Šteklijs Alfrēds

Tomass Mincers

Alfrēds Šteklijs

Tomass Mincers

Sērijā «Ievērojamu cilvēku dzīve» iznāk šādi darbi

V. un I. KORN!. MORIS UN LONDONAS KRAUKĻI

N. KAĻMA. APBURTAIS KREKLS

Ļ. RUBINSTEINS. KRIETNAIS EIBS

A. TALANOVS. NANSENS

F. ORŽEHOVSKA. TIKŠANĀS IZTĒLĒ

B. DŽILJI. ATMIŅAS

Ē. STONS. DZĪVES ALKAS

B. KREMŅEVS. ŠOBERTS

F. HERNEKS. ALBERTS EINŠTEINS

M. KOĻESŅIKOVS. MIKLUHO-MAKLAJS

I. MURAVJOVA. ANDERSENS

J. NIEDRE. KATRS AR SAVU LAIMI DZIMST

A. MORUĀ. TRĪS DIMĀ

S. HMEĻŅICKIS. PRŽEVAĻSKIS

J. TIŅANOVS. KIHĻA

A. PERIŠO. SEZANNS

M. JANOVSKA. PASTĒRS

L. INFELDS. DIEVU MĪLULIS

M. JANOVSKA. KĀRLIS LĪBKNEHTS

N. ČUKOVSKIS. BERINGS

PIRMĀ nodaļa BĀBELES NETIKLE

Nosūdzēlājs neko lāgā nezināja pateikt. Bet viņš zvērēja un dievojās, ka sazvērestība esot rūpīgi sagatavota un tajā piedaloties daudzi. Noziedznieki sadomājuši atbrīvot Halli no viņa augstsvētibas varas uz visiem laikiem!

Magdeburgas valdonis Ernsts aiz sašutuma vai nosmaka. Deguna priekšā briest sazvērestība, bet neviens no viņa dienderiem par to neziņo! Arhibīskaps pavēlēja tūlīt izdarīt rūpīgu izmeklēšanu.

Hallē patiešām organizējās sazvērestība. Bija ziņas, ka tajā iejaukti kādas kaimiņu pilsētas iedzīvotāji. Taču noziedznieki visas pēdas bija rūpīgi noslēpuši. Kuršir barvedis? Kāds izbēdzis dzimtcilvēks vai trūkuma saniknots amatnieku zellis? Arhibīskaps bija pārsteigts: atklājās, ka sazvērestības priekšgalā ir garīdznieka palīgs, draudzes skolas skolotājs, kas bija pazīstams kā izglītots cilvēks un zinību mīlētājs. Viņam bija apmēram divdesmit gadu. Dzimis Štolbergā un, kā stāstīja, cēlies no cienījama meistara — prasmīga naudas kalēja ģimenes. Viņa vārds bija Tomass Mincers. Zem izglītota cilvēka maskas slēpās bīstams dumpinieks. Noskaidrojās, ka jau agrāk, Ašerslēbenē, viņam arī bijusi prātā kāda slepena savienība.

Nekavējoties notvert ļaundarus! Taču dīvainā kārtā nevienu aizdomās turēto Hallē neatrada. Mazā istabiņa pie baznīcas bija tukša.

Šķita, ka pār zemi būtu savilkušies zemi, smagi mākoņi. Gaiss bija spiedīgu nelaimes gaidu piesātināts. Visur, kur vien pulcējās ļaudis — tirgos, krogos, baznīcu pagalmos —, stāstīja par biedējošām baumām, par baigiem notikumiem, briesmīgām zīmēm. Bailīgos čukstus pārtrauca slimīgu klaigoņu izsaucieni: «Pasaules gals tuvojas!»

Noliecies pār dēli, Albrehts Dīrers^1 grieza savas gravīras par Apokalipses^2 fantastiskajām tēmām, bet viņa acu priekšā stāvēja Vāczeme ar tās postu un bažām, ar tās trūkumu un raizēm, saplosītā dzimtene, ciešanu un melkulības zeme — šausmās pret debesīm paceltās sieviešu rokas, pārbarojušies mūki, bendes, sargeņģeļi landsknehti šķindošās bruņās, ķīviņi, nāves sodi, kaujas un pati Nāve, plēsonīga gluži kā tas laupītājs bruņinieks, kas uz ceļa aplaupa zemniekus...

Cilvēks pamests nepielūdzamā likteņa varā. Nav viņam no tā glābiņa. No debesīm gāžas ugunīgs lietus. Kalni un salas pārvietojas. Pēc asiņainās krusas, uguns un trakajām vētrām tikai retais vēl paliek dzīvs. Pat pāvests pārvērsts pīšļos. Gaidot nāvīgo triecienu, drebuļos kratās ķeizari un firsti. Zvaigznes krīt zemē kā vīģes.

Nospiedošo noskaņojumu neizkliedēja ne uzdzīve vastlāvī, ne lielā žūpošana dzertuvēs.

Zeme bija sadrumstalota ļoti daudzos valdījumos. Saimnieciskās intereses vāji saistīja Vācijas atsevišķās daļas. Varenie garīgie un laicīgie firsti jutās neatkarīgi un rīkojās valstī, kā iepatikās. Pat ķeizaram nebija pa spēkam tikt ar tiem galā.

Ik uz soļa bija sastopamas pretrunas: sekmes vairākās ražošanas nozarēs, sevišķi kalnrūpniecībā, plašs ārējās tirdzniecības vēriens, agrāk nepieredzēti augļotāju un vairumtirgotāju darījumi, kur apgrozīja milzu summas, un tai pašā laikā — agrākās cunftu iekārtas sabrukums, amatnieku stāvokļa pasliktināšanās, uz kuru rēķina iedzīvojās uzņēmēji, nabadzības pieaugums.

Neapmierinātība brieda visur: kā meistaru palīgu būdiņās, tā bruņinieku pilis. Kad radās lielgabali, bises un spēcīgais kājnieku karaspēks, pilnīgi zuda bruņās iekaltās bruņinieku kavalērijas nozīme. Algotie lands-knehti firstiem bija izdevīgāki nekā bruņinieki. Bet tie tomēr negribēja no savām privilēģijām atteikties, sapņoja satriekt firstu un garīgo valdoņu visspēcību un atjaunot stipru ķeizara varu.

Firsti dižojās cits cita priekšā ar saviem greznajiem galmiem, lielajiem karapulkiem un grandiozajām celtnēm. Bagātnieki dzinās pēc greznības gluži kā jukuši: bieži vien ievērojama pilsētnieka apģērbs maksāja dārgāk nekā krietns zemes gabals. Muižnieki nevēlējās atpalikt no birģeļiem un, pastāvīgi ciezdami naudas trūkumu, apspieda zemniekus vēl negantāk.

Dzīdamies pēc jauniem ienākumiem, senjori visiem līdzekļiem centās uzspiest zemniekiem klaušas un nodevas, kādas to tēvi nebija pazinuši, kā arī palielināt atkarīgo ļaužu un dimtcilvēku skaitu.

Tālāk tā vairs nevarēja turpināties. Izmisumā kritušie ļaudis pareģoja drīzu pasaules galu. Citi, drosmīgākie un apņēmīgākie, neatlaidīgi atkārtoja, ka nepieciešamas pārmaiņas.

Ģimene bija pārtikusi, taču trūka saskaņas. Tomass smagi pārdzīvoja vecāku ķildas. Māte rosījās saimniecībā no agra rīta līdz vēlam vakaram, bet tēvs nomocīja viņu ar pārmetumiem. Tēva amats sagādāja nepieciešamos iztikas līdzekļus un nodrošināja tam

redzamu stāvokli. Bet, būdams skops aprēķinātājs, kas cītīgi sargā katru grasi, viņš pastāvīgi paļāja sievu, ka tā atnesusi niecīgu pūru. īstas mīlestības starp tēvu un dēlu nekad nebija. Toties mātes radinieki izturējās pret puisēnu ļoti gādīgi. Sevišķi viņu mīlēja tēvocis Morics, mazas drukātavas īpašnieks Elsterbergā, liels jau trulis un mēļotājs.

Zēna gaišais prāts agri saistīja skolotāju ievērību. Viņš uzrādīja pārsteidzošas sekmes latīņu valodā, lasīja milzum daudz grāmatu. Bija skaidrs, ka viņš pievērsīsies zinātnei.

Tomasa bērnība aizritēja Stolbergā. Pilsētiņa atradās gleznainā apvidū. Ziemeļaustrumu pusē pacēlās diženie Harca kalni, kurus klāja mūžseni meži, bet dienvidrietumos aizstiepās auglīga līdzenuma bezgalīgās tāles.

1503. gadā, kad Stolbergā aptrūka darba, Mincera ģimene pārcēlās uz netālo Kvedlinburgu. Tomasam bija četrpadsmit gadu. Naudas kaltuve, kurā tēvs strādāja, piederēja klosterim, un abate Tomasam atļāva izmantot klostera bibliotēkas grāmatas.

Septiņpadsmit gadu vecumā viņš devās uz Leipcigu un iestājās universitātē. Nodarbības filozofijā un teoloģijā mijās ar medicīnas studijām. Viņa zināšanas ārstniecībā bija tik plašas, ka dažs labs atzina par vēlamāku griezties pēc padoma pie Mincera, nevis pie dziedniekiem. Dzīves jēgu Tomass saskatīja kalpošanā cilvēkiem un, galīgi izvēlēdamies savu dzīves ceļu, svārstījās — vai dziedināt cilvēku miesu vai dvēseles?

Visu viņa būtni piepildīja kūsājoša enerģija. Nē, vientuļnieka un vērotāja lomai viņš nav radīts! Tomass kaisli mīlēja grāmatas, taču vēl vairāk mīlēja cilvēkus. Viņš bija reti cītīgs, bet tai pašā laikā arī īsts nemiera gars. Veselām dienām tas nosēdēja pie latīņu grāma-lam, bet nekad nevarēja palikt vienā vietā. Zinātniskie sacerējumi vēl nav pats galvenais. Tajos ir tikai īstās d/ives sīka kripatiņa, bet pati dzīve, sūra un līksma, bezgala sarežģīta un vienkāršāka par vienkāršu, bija sastopama uz lielceļiem, piekvēpušās būdās, amatnieku sanāksmes, Ielāpīs dzertuvēs, kur darba cilvēki, nodzerdami pēdējo giasi, izklāstā savas bēdas un savas cerības.

Jau no mazotnes Tomass ļoti milēja ceļot. Pasaule

ir tik plaša! Viņš atkal un atkal pameta savas nodarbības, lai dotos ceļā. Neņēma līdzi gandrīz nekādas mantas, taču nēsāja daudz dažādu izrakstu un piezīmju. Bet, ja pagadījās dabūt saistošas grāmatas, Tomasa ceļasoma kļuva pavisam smaga. Pēc izskata viņš ne ar ko neatšķīrās no klejojošiem skolotājiem, kas pārpilnībā klīda pa zemi: vidēja auguma, neizskatīgs, pieticīgi ģērbies puisis ar mazliet kaulainu skita seju, kā toreiz mēdza teikt. Viņš nekur nebija lieks — ne strīdnieku kalnraču pulkā, ne zemnieku kāzās, ne pie lielīgo lands-knehtu ugunskura. Ātri sadraudzējās ar cilvēkiem, nepratēju vietā rakstīja vēstules, aprūpēja slimos. Svešinieki viņu ielaida pārnakšņot, dalījās ar viņu maizes riecienā vai alus krūzē. Daudz draugu viņam bija starp grāmatu iespiedējiem un iznēsātājiem. Lai piepelnītos, Tomass laikiem iestājās kādā tipogrāfijā par korektoru.

Viņš atstāja sev aizmugurē desmitiem pilsētu un simtiem ciematu. Cik gan daudz niknu vārdu un rūgtu žēlabu Tomass dabūja dzirdēt!

Kungi gluži pazaudējuši kaunu. Ar varu spiež zemnieku strādāt viņu labā, palielina klaušas, izgudro jaunas nodevas, grib visus pārvērst dzimtcilvēkos! Ļaudis, gluži kā lopi, pārtiek no zāles vai grauž koku mizu, bet kungi, paši savus pavalstniekus aplaupījuši, nododas uzdzīvei. Viņi to vien dara kā pārrijas un žūpo, kaklus lauzdami, trencas pēc medījuma un izbradā sējumus.

Firsti sēž savās pilīs aiz biezām sienām un platiem grāvjiem. Ko vēl citu nabaga ļaudis redz no valdītājiem kā tikai spaidus un ļaunumu? Kungs var katrā laikā piespiest zemnieku darīt visu, kas ienāk prātā. Nav nevienas dienas ne ziemu, ne vasaru, kad zemnieks var justies mierīgs, ka tam neuzkraus kādu darbu. Agrāk vajadzēja art un pļaut, tagad vēl jāsacērt un jānogādā uz pili malka, jāved siens un mēsli. Ar kunga liniem nomokās visa ģimene: tos izaudzē, izžāvē, izkulsta, sasien ķīpās. Ar sitieniem piespiež strādāt pat mazus bērnus.

Lai dievs nedod, ja kungs sadomā būvēties, — viss jāmet pie malas un jāved kaļķi, akmeņi un dēļi. Karstākajā darba laikā trenc sēnēs, kadiķu vai bārbeļu ogās. Zemnieks atrodas lielākā verdzībā nekā jūdi pie

faraona: tie par piespiedu darbu vismaz dabūja pietiekami paēst un naktīs izgulēties.

Kungs izklaidējas medībās, bet tu līdz rītam guli mežā, uzglūni zvēriem, izliec cilpas vai ej par dzinēju. Tiklīdz kas šā vai tā, mednieki ātrās dusmās nežēlīgi noslāna tevi ar rungu. Nav atpūtas pat svinamās dienās: gan pavēl aizvest uz tirgu labību vai mucas ar vīnu, gan aizsūta par ziņnesi vai līdz pašam pasaules galam. Un tas viss jādara ne vien par velti, bet arī ar savu zirgu!

Zemnieku neuzskata par cilvēku. Viņš nedrīkst ne brīvi rīkoties ar savu mantu, ne pēc sirds patikas izraudzīties sev līgavu. Un nereti pēc kāzām jaunlaulātā lej rūgtas asaras: pirmās nakts tiesības pieder kungam.

Ja kāds lūgums jāiesniedz — sities vai nost, tavus papīrus nepieņems, kamēr nebūsi iedevis kukuli. Ja nevari, kam pienākas, uzlikt galdā kausu vīna vai krūzi alus, — velti deldēsi sliekšņus. Tevi pie kunga nelaidīs. Nogaidīsi līdz vēlai naktij, bet pēc tam pateiks, lai atnāc nākošreiz. Un tā vārdzinās nedēļu pēc nedēļas.

Taisnas tiesas nav. Kaut tu būtu tik skaidrs kā Kristus, tevi tik un tā sagaida tas pats krusts. Uzvarēs jebkura netaisnība, ja tavs ienaidnieks ar gudru ziņu būs pasniedzis veltes: padomniekam — zelta gredzenu, viņa mīļotajai laulātajai draudzenei uz svētkiem — kaklarotu, bet rakstvedim — sudrabnaudu.

Visapkārt simtiem amatpersonu ar to vien nodarbojas, lai nabaga cilvēkam izliktu lamatas, un meklēt meklē ieganstu, kā attiesāt tā mantu.

Kas tikai nežņaudz zemnieku ar nodokļiem un nodevām! Ķeizars, firsti, garīdzniecība, bruņinieki — tie visi dzīvo uz viņa sviedru un asiņu rēķina. Atdod desmito tiesu baznīcai, norēķinies par savu zemes gabaliņu, maksā par katru soli: gribi precēties — maksā, pārdod piešķirto zemes gabalu — maksā, izlaidīsi garu — maksās mantinieki! Pārvaldnieks pievāks mirušā ieroci un to glītāko no drēbēm, bet senjors paņems labāko govi. Kamēr saimnieks vēl dzīvs, jau uzmana, lai viņš to nepārdod vai neieķīlā, jo tā jādabū kungam kā «pēcnāves nodeva». Kungam viegli pateikt, ka atvestais kustonis nav labākais, un, to neatdevis, viņš pieprasa citu.

Nav nekāds brīnums, ka bērniem neatļauj novākt nelaiķa tēva iesēto labību, viņus no zemes padzen, lai šo zemes gabalu atdotu uz izdevīgākiem noteikumiem. A(stājot tīrumu citam, zemniekam jāatdod senjoram trešdaļa no visas nekustamās mantas. Neatņem vienīgi gabalos sacirstu gaļu un piegrieztu vadmalu.

Skaties kur skatīdamies, gandrīz visus mežus sagrābušas pilis un klosteri. Kungi vilto tiesību rakstus, iznicina robežakmeņus, blēdās uz velna paraušanu, lai tikai pievāktu kopienas īpašumus. Gan kungs liek ganīt visus savus lopus uz pļavām, kas pieder ciemam, gan atgriež daļu no kopienas meža un aizliedz zemniekiem tur izdzīt ganos cūkas.

Zemnieks nedrīkst nošaut arī meža kuili, kas posta sējumus. Agrāk kaut vai sievai, kad tā bija uz grūtām kājām, varēja pazvejot zivis, tagad neatļauj arī to. Bruņinieki un mūki izsludina zvejas vietas par savu īpašumu un bargi soda par katru nieku: trūkumcietējam, kurš kunga strautā bija saķēris sev vēžus, bende nocirta galvu!

Ja kāds sāk kurnēt, to tūlīt izsludina par dumpinieku. Ar dumpiniekiem runas īsas: bendēm algu par velti nemaksā. Tie dedzina ar knaiblēm, spīdzina uz moku rata, izdur acis, sacērt gabalos, nogriež ausis un degunus.

Aizstāvi velti meklēt! Par lielo aizgādību un pasargāšanu no ienaidnieka uzbrukumiem kungs plēš no zemnieka «apsardzības naudu», bet pats aptīra to ne sliktāk par jebkuru turku!

Tomass nav no tiem, kas var mierīgi skatīties uz ļaužu postu. Bet ko lai dara? Daļa zemnieku atbild, ka augstais dievs kungus drīz piespiedīs klaušas un maksājumus samazināt. Nevar taču nabaga cilvēkam atņemt gandrīz vai visu, viņam jādod iespēja uzturēt sevi un savus bērnus. Citi, atskatīdamies, vai tuvumā nav kādi aizdomīgie, čukstus izdveš bīstamu, bet cerībām pilnu vārdu: «Saišu zābaks!»

Mincers nereti sastapa cilvēkus bez pirkstiem. Tie bija «Saišu zābaka» sazvērestību dalībnieki. Viņi bija tikuši cauri samērā viegli: viņiem nocirta pirkstus

rokai, kuru bija pacēluši, zvērēdami uzticību savai savienībai. Citi samaksāja ar galvu.

Bruņinieki valkāja garos zābakus ar piešiem, bet zemnieki garām siksnām sasaitējamus puszābakus. XV gadsimta vidū Dienvidvācijas firsti, vēlēdamies par katru cenu apspiest nepaklausīgos šveiciešus un tai pašā laikā saņemt stingrāk grožos savus zemniekus un pilsētniekus, aicināja palīgā ārzemnieku algotņus. Jātnieku bandas noslīcināja zemi asinīs. Mežonīgās laupīšanās nopostīja ciemus un pilsētas. Senjori bija uz vienu roku ar laupītājiem. Tad tauta sacēlās. Kārtsgalā pacelts puszābaks kļuva par karogu cīņai pret algotņiem un kungiem. Svešzemnieku bandas tika izdzītas.

Zemnieki un pilsētu trūcīgie, iestādamies slepenajā «Saišu zābaka» savienībā^3, zvērēja nežēlot dzīvību, lai panāktu būtiskas pārmaiņas: dzimtbūšanas un visu nodokļu atcelšanu, baznīcas īpašumu sadalīšanu, pastāvošās varas iznīcināšanu. Kaut arī savienība tika sakauta, «Saišu zābaka» idejas turpināja dzīvot. Gan šur, gan tur atklāja bīstamas sazvērestības. Tas traucēja kungu mierīgo dzīvi. Dzimtcilvēks Fricis Joss^4, drosmīgs un atjautīgs vadonis, gatavoja jaunu sacelšanos un nebija notverams.

Bērnībā un jaunībā Mincers pastāvīgi dzirdēja nostāstus par «Saišu zābaku». Un viņā uz visu mūžu nostiprinājās dziļa pārliecība, ka cilvēkiem, kuri tiecas pēc taisnīguma uzvaras, vispirms jānodibina slepena, ar zvērestu apstiprināta savienība.

Jums atļauts viss! Jūs varat laupīt un izvarot, neievērot gavēņus un melot, apzagt savus tuvākos, nodoties izvirtībai, sakropļot un nogalināt cilvēkus. Ja jums šai ziņā izgājis gludi, nemociet sevi ar sirdsapziņas pārmetumiem un nebaidieties ne no elles, ne šķīstītavas. Nav tāda nāves grēka, kas netiktu piedots. Iegaumējiet tikai vienu: Romas virspriesterim tiesības atlaist jebkuru grēku, — tikai maksājiet, maksājiet, nekaulējieties! Visi jūsu lielie un mazie grēki pierakstīti un novērtēti. Pastāvošajā nocenojumā nekas nav aizmirsts. Jo nopietnāka vaina, jo dārgāka atlaide. Atraisiet makus un noskaitiet naudiņu. Indulgences^5 jūs izglābs no

visbriesmīgākā soda viņā saulē, un jūsu dvēseles taisnā i<> taisnā ceļā nonāks paradīzē! Pērciet indulgences, un visi jūsu tagadējie un agrākie grēki dabūs atlaidi. Ja ļus uztrauc nākotne, neskopojieties — žēlsirdīgā baznīca jums jau iepriekš atlaidīs arī visus jūsu nākošos nogrēko jumus! Jūs varat nopirkt atlaidi uz gadu, uz desmit gadiem, uz mūžu mūžiem — starpība tikai cenā.

Jūs jau esat iegādājies pietiekami daudz indulgenču, lai justos drošībā un nebaidītos no domām par elli? l'.el vai jūs varat mierīgi dzīvot, kad jūsu daudzie senči izpelnījušies pekles ugunis? Jūsu spēkos tos izglābt no mūžīgajām mokām — iegādājieties tiem atlaidi! Tikko naudas gabali nošķindēs pret indulgenču pārdevēja naudas lādes dibenu, jūsu tuvinieku dvēseles acumirklī pārlidos paradīzē.

Sirdsapziņa nevarēja samierināties! Vai gan bija iespējams mierīgi noskatīties, kā rīkojās «dieva kalpi»? Neviens siseņu uzbrukums nebūtu varējis zemi tā nopostīt kā Romas virspriesteru alkatība.

Garīdzniecība bija pievākusi nedzirdētas bagātības, bet ar to vēl nepietika. Baznīca izmantoja visdažādākos viltīgas krāpšanas veidus, lai pavairotu savus ienākumus. Bieži vien abati uz savām zemēm spīdzināja zemniekus vēl briesmīgāk nekā piedzērušies mežoņi bruņinieki. Rupju varmācību tie savienoja ar viszemāko krāpšanu, draudēja izslēgt no baznīcas, biedēja ar pas-lartiesu un debesu sodību. Viņi nejuta riebumu ne pret ko, lai tikai uzliktu savu ķepu draudzes locekļu mantībai: piespieda no tās atteikties par labu baznīcai, izpostīja ar nodokļiem, izdomāja dažādus svētkus un jubilejas, uzlika par pienākumu doties svētceļojumos, kas ticīgajiem izmaksāja ļoti dārgi, pasludināja jaunus svētos, tirgojās ar amatiem un indulgencēm, vairumā ražoja relikvijas, svēto pīšļus, brīnumdarītājas svētbildes. Nāvi baznīctēvi pārvērta ienesīgā peļņas avotā, tāpēc viņus arī dēvēja par «līķu rijējiem». Tie pierunāja mirējus novēlēt savu mantu viņiem, bet pēc tam aplaupīja arī atraitnes un bāreņus, bez rimas prasot samaksu par aizlūgšanām.

Garīdzniecības zemju īpašumi auga ar katru dienu. Baznīcas firsti bija daudz varenāki par daudziem laicīgajiem valdniekiem. Lai vairotu savu varu un savas

bagātības, viņi piekopa visnekautrīgāko politisko spēli: lauza līgumus, rīkoja slepkavības, kūdīja uz savstarpējām ķildām. «Ubagotāju» ordeņi apgrozīja milzu summas. Nebija tādu noziegumu, kurus garīgās personas neizdaritu. Pārkāpumi, par ko citus tiesāja bez žēlastības, viņiem pagāja bez soda. Atklāti runāja par mūku izvirtību. Vīriešu klosteri vairāk atgādināja laupītāju midzeņus, bet sieviešu klosterus pielīdzināja prieka mājām. Garīdzniekiem, kas bija svinīgi solījušies nedoties laulībā, bija vesels bars nelikumīgu bērnu. Pilsētās, kurās noteica baznīcas sanāksmes, vienā mirklī saplūda simtiem prostitūtu. Tauta apveltīja mūkus daudziem stipriem vārdiem. «Uzbarotie, negausīgie ērzeļi» bija vēl samērā maigs izteiciens. Atgadījās, ka zemnieki, bažīdamies par savām sievām un meitām, atteicās pieņemt jaunu garīdznieku, ja tam nebija pastāvīgas piedzīvotājas.

Kā stāstīja, kādreiz baznīca dēvēta par šķīsto jaunavu, bet tagad tā bija pārvērtusies par izvirtušāko Bābeles netikli!

Par pazemību Minceram jau tika skandināts kopš bērnu dienām. Pacietīgi jāpanes visi apvainojumi un ikreiz, kad, sašutis par netaisnibu, ķeries pie ieroča, jāatceras Kristus norādījumi un jāatstāj zobens makstī. Varasvīri tautu apspiež un tiranizē — viņiem kristīgie likumi nav rakstīti! Bet, tikko zemnieks sniedzas pēc rungas, lai aizsargādamies sadotu nekaunīgajiem varmākām pa sprandu, baznīctēvu bars tūlīt piegrūž tam pie deguna bībeli un brēc par pazemību.

Svētos rakstus Tomass zināja labāk nekā viņa skolotāji. Lēnprātību sludinot, atsaucas uz Jauno derību. Bet bībele nesastāv tikai no Jaunās deribas. Minceram ļoti patika Vecās derības teksti, sevišķi praviešu grāmatas. Tās viņam pauda cīņas un atmaksas garu, ne-saudzību pret ienaidniekiem. Visa viņa daba pretojās jebkurai mācībai par lēnprātību.

Nicinādams mūkus, Tomass nevēlējās iestāties nevienā ordenī. Viņš apceļoja Vāciju gan kā students, gan kā klejojošs sludinātājs.

I.eipcigas universitāti pametis, viņš apmetās Ašerslē-bciiē, kur strādāja par draudzes skolas skolotāju. Viņa islajiem nodomiem ar oficiālajiem pienākumiem bija visai maz sakara. Laiki bija trauksmaini. No Reinas nemitīgi atklīda baumas par draudīgiem pilsētu nemie-i iem. Visvairāk Mincers neieredzēja baznīcas firstus, bruņinieki spaida un nomāc zemniekus vienkārši ar varu, bet bīskapi vēl slēpj savus laupītāju darbus, liekulīgi atsaukdamies uz «dieva vārdu», lai, biedēdami vienkāršo cilvēku ar elli vai apsolīdami mūžīgu svētlaimi, izvilktu tam pēdējo grasi. Tomass nolēma, ka pienācis laiks sākt cīņu pret garīdzniecību. Magdeburgas arhibīskaps Ernsts ar savu varu apspieda pilsētas un pieprasīja bezierunu paklausību. Mincers iecerēja rīkot sazvērestību. Bet Ašerslēbenē viņam neveicās. Viņš pārcēlās uz Halli un sāka pulcināt sazvērniekus vēl neatlaidīgāk. Tomēr arī te viņu gaidīja neveiksme.

Leipcigas, Frankfurtes pie Oderas un Maincas universitātēs Mincers pārsteidza profesorus ar savām plašajām zināšanām. Tomasam pareģoja spīdošu karjeru. Viņš viegli ieguva brīvo mākslu maģistra un teoloģijas bakalaura grādus.

Tajā laikā universitātes bija kļuvušas par arēnu, kurā norisa nikna humānistu cīņa pret sholastiķu. Neapmierinātība ar Romas svētā krēsla politiku un baznīcas kundzību bija vērtusies tik plaša, ka zinātnieku aprindās izcēlušies strīdi ātri nokļuva ārpus universitātes sienām. Visā zemē sasprindzināti sekoja «Reihlina lietai». Pazīstamais filologs Johans Reihlins uzskatīja, ka kristīgās reliģijas intereses prasa nopietni studēt vissenākos tekstus, to skaitā arī ebreju tekstus. Turpretim Ķelnes teologi ebreju sarakstītās reliģiskās grāmatas gribēja sadedzināt. Ļoti drīz Reihlina strīds ar teologiem tumsonības kalpiem pret viņa gribu izvērtās cīņā par domas brīvību. Izzobodami Reihlina pretiniekus, Erfurtes humānisti^6 kopīgi sacerēja «Tumšo ļaužu vēstules»: teologi ar zinātniskiem grādiem, sholastiķi, kas uzdodas par poēzijas pazinējiem, neizglītoti, augstprātīgi mūki raksta vēstules vienam no Reihlina niknākajiem

ienaidniekiem. Un katra vēstule bija spilgta satīra par šo tumšo ļaužu zināšanu trūkumu, muļķību un izvirtību.

Ulrihs fon Hutens, nabadzīgs bruņinieks un liels dzejnieks, kaismīgi ienīda Romu. Savos dzejoļos un pamfletos viņš nepagurdams atsedza garīdzniecības netikumus. Baznīctēvi nolādēja Hutenu kur vien varēdami. Reizēm ideju cīņa izpaudās visai savdabīgi: kāda klostera priekšnieks atklāti lielījās, ka viņš iegādājies dzejnieka iespiestās ģīmetnes un katru dienu, iedams uz ateju, ņemot tās līdzi.

Hutens sapņoja par to laiku, kad bruņinieku zobeni izbeigs zemes sašķeltību un radīs vienotu Vāciju. Viņš dega nepacietībā traukties cīņā. Būdams nedziedināmi slims, viņš vēl iesaucās: «Cik skaisti dzīvot! Nav vaļas stāvēt dīkā!»

Roterdamas Erasmu^7 humānisti dēvēja par «zinātnes tēvu» un «pasaules spīdekli». Viņš no jauna pārtulkoja bībeli latīņu valodā un, to komentēdams, centās teoloģijā ieviest īstu pētījumu garu. Viņš alka pēc atjaunotas kristietības. Taču, būdams piesardzīgs un viltīgs cilvēks, viņš ietērpa savus sacerējumus tāda formā, ka par baznīcai ļoti bīstamo kritiku arvien izgāja sveikā. Viņa satīru «Muļķības slavinājums» aizrautīgi lasīja dažādu kārtu ļaudis. Tie izdarīja secinājumus, kādus pats Erasms nebija uzdrošinājies izteikt. Viņš nepieslējās nevienai no strīdīgajām partijām, baidījās no galējībām, vardarbības, no dumpja. Zinātniskajam darbam nepieciešamais miers Erasmam bija dārgāks par visu. Viņš noraidīja visus pārmetumus par mazdūšību — viņš taču nav algots karavīrs, lai izceltos ar varonību.

Mincers studēja ne vien latīņu, bet arī grieķu un senebreju valodu. Viņš lasīja humānistu rakstus un, atdarinot to stilu, varēja sacerēt daiļskanīgas vēstules. Taču Erasms viņam šķita pārāk mērens. Bet Hutena ticība vācu bruņniecības sūtībai Tomasam bija pilnīgi sveša. Muižniekus viņš parasti saukāja par rīkļurāvējiem.

Nevis grāmatas, bet pati dzīve Minceru piespieda apšaubīt dieva esamību. Vai pestītājs tiešām izpirka cilvēces grēkus ar savām dārgajām asinīm? Un vai dievs

vispār eksistē? Atsaukšanās uz blbeli noder tikai vien-liešiem. Uzrakstīt var visu, ko vien vēlas. Kāpēc cilvēkam, kuram ir saprāts, jātic šo rakstījumu patiesumam? Viņš pastāvīgi dzird: «Tā mācīja Kristus», «To pavēlē-11s visaugstākais». Jo apspiedējs niknāks, jo skaļāk tas Miedz par «tā kunga baušļiem». Visi krāpnieki un varmākas aizsedzas ar bībeli kā ar vīģes lapu.

Dieva griba! Bet par ko pārvērtusies zeme?! Par vienu vienīgu laupītāju bedri! Visur stiprais apspiež vājo. Katrs cenšas paķert treknāko kumosu. Zemniekam dīrā deviņas ādas, bērni aiz bada uztūkst. Kur tikai paveries, visur krāpšana un varmācība. Varasvīri ar pastāvošo kārtību apmierināti un nepiekusuši apgalvo, ka tā esot no dieva. Liekulība uz katra soļa. Bet to, kurš negrib melot un krāpt, uzskata par īstu muļķi.

Jā, viņš, Mincers, var dabūt bagātu draudzi un, pielīdzinādamies melnsvārču tūkstošiem, dzīvot kā niere taukos — mulsināt draudzi ar latīņu penterējumiem, raust naudiņu, pārēsties līdz kaklam, lakt vīnu un ar savas draudzes loceklēm nodoties netiklībai.

Un dzīvot tikai tādēļ? Tomasu māc izmisums. Viņš nekam netic. Viņam šķiet, ka dzīve zaudējusi katru jēgu. Lielā uzbudinājumā Tomass piesauc dievu: «Ja tu patiešām esi, atsaucies! Jebšu arī esi kļuvis mēms?!» Bet dievs klusē. Tomass apber dievu zaimiem. Bībelē visaugstais tik bieži sarunājas ar cilvēkiem, bet tagad viņš zaudējis valodu.

Mincers jūtas nomākts un satriekts. Vai tiešām nolādētie jautājumi, kuri to moca jau gadiem, uz laiku laikiem paliks bez atbildes? Viņš pārdzīvo grūtas dienas. Neviens viņam nepalīdz: ne gudrie skolotāji, ne biezās grāmatas, ne tā kunga balss. Kur gan slēpjas taisnība? Un kā cilvēkam jādzīvo?

Liekas, mocošajām pārdomām nebūs gala. Un pēkšņi viņš jūt, ka viņa prāts sāk atmosties. Viss ir lieks un melīgs: dogmati, kurus nepieciešams pieņemt caur ticību, svēto rakstu nedzīvie burti, dievvārdu viltīgi gudrie izklāstījumi. Bet, ja tavs prāts ir pamodies, tu pats savos dvēseles dziļumos sadzirdēsi «iekšējo balsi» un izpratīsi īsto patiesību.

Kāpēc cilvēku vairums cieš trūkumu? Tāpēc, ka kungi visu pasaulē piesavinājušies sev: zemes dzietus, put-

nus debesis, zivis ūdenī. Viss pieder viņiem! Tas ir visa posta cēlonis. Bet no dabas visi cilvēki taču ir brīvi un līdzīgi. Kāpēc tad tie atļauj tirānu saujiņai darīt sev pāri? Mincers par tautu nešaubās. Viņš ir pārliecināts, ka vienkāršie ļaudis pilsētās un laukos, spaidu un patvaļas nomocīti, patiesības vārdus sapratīs visdrīzāk. Ikviens. cilvēks, kas nes uz saviem pleciem ciešanu nastu, lai tas būtu turks vai pagāns, tikko tā prāts atmodīsies, ieraudzīs, ka ļaunumu sakne slēpjas cilvēku nevienlīdzībā un ka šīs pasaules varenie nelikumīgi sagrābuši visas tiesības un labumus, kas pienākas visiem.

Viņš izlasīja daudzas vēstures grāmatas, izstudēja baznīcas tēvus. Viņš sāk pārdomāt: kāpēc agrīnā kristiānisma kopienas mantas kopība pastāvēja tik īsu laiku? «Ticības sludinātāji» arvien kārojuši būt noteicēji. Un par ko tie pārvērtuši evaņģēliju? Verdziskas padevības mācībā! Ne plika graša vērta nav tāda ticība, kura to vien zina kā attaisnot apspiedēju neģēlības un nabaga ļaudīm solīt svētlaimi viņā saulē. Par aizkapa dzīvi Tomass neko negrib zināt. Viņš netic ne aizsaules velnam, ne aizsaules dievam. Vienlīdzības un taisnīguma valsts, «dieva valstība» jānodibina šeit, uz zemes!

1517. gads aizrit vētraini. Maincas reihstāgā Maksi-miliana^8 padomnieki pieprasa ievērojami palielināt ķeizara karaspēku. Citādi nevarot novērst tautas sacelšanos. Rudenī Augšreinas novadā ar nodevēju palīdzību tiek atklāta jauna «Saišu zābaka» sazvērestība. To atkal vada nerimtīgais Fricis Joss. Un arī šoreiz viņam izdodas pazust. Nē, viņš ātrāk nenoliks savu galvu, kamēr «Saišu zābaks» nebūs visur uzvarējis!

Vēl turpinās sazvērnieku meklēšana un spīdzināšana, bet pa Vāciju jau paklīst valodas par jauniem svarīgiem notikumiem. Šoreiz visu mutēs ir Martina Lutera vārds.

OTRA nodaļa ZIBENS SPĒRIENS PULVERA MUCĀ

Viņam bija vislabākie nodomi. Viņš negribēja ne palikt pulveri zem katoļu baznīcas celtnes, ne sarīdīt tautu pret garīdzniekiem. Trīsdesmit trīs gadus vecais augus-līniešu mūks — teoloģijas doktors un Vitenbergas universitātes profesors Martins Luters tiecās sasniegt tikai vienu mērķi — paglābt baznīcu no ļaunprātīgas izmantošanas, ko piekopa negodīgie kulta kalpi, un atgriezt to pie sākotnējās kristiānisma skaidrības. Viņš redzēja, par ko bija pārvērtusies garīdzniecība, un zināja, kādas milzu summas katru gadu aizplūst no Vācijas uz Romu. Tirgošanās ar indulgencēm viņu satrauca līdz dvēseles dzijumiem.

