem, kaut arī pēc formas un satura pilnīgi patiesīgiem izteikumiem, izraudzījušies no tā atsevišķus, diezgan jau apvainojošus ; un baisus spriedumus par vāciešu raksturu, pavairojuši 1 tos un ar maskējošu nosaukumu «No Gētes sarunām ar ļ Rīmēm» sākuši lapiņu veidā izplatīt iedzīvotāju vidū. Itin kā šā savdabīgā viltojuma pārstāsts, itin kā tulkojums nokļuva Nirnbergas procesā Britānijas pilnvarotā apsūdzētāja sera Hartlija Šoukrosa rokās, un viņš, nenojauzdams lamatas un šo sentenču pārsteidzošās aktualitātes savaldzināts, plaši operēja ar tām savā apsūdzības runā. Tāda kļūdīšanās nepagāja viņam secen. Londonas avīzes «Times» «Liteiaiy Supplement»[49] publicēja rakstu, kurā tika apgalvots, ka Šoukross citējis nevis Gēti, bet gan manu romānu, un tas radīja zināmu apjukumu Londonas oficiālajās aprindās. «Foreign Office»[50] uzdevumā lords Inverčepels, vēstnieks Vašingtonā, rakstveidā lūdza mani dot nepieciešamo uzziņu. Savā atbildē atzinu, ka avīzei

I imes» ir taisnība, jo tiešām bija notikusi mistifikācija, i aut arī labā nolūkā. Tomēr reizē es devu galvojumu, La ... kaut kādā augstākā nozīmē sers Hartlijs tomēr arī 1 iēti citējis pareizi.»

Taču šīs epizodes attiecas jau uz citu posmu autora mūžā. Bet pagaidām atgādināsim, ka «Lotes» pirmās nodaļas tika iespiestas antifašistiskā literatūras un mākslas žurnāla «Maß und Weit» pirmajā numurā un tas bija žurnāls, ko Tomass Manns sāka izdot pirmoreiz savā rakstnieka mūžā.

SAUNA PASĀULE

1934. gada maijā Holandes tvaikonis «Wolendam» šķērsoja Atlantijas okeānu no austrumiem uz rietumiem. Pirmā klase bija gandrīz tukša: izbraukšanas ostā Roter-damā iekāpa cilvēku divpadsmit, nākamajās divās pieturās — Buloņā un Sauthemptonā — nāca klāt tikai pa četriem pasažieriem katrā — bija manāma ekonomiskā depresija, retais vien varēja atļauties ceļojumu uz Ameriku, turklāt vēl ar lielisku servisu. Toties trešās klases kajītes bija gandrīz pilnas: tur brauca emigranti, pēc Hitlera nākšanas pie varas pati visplašākā Eiropas pasažieru kategorija uz transatlantiskajām līnijām. Tomass Manns ar sievu bija to četru vidū, kas iekāpa Buloņā. Trešajā brauciena dienā, kad Anglijas dienvidu krasts sen bija izzudis lietū un miglā, pie melnā dēļa, kas karājās trapa laukumā virs ēdamistabas durvīm, parādījās paziņojums: pasažierus uzaicināja ierasties pie braukšanas biļetēs norādītajām glābšanas laivām, lai saņemtu instrukcijas ārkārtējam gadījumam. «Neredzēju,» stāsta mūsu varonis, «vai citi izpildīja šo rīkojumu; kas attiecas uz mums, tad mēs pēc buljona, ko iznēsāja... baltos svārkos tērpti stjuarti, devāmies uz norādīto vietu, jo «ārkārtējais gadījums» mani ļoti interesēja šajā visu notušējošajā komfortā, kura mērķis ir likt aizmirst stāvokļa nopietnību.»

Lūk, kādas — atkal pēc mūsu varoņa vārdiem — instrukcijas tika saņemtas un, lūk, kādu domu gaitu tās viņā izraisīja: «Vecākais stjuarts .. . laipns holandietis . . . ar zelta brillēm uz palīkā deguna... ar tresēm skaisti apšūtā svārkā... aizveda mūs uz varbūtējā «ārkārtējā gadījuma» vietu atklātajā pastaigu klājā un savā jocīgi

tīkamajā, guturālajā un tai pašā laikā pacietajā vācu izrunā, kas raksturīga nīderlandiešiem, rāmi un itin kā garāmejot mums paskaidroja, kā notiek iekāpšana laivās; nav nekā vienkāršāka un drošāka: laivu... nolaiž, ja ir lieli viļņi, no augšējā klāja, tā paliek karājamies, rau, te pie reliņa, mēs iesēžamies, pēc tam kad tā ir ūdenī, nu un pēc tam — tā viņš saka — es nogādāju jūs mājās.

Mājās? Dīvains formulējums! Tas skan tā, it kā mēs, viļņos šūpodamies, pateiksim viņam savu adresi un pēc tam viņš mūs glābšanas laivā aizvedīs pēc šās adreses. «Mājās» — bet ko šis vārds patiesībā nozīmē? Vai tam būtu jānozīmē Kisnahte netālu no Cīrihes Šveicē, kur es apmetos pirms gada un kur jūtos drīzāk viesis nekā mājās, un tāpēc arī nevaru pagaidām vēl atzīt šo vietu par īsto mērķi glābšanas laivai? Vai arī, ja atkāpjamies mazliet pagātnē, tas nozīmē manu māju Minhenes Hercoga parkā Izāras krastā, kur cerēju nodzīvot līdz mūža galam un kas arī, izrādījās, bija tikai pagaidu patvere? Mājās — jādomā, tad vajag atgriezties vistālāk pagātnē — manas bērnības pusē, Lībekas tēva mājās, kas līdz šim vēl stāv savā vietā un kas tomēr ir nozudušas pagātnes dzīlēs. Dīvains ir mūsu laivas komandieris ar savām acenēm, zelta uzšuvēm uz piedurknēm un ar savu nenoteikto «Mājās».»

Tas bija Tomasa Manna pirmais brauciens uz Savienotajām Valstīm.

1947. gada septembrī Holandes tvaikonis «Waterdam», pabeigdams reisu no Eiropas uz Ņujorku, pietauvojās Hu-dzona grīvā. «Are you the Thomas Mann? Welcome home!»[51] sacīja ierēdnis, pārbaudīdams pasažieru pases. Šie apsveikuma vārdi atgādināja mūsu varonim vēl pirmskara laika humoristisko instruktāžu uz glābšanas laivu klāja, un viņa pārdomas, kas atkal ievirzījās tai pašā gultnē un atkal nodarbojās ar jautājumu par «mājām», ari šoreiz nevainagojās ar kaut cik noteiktu atbildi uz šo jautājumu. «Nu jā — home^52,» viņš par šo sagaidīšanu Ņujorkas ostā ziņo Hermanam Hesem. «Tā var teikt. Kas, taisnību sakot, ir «home», to jau sen pa īstam nezinu un patiesībā ari nekad neesmu zinājis.»

. Tas notika tai dienā, kad viņš atgriezās Amerikā no

pirmā brauciena uz Eiropu pēc astoņu gadu pārtraukuma. Mūžs, par kuru stāstām, bija apbrīnojami vienots urt nedalāms, un šī integritāte izpaudās arī tā, ka 1947. gadā, tad «māja» šā vārda tiešajā un konkrētajā nozīme jāu bija iegūta — Klusā okeāna Kalifornijas krastā, skaista, liela māja ar visērtāko darba istabu, kāda vien jebkad bija piederējusi šim nu jau septiņdesmit divus gadus Vecajam rakstniekam un Savienoto Valstu pavalstniekam, vārds «mājās» tomēr neizraisīja viņā mantiskas asociācijas, bet, gluži tāpat kā 1934. gadā, kad materiāli tiesiskais stāvoklis bija visnedrošākais, ievirzīja viņu atkal parastajās pārdomās par savām garīgajām saknēm. Spilgtā, trokšņainā, neparastā Jaunā Pasaule neaizēnoja viņam vecās problēmas arī pašā sākumā, kad notika iepazīšanās ar Ameriku, «viņa demokrātiskā optimisma uzplauksmes» gados, kā viņš vēlāk ar rūgtumu par tiem sacīja, gados, kad cerības viesa Rūzvelta «jaunais kurss», taču līdz ar to, kā otrā pasaules kara laikā un it īpaši pēc tā padziļinājās šī pazīšanās, Amerikas pieredze tikai nostiprināja viņā izjūtu par buržuāziskā laikmeta traģiskajām beigām.

Tātad pirmoreiz viņš Atlantijas okeānu šķērsoja 1934. gadā. Apmeklēt Savienotās Valstis viņu ielūdza amerikāņu izdevējs Knopfs sakarā ar to, ka angļu valodā nāca klajā «Jāzepa» tetraloģijas pirmā daļa. Šis brauciens, ieskaitot ceļu turp un atpakaļ, ilga tieši mēnesi un ļoti atgādināja — protams, ja neņem vērā milzīgo attālumu, — viņa agrākās turnejas ar referātiem un runām. Brauciena programmā ietilpa pieņemšana Ņujorkas penklubā, banketi un lenči pie literātiem un izdevējiem, runa par Gēti Jēlas universitātē, runa radiofonā, atvadu pusdienas aizbraukšanas priekšvakarā. Nākošajā vasarā viņš atkal aptuveni mēnesi pavadīja Amerikā. Viņš devās turp tūdaļ pēc savas sešdesmitās dzimšanas dienas jubilejas, tā ka ceļojums pāri okeānam iznāca it kā jubilejas svētku turpinājums vēl jo vairāk tāpēc, ka šoreiz viņu (kopā ar otru vācu emigrantu Albertu Einšteinu) godināja Harvardas universitātē sakarā ar ievēlēšanu par goda doktoru. «Es dzirdēju,» Tomass Manns rakstīja no tvaikoņa atceļā uz Eiropu, «ka mūsu ievēlēšana, konkrēti mana ievēlēšana, neesot notikusi bez prezidenta Rūzvelta līdzdalības. Viņš, saprotams, negriezdamies pie sūtņa (tas ir, pie Vācijas sūtņa Amerikas Savienotajās Valstīs.^— S. A.), neoficiāli ielūdza mani un manu sievu Baltajā namā Vašingtona, kurp mēs no Ņujorkas aizbraucām ar air-plane^53 1 stundā un 20 minūtēs. Tas bija mans pirmais lidojums, starp citu, ne pārāk nozīmīgs tehnisks piedzīvojums, izņemot ceļa gabalu virs apgaismotiem mākoņiem, ar skatu kā no Rigi virsotnēm^54 ...» Dīkuma un publiskās reprezentācijas atmosfēra šoreiz gan nemaz neatbilda mūsu varoņa noskaņojumam, jo viņš jau allaž par visu augstāk vērtēja koncentrēšanos darbā un desmit dienu starplaiku starp Har-varaas ceremoniju un pusdienām pie prezidenta pavadīja kāda sava amerikāņu drauga lauku mājā, kur mazliet pavirzīja uz priekšu kārtējo «Jāzepa» nodaļu ... Nākošais brauciens uz Ameriku vēl pēc diviem gadiem ilga trīs nedēļas, tajā viņš devās pēc Ņujorkas sociālo pētījumu institūta ielūguma, un tas vēl vairāk paplašināja viņa aizokeāna paziņu loku. Tad viņš, starp citu, iepazinās ar «Washington Post» Izdevēju Jūdžinu Meijeru un viņa sievu Agnesi J. Meijeri, ar kuru vēlāk regulāri sarakstījās (Jēlas universitātē glabājas ap trīssimt Tomasa Manna viņai sūtīto vēstuļu), un šai sarakstei rakstnieka biogrāfi var būt bezgala pateicīgi par to, ka ir labi informēti par visdažādākajiem — gan sadzīves, gan ģimenes, gan ar viņa sabiedrisko darbību un literāro darbu saistītajiem apstākļiem viņa mūža Amerikas posmā.

Jo 1938. gadā šis posms iesākās. Šā gada agrā pavasarī Tomass Manns aizbrauca uz Savienotajām Valstīm ceturto reizi — nevis pēc kādas iestādes ielūguma kā iepriekšējās reizēs, bet gan sakarā ar lec tūre toui, ar priekšlasījumu turneju pa piecpadsmit Amerikas pilsētām, aptuveni tāpat kā viņš senāk braukāja pa Eiropu, bieži vien tikai lai nopelnītu. «... Interese ir liela. Čikāgā, piemēram, viss sen jau pārdots (bet es tur būšu tikai marta sākumā!),» viņš rakstīja 1937. gada decembrī Šveicē, gatavodamies uz šo braucienu. «Turklāt nekaunīgais menedžeris ņem par vakaru tūkstoš dolāru, no kuriem es dabūšu tikai pusi. Vispār jau tas nav maz, bet, ja nu man lemts tikt daudzinātam par bezkaunīgu, tad es arī gribu iedzīvoties, kā nākas.» Nevajag pārlieku uzticēties šim vieglprātīgajam tonim, tas tikai maskēja uztraukumu par gaidāmo pārbaudījumu. Gaidāms taču bija īsts pārbaudījums: uzstāties vairākās universitātēs un municipalitātēs nepazīstama

kontinentā, turklāt valstī, kas ar Vāciju, kuras pavalstnieks viņš, Tomass Manns, vairs nebija, uzturēja diplomātiskās attiecības, un turklāt galvenokārt jaunatnes priekšā, kas ne pārāk labi orientējās Eiropas problēmās, liet referāts, uz kuru tobrīd tika pārdotas biļetes Amerikā un kura dēļ viņš, zobus sakodis, pārtrauca raiti ritošo darbu pie «Lotes», bija nevis kultūrvēsturiska satura kā viņa agrākie referāti par Gēti un Vāgneru, tas bija klaji politisks un saucās: «Par gaidāmo demokrātijas uzvaru».

Jā, tas bija Tomasa Manna «demokrātiskā optimisma» laiks. Fašistiskajā diktatūrā, viņš savā referātā sacīja, kas apgalvo, ka aizstāvot Eiropas civilizāciju pret «boļše-vismu», viss ir melīgs, viss ir liekulīgs, viss ir pseido — pirmām kārtām tās «sociālisms». Tas ir cilvēku nicināšanas sociālisms. Fašistu spekulācija uz cilvēces slieksmi pēc pārmaiņām demokrātijai jāatspēko ar savu «jaunuma pievilcību». Vārdam «demokrātija» referenta mutē bija plašs, ideāls saturs, «daudz plašāks, nekā ļauj domāt šā termina politiskais skanējums». «Nepietiek,» viņš aizrādīja, «burtiski pārtulkot vārdu «demokrātija» ar divnozī-mīgo vārdu «tautvaldība», kas var apzīmēt arī pūļa varu, bet tas jau drīzāk ir fašisma definējums... Demokrātija jādefinē kā tāda valsts un sabiedrības forma, ko ... apgaro cilvēka cieņas izjūta un apziņa.» Minēdams nepieciešamas sociālās reformas piemēru, kas iedveš cerību, ka demokrātija tiks atjaunināta un saglabāta, Tomass Manns norādīja uz Kongresā ierosināto prezidenta Rūz-velta plašo dzīvokļu celtniecības programmu, un šo programmu, kas prasīja lielus kapitālieguldījumus ne tikai no valsts, bet arī no privātuzņēmējiem, viņš nostatīja pretim milzīgajam līdzekļu daudzumam, kurš tika izšķiests par «tempļa pilsētas» celtniecību Nirnbergā un vispār par pompozajiem arhitektūras veidojumiem fašistiskajā Vācijā, lai gan arī tur bija liels dzīvokļu trūkums.

Šajā lecture tour pa Amerikas Savienotajām Valstīm, šajā braucienā, kuru viņš, Amerikas auditorijās sa'staptās «uzticības, simpātijas, draudzības» uzmundrināts, iepriecināts par nule notikušo Tomasa Manna arhīva nodibināšanu pie Jēlas universitātes, joprojām glabādams cerīgas atmiņas par pērnā gada tikšanos ar Rūzveltu («Hermeja daba, veiklas, līksmi prasmīgas starpniecības personificējums, matērijas piekāpšanās, lai tajā realizētos garīgie mērķi»), — šajā braucienā, kuru viņš nepavisam neuzskatīja par Golgatas ceļu (turpmāk viņš allaž ar šo epitetu apzīmēja tamlīdzīgus braucienus), pienāca vēsts par hitleriešu karaspēka ieiešanu Austrijā. Austrijas anšluss nozīmēja ne tikai to, ka rakstnieks zaudēja sakarus ar izdevniecību «Bermans-Fišers», kas tolaik atradās Vīnē, bet ari to, ka vēlreiz pārtrūka — un to Tomass Manns kā rakstnieks izjuta sevišķi sāpīgi — kontakts ar vācu valodas teritoriju, nerunājot jau nemaz par to, ka tas nozīmēja nenovēršamu tālāku reiha vēl neokupētās Eiropas fašizā-ciju, un, kad Prinstonas universitātes prezidents, kuru acīmredzot uz to skubināja ietekmīgi Tomasa Manna cienītāji Amerikā, piedāvāja viņam humanitāro zinātņu profesora posteni, kas ietvēra pienākumu novadīt divas se-iņināra nodarbības par tematiem «Burvju kalns» un «Fausts» un nolasīt trīs publiskas lekcijas, Tomass Manns šo piedāvājumu pieņēma. Jūlijā viņš kopā ar sievu atgriezās Šveicē, lai sagatavotos uz pārcelšanos, un 1938. gada septembra beigās rakstāmgalds, pie kura viņš bija strādājis Minhenē un Kisnahtē, jau stāvēja zem jumta vecā, plašā, no kāda angļa noīrētā villā parkam līdzīgajā universitātes pilsētiņā Prinstonā Ņūdžersijas štatā, vairāk nekā divu stundu braucienā no Ņujorkas pa dzelzceļu. Tomēr šo, tā teikt, «pārbāzēšanos», lai gan tā tika atzīmēta ar atvadu uzstāšanos Šveices publikas priekšā — aizbraukšanas priekšvakarā Tomass Manns nolasīja no Cīrihes teātra skatuves «Lotes» romāna fragmentus, — viņš neuzskatīja par šķiršanos no Vecās Pasaules, cerēdams turpmāk regulāri ierasties Eiropā uz dažiem mēnešiem, tāpat kā līdz šim bija periodiski apmeklējis Savienotās Valstis. Patiesi — jau savā nākošajā dzimšanas dienā, 1939. gada 6. jūnijā, kopā ar Katjas kundzi un Ēriku uzkāpis transokeāna lainera «// de France» klājā, viņš sāka tādu savu pirmo ceļojumu no rietumiem uz austrumiem, kas tomēr, notikumiem tālāk risinoties, palika pēdējais turpmākajos astoņos gados.

Sā ceļojuma plānā ietilpa tikšanās Parīzē ar Heinrihu — tas tagad pastāvīgi dzīvoja Francijā, Nicā —, īslaicīga uzturēšanās Holandē un ilgāka Cīrihē, braucieni uz Londonu, kur nesen bija apprecējusies vidējā meita Monika, uz Stokholmu, uz penkluba kongresu. No Stokholmas Tomass Manns domāja atgriezties Šveicē. Viņš arī grasījās pirms atceļa uz Prinstonu vēlreiz tikties ar brāli Nicā. Jau Holandē šis plāns sāka sabrukt. Tur viņš pretēji sākotnējam nodomam nodzīvoja veselas trīs nedēļas: viņa ierašanās Cīrihē būtu varējusi kļūt par šķērsli sievas vecāku, veco Pringsheimu gaidāmajai izbraukšanai no Vācijas uz Šveici, un tāpēc viņam vajadzēja vēl kādu laiciņu palikt piejūras pilsētiņā Nordvikā. Viņš nesūrojās par neparedzēto aizkavēšanos. «Mūsu uzturēšanās šeit,» viņš no turienes rakstīja, «bija iecerēta kā nogaidīšana... taču tā izrādījās tik patīkama un atspirdzinoša, ka to pilnīgi var uzskatīt par pašmērķi. Brīnišķīga jūra un lieliska viesnīca ... Jūras vējš pilns bērnu dienu smaržu, un darbs liedaga pītajā groza krēslā, ko no apkārtnes izolē paisuma šalkas, — tas ir neizsakāmi pievilcīgi.» 1939. gada jūlijā, pilnīgi nodevies darbam — romānam par Gēti, viņš neticēja, ka tik tuvu ir karš. «Fašistiskajai Eiropai,» viņš rakstīja citā vēstulē no tās pašas Nordvikas, «nav ne mazākās vēlēšanās sākt antifašistisku karu. Kam gan gribas uzvarēt valstis, kur streika tiesības atceltas? Tas taču var kļūt par paraugu.» Savās ilglaicīgajās prognozēs būdams apbrīnojami asredzīgs, viņš, izrādījās, bija vājš pareģotājs jautājumos, ko izlēma politiķu taktiskie gājieni. Un, kad 21. augustā viņš pēc uzturēšanās Cīrihē un Londonā atlidoja uz Stokholmu lasīt referātu «Brīvības problēma», viņam paziņoja, ka penkluba kongress nenotiks. Nenotika arī nedz otrs brauciens uz Šveici, nedz otra tikšanās ar Heinrihu. Bet notika lidojums atpakaļ uz Londonu garām Helgolandes salai, virs kuras patrulēja vācu iznīcinātāji, kas gaidīja kara pieteikšanu un bija gatavi atklāt uguni pret angļu lidmašīnu, un pēc tam septembrī, jau pēc Vācijas karaspēka iebrukuma Polijā, brauciens atpakaļ pāri okeānam pārpildītā amerikāņu tvaikonī, kur saloni bija steigā pārkārtoti par guļamām telpām. Karavīri, kas Saut-hemptonas ostā pārbaudīja pasažieru pases un bagāžu, aizdomīgi vēroja vācieti ar milzīgi daudzām manuskriptu mapēm un kā «stratēģisku» dokumentu gandrīz vai konfiscēja shēmu, kā izvietojušies viesi pie galda Gētes mājās Šarlotes Kestneres vizītes ainā.

Tas bija viena gada laikā jau viņa otrais ceļojums uz Ameriku satrauktu cilvēku pārpildītā kuģī. 1938. gadā, kad pēc divu mēnešu ilgās ar pārcelšanos saistīto lietu kārtošanas viņš brauca prom no Eiropas, tas notika dienā, kad Hitlera rezidencē Berhtesgādenē ieradās Britānijas premjerministrs Čemberlens, bet Ņujorkā Tomass Manns iebrauca tieši Minhenes vienošanās parakstīšanas priekšvakarā. Un tad, šās vienošanās parakstīšanas dienā 29. septembrī, runādams Medisonskvērgārdenā mītiņā, kurā tika apliecināta solidaritāte ar Čehoslovakiju, ko Rietumi bija nodevuši Hitleram, viņš, Tomass Manns, divdesmit tūkstošu klausītāju ovācijām skanot, teica: «Britānijas valdība ir novēlojusi glābt pasauli. Tā palaidusi garām citu pēc citas visas iespējas. Glābt pasauli — tas tagad ir tautu uzdevums. Hitleram jākrīt — tikai tas ir pasaules glābiņš, nekas cits.» Un tūdaļ pēc mītiņa viņš sacerēja rakstu — manifestu «Šis miers», kurā atklāja, kādi ir visdziļākie cēloņi Rietumu lielvalstu piekāpībai Hitlera priekšā: «Tās negribēja karu, jo negribēja kopēju uzvaru ar Krieviju un fašisma bojāeju... Mans pareģojums vēstulē Bonnai, ka Vācijai «neatļaus karu», ir piepildījies — taču ar negaidītu gādības piegaršu. Hitleram neatļāva iznīcināt fašismu. Nelietojot spēku, viņš dabūja visu, ko gribēja, bet, ja būtu mēģinājis to iegūt ar spēku, tad tas nozīmētu paša bojāeju.» Vai kāds brīnums, ka otrā pasaules kara sākums mūsu asredzīgajam varonim tomēr nāca negaidīts?

Bet šis jaunums viņu nenomāca — gluži otrādi, viņu nomāca liekulīgā «appeasement» politika, turpretim atklāts lielvalstu konflikts viņam šķita pasaules morālās atmosfēras šķīstīšana un ceļš uz Rietumu demokrātijas atveseļošanos un atjaunināšanos. Par to, cik maz attaisnojās Tomasa Manna optimistiskās cerības un kā vēlāk viņš nonāca pie vēl dziļākām iekšējām nesaskaņām ar savu nāciju, ar vāciešiem, kuru vārds kara gados kļuva par necilvēcības simbolu, ar vāciešiem, kuri šais gados uzvēla sev jaunu kauna nastu par savā pašu zemē un citās zemēs pastrādātajiem asiņainajiem noziegumiem, ar vāciešiem, kuri paši tā arī nenokratīja Hitlera jūgu, — par to mums vēl būs jārunā. Bet tagad, stāstot par Tomasa Manna dzīves Amerikas periodu, norādīsim tā ārējos posmus — ģeogrāfiskos un hronoloģiskos. No četrpadsmit Savienotajās Valstīs nodzīvotajiem gadiem (1938—-1952) — pareizāk sakot, no tiem četrpadsmit gadiem, kad Savienotās Valstis bija viņa pastāvīgā dzīvesvieta, jo, sākot ar 1947. gadu, viņš, izņemot vienu, visas vasaras pavadīja Eiropā, — Prinstonā iznāk uzturēties tikai pirmos divarpus gadus. 1941. gada pavasarī Tomass Manns atstāja Prinstonas profesūru, kas viņam bija kļuvusi par nastu (gatavojot «lectures»[55], ko vajadzēja lasīt boys^56 par art of the novel,[57] «... galvenie pūliņi», viņš atzinās, «jāveltī tam, lai to neizdarītu pārāk labi»), un apmetās Kalifornijā — Pesifikpeliseidzā Losandželosas tuvumā, kur viņš, jau septiņu Amerikas universitāšu goda doktors, tomēr vēl ne ASV pavalstnieks, drīz vien ieguva īpašumā pēc paša pasūtījuma celtu māju. No 1941. līdz 1944. gadam viņš ieņēma Kongresa bibliotēkā vācu literatūras konsultanta amatu, kas, atkal ar ietekmīgu protežētāju gādību nodibināts viņa dēļ, neprasīja no viņa lielāku laika patēriņu un deva viņam iespēju regulāri saņemt algu. ASV pavalstniecību Tomass Manns ieguva tikai 1944. gadā, tas ir, pēc tam kad bija aizritējusi aptuveni puse no visa tā laika, ko viņš nodzīvoja Amerikā.

«Mūsu māja,» lasām vienā no viņa vēstulēm četrdesmitā gada vasarā, kad uz Eifeļa torņa bija uzvilkts kāškrusta karogs, «ir kļuvusi par glābšanas iestādi tiem, kas atrodas briesmās, sauc palīgā, iet bojā. Sekmes neatbilst patērētajiem pūliņiem, un tieši brāli un dēlu, liekas, neatgūsim.» Vācu emigrantu materiālās un tiesiskās iekārtošanas rūpes, kas viņu pastāvīgi bija nodarbinājušas jau Eiropā, karam sākoties, ieguva Amerikā nesalīdzināmi lielāku apjomu un prasīja no viņa vēl vairāk enerģijas un laika, jo emigrantu lielākajai daļai pēc hitleriešu iebrukuma Austrijā, Čehoslovakijā, Beļģijā, Holandē un Fran cijā tieši draudēja fiziska iznīcināšana. Grūti nosaukt ne tikai visas atsevišķās personas, kas lūdza viņa atbalstu, bet pat komitejas, biedrības, savienības, kuras griezās pēc palīdzības pie viņa kā pie pasaules ranga humanitārās autoritātes vai arī izvēlēja viņu par savu goda priekšsēdētāju. Viņš sūtīja lūgumus valsts instancēm, bieži vien pievienodams sarakstus par tiem, kam bija nepieciešama tūlītēja palīdzība, aicināja slavenus mākslas un zinātnes darbiniekus pievienoties šiem lūgumiem vai personiski iejaukties vienā vai otrā lietā, rakstveidā pateicās par naudas ziedojumiem — piemēram, pateicās kādam misteram Li de Blanam par diviem dolāriem, ko tas bija iemaksājis Amerikāņu savienībai vācu kultūras sargāšanai — un ne vienreiz vien lika vēstulēs Amerikā grūtos apstākļos dzīvojošiem vācu draugiem «pieticīgus čekus», delikāti pavadīdams tādus pabalstus ar vārdiem, kās novērsa abām pusēm netīkamo labdarības piegarlti un piešķīra viņa, slavena rakstnieka, attiecībām ār vienkāršu ierindas emigrantu biedriskas savstarpējas izpalīdzības raksturu. «Manu darbu šie nelieši nevarēja man atņemt,» viņš, piemēram, rakstīja līdzīgā gadījumā Frankfurtes ārstam Emīlam Lifmanam, kam mūža septiņdesmitajā gadu desmitā vajadzēja Ņujorkā no jauna likt eksāmēnu medicīnā, lai dabūtu atļauju — tikai atļauju — nodarboties ar ārsta praksi, «un es ceru, ka vajadzības reizē jūs griezīsities pie manis, lai es turpmāk vairs tik ilgi nevilcinātos un negudrotu, kā prātoju šoreiz, iekām iedrošinājos pievienot šīm rindiņām pieticīgo čeku, kura summu, tāpat kā turpmākās, jūs taču varēsit man atdot, kad jums būs ienākumi. Neapvainojieties, no sirds novēlu jums možumu.»

Pēc pārcelšanās uz Ameriku viņa garīgās saites ar Eiropu lika viņam it īpaši augstu vērtēt visāda veida aktīvos, praktiskos sakarus ar to, un, kamēr bija iespējams laist klajā Cīrihē žurnālu «Maß und Wert», viņš neklātienē turpināja piedalīties tā izdošanā — ar rekomendācijām un padomiem, sūtīdams manuskriptus un meklēdams subsidentus. Šis žurnāls, ko vadīja rakstnieka vidējais dēls Golo, beidza pastāvēt tikai 1940. gada vasarā, kad dažas nedēļas pirms kara sākuma Golo, nolēmis kā brīvprātīgais iestāties franču armijā, atstāja Cīrihi un aizbrauca uz Franciju, kur viņu, vācieti, Višī režīms drīz vien internēja dienvidos, bet no turienes viņš kopā ar Heinrihu Mannu un Lionu Feihtvangeru bēga pāri Spānijas robežai uz Savienotajām Valstīm. Par «brāli un dēlu» diezgan ilgi nebija nekādu ziņu ...

Jau pirmajos mēnešos, dzīvojot Amerikā, Tomasam Mannam radās projekts, kā nodibināt sakarus, pēc viņa vārdiem, «vāciešiem iekšzemē ar mums, garīgās Vācijas pārstāvjiem, aiz robežām». «Appeasement jauno draudu» dēļ uzskatīdams, ka «lēmumu vajag pieņemt un to pieņems Vācijā», un nodrošinādamies ar kādas «Amerikāņu draugu biedrības» solījumu finansēt viņa plānu, viņš uzaicināja Heinrihu Mannu, Franci Verfehl, Lūdvigu Rennu, Bruno Franku, Renē Šikeli, Maksu Reinhartu, Stefanu Cveigu un citus «rakstniekus, zinātniekus, teologus un mākslas darbiniekus» «kā vācu domas pārstāvjus rakstīt vāciešiem» brošūras, ko tad izdotu sērijveidā un dažādiem līdzekļiem izplatītu Vācijā. Tā kā sākās karš, tad nebija iespējams īstenot šo projektu, taču tas atklāja Tomasam Mannam jaunu kanālu sakariem ar tālo un tagad vēl vairāk nošķirto dzimteni.

1940. gada rudenī pēc Britānijas radio uzaicinājuma viņš sāka ik mēnesi uzstāties ar īsiem, pirmajā laikā piecu minūšu un vēlāk astoņu minūšu ilgiem aicinājumiem vācu klausītājiem. Savu runu tekstus viņš pa telegrāfu nosūtīja uz Londonu, kur tos nolasīja diktors, taču drīz vien — citējam autora priekšvārdu rakstu krājumam «Vācu klausītāji!», kas 1942. gadā nāca klajā Stokholmā, kur toreiz atradās izdevniecība «Bermans-Fišers», — «drīz vien pēc mana ierosinājuma likām lietā citu, gan grūtāku, toties atkal tiešāku un tāpēc iedarbīgāku metodi»: Tomasa Manna teikto Losandželosā ierakstīja lentē, ko pēc tam ai aviopastu nogādāja Ņujorkā, tad skaņu ierakstu pa telefonu pārraidīja uz Londonu, un no turienes tas izskanēja ēterā. Dažas viņa runas — laikā no 1940. gada oktobra līdz 1945, gada maijam viņš runāja pa radio aptuveni sešdesmit reižu, nododams honorāru īpašā fondā karam pret Hitleru, — aizsniedza Vāciju arī kā lapiņas, ko izkaisīja no lidmašīnām. Starp citu, 1941. un 1942. gadā Tomasa Manna radiorunu fragmenti parādījās presē ari krievu valodā — Maskavas žurnālā «Internacionaļnaja literatūra».

Viņš komentēja notikumus pasaulē, apliecināja ticību antihitleriskās koalīcijas uzvarai, atgādināja saviem tautiešiem vācu kultūras gaišās, cilvēkmīlestības tradīcijas. Viņš griezās pie visplašākās auditorijas un runāja, izvairīdamies no savam stilam raksturīgajiem gariem, ar ironiju cauraustiem periodiem, runāja īsos teikumos, parastā ikdienas sarunu valodā. Bet šais runās, ko laikā, kad liesmoja karš ar Vāciju, teica savā dzimtenē apmelots vācietis, kas ienīda pašreizējos Vācijas varasvīrus un cienīja viņam parādīto angļu-sakšu viesmīlību, — šais runās tomēr netika demagoģiski vienkāršoti jautājumi, ap ko jau sen vērpās viņa pārdomas par Vāciju un par buržuāziskajiem Rietumiem. «Es atzīstu,» viņš teica radiorunā 1941. gada augustā, «ka parādībai, ko sauc par nacionālsociālismu, ir dziļas saknes Vācijas dzīvē. Tās ir ļaundabīgi izvirtušas idejas, kas vienmēr glabājušas sevī kultūras un izglītības drausmīgās bojāejas iedīgļus, taču nebūt nav

2S3

bijušas svešas vecajai, labajai Vācijai.» Cilvēks, kas savulaik sarakstīja grāmatu ar nosaukumu «Apolitiskā pārdomas», ar šiem un līdzīgiem skaidri kritiskiem un paškritiskiem vārdiem pārliecinošāk un taktiskāk apliecināja apzināšanos par savu dalību vāciešu liktenī, nekā tas būtu pasakāms kaut kādās patētiskās frāzēs par dzimtenes mīlestību.

Uzrunādams vācu klausītājus, viņš vienmēr apgalvoja, ka esot pārliecināts par Hitlera sakāvi. Viņš to apgalvoja no visas sirds, viņš arī patiesi nešaubījās par Vācijas sagrāvi. Šaubas viņā modināja Rietumu demokrātiju pašat-jaunināšanās spējas, to gatavība iznīdēt fašismu pašā saknē, to labā griba attiecībās pret austrumu sabiedrotajiem. Un šīs savas šaubas viņš izteica atkal jau maksimāli taktiski vēl Rūzveltam dzīvam esot — jau 1942. gadā, kad fašistu karaspēks atradās pie Volgas un Kaukāzā, bet viņš, Tomass Manns, Amerikā formāli skaitījās enemy aliens^58, — izteica gan ne pa radio, bet sakarā ar savām runām radiofonā mūsu jau nule citētajā priekšvārdā Stokholmas izdevumam, kurā bija apkopotas tolaik jau izskanējušās divdesmit piecas runas. «Kam es nešaubīgi ticu — proti, tam, ka Hitlers nevar uzvarēt savā karā, — šī ticība ir drīzāk metafiziska un morāla nekā pamatota ar militāriem apsvērumiem, un visur, kur es to turpmākajās lappusēs izsaku, daru to absolūti neliekuļoti. Tomēr ne mirkli nedomāju atbalstīt bīstamo priekšstatu, ka united nations^59 uzvara būtu pati par sevi saprotama un droša un ka drīkstētu, cerot uz šo pašu par sevi saprotamo drošo uzvaru, atļauties ne tikai jebkuras kļūdas, bet arī jebkuru gribas trūkumu, jebkuru pusvaļsirdību un jebkuru «politisku» atturību pret saviem sabiedrotajiem un pret mieru, ar ko jāvainagojas cīņai. Neko nedrīkst sev atļauties, pat ne vismazāko nieku pēc tā, ko esam atļāvušies pagātnē. No šā kara taču varēja izvairīties, un pats fakts, ka tas iedegās, ir uz mūsu sirdsapziņas.»

Kas attiecas uz japāņu pēkšņo gaisa uzlidojumu Klusā okeāna jūras bāzei Pīrlliarborā 1941. gada decembrī un uz Savienoto Valstu iestāšanos otrā pasaules karā, tad šie notikumi vairs pārlieku neizbrīnīja un vismaz nesatricināja mūsu varoni. «Vai es ciešu? Ai, dārgais draugs,» viņš atbildēja uz amerikānietes Agneses J. Meijeres jautājumu, «es cietu agrāk, kad izteikt savas ciešanas vēl uzskatīja par takta trūkumu. Tagad man jau ir labāk ap sirdi... Turklāt karš ir kopējs, un tas, kas tik negaidīti mums uzbrucis, nevar aizēnot krievu varoņdarbus.» Taču mājai, kas jau sen «bija kļuvusi par glābšanas iestādi» vajātiem un dzenātiem, šie notikumi uzkrāva vēl jaunas rūpes — vajadzēja gādāt par enemy aliens, pie kuriem tagad Savienotajās Valstīs pieskaitīja visus vāciešus, itāliešus, japāņus neatkarīgi no viņu attieksmes pret attiecīgo valstu režīmiem jrn neatkarīgi no apstākļiem, kas šos ļaudis no Eiropas un Āzijas bija atveduši uz Ameriku. «Mazos ierobežojumus, kas skar mani,» Tomass Manns rakstīja 1942. gada janvārī, «pagaidām nav vērts pieminēt. Šaujamie ieroči un sprāgstvielas man pēc manas iedabas ir pagalam nesimpātiski, mūsu īsviļņu uztvērējs tā kā tā nedarbojas, bet manas lectures, bez šaubām, ir defense work'[60], un to labad esmu gatavs laiku pa laikam klapatot par izbraukšanu. Jautājums ir tikai tāds, vai tas būs viss . .. Dažkārt iešaujas prātā, ka ar Hitleru tu jau karo tomēr ilgāk nekā Amerika...» Viņš neraizējās par paša neērtībām: viņš, Tomass Manns, vai, piemēram, slavenais itāliešu diriģents Toskanīni, kuram pat tādā gadījumā, ja ienākumi no viņa koncertiem tika iemaksāti aizsardzības fondā, tomēr vajadzēja astoņas dienas pirms pārbrauciena no vienas Amerikas pilsētas uz citu lūgt izbraukšanas atļauju, vai, piemēram, Alberts Einšteins droši vien bez sevišķām pūlēm būtu varējuši panākt, ka jaunie noteikumi uz viņiem neattiektos. Taču nevis tikai par emigrantu likteni uztraucās mūsu varonis, kad sakarā ar enemy aliens griezās pie Amerikas varas iestādēm un kopā ar Toskanīni, Einšteinu un citiem slaveniem emigrantiem sūtīja Rūzveltam telegrammu, aicinādams prezidentu «novilkt skaidru un praktisku robežu» starp «potenciāliem Amerikas demokrātijas ienaidniekiem», no vienas puses, un «fašisma upuriem un niknākajiem ienaidniekiem», no otras puses. Par to, kas īstenībā iedvesa viņam bažas, viņš atklāti izteicās tā sauktajā «Tolāna komitejā», uz kuru viņu 1942. gada martā uzaicināja sakarā ar Amerikas pavalstniecības jriešķiršanas procedūru: «Es nepavisam, nedomāju tikai par emigrantiem,» viņš tur teica, «es domāju par šās zemes kaujas garu. Man acu priekšā ir briesmīgais Francijas piemērs. Nācija, kūrai prieku sagādā uzvaras pār viņas ienaidnieku tuvākajiem ienaidniekiem, nezin vai ir vislabākajā psiholoģiskajā stāvoklī, lai šos ienaidniekus uzvarētu.»