1517. gada 31. oktobrī Martins Luters piesita pie Vitenbergas baznīcas vārtiem savas deviņdesmit piecas tēzes. Viņš asi iebilda pret atlaižu pārdošanu, taču ne domāt nedomāja personīgi apvainot pāvestu. Leo X^9, protams, nenojauš, kā rīkojas viņa kalpi. Ja viņš zinātu, kādas blēdības pastrādā indulgenču pārdevēji, tad atzītu par labāku, lai svētā Pētera katedrāle nodeg līdz pamatiem nekā lai to ceļ uz ļaužu kauliem un asinīm.

Luters cerēja, ka viņa atzinumus iztirzās disputā. Taču tas, kas notika, pārsteidza viņu pašu. Mācītiem vīriem domātās latīņu tēzes divās nedēļās izplatījās visā Vācijā. Tās cītīgi pārrakstīja, pārtulkoja vācu valodā, pārdrukāja un izplatīja. Beidzot radies cilvēks, kurš nebaidās saukt lietas īstajā vārdā!

Tēzes lasīja visur: gan zemnieku būdiņās, gan firstu pilīs. Lai glābtu dvēseli, nav jāpērk indulgences. Izrādās, ka manīgie pāvestieši nekautrīgi izkropļo dieva vārdu. '

Draugi universitātē bija nobijušies. Šādas atbalsis neviens nebija gaidījis. Luters centās attaisnoties: vai tad viņš vainīgs, ka viņa teoloģiskās tēzes pēkšņi pārvērtušās ierocī, kuru vērš pret baznīcu?

Lutera vārdi krita auglīgā augsnē. Romas jūgs vairs nebija panesams. Katra ļaužu kārta atrada tēzēs tieši to, ko tiecās atrast. Vācijas laicīgie valdītāji tajās saskatīja atbalstu savām kvēlākajām vēlmēm — sagrābt savās rokās baznīcas neizmērojamās zemes. Izputējušie bruņinieki sapņoja par bijušās varenības atjaunošanu — viņi iegūs kāroto, kad ķeizars viņus aicinās karagājienam uz Romu. Birģeļi ienīda pāvestiešu nodevas un alka pēc lētas baznīcas. Tautā runāja ko citu: baznīca jau no senseniem laikiem attaisnojusi pastāvošo iekārtu. Bet, ja tās lēmumi runā pretim dieva vārdam, tad jau arī šī iekārta nav no dieva un tātad var tikt grozīta un tā jāgroza.

Luters ar savām tēzēm stipri iedragāja baznīcas autoritāti. To būtība atļāva daudz ko secināt. Bet tas bija tikai pirmais pamudinājums. Pat tie cilvēki, kuri tiecās pēc izšķirošām pārmaiņām, Luterā tagad saskatīja savu varoni. Tomass Mincers arī nebija izņēmums. Jā, vispirms jāuzveic Romas briesmonis, bet pēc tam jāķeras pie pašu asinssūcējiem!

No visām pusēm plūst Luteram domāti atzinības un pateicības vārdi. Bet viņš dzird arī citādas balsis —

ilMudīgas, lāstu pilnas. Dominikāņi saceļ neticamu brēku. Vilenbergas universitāte devusi patvērumu ķecerim! l ie lielās, ka Luters drīz atradīšoties uz sārta. Tipogrā-lij.is iespiež skrejlapas, kas viņa tēzes apgāž.

Augustīniešu vadītāji uztraukušies: Luters apkauno 11s visu ordeni. Kūrfirsts Fridrihs, Saksijas valdnieks un Vitenbergas universitātes patrons, nesteidzas izteikt savas domas. Lutera draugs Spalatins, kūrfirsta bikts-levs un uzticamais sekretārs, ari turas nomaļus.

Piesardzīgi cilvēki Luteru skubina, lai viņš no savām tēzēm atsakās, kamēr nav par vēlu. Atteikties? Viņu grūti pārliecināt. Viņš droši vien būtu saprātīgāks, ja būtu cēlies no kādas muižnieku ģimenītes, taču viņa dzīslās rit biezās un kveldās zemnieka asinis. Luters noaudzis tikpat spēcīgs kā viņa tēvs kalnracis. Viņš ir |oti stūrgalvīgs. Viņam neklājas viegli: te viņa cellē ierodas pats velns, neticības un šaubu valdnieks, naida sējējs, te kā ar nāves kaulaino roku viņa sirdi sažņaudz izbailes. Luters zināja, ka baznīca nesaudzīgi soda atkritējus. Sapnī viņš bieži redzēja sārtu.

Bet Martins palika pie sava. Viņš studējis bībeli ilgus gadus, viņš ir pārliecināts, ka dieva vārdi ir viņa pusē. Kristīgajai ticībai jāatgriežas pie sava pirmavota — pie svētajiem rakstiem. Triecienus, kas birst uz viņu, Luters neatstāj bez atbildes. Deviņdesmit piecās tēzēs izteiktās domas tas attīsta tālāk. Viņš iedrošinās nosodīt baznīcas kārtību arvien asāk. 1518. gada pavasarī Luters pārtrauc sakarus ar saviem skolotājiem. Tie atzīst, ka viņš pāršāvis pār strīpu. Toties jaunatne viņu jūsmīgi apsveic. Studentu skaits, kas saplūst Viten-bergā, aug nevis dienām, bet stundām. Viņš vēl griežas pie pāvesta, pazemīgi un pieglaimīgi lūdz aizstāvību, apsola uzklausīt tā spriedumu kā paša Kristus balsi, tomēr jau šajā padevīgajā vēstulē ir tāds teikums, ka visi pazemīgie vārdi zaudē jebkādu jēgu: «Atteikties es nevaru!»

Pāvesta rīcībā ir briesmīgs ierocis — izslēgšana no baznīcas. Luters jūt, ka to vērsīs pret viņu. Savos sprediķos viņš aizrāda, ka pāvesta pasludinātā izslēgšana no baznīcas nespēj pazudināt dvēseles. Luters rokas zem viena no visas svētā krēsla politiskās un finansiālās varenības galvenākajiem balstiem. Dominikāņi Romā

nesnauž. Viņi panāk, ka pāvests pavēl savas svētās pils maģistram izteikt par Lutera tēzēm savas domas. Tam viss ir skaidrs. Tieši trīs dienās viņš izpilda uzdevumu. Viņš neielaižas sīkumos un ar Luteru nestrīdas — vienkārši atzīst tā domas par «melīgām» un «ķecerīgām». Luteram pavēl ne vēlāk kā pēc sešdesmit dienām no izsaukuma saņemšanas brīža ierasties Romā. Luters zina, kas tam draud, un negrib doties pūķim tieši rīklē. Viņš griežas pie kūrfirsta Fridriha ar lūgumu: lai taisnīgi tiesneši izskata viņa lietu pašā Vācijā.

Mincers ir sajūsmināts par Luteru. Lai gan Luters tikai sešus gadus par viņu vecāks, Tomass to dēvē par savu skolotāju. Viņš ar to lepojas. Visi Romas mēģinājumi piespiest Luteru atteikties ir veltīgi. Stāvoklis Vācijā ir visai sarežģīts, un pāvests spiests rēķināties ar Saksijas Fridriha — iespaidīgākā kūrfirsta nevēlēšanos izdot sodīšanai mācīto teologu, kura balsi viņš uzklausa. Svētais krēsls grib visiem līdzekļiem Luteru piespiest atteikties. Kad visi draudi izrādās nesekmīgi, stūrgalvīgo augustīnieti sāk pierunāt. Viņu nesodīšot, bet viņam jāatzīstot savi maldi vai vismaz jāapklustot.

Luters ietiepīgi atkārto, ka viņam taisnība. Tagad tas vairs nav viens. Viņam ir daudz piekritēju. Andreass Karlštats, slavenais Vitenbergas universitātes profesors, atbalsta Luteru ar spalvu un vārdiem. Visur — gan izslavētajās universitātēs, gan panīkušajos ciematiņos — noris nikna pāvestiešu cīņa ar ķeceriem. Tajā visrosīgāko dalību ņem arī Mincers. Vitenbergā viņu pazīst kā ļoti apdāvinātu, noteiktu un drosmīgu cilvēku. Viņu nosūta uz tuvējo Jīterbogas pilsētu, visrūdītāko tumsonības kalpu midzeni. Uzdevums kuram katram nav pa spēkam. Tur vajadzīgs sludinātājs, kurš nebaidās no visvarenajiem franciskāņiem. Mincera uzturēšanās Jī-terbogā nebija ilga, toties tā bija vētraina. Lieldienās, liela ļaužu pieplūduma laikā, viņš asi uzstājās pret pāvestu un svēto pielūgsmi. Dažas dienas vēlāk viņš atkal no kanceles uzbruka pāvestiešiem. «Baskāji» sacēla trauksmi. Parādījies vēl viens ķeceris! Baznīcas vara nekavējās iejaukties. 1519. gada maija sākumā Tomasam nācās pilsētu atstāt. Jīterbogā tika uzrakstīts pirmais

polemiskais sacerējums, kas bija vērsts pret Minceru. l ajā pirmoreiz publiski kā lamu vārds bija nodrukāts lugolštates teologa Johana Eka izgudrotais «luterānis».

Tomass ieradās Vitenbergā, lai par visu ziņotu Lu-leram un Karlštatam. Viņu uzņēma labvēlīgi. Martins uzslavēja Tomasa dedzību. Kurp viņam tagad doties? lādam cilvēkam kā Tomass atradis piemērotu vietu, liet pagaidām Karlštats tam ieteica doties uz viņa draudzi un padzīvot tur pie viņa vietnieka Konrāda Gliča.

Orlaminde ir maza, klusa pilsētiņa. Gliča mājā bija milzums grāmatu. Mincers ilgi nepiecēlās no galda.

Pie Gliča dzīvoja virēja, strādīga, ārēji gluži necila sieviete. Vakaros, piekopusi virtuvi, viņa sēdās pie grāmatas. Ko viņa lasa? Uzjautrinošas blēņas, bruņinieku romānu vai svēto dzīves aprakstus? Tomass bija pārsteigts, ieraudzījis viņas rokās Johana Taulera^10 «Vācu mistiku». Sieviete izprata vissarežģītākos jautājumus labāk nekā daudzi izglītoti teologi. Tomass savā izbrīnā dalījās ar mājas saimnieku. Gličs viņu mierīgi uzklausīja: virējas ietekmē pats doktors Karlštats ieinteresējies par Tauleru!

Mincers sāka vērīgi studēt šo grāmatu. Kaut ko no Taulera terminoloģijas viņš pieņēma, taču tā mācības būtībai nepiekrita. Viņam bija sveša kā pazemības sludināšana, tā atziņa, ka ar prātu dievu izzināt nevar.[1] Mincers netiecās pēc mistiskas «savienošanās ar dievu», viņš meklēja tādu pasaules uzskatu, tādu ticību, kas cilvēkiem palīdzētu cīnīties ar tirāniem.

Viņš daudz nodarbojās ar Floras Joahimu, Kalabrijas filozofu XII gadsimta beigās, un to augsti vērtēja. Joahims rakstīja par nākamo pasaules apvērsumu. Tas Minceram patika. Bet viņš gāja tālāk par Joahimu, kas atzina, ka cilvēka loma būs pilnīgi pasīva. Nē, apvērsumu izdarīs ar cilvēku rokām!

Johans Eks, viens no redzamākajiem Vācijas teologiem, ātri saprata briesmas, ko slēpa Vitenbergā paslu-

dinātās idejas. Atkritēji grib satricināt svēto krēslu Ekam asa oža: viņš tūlīt aptvēra, ka apdraudēta visa katoļu baznīcas diženā celtne. Ja no pamatiem izlauzi: vairākus akmeņus, nenoturēsies arī sienas.

Starp Eku un Karlštatu izraisījās nikna polemika. Eks jutās drošs: aiz viņa muguras stāvēja liels spēks. Pāvests oficiāli paziņoja, ka mācība par grēku atlaidi, ko Luters noraida, ir pareiza un negrozāma. Strīdēties tikai ar Karlštatu, kad galvenais ļaunums bija Luters?

Eks redzēja, ka Lutera ierosinātie teoloģiskie jautā-: jumi liek apšaubīt pāvesta varas autoritāti. No laika gala Romas virspriesteri uzskatīja sevi par Kristus vietniekiem. Virspriesteri apgalvoja, ka viņu vara pamatojoties uz tā kunga piešķirtām tiesībām. Bet, ja tas tā nav, tad Romas pāvests ir vienkāršs uzurpators.

Savās tēzēs Eks sevišķi pasvītroja atzinumus, kuriem vajadzētu Luteru piespiest atklāti izteikt savus uzskatus par pāvesta varu.

Disputam vajadzēja notikt starp Eku un Karlštatu, taču bija skaidrs, ka Luters nepaliks nomaļus. Par dis-j pūta vietu izraudzīja Leipcigu.

Eks ieradās Leipcigā pirmais. Viņu sagaidīja ar godu. Nākamajā dienā reliģiskā ceremonijā viņš soļoja bla- ; kām teoloģijas fakultātes mācītajiem vīriem. ļ

Tomass nepacietīgi gaidīja Luteru un Karlštatu. Viņi ieradās 24. jūnijā, un abu iebraukšana pilsētā nebija j ne krāšņa, ne svinīga. Tas, kas cerēja pamielot acis ar spožu kavalkādi, jutās vīlies.

Vitenbergas zinātnieki brauca divos parastos ratos, ļ Pirmajos milzīgas foliantu kaudzes vidū sēdēja mazais, melnmatainais Karlštats. Luters un Melanhtons^11 atra-das otrajos ratos. Viņus pavadīja ap divi simti studentu, J kuri katram gadījumam bija paņēmuši līdzi pīķus un avas. Pagriezienā priekšējam pajūgam pēkšņi salūza ritenis. Karlštats pilnā sparā izlidoja no ratiem. Visapkārt atskanēja skaļi smiekli. Studenti palīdzēja Karl-šlatam piecelties. Viņš bija nokritis ļoti neveiksmīgi un satriecis rokas. Putekļos vāļājās milzīgās grāmatas.

Ļauna zīme! Laikam gan gaidāmajos strīdos dieva žēlsirdība nebūs Vitenbergas prātnieku pusē.

Viņi apmetās grāmatiespiedēja un krodzinieka Melhiora Lotera namā. Karlštats jutās visai nelabi. Ārsts pārsējā viņam rokas un nolaida asinis.

Drīz Luteram paziņoja, ka pie baznīcu durvīm parādījusies bīskapa pavēle par disputa aizliegšanu. Tiesa, maģistrāts tūlīt lika lapiņas noraut, bet cilvēku, kurš tas izlīmējis, iesēdināt cietumā. Disputu atļāvis hercogs Georgs, un tam jānotiek.

Kaut gan maģistrāts pagodināja Karlštatu un Luteru ar tradicionālo vīna kausu, taču bija redzams, ka pilsētas virsslāņu labvēlība pieder Ekam. Atklāti satikties ar Vitenbergas zinātniekiem iedrošinājās tikai atsevišķas personas. Bet Ekam bija plaši atvērtas visu labāko namu durvis, un viņš skaļi un nekautrīgi kā klejojošais aktieris balamutīgi spriedelēja sajūsmināto klausītāju barā. Nezināja, kā viņam iztapt. Kad atklājās, ka Eks paradis katru dienu izjāt, pilsētas tēvi nodeva viņa rīcībā lielisku zirgu un izveicīgu staļļa puisi.

Sākumā bija vienojušies, ka disputēs pēc vācu parauga, tas ir, katrs nolasīs iepriekš sagatavotu runu. Bet nu Eks, juzdams hercoga atbalstu, pieprasīja, lai disputs noritētu pēc brīvā itāļu parauga. Viņš bija pārliecināts, ka aizrunās kuru katru. Būdams pieredzējis, atjautīgs orators, ar asu mēli, viņš veikli mētāja skanīgas frāzes, radīdams iespaidu, ka viņa apgalvojumi nav apstrīdami. Eks lieliski saprata, ka viņa sekmes gandrīz aizvien atkarīgas nevis no viņa aizstāvētās tēzes patiesīguma, bet no izcilās mākas ātri un veikli noslīcināt pretinieku vārdu virpulī. Eks necieta, ka viņa runas pieraksta. Vaļas brīdī pasēžot pie protokola, nebija grūti saskatīt, cik Eka argumenti pavirši. Un kāpēc vispār izplatīt šķeltnieku melīgos uzskatus! Tāpēc viņš ietiepīgi uzstāja, lai protokolus nepublicētu.

Luters ieradās kā viens no Karlštata pavadoņiem. Taču Ekam svarīgāk par visu bija uzvarēt Luteru. Viņš neslēpa, ka ieradies Leipcigā tikai doktora Martina dēļ. Viņš pierunāja Saksijas Georgu atļaut Luteram piedalīties disputā.

Galu galā Karlštats bija ar mieru, ka disputa materiālus laidīs klajā pēc tam, kad šķīrējtiesneši izteiks par tiem savus uzskatus. Par šiem tiesnešiem ilgi strīdējās. Vitenberģiešiem centās uzstādīt visneizdevīgākos noteikumus: lai tie vai nu atsakās no disputa, vai piekrīt, ka par tiesnešiem izrauga tos cilvēkus, kurus tiem ieteic. Pilsētā paklīda baumas, ka viņi aiz gļēvuma gribot no strīda izvairīties. Viņi šo izaicinājumu pieņēma.

27. jūnija rītā Eku un Karlštatu ceremoniāli apsveica universitāte. Pēc svinīgā dievkalpojuma procesija devās uz hercoga pili. Zāli rotāja dārgi paklāji. Poētikas profesors, briesmīgi kāsēdams un sēkdams, veselas divas stundas latīņu valodā nomocīja klausītājus ar visapnicīgāko runu: «Par to, kā jāvada disputs, sevišķi teoloģijas jautājumos». Kad tas beidza, tika nodziedāts psalms, ko visi noklausījās, nometušies cejos.

Un tad sākās disputs. Grūti atrast cilvēkus, kuri tik krasi atšķirtos viens no otra. Eks — liela auguma, spēcīgi veidots, platām krūtīm, stiprs un pašpārliecināts. Viņš ļoti mīlēja teatrālus žestus un tēloja lielu kungu. Pat Eka piekritēji atzina, ka viņa rupjā seja un viss izskats drīzāk piederoties miesniekam vai dauzoņam landsknehtam nekā teoloģijas profesoram. Viņam blakām Karlštats šķita pavisam sīciņš un izčākstējis.

Karlštatu bija grūti klausīties. Nolīcis pār papīra lapiņām, viņš diktēja savus atzinumus kā pedantisks skolotājs saviem neattapīgajiem skolniekiem. Eks acumirklī izprata, kā savu pretinieku vislabāk atbruņot. Viņš panāca, ka disputa rīkotāji strīdniekiem aizliedza izlietot piezīmes un šķirstīt grāmatas. Viņiem viss jāatceras no galvas!

Maģistrāts, baidīdamies, ka neiedegas kaislības, kārtības uzturēšanai pilī bija norīkojis simts apbruņotu pilsētnieku. Tie nīka bezdarbībā. Disputa dalībnieki garlaikojās. Ļaunas mēles melsa, ka pat Leipcigas teologi, sēdēdami ap katedru, gulējuši, un, kad pienācis laiks doties pusdienās, tos vajadzējis modināt.

Karlštata neveiksmi skaidri redzēja arī viņa draugi. Ka viņam taisnība, tas bija mazs mierinājums. Karlštats disputē tik gļēvi, ka Eks nesodīts var izmantot visus savus blēdīgos paņēmienus: piedēvēt pretiniekam svešus uzskatus, strīda gaitā veikli izdomāt citātus, kuri nevienā grāmatā nav atrodami. Karlštats taisnodamies paskaidroja, ka sasitumu dēj un asiņu nolaišanas dēl viņš uz Eka izlēcieniem nespējot ātri atbildēt.

Tomasam Karlštats, šis neglītais cilvēks, kurš izska-11 ].is vecāks par saviem gadiem, ar katru dienu iepati-K.is arvien vairāk. Šoreiz viņš neapžilbināja ar savu <la 11runību, bet aiz smagnējām frāzēm bija jūtama ne-’..ilricināma pārliecība. Arī grāmatas viņš taču izmanto nevis aiz nevarības, bet grib pamatīgāk pierādīt pretinieka maldus.

Pēc dažām disputa dienām Eks bija pārliecināts, ka Karlštats pieveikts. Bet kā izturēsies Luters? Tas modināja visu ziņkāri. Doktors Martins izdevīgi atšķīrās no Karlštata — spēcīgs, enerģisks, dzīvām, vērīgām acīm. Pat viņa ārējais izskats izraisīja tukšas pļāpas. Tika ievē-tots viss: gan uzvalka audums, gan beretes šuvums, gan auguma kalsnums — runāja, ka caur drēbēm viegli varot saskaitīt tā kaulus, — gan gredzens pirkstā. Savādi, doktors Martins arī šai ziņā nelīdzinājās citiem. Modē bija zelta gredzeni, bet Luters valkāja sudraba gredzentiņu. Kas tas bija? Noslēpumains amulets, līdzeklis pret nešķīsto spēku vai arī kaut kādas zāles, ko atkritējam uzdāvinājis nelabais? Droši vien tur kaut kas slēpās. Zinātāji apgalvoja, ka viņa gredzenā sēžot pats velns. Mūki, sastapdami Luteru uz ielas, pārgāja otrā pusē un trakā uztraukumā krustījās: «Atkāpies, sātan!»

Ieraudzīdami, ka Karlštata vietā katedrā uzkāpj Luters, daudzi atviegloti nopūtās. Doktors Martins prata lieliski savaldīties. Viņš bija pasvītroti mierīgs un pašpārliecināts. Viņa stājā izpaudās zināma mākslotība. Luters bija atnesis līdzi neļķu pušķīti un, it kā nekas cits viņu neinteresētu, ostīja ziedus, kamēr Eks raidīja pret viņu zibeņus un pērkonus. Kaut gan Mincers par Martinu bezgala jūsmoja, šāda vaļība viņu saīdzināja. Norisa cīņa par cilvēku saprātu. Vai patlaban bija īstā reize gražīgi paslēpt degunu sārtās neļķēs? Minceram pozas riebās. Ja izšķiras par cīņu, tad jāiegādājas ierocis, nevis puķes.

Luters sāka runāt, un zālē iestājās dziļš klusums. Doktors Martins bija lielisks orators. Laba balss. Valoda skaidra un skopa. Pēc pērkonam līdzīgajiem Eka vārdu plūdiem bija patīkami klausīties, jo vairāk tāpēc, ka Luters bija visai apvaldīts. Viņš paziņoja, ka aiz godbijības pret pāvestu un katoļu baznīcu ar lielāko prieku vispār nepieskartos disputā izvirzītajiem jautājumiem, ja Eks viņu uz to nepiespiestu.

Taču nākamajā rītā disputs izvērsās ļoti ass. Eks bija nolēmis trāpīt naglai tieši uz galvas. Kāpēc strīdēties par visādiem sīkumiem, kad katram skaidri jāsaprot, ka Lutera aizstāvētās tēzes gluži vienkārši ir husītu 12 ķecerība? Eks paziņoja, ka Lutera uzskati par pāvesta varas raksturu pārsteidzoši atgādinot čehu šķeltniekn maldus.

Luters noraidīja Eka izlēcienu kā negodīgu izdomājumu. Taču Eks pat nedomāja atteikties no tēmas, kas deva iespēju parādīt pretinieku neizdevīgā gaismā. Ņirdzīgā balsī viņš jautāja Luteram: «Ja mācītais tēvs patiešām ir pret husītiem, kāpēc tad viņš neizmanto savus izcilos talantus, lai rakstiski satriektu husītus?» Martins kategoriski pretojās mēģinājumam iztēlot viņu par Husa piekritēju.

Kad paziņoja pārtraukumu, klausītāju pūlis traucās iebaudīt pusdienas — cits uz mājām, cits uz traktieri. Luteru ielenca draugi. Mincers nevarēja apvaldīt uztraukumu. Martina atbildes radīja viņā nemieru. Te nedrīkstēja laipot. Luters pārāk dedzīgi nosauca Eka mēģinājumus saistīt viņa uzskatus ar Husa mācību par negodīgiem izdomājumiem. Vai noraidīt idejisku radniecību ar Husu nenozīmē Husu noliegt? Vai tādā gadījumā jaunie reformatori daudz ko atšķiras no tiem garīdzniekiem bendēm, kuri nosūtīja Husu uz sārta? Vajag atklāti paskaidrot savu nostāju pret Husu — vai Luters viņu uzskata par ķeceri vai ne. Protams, šādam paskaidrojumam vajadzīga drosme. Attaisnot baznīcas nosodītu ķeceri nozīmē pašam krist ķecerībā.

Mincers priecājās, ka nebija Martinā vīlies. Tūlīt pēc pārtraukuma Martins pievērsās jautājumam, uz kuru Eks pūlējās saņemt atbildi. Viņš svinīgi paziņoja: «Daudzi Jana Husa un husītu izvirzītie atzinumi ir patiešām kristīgi un evaņģēliski, un baznīca tos nevar nosodīt!»

Lutera vārdi sacēla vētru. Sašutuma kliedzieni sajaucās ar piekrišanas saucieniem. Vitenbergas studenti neganti trokšņoja. Hercogs Georgs skaļi izlamājās: «Nu gan ārdās!» Nerrs, kas sēdēja viņam blakus, ķēmīgi vaikstījās.

Eks piesējās Lutera vārdiem. Tā taču esot tīrā ķecerība! Iznākot, ka mācītais tēvs apvaino maldos Konstan-

<<s koncilu, kas atzina Husa mācību par ķecerīgu un i cceri sadedzināja?!

Saprazdams, kurp Eks virzās, Luters paskaidroja, ka viņam nav bijis ne prātā uzstāties pret koncila lēmumu, lāču Eks, pamatodamies uz Lutera rakstiem un ru-n.im, ņēmās pierādīt, ka tas jūtot līdzi husītiem. Doktors Martins viņu pārtrauca un nosauca šo apgalvojumu par nekaunīgiem meliem.

Luters iesniedza sūdzību. Eks pārkāpj disputa noteikumus un neizturas kā viena no līdztiesīgajām strīdīgajām pusēm, bet tīko pēc tiesneša lomas. Atgriezdamies pie Husa, Luters sacīja: «Husa maldus es neesmu attaisnojis, un lai man pierāda, ka atzinumi, kurus es nosaucu par kristīgiem, ir kļūdaini.»

Pretiniekiem vajadzēja lietot uzrunu «doktora kungs», lāču strīda karstumā viņi viens otru godināja pavisam citādi. Viņi abi, kā Eks — «Bļaura kungs», tā Luters — «Nekaunīgais mūks», mīlēja stiprus vārdus.

Hercoga komisārs, kas bija pilnvarots rūpēties par kārtību disputā, aizliedza personiskus izlēcienus un apvainojumus. Eks atrunājās, ka viņš neesot nosaucis Lu-leru par ķeceri, bet tikai noskaidrojis, ka tas aizstāv ķeceru uzskatus.

Zālē trokšņoja. Hercogs Georgs neatļāva turpmāk šai tēmai pieskarties. Tomēr arī nākamajā dienā Husa dēļ atkal izcēlās sadursme. Kaislības iekarsa vēl vairāk, kad Luters pievērsās citam jautājumam: uz kādām tiesībām — dieva vai cilvēku — balstās pāvesta vara? Baznīcas koncilu lēmumus Luters neatzina par nemaldīgiem. Vispirms jāpierāda, ka koncili nekad nav kļūdījušies un nevar kļūdīties.

Pēkšņi ar viņam nepierastu pieklājību Eks sacīja: «Ļoti cienījamais tēvs, ja jūs ticat, ka koncils kļūdījies vai var kļūdīties, tad, pēc mana ieskata, jūs ne ar ko neatšķiraties no pagāna. Bet, kas ir ķeceris, to šeit nav vajadzības iztirzāt.»

Pēc Lutera atkal Karlštats strīdējās ar Eku par gribas brīvību. Taču galveno jau bija pateicis Luters: Romas pāvesta tīko jumi pēc neaprobežotas varas nedibinās uz dieva pasludinātām tiesībām.

Eks gavilēja. Kādi pierādījumi vēl vajadzīgi, lai Luteru notiesātu kā ķeceri! Viņš priecājās, ka palīdzējis dumpīgajam mūkam pašam izrakt sev kapu.

Gaidīdams augstus viesus, hercogs Georgs gribēja uz to ierašanās laiku, kā nākas, sapost pili, tāpēc pavēlēja ieilgušo disputu ātrāk beigt. Luters nešaubījās, ka viņa pierādījumi ir stiprāki par Eka argumentiem. Taču Leip-cigas disputs viņam sagādāja ne mazumu sarūgtinājumu. Viņš vēl ilgi aizvainots atcerējās, ka hercogs Georgs un pilsētas varasvīri bija izturējušies pret viņu netaisni.

Bet lielīgais Eks iedomājās, ka ir uzvarētājs. Hercogs Georgs ne vien apmaksāja visus Eka izdevumus, bet apbēra to arī visādām veltēm. Arī maģistrāts neatpalika. Ekam uzdāvināja vērtīgu kamieļvilnas tērpu un dārgus svārkus. Viņš jutās lieliski. Nevaldāms un kārs uz izpriecām kā landsknehts, viņš cītīgi apmeklēja dzertuves un prieka mājas. Pēc viņa domām, alus Leipcigā bija paplāns, bet «Venēras māsiņas» pārāk uzņēmīgas. Sajās lietās teoloģijas profesors bija lietpratējs. Nododamies uzdzīvei, Eks neaizmirsa arī savus darījumus: griezās pie Vācijas rietumu zemju virsinkvizi-tora ar lūgumu palīdzēt tam cīnīties pret Vitenbergas ķeceriem.

Eks bija ļoti kareivīgi noskaņots. Nodrošinājies ar inkvizitora atbalstu, viņš panāca, ka divas universitātes — Ķelnes un Luvenas — nosodīja virkni Lutera tēžu un izteicās par viņa darbu iznīcināšanu. Bet Branden-burgas bīskaps atzinās, ka atkal mierīgi gulēšot tikai pēc tam, kad Luteru aizvedīšot uz sārta.

Tomēr, lai kā Eks iztēlojās sevi par triumfatoru, ar īstiem panākumiem viņš nevarēja palielīties. Pēc disputa Luters un viņa draugi pārplūdināja grāmatu tirgu ar rakstiem, kuros tika izsmieti un apgāzti Eka aizstāvētie uzskati. Lutera piekritēju pulks auga. Lēmums par disputa gala iznākumu bija jāpasludina šķīrējtiesnešiem — Parīzes un Erfurtes universitātēm. Erfurte nevēlējās izteikties, bet Sorbonas zinātnieki pieprasīja tik glītu summiņu, ka hercogam Georgam, izrādījās, tā nebija pa kabatai. Viņš gan bija dedzīgs katolis, bet ne tādā mērā, lai pašrocīgi atgrūstu Parīzes teologiem seši simti vai septiņi simti zelta kronu.

Ķeizara Maksimiliana nāve izsauca īstu alkatības iliudzi. Nelaiķis Svētās Romas impērijas tronim bija Izredzējis savu mazdēlu Kārli. Kūrfirsti, no kuriem bija atkarīga izvēle, apsolījās par viņu balsot, bet, kad Mak-imilians nomira, saprata, ka tagad viņu gribu nekas nesaista. Spānijas un Neapoles karalim Kārlim bija bīstami sāncenši: Anglijas karalis Henrijs un Francijas kārnīts Fransuā. Doma par ķeizara kroni neļāva gulēt daudziem Eiropas valdniekiem. Romas kūrija izsūtīja savus manīgos aģentus uz visām pusēm. Pāvests Leo X, baidīdamies, ka Kārļa ievēlēšana sakopos Habsburgu mkās pārāk lielu varenību, atbalstīja Francijas karali. Pašpaļāvīgais un godkārais Fransuā bija pārliecināts par panākumiem. Viņš ciniski, gandrīz atklāti uzpirka kūrfirstus. Taču Fransuā bija pārvērtējis savas iespējas. Viņš parādīja sevi kā pārāk uzņēmīgu un patvarīgu valdnieku. Vācijas firsti saskatīja tā slepenajos tīkoju-mos draudus pašu varai. Jaunais Kārlis, bez pieredzes, kas sēdēja tālajā Madridē, pēc viņu domām, bija pieņemamāks. Pēdējā brīdī no Fransuā atteicās pat pāvests.

1519. gada 28. jūnijā, kad Leipcigas disputs vēl tikko sākās, Frankfurtē pustumšā kapelā kūrfirsti ievēlēja Kārli par ķeizaru.

Jīterbogas franciskāņi, apvainodami Minceru ķecerībā, saistīja viņa pārliecību ar čehu ķeceru uzskatiem. Pirms vairāk nekā simts gadiem Jans Huss uzstājās ar pārdrošu oficiālās baznīcas nosodījumu. Viņš nosodīja garīdzniecības pagrimumu, izteicās pret baznīcas milzīgajiem zemes īpašumiem, pret pāvesta varu, pret grezno un nevajadzīgo ritu meliem. Viņš bija sašutis par in-dulgenču pārdošanu un garīdzniecības alkatību. Romas kūrijas lēmumiem Jans Huss pretstatīja svēto rakstu liecības. Vienkāršajiem ļaudīm dieva vārdu sprediķis jādzird dzimtajā valodā! Viņš mācīja, ka starp_garīdznieku un laicīgo cilvēku nav atšķirības un tāpēc katrs cilvēks var baudīt svēto sakramentu abos veidos — saņemt ne vien maizi, bet baudīt arī vīnu no biķera.

Husu izsauca uz Konstances koncilu un, kaut arī ķeizars bija devis aizsardzības apliecību, sadedzināja kā ķeceri. Taču Husa pasāktais darbs ar to nebeidzās. Cehu

tauta sacēlās. Husītu kari satricināja visu Eiropu. Pret čehiem raidītās krustnešu armijas tika sakautas. Bet husītu starpā nebija vienotības. Turīgie pilsētnieki un muižnieki gribēja aprobežoties ar reliģijas reformu un baznīcas īpašumu konfiskāciju. Viņus dēvēja par biķer-niekiem, jo viņi uzstāja, ka sakramenti jāsaņem abējādi. Sīkie amatnieki un zemnieki izprata Husa mācību pēc sava prāta un centās atbrīvoties no kungu jūga. Viņu galvenā nometne atradās Taboras pilsētā, un viņi sevi dēvēja par taborītiem. Biķernieki vienojās ar vāciešiem un, nodevīgi uzbrukdami taborītiem, tos sakāva. Romas svētais krēsls bija spiests piekrist biķer-nieku prasībām.

Tagad Čehijā līdzās katoļu baznīcām pastāvēja biķer-nieku baznīcas, kur dievkalpojumus noturēja dzimtajā valodā. Taču taborītu mācības tautā turpināja izplatīties. Arī Minceru šīs idejas stipri ietekmēja. Taborīti sludināja, ka «izredzēto» pienākums ir ar zobenu apkaut visus ļaunuma iznēsātājus un iznīcināt personisko īpašumu!

Mincers Husu ļoti mīlēja. Viņa vārds katram cilvēkam jātur svēts un dārgs! Bet kāpēc Martinām attiecībā uz Husa uzskatiem ir tik daudz iebildumu?

Virkne Lutera spriedumu Tomasam šķita maldīgi, Viņam viss jāizprot pašam. Kad Minceram piedāvāja biktstēva vietu sieviešu klosterī Boidicē, viņš piekrita Tur būs brīva laika atliku likām. Ieradies Boidicē, viņš tūlīt sēdās pie grāmatām.

Luters nemitīgi cildina savu svēto Augustīnu 13! To mass ķērās pie Augustīna rakstiem. Četros mēnešos viņš rūpīgi izstudēja piecus biezus foliantus. Tad redz, kui kļūdu būtība — sekodams Augustīnam, Luters laupīja cilvēku ģintij gribas brīvību! Tā bija nekrietna rīcība — tā nicināt cilvēkus!

Luters māca, ka cilvēks «attaisnojas», tas ir, atbrīvojas no grēkiem un izpelnās mūžīgu svētlaimi vienīgi caur ticību. Attaisnošana esot dieva žēlastība. Nē, tare Tomass nekad nepiekritīs. Cilvēku glābj vienīgi viņa paša uzvedība, viņa nesamierināmā cīņa ar ļaunumu viņa spēja atteikties no personiskā vispārējā labuma vārdā!

Tomass studēja Tauleru un bez tam vēl paguva iz

lasīt vairākas hronikas un Josifa Flavija «Jūdejas kara» vecu latīnisku tulkojumu. Par spīti spraigajam darbam, viņš, kā arvien, bija dzīvespriecīgs un sabiedrisks. Mūķenes zināja par viņa nodarbībām. Viena otra vaļsirdīgi nožēloja, ka maģistrs Tomass, šis labais cilvēks, kurš labprāt mīlēja jautru joku, pārāk daudz enerģijas uldod zinātniskajiem traktātiem. Viņam sagādāja prieku pasniegt meitenēm mazas dāvanas. Reiz mūķene Urzula vēstulē šķelmīgi apvaicājās, vai tik Taulers neesot viņu iemācījis tā apdāvināt skaistules.

Leipcigā starp klausītājiem, kuri ar sevišķu interesi sekoja disputam, bija vairāki čehi. Viens no tiem, Prāgas ērģelnieks Jakovs, atgriezies dzimtenē, pastāstīja par disputu un savu satikšanos ar Luteru. Vitenbergas zinātnieks esot ne vien atzinīgi atsaucies par Husu, bet arī izteicis vēlēšanos izlasīt kādu viņa darbu.

Prāgā, Tinas baznīcā, sapulcējās pārliecināti Husa piekritēji. Divi šī dievnama sludinātāji uzrakstīja Luteram vēstuli, draudzīgi to apsveica kā Saksijas Husu un aizsūtīja Husa sacerējumu «Par baznīcu».

Taču pagāja divarpus mēneši, kamēr Luters šo vēstuli beidzot saņēma. Tā jau izrādījās pabijusi daudzās rokās. Luters baidījās pats čehiem atbildēt un negribēja, ka to darītu arī kāds no viņam tuviem cilvēkiem. Pēc viņa lūguma Melanhtons nodiktēja sūtnim, kas devās uz Prāgu, vēstuli, kurā pateicās par uzdāvināto grāmatu.