Erika Manna ievada piezīmēs pie tēva vēstulēm, ko viņa laidusi klajā, norāda, ka lasītājs, kas mēģinās formulēt, kāds temats līdzās literatūrai šais vēstulēs dominē, diezgan drīz uztaustīs šo otru dominējošo tematu, un tas ir — Vācija. Mēs pievienojamies rakstnieka meitas domām, tikai piebildīsim, ka Amerikas posma vēstulēs cauri aužas un gandrīz tikpat spilgti izceļas vēl viens, trešais loti svarīgais temats — Amerika. Viņš nepārspīlēja, apgalvodams, ka viņam raizes darot «šās zemes kaujas gars», tās «psiholoģiskais stāvoklis», viņš neizmantoja šo apgalvojumu tikai kā skaļu argumentu, kā, ja tā var teikt, smago artilēriju privāto enemy aliens lietā, bet gan runāja par savu pastāvīgo bažu priekšmetu — to pierāda viņa Amerikas laika vēstules. Tās gan, bez šaubām, rakstītas jau tai posmā, kad Jēlas universitāte, kur bija nodibināts Tomasa Manna arhīvs, gauži cītīgi uzpirka viņa manuskriptus, un rakstnieks varēja būt drošs, ka vēstule ar parakstu «Tomass Manns» nebeigs savu dzīvi papīru grozā, bet agri vai vēlu tiks izstudēta un publicēta, tas ir, kad autors gribot negribot savas vēstules adresēja gan konkrētam saņēmējam, gan «pēctečiem». «Kamēr rakstīju šīs rindas,» — tā viņš, piemēram, četrdesmitajos gados beidz vēstuli filozofam, sociologam un muzikologam Teodoram Adorno, ar kuru viņš, rakstīdams «Doktoru Faustu», konsultējās mūzikas jautājumos, «es dabūju zināt, ka redzēšu jūs drīzāk, nekā biju domājis, ka tikšanās nolikta uz trešdienas vakaru. Nu, tad jau es būtu varējis to visu pateikt jums arī mutvārdiem! Bet, no otras puses, man šķiet labi un kaut kā nomierinoši, ka jūs turēsit to rokās — melnu uz balta. Tas var sagatavot mūsu gaidāmo sarunu, un, ja nākošā paaudze dzīvos miera apstākļos, tad arī pēctečiem tas kaut cik noderēs.» Katrā ziņā biogrāfam vēstules, ko viņa varonis jau apzināti domājis «pēcteču» acīm, it īpaši «noder», jo vēstulēs, kas robežojas ar rakstnieka darbu autobiogrāfiskajā žanrā, nejaušības elements tematu un motīvu izvēlē ir pavisam niecīgs, jau tai faktā vien, ka dažs labs temats bieži atkārtojas, ir ietverts autora norādījums, ka šis temats viņam būtiski

svarīgs, tas ir brīdinājums, ka biogrāfam jābūt uzmanīgam. Un par tematu «Amerika» šis eiropietis un vācietis savās Amerikas laika vēstulēs runā daudz un bieži.

1951. gadā, kad jau pilnā sparā ritēja «aukstais karš» un kad Tomass Manns grasījās uz visiem laikiem atstāt Savienotās Valstis, jo, kā viņš rakstīja, «slimīgi saspīlētā atmosfēra šai zemē smagi nomāc mani un man ar spēku, visiem nerviem drebot, jāaizstāvas pret neģēlīgiem uzbrukumiem, kas apdraud dzīvību», kāds no senajiem draugiem vēstulē izstāstīja viņam parastu anekdoti. Kāds vīrs brauc no Ņujorkas uz Eiropu, otrs — pretējā virzienā. Viņu kuģi satiekas, abi ceļotāji pazīst viens otru un vienlaicīgi izsaucas: «Ko tu dari, vai traks esi palicis?» «Jūsu anekdote ir diezgan asa,» atbildēja mūsu varonis, «tikai es tiešām domāju, ka tas, kas brauca uz rietumiem, ir maķenīt trakāks, jo, lai gan mīļā Šveice godbijīgāk izturas pret Ameriku nekā dažs labs amerikānis, tomēr man šķiet, ka vispār eiropieša domāšana gan vēl netiek līdzi šejienes domāšanai barbariskā infantilisma ziņā.» Tā viņš rakstīja, atkārtojam, sešus gadus pēc Rūzvelta nāves, kad viņa uzturēšanās Savienotajās Valstīs tuvojās beigām. Taču arī pirmajā laikā, dzīvodams Amerikā, kad Jaunās Pasaules civilizācijas demokrātiskās tradīcijas viesa viņā liela mēroga politisku optimismu, viņš sajuta un savās vēstulēs ne vienreiz vien pieminēja, ka amerikāņiem salīdzinājumā ar eiropiešiem mazāk uzkrāta vēstures pieredze, ka viņi nav sagatavoti tai sūtībai, ko pasaules situācija piešķīrusi viņu vēl nefašizētajai un ekonomiski varenajai valstij.

Šī viņa sajūta viedās arī mūsu citētajā atbildē amerikānietei sakarā ar tās reakciju uz Pīrlharboras bombardēšanu. Brīžam šī sajūta jautās tādās viņa korespondencē izkaisītās piezīmēs, kas, varētu likties, tieši neattiecās uz jautājumu par «šās zemes kaujas garu» un skanēja kā joks. Viņš varēja tikai pasmieties, kad dabūja zināt, ka amerikāņu rakstnieks Sarojans nosaucis savu «romāneli oi the month»[61] par «Cilvēcisko komēdiju» («šejienes vientiesības kalngali», Tomass Manns rakstīja dēlam), vai izlasīja 1944. gadā izdevuma «Los Angeles Times» pirmajā lappusē sludinājumu par kāda Džona G. Dildroja bērēm, kurās arfas pavadījumā dziedāšot nelaiķa piejaucētais kanārijputniņš. Tomēr dažkārt pēc tādiem «vientiesīgā barbarisma» piemēriem sekoja nepavisam ne humoristiski vispārinājumi. «Dzirdēju, kāds no jūsu boys,» citējam vēstuli Agnesei J. Meijerei, «nepacietīgi kārojot atgriezties no atvaļinājuma atpakaļ tur, kur notiek nopietnas lietas; mājās, viņš saka, nevarot izturēt: visur dancing^62, erotika, vienaldzība, pilnīgs informācijas trūkums. Iespējams, ka runa te bija tikai par Kaliforniju. Iespējams, ka to, kas atgriežas no frontes, vienmēr kaitina mājās palikušo ikdiena. Tomēr būtu jānovēl šejienes ļaudīm vairāk izpratnes par stāvokļa nopietnību — domāju, ka ar to neesmu pateicis pārāk daudz.» Bet dažreiz viņš arī klaji pauda savu īgnumu par šo «vientiesīgo barbarismu». «Dzīve kļuvusi diezgan grūta, jādomā, ne bez pedagoģiska nodoma, lai mazinātu complacency^63,» viņš rakstīja 1943. gadā. Un, tā kā viņš to rakstīja joprojām tai pašai Agnesei J. Meijerei, ietekmīgai amerikānietei, kuras vīrs izdeva vienu no lielākajām avīzēm pasaulē, šķiet, te arī bija kāds «pedagoģisks nodoms».

Tomēr jau kara laikā viņš sadūrās ne tikai ar samērā vēl nevainīgu Jaunās Pasaules «infantilismu» un «vientiesību», bet arī ar simptomiem, kas liecināja par fašisma sagrāvei un nākotnes mieram daudz bīstamākiem noskaņojumiem, ar naidīgumu tieši pret Amerikas oficiāli pasludinātās politikas antifašistisko līniju, ar naidīgumu, kas pieauga līdz ar to, ka Padomju Armija guva aizvien jaunas un jaunas uzvaras pār vācu fašistisko armiju. 1944. gadā komentēdams — mēs joprojām citējam vēstules Agnesei J. Meijerei — Gebelsa runu, kurā tas apgalvoja, ka Vācija nezaudēšot karu, jo Rietumu lielvalstu sabiedriskā doma varot mainīties par labu Vācijai, un ka «viņu pašreizējā šķietamā apņēmība neko nenozīmē», Tomass Manns varēja atsaukties uz paša pieredzi, kas mācīja, ka tamlīdzīgi apgalvojumi nemaz nav tik nepamatoti. «Un vai Krievijas šķietamā apņēmība arī neko nenozīmē? — gribas jautāt. Lai ari šie spriedelējumi ir bez perspektīvas, tomēr tas viss nemaz nav tik aplam. Nesen tiešām saņēmu vēstuli no kāda literatūras pedagoga Ohaijas štatā, un viņš raksta, ka ar savu naidīgo attieksmi pret pilnīgi nekaitīgo Vācijas režīmu es esot iegrūdis pasauli karā pret Vāciju un tālab atbildīgs par 300 biljoniem, cik šis karš jau Amerikai izmaksājis. Vismazākais, ko es tagad varot darīt — izmantot savu ietekmi, lai jo drīzāk notiktu samierināšanās ... Muļķis, jūs teiksit. Bet pasaule ir pilna muļķu, un, lai būtu kā būdams, kaut ko tādu lasīt ir baisi.»

Ja šī epizode ar muļķi rakstniekam būtu šķitusi tikai kurioza, mēs to sīkāk neapcerētu. «Kaut ko tādu lasīt ir baisi,» teica Tomass Manns. Šī vēstule bija baisa sava simptomātiskuma dēļ. Tā tikai muļķīgā veidā izteica īstenībā tādas pašas pretenzijas, kādas viņš, Tomass Manus, gatavodamies pāriet Amerikas pilsonībā, gaidīja no Federālā izmeklēšanas biroja. «Jūsu apsveikumi par citizenship^64,» viņš rakstīja Agnesei J. Meijerei pusgadu pirms vēstules par «muļķi» no Ohaijas, «patiesi gan vēl pāragri... Ir radīti tikai priekšnoteikumi šim notikumam, vēl vajadzīga daudzu instanču piekrišana; bet, ja FIB pārvilks svītru mūsu plāniem premature anti-fascism^65 dēļ, — ko tad? Taču es ceru, ka tādā gadījumā «Washington Post» sāks campaign^66.» «Muļķa» vēstulē groteski izpaudās tas «kaujas garam nelabvēlīgais domāšanas juceklis», ko viņš jau agrāk, 1943. gada sākumā, bija nosaucis par vienu no cēloņiem angļu-sakšu militārajām neveiksmēm Tunisā. «Šiem boys,» viņš toreiz rakstīja tai pašai Agnesei J. Meijerei, «diezgan grūti saprast, kāpēc viņiem Oklahoma jāaizstāv Āfrikā. Bet, ko nozīmē cīnīties pret fašismu roku rokā ar fašismu, tas jau nu viņiem galīgi nav aptverams, un jautājums «What are we fighting for?»[67] viņiem, jādomā, ir gandrīz neatrisināms.»

Visas šīs bažas, kas neviļus lika raizēties par nākotnes miera stiprumu, kā redzam, viņam radās gan kara sākumā, gan pašā kara karstumā, jau Rūzvelta dzīves laikā. Vēl Rūzveltam dzīvam esot, viņš rakstīja savā dienasgrāmatā: «Ar draugiem runājām par nekrietno attieksmi pret Krieviju. Iespaids tāds, ka runa ir ne vairs par šo karu, bet par nākošā kara gatavošanu.» Un, lai gan Tomass Manns personiski ļoti cienīja prezidentu, Rūzvelta ārpolitiskais kurss tomēr arī radīja mūsu varonim šaubas tieši no tāda viedokļa, cik drošs būs miers, kas sasniedzams ar

šādu kursu. «Uzvara karā varbūt būs ilgi jāgaida,» mēs atkal lasām viņa vēstuli tai pašai korespondentei, «taču tā pienāks; galvenās rūpes jau šodien ir miers. Čērčils, vecais kara zirgs, no tā nekā nesajēdz, turpretim F. D. R. (Rūzvelta iniciāļi. — S. A.), manuprāt, stipri sliecas panākt mieru ar baznīcas un Dienvideiropas fašisma palīdzību, bet tas garantētu world-wai III^68.»

Nezin vai pēc visa teiktā vajag tikpat dāsni citēt viņa Amerikas vēstules, kas attiecas uz laiku pēc Rūzvelta un pēc kara, uz «aukstā kara», makartisma, «raganu medību» gadiem, lai lasītājs sajustu, kā šī aizdomu pilnā, pret ārzemniekiem īpaši nedraudzīgā un niknā rasu naida pārņemtā Amerika smacēja elpu rakstniekam, kas bija tik jūtīgs pret visniecīgākajiem fašisma simptomiem. «Tā vairs nav tā zeme, uz kuru mēs atbraucām,» viņš teica jau divas nedēļas pēc Rūzvelta nāves un nedēļu pirms kara beigām. Daudzkārt un ikreiz drūmāk viņš turpmākajās vēstulēs apcerēja savas «bažas par demokrātijas stāvokli šai valstī», «saspīlēto atmosfēru», savu nevēlēšanos «piedalīties komunistu vajāšanas histērijā», «laikmeta galveno muļķību — «antikomunismu»», stūrgalvīgo nespēju saprast, ka «cilvēces tālo mērķu īstenošana nav iespējama bez komunistiskām iezīmēm» — bez «miera starp tautām», bez «zemes un tās bagātību sabiedriskā īpašuma», bez «vispārējām tiesībām uz darbu un bez pienākuma visiem strādāt». Citēsim tikai nedaudz rindu no vēstules, kas rakstīta 1950. gadā, kad amerikāņu prese uzbruka Tomasam Mannam par viņa braucienu uz Austrumvāciju iepriekšējā gadā un Kongresa bibliotēka — vai bēdīgi slavenās ' antiamerikāniskās darbības izmeklēšanas komitejas ietekmē? — atcēla viņu no konsultanta amata: ««Aukstais karš» sagrauj Ameriku fiziski un morāli, tāpēc es esmu pret «auksto karu», nevis «pret Ameriku». Ja tagad tiks pieņemts Munta—Niksona likumprojekts, tad es pa galvu, pa kaklu bēgšu prom no šejienes kopā ar saviem septiņiem goda doktora tituliem.» Atliek vēl tikai pievienot faktisku uzziņu: pārstāvju palāta formāli noraidīja «raganu medību» gara piesātināto Munta—Niksona likumprojektu, tomēr tā galvenās tēzes ietilpa drīz vien apstiprinātajā «ASV iekšējās drošības aktā». Un, kas attiecas uz «bēgšanu», tad tā, kaut arī ne «pa galvu, pa kaklu», tomēr pēc diviem gadiem notika. Septiņdesmit septiņu gadu vecumā mūsu varonis devās «otrā (imigrācijā» — tā viņš nosauca savu galīgo atgriešanos Šveicē.

Taču te beidzas stāsts tikai par viņa tieši amerikāniskajiem iespaidiem un pieredzi, nevis par viņa^ dzīvi Amerikā, jo Klusā okeāna krastā, tāpat kā Izāras, Cīrihes ezera un Eiropas jūru krastos, viņa dzīves galvenais saturs bija darbs, un galvenais viņa pašsajūtā, kā ari viņa attieksmē pret ārējiem notikumiem — gan lieliem, gan maziem — morālā dominante viņa domās un darbos bija apziņa, ka viņa sūtība zemes virsū ir vācu rakstnieka, vācu kultūras pārstāvja sūtība.

Jā, Ērikai Mannai ir taisnība, viņas tēva vēstulēs vienmēr dominē divi temati: literārā daiļrade, «viņa paša_ daiļrade, aizraujoša, draudzīga un sveša» (tā izsakās Ērika) un Vācija. Mēs gan piebilstu, ka uz Vāciju, kāda tā parādās viņa vēstulēs un it visā, kas rakstīts Amerikas laikposmā (rakstos, runās, grāmatās), arī var pilnā mērā attiecināt visus apzīmējumus, ar kuriem Ērika raksturojusi literāro daiļradi. Vācija viņam arī ir «viņa paša», tās gara ģeniālās virsotnes «aizrauj» viņu, viņš lolo draudzīgas jūtas pret tās godīgajiem dēliem — gan pret tiem, par kuriem aizbilst ārvalstu varas iestādēs, gan pret tiem, kurus uzrunā pa radio ar uzmundrinošiem vārdiem, gan pret tiem, kas smok fašistiskajās nāves nometnēs. Un sveša ari viņam kļūst Vācija šais gados, un līdz ar to, ka aizrit laiks, bet vācieši, krādami noziegumu pie nozieguma, joprojām klausa Hitleru, līdz ar to, ka dziest cerība uz vācu tautas pašas atbrīvošanos, dzimtenes tēls Tomasa Manna acis iegūst aizvien pretīgākas un briesmīgākas iezīmes. «Varbūt tā ir māņticība,» viņš saka jau drīz pēc kara, «bet man ir tāda sajūta, ka grāmatas, ko vispār varēja iespiest Vācijā no 1933. gada līdz 1945. gadam, itin nekā nav vērts un labāk tās nemaz neņemt rokā. No tām allaž dveš kauna un asiņu dvaka, tās vajadzētu vienā blāķī nodot makulatūrā.» Tā viņš raksta vēstulē no Amerikas, motivēdams savu atsacīšanos atgriezties dzimtenē un atkal tur apmesties. Bet vai viņš runā tikai par «grāmatām»? Vai «kauna un asiņu dvaka» viņa uztverē nav saplūdusi kopā ar Vāciju pašu? Lai nu būtu kā būdams, vēstule beidzas ar vārdiem, kas vēlāk piepildījās: «Par spīti tai pārsmalcinātībai, ko sauc par Ameriku, ilgas vēlreiz sajust zem kājām vecā kontinenta zemi kremt mani dienu

un nakti, un, ja pienāks brīdis un būšu vēl dzīvs, un ja to atjaus transporta apstākļi un godājamās varas iestādes, es braukšu turp. Bet, kad būšu nokļuvis tur, tad droši vien — man ir tāda nojauta — bailes un atsvešinātība, kuru mūžs ir tikai divpadsmit gadu ilgs, nenoturēsies pret to neatvairāmo spēku, ko rada senas, tūkstošiem gadu vecas atmiņas. Tātad uz redzēšanos, ja dievs dos.»

Un tā nu tai pašā 1945. gadā, ziemā, kad vēl tikko bija sākusies pēdējā kara fāze, viņš kārtējam referātam Kongresa bibliotēkā izvēlējās visgrūtāko, sev vismokošāko tematu — «Vācija un vācieši». «Es pieteicu tematu «Germany and germans»[69],» gatavodamies uz šo referātu, viņš rakstīja dēlam Golo, «vieglprātīgs solījums, jo, lai ko sacītu, viss būs aplam, samulsināsi visus pēc kārtas, gan vāciešus, gan viņu aizstāvjus, gan tos, kas grib viņus iznīcināt. Pats nezinu, kā no tās ķibeles izķepurošos.» Un atkal mēs nesliecamies uzticēties viņa nepiespiestajam tonim un atkal paturēsim vērā, ka viņa «solījumā» vieglprātības gan bija mazāk par visu citu. Mūsuprāt, īsto iemeslu, kāpēc dots šis «solījums», un situāciju, kādā tas viņu nostatīja, viņš daudz precīzāk raksturojis citā tās pašas ziemas vēstulē, sakarā ar gaidāmo referātu citēdams apustuli Pāvilu: «Drīz man jāķeras pie referāta ... par «Vāciju un vāciešiem» — briesmīgi grūts temats. Man vienmēr tā gadās: kas meklē grūtumu, tam ir grūti.» i

Cik daudzkārt morālā autoritāte, ar kādu izturējās pret viņu kā pret vācu rakstnieku, kara gados nostatīja viņu grūtā un pretrunīgā stāvoklī. 1942. gadā kāds viņa tautietis, kuru, tāpat kā viņu, satrauca amerikāņu attieksme | pret enemy aliens un kurš karsti vēlējās apliecināt vācu j emigrantu simpātijas antihitleriskajai koalīcijai, griezās | pie Tomasa Manna ar ierosinājumu, lai viņš, Tomass . Manns, vadītu līdzekļu vākšanu no vācu emigrantiem i bumbvedēja pirkšanai Amerikas gaisa kara flotei, «Ja j runa būtu par to, ka vajag nopirkt par 10 000 dolāru kara ļ aizņēmuma obligācijas vai ziedot 10 000 dolārus Ameri- ļ kas Sarkanajam Krustam,» viņš toreiz atbildēja uz šo ini- j ciatīvu. «Bet bumbvedējs! Tas ir pats baismākais sim- ļ bols, kādu vien var atrast. Ja iedomā, kas notiks, kas ļ gaida vācu pilsētas — gaida pelnīti, nenovēršami, neizbē- j gami, tad tevi pārņem zināmā mērā šausmas no slavas, j

ka esi demonstratīvi šai lietā palīdzējis. Būs šausmīgi — pēc nopelniem, es atkārtoju... Cilvēki kā «Zvanās^70 sakropļoti gulēs zem krāsmatām, lielākā daļa kultūras pieminekļu droši vien būs pārvērtušies drupas. Lai to savām rokām izdara izmocītā un drausmīgi izprovocētā pasaule, kas citādi vairs nevar sev palīdzēt, bet ne manas rokas. Es varu, cik spēka, nolādēt Hitleru un ik mēnesi aicināt vāciešus, lai viņi triec pie velna šo «plānprātīgo ļaundari» (tā es viņu nosaucu pēdējoreiz) kopā ar visu viņa plēsoņu bandu. Tas man ne drusku nekaitēs nākotnē. Bet es tiešām nevēlos, lai pēc manas nāves manas grāmatas lasītu — vai nelasītu — Vācijā ar domu, ka es kā simbolisks chairman^71 esmu karojis par «toreizējo» nepavisam ne simbolisko postījumu simbolisko finansēšanu... Varbūt mani uzskati par to visu ir nepareizi, tomēr man jārīkojas atbilstoši tam, kādi man tie ir.» Tā viņš rakstīja tais dienās, kad angļi bombardēja viņa dzimto Lībeku, bet viņš, raudzīdamies uz Lībekas drupu fotogrāfijām avīzēs un zinādams, ka bumba trāpījusi «Budenbroku namu», nosauca šo rīcību par «bargu, tomēr derīgu» un atgādināja, ka «1933. gadā lībekieši bija kopā ar pašiem ļaunākajiem».

Taisnību sakot, viņš jau pašā kara sākumā reiz bija publiski runājis par tematu «Vācija», vispirms 1943. gada rudenī Vašingtonā Kongresa bibliotēkā un pēc tam Ņujorkā Kolumbijas universitātē nolasīdams referātu «Jaunais humānisms». Šā referāta kodols bija doma, ka nedrīkst identificēt jēdzienus «vāciskais» un «nacistiskais», ka «kapitālistiskās demokrātijas ir līdzvainīgas» «fašistiskās diktatūras izcelsmē, tās spēka pieaugumā un visās nelaimēs, kas uzbrukušas Eiropai un pasaulei», ka «buržuāziskā pasaule muļķīgi, paniski baidās no komunisma». «Nevis Vāciju,» viņš teica, «un nevis vācu tautu vajag iznīcināt un sterilizēt, bet gan vajag iznīcināt īsto vainīgo — junkuru, militāristu un smagās rūpniecības varas kombināciju, kas atbildīga par diviem pasaules kariem. Visa cerība uz īstu šķīstītāju vācu revolūciju, un uzvarētājam ne tikai nevajag to kavēt, bet gan vajag atbalstīt un veicināt.» Atsaukdamies uz šo savu referātu, viņš jau toreiz noraidīja otra vācu rakstnieka emigranta Bertolda

Brehta izteikto pārmetumu, ka viņš, Tomass Manns, izmantojot savu ietekmi Amerikā, lai vairotu šaubas «par varenu demokrātisko spēku eksistenci Vācijā». Tomēr piedalīties «Free Germany Comittee»[72] dibināšanā Amerikā viņš toreiz 1943. gadā atsacījās. Vai viņam pašam bija tādas šaubas? Jādomā, bija. Bet runa nav tikai par tām. Viņš, bez šaubām, apzinājās — un tieši tāpēc atteicās — Vācijas milzīgo vainu visas pasaules priekšā. «Aizstāvēdami un attaisnodami Vāciju un prasīdami «stipru demokrātiju Vācijā»,» viņš rakstīja Brehtam, «mēs šai;' brīdī nonāktu bīstamā pretrunā ar to, ko jūt nacistu jūgā nomocītās un uz bojāejas sliekšņa novestās tautas. Vēl ir par agru izvirzīt vāciešu prasības un apelēt pie pasaules | jūtam lielvalsts vārdā, kura šodien vēl tur savā varā i Eiropu... Vēl var notikt un droši vien notiks briesmīgas lietas, kas atkal liks pasaulei sašust par šo tautu, un kā ; tad mēs jutīsimies, ja priekšlaicīgi būsim galvojuši, ka uzvarēs viss labākais un cēlākais, kas šajā tautā ir.»

Referātā «Jaunais humānisms» viņš, kā redzam, pieskārās «Vācijas» tematam tikai pašā vispārīgākajā veidā, tikai norādīdams uz visas buržuāziskās pasaules atbildību par fašisma rašanos viņa, Tomasa Manna, dzimtenē. Bet konkrētajā jautājumā, ko darīt ar Vāciju pēc uzvaras, mūsu varoņa stūrgalvīgā klusēšana radās ne tikai no vēstulē Brehtam izteiktās nevēlēšanās nonākt pretrunā ar pasauli, kuras izjūtas pret Vāciju viņš ļoti labi saprata, bet ari no pretrunas pašam ar sevi, no pretrunas, kādā viņš, saprazdams šīs citu tautu izjūtas un tai pašā laikā būdams vācu rakstnieks, tagad bija nonācis. «Es neteikšu ne vārda,» viņš 1944. gadā rakstīja vēsturniekam Eriham fon Kaleram, kas arī bija emigrējis vispirms uz Šveici un pēc tam uz ASV. «Ja tu izteiksies par iecietīgu rīcību, tad, var gadīties, vācieši tevi neģēlīgi dezavuēs. Ja izteiksies par nepielūdzamu rīcību — nonāksi melīgā un kaitīgā pozīcijā pret zemi, kuras valodā raksti.» Un, kad tai pašā 1944. gadā ievērojamais amerikāņu žurnālists Kliftons Feidimens, uzskatīdams organizācijas «Council lor a Democratic Germany»[73] izveidošanu par nepiedienīgu vācu emigrantu patriotisma izpausmi, uzaicināja Tomasu Mannu izteikt protestu pret šo pasākumu, viņš,

tāpat kā savā laikā Brehts, saņēma atteikumu — tikai aiz pretējiem motīviem. «Lai cik ļoti esmu pārliecināts,» teikts atbildē Feidimenam, «ka vēl ir pārlieku agri just līdzi Vācijai, lai cik tas man šķistu bezatbildīgi, ja vācu emigranti uzņemas šodien galvot, ka Vācija — zeme, kas mums visiem kļuvusi briesmīgi sveša, — nākotnē uzvedīsies demokrātiski un tikli... tikpat, manuprāt, neglīta un sev pašam pagalam kaitīga ir arī pretēja rīcībā — ja mana tipa vācietis, kas, būdams Amerikas pilsonis, tomēr nodomājis palikt uzticīgs vācu valodai un vācu valodā pabeigt savu mūža darbu, tagad uzstāsies pasaules tribunāla priekšā kā savas no ceļa nomaldījušās un ar vainu apkrautās zemes apsūdzētājs un ja viņa varbūt ne gluži neietekmīgais liecinājums kritīs svaru kausā, lai zeme, no kuras viņš cēlies, izpelnītos pašu bargāko, pašu iznīcinošāko spriedumu ... Vai Jūs varat pārmest vācu rakstniekam par to, ka viņš nevēlas, lai nākotnē viņa tauta to uzskatītu tieši par bendi Nemesīdas rokā?» Starp citu, aizsteidzoties priekšā, par pasaules tribunālu vārda tiešajā nozīmē un sakarā ar to, ka mūsu varonis nebija pārliecināts par savu tautiešu «demokrātisko tiklību». Kā draudīgi jocīgu «idiotiska» un «donldhotiska» nacionālistiska akluma piemēru viņš pēckara vēstulēs vismaz divas reizes ir pieminējis telegrammu, ko viņa senais Minhenes paziņa komponists Pficners, operas «Palestrīna» autors, nosūtīja vienam no galvenajiem kara noziedzniekiem, Polijas ģenerālgubernatoram Frankam, kad tam Nirnbergas procesā piesprieda nāves sodu pakarot: «Ar visām savām domām esmu kopā ar Jums, dārgais draugs!» Bet, lai gan Hanss Pficners bija Hitlera «kultūrsenators», Rietumvā-cijā pasludināja, ka viņš neesot bijis saistīts ar nacismu ...

Lai cik banāli ir cilvēka attieksmi pret dzimteni pielīdzināt viņa attieksmei pret māti vai vecākiem, tāds salīdzinājums visaptverošāk un precīzāk atklāj, cik pretrunīgas un sarežģītas jūtas modās mūsu varonī, tiklīdz viņš kaut maķenīt pieskārās tematam «Vācija». Atstājis savu zemi, nolādējis tās izraudzīto ceļu, līdz ar kara beigu tuvošanos aizvien neglābj amāk zaudēdams cerību uz revolūciju pašā Vācijā, uz Vācijas pašas atbrīvošanos, viņš tomēr iekšēji no tās nenovērsās, neatteicās no atbildības par tās noziegumiem, vēl vairāk — lūkodamies atpakaļ uz paša noieto ceļu, viņš saskatīja sevī tos Vācijai raksturīgos vilcienus, kas viņam iedvesa kaunu un šausmas. Kā mākslinieks viņš tagad nodevās Vācijas tēmai, romāns, pie kura viņš tagad, kara beigu posmā, strādāja, saucās — «Doktors Pausts. Kāda drauga stāsts par vācu skaņraža Adriana Leverkīna dzīvi», un šā virsraksta nešķiramā sastāvdaļa — vārds «vācu» viņam bija bezgala svarīgs. Patiesi, cik grūtu uzdevumu viņš brīvprātīgi uzņēmās, apsolīdams runāt par šo mokošo tematu ne tikai romānā, kur jau pats izvērsums, pati forma, simboliski sarežģītā sarunas forma deva iespēju apcerēt to pilnīgi, daudzpusīgi, ar lielu nokrāsu bagātību, bet arī, nolicis malā vel nepabeigto «Doktoru Faustu», apcerēt šo tematu īsā, klausītājiem domātā referātā 1945. gada maijā Amerikā, turklāt vēl svešā valodā!

Referātu «Vācija un vācieši» viņš ievadīja ar aizrā-1 dījumu, ka «patiesības, ko kāds mēģina izteikt par savu tautu, var būt tikai pašpārbaudes rezultāts». Viņš atcerē-j jās Lībeku, atainoja dzimto pilsētu, kur akmeņi un daža : seja glabāja viduslaiku zīmogu, viņš runāja par vācieša' abstrakto un mistisko, citiem vārdiem, «muzikālo» pasaules uztveri, par vācieša «pašiedziļināšanos», kas nozīmē plaisu starp «spekulatīvo un sabiedriski politisko stihiju», turklāt vāciešos pirmā dominē pār otro, par to, ka pasaulei derdzīgais vāciešu nacionālisms ir vēsturiski radies no šās apolitiskās «pašiedziļināšanās», kas savukārt devusi pasaulei brīnišķīgus mākslas un zinātnisko atziņu paraugus. Vai gan vajag atkal atgādināt lasītājam «Apolitiskā pārdomas», «Burvju kalnu», «Loti Veimārā», vai vajag izskaidrot, cik daudz personiskā, cik daudz «pašpārbaudes», mēs gandrīz vai izteicām «pašiedziļināšanās», bija tādā turpat vai psihoanalītiskā attieksmē pret Vācijas problēmu? Šo vācu — un pats savas — garīgās vēstures apskatu viņš nobeidza ar secinājumu: «Nav divu Vāciju, labas un ļaunas... Ļaunā Vācija ir tā pati labā Vācija, kas aizgājusi nepareizu ceļu, kas iekļuvusi nelaimē, iestigusi noziegumos un tagad nonākusi līdz katastrofai. Tāpēc jau cilvēks, kas ir dzimis vācietis, nevar pilnīgi atteikties no ļaunās Vācijas, uz kura gulstas smaga vēsturiska vaina, un paziņot: «Es esmu labā, cēlā, taisnīgā Vācija; skatieties uz manām drānām, tās ir baltas kā sniegs. Bet ļauno es atdošu jums saplosīšanai.» Tas, ko teicu jums vai vismaz mēģināju pavirši izskaidrot par Vāciju, nenāk no atsvešinātas, nenāk no saltas, bezkais-

Ugas zināšanas, tas viss ir ari manī, to visu esmu izjutis sevī.»

Ar referātu «Vācija un vācieši» saistītas divas «Doktora Fausta» autora piezīmes, kas attiecas tieši uz to romāna īpatnību, kuru vienīgo esam nodomājuši tuvāk aplūkot, stāstot par šo Amerikā iesākto un pabeigto darbu, — pat cik necik sīkāka analīze neglābjami deformētu mūsu iecerēto biogrāfisko aprakstu. Starp citu, dažiem šās slavenās Tomasa Manna «rezumējošās» grāmatas aspektiem mēs jau neviļus pieskārāmies, mūsu lappusēs ne vienreiz vien pieminēti tās varoņi — komponists Adrians Leverkīns un viņa draugs Serēns Ceitbloms, varoņi, kurus autors dāsni apdāvinājis pats ar savām rakstura īpašībām, paradumiem, kaislībām, spriedumiem un bažām, un daža laba no šīm biogrāfijas lappusēm, lai gan tajās nav atsauces uz romānu, tomēr ar izklāstīto faktu atlasi un asociācijām daudzējādā ziņā atvedināmas uz to pašu «Paustu», kurā fantastiski pārkausēta mūsu varoņa ikdienišķā un garīgā pieredze.

«Gētes leģenda un poēma,» Tomass Manns sacīja Vašingtonas referātā, «nesaista Paustu ar mūziku, un tā ir liela kļūda... Viņam vajadzēja būt muzikālam, būt mūziķim ... ja viņam jābūt vācu dvēseles pārstāvim; jo abstrakta un mistiska, proti, muzikāla ir vācieša attieksme pret pasauli; tā pasauli uztver pedantisks, bet uz dēmo-nismu sliecīgs, neveikls profesors, kas tomēr augstprātīgi pārliecināts, ka viņā ir vairāk «dziļuma» nekā pasaulē.» Un drīz pēc tam, kad referāts bija nolasīts, viņš kādā vēstulē šā referāta īsam rezumējumam pievienoja piezīmi, ka «līgums ar velnu ir dziļi senvācisks kārdinājums un ka vācu romānā, ko radījušas pēdējo gadu ciešanas, ciešanas Vācijas dēļ, tematiski jābūt ietvertai šai šausmīgajai norunai».

«Doktora Fausta» galvenais varonis Adrians Leverkīns ir mūziķis, komponists. Romānā ir arī «līgums ar velnu», tas šeit reprezentē Leverkīna mākslas sātanisko relatī-vismu, viņa «saltumu», viņa atsacīšanos dziedāt «kroplo politisko dziesmu». Ir arī «pedantiskais, bet uz dēmonismu sliecīgais profesors» — Leverkīna draugs un sajūsminātais pielūdzējs Ceitbloms. Pilnīgi skaidrs, ka tieši par šo savu darbu domāja autors, runādams par romānu, ko «radījušas ciešanas Vācijas dēļ», par «vācu dvēseles» romānu.

Bet vai tas atkal nav autobiogrāfisks darbs — kā «Budenbroki», kā «Tonio Krēgers», kā stāsts «Pie pravieša»? Vai tad Leverklna dzimtenes Kaizeršasernes pilsētas apraksts gandrīz vārds vārdā neatkārto Lībekas aprakstu referātā amerikāņiem vai otrādi? Vai tad velna vārdi, ar kuriem viņš uzrunā Leverkīnu: «Kaut tev pietiktu drosmes atzīties: kur esmu es, tur ir Kaizeršaserne, tad, āre, viss uzreiz būtu kārtībā,» — neatgādina vārdus, ko pēc Heinriha Manna liecinājuma teicis viņa brālis pēc pārcelšanās uz Savienotajām Valstīm: «Kur esmu es, tur ir arī vācu kultūra»? Vai tad mūsu varonis pats savu mākslu nesauca par «mūziku», par «muzicēšanu»? Un ar senatores Rodes un viņas meitas Klarisas vārdu attēlotās rakstnieka māte un viņa māsa Karla, — un vai tad tikai viņas? — nē, liekas, šai romānā nav neviena, pat ne trešā plāna personāža, aiz kura vairāk vai mazāk skaidri nebūtu jaušami prototipi — un vienmēr kāds no tiem, ar kuriem mūsu varonis dzīvē ir saskāries. Un romānā ar īsto vārdu attēlotā Itālijas pilsētiņa Palestrīna, Minhenes ielas, diriģents Bruno Valters? Jā, protams, pēc piesātinājuma ar autobiogrāfisko materiālu vecumdienās sarakstītais «Doktors Fausts» pat pārspēja visus sava autora agrākos darbus, šai ziņā tas bija ne tikai viņa daiļrades senās un pastāvīgās grēksūdzes līnijas turpinājums, bet arī tās rezumējošais izvērsums. «Manas sirds grāmata», «mana mūža rezumējums», «gandrīz noziedzīgi nesaudzīgs vēstījums par dzīvi, dīvains alegoriskas autobiogrāfijas veids, darbs, kas no manis prasījis vairāk un kas mani izsūcis stiprāk nekā jebkurš agrākais sacerējums» — visi tie ir autora paša izteikumi par «Faustu».