Attiecības ar čehiem bija grūta problēma. Luters bija spiests pievērsties tai no jauna. Nē, nē, pasarg dievs, viņam nenāca ne prātā cīņai ar Romu meklēt sabiedrotos starp čehu ķeceriem! Viņš sapņoja atkal samierināt biķerniekus ar katoļu baznīcu un paziņoja, ka dotos uz Čehiju, ja vien būtu pārliecināts par panākumiem. Luters bija pilns apņēmības uzstāties pret «čehu maldiem». Taču notikumi ņēma negaidītu pavērsienu.

Husa grāmata «Par baznīcu» bija izdota Vācijā 1520. gada sākumā. Daudzi to jau bija lasījuši, bet Luters tai tā arī nepieskārās. Tikai martā viņš atrada laiku ar to iepazīties. Un bija gluži satriekts, cik lielā mērā viņa paša uzskati bija tuvi Husa mācībai.

«Es līdz šim,» Luters atzinās, «neapzinīgi esmu mācījis to pašu, ko Huss... Mēs visi netīšām esam husīti...»

Sī atzīšanās uzlika daudzus jaunus pienākumus.

Mincers bieži runā par «patieso evaņģēliju», par svēto garu, bet viņa mutē šie vārdi skan pavisam citādi nekā garīdznieku mutēs. «Svētais gars» — tā ir cilvēka tiekšanās pēc vispārēja labuma, spēja vispārējā labuma vārdā atteikties no visām personiskajām, savtīgajām vēlmēm. Dzīvot saskaņā ar evaņģēliju nozīmē īstenot vispārējā labuma principu. Citticībnieki, turki vai ebreji, kas cieš no saviem kungiem, var iemantot «Kristus garu», bet bīskapam, kurš izsūc savu zemnieku asinis, tas droši vien atņemts. Pēc Mincera domām, cilvēki dalās «izredzētajos» jeb «taisnajos» un «atstumtajos» jeb «nešķīstajos». Dievs nenosaka cilvēka likteni. Tikai no cilvēka paša, no viņa darbiem un centieniem, atkarīgs, vai viņš būs izredzētais vai atstumtais. [2] Nē, nav jāgaida pastardiena, lai noteiktu, kas ir taisnais un kas netaisnais. Izredzētais nedižojas ar savu bezgrēcību, bet tam piemīt «dieva bijāšana» — sirdsapziņa nejauj darīt ļaunu. Bet atstumtajam sirdsapziņa snauž, tas, par citiem nedomājot, savtīgi cenšas saraust jo vairāk dažādu laicīgu labumu un tā sevi nodod. Tāpēc visi apspiedēji, lai maskētos kā maskēdamies, ir nešķīsteņi!

Izredzētie pakļauj savas ieceres un rīcību cīņai par «dieva valstības» nodibināšanu zemes virsū, par tādu dzīves iekārtu, kad varu īsteno tauta, bet visa manta kļūst kopēja. Ikviens pēc vajadzības visu saņem no kopienas.

Gadu simtiem cilvēki sapņoja par dieva valstību virs zemes, par vienlīdzību, par kopīpašumu. Baznīca ķecerus nesaudzīgi vajāja, taču šo vēlmi nomākt tomēr nespēja. Tūkstošiem cilvēku dažādos laikos strīdējās, kā panākt taisnīguma uzvaru. Tomēr arī to starpā, kuri to patiesi vēlējās, bija daudz nesaskaņu. Kopīpašums? Skaista ideja! Bet vai to var realizēt? Patmīlības gars (ilvēkā iemīt jau no dzimšanas. Vai cilvēka dabu var pārveidot?

Nožēlojamas mazticīgo šaubas! Protams, patlaban katrs manās vilkt uz savu pusi, jo tauta vēl ir tumša, liet, tikko cilvēku sirdīs atspīdēs īstā ticība, visi šķēršļi iz gaisīs. Vai vispirms sātans nav jāsavalda sevī pašā? tiklīdz cilvēki kļūs citādi, vai tad izzudīs arī ļaunuma valstība? Gadsimtos ļaudis centās pārliecināt, ka šis ceļš sola glābiņu! Bet kas ir mainījies? Viņš, Mincers, saprot ļoti labi, ka ideālus par dieva valstību zemes virsū pilnībā varēs piepildīt tikai tad, kad cilvēki patiešām kļūs citādi. Bet pacelt cilvēku līdz noteiktai iekšējās pilnības pakāpei izdosies vienīgi tai gadījumā, ja lam neliks šķēršļus tirāni, kuru dēļ tauta dzīvo trūkumā un gara tumsībā. Mūžīgās rūpes par maizes kumosu un pienākums piepildīt rijīgo kungu vēderus trūcīgajiem traucē izprast patiesības balsi. Tāpēc vispirms nepieciešams atdot tautai brīvību. Jo drīzāk zemnieki un amatnieku kārtas ļaudis atbrīvosies no kungu jūga, jo sekmīgāk veiksies cīņa par taisnīguma valsts nodibināšanu zemes virsū.

1520. gada sākumā visā Vācijā izplatījās jauna vēsts: Luters aizbēdzis uz Čehiju! Tomasu šī ziņa sajūsmināja. Martins radis sevī spēku atmest šaubas. Luters, kurš tik piesardzīgi cildināja Husu, tagad drosmīgi, firstus neievērodams, nostājies uz cīņas ceļa!

Taču šis prieks nebija ilgs. Drīz vien noskaidrojās, ka doktors Martins joprojām dzīvo Vitenbergā un vērīgi uzklausa kūrfirstu. Doktors Martins, jādomā, nav tāds cilvēks, kas stātos bīstamajos sakaros ar ķecerīgajiem čehiem.

Saskatīt taborītu pēctečos savus brāļus un sabiedrotos var tikai tie vācieši, kuri patiešām vēlas īstas pārmaiņas.

Mincers sāka nopietni domāt par braucienu uz Prāgu.

Viņš dzīvoja ļoti pieticīgi. Kopš studenta gadiem pieradis skaitīt katru grasi, Tomass, ja tam arī bija nauda, sev iztērēja maz. Apmierinājās ar visvienkāršāko uz-

35

3*

turu un nedomāja par jaunu apģērbu. Papīrs bija dārgs. Viņš rakstīja uz ceturtdaļloksnēm, uz saņemto vēstuļu otrajām pusēm, uz rēķiniem — visur, kur tikai bija palikusi tīra vieta, starp rindām un uz lappušu malām. Ceļasomā viņš bieži stiepa līdzi dažādu piezīmju kaudzi tāpēc vien, ka tās varēja izlietot melnrakstam.

Viņam piemita kaislība, kas to padarīja aplam izšķērdīgu, — kaisle iegādāties grāmatas. Šai ziņā Tomass nezināja nekādu mēru. Viņš pazina daudzus izdevējus un grāmattirgotājus, sākot ar augstprātīgajiem Leipci-gas dižvīriem līdz vienkāršajiem grāmatu iznēsātājiem, kuri ciematos tirgojās ar lubu lapelēm.

Grāmatām viņš iztērēja vairāk, nekā atļāva līdzekļi, un pastāvīgi bija tirgotājiem parādā. Nereti pagāja daudzi mēneši, iekams radās iespēja norēķināties. Bieži vien dzīves posmi, kad pilnīgi trūka naudas, Tomasu sevišķi nomāca tāpēc, ka bija laupīts prieks pirkt jaunas grāmatas. Viņš bija neprātīgs grāmatu mīlētājs. Atgadījās, ka pasūtīja vienas un tās pašas grāmatas divus eksemplārus.

Tomasa interešu loks bija ļoti plašs. Viņš centās nepalaist garām nevienu jaunumu: pirka visus Lutera, Karlštata un Melanhtona darbus, antīko rakstnieku grāmatas un humānistu rakstus. Viņš iegādājās baznīc-tēvu jaunos greznos izdevumus un Apuleja vieglprātīgo sējumiņu.

Pret grāmattirgotājiem Tomass izturējās kā īsts Krēzs 14, bet pret visu pārējo viņa pieticība jau līdzinājās askētismam.

1520. gadā aprīļa vidū Minceram piedāvāja sludinātāja vietu kādā no Saksijas pilsētas Cvikavas baznīcām. Leipcigā Luters bija iepazīstinājis Tomasu ar savu piekritēju Johanu Vildenhaueru, kurš, sekodams modei, pēc latīņu parašas saucās par Egranu. Egrans bija aizbraucis, un viņa vieta pagaidām, līdz Miķeļa dienai, atbrīvojusies. Luteram maģistrātā bija draugi, un viņš tiem bija ieteicis Minceru.

Tomass tūlīt piekrita.

TREŠĀ nodala SAKSIJAS PĒRLE

Maģistrs Tomass Mincers Cvikavā pamodināja lielu ziņkāri. Uz viņa pirmo sprediķi ieradās gandrīz viss maģistrāts. Bet no trūcīgo kvartāliem atnāca tikai nedaudzi. Ko gan varēja sagaidīt no jaunā sludinātāja, ja tas bija ieradies atvietot Egranu, kura galvenās rūpes bija iztapt naudasmaisiem?

Savās parastajās vietās sēž cienījami birģeļi, viņu greznās sievas un izlutinātie bērni. Visi vērīgi nopēta sludinātāju. Viņa uzvedība nav tik pievilcīga kā priekšgājējam — izmeklēti pieklājīgajam Egranam. Arī viņa runas veids pavisam citāds. Viņš necenšas iekarot klausītāju labvēlību ar daiļskanīgām frāzēm, izteiksmīgiem žestiem, iecietīgu, visu piedevēju smaidu. Mincera āriene skatienus nevaldzina: vidējs augums, kaulaina seja, dzēlīgs tumšo acu skatiens. Viņš nedižojas ar savu izglītību, taču runāt runā lieliski. Mincera vārdi dveš neparastu spēku. Tie ir parupji un skaudri. Garu spriedelējumu vietā Mincers labāk izvēlas trāpīgus salīdzinājumus, drosmīgus epitetus un tautas parunas.

Garīdznieki un mūki saņem īstu sutu. Tie nu gan esot slavējami dvēseļu gani, kuri pat pie nāves cisām rūpējas tikai par savu negausīgo alkatību! Kas notiks ar ganāmpulku, ja aklām avīm ir akli gani? Saņēmuši krietnu samaksu, tie notur dvēseles aizlūgumus, it kā ar to varētu mirušajiem vēl ko palīdzēt!

Mincers nepievērš uzmanību, ka baznīcā ir daudz sutanās tērptu ļaužu. Viņš tiem met tieši sejā vārdus: «Mūkiem ir drausmīga mute — ja no tās nošņāptu krietnu pusi, arī tad viņiem tā paliktu pietiekami liela!»

No Egrana kaut ko tādu nebija dzirdējuši! Arī viņš bija atļāvies uzbrukt «ubagotāju» ordeņiem, zobojies par tiem, izsmējis viņu trūkumus un netikumus. Bet viņa runu noskaņojums bija pavisam citāds. Tajās trūka šīs nesamierinātības un degsmes.

Ir nu gan Egrans atradis sev vietnieku! Tikko parādījies, tas uzreiz uzdrošinās teikt tādas runas. Taisnību sakot, mūkiem patiešām ir drausmīgas mutes, un nemaz nebūtu par ļaunu tās par krietnu pusi samazināt!

Saksijas kūrfirsts dēvēja Cvikavu par savu valdījumu pērli. Pilsēta atradās senu tirdzniecības ceļu krustojumā, plašā, auglīgā līdzenumā, kalnu pakājē. Pa šejieni gāja ceļš no Frankenes uz sakšu zemēm, Drēzdeni un tālāk uz slāvu austrumiem. Dienvidvācijas tirgotāji steidzās uz tirgiem Leipcigā, Silēzijā vai Hanzas pilsētās l5. No šejienes varēja ar roku aizsniegt Čehiju.

Tirdzniecība pilsētā plauka kopš neatminamiem laikiem. Caur Cvikavu izveda milzīgus daudzumus graudu. Labības tirgotājiem vajadzēja uz trim dienām izlikt te savu preci pārdošanai. Lētie mieži radīja daudzus aldarus. Savas monopoltiesības tirgoties ar alu pilsēta attiecināja uz trīsdesmit apkārtnes ciemiem.

Jau no seniem laikiem Cvikava lepojās ar savu vadmalu. Nevarēdama mēroties vienīgi ar Londonas un Nīderlandes audumiem, tā sagādāja pilsētai apskaužamu .lavu. Taču īsto bagātību nesagādāja labā vadmala. Jau pirms gadu desmitiem netālu, Snēbergas rajonā, bija atklātas sudraba atradnes. Uzņēmīgie tirgotāji un vadmalas meistari sāka ieguldīt savus līdzekļus šajā jaunajā pasākumā. Un nepievīlās. Sudrabu pat nepaguva pārkait naudā. Raktuvju saimnieki dalīja savā starpā veselus sudraba stieņus.

Piecpadsmitā gadsimta beigas pagāja sudraba drudzī. Visur izauga nami, veikali, noliktavas. Naudasmaisi skaudīgi sacentās. Trīsstāvu savrupmājas pārsteidza ar savu greznumu. Vadmalas tirgotājs Martins Rēmers kļuva pirmais bagātnieks Saksijā. Ar viņu sacentās bijušais vadmalnieks Hanss Fēderangels. Viņi aizdeva saviem firstiem pasakainas summas, pirka to pilis, amatus un privilēģijas. Viņi gražojās ar ārišķīgu devību, izrotāja baznīcas, algoja garīdzniekus. Par viņu naudu pilsētā bija izrakts skaists dīķis. Par svētās Marijas baznīcas lielo altāri Rēmers slavenajam Nirnbergas gleznotājam Volgemutam, Albrehta Dīrera skolotājam, izšķieda 1400 zelta guldeņu.

Raktuvēs kalnrači strādāja pāri spēkiem un gāja bojā. Viņu ģimenes par trūcīgo algu dzīvoja pusbadā. Bet raktuvju īpašnieki, kuru noliktavas aiz sudraba lūz-tin lūza, mierināja savu sirdsapziņu kā prazdami — pirka indulgences, apdāvināja baznīcas, nožēlojamus grašus atmeta nabagiem. Kā tikumīgi kristieši tie nodarbojās arī ar labdarību: bezpajumtniekiem ierīkoja naktspatversmi un svētdienās badacietējiem izsniedza riku maizes un gabalu gaļas.

No Snēbergas raktuvēm sudrabs bez mitas plūda uz pilsētu. Vieniem tas atnesa nedzirdētas bagātības, citus iegrūda vēl lielākā trūkumā. Turīgie vadmalas izstrādātāji, piezīdušies sudraba raktuvēm, ātri un veikli izmantoja savus ienākumus, lai pakļautu agrākos cunftes biedrus, kas iztika vienīgi no sava roku darba. Nevienlīdzība auga ar katru dienu. Meistari, kuri vēl nesen bija lepojušies ar patstāvību, nokļuva lielo uzņēmēju kalpībā. Vadmalas audēju cunftē — pilsētas galvenajā cunftē meistaru skaits krasi samazinājās. Daudzi meistari, kuru tēviem pilsētā reiz bijusi ievērojama loma,

noslīdēja līdz zeļļu stāvoklim. Dažs labs no tiem devās meklēt laimi svešumā.

Bet kas notika maģistrātā? Bagātnieki ar to vien vairs neapmierinājās, ka bija stingri sagrābuši vadības grožus. Viņi paši atbrīvoja sevi no pilsētas nodokļiem un uzvēla visu nastu trūcīgajiem. Nodevu bija atliku likām: pilsētas vajadzībām, kūrfirstam, ķeizaram. Maģistrātā bija gandrīz vienīgi bagāto ģimeņu pārstāvji. Finansu lietas turēja slepenībā. Tās aizsegā plauka kukuļošana.

Sudraba pieplūdums palielināja dārdzību. Maisus ar sudraba stieņiem izveda no pilsētas, bet ar strādniekiem norēķinājās bojātā naudā. Kurnētājus vienkārši padzina. Saimnieki to varēja atļauties. Sudraba drudzis bija ievilinājis pilsētā milzumu ļaužu — darba roku bija vairāk, nekā vajadzīgs.

Cīņa ne mirkli nemitējās. Pilsētas zemākie slāņi prasīja palielināt viņu tiesu. Reizēm uzliesmoja nopietni nemieri. Taču neapmierinātie nebija vienoti, bet patriciešiem arvien stāvēja gatavībā spēcīgi knehti.[3]

Dažas dienas pēc pirmā sprediķa Mincers atkal uzkāpa kancelē. Šoreiz svētās Marijas baznīca bija pilna. Te bija ne vien šīs draudzes piederīgie — tirgotāji, cunftu meistari, raktuvju īpašnieki un maģistrāta locekļi. Ļaužu pulkiem neredzēja gala... Nāca no nabadzīgajiem kvartāliem — krāsotāji, vilnas kārsēji, audēji.

Kad Mincers iesāka sprediķi, nebija vietas, kur nokrist ābolam. Ļaudis blīvē jās pat uz ielas, pie baznīcas ieejas.

Tomass runāja par neciešamo stāvokli pilsētā un apkaimē. Protams, dažādām garīgām personām Cvikava ir gards kumosiņš. Tām visām lieliski maksā. Bet kā tās pilda pienākumus, kurus tām uzliek augstais amats? Viņi ne par ko citu negrib zināt kā tikai par miesīgām izpriecām. Savas draudzes labā tie nevēlas ne pirkstu pakustināt. Viņi atzīst par labāku lēti salīgt vietnieku, ja tikai tas kaut kā prot noturēt dievkalpojumu, bet paši aizbrauc noēst svešu naudiņu burvīgajā Nirnbergā! Pilsētā jau salasījušies pārāk daudz dīkdieņu. Kas fran-. n.kaņiem vien nepieder! Ubagotāju ordenis bagātībā i .11 sacensties ar jebkuru firstu. Jau sensenis brāļi mi-noriti aizmirsuši savu «māsu nabadzību». Cik ilgi šos liekēžus Cvikavā vēl cietīs, samierināsies ar viņu privilēģijām un padevīgi panesīs viņu ļaundarības?

baznīca bija pārpildīta līdz pēdējam, bet ļaudis vēl ,ii vien nāca klāt. Baznīcā pašreiz notika pārbūves darbi, un tajā atradās sastatnes. Ļaudis spiedās tām virsū. Dēļi lekrakšķējās. Zem kupola nostiprinātā smagā sija pēk-m.ii draudīgi nosvērās. Atskanēja izmisis kliedziens: «(ilābieties!» Izcēlās burzma. Sastatnes iekrakšķējās vēl «naudīgāk. Nošķindēja stikli: veiklākie baznīcēni izleca pa logiem.

— Atjēdzieties! — Mincera balss pagaisa briesmīgajā troksnī.

Balstus izsvaidīja. Sastatnes izjuka, un sija nogāzās. I’ar laimi, tā aizķērās aiz šķērssijas. Baznīcā gandrīz neviena vairs nebija. Uz grīdas mētājās kurpes, cepures, beretes, lakati, atrauta apkakle ...

Mincers bija palicis kancelē. Vājā, iedzeltenā seja nepauda ne mazāko uztraukumu. Virs viņa galvas, mazliet šūpodamās, nokarājās milzīgā sija.

Par notikumu baznīcā klīda ne mazums baumu. Mūki tūlīt centās šo notikumu izmantot pret Minceru. Tāds sludinātājs atnesīs pilsētai tikai nelaimi. Dieva pirksts parādījis, kas sagaida cilvēkus, kuri Minceru uzklausīs. Lai tas noder par mācību — šoreiz tas kungs savā bezgalīgajā žēlsirdībā aprobežojās ar brīdinājumu. Bet posts un bēdas tiem, kas laikā neapdomāsies! Darbnīcās starp vilnas ķīpām un krāsu kubliem daudz pārrunāja par Minceru. Jā, tas nav Egrans, kas pirmais būtu laidies lapās tieši pāri savai draudzei!

Augsti izglītotais maģistrs Tomass nevairījās no vienkāršajiem ļaudīm. Viņš daudz laika pavadīja kvartālos, kur mitinājās trūcīgie, ieradās to mītnēs, apmeklēja darbnīcas. Viņa iemīļotākā vieta bija Suņu iela — Cvi-kavas grausti, nabadzīgā grūtdieņu iela. Uzreiz viņš tur nekļuva par savu cilvēku. Sākumā pret Minceru izturējās neuzticīgi. Bet, jo vairāk cilvēki iepazina maģistru Tomasu, jo labprātāk tam atklāja savas sirdis. Un kas tur ko brīnīties? Maģistrs Tomass lišķīgi ne-pielāgojās audēju un vilnas kārsēju noskaņojumam.

Viņš tos nemierināja skaistiem vārdiem un nemodināja veltas cerības. To bēdas vienkārši bija arī viņa bēdas, to naids — viņa naids.

Ļaudis tika biedēti ar elli. Bet elle neatradās kaut kur viņpasaulē. Tepat, zemes virsū, darbaļaužu vairumam dzīve bija īsta elle.

Pilsētas tēvi nemīlēja runāt, par kādu cenu tie ieguvuši savas bagātības. Viņu lādes bija pilnas ar zeltu, kuru slacījušas asinis un asaras. Darba cilvēki, kas raktuvēs un darbnīcās galīgi nomocījās, samaksāja par viņu greznību ar pastāvīgu badošanos, sapostītu veselību un pāragru vecumu. Sen pagājuši tie laiki, kad cilvēks, kas prata kādu amatu, varēja samērā viegli uzturēt savu ģimeni. Nedaudzo rokās saplūdusī nauda sagrāva agrāko cunftu kārtību. Vadmalas ražošanas uzplaukums bija nesaraujami saistīts ar tirdzniecības paplašināšanos. Labākās vadmalas izgatavošanai vajadzēja sevišķi labu vilnu. Tā bija jāved no tālienes. Iepirkt vilnu un pārdot vadmalu svešās zemēs bija pa spēkam tikai turīgiem meistariem. Pakāpeniski no to skaita izvirzījās vadmalas izgatavotāji uzņēmēji, kuri sāka saimniekot cunftēs. Tagad viņi paši pie stellēm nepūlas. Viņi liek strādāt citiem un paši tikai pārskaita naudiņu.

Cik daudz smaga darba iegulda dažādu profesiju cilvēki, līdz vilnas ķīpas pārvēršas vadmalā! Vilna jāpārlasa, jāizmazgā, jāizšķiro, jāizplucina un jāsakārš. Ari savērpt to nav viegli. Uztin dziju uz spoles un tā tikai skaties, ka nekļūdies: vilna metiem jāvērpj ar vienu noteiktu paņēmienu, bet audiem gatavojama ar citu. Atkarībā no auduma vēlamā garuma, platuma un biezuma dzijas uztin uz attiecīgas riestavas. Audēja darbs ir grūts, taču vadmala vēl nav gatava. Drēbi veļ, uzkārš, krāso un pēc tam galīgi apdarina, piedodot tai gludumu un spožumu.

Zeļļa likteni nav ko apskaust. Viņš strādā pie saimnieka četrpadsmit vai pat sešpadsmit stundas dienā. Iesāk ar pulksteņa zvanu pilsētas tornī. Ziemā šis signāls atskan piecos no rīta, bet vasarā vēl- agrāk. Cunftu statūti virsstundu darbu aizliedz, bet saimnieks dažreiz neatļauj izlaist no rokām darba rīkus, kad jau tālu pāri pusnaktij. Tiesa, darbu sveču gaismā ierobežo, taču nedomājot par cilvēku, bet baidoties no ugunsgrēka.

Un vispār pustumsā viegli sajaukt krāsas un sabojāt dārgo vadmalu. Ja ir steidzami pasūtījumi, tad neatļauj atpūsties ari svinamā dienā.

Sūrs liktenis! Mācībā tevi nodod zēna gados. Meistars tevi spaidīs, kā vien iegribēs, bet tev viņam jāmaksā. Ja naudas nav, vairākus gadus strādāsi par velti.

Lai tu savā amatā būtu cik prasmīgs būdams, meistara tiesību iegūšana ir ļoti sarežģīta. Izgatavot meistardarbu nav pats grūtākais. Bet kur ņemt naudu? Labi, ja tu esi kurpnieks un taisi koka tupeles, tad tev ir lēts materiāls un vienkārši darba rīki. Bet ja tu esi atslēdznieks, audējs vai kažokādu izstrādātājs? Kur dabūt darbgaldu un dārgās izejvielas? Bet, lai arī tu to visu esi ieguvis, meistari visiem līdzekļiem pūlas tev apgrūtināt uzņemšanu cunftē. Viņi uzstāda veselu kaudzi prasību: jābūt noteiktam stāžam, tik un tik ilgi jānodzīvo vienā vietā, jābūt mantai. Tev pieprasa pierādījumus, ka esi dzimis likumīgā laulībā. Pēc tam jāizdara iemaksas par labu cunftei un ne vienreiz vien jāsarīko meistariem un viņu sievām cienasti ar pamatīgu iedzeršanu. Daudzi tā arī paliek uz laiku laikiem par meistara palīgiem, trūkumā mētādamies no viena saimnieka pie otra.

Katrs zeļļa solis noteikts cunftes statūtos. Viņam jādzīvo meistara namā un jābūt neprecētam. Pret viņu neizturas labāk kā pret kalpu. Arī savā brīvajā laikā viņš nevar darīt, ko pats vēlas: ziemā jāatgriežas mājās ne vēlāk kā deviņos vakarā, bet vasarā desmitos. Aizliegts apmeklēt tavernas, dzertuves un izpriecu namus, nedrīkst atļauties sev prieku iedzert un nodoties azarta spēlēm.

Zellis saņem uzturu un naudu. Protams, saimnieks cenšas ēdināt sliktāk un visādiem līdzekļiem pagarināt darba dienu. Mainīt pēc sava prāta saimnieku zellis nedrīkst. Bet, lai nekas nebūtu jāmaksā, meistars nereti piesienas un piespiež zelli aiziet pirms termiņa notecēšanas.

Par neierašanos darbā, par katru pārkāpumu un neuzmanību zeļļiem jāmaksā naudas sods vai arī uz laiku tiem aizliegts strādāt. Taču sevišķi cietsirdīgi izrēķinās ar tiem, kuri nostājas uz cīņas ceļa, organizē slepenas zeļļu savienības vai piedalās streikos. Tādus cilvēkus izslēdz no cunftes, un pilsētā tiem vairs nekad nedod darbu.

Pilsētas lietās ar zeļļiem gandrīz nemaz nerēķinās. Tos cenšas turēt grožos. Nekādas cilvēka tiesības netiek atzītas. Tiem neļauj precēties, bet par «krūmu laulībām» visādi nozākā.

Tiesa, tagad pēc neatlaidīgas cīņas kaut kas ir mainījies: viņu brīvību tā vairs neierobežo, zeļļiem biežāk atļauj dzīvot savā mājā, nodibināt ģimeni. Ražīgos gados algas pietiek viena cilvēka ciešamai iztikai. Dzīvot divatā jau nozīmēja nīkt pusbadā. Bet ja ir arī bērai! Ja uzbrūk neraža — un tas atgadās nereti —, cenas strauji kāpj, un tad parastā alga sarūk pavisam niecīga.

Ja darbā tevi sakropļo vai arī tu aiz pārpūles esi saslimis — negaidi, ka saimnieks dos naudu ārstam vai izmaksās pabalstu. Labākajā gadījumā tu vari saņemt vienīgi algu, kas pienākas līdz darba līguma beigām. Bet tālāk dari, ko gribi, — nobeidzies badā vai stāvi ar izstieptu roku pie baznīcas.

Ļaudis dzīvoja pastāvīgās bailēs par rītdienu, nedrošībā, satraukumā, vēl lielāka posta gaidās. Uz ko gan varēja cerēt? Uz svētlaimi aizkapa dzīvē? Viņpasaulē, tāpat kā šajā, labi klāsies tikai bagātniekiem. Tāpēc jau tie ar gudru ziņu sapērkas tik daudz indulgenču, ka tiem tiek atlaisti visi grēki — agrākie, tagadējie un nākamie. Bet kas atliek trūcīgajam, ja tam nav naudas ne svecei, ne indulgencei?

Garīdznieki deva savu svētību mantīgo varai, bet tie raudzījās caur pirkstiem uz vaļībām, ar kādām uzjautrinājās cilvēku dvēseļu gani. Apkaunojošie atgadījumi, kuros bija iejaukti baznīcas kalpi, jau sen nevienu vairs nepārsteidza.

Trūcīgo kvartālos liekēžus baznīctēvus sevišķi neieredzēja. Pilsētā bija daudz sektantu anabaptistu. To vadonis bija vadmalnieks Niklass Storhs.

Pieturējās skaists laiks, un Leo X, atpūzdamies savā iemīļotajā pilī, bieži nodevās medībām. Viņš aizrautīgi sekoja, kā vajā meža cūkas. Eks, kas bija izsaukts no

Vācijas ziņot pāvestam par ķecerību Vitenbergā, lieliski uztvēra svētā tēva garastāvokli. Uzmetumu pret Luteru sagatavojamai bullai Eks bija iesācis ar vārdiem: «Sacelies, ak kungs! Meža kuilis grib izpostīt tavu vīna dārzu!»

Leo X projektam piekrita. Drīz vien bulla bija iespiesta. Visas Lutera tēzes tika nolādētas, viņa rakstus pavēlēja sadedzināt un vairs nekad nepublicēt. Ja Luters un tā piekritēji sešdesmit dienu laikā no saviem uzskatiem neatteiksies, viņus izslēgs no baznīcas.

Bullas izsludināšanai uz Vāciju nosūtīja Johanu Eku un pāvesta bibliotekāru Džirolamo Aleandro.

Cvikavas dominikāņi, franciskāņi un hospitālieši ātri saprata, cik bīstams ienaidnieks jaunā sludinātāja personā ieradies pie viņiem. Apvienojušies tie iesāka niknu cīņu. Viņi visiem līdzekļiem pūlējās sarīdīt pilsētniekus pret Minceru, rakstīja sūdzības un pieprasīja atnācēju savaldīt.

No bīskapa kancelejas uz Cvikavu tika nosūtīta vēstule: varasvīriem jāpievērš uzmanība Mincera sprediķiem. Rātsnamā balsis dalījās. Mūki bezgalīgi izlaidušies, nav par ļaunu tos, kā nākas, pievaldīt. Mincera uzstāšanās būs īstā laikā. Viņš mūkus paspaidīs, citādi tie jau rīkojas pārāk patvaļīgi.

Domes locekļu vidū bija ne mazums Lutera piekritēju. Maģistrs Tomass, protams, izsakās krasāk un atklātāk nekā vitenberģieši, bet jādomā, ka arī pats Luters drīzumā ieņems kareivīgāku nostāju. Nav nekāda liela nelaime, ka Mincers ir tik dedzīgs. Viņu taču ieteica doktors Martins.

Mūki nerimās. Sevišķu centību izrādīja franciskāņi. Tie apstaigāja māju pēc mājas, vārdoja, musināja, skandēja īstas raudu dziesmas. Viņus atklāti nozākā kaut kāds nelietis, cilvēks bez tēva un mātes. Viņš rokas zem baznīcas pamatiem. Ja viņa runas arī turpmāk radīs klausītājus, tad viņiem, brāļiem minorītiem, cits nekas neatliks kā nomirt badā.

Bet ar visu šo šķendēšanos un lāstiem ļoti daudz ļaužu kāroja dzirdēt Tomasa runas.

Pat ierastos priekšstatus Mincers būtībā izskaidroja gluži citādi. Cilvēki pielūdz Kristu. Bet kas viņš tāds ir un kur ir? Sēž debesu troni un gaida pastardienu? Nē, atbildēja Mincers, Kristus ir šeit, zemes virsū. Viņš arvien mīt mūsos, mūsu nemitīgās ciešanas ir viņa ciešanas. Dzīve ir pilna moku un grūtību. Bet ikviens, kas meklē taisnību, nedrīkst no ciešanām bīties. Tas, kuram dzīve ir pārāk viegla, kas sūrās dienās nenes posta un bēdu krustu, tas nespēj atteikties no saviem sīkajiem personiskajiem mērķiem vispārējā labuma vārdā. Patiesā ticība nav nekāda viņpasaules dievības dāvāta žēlastība, bet ir cilvēka iekšējais spēks. Mincers piešķīra ļoti lielu nozīmi cilvēku tikumiskajai pilnībai. Tas, kurš bezgala pieķēries pārejošiem priekiem, nekad nebūs īsti pašaizliedzīgs. No Tomasa kādreizējā dzīvesprieka nebija palicis ne miņas. Viņš dzīvoja pēdējā nabadzībā, maz ēda, atteicās no vīna, gandrīz visu naudu atdeva trūkumcietējiem. Viņš apspieda arī savu kaislību pirkt grāmatas. Zināšanas var apgūt arī nelieši!

Mincera sprediķiem bija nepieredzēti panākumi. Garīdznieki uztraucās: ja tā turpināsies, viņiem nāksies pilsētu atstāt. Cīņu pret jauno sludinātāju vadīja Ti-burcijs. Viņam bija redzams stāvoklis minorītu ordenī. Veselu gadsimta ceturksni viņš bija mācījis Cvikavas ticīgos, un viņa balsi katrā ziņā uzklausīs.

Franciskāņu klostera baznīca kļuva par vietu, no kurienes pret Minceru vērsās visniknākie uzbrukumi. Viņš dziļi maldoties, mācīdams, ka Kristus pastāvīgi mīt mūsos pašos. «Kristus vienreiz nomira, lai nenomirtu iekš mums... Viņš aizgāja no šīs pasaules un tajā nemājo.» Mūžīgo svētlaimi nevar nosaukt par «ticības valstību», kura it kā atrodas cilvēkā.

Tiburcijs pierādīja, ka no teoloģijas viedokļa Mincera aicinājumi samazināt garīdzniecības ienākumus ir ļoti kaitīgi. Lai Cvikavas iedzīvotāji sargoties no sātana kārdinājumiem un joprojām, kā vecajos labajos laikos, nežēlojot naudu mātei baznīcai!

Tad redz, no kā viņi baidās! Ja tautai atvērsies acis, baznīca zaudēs savas bagātības, nodokļus un privilēģijas. Mūki ubagotāji, liekulīgi cildinādami nabadzību, izskaidro evaņģēlija tekstus krustām un šķērsām, lai tikai aizstāvētu savas tiesības uz trekno kumosu. Viņi no nabadzības baidās vairāk nekā no nelabā.

«Ja dzīve trūkumā saskanētu ar evaņģēliju,» paskaidro Tiburcijs, «tad ķeizariem nebūtu ļauts pārvaldīt pasaules dārgumus. Ja īstam kristietim jāatsakās no visām bagātībām, kā to prasa Mincers, tad jau visiem draudžu ganiem un visiem ticīgajiem, firstiem un ķeizariem jākļūst par ubagiem!»

Tagad tauta var pārliecināties pati savām acīm, pie kādiem labumiem tik sīksti turas baznīctēvi! Bet, kas attiecas uz teoloģiju, tad, lūdzu, Tomass gatavs mēroties spēkiem ar Tiburciju. Viņš kalpo Mamonam 16, nevis patiesībai! Mincers izaicina viņu uz disputu.

Nojauzdams sakāvi, Tiburcijs no disputa atteicās. Uz ielas franciskāņus pavadīja svilpieni. Saniknotais Tiburcijs zili melns draudēja: Mincers droši vien esot aizmirsis, ka šejienes minorītu aizmugurē stāv viss viņu varenais ordenis. Ordenis ienaidnieku iznīcinās bez žēlastības!

Tomass šiem draudiem atbildēja ar izsmieklu. Viņš no mūkiem nebaidoties, kaut to būtu vesels saniknots, mežonīgs pūlis, kas sapņo viņu notvert, saplosīt, iznīcināt! Kaut vesels pūlis!

Vasara bija karsta un vētraina. Polemikas kaismē Luters pasludināja, ka pret Vācijas ienaidniekiem jālietojot spēks. «Ja pāvestieši savā trakumā nepiekāpsies, tad, pēc mana ieskata, atliek tikai viens — ķeizaram, karaļiem un firstiem jāvērš pret šo mēri ieroči un strīds jāizšķir nevis ar vārdiem, bet ar zobenu. Zagļus mēs sodām ar karātavām, laupītājus ar bendes bluķi, ķecerus ar sārtu. Kāpēc tad mums ar šiem netiklības apustuļiem — kardināliem, mācītājiem un visu Romas So-domu, kas pazudina tā kunga baznīcu, neizrēķināties ar ieroču spēku un nemazgāt rokas viņu asinīs!»

Beidzot! Mincers priecājās par Martinu no visas sirds. Svārstīšanās laiks beidzies, pienācis laiks rīkoties. Luteram nebija viegli to izlemt, bet tagad arī viņš saprata, ka ar sprediķiem vien neko nepanāks. Antikrista 17 valstība tiks iznīcināta un nevis ar dieva vārdu, bet ar cilvēku rokām!

Uz rātsnamu no visām pusēm plūda satraucošas vēsi tis: Mincera runas priekšpilsētu iedzīvotājos rod deļ dzīgu atbalstu. Tur apspriežas, ka pietiek ar pāvestie! šiem strīdēties, laiks tos aiztriekt pie visiem velniem. Pilsētas tēvi sāka raizēties. Vai maģistrs Tomass savos uzbrukumos garīdzniecībai neaiziet pārāk tālu? Vai viņš nav pārkāpis robežu, kas šķir cīņu ar necienīgiem draudzes ganiem, kuri apkaunojuši savu amatu, no cīņas pret baznīcu vispār? Vērīgākie maģistrāta locekļi bija pamanījuši, ka Mincers atšķiras no Vitenbergas profesoriem ne tikai ar izteiksmes asumu. Jaunais sludinātājs ir nemiera gars. Egrans bija gluži citāds! Kā lai viņu nenožēlo! Viņam nosūtīja vēstuli un atgādināja, ka solījies atgriezties. Bet Egrans nesteidzās. Viņš Cvi-kavai vajadzīgs? Mincers sagādā daudz rūpju? Egrans izvirzīja vairākus noteikumus. Viņš nevēloties atrasties uzturē pie baznīcas, bet esot gatavs dalīties maltītē kādā pieklājīgā ģimenē. Vārgās veselības dēļ ziemā viņam mazā gaismiņā grūti piecelties, tāpēc cerot, ka viņam atļaus darbdienu rītos sprediķi nelasīt. Dome visam piekrita, lai tikai Egrans atgriežas.