Ka autobiogrāfija te ir alegoriska, ka personiskās atmiņas, tas, ko saucam «cilvēki, gadi, dzīve», romānā sakausēts ar nepersonisku materiālu, ar izdomu, ar situācijām, kas aizgūtas no visdažādākiem avotiem, ka, piemēram, Leverklna slimības prototips ir Nīčes slimība, ka motīvs par dāmu — komponista mūzikas cienītāju, kas izvairās tikties ar skaņradi pašu, atvedināms uz atbilstošu epizodi Čaikovska biogrāfijā, vai, piemēram, ka mīlestības trīsstūra temats «Faustā» ņemts no Šekspīra sonetām un tamlīdzīgi — arī tas rakstnieka daiļradē nebija nekas principiāli jauns; jau «Budenbrokos» bija plaši izmantota tamlīdzīga montāžas tehnika, bet «Karaliskajā augstībā» autors stāstu par sevi izveidoja kā utopisku pasaku ar laimīgām beigām.

Ja atskatāmies uz Tomasa Manna agrākajām grāmatām, lad kā parastu pēctecību uztveram ari viņa pievēršanos «Paustā» mākslas tēmai. Māksla bija galveno personāžu profesija «Tristanā», «Tonio Krēgerā», novelē «Nāve Venēcijā», bet Fēliksu Krulu un bībeles Jāzepu ar māksliniekiem saradoja viņu avantūrisms, viņu brīžam pašiz-nīcinošā aizraušanās ar spēli, tas ir, īpašības, kuru nešķiramā piederība pie artistisma vienmēr ir nodarbinājus: mūsu varoni.

«Doktora Fausta» būtiskā īpatnība salīdzinājumā ar agrāk sarakstīto, īpatnība, kas deva autoram iespēju grāmatu, kuras centrā ir skaņraža darījums ar velnu, apzīmēt par «vācu romānu, ko radījušas ciešanas Vācijas dēļ», mūsuprāt, meklējama apstāklī, ka šis romāns ir vismazāk «hermētisks». Kā tas saprotams? Ja lasītājs atceras, — pirms pirmā pasaules kara novelē «Nāve Venēcijā» Tomass Manns, aplūkodams mākslinieka ekstravaganto likteni, nepārkāpdams šīs robežas, neietverdams savā redzeslokā citu sociālo materiālu, pētīja «izturēšanas» problēmu, un tikai karš parādīja, ka secinājumi, pie kuriem viņš bija nonācis tādā, varētu teikt, laboratorijas pētījumu ceļā, — proti, ka estētisms un barbarisms, disciplinētība un tumšas kaislības stāv cieši līdzās, — ka šie secinājumi attiecināmi uz kaut ko plašāku, nevis tikai uz tīri māksliniecisko problēmu šauro loku, ka Ašenbaha «prū-siskā izturība», kas kļūst viņam par traģisku pazemojumu, ir tikai kādas vācu birģerības kopējās traģēdijas atspulgs. Taču noveles faktūrā, atkārtojam, nekas nesniedzās pāri atsevišķa likteņa ietvariem, un to mēs saucam par šā darba hermētismu. «Burvju kalna» hermētisms izpaudās tādējādi, ka romāna darbība notiek pirmskara gados, bet jautājumus, kas romānā traktēti, radījušas aizšalkušās revolūcijas un karš, un ari tai apstāklī, ka romāna darbība norisinās nosacītās «pedagoģiskas provinces», tuberkulozes sanatorijas robežās. Tas jau anticipēja kontemplatīvi teorētisko sarunas toni, zināmu tās abstraktumu. Drāmā par vācu problēmām autors iztika ar Šveices rekvizītu.

Turpretim pirmā «Doktora Fausta» lappuse, kur Ceit-bloms saka — viņš stāstu par komponista Leverkīna dzīvi sākot 1943. gada maijā, tas ir, tai pašā laikā, kad šīs rindas raksta Tomass Manns, it kā brīdina: runa būs par aktuāli būtiskiem jautājumiem, un vēstījuma centrālā tēla — vācu mākslinieka biogrāfija tieši saskaras ar notikumiem, kuru ietekmē mēs visi šobrīd dzīvojam vai mirstam. Arī tālāk Ceitbloms savā stāstījumā par Leverkīnu un viņa mūziku iestarpina atgādinājumus par bumbām, kuras krīt uz Vācijas pilsētām, par fīreru un duči, kas pastaigājas pa Ufici muzeju, par saviem — Ceitbloma dēliem, kuri uzticīgi nacistiskajam režīmam un spējīgi denuncēt tēvu un tā joprojām, tas ir, estētiskās, morālās un politiskās sfēras savstarpējā sasaiste šeit atšķirībā no noveles «Nāve Venēcijā» ir apzināta un nevis tikai domājama kā «Burvju kalnā», nevis, tā teikt, iznesta aiz iekavām, bet gan ieausta pašā kompozīcijā un pašā romāna audumā. Ja turklāt vēl ņem vērā, ka atšķirībā no «Jāzepa» un «Lotes» «Doktorā Paustā» izlietots autora paša dzīves laika materiāls, tad, jādomā, būs skaidrs, kāpēc mēs šo grāmatu nosaucām par viņa vismazāk hermētisko sacerējumu.

Taču teiktais vēl neizskaidro, kāpēc mākslinieka biogrāfija — «Faustā» taču galvenā vieta ierādīta tomēr Leverkīna daiļrades vēsturei, nevis piemēriem no «lielās» vēstures, kurā norisinās šī mazā vēsture, tā ka mums patiesi darīšana pirmām kārtām ar «vācu skaņraža dzīvi», — autora vērtējumā ir grāmata par Vāciju, par «ciešanām Vācijas dēļ». Romāna centrā, kā autors rakstīja tai laikā, kad strādāja pie šā romāna, patiesi ir «gadījums ar intelektuālu mākslinieciskumu, kas, jauzdams banālā jomas neticamu paplašināšanos, dzīvo uz neauglības robežas. Tas iegrūž varoni velna skavās.» «Velna skavas», «darījums ar nelabo» — vai tad tādu pašu izteicienu Tomass Manns savā referātā amerikāņiem neveltīja «ļaunajai Vācijai»? Jā, šai viņa vismazāk hermētiskajai grāmatai piemīt savs hermētiskums. Mākslinieka traģiskajā liktenī, vienkāršoti runājot, viedās mājiens par sabiedrības likteni, ja no «banalitātes» un «neauglības» strupceļa tā mēģina izkļūt ar «velnišķīgiem» līdzekļiem, kas galu galā iznīcina viņu pašu. Uzsveram: vienkāršoti runājot, jo pareizāk būtu teikt «slēpās». Romāna tekstā neatradīsim vārdus, kas tieši norādītu uz skaņraža Leverkīna dzīvesstāsta simbolisko, alegorisko jēgu. Bet, ja mūzikā ir tāda forma kā kontrapunkts, vairākas patstāvīgas melodijas, kas vienlaicīgā kustībā veido harmonisku veselo, tas nozīmē, ka mūzikā ir arī saturs, ko nevar izteikt citādi kā vien ar kontrapunktu. Bet romāns, kur Leverkīna dzīves un daiļrades stāsts nemitīgi skan uz šā stāstījuma laika ainu fona, kur rupja sen vācu leksika pēkšņi apslāpē vēstītāja filologa civilizēto runu, kur vēl nav apklususi slimā un likteņa apzīmogotā komponista kārtējā skaņdarba tēma, kad jau sākas bojāejai nolemtās ģimenes tēma vai pirmā un otrā pasaules kara tēma, kur galvenajā varonī apvienoti autora, Nīčes, Čaikovska un viduslaiku «elementu spekulatora» raksturvilcieni, — šis romāns uzbūvēts pēc kontrapunkta principa, kontrapunkts un montāžas forma tieši arī pauž šā atsevišķā dzīvesstāsta sasaisti ar Vācijas likteņiem, ar buržuāziskās kultūras un vispār buržuāziskās sabiedrības likteņiem, un tieši arī parāda, cik nosacīts ir tiklab biogrāfiskais, kā arī profesionālais hermētiskums romānā par ģeniāli apdāvinātu mākslinieku, kas tomēr nav atradis savai mākslai nevelnišķī-gus ceļus.

«Banālā jomas neticamā paplašināšanās un ka sekas — sātaniski līdzekļi glābiņam no neauglības» — ja Vācijas un buržuāzisko Rietumu politiskajai īstenībai, gestapo pagrabiem viņu laikabiedrs tieši piemērotu tādu terminoloģiju, tā būtu estēta paviršība, netaktiskums, — vai ne tā? «Pausta» autors it kā runā nevis par sabiedrības krīzi, bet gan par krahu, ko piedzīvo māksla, ja tā noniecina krietnuma, cilvēcības, taisnības ideālus, un ari par krahu ģimenē, kuras locekļi, nevarēdami izturēt buržuāziskās sadzīves banalitāti, kļūst par slepkavām vai pašnāvniekiem. Adrians Leverkīns sapņo par kompozīciju, kur neviena skaņa «neizskanētu, neizpildījusi savu funkciju kopējā iecerē», kur «nebūtu nekādu autarhu nošu»; savā daiļradē nolemts saltumam un vientulībai, antihumānam formālismam, skaidri redzēdams, ka estētisms stāv līdzās barbarismam, viņš sapņo par mākslu «bez ciešanām, par garīgi veselu mākslu... brālībā ar cilvēci». Un tikai romāna motīvu kontrapunktā Leverkīna traģēdiju uztveram kā buržuāziskās sabiedrības traģēdiju, kā barbarismā iestigušās Vācijas traģēdiju. «Kā es, jūsuprāt, varu,» Tomass Manns, strādādams pie «Pausta», rakstīja savas daiļrades franču pētniekam, «vienā vai divos vārdos formulēt to jauno, kas izaugs no mūsu pārdzīvojamās krīzes pārmaiņu drudža un cīņas? Es tam ne visai varu noderēt, jo esmu buržuāziskā individuālisma dēls un pēc dabas (ja neļauju saprātam sevi koriģēt) ļoti sliecos jaukt buržuāzisko kultūru ar kultūru vispār un tāpēc to, kas nāks pēcāk, uzskatīt par barbarismu. Taču simpātijas pret nemitīgi uz priekšu ritošo dzīvi mani māca, ka pretmets «kultūrai», . kā mēs to saprotam, ir nevis barbarisms, bet gan «k o -pība».» Vārdu «kopība» (Gemeinschaft), kas pēc cilmes atgādina latīniskā vārda «sociālisms» kalku, viņš lietojis acīmredzot ar nodomu izvairīties no aplamiem skaidrojumiem, tāpēc atteicies no izplatītā politiskā termina, ko ļaunprātīgi apgānījis fašisms, dēvēdamies par nacionālsociālismu. To pašu vārdu, tāpat runādams par buržuāziskās kultūras pretmetu, par tās nomaiņu, «Faustā» lieto Adrians Leverkīns. «Mūža rezumējumā», «manas sirds grāmatā» izskan ne tikai sāpes un ciešanas, ko jūt autors, bet arī — gan tikai kā bikla melodija — viņa «simpātijas pret dzīvi», viņa cerības pieredzēt labāku cilvēces un Vācijas nākotni.

1947. gada 29. janvārī no Pasifikpeliseidžas uz Ņujorku tika nosūtīta telegramma: «Lai godājamais bērns zina, ka adriana leverkīna skumjais stāsts šodien pilnīgi noslēdzies ar laimīgām beigām bez paraksta.» Tā Tomass Manns paziņoja meitai Ērikai par «Fausta» pabeigšanu. «29. no rīta,» lasām autora stāstā par šo darbu, «uzrakstīju «Doktora Fausta» pēdējās rindas — to kluso, izjusto, man sen jau ausīs skanējušo Ceitbloma lūgšanu par draugu un par tēvzemi — un domās atskatījos uz tiem trim gadiem un astoņiem mēnešiem, ko esmu aizvadījis spriegā darbā pie šās grāmatas, atskatījos uz to maija rītu, kad pašā kara karstumā tvēru rokā spalvu. «Esmu beidzis,» es teicu sievai, kas atbrauca man pakaļ automobilī, lai pēc parastās pastaigas okeāna krastā aizvestu mani uz mājām; un viņa, kas uzticīgi gaidījusi un tik daudz reižu jau kopā ar mani sagaidījusi kāda darba nobeigumu, — cik dedzīgi viņa mani apsveica!» «Vai pamatoti?» — dienasgrāmatā jautāts. Un piebilsts: «Atzīstu morālu sasniegumu.»

Viņš juta vajadzību atzīmēt un fiksēt šo dienu, un tas klaji izmanāms telegrammā meitai, kā ari tik patētiskajās rindās par tikšanos ar sievu pēc pastaigas, un šī vajadzība ir jo dabiskāka un saprotamāka tāpēc, ka papildus saspringumam, kāds bija saistīts ar šo «mūža rezumējumu», ar šo «sirds grāmatu», kura tika rakstīta vislielāko pasaules satricinājumu laikā un kuru šie satricinājumi bija radījuši, papildus visam tam, lai pabeigtu «Faustu», viņam vajadzēja izturēt vēl īpašu personisku pārbaudījumu. Vai gan ne tāpēc viņš tai dienā no pastaigas mājās atgriezās ar mašīnu, ka atceļam uz citrusu un palmu dārzu, kurā pacēlās viņa Kalifornijas māja, mūsu astoto gadu desmitu aizsniegušajam varonim gluži vienkārši nepietika spēka? «Man izņēma ribu, tāpat neprasīdami man atļauju, kā to darīja Ādama dievs. Tikai, rau, nekāda Ieva no manas ribas neiznāca.» Smagā slimība, ko viņš bija pārcietis 1946. gada sākumā, kad bija nepieciešama vienas plaušas rezekcija, viņam šķitās saistīta ar šo darbu. Nē, viņš neuzskatīja, ka viņa «vistrakākā» grāmata (tā viņš teicis par «Faustu») būtu slimības iedvesmota, tas ir, ka slimība paradoksālā veidā būtu palielinājusi viņa produktivitāti un piešķīrusi kādu nokrāsu viņa produkcijai, un tāpat ari savu saslimšanu viņš neizskaidroja ar milzīgo spēka patēriņu šai darbā. Viņaprāt, sakars bija tāds, ka slimību viņš uzskatīja par sava dzīvesspēka pārbaudi, par pārbaudījumu, cik stipra ir viņa griba pabeigt iesākto darbu, gandrīz vai par sava darba dzīvesspēka pārbaudi, proti, par kaut kādu morālu pārbaudījumu, tā ka būs pat pareizāk teikt, ka ar «Doktoru Faustu» viņš saistīja nevis slimību, bet gan izveseļošanos no slimības.

«Atzīstu morālu sasniegumu» — šie vārdi nav litera-tūrzinātnisks romāna vērtējums. Salīdzināsim tos ar vēstulēm, ko viņš rakstīja, tikko atspirdzis pēc operācijas, kad vēl bija atlikusi krietna trešdaļa darba pie «Fausta»: «Lai ari visu šo negaidīto notikumu pārcietu bez tādām domām, kurās būtu vērts dalīties, tomēr ar nopietnu uzmanību, un, ja uz šo notikumu skatāmies kā uz derīguma pārbaudi, tad varu būt ar sevi apmierināts.» Vēl: «.., Atrodos šeit ļoti labās rokās ... Starp citu, palīgiem palīgā nāca mana pacietīgā iedaba un labā griba.» Un vēl: «Lielā ārstniecības māksla un tehnika maksimāli palīdzēja man izturēt šo vēlīno pārbaudījumu. Bet, protams, labā griba un mana pacietīgā daba ari darīja savu, un tas deva gandrīz sensacionālus klīniskos panākumus... ne katrs trīsdesmitgadnieks kaut ko tādu izturēs tik mierīgā garā...» Vārdus par «morālo sasniegumu», mūsuprāt, teicis sirmgalvis, ar gandarījumu atskatīdamies uz nostaigāto pašaudzināšanas un rūdīšanās ceļu, gan uz tiem tālajiem gadiem, kad viņš «nekādā vērtē neturēja sevi kā cilvēku un gribēja, lai viņu ņemtu vērā tikai kā mākslinieku», gan arī uz to grūto ziemu, kad tāds mākslinieka cieņas šķīrums no cilvēka cieņas, no mākslinieka atbildības dzīves un sabiedrības priekšā gandrīz vai noveda viņu, Tomasu Mannu, līdz pašnāvībai...

Trīsarpus mēnešu pēc telegrammas par «Adriana Le-verkīna skumjā stāsta» pabeigšanu viņš uzkāpa uz angļu kuģa «Karaliene Elizabete», kas devās reisā Ņujorka— Sauthemptona.

ATKAĪ. EIROPA

Gulēdams Cīrihes kantona slimnīcas palātā, kuru viņam tā ari neizdevās dzīvam atstāt, viņš lasīja angļu valodā Somerseta Moema grāmatu, kas saucās «Summing Up» — «Rezumējot». Grūti atrast vārdus, lai precīzāk un īsāk nekā šis virsraksts, kas nejauši bija iemaldījies viņa pēdējo iespaidu virknē, apzīmētu vispārīgo tonusu tai viņa mūža posmā, kurš iesākās tagad pēc «Doktora Fausta» pabeigšanas ar pirmo braucienu pēc kara uz Eiropu un kurš beidzās liktenīgajā palātā.

Pat tīri ārējai pusei te uzspiests pārdzīvotā summējošo rezultātu kopsavilkuma, atkārtojumu, fināla, loka noslēgšanās zīmogs. Dažas dienas pirms tam, kad viņš ziņoja Ērikai par «skumjā stāsta laimīgajām beigām», viņam pavēstīja no Bonnas par viņa goda doktora titula atjaunošanu. Tai pašā gadā viņš apmetās Cīrihē viesnīcā, kur bija dzīvojis sava kāzu ceļojuma laikā, tai pašā gadā viņš tur lasīja «Fausta» nodaļas no tās pašas skatuves, no kuras pirms astoņiem gadiem bija lasījis «Lotes» romāna fragmentus. Tai pašā reizē un turpat viņš satikās ar jaunāko brāli, kas visu šo laiku bija palicis Vācijā. Pēc diviem gadiem — 1949. gadā viņš pirmoreiz pēc sešpadsmit gadu ilgas prombūtnes spēra kāju uz Vācijas zemes, un šī tikšanās ar Vāciju, šī kontaktēšanās ar tautiešiem abas Vācijas daļās, rietumu un austrumu daļā, bija saistīta ar Gētes dzimšanas dienas divsimto gadareizi, gluži tāpat kā viņa, Tomasa Manna, brauciens pa Vāciju 1932. gadā bija saistīts ar Gētes nāvesdienas simto gadareizi. Arī Minheni viņš atkal redzēja šai braucienā, un viņu tur godināja tai pašā rātsnama ēkā, kur kādreiz sveica piecdesmit gadu jubilejā. Tiesa gan, Pošingera ielā viņš ieskatīja par labāku neiegriezties.., 1953. gadā viņš apmeklēja Pales-trimu, kur, būdams vēl pavisam jauns, bija iesācis «Bu-denbrokus», tāpat Lībeku un pat Trāvemindi — savu bērnības «brīvdienu paradīzi» jūrmalā. Gan «Budenbroku» klajā nākšanas piecdesmitā gadadiena, gan viņa paša septiņdesmit piecu gadu jubileja, gan «zelta kāzu» diena,

3t4

kad viņa Cīrihes mājā saradās no dažādām valstīm un pilsētām bērni un mazbērni, gan, beidzot, viņa astoņdesmit gadu jubileja, svētki, kas jau paši par sevi cilvēkam vispār piešķirtā mūža ilguma dēļ ir rezumējoši, uzsverot, ka loks ir tuvu noslēgumam, un liekot jubilāram palūkoties atpakaļ pagātnē, atcerēties sen aizgājušo un uzticēt to savām pašreizējām, dilstošajām dienām, — visi šie dzīves ceļa ārējie posmi arī iekrīt laikā starp «Karalieni Elizabeti» un pēdējo palātu. Un gandrīz tieši pirms nāves viņš atkal pabija dzimtenes abās pusēs, un viņa pēdējā «reprezentēšanās» atkal notika sakarā ar Visvācijas vai pat vispasaules nozīmes notikumu — tika atzīmēta simt-piecdesmitā gadareize, kopš miris Sillers, vienīgais, kura vārds pēcteču atmiņā uz visiem laikiem iegulis vienā pārī ar Gētes vārdu.