Atzīdami, ka Mincers pret mūkiem ir pārāk bargs, maģistrāta locekļi to lūdza savu kvēli apvaldīt. Ja viņš vēl turpinās tādā pašā garā, pilsētā izcelsies nekārtības. Minceru saklausījušies, plebeji sāks graut klosterus, Vai tad to prasa jaunā ticība? Vai to māca doktors Martins? Protams, šādas galējības viņš taču neattaisno. Neattaisno? Mincers bija pārliecināts par pretējo. Nu, ja viņus interesē Lutera domas, viņš tam aizrakstīs.

Mincers sīki pastāstīja par notikumiem Cvikavā, izteicās par Luteru ar dziļu cieņu, nosauca viņu par «tā kunga draugu paraugu un spīdekli». Viņš, Mincers, gatavs arī turpmāk kopā ar saviem biedriem, Grieķu skolas skolotājiem, kuri viņu atbalsta, kā ar spalvu, tā ar vārdiem cīnīties pret mūku kundzību. Viņš tos atmaskošot tautas priekšā līdz galam un atradīšot līdzekļus, lai tie apklustu. Priekšā nav viegls ceļš. «Mani gaida smagi strīdi, bet es droši ticu, ka ar taviem padomiem un visu kristīgo padomiem dievs tos visus izšķirs.»

Viņš nepacietīgi gaidīja atbildi. Tagad Martins, protams, dos savu svētību izšķirošajai cīņai. Lutera vēstule viņu pārsteidza. Rūpīgi izvēlēto, uzslavām izpušķoto vārdu birums nevarēja noslēpt galveno: Luters aicināja būt mērenam.

Bija grūti saprast, kas ar Luteru noticis. Vai tad viņš pats pirms dažām nedēļām neaicināja vērst pret paves-tiešiem ieročus? Vai patiešām viņš butu kļuvis mazdūšīgs?

Tomass ilgi nosēdēja pie vēstules smagās un rūgtās pārdomās.

CETURTĀ NODAĻA SUŅU IELAS PRAVIETIS

Niklass Štorhs, garš, stiegrains vīrs, bija jau krietni gados. Savā mūžā viņš bija daudz ko pieredzējis. Štorhs bija dzimis Cvikavā vecā vadmalnieku ģimenē. Viņa vectēvs bijis pat maģistrāta loceklis, tēvs meistars, bet viņam pašam neveicās. Cilvēki, kuri ar raktuvēm bija kļuvuši bagāti, citus meistarus nobīdija malā. Štorhu ģimene savu kādreizējo ietekmi pazaudēja. Kopš agras jaunības Niklasam, prasmīgam audējam, vajadzēja strādāt pie saimnieka. Viņš ilgi klaiņoja pa Vāciju, dzīvoja Čehijā. Runāja, ka tieši tur Štorhs arī ieņēmies dumpīgās domas. Viņš briesmīgi necieta mācītājus un apgalvoja, ka tagadējais garīdzniecības pagrimums ir izdevīgs Antikristam un ka nepieciešama jauna ticība.

Strādnieku vidū Storhs baudīja ļoti lielu cieņu. Viņam piemita izcila daiļrunība.

— Sen jau pienācis laiks atbrīvoties no mūkiem un mācītājiem. Pasakiet — kāds no tiem labums? Šie slaisti ar savām riebīgajām piegulētājām tikai nodzīvo mūsu labumu. Vakaros tie piestampā vēderus ar gardiem ēdieniem, sadzeras vīnu un uzjautrinās ar savām mīļākajām, bet rītos, tikko turēdamies kājās, lasa sprediķus un skaita lūgšanas. Viņi visur izturas vienādi — tēlo burvjus un ākstus. Ietērpušies zīdā un samtā kā lelles, tie pesteļo pie altāriem. Te caur degunu tikko murmina, te brēc pa visu baznīcu. Žākstās gluži kā pērtiķi, klanās un stiepj rokas pret debesim. Katru savu kustību tie pavada ar īstu penterējumu. Dievkalpojumos viņi runā tikai latiņu valodā. Ļaudis neko nevar saprast. Bet mācītāji iegūst no tā sev labumu. Viņi pastāvīgi prasa naudu. Un vai tam nelaimīgajam, kurš netur viņiem savu maku atvērtu! Tad viņi piedraud, ka nelaidis to debesu valstībā. Viņi melo, apgalvodami: jo vairāk cilvēks atdošot baznīcai, jo tas būšot patīkamāks dievam.

Jums jādomā par baznlctēviem visu mūžu. Jums tie jāatceras pat nāves cisās un bagātīgi jāapdāvina, atdodot govi, cūkas, aitas vai novēlot tiem krietnu tīruma, pļavas vai dārza daļu. Ja esat trūcīgs, neizsamistiet: «nesavtīgie» dvēseļu gani nenoniecina neko. Viņi labprāt paņems gan sievas svārkus, gan apmetni, gan sudraba sprādzes, gan lētās koraļļu krelles.

Ko tikai viņi neprasa! Nostāvi dievkalpojumā kājās un noskaiti naudiņu. Noliec sveces un skaiti vienas un tās pašas lūgšanas: šodien jaunavai Marijai, rit Pēterim, Pāvilam vai Andrejam. Bet ar to vēl nav diezgan. Dodies paklanīties svētajām vietām, velcies cauri trejdeviņām zemēm uz Rēgensburgu vai Ahenu, Spāniju vai Romu. Lūdzies grēku atlaidi, cītīgi apmeklē baznīcu, apbruņojies ar pacietību, nogaidi, līdz melnsvārči izspēlē visus savus mērkaķīgos jokus un pēc patikas izbļaustās.

Storhs sacīja, ka cilvēkam neesot vajadzības apmeklēt baznīcu. Dieva vārda tur nav, tikai krāpšana. Ļaudis var pieņemt labo un noraidīt ļauno bez visiem mācītājiem. Pasaulei vajadzīga atjaunošana. Dedzīgās runas pret mantīgo varu Niklass piebārstīja piemēriem no svētajiem rakstiem. Bībeli viņš zināja krustām un šķērsām.

Kad Tomass pirmoreiz dzirdēja, kā Storhs māca ļaudis, viņš jutās pārsteigts un sajūsmināts. Sis pavecais audējs izprot svēto rakstu patieso garu labāk nekā visi Cvikavas teologi.

Mincers nebaidījās pastāstīt par to tieši no baznīcas kanceles. Redziet, no kā — no audēja jāmācās, kas ir ticība!

Viņi sapulcējās pagrabos, šķūņos vai mājās ar aiztaisītiem aizvirtņiem. Viņi vairījās no nepazīstamiem cilvēkiem. Reizēm sastapās it kā cunfšu sanāksmēs. Varas iestādes raudzījās uz šīm sapulcēm visai greizi. Garīdznieki apgalvoja, ka tās esot ķeceru sapulces. Bet vajadzēja tur ielavīties tikai kādam pilsētas ierēdnim, kad dūšīgie zeļļi to ielenca no visām pusēm. Vai tad viņiem nav atļauts skaļi lasīt svētos rakstus? Viņi pakratīja virs galvas bībeli. Tagad pat dieva vārds aizliegts?!

Kad audēji iepazinās ar Minceru pa īstam, viņam atļāva šīs sanāksmes apmeklēt. Jā, tur lasīja bībeli, bet vēl vairāk to izskaidroja. Zaudējuši ticību baznīcas mācībām, cilvēki alkaini meklēja patiesību. Vai tiešām viņiem nolemts mūžīgi tā ciest un mocīties?

Anabaptisti jeb «pārkristītie» bija pārliecināti, ka jākristī nevis bērni, bet pieaugušie, kad tie jau spēj saprast dieva vārdu. Viņi pastāvīgi atsaucās uz bībeli. Bieži minēja citātus no Apokalipses. Labprāt stāstīja par viedīgiem sapņiem un parādībām. Tuvojas pastardiena! Naids pret apspiedējiem dīvainā kārtā jaucās kopā ar pazemības sludināšanu.

Viņi ticēja nākamajai tūkstošgadu taisnības valstībai. Tomasu iepriecināja, ka starp tiem bija ļaudis, kas ne vien ilgojās pēc taisnības, bet arī gatavi par to cīnīties. Taču pārkristīto vidū bija arī ne mazums klusu, dievbijīgu cilvēku. Ļaunumu nekādā ziņā nevarot uzvarēt ar spēku, bet tikai ar tikumisko pilnību! Anabaptistu uzskatos bija daudz juceklības un pretrunu. Taču Mincers tūlīt saskatīja galveno — tie noraidīja baznīcas dogmas un negribēja samierināties ar pastāvošo kārtību. Viņu meklējumu pamatā bija stūrgalvīga īstenī-

I>ds neatzīšana. Sos centienus vajadzēja ievirzīt pareizā gultnē un panākt, lai anabaptistos uzvarētu atziņa, ka nepieciešama ciņa — īsta cīņa gan ar vārdiem, gan darbiem!

Pārkristīto ciešā saliedētība, prasme ievērot slepenību un pulcināt sev piekritējus, viņu plašie sakari — tas viss atviegloja pārvērst savrupo sektu vienā no cīņas savienības pulkiem.

Mincera atklātās uzslavas Štorham izplatījās no mutes mutē. Jauns izlēciens pret baznīcu! Mudināt vienkāršos ļaudis — audējus, vadmalas vērpējus un kalnračus — tulkot bībeli nozīmēja sludināt ķecerību un vairot atkritēju skaitu. Mincera izaicinošais paziņojums izsauca neapmierinātību pat viņam tuvu cilvēku — vietējo humānistu aprindās. Lutera vēstule, kas aicināja izsargāties no galējībām, tika pieņemta par dogmu. Mērenība bija viņiem asinīs. Viņi sapņoja par saprātīgām reformām, nevis par niknām kaujām.

Mincers zināja, ka cerēt uz viņu atbalstu var tikai līdz noteiktam laikam. Daudzi humānisti, tāpat kā viņu elks Roterdamas Erasms, kritizējot garīdzniecību, tiecās tikai pēc reliģiskās reformas pastāvošās baznīcas ietvaros. Ko no tiem varēja gaidīt!

Tautu viņi bieži vien dēvē par pūli. Paši savus uzvārdus pārveido latīņu valodas gaumē, lai arī tādējādi nelīdzinātos vienkāršajiem vāciešiem. Savu pārākumu grib pasvītrot pat ar ārējo izskatu — valkā melnus, sevišķi piegrieztus tērpus. Latiņu valoda tiem simtreiz dārgāka par dzimto valodu. Par pūli viņi runā tikai nicinoši.

Grieķu skolas mācītie vīri sāka pret Minceru jūtami atsalt. Viņi neizpratnē raustīja plecus. Maģistrs Tomass uzvedoties pārsteidzoši. Viņš aizvien mazāk pievēršoties antīkajai rakstniecībai un pamācošiem strīdiem par epistolāro mākslu 18. Aizvien biežāk pazūdot nabadzīgo kvartālos. Savāds cilvēks! Viņš saistījies ar pārkristī-tajiem un nonācis tik tālu, ka iedrošinās atklāti cildināt Storhu. Labi, ka svētos rakstus iztirzā Erasms vai kāds no viņa sekotājiem. Bet kas tad notiks, ja bībeli ņemsies izskaidrot katrs amatnieks!

Lutera jauno grāmatu «Vācu nācijas kristīgajai muižniecībai par kristīgo stāvokļa uzlabošanu» grāmattirgotājiem raušus izrāva no rokām. Nepilnās trijās nedēļās izpārdeva četrus tūkstošus eksemplāru, tiem laikiem milzu metienu.

Tā bija spilgta, satriecoša grāmata. To bija sarakstījis cilvēks, kurš ļoti skaudri pārdzīvoja dzimtās zemes nožēlojamo stāvokli. Viņš ienīda Romu. Līdz pamatiem sagraudams pāvestiešu teoloģiskās atziņas, Luters pierādīja, ka aiz tām slēpjas neierobežota varas kāre un neremdināma alkatība.

Nekādi turki tā nebūtu varējuši izpostīt Itāliju, kā to izdarījuši kardināli. Tagad viņi ķērušies pie Vācijas. Mežoņi vācieši atskurbuši sapratīs, ka ir piemānīti, bet tad jau būs par vēlu, viņiem nepaliks ne plika graša.

Kā labs apstākļu pazinējs Luters rakstīja par daudziem viltīgiem paņēmieniem, ar kuru palīdzību Romas pāvests izsūc no Vācijas milzu summas. «Kā mēs, vācieši, esam tik tālu nonākuši, ka esam spiesti paciest no pāvesta tādu aplaupīšanu? Katru gadu no Vācijas uz Romu gluži lieki un veltīgi aizplūst vairāk nekā trīssimt tūkstoši guldeņu, bet pretim nesaņemam neko citu kā tikai nievas un nicināšanu; un mēs vēl brīnāmies, ka firsti, muižniecība, pilsētas, klosteri, zeme un ļaudis krīt nabadzībā. Mums patiesi jābrīnās, kā mums vēl ir ar ko vilkt dzīvību!»

Romai jāatņem ienākumu avoti, kurus tā nelikumīgi piesavinājusies. Romas virspriesterim jādzīvo nevis pasaulīgā greznībā un netiklībā, bet aizlūgšanās par savu draudzi. Viņam jābūt jebkuras pazemības paraugam. Ja no pāvesta galma atstātu vienu simto daļu, arī tad pilnīgi pietiktu. Luters neatlaidīgi Atkārtoja, ka visiem Romas krēsla politiskajiem tīkojumiem jādara gals. Ar laicīgām lietām pāvests aizrāvies vairāk nekā kurš katrs ķeizars vai karalis, bet viņa darba lauks taču ir sprediķi un lūgšanas. Lai viņš pilda savus pienākumus un laicīgajiem valdniekiem atļauj pārvaldīt zemes un tautas. Pasaulīgos jautājumos kā pāvestam, tā jebkuram citam garīdzniekam jāpakļaujas laicīgajai varai. Ja pāvesta rīcība runā pretī bībelei, jāsasauc koncils un vainīgais jāsoda.

Stāvoklis, kādā nonākusi zeme, vairs nav ciešams.

Nopietna reformācija nepieciešama dažādās dzīves nozarēs. Luters ierosināja veselu virkni pārmaiņu. Viņš visiem spēkiem pūlējās pacelt laicīgās varas prestižu, ieteica izbeigt svētceļojumus uz Romu, likvidēt ubagotāju ordeņus un daudzos baznīcas svētkus, vienkāršot mesu, atcelt interdiktu 19. Viņš atzina, ka garīdzniekiem liesibas iestāties laulībā. Pāvests atļauj mācītājam mājsaimniecības vadībai turēt kalponi: vīrieti un sievieti atstāj kopā, liekulīgi aizliedzot krist grēkā. «Gluži tāpat kā salikt kopā salmus un uguni un neļaut tiem dūmot un degt!» Viņš nesaskatīja neko nosodāmu, ja neievēro gavēni. «Paši Romā par gavēņiem ņirgājas, bet mūs piespiež kleksēt gavēņu eļļu, ar kuru viņi pat neļautu ieziest savus apavus. Pēc tam par naudu pārdod mums atļauju ēst sviestu un visu citu.» Bet dievs taču savas žēlastības dāvanas izdala par velti. «Stingri ievēro vienu noteikumu: tas, ko tu esi spiests pirkt no pāvesta, nav nekāds labums un nenāk no dieva.»

Jāiznīdē ubagošana, j'āpadzen indulgenču pārdevēji, jāreformē universitātes. Viņš nosodīja greznību, prasīja samazināt svešzemju preču patēriņu. Saviem tautiešiem pārmeta negausību un žūpību. Uzstāja slēgt prieka mājas. Cik daudz labu darbu var veikt laicīgā vara!

Grāmata bija uzrakstīta ļoti asi. Lappuses, kurās tika kritizēta Romas kūrija, naidā kūsāt kūsāja. «Klusēšanas laiks pagājis, pienācis laiks runāt...» Tikai runāt? Luters nepaļaujas uz zemnieku spriguļiem un Hutenam līdzīgu muižnieku zobeniem. Viņš nesauc iznīcinošā karā pret pāvestiešiem un nevēlas, ka zemē atskanētu trauksmes zvani un kvēli aicinājumi «Pie ieročiem!». Viņš brīdina, ka vajag atturēties no spēka lietošanas, bet rīkoties tikai lēnprātīgā paļāvībā uz dievu. Visas savas cerības viņš liek uz Vācijas valdniekiem: tie var un tiem vajag izdarīt saprātīgu reformāciju. No savas nesenās drosmes Luters pats nobijās. Skanīgais aicinājums vērst pret pāvestiešiem ieročus izrādījās tukši vārdi. Viņš ļoti drīz saprata, ka atklāts karš aizraus plašas masas. Bet, ja sacelsies plebeji — doma par sadumpojušos tautu Luterā iedvesa šausmas! — tad tautas dusmas izgāzīsies ne tikai uz Romas pakalpiņiem. Doktors Mārtiņš atkāpās no sava agrākā uzskata. Lai dievs jūs pasargā burtiski saprast teicienu «mazgāsim rokas viņu asinīs»! Tie ir tikai bībeļes psalma vārdi. Tie nekādā gadījumā nav jāsaprot kā aicinājums uz asinsizliešanu. Ienaidnieki ar nolūku uztvēruši šo frāzi, lai pierādītu, it kā Vitenbergas virsķeceris kūdītu slepkavot pāvestu un kardinālus. Pret šādu apgalvojumu Luters protestēja ne vienreiz vien.

Lutera grāmata guva milzu panākumus. Taču Tomass Mincers nebija starp tiem ļaudīm, kuri to uzņēma ar sajūsmu. Luteram nevarēja noliegt ne asu prātu, ne plašas zināšanas, ne retu literāro talantu. Viņa sulīgā un tēlainā valoda -— tuva tautas valodai — bija lieliska, bet degsme, ar kādu viņš rakstīja par Vāczemes postu, — dziļi patiesa.

Mincers daudzējādā ziņā Luteram nepiekrita. Tagad šīs domstarpības kļuva vēl skaidrākas un jūtamākas. Cik bieži Martins neizsakās līdz galam, apstājas pie puslīdzekļiem un saskata ļaunumu nevis tur, kur tas patiešām ir! Viņš spriež par attiecībām pret čehiem, aicina atgriezties pie vienotības. Čehi vainojami nesavaldībā, bet vēl daudz lielāka vaina gulstas uz pāvestu un viņa dienderiem. Vāciešiem jāpiekāpjas un jāatzīst, ka Huss sadedzināts nelikumīgi. Tomēr Luters izvairās izteikties par Husa mācības būtību, kaut arī atzīst, ka nav tajā atradis nekā maldīga. Viņš galvenokārt uzsver kaut ko citu: lai arī Huss būtu bijis cik briesmīgs ķeceris būdams, aizsardzības apliecību nedrīkstēja neievērot. Un tūlīt atrunājas: «Es nepavisam negribu pataisīt Husu par svēto un mocekli, kā to dara daži čehi.» Negrib pataisīt par mocekli! Kas gan tad Huss ir? Mince-ram Huss bija svētais cīnītājs par taisnību, cilvēks, kurš savu ideju vārdā nebaidījās dbties mocekļa nāvē. Mincers atzina, ka čehiem neapšaubāmi taisnība, kad komūniju^20 bauda abējādi, un arī pats Cvikavā slepeni pasniedza draudzes locekļiem komūniju no biķera. Bet Luters no tiešas atbildes izvairījās: komūnijas abējādu sniegšanu «nevar nosaukt ne par kristīgu, ne par ķecerīgu».

Atmaskodams Romas kūriju, Luters ir straujš un neapvaldīts. Kas tad iznāk: pāvestieši vien vainīgi visās nelaimēs, kas nomāc Vāczemi? Lutera parastā daiļrunība pēkšņi viņu pametusi. Viņš ne ar vienu vārdu nepiemin tos, kuri pašā Vācijā vienkāršajai tautai dzīvi padara nepanesamu — firstus un izsūcējus muižniekus, l iesa, viņš no jauna bārsta pārmetumu vārdus, kad  unā par zīda un samta tirgotājiem, — tie esot sliktāki par laupītājiem. Taču vislielākais posts esot augļošana. I.uters drošsirdīgi nopeļ tirgotājus un augļotājus un klusē par galvenajiem visu netaisnību vaininiekiem — par kungiem, kuri sagrābuši visu pasaulē. Protams, šādus dižvīrus ļoti bīstami aizskart. Un tur nav ko brīnīties: Luters ar saviem aicinājumiem taču griezās pie ķeizara un firstiem. Šie «cēlsirdīgie firsti un kungi», tieši viņi, likumīgās varas iemiesotāji, izdarīšot nepieciešamās pārmaiņas.

Gaidīt žēlastības dāvanas no tirāniem? Nē, par to Mincers gan nesapņoja. Bija smagi apzināties, ka Mārtiņš nepieļauj domu par sacelšanos. Viņš netiecas pēc apvērsuma, bet pēc pakāpeniska «uzlabojuma». Uz kurieni šis ceļš viņu aizvedīs?

Domstarpības vēl nenoveda līdz attiecību pārtraukšanai. Varbūt pati dzīve Martinu piespiedīs saprast, ka tikai varmācīgs apvērsums nodrošinās taisnības uzvaru. Vienu Tomass zina noteikti: kopā ar Luteru vai pret viņu, bet pa savu paša ceļu, lai tas būtu cik ērkšķains būdams.

Egranam vajadzēja atgriezties kuru katru dienu. Viņš ļoti mīlēja svētās Marijas baznīcu, kur tagad darbojās Mincers. Viņi taču nesprediķos no vienas un tās pašas kanceles! Bet ja Minceru pārceltu uz citu draudzi? Tomass piekrita: baznīcu, kuru tam piedāvāja, galvenokārt apmeklēja trūcīgie vadmalnieki un citi nabagie.

Divi maģistrāta locekļi, svētās Katrīnas baznīcas vecākie, asi iebilda pret Mincera jauno iecelšanu. Viņu kvartāls jau tā esot kā pulvera muca — kāpēc tur vēl iegrūst degošu lāpu! Viņi brīdināja par iespējamām nekārtībām un ar rokām un kājām taisījās no Mincera vaļā. Lai viņš līdz Miķeļdienai pasēžot vecajā vietā, bet pēc tam dodoties uz visām četrām debess pusēm.

Viņi visu pārāk pārspīlē! Maģistrāts viņu brīdinājumus neievēroja. Tad abi vecākie protestējot atteicās pildīt savus pienākumus. Viņi nevarot ar tādu kūdītāju atrasties zem viena jumta.

Mincera sprediķi svētās Katrīnas baznīcā pulcināja daudz ļaužu. Bet ar vēl lielākiem panākumiem viņš runāja cunftu sanāksmēs un anabaptistu mājās, slepenajās audēju un pilsētā ieradušos zemnieku sapulcēs. Mincers nevēlējās, ka viņu uzrunā par maģistru — viņš tiem visiem ir brālis. No zināšanām vien nav nekāda labuma dieva balss jādzird savā dvēselē! Mincers bieži runāja par «iekšējo vārdu».

Te nu stāv vienkāršais cilvēks un nezina, ko iesākt. Dzīve tam kļuvusi nepanesama. Ar visu savu būtni šis cilvēks izjūt, ka pret viņu izturas netaisni, ka taisnība viņa pusē. Bet kā rīkoties, lai nepretotos tā kunga gribai? Smagās rūpes par dienišķo maizi viņam nav ļāvušas atlicināt laiku mācībām. Kā lai viņš, tumšs cilvēks, spētu saprast dieva vārdu? Kā tad tā? Iznāk, ka dieva vārdu saprot tikai slavenie vīri sarkanajās un brūnajās beretēs, tie, kuri lasa skaistas grāmatas? Bet viņiem, neizglītotajiem, tas liegts uz visiem laikiem?

Melīgas pasakas! Tie ir mantkārīgo cilvēku izdomājumi, kuri, pieķērušies svētajiem rakstiem, nevienu citu nelaiž tiem klāt, jo joprojām grib pārdot evaņģēlija tekstus par zelta guldeņiem. Mincers nežēlo niknus, dzēlīgus vārdus. Viņš nebaidās ne rupjības, ne stiprus izteicienus. Ne acu galā necieš, ja runā pusvārdos. Galvenais, lai viņu saprastu — nē, nevis kungi no universitātēm, bet visi šie apkārtsēdošie cilvēki, amatnieku zeļļi un zemnieki. No tiem atkarīgs Vācijas un visas pasaules liktenis.

Viņš stāsta, ka izprot reformāciju kā lielu tautas cīņu par atbrīvošanos no visām nastām. Atkārto, ka īstā ticība piemīt tikai tiem cilvēkiem, kuri uz savas ādas izbaudījuši visas bezgalīgā trūkuma, patvaļas un beztiesības šausmas. Šis «krusts» atmodina saprātu vairāk nekā tūkstošiem bībeļu. Dieva vārds iemājo pašā cietējā, apspiestajā tautā. Lai to atrastu, vienkāršajam cilvēkam nav katrā ziņā jāprot lasīt un jārakņājas grāmatās. Patiesība ir viņa paša sirdī. Lai tikai viņš neatlaidīgi vēlas to sadzirdēt, un iekšējā balss viņam pasludinās dieva gribu. Bet dievs liek, lai cilvēki arvien visās lietās ievērotu kopējo labumu.

Pie Mincera nāca pēc dažādiem padomiem: viens meklēja pamācības ticības lietās, cits sūdzējās par savu lumgu, trešais lūdza palīdzību prāvā ar klosteri. Evaņģēliskā pazemība Minceram bija sveša. Vārdu «pazemība» viņš papildināja ar epitetiem, kuri nebija sevišķi pieklājīgi. Viņš nekad neieteica pavērst otru vaigu, ja iesists pa vienu. Mincers ar visu būtni ienīda padevību, kas cilvēkus padara par vergiem. Ja tev sit — aizstāvies, sit pretim, ja nepietiek spēka — meklē biedrus! Nav jāpanes kungu nievas bez kurnēšanas. Tavs pienākums — apspiest apspiedējus. Lai asinssūcēji atdzeras paši savas asinis. Zemes virsū nav svētāka uzdevuma par tirānu iznīcināšanu.

Kāda laime, ka viņi iepazinuši Minceru! Kāds viņš gaišreģis! Viņa vārdi sirdīs iedvesa drosmi un paļāvību. Tas, par ko viņš stāsta, piepildīsies uz zemes. Šai pasaulē viss pieder tautai. Bet tai, vienīgajai likumīgajai īpašniecei, ar viltu un varu tās īpašums atņemts. Tāpēc viss salaupītais jādabū no bagātniekiem atpakaļ. Personiskā īpašuma vairs nebūs. Ikviens visu vajadzīgo saņems no kopienas: no ceptuves maizi, no kurpniekiem zābakus, no drēbniekiem drēbes. Un visu bez naudas, par velti. Tagadējie laicīgie un garīgie valdnieki tiks iznīcināti. Ja firsti un pārējie kungi neatteiksies no varas labprātīgi, bez liekas domāšanas darbā jālaiž zobens.

Kas tad jādara, brāli Tomas? Viņš atbildēja bez svār-stīšanās: lai nogāztu tirānus, nepieciešams apvienoties, visur jārada slepenas savienības un jāgatavo sacelšanās.

Desmitiem vīru, rokas pacēluši, zvērēja, nežēlojot dzīvību, stāvēt un krist par dieva tā kunga lietu.

Cvikavā radās «Izredzēto savienība».

Pamazām Tomass pakļāva savam iespaidam arī Štorhu. Mācība par apvērsumu Niklasam bija pa prātam, taču par kristīšanu viņš tāpat kā agrāk varēja runāt dienu un nakti. «Pieaugušie jākristī otrreiz!» viņš dedzīgi apgalvoja. Bērni nav jānes uz baznīcu un jāslaka ar ūden-tiņu, kurš gluži ne ar ko neatšķiras no tā, kas tek pie mūsu kājām. Ūdenī var iegremdēt arī suni — labums būs viens un tas pats. Bērni ir bez grēka. No ērgļa piedzimst ērglis, no klijas — klija, no taisna cilvēka — taisns bērns.

Jautājums par kristīšanu Minceru sevišķi nesaviļņoja. Viņš piekrita tam, ka bērnus kristīt nav nozīmes, taču neatzina par nepieciešamu šo ritu izpildīt arī pie pieaugušajiem. Daudz nopietnākas bija citas domstarpības. Niklass, kaut arī mīlēja ar mēru iedzert, neiebilda, kad Mincers aicināja apmierināties ar pieticīgu barību un valkāt vienkāršas drēbes. Ārienei Štorhs piegrieza maz vērības. Viņš staigāja vecos, salāpītos svārkos un cepurē ar platām malām. Taču zem neizskatīgās ārienes slēpās karsta daba. Uz ielas viņš vērīgi nopētīja katru jaunu sievieti. Laulības saites Storhs neatzina. Viņš aizstāvēja pilnīgu brīvību: ikviens var stāties ar sievieti mīlas sakaros — tam nav vajadzīga ne garīdznieka svētība, ne laulību ceremonija, tikai sievietes piekrišana.

Viņi nikni strīdējās. Mincers pūlējās Štorhu pārliecināt. Sludināt tādas lietas nozīmēja iedot pretiniekam ieroci. Cik daudz dažādu nekrietnību baznīctēvi neizplata par cilvēkiem, kurus apzīmē par ķeceriem! Tie taču ir viņi, kas sektantiem piedēvē paši savas izlaidības.

Štorha uzskatus par laulību Mincers neatzina. Tomass bieži runāja par vecāku lielo atbildību bērnu audzināšanā. Viņš negribēja ciest nekādu aizbildināšanos ar cilvēciskajām vājībām. Kaut tu būtu saderinājies ar meiteni vai pirms desmit gadiem, nekas tevi no šī solījuma neatbrīvo, un tev viņa jāapprec!

No vēstulēm nopratis, ka varas iestādes ieinteresētas, lai viņš atgrieztos jo drīzāk, Egrans nepalaida garām izdevību un uzstādīja jaunas prasības. Viņš mēģināja vēl sašaurināt to pienākumu loku, kuri viņam šķita apgrūtinoši, izkaulēja virkni atvieglojumu un, nekaunīgi tielēdamies, uzstāja, lai bez algas vēl izmaksātu divdesmit guldeņu kabatas naudas. Maģistrāts piekrita. Egrans saposās ceļam un oktobra beigās ieradās Cvikavā.

Viņu sagaidīja ļoti svinīgi. Mincers sāka ausīties: acīm redzot, naudasmaisi ne jau velti tā auklējas ar Egranu.

Mincers zināja par Egrana necienīgo kaulēšanos. Jā, viņš lieliski pārvalda latīņu valodu, raksta dzejoļus un sacer daiļskanīgus vēstījumus. Taču kā pēdējais sīkstulis izspiež katru lieku grasi. Viņš tik ilgi neatgriezās, kamēr nebija pieņemti viņa noteikumi. No gadā apsolītajiem divdesmit guldeņiem kabatas naudas Eg-rans par pirmo pusgadu pieprasīja trīspadsmitarpus — ir nu gan aprēķins! — un to pašu uz priekšu. Patiešām, smalks aprēķinātājs un nesavtīgs taisnības sludinātājs!

Vitenbergā labi pazina ir Egranu, ir Minceru. Egrans tikko bija atgriezies Cvikavā, bet Tomasam jau rakstīja, lai viņš kaut ļaudīs uzturot ar Egranu labas attiecības un neatļaujoties naidīgus izlēcienus.

Mincera arvien pieaugošā ietekme Egranu saniknoja. Agrāk viņš nevairījās no disputiem. Šeit vēl atcerējās, cik spīdoši tas sapluinīja savus pretiniekus strīdā par to, cik reizes — vienreiz vai trīsreiz — izgājusi pie vīra svētā Anna. Taču cīņa no katedras, nogludinātas runas, asprātīgi starpsaucieni ir viens, bet pavisam kas cits — amatnieku sapulces un trakais naids pret valdītājiem, naids, kas kuru katru mirkli var izvērsties dumpī.

Ja Egrans būtu zinājis, ka te viss tā pārmainījies, tad gan nebūtu steidzies šurp. Kad viņš atstāja Cvikavu, arī tad norisa cīņa. Bet kāda? Reformācijas piekritēji krustoja mutvārdu šķēpus ar pāvestam uzticīgajiem mūkiem. Strīdi bija karsti, taču nevienam nenāca ne prātā kūdīt vienkāršo pūli. Pagājis pusgads, bet pilsētu vairs nevar pazīt. Un tur vainojams Mincers.

Nebūdams pārāk kareivīgs cilvēks, Egrans mīlēja padzīvot savam priekam. Kāpēc tagad viņam savi senie paradumi jāmaina? Viņš mācēja satikt ar varasvīriem un baudīt ievērojamu birģeļu cieņu. Reizi pa reizei labprāt pakavējās glītu sieviešu sabiedrībā, bija liels meistars teikt tām valdzinošus glaimus, cienīja labu vīnu un lietpratīgi izvēlētas vakariņas. Viņš ar īgnumu vēroja, cik lielus panākumus Mincers gūst pie amatnieku šķiras ļaudīm. Sākumā Egrans gribēja no iespējamās sadursmes izvairīties. Tikai retumis, personiskās sarunās, viņš atļāvās nicinoši pasmieties par Suņu ielas pravieti un muļķa vadmalniekiem no tā pavadonības. Bet, kad līdz viņam atklīda baumas, ka Mincers organizē kaut kādu savienību, Egrans ļāva vaļu izsmieklam. Ak, šie jauniz-

ceptie apustuļi! To ir veseli divpadsmit. Un Mincers viņu vidū, protams, galvenais. Viņam pakaļ staigā septiņdesmit divi uzticību apzvērējušie mācekļi.

Pabijis Cvikavā pusotra mēneša, Egrans nolēma, ka labākais būtu aizbraukt. Viņš iesniedza atlūgumu. Viņam atteica. Vai neesot apmierināts ar iepriekš saņemto algu, ja gribot pilsētu pamest? Viņš palika. Taču doma par aizbraukšanu viņu neatstāja. Jo vairāk tāpēc, ka pavisam tuvu, Čehijā, bija atklātas ievērojamas sudraba atradnes. Jahimovas pilsēta kļuva bagātāka nevis dienām, bet stundām. Domas par drūmajiem kalnračiem un jaunajiem, neaptēstajiem mežiniekiem gan lika Egranam raustīt degunu. Bet sudrabs! Viņš nolēma pirmajā izdevīgajā gadījumā pārcelties uz Jahimovu.

Bet pagaidām Egrans atzina par pienākumu brīdināt savus domu biedrus par briesmām, kādas var sagādāt Mincers. Egrans savas bažas neslēpa. Vitenbergā nepārtraukti pienāca vēstules ar sūdzībām.

Izpildot pāvesta bullu, pilsētu laukumos sadedzināja sārtos Lutera grāmatas. Šiem skatiem vajadzēja iebiedēt visus viņa piekritējus.

Baiļu pilnas sejas, mulsi skatieni, zemu noliektas galvas. Nuncijs Džirolamo Aleandro neslēptā uzvaras priekā ziņoja Romai: «Līdzīgi skati kalpo ļaužu labošanai.»

Bet veikli jaunieši, kuriem Romas Sodoma bija apnikusi līdz nāvei, izspēlēja ar nunciju nežēlīgu joku. Aleandro par sārtiem ļoti priecājās. Viņš redzēja drūmos un izbiedētos ļaudis, bet nepamanīja, ka pūlī daudzi, galvas zemu noliekdami, slēpj draiskus smaidus vai uzvelk uz pieres cepuri, lai aizsegtu līksmi dzirkstošās acis. Ilgi Aleandro nezināja, ka viņš piemānīts. Grāmatu lēvenī, kuras Luvenā studenti iesmērēja bendem sadedzināšanai, vairāk bija pašu pāvestiešu sacerējumu nekā Lutera darbu. Bet Ķelnē šis gadījums atkārtojās tikai ar to starpību, ka te ugunī nenokļuva neviena Vi-tenbergas ķecera rakstu lappuse — dega viņa pretinieku grāmatas.

Decembra sākumā Spalatins apmeklēja Luteru. Pirms dažām dienām doktoram Martinām bija paziņots par

sārtiem Luvenā un Ķelnē. Viņā vārījās trakas dusmas. Nolādētie pāvestieši! Viņi paši ir ķeceri! Ja jau tā, tad viņš tiem atbildēs ar to pašu un publiski iesviedīs ugunī viņu melīgās grāmatas! Un arī Antikrista bullu viņš pārvērtīs pelnos!

Spalatins nekavējoties aizrakstīja kūrfirstam. Kaut arī Luters bija pārskaities, viņš pārāk nesteidzās draudus izpildīt. Luters nogaidīja, kā pret to izturēsies Fridrihs. Kūrfirsts neatzina par vajadzīgu viņu atrunāt.

1520. gada 10. decembra rītā netālu no Vitenbergas vārtiem, tukšā klajumā, kur dīriķis parasti veica savu darbu, Luters, lūgšanu skaitīdams un dusmās trīcēdams, iemeta ugunī kanonisko tiesību sacerējumus, šo «Antikrista korānu», un pāvesta bullu.

Ziemas svētkos svētās Katrīnas baznīcā bija sevišķi daudz ļaužu. Tomass runāja lielā pacilātībā. Taisnības valstību nodibinās šeit, virs zemes, pati tauta.

Pēkšņi Mincera vērīgais skatiens pamanīja pēdējās rindās aizslēpušos cilvēku. Kā liekas, pats Hofers? Ko šis riebīgais pāvestietis te izošņā? Mincers griezās tieši pie viņa. Lai parādoties dienas gaismā. Aiz svešām mugurām neesot ko slēpties. Ja viņš atnācis bez ļauna nolūka, tad drīkst sēdēt, visiem redzot.

Hofers sāka steidzīgi spraukties uz durvīm. Kāpēc viņam jābēg? Tātad prātā kaut kas nelabs. Viņš šeit ieradies kā okšķeris, meklēdams ķecerības. Hofers dod kājām ziņu. Jaunie zeļļi izmetas no baznīcas. Tagad tie viņam uz visiem laikiem atņems patiku spiegot. Sutanas stūrus pacēlis, Hofers laižas, ko māk. Aiz viņa aurodams un svilpdams traucas pūlis. Sievietes neatpaliek no puišiem. Kauns nosūdzētājam! Uz viņu lido māla kukuržņi, akmeņi, rungas, dakstiņu lauskas.