Un šajā savas dzīves vēlīnajā posmā Tomass Manns saņēma tik daudz uzmanības apliecinājumu, tik daudz pasaules atzinības apliecinājumu, cik tiešām nekad nebija guvis agrāk un cik vispār tikai retam lemts piedzīvot. Maģistrāti, arī Lībekas maģistrāts piešķīra viņam goda pilsoņa titulu, bet mācību iestādes — goda doktora titulu, valdības apbalvoja viņu ar ordeņiem, viņam tika piešķirtas visaugstākās un visretākās literārās prēmijas; Dža-vaharlals Neru, uzturēdamies Sanfrancisko, ielūdza viņu pie sevis, lai iepazītos un aprunātos, Romas pāvests un Nīderlandes karaliene uzskatīja par godu nekavējoties pieņemt viņu, tiklīdz viņš bija devis mājienu, ka viņu interesētu tādas audiences.

Un atšķirībā no agrākajiem laikiem, kad Tomass Manns grasījās «savu mūža darbu» pabeigt Kalifornijas mājā, 1954. gadā viņš nekļūdījās, kad pusotra gada pēc «re-emigrācijas» uz Šveici nopirka māju Kilhbergā netālu no Cīrihes un, informēdams paziņas par savu jauno adresi, parasti piemetināja: «Ceru, tā būs mana pati pēdējā adrese.» Tiešām, izrādījās, šī adrese palika pēdējā.

Bet, ja no šā pārskata par godinājumiem un par atgriešanos daudzos pazīstamos «zemes stūrīšos» būtu radies iespaids par apmierinātu, rimtu patriarhiskumu, par egoistiski koncentrētu pievēršanos tik glaimojošām atsaucīga «pasaules» atzinuma pazīmēm, kas tik simetriski noapaļoja viņa personisko dzīves ceļu, ja būtu radies iespaids par vecišķu ieslīgšanu «ražas» svētku atmosfērā, tad tāds iespaids būtu gauži virspusīgs un aplams. «Mani šausmina,» viņš rakstīja pēc savas astoņdesmit gadu jubilejas jezgas, «sajūta, ka mana dzīve nonākusi kaut kāda svinīga sairuma stāvoklī. Būtu labi, ja tā vēlreiz iegūtu aizrautīgi rosīgu koncentrētību.» Veltīga baiļošanās! Pat tai mēnesī, kas šīs rindas šķīra no viņa pēdējās slimības sākuma, «rosīgā koncentrētība» atkal atgriezās pie viņa, tāpat kā vienmēr bija atgriezusies. Sēdēdams liedagā pītajā groza krēslā tai pašā Holandes pilsētiņā, kur pirmskara vasarā tā šķīrās darbs pie «Lotes», viņš rakstīja priekšvārdu krājumam «Pasaules labākie stāsti». Un viņa vecākā meita Ērika šais dienās Londonā viņa uzdevumā | turpināja sarunas, kas, ņemot vērā viņa vecumu, gan ;• vismazāk attiecās uz viņa paša likteni...

Starp citu, lauri bez ērkšķiem viņam tomēr nebija lemti I līdz pašam mūža vakaram.

1947. gadā, atrazdamies pavisam tuvu Vācijai, viņš» izvairījās tikties ar to. Ar brāli Viktoru un viņa sievu viņš sastapās pie robežas, kuru pāriet tiem bija izdevies | ar franču okupācijas karaspēka virsnieka protekciju, un kopā ar tiem tai pašā mašīnā atgriezās Cīrihē. Kad viņš paziņoja savu lēmumu uz nenoteiktu laiku atlikt atgriešanos dzimtenē, tas izraisīja vētrainas, lielāko tiesu naidīgas atbalsis Rietumvācijas presē. Rakstnieks Manfrēds Hausmans, kas savā laikā nebija emigrējis no Vācijas, bet ļ kas 1945. gada rudenī rakstīja uz Ameriku, ka vācu tauta esot sagandēta līdz pašām īkstīm, ka «vismaz savos bur- j žuāziskajos slāņos šī tauta ir tik nacionālsociālistiska kā nekad agrāk» un ka viņš, Hausmans, ilgojoties tikai nokratīt tēvzemes pīšļus no savām kājām, — šis Hausmans tagad iespieda rakstu ar nosaukumu «Tomass Manns labāk būtu klusējis» un šai rakstā apgalvoja, ka 1933. gadā vēstulē hitleriešu iekšlietu ministram Ērikam Tomass Manns esot lūdzis atļauju atgriezties Vācijā, bet saņēmis atteikumu. Tādējādi, jau pirmoreiz pēc kara atbraucis uz Eiropu, Tomass Manns sadūrās ar naidīgumu, ko parādīja viņa dzimtā puse, ar naidīgumu, kas nekautrējās pat melu. Uz Hausmana izlēcienu Tomass Manns no Šveices atbildēja ar vēstuli Minhenes «Neue Zeitung» redakcijai, un, kad pēc viņa neatlaidīgā pieprasījuma tika sameklēts un publicēts dokuments, uz kuru Hausmans bija atsaucies, šī publikācija pierādīja, ka Hausmans melojis: nemaz jau nerunājot par to, ka 1933. gadā Tomass Manns nebija «lūdzis atļauju» atgriezties Vācijā, bet gan prasījis, lai viņam izsniedz apķīlāto mantu, savu iesniegumu viņš bija adresējis nevis personiski Frikam, bet gan oficiālai iestādei — iekšlietu ministrijai...

Taču ne mazāk nikna kampaņa Rietumu presē iesākās ari tad, kad viņa nākošajā Eiropas apmeklējumā 1949. gadā kļuva zināms, ka šoreiz viņš, gluži otrādi, pabūs Vācijā. Tagad viņam uzbruka par nodomu piedalīties Gētes svinībās ne tikai Gētes dzimtenē Frankfurtē pie Maiņas, bet arī pilsētā, kur Gēte bija nodzīvojis gandrīz sešdesmit gadu un kur viņš ir apbedīts, — proti, Veimārā, teritorijā, kas pirms VDR nodibināšanas atradās padomju kara administrācijas pārvaldījumā. Tomēr, uzstājies ar runu Veimārā un saņēmis tur goda pilsoņa titulu un Gētes prēmiju, kuras naudas daļu viņš nodeva bombardēšanā sagrautā pazīstamā Veimāras kultūras pieminekļa Herdera baznīcas atjaunošanai, Tomass Manns iekustināja nelabvēlības vilni pret sevi Savienotajās Valstīs, kurp viņš, kā vienmēr pirms 1952. gada «otrās emigrācijas», pret rudeni atgriezās. Vispirms Kongresa bibliotēka atcēla viņa referātu, kas jau bija izsludināts, tad žurnāls «Freeman»' apsūdzēja viņu «prokomunismā», un pēcāk, kad Tomass Manns presē bija apsveicis VDR rakstnieku un valsts darbinieku Johannesu Beheru sešdesmitajā dzimšanas dienā, žurnālam «Freeman» pievienojās žurnāls «New Leader».

Rietumeiropas varas iestāžu atturība un piesardzība pret Tomasu Mannu droši vien saistījās pirmām kārtām ar viņa stūrgalvīgo nevēlēšanos ignorēt valsti uz austru-miem no Elbas, un līdz pat rakstnieka nāvei šo atturību nenomainīja cita, siltāka attieksme, kas būtu atbilstošāka, ja ievēro viņa nopelnus vācu kultūras labā. Un viņš to teicami sajuta, kā redzams, piemēram, viņa komentārā pie apsveikuma, ko viņš saņēma savā astoņdesmit gadu dzimšanas dienā, trīs nedēļas pēc otrā Veimāras apmeklējuma, kur viņš atkārtoja tieši pirms tam Stutgartē teikto runu par Šilleru, — pie Rietumvācijas amatpersonas apsveikuma. «... Jāteic,» viņš rakstīja Hesem 1955. gada jūnijā, «ka pienāca arī atturīga telegramma no federatīvā iekšlietu ministra Šrēdera. Droši vien viņš bija dabūjis atļauju, nopietni aprunādamies ar Adenaueru.»

Un, kad sākām runāt par «rezultātu rezumēšanu», mums prātā bija ne tik daudz slavenā rakstnieka dzīves ceļa nobeiguma ārējās izpausmes, ne tik daudz visi šie galīgie

apliecinājumi par pasaules simpatizējošo vai naidīgo uzmanību pret viņa personu, cik viņa paša garīgais noskaņojums aprakstāmajā laikposmā, cik viņa paša meklējumi pēc tādas iekšējā patvēruma «pašas pēdējās adreses». Pēc sešpadsmit prombūtnes gadiem spēris kāju uz Vācijas zemes, viņš teica runu, ko nosauca par «aicinājumu Gētes gadā». Gēte bija tikai šās runas sekundārais objekts, tās primārais objekts bija Tomass Manns pats. Ir vērts šo 1949. gada runu sīkāk iztirzāt, jo tajā, mūsuprāt, sakoncentrētas viņa pārdomas par sevi, par savu mākslu, par savu vietu pasaulē, pārdomas, ko viņš, sākot no šā brīža līdz pat nāvei, apcerē no visdažādākajiem aspektiem — gan tad, kad pārlasa Čehovu vai Šilleru, lai par tiem uzrakstītu, gan tad, kad viņa korespondenti prasa viņam padomu «ko darīt», gan tad, kad vērtē savu laikabiedru literāro darbību.

Šo runu viņš iesāka ar atzinumu, ka būtu nedabiski, ja, | pēc tik ilgas šķiršanās atbraucis dzimtenē, viņš nolasītu šeit referātu par Gēti tā, kā jau bija lasījis Amerikā,,1 Anglijā, Zviedrijā un Šveicē, un nemēģinātu vispirms atrast vārdus, kas mestu tiltu pāri laikam, saistītu pa- ļ gātni ar tagadni, novērstu atsvešināšanos, samierinātu pārdzīvotā neviendabīgumu. Pēc tam viņš stāstīja par savu dzīvi emigrācijā, stāstīja, kā «cietis Vācijas dēļ», īsi izklāstīdams tautiešiem visu to, kas šās grāmatas lasītājiem jau zināms. Pēc tam viņš iztirzāja cēloņus, kuru dēļ veselus četrus gadus pēc kara beigām bija atlicis savu atbraukšanu. «Es zinu, ka emigrants Vācijā visai augstu nekotējas — nekad tas vēl nav augstu kotējies valstī, ko plosa politiskas avantūras. Ir saprotams, ka šī negatīvā attieksme pret katru, kas bija norobežojies, krietni vien padziļināja manu biklumu... uņ tas atturēja mani tikties ar Vāciju. Šim biklumam ir arī vēl citi cēloņi. Cilvēks vilcinās atkal pāriet robežu un ierasties valstī, kuru viņš ilgus gadus sajutis kā lietuvēnu murgu naktī, no kuras karoga, redzot to ārzemēs, viņš šausmās novērsies, ierasties valstī, kur viņu pilnīgi droši gaidītu drausmīga nāve, ja kādam izdotos viņu tur ievilkt. Kaut kas tāds ietekmē ilgi, to nav tik viegli izdzēst no apziņas. Raizes par atsvešināšanos, doma par neviendabīgajiem pārdzīvojumiem, nostādnēm, bailes, ka esi jau sācis runāt svešā valodā, ka jums iekšzemē, bet mums ārpus tās grūti saprast citam citu, — tas viss pastiprina biklumu, kas mani saistīja un kam nebija nekā kopēja ar nesamierināšanos, naidīgu augstprātību un nelabvēlību.» Pēc tāda retrospektīva ievada viņš pievērsās tagadnei. «Nekļūdīga nojauta man saka,» viņš turpināja, «ka strīdam, kas Vācijā risinās ap maniem darbiem un ap manu personu ... ir daudz lielāka nozīme nekā šai personai, kura pati nepiedalās, nekā šiem darbiem, kas ar pūlēm radīti un ko citi, protams, pārspējuši ... Tā jau vairs nav literāra kritika, tās ir domstarpības starp divām Vācijas idejām, strīds, kam esmu tikai iegansts, strīds par šās zemes garīgo un tikumisko nākotni... Ko darīt — es nevairos nedz draudzības, nedz naida... Man neeksistē nekādas zonas. Mans apmeklējums domāts Vācijai pašai. Kurš gan lai nodrošinātu, kurš gan lai pārstāvētu Vācijas vienotību, ja to nedarīs neatkarīgs rakstnieks, kam īstenā dzimtene... ir brīva, nekādas okupācijas neskarta vācu valoda? ... Es nevaru būt ne grēku nožēlas sludinātājs, ne pravietis, kurš uzskata, ka viņš zina patiesību, un pamācīgi norāda dzīvei, kāds ceļš tai ejams... Nedz interviju kārajiem žurnālistiem, nedz zināšanu alkstošajai jaunatnei nekādas patiesības atklāt nevaru . . .»

Un, vēlreiz uzsvēris, ka viņš nezinot, «kā tas viss atrisināsies, izveidosies, nokārtosies, līdzsvarosies — viss politiskais, sociālais, ekonomiskais, vispār garīgais, turklāt bez katastrofas un sprādziena, kas būtu daudz, daudz briesmīgāk nekā viss līdz šim pārdzīvotais un kas tomēr nekā neatrisinātu, — kā cilvēkam atkal iegūt morālās autoritātes svētību, ticību, kura pārbaudē neizrādītos uzspiesta māņticība un nožēlojama glābšanās sprauga», un piebildis, ka no šās neziņas neciešot gan «tikai trulums vai ciniska konjunktūras bruņniecība, kas aukstasinīgi izmanto jebkuru situāciju personiskos nolūkos», viņš paskaidroja, uz ko viņš dzīvē balstoties un kāpēc, viņaprāt, tieši māksliniekam vajagot, šobrīd cildinot citu vācu mākslinieku, uzrunāt visu Vāciju. Te būs šī viņa runas vieta, kas tik raksturīga, kā redzēsim, visam viņa melanholiskajam un reizē ar to priecīgajam, kā mēs arī redzēsim, «rezultātus rezumējošajam» posmam.

«Vaļsirdīgi atzīstos: nebijis fantāzijas patveres, nebijis šo sacerēšanas, radīšanas, mākslas rotaļu un prieka, kas pēc katra pabeigta darba atkal un atkal aicina tālāk jaunās dēkās un jaunos satraucošos meklējumos, nebijis šo rotaļu un prieka, kas vilina aizvien neatlaidīgāk turpināt, — es nebūtu zinājis, kā dzīvot, kur nu vēl padomu dot un pamācīt.

Tomēr bieži domāju: šīm «ļoti nopietnajām rotaļām» (izteiciens, ko Gēte attiecinājis uz «Faustu») piemīt kāda varbūt laimīgāka īpašība, kas sola vairāk palīdzības un ir dzīvē noderīgāka nekā jebkuras pamācības, mācības un ticība. Pateicīgais profāns un mākslas patērētājs, gribēdams to cildināt, lieto vārdu «skaisti». Turpretim mākslinieks, cilvēks, kas to saprot, nekad nesaka «skaisti», viņš saka — «labi». Viņš dod priekšroku šim vārdam tāpēc, ka tas skaidrāk un labāk izsaka profesionālo veiksmi, tehnisko meistarību. Taču tas vēl nav viss. Mākslā faktiski vienmēr iemājo šai divnozīmīgajā vārdā «labi», kurā estētiskā sfēra un morālā sfēra sastopas, saplūst, kļūst nešķiramas, kura jēga iet pāri šauri estētiskajai sfērai uz vispār atzīstamā sfēru un vēl augstāk — līdz pat visaugstākajai, pavēlošajai pilnības idejai.»

Un no šā brīža līdz mūža beigām viņš stūrgalvīgi atkārtoja domu par mākslas morālo iedabu, kas attaisno mākslinieka darbu un pilnvaro viņu pārstāvēt cilvēci «mūsu sarežģītajā un pretrunīgajā pasaulē». Šo domu viņš atkārto vēstulēs, kad viņa korespondenti, gluži tāpat kā tie «interviju kārie žurnālisti», kurus viņš brīdināja, ka «nevar atklāt nekādas patiesības», viņam jautā, kāda īsti esot viņa «ticība», vai arī lūdz norādījumus, kā «vispareizāk rīkoties». «Ticība,» 1952. gadā viņš raksta Šveices literātam, «Jūs gribētu zināt, kāda ticība glabājas manā skapī, bet nekā nevarat ieraudzīt. Ja sāku sevi eksaminēt, tad iznāk pārlieku triviāls rezultāts: es ticu krietnumam un godīgumam, taisnībai, brīvībai, drosmei, skaistumam un svētumam, vārdu sakot — neatkarīgai mākslas līksmei, lieliskajam līdzeklim pret naidu un muļķību. Ar to droši vien nepietiek. Iespējams, ka vēl vajag ticēt dievam tam kungam vai Atlantic Pact. Taču man pietiek ar citu.» «Jūsu vēstulē,» 1954. gadā viņš atbildēja Rietumvācijas sociologam, «es aizsvītroju vietu, uz ko Jūsu rakstītais reducējas, proti, uz prasību pēc «maza norādījuma», kā vispareizāk rīkoties un izturēties mūsu sarežģītajā un pretrunīgajā pasaulē. Labāk iztiksim bez tā! Tieši tālab Jūsu draudzīgā vēstule man kļūst par apgrūtinājumu, jo «mazais norādījums» neglābjami izaugtu par garu pantomīmu, ko es nevaru atļauties. Tā vispār nevajag man jautāt. Mana dzīve un tās augļi ir visiem redzami. Ja tur ir kāds paraugs, kas var cilvēkiem palīdzēt, lai liek to lietā un neprasa no sirmgalvja īpašas gudrības.» Un atkal jau īstenībā par to pašu, par mākslinieka sūtību būt starpniekam, apvienotājam, viņš runā vēl savas nāves gadā, kad paziņo mazdēlam programmu, ar kādu piedalīsies Šillera jubilejā, — viņš runā bez «īpašām gudrībām», vienkārši, itin kā tas būtu nepieciešams adresāta piecpadsmit gadu dēļ: «... Maija sākumā ir Šillera svinības Štutgartē, kur man jāvada sava veida minnezengeru sacensība ar federatīvo prezidentu Heisu; bet no turienes došos pie sarkanajiem uz Veimāru, un Rietumvācijas avīzes zilu zaļu spļaus, jo es uzskatu, ka tur cilvēki arī ir cilvēki un arī ir vācieši, kas priecājas, kad viņus apciemo un viņiem kaut ko pastāsta par Šil-leru.»