Viņu izdzina cauri pilij, pēc tam trenca ap cietokšņa grāvi. Hofers jau domāja, ka pēdējais gals klāt, kad, par brīnumu, radās glābiņš. Viņš iespruka kādā namā, izskrēja caur dārzu, izlīda pa caurumu mūrī un izglābās no vajātājiem. Aiz pārbīļa Hofers ilgi nevarēja atgūties.

PIEKTĀ NODAĻA ZAGTA TICĪBA

Atgadījums ar Hoferu visos neizraisīja smieklus. Šodien ar akmeņiem vajā garīdznieku, tā tikai skaties, pienāks laiks arī cienījamiem pilsētniekiem, kurus trūcīgo kvartālos tā ienīst! Rātsnamā karsti strīdējās, vai vērts maģistru Tomasu aizstāvēt. Hofers apvainoja savu ienaidnieku ķecerībā. Bīskaps izsauca Minceru pie sevis, bet tas atteicās ierasties. Vai maģistrātam vaina jāuzveļ Hoferam vai, gluži otrādi, tas jāatbalsta? Naids pret Romas baznīcu Cvikavā bija ļoti liels. Pilsētas varasvīri atzina, ka baznīca izmaksā pārāk dārgi. Baznīca tā jāreformē, lai tā kļūtu ir paklausīgāka, ir lētāka. Nav liela nelaime,

ja Mincers arī pāršāvis pār strīpu. Viņš taču kūda pūli pret pāvestiešiem. Un vai tad slikti, ja viņos un tikai viņos tauta redzēs visu nelaimju cēloni? Ļaudis, kas uzskatīja jauno sludinātāju par ļoti bīstamu, palika mazākumā. Maģistrāts nostājās Mincera pusē, nosūtīja pie bīskapa sūtņus, Hofera apvainojumus neapliecināja. Vai šis solis nebija kļūda?

Vēl nezinādams, vai viņa lieta nokārtota, Mincers turpināja niknos uzbrukumus garīdzniecībai. Vai šādu blēžu kā Hofers ir mazums? Ar ko gan labāki kaimiņu draudžu gani? Viņš nosauca vārdu pēc vārda. Tautai jāzina savi ienaidnieki. Slikti tiem klāsies, ja neuzklausīs saprāta balsi. Viņš liek izsviest tos ārā, ja kāds no tiem uzdrošinās pabāzt Cvikavā savu degunu.

Minceru uzklausīja ar aizturētu elpu. Pūlis pavadīja viņu līdz mājām. Starp apsveikumu saucieniem viņš aizvien biežāk izdzirdēja draudīgas apņēmības pilnus vārdus: brālim Tomasam nav jāšaubās, amatnieku cīņas alkstošās sirdis un tulznainās rokas vienmēr būs ar viņu. Taču Mincers redzēja, ka arī ienaidnieku rindas aug ļoti ātri. Mājās viņam tika iesviestas anonīmas ķengu vēstules. Kaut kāds rakstītpratējs nīgri ņirgājās par Suņu ielas pravieti. Rokrakstu Mincers nepazina. Šķita, ka rakstīšanas mākslā šim cilvēkam bija maza pieredze. Taču saturs liecināja kaut ko citu. Vai tikai pie tā savu roku nebija pielicis pārgudrais Egrans?

Pie bīskapa nosūtītā deputācija guva panākumus. Viens no tās locekļiem bija sevišķi centies Minceru aizstāvēt. Bet, kad tas atgriezās Cvikavā, tam pēkšņi ieteica pilsētu atstāt. Maģistrāta locekļi noplātīja rokas. Viņi neesot vainīgi, tā pavēlējis kūrfirsta vietnieks. Tas licis izmaksāt pārāk veiksmīgajam sūtnim desmit guldeņus piekāpšanās naudas, lai tikai viņš drīzāk aizvāktos.

Vārdi, ko Mincers, par to uzzinājis, izmeta, lika satrūkties pat viņa piekritējiem maģistrātā. «Es par šo viltību atriebšos!» viņš pārskaities iesaucās. «Un tad suņi lai nolaiza asinis no ielas bruģa!»

Še tev nu bija luteriešu sludinātājs! Viens otrs mēģināja viņu attaisnot. Jā, Mincers neizceļoties ar savaldību, taču viņu vadot viscēlākās jūtas — kvēla cenšanās, tāpat kā Vecās derības praviešiem, kalpot tam kungam un visaklākais naids pret tā ienaidniekiem.

Tikai cenšanās kalpot tam kungam?

Laiks vērīgāk ieklausīties Mincera sprediķos un pienācīgi izdibināt, ko tas saviem piekritējiem īsti māca. Kad viņš izskaidro bibeli, par senajiem ebrejiem gan netiek runāts. Līdzības par Jūdejas ķeizariem un Jeruzalemes muitniekiem skan pārāk dzēlīgi.

Janvāra beigās vadmalnieku zeļļi iesniedza maģistrātam virkni prasību. Vai viņi pie pilna prāta?! Atsaukdamies uz evaņģēliju, tie runāja par bagātību taisnīgu sadali, par visu vienlīdzību dieva priekšā, par nepieciešamību palīdzēt savam tuvākajam nevis ar mierinājuma vārdiem, bet ar darbiem. Viņi uzskatīja, ka mantas kopība atbilst īstajai ticībai. Maģistrāts zeļļus, kā nākas, apvaldīja un piekāpās tikai vienā jautājumā: atļāva nodibināt kasi, no kuras slimības gadījumā tie varētu saņemt palīdzību. Un viss!

Kas pamudināja uz šo bīstamo dumpi? Mincers. Paskat, kad sākusi dīgt viņa sētā sēkla! Taisnība ļaudīm, kuri jau sen teikuši, ka viņam nevar sniegt nekādu atbalstu. Vientieši domāja, ka jaunais sludinātājs aprobežosies tikai ar uzbrukumiem garīdzniecībai un palīdzēs paspaidīt kaunu zaudējušos mūkus. Lai nu tie vaino paši sevi! Mincers zina, pēc kā dzenas, — viņš musina darbaļaudis uz sacelšanos.

Ar katru dienu pieaugošā Mincera ietekme nobiedēja pilsētas tēvus ne pa jokam. Ap «brāli Tomasu» pastāvīgi grozās ļaudis. Kad tas sprediķo, baznīca ir bāztin piebāzta. Vai patiešām nav līdzekļu, kā pūli no šī dumpinieka atradināt? Ko gaida Egrans? Kāpēc tas neattaisno uz viņu liktās cerības? Viņš nedrīkst kvernēt nomaļus. Tik izglītots cilvēks taču var pierādīt, ka Mincers grūž ļaudis ķecerības bezdibenī.

Egrans nelikās lūgties. Cik tālu Mincers jau aizrunājies!

Kas tā vēl par jaunu «ciešanās iegūtu» ticību? Ir tikai viena vienīga ticība, tā, kas izklāstīta svētajās grāmatās. Ja piekristu Minceram, iznāktu, ka ikvienam cilvēkam, audējam vai kalnracim, kas dzīvē daudz ko pārcietis un vienlīdzības idejām apreibināts, piemīt daudz īstāka ticība nekā teologiem, kas svētos rakstus studējuši visu mūžu. Tas taču ir visbīstamākais dumpis!

Vispirmā kārtā bibeles burts! Nekādus atstāstījumus

un minējumus, nekādas atsaukšanās uz «Kristus garu», kas nejēgām it kā palīdzot izprast svēto rakstu slēpto nozīmi! So «garu» Egrans Jauni izzoboja. Mincers un tā piekritēji apgalvo, ka viņiem šis gars esot? Lai viņi to pierāda. Lai, piemēram, parāda brīnumu un izdzen no apsēstajiem nešķīsto spēku!

Mincers uzbruka Egranam visās vietās: baznīcā, krogos, cunftu sanāksmēs. Kāds ir Egrana sprediķu kodols? Pati tauta nevar izprast dieva vārdu. Visās lietās tai jāklausa gudrie skolotāji, bez to padoma neko nedrīkst uzsākt. Dvēseles glābšanai nepieciešama tikai dieva žēlastība. Cīņa par vispārības labumu ir lieka. Ticiet aiz-kapa dzīvei un apmierinieties ar tagadējo!

Pasaule atrodas vislielākā apvērsuma priekšvakarā. To var izdarīt tikai tauta, kura sāk mosties un apzināties savu spēku. Katrai svētai lietai arvien pielīp ierāvēji, kas meklē personisku labumu. Naidu pret baznīcu tie dziras izmantot paši savā labā. Tie nevēlas būtiskas pārmaiņas, bet gatavi izdabāt saviem valdītājiem, lai tikai dabūtu bagātas draudzes un siltas vietiņas.

Viņi par katru cenu grib uzkundzēties un tālab ķeras pie krāpšanas. Biksta ar pirkstu biezajās grāmatās: te, sak, ir visa patiesība, un to zina vienīgi viņi, bet vienkāršajam cilvēkam tā liegta. Tā grāmatnieki piesavinās dieva vārdu, nozog to saviem tuvākajiem.

Tomass jau sen bija ievērojis, ka starp Lutera piekritējiem ir ne mazums Jaužu, kuri ar evaņģēlija sludināšanu tikai maskējas. Daiļskanīgus vārdus nežēlodami, tie gan parāda pāvestiešu mantrausību, bet paši domā tikai par savu kabatu. Tautai nekļūs vieglāk, ja tai zīda rizās ģērbušos priesteru vietā uz kakla uzsēdīsies mācītie ēzeļi doktoru beretēm galvās!

Ikviens, kurš apgalvo, ka ticība ieslēgta svētajās grāmatās un vienkāršajam cilvēkam nav pieejama, ir zaglis un krāpnieks. Tādi skolotāji jāpadzen. No tiem neko labu nesagaidīs. Viņi arvien aizstāv šīs pasaules varenos! Tie ne ar ko nav labāki par agrākajiem grāmatniekiem un varizejiem, kuru liekulību šaustījis Kristus! Jaunizceptie grāmatnieki, tie, kuri bizo apkārt ar savu pergamenta bībeli, ir bīstamāki par pāvestiešiem, jo

tauta visu viņu mācības kaitīgumu vēl nav sapratusi. Šie naudas kārie blēži atmet draudzei bībeles nedzīvos tekstus kā suņiem apgrauztu kaulu un izsmej cilvēkus, kuriem piemīt īsta, nevis zagta, bet ciešanās iegūta ticība. Viņi prot veikli rīkoties ar svētajiem rakstiem un iztēlo sevi par dieva vārda zintniekiem. Bet ilgi tie nemānīsies: tauta drīz atskārtīs, kam šie grāmatnieki kalpo.

Pilsēta sadalījās divās nometnēs. Jo vairāk saasinājās Mincera strīds ar Egranu, jo krasāk nošķīrās naidīgās partijas. Zemākie slāņi atbalstīja Minceru. Turīgie pilsētnieki un tiem paklausīgā varza nostājās Egrana pusē. Šķita, ka strīds neierobežosies tikai ar savstarpējiem uzbrukumiem.

Lielajā gavēnī, naktī, nepazīstamas personas izsita ar akmeņiem Mincera mājai logus. Dažs pazobojās: «Caurvējiņš droši vien maģistru Tomasu iztraucēja mierīgi sarunāties ar dievu!»

Amatnieku zeļļi arvien biežāk pulcējās slepenās sanāksmēs. Maģistrāta padomnieki bija spiesti atzīt, ka Egrana uzstāšanās nav sasniegusi savu mērķi. Mincera piekritēju skaits auga.

Ka tikai pa jumtiem nesāktu lēkāt sarkanie gaiļi!

16. februārī Minceru un Egranu ataicināja uz rātsnamu un lika strīdu izbeigt. Domu par samierināšanos ar Egranu Tomass sašutis noraidīja. Viņš, Mincers, aizstāvot patiesību, un neviens viņu nepiespiedīšot klusēt! Tā, te nu redzams, kāds ir šis pūļa iemīļotais sludinātājs. Ja maģistrāts pastāv uz salabšanu, Egrans gatavs viņam nodarītos apvainojumus piedot, uz to viņu mudina patiesi kristīgas jūtas. Viņš raksta Minceram vēstuli. Kas tagad teiks, ka Egrans nav centies strīdu izbeigt? Liekulīgā un divdomīgā vēstule pirmajā acu uzmetienā likās miermīlīga. Bet cik daudz tajā bija ironijas un izsmiekla!

«To, ka Tu pagājušā sestdienā pie pils mani tik nekrietni apstrādāji un cunftu sanāksmēs parasti tik slikti runā par mani, tāpat arī to, ka Tu no baznīcas kanceles pasludini mani par sātanu, — to visu man pacietīgi

jāpanes. Droši vien to Tev iedvesis Tavs gars, ar kuru Tu tā lielies...»

Pierakstā Egrans nenocietās, lai pretiniekam lieku reizi neiekostu: «Es apzināti rakstu vāciski, jo nojaušu, ka Tavs gars nicina mākslu un jebkuras plašas zināšanas.»

Luters nebija nosvērts cilvēks. Ar savu ātro un neiecietīgo dabu viņš dusmu uzliesmojuma brīdī varēja sarunāt daudz lieka. Atvēsis viņš notikušo nereti nožēloja. Reizēm ar savu uzvedību viņš atgādināja pazīstamo dauzoņu un trakuli tēvocīti Hansu, kurš kā aizsvilis meklēja jebkuru kašķi. Bet dažreiz Luters bija apbrīnojami piesardzīgs. O, ja viņš, dievbijīgais mūks, varētu rīkoties pēc sava prāta, viņš ne degunu neiz-bāztu no celles! Ienaidnieki viņu piespiež cīnīties. Šķita, ka neapvaldāma augstprātība bija sev uzspīlējusi kautrības pašaurās skrandas. Kaisme un apdomība sadzīvoja viņā kopā kā dvīņu māsas.

Luters daudz rakstīja. Vitenbergas grāmatiespiedēji nepazina atpūtas. Viņš joprojām apgalvoja, ka pāvesta bulla esot Antikrista darbs. Viņš pierādīja savu taisnību gan latīņu, gan vācu valodā. Vormsā sapulcējās reihstāgs, kam bija jāizšķir arī viņa liktenis. Apustu-liskais nuncijs daudz nopūlējās, lai jaunais ķeizars palīdzētu pienācīgi sodīt atkritēju.

Aizgājušā vasarā Luters bija izteicis domu, ka ar pā-vestiešiem jātiek galā firstiem. Tagad viņš rakstīja kaul ko citu: Antikrists iešot bojā nevis tagad, bet kad pienākšot pasaules gals, un to iznīcināšot nevis cilvēku rokas, bet dieva vārds. Tāpēc pret Antikristu un tā kalpiem esot jācīnās nevis ar zobeniem, bet tikai ar vārdiem, jo vārds ir vienīgais ierocis, kas pret tiem iedarbojas. Hutenam līdzīgi karstgalvji, kas aicina karā pret mācītājiem, rūgti maldoties. Šāds karš nebūtu nekas cits kā tīrā slepkavošana. Luters to nosodīja: karot ar garīdzniekiem esot tas pats, kas karot ar sievietēm un bērniem.

Viņš neatbalstīja galējības. Cvikavā iededzies strīds bija pilnīgi nevietā. Tas varēja pasliktināt viņa paša visai sarežģīto stāvokli. No Vitenbergas tika nosūtītas

brīdinošas vēstules: Tomasam jābūt mērenam un stāvoklis nav jāsaasina. Kad kāda Lutera tuvākā līdzgaitnieka otrreizējais aicinājums Minceram izrādījās neauglīgs, iejaucās pats Martins. Ja viņa piekritēju starpā izceļoties nesaskaņas, tas nākot tikai par labu ienaidniekiem. Kāda nozīme neatlaidīgi atturēties spert stingrus soļus, ja Mincers, ievērojams viņa nometnes darbinieks, kļūst par īstu dumpības gara iemiesojumu? Luters visiem spēkiem centās panākt strīda izbeigšanu un ļoti cildināja Egranu. Tomass bija sašutis. Vēlēdamies panākt izlīgumu, lai tas maksā ko maksādams, Martins ņem Egranu, šo kaitīgo, godkāro cilvēku, savā aizsardzībā. Mincers atteicās izlīgt. Viņš bija nesatricināms kā mūris. Martins nostājās Egrana pusē. Acīm redzot, viņš meklē starp grāmatniekiem sev radniecīgas dvēseles!

Kaut arī Egranam pienākumu bija maz un atvieglojumu gubām, viņu nospieda arvien lielāka nemiera sajūta. Laipnā pilsēta Cvikava mitējās būt mīļa viņa sirdij. Bieži nomāca doma, ka vajadzētu aizbraukt. Taču vēlēšanās saņemt naudu par otro pusgadu viņu aizturēja.

Savu bijušo vietnieku Egrans nevarēja ciest ne acu galā. Naidu izraisīja pat Mincera āriene. Tomasu nevarēja daudzināt par skaistuli, un tagad viņa vaibsti bija kļuvuši vēl skarbāki. Drūmā seja, dzēlīgais skatiens, straujās kustības — tas viss Egranam derdzās. Bet paskatieties, kā Minceru, šo Suņu ielas pravieti, ielenc netīrie zeļļi, skrandaiņi un ielu staigules, kuras viņa ietekmē bija mainījušas savu nodarbošanos. Uzrunā cits citu par brāļiem un māsām un lolo murgainu sapni par taisnīguma valstību virs zemes. Mincers, redziet, sludina viņiem taisnību. Viņi skatās tam mutē un gaida atklāsmi. Viņam pār tiem ir milzīga vara. Viņa dēļ tie gatavi mesties ugunī un ūdenī. Kad nonāks līdz slaktiņam, Cvikavu piemeklēs šausmu dienas. Pie nažiem un pīķiem ķersies ne vien paši amatnieki, arī viņu sievas un meitas, visas šīs postīšanas gara apsēstās fū-11 jas, ar cirvjiem un dakšām metīsies uz ielas.

Nē, Egrans grib no tā visa atrasties pēc iespējas tālāk. Viņš atkal paziņoja, ka nodomājis drīzumā pārcelties uz Jahimovu, un uzstāja, lai atrod vietnieku. Par

lo, ka viņa vietu ieņemtu Mincers, nevarēja būt ne runas. Nolēma uzaicināt sludinātāju no kaimiņu pilsētas, savos uzskatos visai mērenu cilvēku. Viņa kandidatūru, kā runāja, dedzīgi atbalstījis arī pats Luters.

Baumas par kaut kādu slepenu savienību, kuru organizē Mincers, kļuva arvien neatlaidīgākas. Marta sākumā maģistrāts paziņoja, ka ikvienu, kas cels nekārtības, nesaudzīgi sodīs. Nav jāaizskar arī garīdznieki. Pilsētā jāvalda mieram un saticībai. Nevienam nav tiesības pulcināt līdzdalībniekus un dibināt partijas. Nepaklausīgos sagaida nāves sods un īpašuma konfiskācija.

Neievērojot visus aizliegumus, Minceru nereti pavadīja bruņoti zeļļi. Iedomājoties vien šo skarbo sludinātāju, kas veselām dienām pazuda strādnieku kvartālos, daudzi cienījami pilsētnieki zaudēja mieru. Sen jau bija laiks no tā atbrīvoties.

Neatraudamies viņš bija ilgi rakstījis. Ēdiens stāvēja neaiztikts. Iemīļotais suns izlīda no sola apakšas un iesmilkstējās. Tomass tam pasvieda no galda kumosu. Pēkšņi suns sāka vārtīties pa grīdu briesmīgos krampjos. Drīz tas nobeidzās.

Ķeizara herolds nodeva Luteram oficiālu izsaukumu uz reihstāgu. Viņam bija pavēlēts braukt uz Vormsu.

Viņš nedrīkst šo pavēli izpildīt! Viņu nesauc uz Vormsu labā nolūkā. Pāvestieši tin ķeizaru ap pirkstu. Neviens Lutera mācību neiztirzās un nesāks ar viņu strīdēties. Lutera liktenis izšķirts: ja viņš no saviem uzskatiem neatteiksies, viņu nekavējoties notiesās. Aizsardzības apliecībai nav ne mazākās vērtības. Šāda apliecība bija arī Husam, un tomēr tā neglāba viņu no sārta. Nedrīkst braukt. Vitenbergā viņš ir samērā drošībā, bet vai ceļā maz kas nevar notikt — nogalinās no slēpņa vai nobendēs kādā traktierī.

No visām pusēm viņam ieteica no brauciena atteikties. Būtu neprāts doties briesmonim tieši rīklē! Luters uzklausīja ne tikai draugu raižpilnās balsis. Dažs labs

tīšām pārspīlēja briesmas, kuras tam ceļā uzglūnēšot. Ja viņš paklausīs, pāvestieši uzgavilēs — Luters tūlīt kritīs nežēlastībā. Viņu neaizstāvēs ne kārtas pārstāvji, ne kūrfirsts. Nuncijam tā būtu vislabākā izeja — tikt ar ķeceri galā, neizskatot viņa lietu reihstāgā.

Luteram nenācās viegli izšķirties. Viņš labāk par citiem saprata, kas viņam draud. Nebraukt? Paslēpties? Bēgt? Bet cik daudz cerību likts uz viņu! Luters apzinājās visu uzņemtās atbildības smagumu. Viņu dēvēja par vāciešu Heraklu 21, ar viņu lepojās. Vai tad viņš patiešām nobīsies un visu savu pasākumu pazudinās?

Brīžiem Lutera sirdi sažņaudza nāves bailes. Viņš jutās gluži slims. Un tomēr stingri apņēmās braukt. 1521. gada 2. aprīlī nelieli, slēgti rati, pabraukuši garām Vitenbergas vārtiem, aizripoja pa ceļu uz Leipcigu.

Mēģinājums Minceru noindēt saliedēja viņa piekritējus vēl ciešāk. Varasvīri aicināja sadzīvot mierā, bet paši par to pat nedomāja. No viņiem varēja visu ko sagaidīt.

10. aprīlī, trešdienā, pulksten trijos no rīta, pie mājas, kurā dzīvoja Mincers, atskanēja izmisīgi kliedzieni: «Ugunsgrēks! Ugunsgrēks!» Tomass metās pie loga. Viņu laikā apturēja. Tikai neatvērt aizvirtņus! Ienaidnieki droši vien cer viņu nonāvēt ar šāvienu no stūra.

Kliedzieni atkārtojās vairākas reizes, bet apklusa, tikko uz ielas izskrēja puskailie, pārbiedētie ļaudis. No ugunsgrēka nebija ne vēsts. Trauksmes cēlējs bija pazudis. Viņu neviens nebija redzējis. No rīta pilsētā paklīda baumas, ka Mincers, asiņainu murgu vajāts, sapņodams visus un visu sadedzināt, ausmā pats kliedzis no savas mājas. Kam tad citam ja ne viņam, kurš nodarbojas ar tumšām lietām, izdevīgi radīt nekārtības, jukas un bailes?

Lutera pajūgs ripoja Vormsas virzienā. Tās bija nemiera un satraukuma pilnas dienas. Viņu sagaidīt iznāca gan veci, gan jauni. Apsveikumu saucieni mijās ar neiepriecinošiem padomiem. Lai viņš izsargās no

vientuļiem mežu ceļiem un traktieros neko neēd — ka lur ēdienam nepiemaisa indi. Labvēļi pastāvīgi mudināja piesargāties. Daži ticēja, ka viņš sagādās ienaidniekiem kaunu. Citi nešaubījās par pretējo: ja reihs-l.igā sapulcējušies tik daudz kardinālu un bīskapu, tad tie Luteru vienā mirklī pārvērtīs pelnu saujā, kā Kon-stancē to izdarīja ar Husu.

Vai tikai viņu negrib iebiedēt? Ceļā tam uzdāvināja sadedzinātā Savonarolas^22 ģīmetni. Vai tas bija aicinājums vīrišķīgi cīnīties par taisnību vai nepaklausīgā florentīnieša likteņa atgādinājums?

Daudzās vietās Luteru sagaidīja ļoti svinīgi. Apus-tuliskais nuncijs aiz dusmām vai noslāpa: ķecera brauciens pārvērtās triumfa procesijā. Saņemšanā, kādu Luteram parādīja pilsētās, kurām tas brauca cauri, izpaudās viss naids pret Romas baznīcu. Tautas simpātijas bija viņa pusē. Tas Luteram iedvesa drosmi. Vēlāk viņš izteicās, ka arī tad viņš nebūtu no brauciena atteicies, ja ienaidnieki būtu sakūruši starp Vormsu un Vi-tenbergu milzu sārtu, kas sniegtos līdz debesīm.

Luters uzmundrināja ceļabiedrus un pats sevi. Savas bailes tas centās apspiest. Viņa stāvoklis nebija apskaužams. Gandrīz visu ceļu Luters vārguļoja, pēkšņi iesākās asas kaut kādas kuņģa slimības lēkmes. Viņam nolaida asinis un deva dzert vīnu. Viņš baidījās no gaidāmā, taču braucienu turpināja.

Pēkšņi no Vormsas, no Spalatina, atauļoja ziņnesis. Kūrfirsts ieteicot neierasties. Stāvoklis esot ļoti slikts. Viņš nevarot Luteru aizstāvēt. Luters jau notiesāts. Viņš nedrīkstot parādīties reihstāgā!

Kūrfirsts, vienīgais drošais aizstāvis, atsakās viņam palīdzēt. Uz kurieni bēgt? Ko darīt?

Paskvila bija uzrakstīta dzejā. Suņu ielas pravietis netika saudzēts: piparoti vārdiņi mijās ar apvainojumiem, zākāšanās un apmelojumi ar plātīgiem draudiem. Mincers sagrābstījis savus aplamos uzskatus no visniknākajiem ķeceriem, kuri murgo par mantas kopību. Viņš, neģēlis ar dzelteno ģīmi, elles izdzimums, esot visu nemieru cēlonis. Viņam ieteica aizvākties no pilsētas, kamēr nav par vēlu.

Tomass bija pārliecināts, ka paskvilu uzrakstījis Eg-rans. Tiesa, tas bija atmetis savu tieksmi uz izmeklētiem vārdiem un mētājās tikai ar piedauzīgām lamām. Naids to piespiedis aizmirst izsmalcināto stilu. Katra rindiņa bija neprātīga niknuma piesātināta. Egranu vajadzēja krietni pārmācīt. Lai viņš nedomā, ka Tomass ar saviem draugiem neatbildēs uz šīm peršām ar kodīgiem pantiem, dzēlīgām asprātībām un sulīgiem lamu vārdiem. Amatnieku zeļļi nav mācījušies latīņu gramatiku, bet uz mutes tie nav krituši. Viņi blēdi Egranu tā apstrādās, ka tam vairs nekad netiksies trīt savu mēli!

Vārsmas sacerēja kopīgi. Augstprātība un skaudība Egranu plēš vai pušu. Viņš, tāpat kā vīna muca, līdz malām pārpildīts ar bezgalīgu alkatību. Tēlo svētuli, bet pats nemaz nav muļķis: uzdzīro un ir liels pievilcīgu sieviešu mednieks. Vienkāršiem ļaudīm uzspļauj, tikai rūpējas, kā iegūt ievērojamu vīru labvēlību. Evaņģēlija sludināšana ir vienīgi līdzeklis saraust vairāk naudas. Viņš ir naudas maka vergs. Tagad iedzīvošanās kāre viņu vilina uz Jahimovu. Tur tas atkal varēs nodarboties ar indulgenču pārdošanu un citām nelietībām. Bet Egrans saņems, ko pelnījis, jau agrāk, pirms pagūs pamest Cvikavas bruģi.

Pamfletu steidzīgi pārrakstīja piecos eksemplāros. Un, kad pilsēta svētdienā pamodās, visredzamākajās vietās — pie baznīcu durvīm — bija piesistas lapiņas ar dzēlīgajiem, iznīcinošajiem pantiem.

Kaislības iedegās vēl stiprāk. Egrana aizstāvji apgalvoja, ka pienācis laiks savaldīt nekaunīgo pūli ar dzelzs roku. Amatnieku kārta, apzinādamās savu spēku, izturoties pārāk izaicinoši. Tie atkal jāsadzen atpakaļ pagrabos, pie krāsu kubliem un vilnas ķīpām. Ko vēl gaidīt? Atgadījums ar pamfletu ir lielisks iemesls izrēķināties ar Minceru. Viņam, tāpat kā visai kopienai, zināma pavēle, ka ikviena rīcība, kas var izsaukt nekārtības, tiks bargi jo bargi sodīta. Viņš šo pavēli pārkāpis, un viņam jāsaņem sods.

Kamēr maģistrāts apsprieda radušos stāvokli, iejaucās kūrfirsta vietnieks. Viņam bija apnicis noskatīties, kā pilsētā briest dumpis. Mincers nenodarbojas ar teoloģiju. Sanāksmēs, kuras tas rīko privātās mājās un darbnīcās, nav ne miņas no evaņģēliskās pazemības.

Viņš visur sēj nesaticības sēklu. Mincera palikšana pilsētā draud atnest briesmīgu nelaimi. Viņš, vietnieks, nav velti šķiedis laiku, un viņam ir pilnā gatavībā braši puiši, knehti un jātnieki. Ilgāk ar Minceru vairs nav ko noņemties.

Pilsētas tēvi tam piekrita. 16. aprīlī Minceru izsauks uz rātsnamu un aizturēs. Laimīgā kārtā šis plāns nepalika noslēpums. Vēsts par viltīgo nodomu mirklī aplidoja visu pilsētu. Suņu ielā tika pārtraukti darbi. Naudasmaisi sadomājuši tautas iemīļotajam brālim Tomasam nodarīt ļaunu. Vadmalnieki aizsteidzās izvilkt paslēptos ieročus. Sievietes izskrēja uz ielas. Bagātnieku kvartālos aizcirtās logu aizvirtņi, tika aizslēgtas durvis. Vai plikadīdas nemetīsies uz rātsnamu? Vietnieks aizsūtīja pēc pastiprinājuma.

Ko dara Mincers? Okšķeri ziņoja, ka viņš par kaut ko apspriežas ar saviem tuvākajiem domu biedriem, bet pūli nekūda un bruņu kreklā netērpjas.

Vakarā maģistrātam tika ziņots: dumpinieku vadonis, it kā nekas nebūtu noticis, licis izkurināt pirti un, paņēmis slotu, aizgājis mazgāties.

SESTĀ NODALA PIE TĀ ES PALIEKU, UN CITĀDI ES NEVARU!»

Viņš bija pirtī, kad ieklupa kāds no viņa ļaudīm ar pārsteidzošu jaunumu. Vietnieka knehti izdarījuši pēkšņu uzbrukumu. Pilsētas rakstveža namā, Cietokšņa ielas stūrī, tie aizturējuši apbruņotu zeļļu pulciņu, bet kādā citā vietā ielenkuši audējus un vadmalniekus. Tos sasienot un velkot pagrabā. Kuru katru mirkli var sākties briesmīgs slaktiņš. Jātnieki tikai meklē iemeslu laist darbā zobenus. Vietnieks pavēlējis notvert Min-ceru. Kavēties nedrīkst.

Ko domā Tomass? «Izredzētie» gaida viņa lēmumu. Lai viņš saka vienu vārdu, un nekaunīgie algotņi dabūs tādu mācību, ka aizmirsīs, cik paši veci.

Nē, viņš, Mincers, joprojām paliek pie sava. «Izredzēto savienība» Cvikavā nodibināta. Un tas ir galve-

nais. Tagad jānovērš bezjēdzīgais slaktiņš. Viņš ne-drikst palikt pilsētā, citādi tiks izlietas asinis. Lai brāļi nedomā par viņu, bet par savienības cēlajiem mērķiem.

Naktī uz 1521. gada 16. aprīli Tomass izkļuva aiz Cvikavas robežām. Tālu viņš neaizgāja: nogaidīja, kā izvērsīsies notikumi. Vietnieks droši vien galīgi nepazaudēs saprašanu un savus knehtus savaldīs. Tagad, kad Mincers pilsētu atstājis, maģistrātam nebija iemesla turēt amatniekus aiz atslēgas. Nav jau nekāds lielais noziegums, ja tie gribējuši gādāt par iemīļotā sludinātāja drošību un ķērušies pie pīķiem, lai to aizsargātu.

Viņš zināja visu, kas pilsētā notika. Bija apcietināti piecdesmit seši cilvēki. Līdz bruņotai sadursmei nenonāca. Taču zeļļi bija pilni apņēmības doties uzbrukumā. Ja kungi neapdomāsies, sardze tos neglābs, jau tuvākajā naktī visi domes locekļi tiks nogalēti. Mincers uzturēja šo cīņas garu. Maģistrātam jāliek sajust Suņu ielas ļaužu spēks! Atturēšanās no asinsizliešanas nenozīmē atzīt savu vājumu. Lai pilsētas tēvi to labi iegaumē, citādi ielās atskanēs ieroču šķindas un ievainoto vaidi. Pagrabā ieslodzītajiem visiem līdz pēdējam vīram jātiek brīvībā!

Pievakarē visi apcietinātie bija atbrīvoti. Vai nepieprasīt, lai arī Minceram atļauj atgriezties pilsētā? Viņš draugus atrunāja. Viņam bija citi nodomi.

16. aprīļa rītā Luters vaļējos ratos iebrauca Vormsā. Taurētājs no torņa pavēstīja viņa ierašanos. Ļaudis pārpildīja ielas. Te nu viņš ir, izdaudzinātais doktors Martins! No pūļa atskanēja apsveikuma saucieni. Viņa vienkāršais pajūgs daudziem šķita triumfatora rati. Vai nebija par agru? Šaubīgie raustīja plecus. Notiesātos uz ešafotu arī ved ratos.

Dzertuvēs slēdza derības. Vai Luters atteiksies no saviem uzskatiem vai arī no savas ķecerības neatkāpsies?

Apustuliskais nuncijs mēģināja ķeizaru pierunāt, lai pieņem lēmumu, kas tam pašam bija pa prātam: neielaisties ar Luteru disputā, bet vienkārši pieprasīt, lai tas atsakās. Viņu iesauca zālē, kur notika reihstāga sēde. Redzamā vietā gulēja grāmatu kaudze. Luteram jautāja, vai atzīstot ar viņa vārdu izdotos sacerējumus par saviem un esot ar mieru pilnībā vai daļēji no tiem atteikties. Luters palūdza, lai nolasa šo grāmatu nosaukumus, un apstiprināja, ka viņš tās sarakstījis. Luters runāja vājā, klusā balsī. Viņš nepavisam neatstāja drosminieka iespaidu. Aleandro piekritēji zobgalīgi saskatījās. Vi-tenbergas arhiķeceris aiz nobīļa bija tikko dzīvs.

Ķeizars nesaprata ne vārda un bija spiests gaidīt, kamēr tam pārtulko. Ko šis mūks galu galā minstinās? Vai viņš atsakās vai ne? Luters paskaidroja, ka jautājums esot ļoti svarīgs, runa ir par dieva vārdu, un no viņa puses būtu vislielākā pārdrošība, ja viņš tūlīt dotu atbildi. Luters lūdza laiku apdomāt. It kā agrāk viņam šī laika būtu trūcis. Nu lai jau padomā līdz rītam.

Nākamajā dienā reihstāgs sanāca pulksten sešos vakarā. Pārpildītajā zālē bija tumšs. Aizdedzināja lāpas. Cilvēku bija tik daudz, ka pat vienam otram firstam vajadzēja stāvēt kājās. Luteram atkal noprasīja, vai viņš esot ar mieru atteikties. Luters paziņoja, ka nevar to darīt, kamēr viņa uzskati nebūs apgāzti ar bībeles piemēriem. Tieši to viņš ķeizaram un firstiem izlūdzas. Ja pierādīs, ka viņš maldās, viņš tūlīt atteiksies un pats ar savām rokām iemetīs savas grāmatas ugunī. Luteru pārtrauca. Lai negaidot, ka ar viņu disputēs, bet atbildot, vai esot ar mieru atteikties.

Luters bija ļoti uztraucies. Viņa tumšās acis kvēloja. Tomēr viņš stingri un ietiepīgi atkārtoja: viņa taisnības maldi jāpierāda ar bībeles liecībām. Viņš netic — kāda nekaunība! —- ne pāvestam, ne konciliem, jo tie bieži maldījušies un bijuši paši sev pretrunīgi. Viņš ir pārliecināts, ka viņa uzskati pilnībā saskan ar bībeli. Tāpēc nevar un negrib atzīties, ka ir maldījies. Darīt kaut ko pret sirdsapziņu ir bīstami un var tikai kaitēt.

— Pie tā es palieku, un citādi es nevaru!

Zālē trūka gaisa. Karstums bija briesmīgs. Par ko tad vēl strīdēties? Viss skaidrs: ķeceris paliek pie sava. Kad ķeizars pavēlēja Luteru izvest, sacēlās neiedomājams troksnis. Vai tikai viņu jau nestiepj uz cietumu? Lutera piekritēji — vācu muižnieki bija gatavi aizstāvēt viņu ar zobeniem.

Uz ielas, kungus gaidīdami, pie zirgiem stāvēja spānieši — zirgu uzraugi. Tie Luteru sagaidīja kliedzieniem: «Uz sārta viņu! Uz sārta!» Kautiņš neizcēlās tikai tāpēc, ka vācieši neprata spāniski.

Mincers jau sen uzskatīja, ka čehiem, Husa un ta-borītu pēctečiem, cīņā pret pāvestiešiem būs ļoti svarīga nozīme. Vajag tikai tautā no jauna pamodināt idejas, kuras iedvesmoja to senčus. Čehu uzstāšanās var noderēt par piemēru visai Vācijai.

Cvikavas iedzīvotāji nereti brauca darīšanās uz netālo čehu pilsētu Zatecu. Minceram ieteica apmesties pie jaunā skolotāja Mikulaša Černobiļa, kas nesen bija atgriezies no Vitenbergas.

Vēstis par notikumiem, kas norisinājās Vormsā, Ža-tecā pienāca ar lielu nokavēšanos. Reizēm kā patiesību izplatīja baumas. Taču viens bija neapšaubāms: Luters no savas pārliecības nav atteicies. Viņa lepnie vārdi: «Pie tā es palieku, un citādi es nevaru!» — gāja no mutes mutē.

Kāds būs viņa turpmākais liktenis? Ja ķeizars turēs vārdu, tad tas dos viņam iespēju netraucētam atgriezties Vitenbergā. Bet pēc tam? Luteram jāizvēlas: vai viņš uzdrošināsies kā pagājušā vasarā aicināt, lai pret pāvestiešiem lieto ieročus, vai arī atkal sāks pielīdzināt karu pret garīdzniekiem karam pret sievietēm un centīsies pārliecināt, ka Antikristu var uzvarēt tikai ar vārdiem? Vai Luteram pietiks vīrišķības nostāties uz īstas cīņas ceļa, kad nebaidās ne zobenu šķindas, ne lielgabalu dārdus, vai arī viņš atzīs par labāku noiet malā, ielīst kaktā, paslēpties?

Visur runāja par ķeizara aizsardzības apliecībām. Bieži pieminēja Plusu — viņu šī apliecība neglāba. Vai kaut kas līdzīgs nevar notikt arī ar Luteru?

Ķeizars bija neapmierināts un dusmīgs. Luters atstāja uz viņu sliktu iespaidu. Kaut kādam jaunās universitātes zinātniekam netrūka nekaunības palikt pie savām

domām. No viņa vēlējās tikai vienu — lai atsakās no saviem uzskatiem, viņam piedāvāja ciešamus noteikumus, viņu pūlējās pārliecināt. Un viss veltīgi. Kārlis dusmojās. Sie vācieši ar Lutera lietu saista veselu gubu dažādu ieceru. Bet viņš nebūs to atbalstītājs. Viņš negrib ķildoties ar pāvestu, kad pašam paredzams karš ar Francijas karali. Kūrfirstiem viņš tieši tā arī paziņoja: svētās Romas impērijas valdnieks aizstāvēs katoļu baznīcu visiem spēkiem. Viņš nožēlo, ka nav uzstājies pret Lutera ķecerībām jau agrāk. Jā, viņš turēs vārdu — izsniegs Luteram, kā apsolījis, aizsardzības apliecību uz trim nedēļām un atļaus aizbraukt no Vormsas. Taču jau tuvākā laikā parakstīs ediktu, ar kuru izsludinās Luteru ārpus likuma. Tas tiks atzīts par nežēlastībā kritušu: neviens nolādētajam ķecerim nedrīkstēs dot patvērumu, ēdienu un dzērienu. Pirmajam pretimnācējam Luters jāaiztur un jānodod varas iestādēm.

No Vormsas Luters vairāku draugu pavadībā izbrauca bez traucējumiem. Pirmās dienas pagāja bez sevišķiem notikumiem. Ceļinieki laimīgi sasniedza Eizenahu. Šeit kāds slepus nodeva Luteram zīmīti: lai izvairītos no briesmām, viņam jānogriežas no lielā trakta un uz Gotu jādodas pa klusu zemes ceļu. Luters padomam paklausīja. Pa ceļam apciemoja savu tēvoci un pie tā pārnakšņoja.

Abpus ceļa melnēja mežs. Tikko Lutera savieši, kas bija pavadījuši viesus, pazuda skatienam, pēkšņi no biežņas iznira jātnieku pulciņš. Tie pieauļoja tieši pie pajūga, kurā brauca vitenberģieši. Viens no Lutera ceļabiedriem, daudz nedomādams, metās krūmos. Jātnieki strauji apturēja zirgus. Stopi draudīgi tēmēja tieši pret kučieri.

— Kurš te ir Luters?

Līdz nāvei pārbiedētais vedējs viņu tūlīt izdeva. Jātnieki saķēra Luteru un lamādamies aizvilka sev līdzi. Ar viņu gari neceremonējās. Starp zirgiem, kas tecēja ātros rikšos, trenca pāri ciņiem un bedrēm gluži kā zaķi. Viss tika nodarīts ļoti veikli. Luteru nolaupīja. Kas? Nevarēja zināt. Jātnieki bija maskās.

so

Vēsts par Lutera nolaupīšanu izplatījās pa Vāciju zibens ātrumā. Neviens skaidri neko nezināja. Klīda pretrunīgas baumas. Nolādētie pāvestieši baidījušies Luteru notiesāt un nosūtīt uz sarta. Viņi to nekrietni nolaupījuši un kaut kur tumšā mežā, brikšņā vai klinšu pazemes alā klusībā nobeiguši. Par slepkavību runāja visur. Vieni par ķecera nāvi priecājās, citi to apraudāja kā cilvēku, kurš gājis bojā par ticību. Albrehts Dīrers, apceļodams Nīderlandi, savā dienasgrāmatā ierakstīja; «Mans dievs, Luters miris! Kurš gan tagad mums tik skaidri izklāstīs svēto evaņģēliju?»

Tomass Zatecā par Martina likteni, protams, nevarēja dabūt nekādas noteiktas ziņas. Taču viņš bija pārliecināts, ka Vācija atrodas draudošu notikumu priekšā. Tas viņu piespieda uz laiku atsacīties no iecerētā brauciena uz Prāgu un lika steidzīgi atgriezties Saksi jā.

Dzimtenē Minceru sagaidīja pārsteigums. Viņam lielā slepenībā paziņoja priecīgu vēsti. Martins dzīvs! Viņš atradis patvērumu drošā vietā. Visa nolaupīšana bijusi tikai veikli notēlota viltība. Katram, kas palīdzējis nežēlastībā kritušajam, draudēja briesmīgs sods. Saksijas Fridrihs vēlējās palikt nomaļus. Viņš par Luteru neko nezina! Par nolaupīšanu izlikās ļoti pārsteigts, bet tai pašā laikā viņa ļaudis apsargāja Luteru kādā no kūrfirsta pilīm Vartburgā.

Martins dzīvs! Prieka sajūtu saindēja sarūgtinājuma piliens. Pats Luters bija piedalījies šajā maskarādē. Nē, viņš neslēpās pie vienkāršajiem ļaudīm, kā Fricis Joss, ciema traktierī vai kaut kur pie amatniekiem. Viņš uzskatīja par labāku kūrfirsta aizsardzību. Tā bija satraucoša zīme. Droši vien ne jau velti Fridrihs rūpējas par Luteru. Vai tikai nav noticis tā, kā parunā: «Kas maksā, tam spēlē»?

Lutera piekritēji neskopojās ar vārdiem, lai cildinātu viņa vīrišķību Vormsas reihstāgā. Un arī Martinām nebija nekas pretim par to palielīties. Kad pats briesmīgākais bija garām, ari viņš pats sāka justies daudz lielāks varonis, nekā bija īstenībā. Paļaudamies vienīgi uz dievu, viņš devies briesmonim tieši rīklē. «Kaut arī Vormsā būtu bijis tik daudz velnu, cik dakstiņu uz

balvām» — palīdzēs pēc čehu parauga pievākt baznīcu zemes. Tagad viņš iztēlo sevi par varoni, bet katram ir skaidrs, ka Vormsā muižnieki būtu viņu drīzāk nodūruši nekā ļāvuši atkāpties.

jumta, es tikpat būtu braucis uz turieni!» Dažreiz no viņa stāstītā izrietēja, it kā gandrīz vai viens pats stāvējis pretim milzīgam ienaidnieku pūlim. Martins apgalvoja, ka spēkus tam iedvesis dieva vārds, un noklusēja par bļaustīgo un nepacietīgo vācu muižnieku baru, kuri bija gatavi izvilkt par viņu zobenus.

Tomass bija paradis ielūkoties lietu būtībā. Luters nebija tik neapsargāts, kā mīlēja apgalvot. Pat tad, kad viņš iebrauca Vormsā, viņu pavadīja vairāk nekā simts Saksijas muižnieku. Luters zināja, ka neļaus darīt viņam pāri. Uzstādamies reihstāgā pirmo reizi, viņš runāja pavisam vārgā balsī, bet nākamajā dienā jau bija krietni vien drosmīgāks. Nav zināms, kā tas viss vēl izvērstos, ja viņš nejustu aiz sevis atbalstu. Luters lielās ar savu drošsirdību, bet par to taču jāpateicas muižniekiem. Viņš tiem dāsni uzzieda uz lūpām medu, tāpēc tie ari iedomājās, ka tieši Luters tos apbalvos ar «Bohēmijas

Mincers bija sašutis, ka Luters ielaidies šādā viltībā. Nolaupīšana bija izdarīta pēc Lutera paša ierosmes. Bet tagad tas rāda nevainīgu seju. Gan jau noskaidrosies, kas viņš par putnu!

Tas, ka Luters slēpās kādā no kūrfirsta pilīm, Mincerā vēl vairāk nostiprināja pārliecību, ka jādodas uz Čehiju. Agrāk, kad šis brauciens bija tikai nākotnes iecere, daudzi bija izteikuši vēlēšanos tajā piedalīties. Mincers nosūtīja uz Cvikavu vairākas vēstules. Viens no viņa draugiem, kas prata čehu valodu un būtu bijis ļoti noderīgs, pieklājīgi atteicās: viņš ar prieku Tomasu pavadītu, bet pašreiz diemžēl nevarot to darīt. Storhs bija kaut kur pazudis, un par viņu nebija nekādu ziņu. Ilgāk Tomass vairs nevarēja gaidīt. Viņš nolēma braukt divatā ar Marku Štībneru.

Viņus saistīja sena draudzība. Mincera tuvākais radinieks tēvocis Morics, pie kura viņš nereti viesojās, dzīvoja Elsterbergā, kur Marka tēvam piederēja pirts. Vitenbergas studentu vidū Marks redzami izcēlās. Viņš bija kaislīgs strīdnieks un bieži vien noveda strupceļā pat pašu Melanhtonu.

Pošanās ceļā sakrita ar bēdīgu notikumu. Pēkšņi nomira mīļotais tēvocis Morics. Nelaiķis bija atstājis Min-ceram kaut kādu mantojumu. Tomass nevēlējās ar to daudz nodarboties. Viņš uzdeva Markam visas lietas Elsterbergā nokārtot pēc iespējas drīzāk. Tomass zināja, ar kādām briesmām saistīts brauciens uz Prāgu. Sagatavodamies visļaunākajam, viņš sastādīja testamentu, bet rokrakstus nodeva uzticamam cilvēkam.

Viņu ceļš veda cauri Jahimovai. Šeit, kā dzirdēja, bija iekārtojies vecais paziņa Egrans. Cvikavā viņš bija uzkavējies vienīgi tik ilgi, lai saņemtu uz priekšu algu par otro pusgadu, un tūlīt pārcēlies uz Jahimovu. Kalnrači ir prasīgi ļaudis, un tiem neietu pie sirds sprediķi, kādi patika Cvikavas naudiniekiem. Egrans gribēja savai jaunajai draudzei iztapt. Tas nu gan ir blēdis! Viņš ātri maina masku, tikko nojauš, ka tas viņam izdevīgi. Savus agrākos uzskatus viņš vairs neizvērš. Nevēlas, lai arī Jahimovā saskatītu, cik tas tuvs pāvestiešiem.

Velta māžošanās! Sprediķodams Jahimovā, Tomass parādīja Egrana īsto seju. Bet pēc tam vēl piesita pie baznīcas durvīm «Tēzes», kuras Egrans, karodams pret Minceru, bija aizstāvējis Cvikavā. Tomass tēzēm pievienoja piezīmi: Egrans tās gatavs aizstāvēt pret kuru katru, it sevišķi pret «ēzeli Tomasu Minceru».

Sašutušie kalnrači sacēla tādu traci, ka Egranam vajadzēja no pilsētas aizbēgt. Maģistrāts izšķieda daudz pūļu un laika, lai kalnračus nomierinātu un panāktu, ka Egrans atgriežas.

Stāvoklis bija kutelīgs. Draugi, pie kuriem Mincers Zatecā bija apmeties, izgādāja tam oficiālu ielūgumu uz Prāgu. Minceru brīdināja, ka tas varot cerēt uz viesmīlīgu uzņemšanu kā viens no ievērojamākajiem Lutera piekritējiem. Pie pilsētas vārtiem goda viesi sagaidīšot maģistrāta pārstāvji un profesori. Pēc paraduma viņam savu publisko runu tēzes jāuzrakstot jau iepriekš.

Par to bija ko padomāt. Ielūdza taču cilvēku, kurš Lutera mācību izskaidros, nevis noliegs.

Galvenais — nokļūt Prāgā. Nav svarīgi, kā būs sarīkota pirmā sastapšanās. Uzmest kaut kādas Viten-bergas grāmatniekiem radniecīgas domas? Viņam negribējās darīt pat to. Kur izeja? Nu, ja viņam šīs tēzes pieprasa, viņš ir gatavs tās dot. Mincers pašrocīgi pārrakstīja Melanhtona tēzes, kuras tas bija aizstāvējis jau 1519. gadā, lai iegūtu teoloģijas bakalaura grādu. Jūs gaidāt īsti luteriskus atzinumus? Laipni lūdzu! Lielākai pārliecināšanai viņš parakstījās: «Tomass Mincers, Martina līdzcensonis dieva vaiga priekšā.»

Viņu sagaidīja svinīgi un ar lielu cieņu. Prāgā ieradies izglītots sūtnis no Vitenbergas! Tomasam bija atvērtas ievērojamu prādzinieku durvis, bet viņš atzina par labāku apmesties universitātē, kur viņu uzņēma uz valsts rēķina.

23. jūnijā viņš jau uzstājās ar lielu sprediķi. Viņa runu tulkoja čehu valodā. Pēc tam Mincers sprediķoja latīniski Bileāma kapelā. Viņš uzstājās sevišķi kaismīgi: šeit viss saistījās ar Janu Husu.

Jau pirmie Mincera sprediķi sagādāja tam panākumus. Viņš ar lielu cieņu runāja par Husu, kurš ticības uzvaras labā nebija žēlojis dzīvību. Bezgala mīļotais skolotājs un cīnītājs Jans Huss!

Šie vārdi no vācieša mutes sajūsmināja daudzus prā-dziniekus. Izrādās, ka Vācijā ir cilvēki, kuriem Husa idejas ir dārgākas nekā daudziem čehiem, kas savās mantkārīgajās interesēs luncinās ap pāvesta krēslu un kļūst par svētās lietas nodevējiem.

Dažs labs turīgs prādzinieks, kas sevi uzskatīja par reformācijas piekritēju, bija ļoti pārsteigts, kad pēc sprediķa Tinas baznīcā Mincers sāka pasniegt sakramentu abējādi. Kas tad tas? Tā rīkojās Huss, biķernieki, bet Luters taču tā nekad nedarīja!

Mācītie vīri bija pārsteigti. Ko vēl varēja no Mincera sagaidīt? Likās, viņš sludinās mērenā luterānisma garā un uzstāsies ar tādām pašām tēzēm kā iesniegtajā sarakstā. Kas to deva! Ar katru dienu viņa runās arvien skaidrāk ieskanējās tik pazīstamie taborītu motīvi. Tā Šikai vēl trūka, lai no Vācijas Prāgā parādītos cilvēks, kurš sāktu rušināt un uzpūst ar tik lielām pūlēm nodzēsto tautas sacelšanās ugunssārtu!

Te nu jums ir «Lutera līdzcensonis»! Paskatieties, ar ko viņš saietas? Ar kārtīgiem cilvēkiem, ar Prāgas universitātes lepnumu, ne sevišķi vēlas saskarties. Daudz vairāk to saista Jans Mirušs, vecais ķeceris, dievkalpojumu pretinieks, cilvēks, kuram amatnieku mīlestība dārgāka nekā viņa izglītoto kolēģu cieņa. Apbrīnojami «i Lri Mirušs atradis ar šo atnācēju kopēju valodu!

Mincera pazīšanās kārtīgajiem ļaudīm lika uzmanīties. Viņš satikās ar Matveju Poustevņiku, bijušo kažokādu izstrādātāju no Zatecas, kurš bija neprātīgi aizrāvies ar taborītu idejām un jau divus gadus ar panākumiem sludināja Prāgas trūcīgo kvartālos. Mincers sagājās arī ar Tinas baznīcas sludinātāju Vaclavu, kas necieta svētbilžu pielūgšanu.

Maģistrs Tomass un viņa pavadonis nepavisam neuzvedās tā, kā pienākas mācītiem teologiem. Viņi izturējās diezgan vienaldzīgi pret universitātes bibliotēkas dārgumiem un nesēdēja pie senajiem rokrakstiem.

Viņus bieži redzēja starp sektantiem. Kaut kas nepieredzēts! Un vai vispār šādiem cilvēkiem vieta universitātes sienās, vai tikai tiem labāk nepiederas lēts traktieris un nomales naktspatversme?

Sestais jūlijs bija palicis čehu tautas atmiņā uz visiem laikiem. Šajā dienā tika sadedzināts Jans Huss. Kopš viņa sodīšanas bija pagājis vairāk nekā simts gadu, bet tauta šo datumu neaizmirsa. Husa mocekļa nāves gadadienā čehi ar sevišķu naidu nolādēja pāvestiešus. Tieši šajā dienā dažādos zemes novados notika pret Romu vērstas uzstāšanās. Tomass un Marks bija šādu uzstāšanos liecinieki Prāgā. Pūlis iebruka klosteros, sita statujas un lauza svētbildes. Sardze nevarēja nekārtības novērst. Universitātes profesori bija nobijušies un sašutuši par plebeju mežonīgajiem izlēcieniem. Jācer, ka maģistrs Tomass kopā ar viņiem šādas galējības nosodīs. Nosodīs? Viņi abi ar Marku bija kājās visu dienu. Viņi paši gribēja visu redzēt. Kad gan beidzot tauta sāks izsviest uz ielas svētbildes arī no vācu baznīcām? Mincers skraidīja pa Prāgu piesarcis un uzbudināts. Viņš ar visu sirdi bija «grautiņu rīkotāju» pusē un to nemaz neslēpa.

Tāds cilvēks nevar atrasties universitātes paspārnē. Minceram ieteica nekavējoties pameklēt citu mitekli.

Viņš atrada pajumti pilsētas rakstveža Buriana Sobeka namā. Sobeks bija mācījies Vitenbergā un atgriezies dzimtenē kā pārliecināts reformācijas piekritējs. Viņš palīdzēja pārtulkot un iespiest vairākus anonīmi izdotus Lutera darbus. Sobeka mājā Mincers sastapās ar izglītotiem ļaudīm, kuriem patika Luters. Taču ar tiem Mincers savu mērķu īstenošanu nesaistīja. Tautā vēl dzīvas taborītu idejas. Tautai jāsaprot, kas ir īstā ticība. Veikli gan Mincers izrēķinās ar katoļu baznīc-tēviem! Mācītāji biķernieki izturējās pret Mincera uzstāšanos visai atzinīgi. Taču tas neturpinājās ilgi. Mincers, kuru bija sagaidījuši kā vienu no ievērojamākajiem Lutera piekritējiem, Prāgā nebaidījās atklāti izrādīt savu naidu pret jaunajiem «grāmatniekiem». Bija skaidrs, ka viņš tēmē uz Vitenbergas reformatoriem, kuri slavina bībeles burtu.

— Dievs nav uzrakstījis svētos rakstus ar tinti uz pergamenta, bet uzrakstījis tos ar savu pirkstu cilvēka sirdī. Nevis taustāmā bībele uzved uz pareizā ceļa, bet dieva dzīvais vārds, kas sarunājas ar cilvēka sirdi kā tēvs ar dēlu. Un šādus svētos rakstus spēj lasīt visi izredzētie, līdzko atmodies to saprāts.

— Draudžu gani ar savu zagto ticību ir kā stārķi, kuri pļavās un purvos ķer vardes un vēlāk ligzdās saviem mazuļiem atkal atrij. Mācītāji sarijas svēto rakstu nedzīvos burtus, bet pēc tam šādu melīgu ticību, grāmatu ticību, salīdzinājumā ar kuru pat uts ir ko vērta, atraugā nabaga ļaudīm!

— Kas tur ko brīnīties, ka mēs esam kļuvuši par izsmieklu visas cilvēku ģints acīs? Citas tautas ne bez pamata dēvē mūsu ticību par mērkaķošanos. Lai mums jautā ko jautādami, mēs tūlīt lepni stiepjam milzīgas grāmatas, kas pietrieptas nezin ar ko no sākuma līdz beigām. Mēs atsaucamies uz mūsu likumu: te rakstīts tas, te tas, šos vārdus sacījis Kristus, tos uzrakstījis Pāvils, par to prieka mājā izteikusies māte svētā baznīca, bet to mums novēlējis visusvētais Romas pāvests! Tā garīdznieki, kurus iesvētījis pats sātans, ar lielu troksni arī izskaidro mūsu ticību.

— Vai tad cilvēkiem prāta nav galvā, lai tie noticētu tikai norādēm uz grāmatām? Bet ko tad, ja tie, kas tās sastādījuši, ir samelojuši? Kas var apliecināt uzrakstītā pareizību? Turkus un ebrejus ar to nepārliecinās, viņi grib dzirdēt stingrākus pierādījumus. Viņiem atbild vienu un to pašu: kas tic un ir kristīts, tas taps izglābts. Un tas ir viss! Savu ticību tā var izklāstīt tikai muļķi.

— īstā ticība vienlīdz saprotama visiem cilvēkiem, kā pagāniem, tā ebrejiem. Svētais gars var pārņemt ikvienu cilvēku, ja viņā atmodies saprāts, un viņš var celties cīņai ar nešķistajiem. Laiks izredzētajiem pašiem sludināt dieva vārdu!

Čehu valodas nezināšana Minceru ļoti traucēja. Ar izglītotiem cilvēkiem viņš sarunājās latīniski vai vāciski. Bet ne jau šādām sarunām viņš bija ieradies Prāgā. Mincers gribēja, lai tauta viņu saprastu. Viņa sprediķus un runas tulkoja divi tulki. Taču Mincers juta, ka tie viņu ne katrreiz saprata. Viņa dedzīgās, kvēles pilnās runas svešā mutē daudz ko zaudēja.

Mincera sprediķos kā sarkans pavediens vijās cauri doma par tuvo apvērsumu un par nepieciešamību asināt sirpjus gaidāmajai pļaujai. Viņš bieži pieminēja Husa slaveno vārdu. Vai tad pēcteči izrādīsies šī dižā cīnītāja necienīgi?

Dažādu iemeslu dēļ viņam sāka likt šķēršļus. Nepārvaldot valodu, sprediķot taču ir pārāk grūti! Kāpēc maģistram Tomasam jāuzstājas baznīcās, kur ir tik liels ļaužu pieplūdums, parocīgāk izklāstīt savu mācību privātās mājās, sarunājoties ar saprātīgiem cilvēkiem, kuri pienācīgi novērtēs viņa plašās zināšanas teoloģijā un izteiksmīgās latīņu valodas cildeno stilu. Mincers šos padomus noraidīja. Ir gan augstprātis! Svešā pilsētā uzvedas gluži kā paša draudzē. Un, kad nākamajā reizē Mincers gribēja runāt no baznīcas kanceles, to neatļāva. Mincers aizgāja saniknots un sāka uzstāties tieši uz ielas. Viņus ar Marku ielenca liels pūlis. Bet vai tad Prāgā jau mazums klejojošu sludinātāju, lai tautu musinātu vēl kaut kādi ienācēji?

Uzturēšanās Prāgā ar katru dienu kļuva grūtāka. Pārliecinājušies, ka Mincers ir cilvēks ar gluži pretējiem uzskatiem, nekā bija licies sākumā, biķernieki uzsāka pret viņu īstu karu. Oktobra beigās tie panāca, ka

Minceram vispār aizliedza sprediķot. Viņi grib aizbāzt tam muti? Cer, ka tas ar viņu intrigām samierināsies un, nobijies no soda, žigli laidīsies uz mājām? Slikti tie Minceru vēl pazīst! Viņš griezīsies tieši pie Prāgas kopienas, uzrakstīs uzsaukumu un izkārs to visredzamākajās vietās.

«Es, Tomass Mincers, dzimis Štolbergā, uzturēdamies Prāgā, dārgā un svētā cīnītāja Jana Husa pilsētā, griežos pie izredzētajiem, griežos pie visas pasaules, pie visiem, kurus šīs rindas aizsniegs. Kam ir ausis, tas lai dzird! Dievs mani saderējis pļaujai. Esmu uzasinājis savu sirpi tāpēc, ka visas manas domas pieder taisnībai! Ar visu savu sirdi es nolādu bezgožus. Tāpēc jau esmu ieradies jūsu zemē, mani mīļie čehi, lai viņus pievārētu. Es prasu no jums tikai vienu — mācieties paši saklausīt dieva dzīvo vārdu, un jūs sapratīsit, cik zemiski kurlie baznīctēvi apmānījuši visu pasauli. Palīdziet man cīnīties pret varenajiem ticības ienaidniekiem, un jūs kļūsit viņu negoda liecinieki. Jūsu zemē radīsies jauna apustuliska baznīca, un pēc tam tā izplatīsies visur. Tuvākajā nākotnē vara uz mūžīgiem laikiem pāries tautas rokās!»

Marks bija ārkārtīgi uztraukts. Ienaidnieki izlietojot visus līdzekļus, lai aizbāztu viņiem mutes. Viņš nospļāvies par aizliegumu uzstāties tautas priekšā un šodien atkal runājis uz laukuma. Bet tas viss ņēmis ļaunu virzienu. Baznīctēvi sagatavojuši viņam pārsteigumu: tie kaut kur bija savākuši visādus salašņas un uzrīdīja tos «ķecerim vācietim». Ja ļaudis, kuri klausījās, nebūtu Marku aizstāvējuši, tad tas nebūtu izgājis sveikā. Viņu vienkārši būtu nomētājuši akmeņiem. Tikko paguvis aizmukt, un tīrā laime, ka ticis cauri vienīgi ar sasitumiem. Tā vien liekas, jaunuzradušos praviešus no Vāc-zemes uzdots piekaut līdz nāvei.

Mincera acis aiz dusmām satumsa. Ar šādiem jokiem viņu neiebaidīs! Dodoties uz Čehiju, viņi ar Marku zināja, ko liek uz spēles. Ja būtu meklējuši mierīgu dzīvi, tad sēdētu savās mājās kaut kur Erfurtē pie bagātīgas profesoru maltītes vai izklaidētos ar malvāziju jautrā Elsterbergas pirtī!

Par spīti aizliegumam uzstāties atklātībā, par spīti ■ ikmeņu krusai, kas pavadīja Marku, Mincers turpināja pulcēt ap sevi ļaudis. Viens otrs labvēlis mēģināja vest viņu pie prāta. Labi, viņš nebaidās no akmeņiem un nūjām. Bet vai viņš tiešām nesaprot, ka tagad, kad izdots ķeizara edikts par dumpiniekiem, viņu var saķert un izdot impērijas valdībai, lai izrēķinātos? Mincers atmeta ar roku: mocekļa likteni viņš nemeklē un arvien atzinis par labāku laikā pazust, lai turpinātu cīņu citā vietā, nekā labprātīgi atdotos ienaidnieka rokās, tomēr nekas, ne nežēlīga spīdzināšana, ne nāves soda draudi viņu nepiespiedīs kļūt savam uzdevumam neuzticīgam.

Viņa ieceres bija milzīgas. Prāgai, šim husītu šūpulim, jākļūst jaunās atbrīvošanās kustības vadītājai. Mincers steidzināja tulku. Savam «Uzsaukumam» viņš piešķīra lielu nozīmi. Taču laist to klajā neizdevās.

Baumas, ka varas iestādes apņēmušās «vācu ķecerus» apcietināt, gluži negaidīti apstiprinājās. Mincers un Štībners atradās savā istabiņā, kad izdzirdēja lejā skaļas balsis. Tur ķildojās saimnieks: viņu neizlaida uz ielas. Pavēle bija stingra: lai no mājas neizietu neviena dzīva dvēsele. Durvīs stāvēja četri sardzes vīri.

Apdomāties trūka laika. Lejā, pie vienīgās izejas — sardzes vīri, augstu virs bruģētā pagalma — mazs lodziņš, blakām — gandrīz pilnīgi gluda siena un neiedomājami stāvs, aizdomīgi veciem dakstiņiem segts jumts.

Mincers iestūķēja mugursomā visus savus rokrakstus.

Novembra beigās naktis Prāgā ir tumšas un lietainas. Vējš apdzēš lukturus. Sardze lād likteni un nejauko laiku.

SEPTĪTĀ nodaļa «VASARA JAU PIE DURVĪM»

Vartburgas mājīgā pils neatdeva Luteram sirdsmieru. Sākās tas, no kā viņš baidījās. Baumas par nemieriem atklīda no visām malām. Cilvēki pārāk sliecas miesīgi uztvert pat viscildenākās domas. Viņi neapmierinās ar kristīgās patiesības gaismu, bet prasa izšķirošas pārmaiņas. Amatnieku zeļļi ķeras pie āvām. Uz ielām garīdzniekiem nopakaļus atskan zaimi un lido mēslu pinkuļi. Ļaudis pulcējas slepenās sanāksmēs. Un ne jau tikai Cvikavā vien. Daži tīko bagātos baznīcas īpašumus, grib iznīcināt klosterus, bet citi nepiemirst norādīt arī uz kungu pilīm.

Nesenos notikumus viņiem nepatīk atcerēties. Pat Vi-

lenbergā, šajā saprātīguma citadelē, neiztika bez galē-libām. Studenti, skaļi bļaudami, ielauzās klosterī un sadauzīja altāri: sak, labāk izlietot būvmateriāliem, lai uzceltu karātavas un ierīkotu soda vietu. Simtreiz labāk būt bendem nekā trīskārt nolādētam pāvestietim! Zem skolnieku apmetņiem bija paslēpti kaili kinžali.

Luteru jau sen bija mocījusi doma, ka viņa iesāktā kustība pret paša gribu pārvērtīsies vispārējā dumpi. Tagad, 1521. gada decembrī, viņš to saprata pavisam skaidri. Saniknotā tauta sacēlusies negrib palikt pusceļā. Kā aizšķērsot ceļu lavīnai, kad tā jau sakustējusies? Dumpības gars jāapspiež pašā iedīglī. Viņš atlika sāņus tulkojumu rokrakstus un ķērās pie spalvas. Savu jauno darbu Luters atzina par ļoti svarīgu. Tas saucās «Draudzīgs brīdinājums visiem kristiešiem izsargāties no dumpjiem un nemieriem».

Jābaidās, rakstīja Luters, ka viss beigsies ar sacelšanos. Garīdzniekus, mūkus un bīskapus nogalinās vai padzīs, ja vien tie paši neveiks nopietnus un nozīmīgus uzlabojumus. Vienkāršais cilvēks, nodarīto pārestību saniknots, vairs negrib ciest un laidīs darbā rungas un spriguļus. Sacelšanās briesmas ir lielas, taču Luters tomēr esot pārliecināts, ka tā nenotiks. No augšas pā-vestiešiem sagatavots daudz ļaunāks liktenis nekā miesīgā nāve: Kristus tos nonāvēs ar savas mutes elpu. Pastardienā pāvests Antikrists un tā dienderi tiks sodīti ar mūžīgu nolādējumu, par kuru nav nekā briesmīgāka. Atsaukdamies uz pravieti Dānieļu, Luters apgalvoja, ka Antikrista valstība sakritīs pīšļos bez roku pieskāriena.

«Bet vienkāršie ļaudis jānomierina un tiem jāaizrāda, lai atturas no dumpīgām runām un iecerēm un bez varas iestāžu pavēles un to ziņas neko neuzsāk.» Dumpis ir neprātīgs pasākums. Ja pūlis saceļas, tad tas vairs neatšķir labo no ļaunā. Sitieni birst, kā pagadās.

Vadītāju pienākums sacelšanos novērst — tāpēc jau arī tiem dots zobens. Tikai likumīgajai varai tiesības lietot spēku. Bet kristieša augstākais pienākums ir pazemība. Tautai jāpalīdz varas iestādēm. Lai dievs nedod aizsteigties priekšā! «Kamēr vēl nerīkojas valdnieki, tikmēr ari tu savaldi savas rokas, savu muti un savu sirdi un neko neiesāc. Ja priekšniecība negrib uzstāties, tad ari tu nedrīksti to gribēt. Bet, ja tu paliec pie sava, tad esi sliktāks par ienaidnieku.»

Viņš, Luters, nekad nebūs uz vienu roku ar dumpiniekiem. Cilvēks, kurš nostājas uz dumpinieku ceļa, tūlīt kļūst netaisns un sagādā vēl lielāku ļaunumu nekā viņa pretinieki. «Es arvien būšu ar tiem, kuri cieš no dumpja, kaut arī tiem nebūtu taisnība. Es arvien būšu pret tiem, kas ceļ dumpi, lai arī pati lieta būtu cik taisnīga būdama, jo dumpis nevar iztikt bez nevainīgām asinīm un liela ļaunuma. Pats dievs aizliedzis sacelties. Tas, kurš labi izpratis manu mācību, nekad nepiedalīsies dumpī.»

Tautas varmācīgajā rīcībā Luters saskata reformācijas idejas bojā eju. «Tu jautā — ko darīt, ja varas iestādes negrib iesākt? Vispirms jāapzinās, ka pāvesta valdīšanu mums uzsūtījis dievs par mūsu pašu grēkiem, tas jāapzinās un no šiem grēkiem jāatbrīvojas.» Cīņa ar Antikristu jāturpina. Kad ar dieva vārdu tas no cilvēku sirdīm būs izdzīts, līdz ar to viņš arī būs iznīcināts. Tā viņu pieveikt vieglāk nekā ar simts dumpju palīdzību.

Pat atsaukšanās uz pravieti Dānieļu Luteram bija vajadzīga tikai tāpēc, lai noraidītu katru domu par sacelšanos. Dumpji ir sātana viltus darbi. Sargieties no tiem! Antikrista valstība ies bojā arī bez cilvēku roku līdzdalības!

Atgriezušies dzimtenē, Marks un Tomass satikās ar Štorhu. Niklass pastāstīja, ka Cvikavā liela daļa iedzīvotāju atklāti zākājoties par garīdzniecību. Maģistrāts nav varējis tikt ar ķeceriem galā un lūdzis hercoga Johana palīdzību. Štorham nācies pilsētu atstāt, bet padomnieki ne bez iemesla žēlojoties, ka tur vēl arvien valdot dumpīgs noskaņojums.

Ne jau tas vien vēl priekšā! Brauciens uz Čehiju nebija veltīgs. Vienkāršo čehu vidū valda stiprs taborītu noskaņojums, taču varas iestādes to prasmīgi apspiež. Bet arī Romai naidīgajos čehu virsējos slāņos maldīgi saskatīt sabiedrotos radikālai reformācijai, kas neaprobežotos vienīgi ar baznīcas lietu nokārtošanu. Patiesu, īstu tautas reformāciju var izdarīt tikai pilsētu un lauku trūcīgās šķiras! Visur jādibina «Izredzēto savienības»!

Mincers nodomājis tuvākajos mēnešos pabūt daudzās vietās. Viņi norunāja, ar kā starpniecību apmainīties vēstulēm. Niklass un Marks devās uz Saksijas ziemeļiem.

Pirms Ziemas svētkiem negaidīti, kā atbrāzies viesulis, Štībners un Štorhs parādījās Vitenbergā. Šo laiku viņi bija it kā tīšām izvēlējušies: neapmierināto nepacietīgās balsis pilsētā kļuva arvien skaļākas. Ja pāvests ir Antikrists, bet viņa kalpi sātana rokaspuiši, kāpēc līdz šim saglabājas vecie riti un nav sasisti altāri?

Drīz vien par atnācējiem sāka runāt visa pilsēta. Un kas tur par brīnumu! Viņu runas satrauca ļaudis. Pienācis laiks rīkoties. Vai universitātes vīri vēl ilgi jauks cilvēkiem prātus un ar bībeli kā ar vīģes lapu aizsegs nešķīsteņu negodu? Vienkāršajam cilvēkam grāmatnieku pārgudrie izklāsti nav vajadzīgi. Viņš sadzirdēs dieva balsi paša dvēselē un zinās, kā pareizi rīkoties. Ja tauta alkst pārmaiņas, tad tai jāsaslienas un jāķeras pie pāvestiešiem, negaidot, kamēr beidzot sadūšosies mācītie grāmatnieki. Laiks izbeigt gan latīniskos dievkalpojumus, gan elku pielūgšanu, gan varas iestāžu patvaļu!

Štorhs nozuda amatnieku mājās, bet Štībners meklēja klausītājus starp universitātes pasniedzējiem un studentiem. Viņš pazina Karlštatu un Melanhtonu un cerēja pārvilkt tos savā pusē. Karlštats jau sen izteicās par dievkalpojumu reformu, bet aiz lielas piesardzības savos sprediķos uz to aicināt neriskēja. Vai viņš vēl ilgi svārstīsies?

Marka un Niklasa vārdi krita auglīgā zemē. Ziemas svētku naktī amatnieki un studenti ālējās kā negudri: ņirgājās par dievkalpojumu, draudēja mācītāju caururbt lodēm, sasita svētbilžu lampiņas un klaigāja izlaidīgu dziesmu «Pazaudēja meiča zābaciņu». Citā baznīcā, lai nomāktu lūgšanas, trakuļi atdarināja vilku kaukšanu.

Karlštats nolēma atteikties no latīņu mesas. Viņš iznāca pie altāra laicīgās drānās, runāja vāciski un dievkalpojuma laikā pasniedza sakramentu abējāda veidā.

Viņš sarāva visas saites ar Romas baznīcu, atteicās no solījuma nedoties laulībā un otrajos Ziemas svētkos saderinājās ar jaunu meiču. Bet tas bija tikai sākums. Marks un Niklass, piekrizdami gan Karlštata jauninājumiem, gan svētbilžu apkarotāju kustībai, nebūt nedomāja aprobežoties ar to vien. Viņi sludināja, ka tuvākajā laikā Vācijā notikšot lielas pārmaiņas.

Daudziem Vitenbergā pēkšņi kļuva skaidrs, ka cilvēki, kuros vieni saskatīja eksaltētus savādniekus, kas noņemas kā jukuši ar pārkristīšanu, bet citi «praviešus», kas bez liekām ceremonijām sarunājas ar dievu, patiesībā ir visbīstamākie dumpinieki. Un viņi to arī nemaz neslēpa. Taisnība, Cvikavā neiztika bez ķildām, vienu otru iesēdināja cietumā, bet viņi bija spiesti pilsētu atstāt. Tā bija tikai pārejoša neveiksme. Drīz, pavisam drīz taisnie cilvēki ar savām rokām apsitīs visus netaisnos!