Sava mūža pēdējā gadā viņš uzrakstīja divus lielus literatūrkritiskus rakstus. Tie veltīti diviem ļoti dažādiem rakstniekiem, ko šķir vesels gadsimts un kas dzīvojuši dažādās zemēs. Tomēr apcerēm ir līdzīgi virsraksti — «Kāds vārds par Čehovu» un «Kāds vārds par Šilleru», un abas ir veltītas attiecīgām apaļām gadareizēm. Otru rakstu viņš jau gatavoja tieši tālab, lai Štutgartē un Vei-mārā «kaut ko pastāstītu par Šilleru». Šos darbus vienu otram tuvina gan ārējā sakritība, gan arī joprojām tā pati neatlaidīgi atkārtotā doma par mākslas morālo attaisno-tību, par to, ka māksla ir tilts starp ideālu un dzīvi. «Ce-hova rakstnieka slava nemitīgi auga,» lasām pirmajā rakstā, «taču viņš pret to izturējās skeptiski, tā mulsināja viņa sirdsapziņu. «Vai es nekrāpju lasītāju,» Čehovs sev jautāja, «ja nezinu, kā atbildēt uz pašiem svarīgākajiem jautājumiem?» Neviens viņa teiciens nav mani tik ļoti pārsteidzis kā šis.» Jā, šis teiciens vienmēr bija pārsteidzis mūsu varoni, bet cik bieži viņam vajadzēja atcerēties Cehova vārdus tagad, kad neapšaubāmi bija sasniegta viņa mūža slavas virsotne un «pasaule», gan sūtīdama viņam ielūgumus no abām Vācijas valstīm, gan arī tieši uzrunādama viņu ar «intervētāju» muti, tāpat gaidīja no viņa atbildes uz «pašiem svarīgākajiem jautājumiem». «Arī mūsu dienās,» pēc dažām lappusēm lasām, «Ceho-vam ir dvēseles moku brāļi, kas nepriecājas par savu slavu ... viņi tikpat labi var iedomāties sevi par «Skumīgā notikuma» sirmo varoni, kas neprot atbildēt uz jautājumu «Ko darīt?», viņi arī nevar pateikt, kāda ir pašu darba jēga; viņi ari, par spīti visam, strādā, strādā līdz pēdējam elpas vilcienam. Un tomēr tur kaut kas ir — šajā apbrīnojamā «par spīti visam», tur jābūt kaut kādai jēgai, un reizē ar to arī darbs visādā ziņā iegūst jēgu. Vai darbā pašā, kaut arī reizēm tā šķiet tukša blēņošanās, neslēpjas kaut kas tikumisks, derīgs, sociāls, kaut kas tāds, kas galu galā noved pie «glābjošās patiesības», pēc kuras tā alkst mūsu apjukusī pasaule?» Un, kad «Kādā vārdā par Šilleru» viņš citē Šilleru:

Tikai darbs, kam sveša atkāpšanās,

Īstenību spējīgs iepazit.

Uzvaru pār klinti ģēnijs panāk Nelokāms kā kalts, kas asi trīts.

Kad Šillera daiļrades analīzi viņš iesāk ar vārdiem par «mākslinieka novēlējumu», kurā teikts, ka «cildenais «krietnuma» jēdziens, cenšanās pēc tā piemīt abām pasaulēm — estētiskajai un morālajai — un ka patiesība un skaistums tiek pārkausēti mākslā, cilvēku dzimuma audzinātājā», — tad tas atkal nozīmē, ka viņš, Tomass Manns, «rezumēdams rezultātus» un nebūdams skaidrībā, kuru «sistēmu» «varētu atzīt par labāko mūsu izkropļotajai un ļoti apdraudētajai demokrātijai» (1952. gada vēstule), mēģina balstīties uz mākslinieku pieredzi citos, «cilvēku dzimumam» ne tik draudīgos laikos, kad vēl nepazina nedz pasaules karus, nedz atombumbu.

«Bet man pietiek ar citu,» — mēs citējam viņa atbildi uz jautājumu par «ticību». Vai pietika? Bijis tā, tad nezin vai tik bieži viņam tas tagad šautos prātā un viņa rakstos un vēstulēs iezagtos frāze «And my endirtg is dispair»[74] — Prospero frāze no Šekspīra «Vētras», tad nezin vai, nosaukdams Jāzepa tetraloģiju par savu mīļāko darbu, viņš tādu preferenci izskaidrotu ar «pēdējo melanholiju, kādā tīts šā likteņa mīluļa tēls».

Ņemot vērā mūsu varoņa vecumu un dažus viņa ģimenes apstākļus mūža beigās, ir viegli tādus melanholiska noskaņojuma apliecinājumus skaidrot ar tīri personiskas un ikdienišķas dabas iemesliem, piedēvēt tos gluži vienkārši sirgšanai un zaudējumiem, kas jau parasti jāpiedzīvo sirmā vecumā. Taču tas būtu pretrunā ne tikai ar priekšstatu, kāds lasītājam droši vien jau izveidojies par «pacietīgas iedabas» cilvēku, kurš sen. sapratis, ka «dzīves realitātes» tieši attiecas uz viņu tāpat kā uz visiem, bet tas — un vēl svarīgāk, jo arī raksturs vecumdienās dažkārt mainās, — būtu pretrunā ar faktiem, kas rāda, ka radīšanas prieks šai cilvēkā neizdzisa līdz mūža beigām, ka tieši personiskajā plānā, par spīti kaitēm un zaudējumiem, «cildenā spēle» tomēr palika viņa balsts. Nē, šās melanholijas cēlonis vispareizāk izteikts viņa paša vārdos, kas gan nepavisam neattiecas uz viņa paša likteni, kas tagad viņa rakstos arī bieži tiek variēti, — vārdi par bažām, ka «eksperiments «cilvēks» varētu būt neveiksmīgs un tad tas noraidītu visu radīšanas ideju».

Vecums, ģimenes apstākļi... Te būs rindas no dažādām pēdējo gadu vēstulēm: «Jūtos tik tiešām tīri labi, ja tas var būt Jums mierinājums. Taču es esmu aizgājis zināmā virzienā astoņus gadus tālāk nekā Jūs. Jās vēl esat jauns, Jums ir tikai septiņdesmit gadu, Jūsu vecumā es rakstīju «Faustu», braši pārcietu plaušas operāciju un biju vēl varen dūšīgs .. .» (1953). «Mans šejienes ārsts, doktors Meders no Stacijas ielas, vienmēr saka: «Gadiņi — jums ar tiem jārēķinās.» Es rēķinos arī, domāju, ka 79 gadu vecumā patiesībā jau vajadzētu likt ārstus mierā» (1953). «Mani sarūgtināja ziņa par Jūsu infekcijas nepatīkamajām sekām, tomēr arī par to varu teikt: «Zināma lieta!» Ar gadiem kļūstu aizvien «uzņēmīgāks» pret šo nejēdzību. Tā ari šobrīd staigāju ar furunkulu uz labā apakšējā plaksta, un man katru dienu jāiet pie ārsta, kas ir diezgan bailīgs un baksta man penicilīnu (es tā ari nezinu, kā rakstāms šis vārds). Gandrīz nemaz nevaru parunāt, un rakstīt arī grūti» (1954). «... Vairākas nedēļas slimoju (Arozā biju saķēris diezgan derdzīgu vīrusu infekciju un tikai nesen atgriezos no Huraš kantona slimnīcas), nekādi nevaru atkopties no šās lēkmes un gremžos par laika zaudējumu, kas tā kaitē maniem darba plāniem . . .» (1955). Taisnību sakot, ikreiz, kad viņš runā par saviem gadiem un slimībām, tonis parasti, kā redzam, ir itin humoristisks, vēstulēs šiem izteikumiem ierādīta niecīga vieta, tie vienmēr pieminēti tikai garāmejot, runājot par literatūru, par politiku, par jaunām iecerēm un kārtējo darbu, kas ari tagad ir viņa vēstuļu galvenais priekšmets. «Man vienmēr ir briesmīgi patikusi,» viņš raksta sakarā ar savu gaidāmo astoņdesmit gadu jubileju un nenovēršamo — ja viņš neizvairīsies, bet viņš no svinībām nevairījās — nervu saspriegumu, «man vienmēr ir

briesmīgi patikusi Andersena pasaka par alvas zaldātiņu. Būtībā tas ir manas dzīves simbols.»

Vienā gadā, kad tuvojās viņa mūža astotā desmita vidus, viņam vajadzēja piedzīvot trīs smagus zaudējumus, no kuriem vistraģiskākais un vissmagākais reizē vēl briesmīgāk atgādināja par viņa māsu- likteni nekā divi pārējie. Četrdesmit devītā gada aprīlī Minhenē nomira jaunākais brālis Viktors, piecdesmitā gada pavasari Kali-fornijā no dzīves šķīrās vecākais brālis Heinrihs. Bet četrdesmit devītā gada maijā, kad Tomass Manns gatavojās pirmajam braucienam pēc kara uz dzimteni un lasīja referātus par Gēti Anglijā un Skandināvijas valstīs, viņš, uzturēdamies Stokholmā, uzzināja, ka Francijā izdarījis pašnāvību viņa dēls Klauss. «Esmu satriekts un nomocīts no visām šīm atvadām,» citējam vēstuli, kas rakstīta dažas dienas pēc Heinriha bērēm. «Dēls un abi brāļi, jaunākais un vecākais, visi vienā gadā. Palikušam sērdienīgā vienatnībā, man jājaudā kaut kā vēl drusku pavilkt, iekām pienāks atļauja, kā šeit saka, «to join the majority»[75].»

Viņš to «jaudāja», kā bija jaudājis vienmēr. Pirms «atļaujas pienākšanas» viņš vēl sarakstīja nelielu romānu («Izredzētais»), vēl vienu lielu noveli («Pieviltā»), viņš atsāka 1911. gadā pārtraukto «Avantūrista atzīšanos», pirmās turpinājuma rindas uzrakstīdams uz tās pašas Min-henes manuskripta lappuses, kur bija apstājies pirms četrdesmit gadiem, un, kad šis darbs viņam apnika, viņš nolēma vēlreiz pēc «Fjorencas», tas ir, pēc pusgadsimta ilga pārtraukuma, izmēģināt spēkus dramatiskajā žanrā un sarakstīt lugu par reformācijas laikiem. Un mūža pēdējos mēnešos, vākdams materiālus šai drāmai, ko viņš gribēja nosaukt «Lutera kāzas», viņš paguva pa vidu jubilejām, braucieniem un darbam pie referātiem un rakstiem sakrāt vairākus desmitus lappušu ar piezīmēm — izrakstus no vēsturiskiem pētījumiem, personu vārdus, datus, paša secinājumus.

Šai laikā viņš reiz sacīja, ka negribētu pārdzīvot viņam piešķirto fantāzijas devumu. Loģiku un mehāniku, kā mākslinieka radošā veiksme pārvēršama par mundruma avotu sev pašam, viņš ļoti vienkārši formulēja kāda 1954. gada vēstulē meitai Ērikai, kas tolaik jutās morāli visai nomākta un arī fiziski ne pārāk labi, uzteikdams viņu par viņas stāstu bērniem: «Ja kāds spēj sagādāt prieku arī tad, kad pats ir grīns, to tiešām var uzskatīt par garantiju, ka viņā vēl ir kādi resursi, lai varētu atkal sastapt pats savu prieku.»

Te būs piemērs, kas rāda, ka fantāzija nekļuva viņam neuzticīga un ka arī dzīves novakarē viņš bija gatavs sākt humoristisku spēli. Cīrihē nejauši, ar novēlošanos dabūjis zināt, ka vienam no viņa Amerikas paziņām apritējuši sešdesmit gadi, viņš nosūtīja jubilāram uz Ņujorku telegrammu, noseboto apsveikumu izmantodams par ieganstu nelielai groteskai: «Es... aiz nevērības esmu palaidis garām šo dienu... Man tiešām žēl. Vai tad jūs, kad nesen sagādājāt man šeit prieku ar savu apmeklējumu, nevarējāt slepeni dot man zīmi, iepīt sarunā smalku mājienu par tik drīz gaidāmu notikumu, nu, piemēram: «Jā, jā, gadi skrien, sen jau, ziniet, tu, cilvēks, dzīvo baltā dieva pasaulītē. Protams, es neesmu tik vecs kā jūs, pasarg dies, bet arī jau, ziniet, neesmu vairs puika, lai gan jūtos vēl diezgan žirgts un darba spējīgs, un tā vien liekas, ka arī mani jau gaida kāds apaļš skaitlis, jā, jā, apaļš...» Un es, kā jau smalkjūtīgs cilvēks, tūdaļ apjēgtu, kas par lietu. «Aha!» es sev sacītu un liktu aiz auss, ierakstītu atzīmi kalendārā. Bet jūs klusējāt un pametāt mani neziņas tumsā ...»

Šis patiesībā jau krietni vecais sirmgalvis, kas citu pēc cita zaudēja sava gadagājuma biedrus un tuviniekus un kas zināja, ka «nevar dot pasaulei ne kripatiņas glābjošas patiesības», visparadoksālākā veidā spēja patiesi bērnišķīgi, puiciski «atkal sastapt pats savu prieku». Viņu uzjautrina un smīdina Cīrihes augstākās tehniskās skolas lēmums piešķirt viņam dabaszinātņu (nevis literatūras vai filozofijas) goda doktora titulu. Uzzinājis, ka apbalvots ar Goda leģiona ordeni, viņš lūdz atsūtīt no Francijas dažas ordeņa lentītes, lai kādreiz varētu tās nēsāt. Viņš sarīko sev atrakciju, izprasīdams audienci pie Romas pāvesta, un, atcerēdamies to, vēstulē atgādina, ka pāvests «nemaz negribēja laist manu roku ārā no savējās». Ar tādu pašu jautru smaidu viņš pie reizes ziņo saviem korespondentiem, ka pie viņa mašīnas tagad plīvojot Šveices karodziņš. Viņš kā bērns priecājas par dāvanām savā astoņdesmitajā dzimšanas dienā, it īpaši par gredzenu, kas izgatavots pēc ģimenes skices. «Viņš tikko spēja sagaidīt

brīdi,» raksta Ērika, «kad varēs kopā ar māti aizbraukt uz pilsētu noņemt gredzenam mēru ... «Vai esat apmierināts?» juvelieris jautāja. «Ļoti,» tēvs apgalvoja. «Un, ziniet, tiešām ir interesanti, kā veidojas tāds akmens un kas tikai tajā neietilpst, piemēram, mazliet hlora un . . .» Pārdevējs apjukumā sāka mirkšķināt acis. Varēja redzēt, ka viņam nebija ne jausmas par hloru, kas ietilpa viņa tur-malinā, un viņš nekādi negaidīja šai sakarā kādu pamācību. Bet T. M. bija ielūkojies rokasgrāmatā, tiklīdz akmens kļuva par viņa īpašumu. Viņš gribēja, lai tas viņam piederētu pilnīgi, gribēja tiešām redzēt cauri šim caurspīdīgajam akmenim, saskatīt visas tā īpašības un sastāvdaļas.» Un, ņemot vērā tādus un līdzīgus liecinājumus, viegli iedomāties, cik daudz prieka piejaucās viņa skumjām un rūgtumam 1955. gada maijā, kad viņš, kas vienmēr bija sliecies savā dzīvē meklēt simboliskas likumsakarības un vienmēr domās atgriezies pie savas ziemeļu j dzimtenes, tagad lībekiešiem par goda pilsoņa nosaukuma | piešķiršanu pateicās tai pašā rātsnamā, kur viņa tēvs tika j ievēlēts par senatoru, un tai pašā teātrī, kur savulaik zēna gados pirmoreiz bija dzirdējis «Loengrīnu», tagad ; klausījās speciāli viņam par godu atskaņoto šās operas prologu un pēc tam pats lasīja priekšā fragmentus no «Tonio Krēgera», no «Jāzepa», no «Fēliksa Krula» ...

Arī pēdējā lielajā esejā «Kāds vārds par Silleru» viņš, ! palikdams uzticīgs savam paradumam stāstīt par sevi trešajā personā, pārkausēt grēksūdzi tēlos, objekti vizēt subjektīvo, — it kā pazobodamies par savu bērnišķī-gurnu, it kā atzīdamies, ka viņam tāds tiešām piemīt, īpaši .1 izceļ un uzsver šo vilcienu Šillera raksturā. «Un tā,» viņš | par Silleru saka, «aiz šās gandrīz vai pārmērīgās, gandrīz vai pārdabiskās vīrišķības... slēpjas bērns, kam par visu svarīgākais pasaulē ir spēle un kas teica, ka no visām būtnēm zemes virsū vienīgi cilvēks prot spēlēties un ka tikai tad viņš patiesi ir cilvēks, kad spēlējas. Tā, protams, ir estētiski filozofiska teorija. Tomēr smaidu, kas mums dažkārt jāapslēpj, apbrīnojot Sillera grandiozitāti, izraisa viņam piemītošā mūžam zēniskā sākotne, viņa aizrausa- 1 nās ar kādu cildenu «indiāņu spēlēšanu».» «Un es visu ] laiku,» viņš saka mazliet tālāk, «domāju par šo Sillera īpašību, kas tik savdabīgi apvienojas ar viņa diže- j numu, ■— par mūžīgo zēniskumu un bērnišķīgo dēku kāri.»

Tāpēc mēs «rezultātu rezumēšanas» laiku arī apzīmējām reizē par melanholisku un līksmu. Šis mākslinieciskais, šis, lietojot viira paša vārdu, «zēniskais» spēles prieks līdz pat beigām tā arī palika godprātīgs, tas ar visu savu atzīšanos, ka nespēj «dot pasaulei ne kripatas glābjošas patiesības», neizvirta par atraušanos no «pašiem svarīgākajiem jautājumiem», par «ieslēgšanos ziloņkaula tornī», par to, ko viņš pats pēc angļu paraduma dēvēja par «iskeipismu»*. «Nav mākslas iedabā,» viņš teica referātā «Mākslinieks un sabiedrība», pirmajā referātā, ko nolasīja, galīgi atgriezies Eiropā, «ar izsmieklu pamest kaujas lauku... Māksla ir uzticīga labajam, un tās būtība ir labestība, kas rada gudrībai, bet vēl tuvāka mīlestībai. Un māksla gan labprāt liek cilvēkiem smieties, tomēr tā raisa nevis izsmieklu, bet gan jautrību, kas nokauj naidu un muļķību, kas atbrīvo un apvieno.» Un, runājot par viņa attieksmi pret savu Rietumu amata brāļu iskeipisma tendencēm, atļausimies citēt fragmentu no vēstules, ko viņš rakstījis gadu pirms nāves, pēc tam kad bija izlasījis Oldesa Hakslija grāmatu «Uztveres vārti», — jo vairāk tāpēc, ka šīs rindas papildina vēstules autora psiholoģisko portretu ar mazu, bet raksturīgu detaļu: «Tas ir pēdējais un gandrīz, jāsaka, pats nekaunīgākais, ko radījis Hakslija iskeipisms, un tas man šai rakstniekā nekad nav paticis. Mistika vēl bija kaut cik godājams paņēmiens. Bet tagad viņš ir nonācis līdz narkotikām, un to nu es uzskatu tiešām par skandālu. Man jau rodas sirdsapziņas pārmetumi, kad vakaros iedzeru mazliet se-konāla vai fanodroma, lai varētu labāk gulēt. Bet dienu padarīt sevi par tādu, lai viss cilvēciskais man būtu vienaldzīgs un es ļautos estētiskai bezapziņas pašapreibai, tas man riebtos. Taču viņš to ieteic visai pasaulei... Tā ir ... pavisam bezatbildīga grāmata, kas var tikai padarīt pasauli jo muļķīgāku un palielināt tās nespēju saprātīgi rīkoties sava laika neizsakāmi nopietnajos jautājumos.»