Kad Štorhs un Štībners visu to izskaidroja Melanhto-nam, to pārņēma neaprakstāms uztraukums. Viņš saprata, ka ne jautājums par kristīšanu, ne viedīgie sapņi, ne dieva «dzīvā» balss nav galvenais. Galvenais bija aicinājums uz varmācīgu apvērsumu. Atsaukdamies uz bībeli, viņš mēģināja celt ierunas, pārliecināja, ka kristietim jābūt lēnprātīgam, nevis dumpības gara pilnam, taču veltīgi. Štībners bija apbrīnojami labs bībeles pazinējs un uz katru Melanhtona argumentu atbildēja ar desmitiem daudz svarīgāku un pārliecinošāku argumentu. Melanhtons apmulsa. Dumpinieks pārvērš evaņģēliju politiskā programmā pret visu pastāvošo kārtību. Viņš sajuta savu bezspēku. Pat viņam, Lutera tuvākajam līdzgaitniekam un mīlulim, Marka runās daudz kas šķita pareizs. Štībners ar saviem argumentiem iedzina viņu strupceļā. Ak, kaut šeit būtu bijis Martins! Vienīgi viņš var tikt skaidrībā ar visiem šiem nolādētajiem jautājumiem. Par vienu Melanhtons nešaubījās: ja Štorhs un Štībners savu uzskatu sludināšanu vēl turpinās, tad arī Vitenbergā tas beigsies ar dumpi.

Sabiedētais Melanhtons griezās ar vēstuli pie kūrfirsta. Šeit norisinoties ārkārtīgi svarīgi notikumi, kas apdraudot vispārējo mieru. Nepieciešams, lai Luters nekavējoties atgrieztos.

Pret Melanhtona vēstuli Fridrihs izturējās visai labvēlīgi, taču Lutera iejaukšanos atzina par nesavlaicīgu.

Uzzinājis no Melanhtona par «praviešiem», Luters sākumā neizteica vēlēšanos ierasties Vitenbergā. Nē, viņu dēļ atgriezties tam nenāk ne prātā. Taču šie nevērīgie vārdi nepalīdzēja atbrīvoties no nemiera. Mincera sūtņi Vitenbergā atrada daudz piekritēju. Viņu spiedienam sāka piekāpties pat maģistrāta locekļi: nodibināja sabiedrisko kasi trūcīgajiem, slēdza prieka mājas, bet to iemītnieces izklīdināja. Šodien viņi piekrīt grozījumiem dievkalpojumos, bet rit dumpinieku bandas priekšā izrādīsies pilnīgi bezspēcīgi. No dievnamiem iznes un dedzina svētbildes. Karlštats aizvien stiprāk pakļaujas Mincera ideju ietekmei. Amatnieki spriedelē par evaņģēliju un izrunājas, ka pāvestieši neesot vienīgie vaininieki Vāczemes nelaimēs.

Un tas viss notiek Vitenbergā, viņa Vitenbergā! Luters saprata stāvokļa nopietnību. Protams, viņš var nosēdēt Vartburgas pilī arī turpmāk, bet vai viņš neriskē uz visiem laikiem pazaudēt garīgā vadoņa lomu? Vai viņam tiesibas pieļaut, ka viņa iesāktajā kustībā pilnīgi noteicēji kļuvuši galējību piekritēji? «Draudzīgs brīdinājums visiem kristiešiem izsargāties no dumpjiem un nemieriem» nav izrādījies pietiekami iedarbīgs. Dumpības gars pārņem tautu arvien vairāk.

Luteru tirdīja smagas domas, kā tautas sašutuma draudošo straumi vājināt un ievadīt «likumīgā» gultnē. Viņš ar visu savu būtni bija pret dumpi. Taču hercogs Georgs visās nekārtībās, kādas notika Vitenbergā, ķeizara galmā apvainoja tieši Luteru. Valdība pieprasīja kūrfirstam izbeigt noziedzīgos jauninājumus un atjaunot parasto dievkalpojumu kārtību.

Luters vēl svārstījās līdz tam brīdim, kamēr nebija saņēmis Fridriha vēstuli. Kūrfirsts bija diplomāts. Viņš nepavēlēja Luteram atgriezties, gluži otrādi — brīdi nāja no briesmām. Viņš varot atstāt Vartburgu tikai ārkārtējas nepieciešamības gadījumā un arī tad tikai uz savu galvu. Sl vēstījuma jēga Luteram bija skaidra: kūrfirsts lūdza palīdzību.

Jau nākamajā dienā Luters steidzīgi izbrauca uz Vi-tenbergu.

Doktors Martins bez aplinkiem paziņoja — nekārtības Vitenbergā ir paša sātana roku darbs. Luters sakopoja visu savu daiļrunību, lai bīstamo nepaklausības garu iznīdētu. īsts kristietis nepieļauj pat domu, ka varētu lietot spēku. Dziļi maldās tas, kurš pārliecināts, ka dvēseles glābšanai nepieciešams sasist svētbildes, pasniegt vakarēdienu abējādā veidā vai pamudināt garīdzniekus doties laulībā. Ja pestīšana būtu atkarīga no tā, tad arī cūku varētu pārvērst par kristieti. Viņš bargi nosodīja tos cilvēkus, kas pieprasīja jaunievedumus. Tādā ceļā tie dieva valstību neiegūs. Tikai ticība glābj cilvēku!

Šķita, ka Luters pārspēj pats sevi. Kā apgalvoja kāds klausītājs, pret viņa vārdiem nevarēja palikt vienaldzīgi pat akmeņi; tas, kurš viņu vienreiz bija klausījies, gribēja dzirdēt Vitenbergas lakstīgalu vēl un vēl.

Izskaust iesakņojušos maldus nebija viegls darbs. Luters uzstājās astoņas dienas pēc kārtas. Liekulīgi spriedelēdams par «iecietību pret vājajiem», kas uzticīgi vecajam kultam, viņš krasi nosodīja bīstamos jaunievedumus. Naudasmaisi atviegloti uzelpoja. Maģistrāts pilsētas vārdā nosūtīja Luteram alu, vīnu un vadmalas baķi jaunam garīdznieka tērpam.

Lutera sprediķi martā pilnībā pieskaņojās viņa «Draudzīgajam brīdinājumam». Vai tiešām Martins kļuvis par firstu rokaspuisi? Varbūt vēl nav par vēlu, varbūt Luters apdomāsies. Viņa balsi uzklausa visa vācu tauta. Daudzi viņā saskata varoni — Vācijas Heraklu. Vai patiesi viņš atzīst par labāku firstu pakalpiņa neapskaužamo lomu?

Nepieciešams, lai Tomass satiktos ar Luteru un mēģinātu to pārliecināt. Marks uzstāja. Bet Tomass tam nepiekrita. Par vēlu! «Draudzīgajā brīdinājumā» Luters izteicies pietiekami skaidri. Iedomādamies sevi par jaunu pāvestu, viņš aizgājis pārāk tālu un tagad no savas taciņas vairs nenovērsīsies. Ja Stībners veļas, lai viņš pats atkal dodas uz Vitenbergu.

Luters neizrādīja patiku ar Marku aprunāties. Viņš tīši no tā izvairījās un tikšanos novilcināja. Stībners nepiekāpās. Saruna, kura Lutera cellē beidzot notika, bija asa. Jo ilgāk tie strīdējās, jo vairāk noskaidrojās, cik abu uzskati nesamierināmi.

Luters velti aicināja Marku ievērot mērenību. Kāpēc tas, atmetis teoloģiju, viņu nesaskaņas tā saasina, ka tās pārvēršas par tīro politiku? Stībners nevēlējās slēpties aiz gudrām frāzēm. Viņš izklāstīja Mincera piekritēju viedokli. Doktors Martins, protams, neredzot sliktāk par citiem, ka reformācijas kustība nonākusi krustceļos. Apstāties vai iet tālāk? Aprobežoties vienīgi ar baznīcas reformu? Vitenbergas profesori par to vien tikai sapņo. Cīņā ar pāvestu viņi paļaujas uz firstu atbalstu, kuri cer iegūt klosteru zemes. Taču šo nožēlojamo mērķu dēļ nebija vērts kaut ko pat iesākt.

Izspriedelēties par taisnīgumu un atstāt visu pa vecam — visus tirānus firstus, izsūcējus muižniekus? Un vienkāršie ļaudis lai joprojām pazemīgi panes visu, kā kungi ar tiem rīkojas? Ne jau to tauta vēlas! Lai pilnīgi atbrīvotos no visām nastām, darbā jālaiž zobens!

Luteram pārvērtās seja. Tātad Mincers un tā piekritēji dziras gāzt tagadējos valdniekus un sagrābt varu?!

Viņi abi viens otru labi saprata. Esiet vīrišķīgs, doktor Martin, skatieties uz priekšu! Ar ko jūs esat? Ar tautu? Vai arī jūs atkal paslēpsities kaut kur Vartburgā un aiz bārdainā rešņa kūrfirsta muguras tikai noskatīsities?

Varas sagrābšana? No šī vārda vien Luteram kļuva baismi. Redz, pie kā noved Mincera mācība! Nē, viņš šādiem uzskatiem nepiekrīt. Kristus taču sacīja Pilātam, ka viņa valstība nav no šīs pasaules. Kristus saviem mācekļiem piekodināja, lai tie nepielīdzinātos laicīgajiem kungiem. Luters slēpās aiz evaņģēlija citātiem kā aiz sienas. Kristīgās brīvības idejas nedrīkst saprast tik pasaulīgi. Cilvēku var glābt ticība un vienīgi ticība!

Bet, kas attiecas uz pravietojumiem par gaidāmo apvērsumu, netaisno iznīcināšanu un dieva valstību zemes virsu, tad tas viss ir tīra fantāzija un lidināšanās mākoņos.

Luters visu laiku atsaucās uz bībeli. Viņi nikni strīdējās, kliedza, sita uz galda dūres. Luters uzstādīja nepiepildāmu prasību: ja pravieši un fantazētāji, kas murgo par tuvo apvērsumu, gribot viņu par savu taisnību pārliecināt, lai parādot brīnumu.

Štībners viņu pārtrauca. Luters velti tā iekarstot. Viņš, Marks, tagad zinot, ko Luters domā: viņš domā, ka cilvēkiem, kurus dzēlīgi nosauc par fantazētājiem, ir taisnība. Vai tā nav?

Luters samulsis klusēja. Marks bija panācis skaidrību. Luters negribēja atbildēt. Par ko vēl strīdēties? Vēl tai pašā dienā Marks aizgāja no Vitenbergas. Nākamajā rītā, mazliet atvēsis, viņš vēlreiz izmēģinājās Luteru pārliecināt. Tas uz viņa vēstuli atbildēja naidīgi un izsmiedams: «Ardievu, visumīļotais!»

Nu, kam bija taisnība! Viņš jau bija zinājis, ka no Štībnera ieceres nekas prātīgs neiznāks. Tagad arī Storhs pošas uz Vitenbergu. Lieka vārdu šķiešana! Lai cik pārliecinošus pierādījumus tie minētu, viss velti. Martins cieši pieķēries bībelei. Viņš no savas pārliecības neatteiksies. Viņam ar savām spējām tīrais nieks izkļūt no jebkura stāvokļa. Lai šie strīdi viņa cellē būtu cik smagi būdami, viņš nekad neatzīs savu sakāvi un tik un tā lielīsies, ka sadevis saviem pretiniekiem pa skaustu.

Viņu vairs nepārliecinās. Luters atgriezies no Vart-burgas kā uzticams kūrfirsta sulainis. Tam visam bija sava loģika. Atsakoties no domām par tautas sacelšanos, tam nenovēršami bija jāmeklē valdītāju atbalsts. Vai nu ar tautu pret firstiem, vai ar firstiem pret tautu.

Dziļi sašutis, Tomass patlaban nespēja Luteram uzrakstīt. Viņš nosūtīja vēstuli Melanhtonam. Nevar aprobežoties tikai ar grāmatu ticības izpratni. Tādā gadījumā teoloģija nav ne plika graša vērta! Slēpdamies aiz vārdiem par iecietību pret vājajiem, Luters patiesībā izpilda kūrfirsta gribu. Tuvojas izšķirošās dienas. Drīz pienāks laiks ķerties pie sirpjiem, lai atšķirtu labos kviešus no nevērtīgajam pelavam! Neizdabājiet saviem valdniekiem! Vasara jau pie durvīm!

Atteikdamies noliegt savus uzskatus, Luters Vormsas reihstāgā bija izmetis spārnoto frāzi: «Pie tā es palieku, un citādi es nevaru.» Pabeigdams vēstuli Melanhtonam, Mincers latīņu tekstā iesprauda zobgalīgu teicienu vāciski: «Ak, pārsmalcinātie grāmatnieki, neskaišieties, es citādi nevaru!»

Kā viss mainās! Cilvēks, kurš ilgi šķita visādu juku cēlonis, tagad uzstājās gluži kā impērijas valdības pilnvarotais. Kārļa padomnieki pavisam negaidīti Luterā saskatīja «spēcīgu kārtības atbalstu». Pats pirmais ķeceris un elles izdzimums — ak, likteņa izsmiekls! — bija uzņēmies pāvestiešu atbalstītāja lomu.

Tagad galvenos draudus savām idejām Luters nesaskatīja ne Romas kūrijas intrigās, ne ķeizara galma nostājā. Visu savu degsmi, visu savu kvēli un izcilās polemizētāja un sludinātāja dāvanas tas vērsa pret cilvēkiem, kuri vēl nesen bija uzskatījuši viņu par savu garīgo vadoni un cīņas biedru. Nē, nē, viņš par jaunajiem praviešiem neko negribot ne zināt. Tie iesākot ar lielīšanos, ka personīgi sarunājas ar dievu, bet beidzot ar aicinājumiem uz dumpi un asinsizliešanu. Cik vien spēdams viņš tīši sagrozīja īstenību un visiem spēkiem pūlējās iztēlot Minceru un tā piekritējus par ākstīgākajiem fanātiķiem. Viņš rokām un kājām taisījās vaļā no tiem, kuri loloja domas par sacelšanos. Ne velti jau «draudzīgajā brīdinājumā» bija pasvītrojis, ka dumpi nekad neatbalstīs. Ja esot tādi uz dumpi noskaņoti cilvēki, kurus uzskatot par viņa piekritējiem, tad viņam par to neesot nekādas daļas. Arī pāvestieši taču daudz ko izdarot Kristus vārdā!

Atgriezies Vitenbergā, Luters uzklupa fanātiķu noziedzīgajiem jauninājumiem. Viņš nosodīja jebkuru dumpīgā gara izpausmi. Pat dievkalpojumu reforma esot priekšlaicīga un jāatceļ. Viņš atjaunoja vecos ri-tus — darīja tieši to, ko no kūrfirsta prasīja impērijas valdība. Vēl nesasistās un nesadedzinātās svētbildes tika novietotas agrākajās vietās.

Doktors Martins mīlēja runāt par cilvēka tiesībām brīvi izteikt savas domas. Bet ko viņa sludinātā brīvība bija vērta? Citādi domājošiem Luters neļāva ne muti atvērt. Paslepšus viņš panāca, ka kūrfirsts aizliedza Karlštatam sprediķot. Luters nikni uzbruka visām idejām, kuras atzina par kaitīgām. Visu, kam viņš nepiekrita, viņš izsludināja par viltus mācību, sātana izdomājumiem, fanātiskiem murgiem. Visus, kas gribēja iet tālāk par viņu, Luters sāka nopulgot kā bīstamākos fanātiķus, kaitīgus sapņotājus un apsēstus fantastus.

Aprīļa beigās Luters kopā ar Meisenes bīskapu un vēl vienu pāvestieti profesoru — piemērota sabiedrība! — devās braucienā pa Vāczemi. Viņš palīdzēja atjaunot katoliskos ritus, izskauda ticīgo dvēselēs sazvērestības un nepaklausības asnus. Ne bez nolūka viņš Cvikavā sprediķoja vairākas dienas no vietas. Luters ļoti centās, taču par sekmēm nebija pārliecināts. Viņam nācās atzīt, ka pilsētas iedzīvotāji ļoti stipri saindēti ar Mincera idejām.

Tas bija smags gads. Nebeidzamie ceļi, pastāvīgās briesmas, grūtības, sūrs trūkums. Taču Tomass nežēlojās: svēta lieta prasa pašaizliedzību. Vienā un tai pašā pilsētā viņš ilgi neuzkavējās. Reizēm to atstāja pats — Vācija plaša, un patiesības vārds vajadzīgs visur! — bet visbiežāk tam vajadzēja aizvākties pret savu gribu. Starp ļaužu simtiem, kurus viņš gribēja iesaistīt cīņā, nereti atgadījās arī spiegi un nosūdzētāji.

Vasarā viņš apmetās Nordhauzenes pilsētiņā, tomēr nenodzīvoja tur ilgi un jau septembrī bija spiests to pamest. Viņš apstaigāja Tīringu un Saksiju un izplatīja tautas reformācijas idejas. Viņu pastāvīgi ielenca klausītāji.

Kas ir īstā ticība? Grāmatnieki apgalvo, ka debesu valstībā visi kristieši esot brīvi un vienlīdzīgi, bet zemes virsū ikvienam jāapmierinās ar esošo. Dvēseles glābšanai neesot svarīgi, vai tu esi vergs vai valdnieks. Dzimtcilvēks, ja tas īsteni ticot, jau esot brīvs. Tāpēc šajā pasaulē pacietīgi jāpanesot gan nevienlīdzība, gan nebrīve.

Bet vai tad to gaida tauta? Trūcīgie ļaudis pilsētās un

I.iukos, visādām nastām pārmērīgi nospiesti, grib pati, īkt patiesu brīvību. Viņi tikko sākuši to prasīt, bet Luters ar uzticamu gudrinieku baru jau klāt kā saukts Biksta ar pirkstu biezās grāmatās un brēc pa visu Vāc-zemi, ka grēks sajaukt garīgo ar pasaulīgo un ar evaņģēliju pamatot pārmaiņu likumību. Aizgūdamies pamāca, pārliecina, brīdina: pats sātans runājot ar to mutēm, kuri apgalvojot, ka dievs cilvēkiem pavēlējis arī zemes virsū būt vienlīdzīgiem un brīviem.

Lutera grāmatnieki palīdz tirāniem noturēties uz vecā ceļa. Nē, īstā ticība ir citāda — tā prasa pilnīgu brīvību un visas mantas kopību. To var saprast pat turks.1

Vējš dzenāja pa ceļiem dzeltenas lapas. Naktis kļuva aukstas. Ziema vairs nebija aiz kalniem, kad Tomasam paziņoja, ka Hallē sieviešu klosterim piederošā baznīcā atbrīvojusies biktstēva vieta. Iepriekšējais garīdznieks bija atmetis ar roku solījumam nedoties laulībā, apprecējies un aizbraucis. Klostera priekšniece neiebilda, ka to atvieto Mincers, ja tikai viņš neizmaksātu pārāk dārgi.

Mincers ieradās Hallē dziļi saviļņots. Te viņam viss bija pazīstams: ir diženais Sarkanais tornis tirgus laukumā, ir pilsētas šķērsieliņas. Šur un tur viņš uzdūrās akmeņu grēdām un dēļu kaudzēm. Pašreizējais val-donis — kardināls arhibīskaps Albrehts daudz būvējās. Albrehts vēlējās, lai viņa pilsēta, skaista un dižena, pretsvarā Vitenbergai kļūtu par zemes garīgo centru un vecās ticības balstu.

Minceram ar Halli saistījās daudz atmiņu. Tieši šeit pirms desmit gadiem vēl gluži zaļš jauneklis viņš bija rīkojis sazvērestību pret arhibīskapu Ernstu. Te viņš pirmoreiz mēģināja radīt savu slepeno savienību. Viņu piemeklēja neveiksme un vajadzēja bēgt. Tiesa, Ernsts drīz nomira, taču Tomass toreiz neuzdrošinājās atgriezties.

Mincera pienākumi nebija lieli un atstaja daudz brīva laika. Visas viņa sirdsdomas piederēja cīņai: viņš atjaunoja agrākās pazīšanās un pūlējās, lai radītu «Izredzēto savienību».

Nevienu Vitenbergas zinātnieku Mincers nevērtēja tik augsti kā Andreasu Karlštatu. Tomass nepiemiedza acis par viņu nopietnajām savstarpējām nesaskaņām, taču bija pārliecināts, ka tās izdosies pārvarēt. Dažas no viņa idejām Karlštats pieņēma. Jā, viņam neesot iebildumu izskaidrot pa jaunam vācu mistiķus, cīnīties pret svētbilžu pielūgsmi un uzklausīt dieva «dzīvo vārdu». Bet arī Karlštatu atbaidīja, ka Mincera mutē bībeles teksti pārvēršas bīstamā politiskā programmā. Tad dodiet dievam, kas dievam pieder, un ķeizaram, kas ķeizaram pieder! Karlštats bija teologs līdz matu galiem. Viņu aizrāva ticības dogmas un ētiskās mācības. Viņš neatlaidīgi meklēja ceļus uz morālo pilnību.

Karlštats sarakstījās ar Minceru, tomēr ne visai bieži. Jau tā nācās dzirdēt pārmetumus, ka viņš ir uz vienu roku ar Cvikavas dumpiniekiem. Tomass arvien atbildēja uz Karlštata vēstulēm. Tas gan nevarēja lepoties ar tādu akurātību. Mincers sūdzējās, ka ilgāku laiku nezinot, kas ar Karlštatu noticis, — vai ir dzīvs vai miris, vai vēl valkā garīdznieka tērpu vai arī kļuvis pasaulīgs cilvēks.

Decembra beigās Tomass saņēma no Karlštata ziņu. Brālis Andreass ielūdza viņu pie sevis. Viņam Viten-bergas tuvumā esot neliela lauku mājiņa, tur Minceru sagaidot viesmīlīga uzņemšana. Vēstulē jautās kāda pieskaņa, kas Tomasu uztrauca. Karlštats pārāk uzstājīgi ieteica apvaldīt visas vētrainās kaislības, lai sasniegtu svētīto atsvešinātību: šeit, zemes virsū, cilvēks neiegūšot iekšējo pilnību, par kuru runā Mincers.

«Mēs mājojam nāves valstī,» rakstīja Karlštats, «un tāpēc Kristus taisnīgums nevar mūsos uzvarēt, kamēr miesa vēl dzīva...»

No kurienes šāds bezcerīgums? Bija smagi domāt par Karlštatu, šo možo cilvēku un kaislīgo strīdnieku, kā par bezdarbības un rimtības sludinātāju. Vai viņu tik stipri nav iespaidojuši Vitenbergas kolēģu uzbrukumi?

Karlštata mājiņā valdīja pasvītrota vienkāršība. Saimnieks bija uzposies apdilušos svārkos, bet viņa laulātā draudzene nepavisam nelīdzinājās cienījamai matronai. Tā bija jauna, neglīta sieviete pašaustā kleitā.

Tomasam pret pieticību, protams, nebija iebildumu. Arī viņš necieta greznus ģērbus un švītību. Bet vai vienkāršs dzīves veids jau palīdz iegūt svētlaimi? Pret lo viņš neiebilst. Taču ari atsvešinātība var būt dažāda. \l teikšanās no visa personiskā, lai nesamierināmi cīnī-los par vispārības labumu, — ir viens, bet meklēt dvēseles glābšanu, izvairoties no darbīgas un mērķtiecīgas dzīves, — pavisam kas cits. Vai zemniekiem būs daudz labuma, ja viens no Vācijas gudrākajiem un godīgākajam prātiem, kura tīrums ir ļaužu ielenktas kanceles un tipogrāfiju spiedes, cenšoties pēc iekšējas saskaņas, ■uks tikai staigāt pakaļ arklam un apgriezt vīnogulājus?

Viņi strīdējās ilgi un spīvi. Karlštats daudzos jautā-jumos atzina, ka Minceram taisnība, bet baidījās no viņa galējiem secinājumiem. Arī viņš domājot, ka savā laikā visi netaisnie tiks iznīcināti. Taču tas nenotikšot ne šodien, ne rīt, ne arī pēc dažiem gadiem, kā to apgalvo Mincers, bet tikai pastardienā.

Naids pret grāmatniekiem bija abpusējs. Atcerēdamies, kā pret viņu izturējies Luters, Karlštats aiz uztraukuma sāka stostīties. Un bija arī iemesls žēloties; Martins bija ar viņu apgājies pavisam nekrietni. Vēl nesen tas bija apsveicis Andreasu ar precībām un nosolījies pats atvest kāzu dāvanu. Bet, atgriezies Viten-bergā, nekavējoties uzbruka Karlštatam un Cvikavas «praviešiem». Viņš paziņoja, ka doktoru Karlštatu apsēdis ļaunais gars. Luters liekulīgi atsaucās uz Kristu, sak, Kristus piespiedīs Karlštatu piekāpties, bet pats vienā rāvienā panāca no kūrfirsta, lai Karlštatam aizliedz publiski uzstāties. Andreass bija nodevis savu grāmatu tipogrāfijai. Tā jau bija iespiesta, kad pēkšņi pēc universitātes lēmuma to konfiscēja. Viss metiens kopā ar manuskriptu tika sadedzināts.

Doktors Martins atzina par labāku palikt ēnā. Atklāti rīkojās bārdainis kūrfirsts un Luteram paklausīgie universitātes antiņi. Viņš pats rosījās paslepus kā viltīga lapsa. Tikai saistījis Karlštatam rokas un kājas, atņēmis tam iespēju uzstāties un iespiest savus darbus, šis Zu-šutēvs visiem līdzekļiem sāka izskaust apsēsto fantastu visindīgākos murgus. Viņa rīcībā bija kanceles un tipogrāfiju spiedes.

Aiz Lutera žēlsirdības viņi abi, Mincers un Karlštats, bija nokļuvuši fanātiķu nometnē. Nesaudzīgi cīnīdamies pret grāmatniekiem, Tomass varēja rēķināties ar Karl-štata palīdzību. Bet Mincers cerēja uz kaut ko citu.

Viņš gribēja atrast Andreasā domu biedru, kas ne vien dalītos viņa naidā pret «bībeles rīmām», bet arī ziedotu sevi visu cīņai par tautas atbrīvošanu.

Tomass bija pārliecināts, ka nav tālu tā stunda, kad Karlštats sāks visiem spēkiem palīdzēt nostiprināt un paplašināt «Izredzēto savienību». Viņi šķīrās kā brāļi.

Ziemas svētkos Tomass atkal bija Hallē. Viņš neatlaidīgi turpināja savu darbu. Viņa klausītāji bija ne tikai «mūžīgie» zeļļi. To vidū bija sīktirgotāji, ķesteris, krodzinieks un paukošanas skolotājs. Minceram bieži nācās ļoti savaldīties. Viņu saniknoja apnicīgie jautājumi, kas saistījās ar bībeles dažādu vietu izklāstu. Vai tad nav pietiekami skaidrs, ka visai mantai jābūt kopējai, ka bagātību piesavinātājs nodara ļaunu, ka netaisnie jāiznīcina? Kāpēc nebeidzami skandināt par svētajiem rakstiem un strīdēties par praviešu izteicieniem?

Ak, šie cilvēki, kas kāro saņemt no grāmatām «gatavu dievu»! Viņi domā, ka pietiek, ja zina no galvas svētos rakstus, lai būtu īsts ticīgais. Šāda grāmatu ticība ir nedzīva. Bībeli iekalt ir aplamība. To var pilnīgi aprīt, un tomēr nebūs nekāda labuma.

Viņš runāja par pašu galveno — par nepieciešamo cīņu ar apspiedējiem, par «Izredzēto savienību», par drīzo apvērsumu. Viņu apbēra jautājumiem. Bet kā dievs izturas pret šādu savienību? Un kā par to sprieduši Vecās derības pravieši? Mincers pierādīja, ka ļaunuma izplatītāju izskaušana ir cilvēka augstākais pienākums. Viņš nepiegura atkal un atkal atkārtot vienu un to pašu.

Taču dažreiz iekarsis Mincers sarunāja briesmu lietas. Nemitīgā atsaukšanās uz svētajiem rakstiem viņu izveda no pacietības. Cik verdziski cilvēki pieķērās bībeles burtam! Atgadījās tā: kāds klātesošais stūrgalvīgi palika pie sava: spēka lietošanu dievs nekad neattaisnošot.

Mincers zaudēja pašsavaldīšanos. Galīgi noskaities, viņš uzkliedza:

— Es uzspļauju, — viņš gan lietoja daudz stiprāku izteicienu, — tavam dievam, taviem praviešiem un visai bībelei!

ASTOTĀ NODAĻA ALSTETES SĀTANS

Pavasara šķīdonis vēl nebija beidzies, un šaurās ielas klāja neizbrienami dubļi. Ar ūdeni pilnajās bedrēs zirgi iemuka līdz vēderam. Dvakoja mēsli un atkritumi.

Pilsētiņa nevarēja lepoties ar pārticību. Veci, pelēki nameļi,. trūcīgas tirgotavas. Pat svētā Johana baznicu, pilsētas rotu un lepnumu, nebija ko salīdzināt ar Cvi-kavas krāšņajām celtnēm. Pēc Prāgas un Halles Alštete atstāja nožēlojamu iespaidu.

No Halles Tomasu izsūtīja. Kāds bija nosūdzējis par viņa runām.

Minceram trūka naudas pat visnepieciešamākajām

vajadzībām. Klostera priekšniece bija Joti skopa. Par visu ziemu viņa tam samaksāja tikai divus guldeņus, un arī tos pašus Mincers tūlīt atdeva, lai nokārtotu parādus. Hallē viņš bija uzturējies īsu laiku un tomēr paguvis iesaistīt «Izredzēto savienībā» desmitiem cilvēku.

Dažs labs Mincera paziņa, izdzirdis, ka viņš pieņēmis alštetiešu aicinājumu, neizpratnē paraustīja plecus. Varbūt maģistru Tomasu trūkums pavisam sabeidzis, ka tas bijis ar mieru pieņemt tik neapskaužamu vietiņu. Vientieši! Tomass zināja, ko dara un kurp dodas. Jā, Alštetes iedzīvotāju vairumam nav pie dvēseles ne sarkana graša, viņiem ir tikai sastrādātas rokas un trūkumā nocietinātas sirdis. Vai ar to nepietiek, lai paliktu pie tiem? Tomēr izšķirošais bija kas cits: netālu atradās raktuves ar dumpības gara sajundītajiem strādniekiem.

Mājokli viņam ierādīja vienā no pilsētas torņiem. Alštetieši tūlīt ievēroja, ka Mincera logā uguns deg līdz vēlai naktij. Jaunais sludinātājs daudz rakstīja.

Alštete atradās Saksijas firstu, kūrfirsta Fridriha un tā brāļa un līdzvaldnieka hercoga Johana īpašumu robežās. Galvenās amata personas pilsētā bija šosers —-nodokļu piedzinējs, un šulteiss — tiesneša pienākumu izpildītājs. Šosers ar kalpotāju varzu un rakstvežiem dzīvoja pilī. Viņu sauca Hanss Ceiss. Tas bija gudrs un skolots cilvēks un pazina Luteru. Tomasu viņš saņēma labvēlīgi: beidzot arī Alštetē ieradies izglītots maģistrs. Ceiss meklēja ticībā pamācību. Mincers bieži ar viņu tērzēja: bija ļoti svarīgi, lai tik ietekmīgais Ceiss neradītu tam nekādus šķēršļus. Šoseram Mincers noteikti patika.

Pēc smagās ziemas Tomasam bija lemts burvīgs pavasaris. Neilgi pirms viņa ierašanās Alštetē tur patvērumu bija atradušas vairākas mūķenes. Tās bija atteikušās no savas kārtas un nolēmušas dzīvot pasaulē no savu roku darba. Vienu no viņām sauca par Otiliju. Mincers to tūlīt ievēroja. Viņa izcēlās ar neparastu daiļumu. Kas to bija piespiedis iestāties klosterī? Vecāki? Nē, tā bijusi pašas griba. Viņa ar visu sirdi tiecās pēc taisnības, dega kaismē kalpot cilvēkiem. Dzīve

klosterī tai bija sagādājusi rūgtu vilšanos. Viņa bija meklējusi svēto nesavtību, kad savu tuvāko patiešām mīl vairāk par sevi pašu, bet sastapusi liekulību, nepiepildāmu alkatību, nekaunīgu krāpšanu, liekēdību.

Mincera sprediķi satrauca Otīliju līdz dvēseles dziļumiem. Mācītāji un grāmatnieki Kristu tiešām pārvērta putnu biedēklī, uzkrāsotā cilvēciņā, īsto ticību tie apmainīja pret izdomātu, dieva dzīvo balsi — pret nedzīvu burtu. Otīlija bieži sarunājās ar Minceru. Pasaulei nepieciešams apvērsums! Tikai tad, kad būs nogāzti apspiedēji un krāpnieki, cilvēki tā varēs pārkārtot dzīvi, ka viss būs pakļauts kopējam labumam. īstā ticība jau ir cīņa par šī lielā un svētā mērķa piepildīšanu.

Tomass lauzīja galvu ne pa jokam. Vajāšanas, trūkums, bēguļošana, dieva nepieņemtā liktenis. Bieži vien par pajumti tam kļuva siena kaudze, pamesta rija vai ganu būda. Nedēļām viņa zābakus klāja tālo un bīstamo ceļu pelēkie putekļi. Varas iestādes drīz uzzināja, ka viņš ir dumpinieks, pavedinātājs un ķeceris. Taču viņš šo briesmu un nemiera pilno dzīvi mīlēja un neparko nebūtu mainījis pret bagātu draudzi, pret biezu profesora maizes riecienu vai galminieka amatu. Viņš priecājās par lielo un sūro laimi, ko izjūt cilvēks, kurš sava mērķa labā gatavs ziedot visu, pat dzīvību.

Viņu nomocīja domas par Otīliju. Dalīties ar viņu savā liktenī? Tomass sevi nesaudzīgi pārbaudīja. Kur ir saprātīgas pašatteikšanās robeža? Un kas šobrīd, kad zem koku mizas strāvo sulas, tam laupa dvēseles mieru? Mīlestība, kas ir dziļa un skaidra kā avots, vai arī mānīga tvīksme, kas piepilda pavasara naktis? Viņš māca, ka cilvēkiem savas kaislības jāapspiež un vispārības labā jāatsakās no personiskā. Bet vai viņš nav gatavs pats savu mācību apgāzt?

Viņš var piesolīt Otīlijai grūtu dzīvi. Bet sev viņš nepaliks neuzticīgs. Viņš nelīdzinās laimīgam līgavainim, kas aizmirsis visu citu pasaulē, izņemot savu izredzēto. Tomass ierodas pie tās ar savām mokām, šaubām un cerībām, ar savu lielo ticību grūtai, bet nenovēršamai uzvarai.

Otīlija kļuva viņa sieva. Grāmatas, kuras viņa lasīja kopā ar Tomasu, Otīlijai netraucēja vadīt saimniecību.

Kauns, kauns! Lutera jaunais sacerējums saucās «Par laicīgo varu un kādā mērā cilvēkiem tai jāpaklausa». Vai tikai nesenie strīdi ar Štībneru un Štorhu Martinu nav piespieduši vēlreiz izklāstīt savu viedokli? Vai arī taisnība, ka viņš izpildījis tikai hercoga prasību? Bet ko tas groza? Veimāras galmā viņš sacīja divus sprediķus. Pēc tam tos izdeva ar veltījumu hercogam. Ak, Martin, Martin, tu pārdevi savu pirmdzimtību par lēcu viru! Stipra ir tava ticība, ar kuru tu dižojies, taču tā noder tikai apspiedēju aizstāvēšanai.

Doktors Luters pierādīja, ka laicīgās lietās pilnīgi nepieciešams paklausīt likumīgajiem valdniekiem. Tagad atskanot arvien skaļākas balsis, kas prasa varas iestāžu atcelšanu. Kāpēc vienam kristietim jāpakļaujas otram? Visbīstamākās domas! Ja nebūtu sodītāja zobena, visa pasaules kārtība sabruktu. Ļaundari tikai savaldās aiz bailēm no soda. Luters nežēloja drūmas krāsas: «Ja tā nebūtu, tad, ievērojot ļaunuma vispārējo izplatīšanos, nezin vai starp tūkstošiem atrastos viens vienīgs kristietis! Cits citu apēstu, un nevienam nevarētu būt ne sievas, ne bērnu, nevarētu iegūt sev dienišķu maizi un kalpot tam kungam. Pasaule pārvērstos tuksnesī.»

Tēlodams līdzīgas ainas, Luters apzināti izkropļoja savu pretinieku uzskatus, kuri prasīja nevis varas iznīcināšanu vispār, bet tās nodošanu tautai.

«Laicīgais zobens,» Luters pamācīja, «ir derīgs un nepieciešams visiem cilvēkiem, lai aizsargātu mieru, sodītu par noziegumiem un aizstāvētos pret ļaunajiem. Tāpēc kristietis arī maksā nodokļus, godā priekšniecību, kalpo tai un palīdz, dara visu, kas laicīgajai varai nāk par labu, lai to neaizmirstu, cienītu un bītos.»

«Godā zobenu un laicīgo varu ne mazāk kā laulību, zemkopību, amatniecību un pārējos dieva iestādījumus. Ja iespējams izdarīt tam kungam pa prātam laulībā, zemkopībā un amatā, tad tam var izdabāt arī varas lietošanā.»

Bardzība ceļ firsta cieņu. Viņam jāņem piemērs no laba kučiera, kas neļauj zirgiem vaļu, bet stingri tur rokā pātagu un nekad nesnauž. Tautai jāpakļaujas varas iestādēm, kaut arī tās rīkotos netaisni. «Priekšniecībai nedrīkst pretoties ar spēku, bet tikai ar savas taisnības apziņu, un, ja priekšniecība to ievēro, ir labi, bet, ja ne, tad tu esi nevainīgs un ciet nepatiesu pāridarījumu dievam par godu.»