Tomasa Manna pēdējā vasara arī šai ziņā — mēs te domājam viņa nemitīgo aicinājumu «saprātīgi rīkoties sava laika neizsakāmi nopietnajos jautājumos» — bija tikpat raksturīga visam viņa dzīves posmam pēc Amerikas, tāpat atspoguļoja viņa — lai mums piedod par neveiklo vārdu —- «kontriskeipismu», kā tā atspoguļoja

, * No angļu to escape —- aizbēgt, noslēpties, glābties.

viņa todienu dzīves veida tipiskās iezīmes. Maijā viņš teica «Kādu vārdu par Šilleru» Štutgartē, tad pēc triju dienu atpūtas Kisingenē atkārtoja šo referātu Vācijas Demokrātiskajā Republikā Veimārā. No Veimāras viņš aizbrauca uz Lībeku. Jūnija sākumā Cīrihē tika nosvinēta viņa astoņdesmitā dzimšanas diena. 30. jūnijā viņš izlidoja uz Holandi. Nolasījis atkal «Kādu vārdu par Šilleru» Amsterdamā un Hāgā, runājis preses konferencē un pateicies oficiālām personām par viņam pasniegto Holandes ordeni, viņš kopā ar sievu devās uz savu iecienīto kūrvietas pilsētiņu Nordviku, kur viņam, sēžot jūras krastā pītajā groza krēslā, vienmēr tik labi šķīrās darbs. Bet Ērika pēc viņa lūguma aizlidoja no Hāgas uz Londonu, lai pavirzītu uz priekšu kādu projektu, kas Tomasu Mannu jau sen nodarbināja.

zemeslodes valdībām, aicinātu uz mieru un brīdinātu par

Runa bija par aicinājumu, ar kuru grieztos pie visām ■

briesmām, kas apdraud bioloģiskās sugas «cilvēks» eksistenci. Šo manifestu, kuru pēc viņa ieceres vajadzēja pa- : rakstīt Bertranam, Raselam, Folkneram, Moriakam, Albertam Šveiceram, Hesem un citiem izcilākajiem kultūras • darbiniekiem, — parakstītājus viņš tīšām izraudzījās tā, '\ lai mierīgās koeksistences pretiniekiem atņemtu iespēju nosaukt šo dokumentu par komunistisku propagandu, — šo manifestu viņš, kā liecina Ērika, gribēja balstīt uz : domu, ko reiz bija izteicis, runādams Amerikā pa radio. «Sirds dziļumos,» viņš toreiz teica, «es domāju, ka tam «Lai top!», kas no nebūtības radīja kosmosu, dzīvības dzemdināšanai no neorganiskās esmes bija mērķis cilvēks un ka cilvēks ir objekts kādā dižā eksperimentā, kura fiasko cilvēka vainas dēļ būtu tas pats, kas pašas radīšanas idejas fiasko, tās noraidījums. Vai nu tā ir, vai nav — būtu labi, ja cilvēks rīkotos tā, itin kā patiesi tas tā būtu!» Viņš nemaldināja sevi ar cerību, ka tādam aicinājumam tūdaļ sekos kādi praktiski valdību pasākumi, negaidīja, ka pasaulē raidītie vārdi, arī paši stiprākie un pārliecinošākie vārdi, drīz dos reālus augļus. Bet viņš ticēja, ka tādi vārdi tomēr pamazītēm ietekmēs prātus, turklāt viņš uzskatīja, ka neatkarīgi no tā, vai šāds brīdinājums praktiski sekmēsies vai nesekmēsies, tas tomēr jāizsaka, jo tāds brīdinājums ir humānista morālais pienākums.

Ērika atgriezās no Londonas ar daļējiem panākumiem.

Vēsturnieks Arnolds Toinbijs nebija ar mieru piedalīties šai pasākumā, atzīdams, ka «garam» neesot jāiejaucas lietās, kas neietilpst viņa profesionālajā kompetencē un par ko viņš «nopietnā gadījumā» tātad nevarētu atbildēt. Taču Tomass Manns bija sagatavojies, ka var gadīties «kļūme», un tieši Toinbija aizstāšanai viņam bija padomā cits «kandidāts». Ne šās «kļūmes» dēļ manifesta iecere tā arī palika tikai iecere.

18. jūlijā viņš pirmoreiz ieminējās par sāpēm kājā, ieminējās it kā garāmejot, bez uztraukuma, kā par kārtējo reimatisko saasinājumu. Gan to dienu, gan arī divas nākošās viņš no rīta gāja uz pludmali, ņemdams līdzi zīmuli un papīru un priecādamies par skaisto vasaras laiku, līdz pusdienai strādāja, klausīdamies jūras šalkās, kas nomāca visus ļaužu pārpilnā liedaga trokšņus — peldētāju balsis, smieklus, bērnu klaigas. 20. jūlijā viņš pie galda ieradās ar nosebošanos, ko viņa sieva jau paguva izskaidrot ar viņa aizņemtību darbā, jo atnācis viņš vispirms pateica, ka pabeidzis rakstu, un tikai pēc tam, ari šoreiz it kā starp citu piebilda, ka pārnākt no pludmales pāri kāpām līdz viesnīcai viņam neesot _bijis viegli, jo sāpot kāja. Ataicināja ārstu no Leidenes. Ārsts konstatēja trombozi un noteica stingru gultas režīmu, pilnīgu nekus-tību. Slimajam diagnozi neatklāja, viņam paskaidroja, ka iekaisušas vēnas, un sievas pavadībā viņu ar lidmašīnu nogādāja Šveicē Cīrihes slimnīcā. «Jūs nevarat iedomāties,» 10. augustā viņš no turienes rakstīja savai itāliešu tulkotājai, «cik ļoti man žēl, ka es pirms laika aizbraucu no Nordvikas, pareizāk sakot, mani aizveda sanitārajā mašīnā. Tā ir tik lieliska vieta, tur ir visskaistākā pludmale, kādu vien zinu, un turienes dzīvinošajā gaisā es savā grozā pat uzrakstīju vairākus sīkus darbus, lai gan vējš visu laiku nesa papīram virsū smiltis. Jutos sevišķi labi, vajadzēja nu tam ar mani gadīties tieši tur! Bet tā jau notiek, kad Šillers svin savu 150. nāves gadadienu un tu pats — savu astoņdesmito dzimšanas dienu! Esmu vienkārši pārcenties, vai arī ar mani ir pārcentušies, un Romu, Parīzi, Oslo — visus šos plānus pagaidām vajadzēs atlikt.» 12. augusta vakarā viņš miegā nomira. Tomasu Mannu apbedīja Kilhbergas kapsētā netālu no viņa pēdējās mājas. Sēru ceremonijā piedalījās abu Vācijas valstu un Šveices pārstāvji. Pēc nelaiķa ģimenes lūguma kapa runu teica Rihards Šveicers, viens no viņa šveiciešu draugiem. «Neaizmirstami ir vārdi, ko mums atstājis «Doktora Fausta stāsts»: «Es esmu beidzis,» — un dažas rindiņas tālāk: «Patiesībā man nebija tādas sajūtas, ka esmu beidzis, tikai tāpēc vien, ka uzrakstīts vārds «beigas».» Manuprāt, šis teikums šodien parādās īpašā gaismā. Zem Tomasa Manna dzīves arī jau uzrakstīts vārds «beigas», bet tas nenozīmē, ka viss ir beidzies. Viņa gars ir dzīvs, dzīvs šeit un dzīvs pašlaik — kurš no mums gan to nesajūt?»

1969—1971

SVARĪGĀKIE DATI TOMASA MANNA DZĪVE

UN DAIĻRADE

Dzimis Lībekā 1875. gada 6. jūnijā.

1882—1889 — Mācās «Doktora Buseniusa proģimnāzijā».

1889 — Iestājas ģimnāzijā «Katharineu m».

1891—1892 — Pēc tēva nāves un lirmas likvidēšanas māte ar mazākajiem bērniem pārceļas uz Minheni.

1893 — Izdod žurnālu «Pavasara vētra», pabeidzis priekšpēdējo klasi,

izstājas no ģimnāzijas un aizbrauc uz Minheni,

1894 — Strādā apdrošināšanas sabiedrībā. Leipcigas žurnāls «Die

G es e 11 s\c hal t» iespiež noveli «Krišana».

1896—1898 — Uzturas Itālijā.

1898—1899 — Strādā žurnālā «S i m p 1 i c i s s i m u s»,

1900 — Kara dienests.

1901 — «Budenbroku» pirmais izdevums.

1903 — Nāk klajā noveļu krājums «Tristans».

1905 •— Pabeidz «Fjorencu». Apprecas. Piedzimst meita Ērika.

1906 ■— Piedzimst dēls Klauss.

1908 — Uzcelta māja Bādtelcā.

1909 ■— Nāk klajā romāns «Karaliskā augstība». Piedzimst dēls G'o/o.

1910 — Piedzimst meita Monika. Māsas Karlas pašnāvība.

1911—1912 — Darbs pie noveles «Nāve Venēcijā».

1913 — Iesāk romānu «Burvju kalns».

1914 — Apmetas paša mājā Pošingera ielā. Iespiež rakstu «Domas

kara laikā» un raksta eseju «Fridrihs un Lielā Koalīcija»,

1915—1918 — Saraksta «Apolitiskā pārdomas».

1918 ■— Piedzimst meita Elizabete.

1919 — Piedzimst dēls Mihaels. Atsāk darbu pie romāna «Burvju

kalns».

1922 — Samierinās ar brāli Heinrihu.

1923 — Mātes nāve.

1924 — Nāk klajā romāns «Burvju kalns».

1926 — Uzraksta prologu tetraloģijai «Jāzeps un viņa brāļi» («Nokāp

šana ellē»).

1927 — Māsas Jūlijas pašnāvība.

1929 — Nobela prēmija.

1930 — Brauciens uz Tuvajiem Austrumiem.

1932 — Piedalās Gētes nāves simtajai gadareizei veltītajās sanāksmēs un sēdēs.

1933 — Emigrācija. Nāk klajā tetraloģijas «Jāzeps un viņa brāļi» pir

mais sējums.

1934 — Nāk klajā tetraloģijas «Jāzeps un viņa brāļi» otrais sējums.

Pirmais brauciens uz ASV.

1936 — Nāk klajā tetraloģijas «Jāzeps un viņa brāļi» trešais sējums.

Iesāk romānu «Lote Veimārā».

1937 — Publicē «Saraksti ar Bonnu», izdod žurnālu «M aß und Wert».

1938 — Pieņem Prinstonas universitātes piedāvājumu un pārceļas uz

dzīvi ASV.

1939 — Nāk klajā romāns «Lote Veimārā».

1941 — Pārceļas no Prinstonas uz Kaliiorniju.

1943 — Pabeidz tetraloģiju «Jāzeps un viņa brāļi». Aizsāk romānu «Doktors Fausts».

1946 — Smaga slimība (plaušu vēzis) un operācija.

1947 — Pabeidz romānu «Doktors Fausls». Pēc kara pirmais brauciens

uz Eiropu.

1949 — Pēc emigrācijas pirmais brauciens uz Vāciju. Runas Gētes svi

nībās Frankfurtē pie Mainas un Veimārā. Dēla Klausa pašnāvība. Brāļa Viktora nāve.

1950 — Heinriha Manna nāve.

1952 — «Otrā emigrācija» — galīgā atgriešanās Eiropā.

1953 — Piedalās Sillera svinībās Stutgarlē un Veimārā.

Miris Cīrihē 1955. gada 12. augustā.

SATURS

Tēvs

Bērnība, zēnība ...

un jaunība

Itālija

Redakcijas līdzstrādnieks .

Grūtā ziema

Panākumi

Komentāri par vēstulēm  .

Pēc atzīšana

Brālis .

Nemierā ar sevi un ar pasauli

Par profesoru Korneliusu, vācu republiku un braucienu uz Parīzi

Lauri un ērkšķi

Emigrants

Grēksūdze turpinās

Jaunā Pasaule

Atkal Eiropā .

Svarīgākie dati Tomasa Manna dzīvē un daiļradē .

Solomons Apts TOMASS MANNS

Redaktore V. Balode.

AAāksllnieciskais redaktors A. Galeviitss.

Tehniskā redaktore L, Vasiļevska.

Korektore V. Duka.

Nodota salikšanai 31.05.78. Parakstīta iespiešanai 26.09,78, Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 2. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 18,90 uzsk. iespiedi.; 20,51 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pasūt. № 1586-D. Cena 1 rbl. 50 kap.

Izdevniecība «Liesma», 226047 Rigā, Padomju buiv, 24. Izdevn. № 555/29406/D-680. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40,

1

Spriežot pēc skaitļiem, jādomā, ka tirgonis nosauc .vairumtirdzniecības cenas,

2

Dzejas rindas atdzejojusi Mara Misiņa, ,

3

Kas mazāk ekstroverti un vairāk sensitīvi (angl.),

4

Sašutuma (ir.).

5

Dekadenta (ir.).

6

Patiesībā Tomass Manns toreiz bija divus gadus vecāks.

7

Noveli «Laimes alkas». «Simplicissimus», 1896. gada augustā un septembri,

8

«Dieva šķēps» {lai.).

9

«M. S. piemiņai par mūsu dienām Florence» (angl,).

10

Viņa ir tik gudra {angl.).

11

'[10] Gudri (ang/.).

12

Balreitā (Bavārijā) Riharda Vāgnera uzceltajā teātri, tā sauktajā «Festivālu namā» periodiski tika izrādīti Vāgnera muzikālo drāmu cikli.

13

Neilgi pirms tam sarakstītas mazas novelītes nosaukums.

14

Bagāts Berlīnes kvartāls, Heinriha Manna «Leiputrijas» darbības viela.

15

Francis Lēnbahs (1836—1904) — pazīstams Minhenes gleznotājs, portretists,

16

Lai atļauts teikt (/af.).

17

Solness, Ibsena drāmas «Būvmeistars Solness» personāžs, iet bojā. krizdams no torņa. Šis atrisinājums simbolizē pārcilvēka krahu, Nīčes amorāli egoistiskā «varoņa» sociālo nolemtību.

18

«Bez kauna» (/r.ķ

19

Es tevi mīlu. Vienu reizi tevi pievīlu, bet es tevi mīlu (Ir.).

20

Lielā ēna (it.).

21

Saprāts (/r.).

22

Liekulība (ungl).

23

«Es apsūdzu» (ū.) — izteiciens, kas kļuva ārkārtīgi populārs pēc Zolā uzstāšanās sakarā ar Dreifusa prāvu. .

24

«Tikumīgais pilsonis» (h.ķ ļ

25

Demokrātiska sociāla vispasaules republika (ir.). Ironisks Franču buržuāziskās revolūcijas lozunga apspēlējums, ko Tomass Manns aizguvis no Dostojevska (sal. ainu «Velnos», kur Pjotrs Verhovenskis diktē Kirilovam viņa pirmsnāves vēstuli),

26

«Sabiedriskais līgums» (Ir.) — Ruso traktāta nosaukums.

27

* Lai dzīvo pasaules prezidents! (Angl.)

28

Freikora lauku kara tiesa notiesāja Mizamu uz piecpadsmit gadiem un Tolleru uz pieciem gadiem cietoksnī. Mizams aizgāja bojā hitleriešu koncentrācijas nometnē, bet Tollers izdarīja pašnāvību emigrācijā 1939. gadā.

29

Valmī — Verdenas apkaimes ciemats, kur 1792. gadā Francijas revolūcijas brīvprātīgo korpuss guva lielu uzvaru pār kontrrevolucio-nāro algotņu karaspēku.

30

Johans Kristiāns Fridrihs Helderlīns (1770—1843) — viens no visizcilākajiem vācu klasikas dzejniekiem. Būdams Francijas revolūcijas laikabiedrs, Helderlīns sapņoja par revolucionāru pasaules pārveidošanu. Idealizēdams antīko Grieķiju, viņš cilvēces nākotni iedomājās kā brīvu harmonisku sabiedrību, kur, tāpat kā senajās Atēnās, uzplaukst māksla.

31

Cilvēcīgais cilvēks (fa/.).

32

Darba beigas (lai).

33

Pusdienas ķngl.).

34

Cik tik, papilnam (Ir.).

35

Jūs vēl pabūsit mana gūstekne (h.).

36

Ejiet! (Fr.).

37

Jozefs Gerress (1776—1848) — v;ācu žurnālists, mūža beigās agresīvs tumsonis, nacionālisma un misticisma sludinātājs,

38

Revolūcijas drudzis (lat.).

39

Klaipēdas rajona vāciskais nosaukums,

40

Varnhagens fon Enze (1785—1858) — publicists un literatūras kritiķis, starp citu, viņš pirmais Vācijā norādīja uz Puškina daiļrades pa-saulsvarlgo nozīmi.

41

1933. gada vasarā Sanarisirmerā sapulcējās patiesi īsts vācu anti-fašistiskās emigrācijas zieds. No mūsu lasītājiem pazīstamākajiem vārdiem nosauksim Feihtvangeru, Brehtu, Arnoldu Cveigu,

42

«Saminiet odzi!» (Fr.) — Voltēra aicinājums uz cīņu pret baznīcu un reliģiju^42

43

XIX gadsimta pirmās puses vācu dzejnieks, politiskās pārliecības ziņā republikānis, pēc Vines kongresa Eiropā valdošās feodālās reakcijas pretinieks.

44

Tolaik ietekmīgs franču nedēļas izdevums.

45

Nomierināšanās, atslābums (angl.],

46

Hugo foa Hofmanstāls (1874—1929) — austriešu dramaturgs, dzejnieks un publicists,

47

Natenjels Hotorns (1804—1864) — amerikāņu rakstnieks.

48

Riebums pret dzīvi {lai.).

49

«Literārais pielikums» (angl.),

50

■[50] Britānijas ārlietu ministrija.

51

«Vai jūs esat Tomass Manns? Esiet sveicināts mājās!» (Angl.)

52

Mājās (angl.).

53

Lidmašīna (angl.).

54

Kalnu masīvs Šveicē.

55

Lekcijas (angl.).

56

Zēniem (angl.).

57

Romāna mākslu (angl.).

58

Ārzemnieks no naidīgas valsts (angl.),

59

Apvienotās nācijas (angl,).

60

Darbs aizsardzības labā (angl).

61

Uz vienu mēnesi (angl,).

62

Dejas (angl.),

63

Bezrūpību, pašapmierinātību fangl.).

64

Pavalstniecību (angl.).

65

*'[64] Priekšlaicīga antifašisma {angl.).

66

Kampaņu (angl.).

67

((par k0 mēs karojam?» (Angl.)

68

Trešo pasaules karu ļanglj.

69

«Vācija un vācieši» {angl.),

70

Domāta Šillera «Zvana dziesma».

71

Priekšsēdētājs (angl.).

72

Komiteja «Brīvā Vācija» (ang/.).

73

«Padome cīņai par demokrātisku Vāciju» (ang/.).

74

«Un gals mans — izmisums» [angl.).

75

«Piebiedroties vairākumam» (ang/.).

Content

Apts Solomons Tomass Manns

TĒVS

BĒRNĪBA, ZĒNĪBA

"... UN JAUNĪBA

ITĀLIJĀ

REDAKCIJAS LĪDZSTRĀDNIEKS

PANĀKUMI

KOMENTĀRI PAR VĒSTULĒM

PĒC ATZĪŠANAS

BRĀLIS

Un nobeigumā — daži fakti.

SATURS

1