Luters pabāra firstus, sevišķi par viņu iejaukšanos garīgās lietās. Taču, nebūdams par tautu augstās domās, atzina, ka pašreizējie valdnieki tai pilnīgi piemēroti. «Pasaule ir pārāk samaitāta. Tā nepelna daudzus gudrus, dievbijīgus firstus. Vardēm vajadzīgi stārķi.»

Apkaunojoša grāmata! Vācijas Herakls kļuvis par firstiem iztapīgu sulaini. Nožēlojama loma!

Minceru ielenc ļaudis un jautā: «Brāli, tu saki, ka mūsu pienākums pretoties neģēlīgajiem kungiem? Bet Luters, kas tik slavens ar savu gudrību, taču māca pretējo. Vai tad tavi vārdi tiešām nesaskan ar evaņģēliju?»

Ko lai Mincers atbild? Viņš sakaus grāmatniekus ar viņu pašu ieročiem. Viņš ņem to pašu «Vēstules romiešiem» 13. nodaļu, kuru Luters licis pamatā saviem sprediķiem par paklausību varas iestādēm: «Ikviens lai ir paklausīgs varām, kas valda. Jo nav valsts varas kā vien no dieva, un tās, kas ir, ir dieva iestādītas.» Taču Mincers šo nodaļu izskaidro pēc sava prāta. Viņš sevišķi uzsver vārdus «jo valdītāji nav bīstami labam darbam, bet ļaunam». Ko no tā var secināt? Tikai to, ka varas iestādēm jāpaklausa vienīgi tai gadijumā, ja tās dedzīgi izpilda savus pienākumus, aizstāvot taisnos un sodot netaisnos. Bet varas iestādes savus pienākumus neievēro, tātad tautai augstākās tiesības atņemt tām uzticēto zobenu un to izlietot netaisno iznīcināšanai!

Atsaukdamies uz evaņģēliju, Luters izskaidroja paklausības nepieciešamību. Bet Mincers ar to pašu tekstu pierādīja tautas tiesības izdarīt vardarbīgu apvērsumu, tiesības rīkot sacelšanos.

Drīz pēc ierašanās Alštetē Mincers pārtulkoja latīņu psalmus vācu valodā, sacerēja vairākas garīgas dziesmas, izraudzījās melodijas. Viņš visiem pasniedza sakramentu abējādā veidā — starp baznīcas kalpu un vienkāršo cilvēku nav nekādas atšķirības!

Saviem mērķiem Mincers pakļāva arī dievkalpojumus. Pret bībeles burtu viņš nejuta nekādu cieņu: izskaidroja pēc sava prāta jebkuru tekstu, sagrozīja praviešu izteicienus, ielika tiem mutēs vārdus, kādu svētajos rakstos nemaz nebija. Viņš nepieturējās pie paredzētā rita, bieži atkāpās no paša paredzētās dievkalpojumu kārtības. Vajadzēja lasīt vienu bībeles tekstu, bet Mincers sāka runāt ko citu. Viņš viss bija pārpilns iedvesmas, trauksmes, kaisles, taču tā bija gribai pakļauta kaisle. Dzīvot pēc evaņģēlija nenozīmē paļauties uz aizkapa svētlaimi, tepat visi jāpadara brīvi un vienlīdzīgi. To traucē tirāni. Lai tad viņu līķus saknābā maitu ērgļi un saplosa meža zvēri.

Viņš atmeta nodaļu, ko vajadzēja lasīt vakara dievkalpojumā, un sāka dziedāt vācu valodā psalmu, kurā maz kas vairs bija palicis no oriģināla. Visi, kas atradās baznīcā, pārtvēra viņa vārdus, un daudzbalsīgais koris granda: «Bezdievīgos valdītājus tas kungs pavēlējis apkaut!»

Valodas par brāli Tomasu aizklīda tālu jo tālu. Viņa sprediķus klausīties ļaudis plūda no malu malām. Baznīca aizvien bija pārpildīta. Kājām vai braukšus te ieradās ne vien apkārtējo ciemu zemnieki, bet arī attālo ciematu un pilsētu iedzīvotāji. Ar katru svētdienu klausītāju pulks kļuva arvien lielāks. Tomasu sevišķi iepriecināja, ka to vidū bija daudz viņa sirdij tik dārgo kalnraču. Mansfeldes grāfs Erasts jau no paša sākuma skatījās greizi, ka viņam padotie ļaudis tik bieži ierodas Alštetē. Tomēr kalnrači joprojām nāca klausīties Min-ceru. Viņš atrada starp tiem daudz uzticamu draugu un domu biedru.

Pēc sprediķa viņi noturēja sanāksmes dzirnavās, kur strādāja Pēteris Varmuts, vai ādmiņa Bartela Krumpa darbnīcā starp miecēšanas kubliem. Cīņa būs ilga un sīva. Vislielākā muļķība cerēt, ka dievs tūlīt steigsies cilvēkiem palīgā. Mincers prasīja pašaizliedzību un gatavību nest jebkurus upurus. Viņš brīdināja: nākotnē gaidāmi lieli pārbaudījumi. Drīzumā sāks plosīties tik briesmīgas vētras, ka cilvēkam apniks pat dzīvot. Satrakotā jūra aprīs daudzus, kuri domā, ka jau iegūta uzvara. Taču no viļņiem nav vis jābēg, bet jāmetas tajos veikli un drosmīgi, kā to dara pieredzējuši jūrnieki. Tas, kas nevēlas izturēt ar cīņu saistītās ciešanas, neko neiegūs.

Viņš mācīja būt pašaizliedzīgiem un vīrišķīgiem. Tur viņš saskatīja uzvaras ķīlu.

Savāda vēstule! Pēc noskaņojuma šķietami miermīlīga, tā caurcaurēm bija liekulības piesātināta. Luters nedomājot, ka Tomass atgriezīsies Vitenbergas grāmatnieku nometnē, taču atzīstot viņu tikšanos par lietderīgu. Martins viņu vainojot par nekārtībām Cvikavā, nesaskaņās ar Egranu, bīstamajā slieksmē uz dumpi. Pienācis laiks pa īstam noskaidrot uzskatus, pie kādiem viņš pieturoties.

juzdams slazdus, Mincers neļaujas piemānīties. Viņš atbild laipni un godbijīgi, nežēlo uzslavas, labprāt spriedelē par dieva atklāsmi, bet nesaskaņu kodolam nepieskaras.

Bet, kas attiecas uz Egranu, tad viņu ļoti pārsteidz, kāpēc Luters ņem savā aizsardzībā šo mēra visvairāk apsēsto cilvēku. Egrans, nobijies no vajāšanas, taču nožēloja grēkus un atgriezās katoļu baznīcas klēpī. Viņš uzreiz saprata, kas tas par putnu!

Vai vēl ilgi atkārtos muļķīgās pļāpas par Mincera līdzdalību kaut kādās nekārtībās? Visi, izņemot aklos barvežus, zina, ka nemieru laikā viņš atradās pirtī un neko nenojauta. Velti viņu uzskata par dumpja ierosinātāju. Ja viņš nebūtu iejaucies, nākamajā naktī visi padomnieki būtu apkauti.

Atcerēdamies savas niknās sadursmes ar Štībneru un Storhu, Luters apgalvo, ka tie izteikuši Tomasa domas. Nepelnīti pārmetumi! Viņam, Minceram, nav ne jausmas, ko tie runājuši un darījuši.

Labsirdīgais Martins apliecina savu pazemību: sak, izšķirsim visus mūsu strīdus, kā jau mācītiem vīriem pienākas, šaurā lietpratīgu ļaužu lokā. Ak tā, tev nav apslēptu nolūku, tu dzenies tikai pēc taisnības, šķīstā Bābeles netikle!

Cik veikli viss izdomāts: atkritēju aicina uz Viten-bergu, tur aiz slēgtām durvīm, klusā kaktā, sarīkos viņa mācības iztirzāšanu un steidzīgi nosodīs. Bet pēc tam kliegs pa visu zemi: sargieties no Mincera, neļaujiet viņam sprediķot, jo viņa mācība, kā to pierādījusi svētā universitāte, ir no paša sātana!

Bet tas nenotiks! Luteram padevīgos grāmatniekus viņš par saviem tiesnešiem neatzīs. Zušutēvs pūlas velti. Minceram jāizliek viltīgākas lamatas!

No Mīlhauzenes iebrauca ar apīņiem līdz augšai piekrautas ores. Tomass nepalaida garām izdevību iztaujāt braucējus par jaunumiem.

Mīlhauzene ir viena no lielākajām Vācijas pilsētām. Tā ir divreiz lielāka par Leipcigu vai Drēzdeni. Taču tās ziedu laiki jau garām. Agrāk Mīlhauzene, tirgodamās ar labību, bija cieši saistīta ar Anglijas tirgiem. Tagad konkurenti to bija nobīdījuši sānis. Ienākumi kritās.

Apkārt pletās auglīgas zemes. Tirgotājiem piederēja plaši vīna dārzi un lieli ganāmpulki, bet kaut kāds vērpējs vai audējs brīvā brīdī sviedriem vaigā nopūlējās uz sava zemes gabaliņa dažu sieku graudu dēļ. Mīlhauzene bija pazīstama ar lielu trūcīgo iedzīvotāju skaitu. Priekšpilsētu iemītniekiem bija atņemtas visas pilsētnieku tiesības, un tie cieta bezgalīgu trūkumu. Pilsētas vislielākās cunftes — linaudēju cunftes zeļļi dzīvoja no rokas mutē.

Patriciāts valdīja bargi un patvarīgi. Rātsnamā sēdes arvien noturēja vienu un to pašu ģimeņu pārstāvji. Kāds labums, ja statūti aizliedza ievēlēt maģistrātā tuvus radiniekus. Visu noteica nauda. Statūtos bija daudz skaistu frāžu, ka nedrīkst pieļaut ļaunprātības, krāpšanu, kukuļņemšanu. Tukši vārdi! Zobgaļi trina meles, ka pilsētas tēvi ievērojot šos aizliegumus tikpat labi, «kā suņi ievēro gavēni».

Priekšpilsētām rātsnamā nebija gandrīz nekādas ietekmes. Izmantodami neierobežoto kundzību, naudasmaisi noteica jaunus nodokļus un visādi spaidīja trūcīgos. Brīvajā impērijas pilsētā brīvi bija tikai maģistrāta locekļi. Zemākie slāņi arvien stiprāk pretojās šai patvaļai. Zeļļi, sevišķi audēji, bija visu nekārtību iesācēji. Viņu cīņai ar patriciātu Mincers sekoja modri un vērīgi.

Stāstījumos par Mīlhauzeni bieži atkārtojās Heinriha Pfeifera vārds. Viņš bija vietējais. Pilsētā dzīvoja viņa māte, kam piederēja mazs veikaliņš, un vesels bars radinieku. Jaunībā Heinrihs iestājās klosterī un tur ieguva sliktu slavu: viņš bija liels tiepša, patvaļnieks un karstgalvis. Dzīve klosterī Heinriham nepatika, un viņš aizbēga. Kalpoja pie kāda bruņiniekā par atslēgzini un pavāru, bet visus savus spēkus atdeva cīņai pret pāves-tiešiem. Brīnumainā kārtā viņam izdevās izbēgt no apcietināšanas. Viņa ierašanās dzimtajā pilsētā bija neparasta.

Tas notika svētku laikā. Pie baznīcas uz milzīga akmens stāvēja tirgotājs ar muciņām un krūzi. Viņš naski cildināja savu preci un ieteica kārotājiem nogaršot vīnu un alu. Kāds cilvēks laicīgās drēbēs lika viņam nokāpt.

— Paklausieties, labie ļaudis, es jums pastāstīšu par citādu alu!

Pfeifers uzklupa garīdzniecībai: visi viņi, no Romas pāvesta līdz pēdējam mūkam, dzīvo uz trūcīgo ļaužu sviedru un asiņu rēķina.

Tā tikai ir runa! Taču viss, ko viņš saka, ir tīrā patiesība. Ļaudis ielenca Pfeiferu ciešā lokā. Tas nu gan pamatīgi sadod mūkiem!

Skaidrs, ka mācītāji nemīl mazos miestiņus, kur ne ar ko nevar iedzīvoties. Toties tādās pilsētās kā Mīl-hauzene viņiem visa līdz kaklam. Trīs klosteri, piecpadsmit baznīcu un kapelu — vai tas vienai pilsētai nav pārāk daudz? Garīgās personas nemaksā nekādus nodokļus un skatās uz Mīlhauzeni kā uz iedzīvošanās avotu. Viņi cenšas savas privilēģijas un ienākumus vēl palielināt. Cik netīru darījumu nenotika ar indulgen-cēm? Bet ar kādiem labiem darbiem var lepoties šejienes garīdznieki? Būvēja jaunu zvanu torni. Garīdznieks apstaigāja ar biķeri un vāca naudu. Sarausa krietnu summiņu — un projām bija. Cits mācītājs arī pratās izlietot baznīcas artavas. Ar tām viņš ievilināja sievietes mīlas dēkās. Reiz to pārsteidza ar cita sievu un tam krietni sadeva. Bet arī tas nelīdzēja. Nesen notvēra franciskām, kurš nakti bija ielīdis svešā mājā. Te nu jums ir dvēseļu gani! Viens jums nolaupa godu, cits — mantu.

Kad maģistrāts gribēja Pfeiferu izraidīt, viņam jau bija saradušies tik daudz aizstāvju, ka mēģinājums cieta neveiksmi. Pfeiferam neļāva darīt pāri. Tagad ap viņu sapulcējās visi, kas nebija apmierināti ar baznīcas kundzību un bagātnieku valdīšanu.

Neatlaidīgā cīņā priekšpilsētu iedzīvotāji izkaroja tiesības piedalīties pilsētas lietu izlemšanā. Astoņi ievēlētie pārstāvji — viņus tā arī iesauca par ahtmaņiem — astoņniekiem — kopienas vārdā pieprasīja izbeigt patvaļu, samazināt nodevas un vienlaikus aplikt ar nodokļiem muižniekus un garīgās personas. Maģistrāts, atrazdams visādus ieganstus, ar atbildi vilcinājās.

Tad pēc norunāta signāla, paķēruši ieročus, zeļļi ielenca rātsnamu. Negaidīti pārsteigtie padomnieki piekrita pārmaiņām, apsolījās atzīt astoņniekus un atļaut tiem piedalīties sēdēs.

Priekšpilsētās svinēja uzvaru un kā vien varēja nerroja baznīctēvus. Pie baznīcu durvīm un tirgū parādījās lapiņas, kurās izsmēja garīdzniecību. Katrs lopiņš, ja tikai vēlas, var no kanceles nobļauties ne sliktāk par mācītāju. Kādam garīdzniekam, kuram bija vairāki ēzeļi, ieteica likt saviem ēzeļiem lasīt sprediķi, ja negribot, ka tam jumtā palaiž «sarkano gaili»! Daudzu garīgo personu mājas izpostīja. Maģistrāts nevarēja vainīgos sodīt. Tas tikai uzaicināja atdot izvazāto mantu agrākajiem īpašniekiem.

Atbraucēji atveda no Mīlhauzenes ne vien apīņus, bet arī labas vēstis. Tomass no sirds priecājās par Pfei-fera un astoņnieku panākumiem.

Mansfeldes grāfs Ernsts visu vasaru kavēja savus pavalstniekus apmeklēt Mincera sprediķus. Tagad viņš tiem pilnīgi aizliedza iet uz Alšteti. Viņš nepieļaušot, ka paša ļaudis krīt ķecerībā.

Vai šis izsūcējs neatļaujas pārāk daudz? Grāfs nosauc viņu par ķeceri? Tomass apkaunoja Ernstu visu ļaužu priekšā. Lai viņš ierodas te un pierāda, kā Mincera ķecerība izpaužas. Bet, ja to nedarīs, tad ir pēdējais nelietis un pagāns. Viņam nebūtu par ļaunu pieņemties prātā un mierīgi tupēt savā Heldrungenē.

Pēc dažām dienām Mincers stājās maģistrāta priekšā. Viņu jau ne vienreiz vien bija lūguši, lai, runājot par kungiem, izvēlas saudzīgākus izteicienus.

Kas tad godājamos padomniekus, taisnību sakot, tā uztrauc? Mincers pārlaida skatienu klātesošajiem. Vai arī viņi zina labāk, kā sludināt patieso dieva vārdu?

Ceiss atlocīja papīra lapu un skaļi nolasīja Ernsta bargo vēstuli. Grāfs bija sašutis, ka Alštetes sludinātāji varas iestāžu iecietības dēļ viņu visādi nolamā. Ja tas nebeigšoties, viņš parūpēšoties, lai aizstāvētu savu godu un vainīgos sodītu.

Padomnieki apmulsuši skatījās šoserā. Arī Ceiss nejutās omulīgi. Velti pilsētas tēvi domīgi glauda bārdas un kasa pakaušus. Jā, viņš, Mincers, uzstājās pret Ern-slu. Vai tad Mansfeldes grāfu citādi var nosaukt kā par izsūcēju, ja viņš taisnos cilvēkus vajā un grib, lai viņu bītos vairāk nekā pašu dievu? Nevis Mincers, bet Ernsts jāuzskata par ķeceri! Ne šoseram, ne maģistrātam šajā strīdā nav jāiejaucas. Tieši tā viņi arī var Ernstam aizrakstīt: tā, kā sacīt, nav viņu darīšana.

Liekas, tā nav slikta izeja — mazgāt rokas nevainībā un noiet malā. Ceiss un padomnieki grāfam atbildēja, ka garīgos jautājumos tiem neesot tiesību pieņemt nekādus lēmumus.

Vienlaikus uz Heldrungeni tika nosūtīta arī Mincera vēstule. «Ja jūs savā neapvaldītajā naidā nerimsities un vēl pastāvēsit uz muļķīgo aizliegumu, dievs ir mans liecinieks, tad es, kamēr vien pukstēs mana sirds, nozākāšu jūs par neģēli un stulbeni! Es jūs paļāšu ne vien visas kristīgās pasaules, bet arī turku, pagānu un ebreju priekšā. Savas grāmatas, kas vērstas pret jums, es došu pārtulkot dažādās valodās... Jums jāzina, ka par lielo un taisno lietu es nebaidos pat no visas pasaules!»

Viņš piedraudēja Ernstam, ka var rīkoties pret viņu simtreiz nesaudzīgāk nekā Luters pret pāvestu. Sēdiet vien mierīgi, citādi vecie svārki sašķīdīs drisku driskās! Paraksts bija visai zīmīgs: «Tomass Mincers, bezdievju iznīcinātājs.»

Kopā ar dažiem biedriem Alštetē ieradās Pfeifers. Tas, ko viņš pastāstīja, lika Tomasam sadrūvēties. Notikumi Mīlhauzenē nepavisam nebija tā izvērsušies, kā viņš bija iecerējis. Ievērojamajiem birģeļiem bija izdevies vecā maģistrāta pretiniekus sašķelt. Vidējās šķiras tie bija iebiedējuši: tā tikai skatieties, šodien plebeji izlaupa garīdznieku mājas, bet rīt, ja tos laikā nesavaldīs, tie pievāks arī jūsu mantu. Viņi bija izmantojuši arī ķeizara ediktu par to sludinātāju izraidīšanu, kuri musina uz dumpi. Ja netiks izpildīta ķeizara pavēle, uz kā palīdzību tad var cerēt, kad priekšpilsētu bļauri metīsies kārtējā galējībā?

Maģistrātam bija izdevies Pfeiferu izraidīt.

Nomāktību Tomass nekad necieta. Ikvienai neveiksmei jāpastiprina apņēmība cīnīties vēl neatlaidīgāk, vēl nesaudzīgāk. Pfeifers redz, kādu ļaunumu pāves-tieši Vāczemē nodara, viņš redz, kā magnāti ņem kukuļus, bet vai viņš saskata jaunās briesmas, briesmas no Lutera grāmatniekiem, kuri visiem līdzekļiem pūlas piespiest tautu pakļauties varas iestādēm?

Viņam uzspiež disputu tumšā kaktā? Bet viņš nav no tiem, kas tik viegli atsakās no savas pārliecības. Viņam nikni uzbrūk ir pāvestieši, ir Lutera piekritēji. Tiem ir daudz kopēja: par katru cenu grib traucēt vienkāršo cilvēku pašam spriest par ticības lietām. Tauta sapņo atbrīvoties no mācītājiem, bet te, kur gadījušies, kur ne, uzbāžas viltprātīgie grāmatnieki ar savu pergamenta bībeli. Viņiem trūkst drosmes galīgi saraut saites ar pāvestiešu dogmām. Kaļķiem nobalsinātu, vecu būvi viņi iegalvo par jaunu namu.

Cilvēks ir pilns šaubu. Viņš nezina, ko darīt. Viņu moka sirdsapziņa, plosa neticība. Viņu vajā slimības, trūkums, likstas. Viņš griežas pie mācītiem vīriem pēc padoma. Grāmatnieki, kas savus vārdus vērtē tīrā zeltā, atbild: «Tici! Bet, ja negribi ticēt, vācies pie velna!» Tad nabaga cilvēks saka: «Ak, augsti mācītais doktor, es labprāt ticētu, bet mani pārņēmusi pilnīga neticība.» Grāmatnieks tam atbild: «Ak, dārgais, tev nav jārai-zējas par augstām gudrībām. Vienkārši tici, bet līdzīgas domas dzen projām! Tas viss ir tīrā murgošana. Ej pie citiem cilvēkiem un priecājies. Tā tu aizmirsīsi visas rūpes un raizes!»

Vecie, līdz kaklam apnikušie mierinājumi. Tici dievam, nekā nedomādams. Domāšana nav tava daļa. Tam uzdevumam ir mācītie vīri universitātēs!

Viņš rakstīja sacerējumu, kas saucās «Protestācija jeb Tomasa Mincera izaicinājums». Savu ticības izpratni viņš aizstāvēs pret jebkuriem pretiniekiem, bet nekad nepiekritīs tam, ka tumšā kaktā, bez lieciniekiem, divi vai trīs grāmatnieki visā klusībā viņa uzskatus nosodītu. Viņš izaicināja ienaidniekus uz atklātu disputu. Tiesnesis būs tauta. Viņš, Mincers, gatavs aizstāvēt savu mācību pret visu pasauli!

Uz salas Cīrihes ezera vidū bija atradis patvērumu Ulrihs fon Hutens. Smagās slimības ciešanām vēl pievienojās sakāves rūgtums.

Bija laiks, kad viņš cerēja, ka jaunais ķeizars vadīs cīņu pret Romu, bet pēc Vormsas reihstāga Hutens saprata visu šo cerību veltīgumu. Tātad bruņiniekiem pašiem uz savu galvu un atbildību jāsāk karš ar pā-vestiešiem, viņiem palīdzēs pilsētas! Hutens izšķieda daudz spēka un laika, lai ar savām idejām iedvesmotu diženo Franci fon Zikingenu. Sarunās par vācu bruņniecības aicinājumu aizritēja gari ziemas vakari. Francis, skarbs un kareivīgs cilvēks, bija ļoti godkārīgs. Enerģiska seja ar smagu žokli, milzīgas rokas. Strīdos viņš spēku atzina par vienīgo argumentu. Viņš bija ists dūres tiesību iemiesojums. Piedraudēdams pilsētām ar aplenkumu, viņš tām piespieda maksāt izpirkšanas naudu. Hutens prasmīgi uzkurināja viņā naidu pret garīgajiem valdoņiem un visvarenajiem firstiem. Imperators iecēla Zikingenu par savu karavadoni, taču karagājiens uz Franciju bija neveiksmīgs, un Kārlis neslēpa savu īgnumu. Bet Francis skaitās uz ķeizaru, ka tas atstājis viņu bez solitā atalgojuma.

Zikingens nodibināja Švābijas, Reinas un Frankenes muižnieku savienību. Atjaunotajā Vācijā — Vācijā bez firstiem un bez katoļu mācītājiem bruņiniekiem būs galvenā loma! 1522. gada septembrī Zikingens pavērsa ieročus pret savu seno ienaidnieku Trīras arhibīskapu. Pieckārtējie mēģinājumi ieņemt Trīru triecienā nevainagojās panākumiem. Pilsētnieki un zemnieki, redzēdami bruņiniekos savus mūžsenos ienaidniekus, Zikingenu neatbalstīja. Un viņš bija spiests aplenkumu izbeigt.

Gaidīdams firstu pretuzbrukumu, Francis ieteica slimajam Hutenam pameklēt drošāku patvērumu.

Maijā savas pils aplenkuma laikā Zikingenu nāvīgi ievainoja. Bruņinieku dumpis bija apspiests.

Ulrihs uz bruņiniekiem bija licis visas savas cerības.

Viņš bija pārliecināts, ka tiem pieder nākotne. Hutens dziļi maldījās — viņiem piederēja tikai pagātne.

Sākās rudens. Mazajā namiņā saules apmirdzētu pļavu vidū vientuļais Hutens grūtās mokās šķirās no dzīves.

Mincera nekaunīgā vēstule izveda grāfu no pacietības. Viņš nekavējoties žēlojās kūrfirstam. Fridrihs bija pārsteigts. No kurienes šis Mincers uzradies? Kā nekā viņam, kūrfirstam, vajadzēja par jauno sludinātāju paziņot. Fridrihs izteica pilsētas varas iestādēm savu neapmierinātību. Viņš šo lietu vēl noskaidrošot.

Rātsnamā Tomasu krietni izbāra: tagad jāizstrēbjot viņa savārītā putra. Kūrfirsts nodomājis izdarīt izmeklēšanu. Minceram jādod zvērests, ka viņš pēc pirmā aicinājuma ieradīsies uz nopratināšanu. Kur vien vēlas! Tomass deva zvērestu. Viņš nevilcinoties uzrakstīšot kūrfirstam.

Izskaidrodams strīda apstākļus, viņš netaisnojās, bet uzbruka. Tieši tādi cilvēki kā Mansfeldes Ernsts tautu sanikno, kad ar savām pavēlēm traucē izplatīt patiesību.

Vēstule kūrfirstam bija pilnīgi pieklājīga. Mincers izteica cerību, ka Fridrihs būšot pret viņu taisnīgs. Taču godbijīgie vārdi negrozīja lietas būtību. Mincers bezbailīgi izklāstīja kūrfirstam savus uzskatus par varu, kuri bija tik atšķirīgi no Lutera uzskatiem. Viņš izskaidroja to pašu «Vēstules romiešiem» 13. nodaļu. Firstiem jāaizsargā savi pavalstnieki pret apspiešanu, bet, ja viņi to nedara, tad — Mincers tā arī rakstīja — «zobens tiem tiks atņemts un nodots saniknotajai tautai».

Luters aizdomīgi un greizsirdīgi sekoja notikumiem Alštetē. Tā tikai vēl trūka! Viņš pats daudzreiz runāja par nepieciešamību padarīt dievkalpojumus tautai saprotamus. Runāt jau runāja gan, bet visu laiku atskatījās uz kūrfirstu un apsauca nepacietīgos. Pārmaiņas dievkalpojumos jāizdara tikai ar valdītāju pilnīgu piekrišanu.

Vēstis, ka daudzās pilsētās parastās latīņu mesas nomainījuši dievkalpojumi vācu valodā, Martins sākumā uzņēma mierīgi. Bet, tikko kļuva zināms, ka šo dievkalpojumu kārtību sastādījis tieši Mincers, viņš tūlīt iebilda pret jauninājumiem.

Savu rakstu «Vācu baznīcas dievkalpojumi» Mincers gribēja publicēt Vitenbergā, bet cieta neveiksmi. Tipo-grāfi, kurus viņš jau sen pazina, atteicās to iespiest. Ilgu laiku Mincers palika neziņā, ar ko to izskaidrot. Uz Lutera palīdzību viņš necerēja, bet domāja, ka tas vismaz neliks šķēršļus. Taču viss izrādījās citādi. Luters nebija žēlojis pūles, lai panāktu šī darba aizliegumu. Un visu paslepus.

Nu, mīļo Martin, pielūko, ka neapdedzinies!

Grāmatas iespiedējs atradās pašā Alštetē. «Vācu baznīcas dievkalpojumi» drīz vien nāca klajā. Atbildēdams šim sacerējumam Veltītajiem niknajiem uzbrukumiem, Mincers izdeva «Vācu evaņģēlisko mesu» un gatavoja «Vācu dievkalpojumu statūtus».

Kāpēc strīdēties par baznīcas ritiem, kad viņu ar Luteru šķir nesamierināmas pretrunas? Ticība kā saprātīga rīcība, lai pārveidotu pasauli, lai sasniegtu kopēju labumu, vai ticība kā dieva žēlsirdība, kuru saņem «gatavu»? Kam ir īstā ticība — vienkāršajam, tumšajam cilvēkam, kas izbauda visus dzīves smagumus, vai mācītam vīram, kurš zina no galvas visu bībeli? Šim jautājumam Mincers veltīja savu sacerējumu «Par izdomāto ticību».

Grāmatnieki atsaucas uz svētajiem rakstiem, bet paši kā zagļi paķer no tiem atsevišķus gabalus. īsto ticību sasniegt nav viegli, to nevar iegūt, lasot grāmatas vai klausoties baznīckungos. Kā arkla lemeša neskarts lauks nevar dot bagātīgu ražu, tā arī cilvēks nevar uzskatīt sevi par kristieti, ja ciešanu krusts vispirms nepadarīs to spējīgu saprast dieva vārdu.

Bībeles nedzīvais burts grāmatniekiem ir augstāks par visu. Citi cilvēki nomokās, bet viņi tikai dzīvo savam priekam un plātās ar savu stipro ticību, kuru nav ieguvuši caur ciešanām, bet ir nozaguši. Viņi sludina «saldo» Kristu un bēg no «rūgtā». Taču, medu pārēdušies, gan jau tie drīz nosprāgs!

Mincers brīdināja vairāk par visu piesargāties no grāmatniekiem. Tie gumda uz maldu ceļa. Uzdodas par skolotājiem, bet apmierinās ar zagtu, izdomātu ticību. Cilvēks pats spēj atšķirt sātanisko un dievišķo. Ja kāds to var vest pie prāta, tad tikai dievs. Lai saprastu patiesību, nekādi starpnieki nav vajadzīgi, ne agrākie mācītāji, ne jaunuzradušies grāmatnieki.

Tomass priecājās. Tagad viņš neuzstāsies simtiem klausītāju priekšā — tipogrāfijas spiede viņam atļaus uzrunāt visu Vāciju!

Firsta pavēle pārsteidza viņu pilnīgi negaidot. Tika uzdots Alštetes grāmatiespiedēju nekavējoties izraidīt. Luters palika sev uzticīgs. Viņš mīlēja sist ienaidnieku tad, kad tam sasietas rokas un kājas. Doktors Martins, lielais polemizētājs, atzina par labāku apgāzt savus pretiniekus pēc tam, kad varas iestādes tiem aizliegušas izdot savus darbus.

Tipogrāfiju Alštetē slēdza.

devītā nodaļa «MAZGĀSIM ROKAS TIRĀNU ASINIS!»

Sātanam, kas darbojas Alštetē, jāstājas mācītu tiesnešu priekšā! Luters gulēja un redzēja, kā šaurajā domu biedru lokā panāk savu: Mincera mācību pasludina par dumpīgu, nešķīstu un maldīgu.

Un vispār nevar pieļaut, ka Minceram līdzīgi cilvēki pievērš ļaudis ticībai. Tas tikai jauc prātus, rada ķildas un nemierus. Mincers pret svētajiem rakstiem nejūt ne baiļu trīsas, ne bijību. Viņš lielās, ja vajadzīgs, pats uzrakstīt veselu bībeli.

Bet cik zaimojoši Mincers izturas pret svētajiem rakstiem, — doktors Luters žēlojās Spalatinam, — iztulkodams viņš tiem piešķir gluži pretēju jēgu. Mežonīgas runas — it kā tās teiktu žūpa vai trakais!

Tomasa atteikšanās ierasties Vitenbergā uz «disputu tumšā kaktā» Luteru sadusmoja. Ja viņš negrib ierasties labprātīgi, varas iestādēm viņš jāpiespiež!

Luteru interesēja nevis pats disputs ar Alštetes sātanu, bet tā uzskatu nosodījums. Un tas jāizdara pēc iespējas drīzāk. Viņš rakstīja vēstuli pēc vēstules, pierunāja, brīdināja. Griezās pie saviem augsti stāvošiem draugiem un aizstāvjiem, lūdzās kūrfirstu, uzmācās Spalatinam, mudināja Ceisu: piespiediet Minceru ierasties Vitenbergā un atbildēt par savu mācību! Viltus pravieši jāatmasko un jānogāž!

Sākumā viņu Alštetē nebija daudz — apmēram trīsdesmit cilvēku. Viņi labi saprata Minceru. Visam jākļūst kopīgam! Tirāni labprātīgi negribēs zaudēt ne kripatiņu no savām privilēģijām. Tie sīksti aizsargās salaupītos dārgumus un savu varu. Ne par velti tie baro algotņu vienības un tur savā rīcībā lielgabalniekus.

Kādā pavasara dienā viņi sapulcējās vecajā pilsētas grāvī, no kura nesen bija aiztecējis pēdējais ūdens. Viņi zvērēja, ka evaņģēlija uzvaras labā un bezdievīgo asinssūcēju iznīcināšanai nežēlos pat dzīvību. Viņi darīs galu visiem nodokļiem un nodevām, sagraus klosterus un padzīs mūkus.

Starp pirmajiem, kas nodeva zvērestu, bija Bartels Krumps, Pēteris Varmuts un stiklinieks Baltazars Štūbe-ners. Hanss Reihards visus zvēresta devējus pierakstīja. Krumps paņēma sarakstu uzglabāt.

Drīz tiem pievienojās ļaudis arī no citurienes — Mansfeldes kalnracis Pēteris Bērs, sludinātājs Tils Banze no Zangerhauzenes un mīlhauzenieši Hanss Kūle un kažokādu izstrādātājs Hanss Rode. Viņi atgriezās mājās un ķērās pie darba. «Izredzēto savienība» būs visur! Viņi ziņoja Minceram par saviem panākumiem un grūtībām. Tomasa atbildes vēstījumi bija kareivīga gara caurstrāvoti. Pļaujas laiks jau pie durvīm! Asiniet sirpjus un triniet izkaptis!

Pilis un klosteri ir apspiešanas balsti, baznīcas — viltus ticības perēkļi. Kamēr tie pastāv, tauta brīvību neiegūs. Apvērsums tiks izdarīts nevis ar dieva vārdu,

bet ar cilvēku rokām. Nebaidieties, brāļi, nebaidieties laist darbā dūres! Maitas putnu ligzdas tiks izpostītas!

«Izredzēto savienība» auga un paplašinājās. Vai tā drīz liks sevi jaust? Vai arī nomaļās pilsētiņas iedzīvotāji spējīgi tikai patrokšņot pēc dievvārdiem un kareivīgi sačukstēties aiz ciešiem aizvirtņiem, kad uz ielas nav sardzes?

Malerbahas ciematiņā, netālu no Alštetes vārtiem, atradās kapela ar brīnumdarītāju svētbildi. Naundorfas mūķenes, kurām tā piederēja, izmantoja ļaužu dievbijību par izdevīgu peļņas avotu. Viņas nepagurdamas apgalvoja, ka dievmātes attēls dziedinot visas slimības, glābjot no ciešanām un pasargājot no nelaimēm. Pēc senas paražas, katram, kas bija saņēmis šo debesu svētību, bez bagātīgām dāvanām vajadzēja atnest kādu brīnumu apliecinošu veidolu. Ja aizstāve dievmāte paglāba māju no ugunsgrēka, pie altāra novietoja mazu vaska namiņu. Ja mēra laikā tika uzklausītas lūgšanas un lopi nenobeidzās, bija jāatnes govs figūriņa. Kapela bija piebāzta ar krampju sarautām vaska rokām, šaušalīgām maskām ar nedzīstošām brūcēm. Uz ciematiņu vilkās garas svētceļotāju virtenes.

Klosteris neapmierinājās ar kapelas ienākumiem vien, bet ņēma nodokļus arī no pilsētas. Kliedzoša nekaunība! Cik ilgi paklausīgie alštetieši ar to samierināsies, ka par viņu sūrā darbā nopelnīto naudu aptaukojušās mūķenes tempj vīnu un alu?

Savos sprediķos Mincers vairākas reizes runāja par kapelu. Ticību brīnumdarītāj ai svētbildei viņš nosauca par apkaunojošu elku pielūgšanu. Uz zināšanu trūkuma un māņticības rēķina izveicīgās mūķenes lieliski iedzīvojas. Vai pilsētnieki domā vēl ilgi paciest šādu kaunu?

Te ir tas nelabā templis, kur jaunavas Marijas izskatā tiek pielūgts sātans! Malerbahā atnākušajiem pilsētniekiem pievienojās zemnieki. Dažs bikli ievaicājās: «Vai dievs par šo zaimošanu nesodīs?» Sodīs? Visi godīgie ļaudis redzēs, ka elku nopostītāji paliks sveiki un veseli. Tie nepārvērtīsies ne sālsstabos, ne tos nospers zibens.

Kunkstēdams un vaimanādams pa kājām maisījās vecs mūks vientuļnieks. Mincers to aiztrieca. Graujiet sātana mājokli! Viss nolidoja zemē: garīdznieku amata tērpi, baznīcas piederumi, izkrāsotie vaska veidoliņi, svētbilžu lampiņas, segas. Brīnumdarītāju svētbildi sasita drusku druskās. Zem vienmērīgiem cirvju cirtieniem sabruka altāris. Kapelu vairākās vietās aizdedzināja. Jautri šņākdamas, sāka sprēgāt liesmas.

Nu, vientieši, kur palika tā kunga atmaksa? Gadu desmitiem jūs muļķoja kā galīgus stulbeņus. Grabaža, kuru jūs pielūdzāt, sadega kā salmi. Kāpēc dievmāte neaizstāvēja svēto lietu? Zobgaļi izmeta dažu labu sulīgu vārdiņu, bet stingri ticīgie zemnieki domīgi kasīja pakaušus. Liekas, mūķenes tiešām vazājušas viņus aiz deguna.

Mincers un viņa domu biedri atgriezās Alštetē satraukti un apņēmīgi. «Izredzēto savienība» nav radīta, lai slinkotu. Malerbaha ir tikai sākums.

Šosers ārdījās kā jucis. Vai Mincers saprot, ko pastrādājis? Zaimošana, svētuma apgānīšana, dumpis! Kā tagad attaisnoties firstiem? Ceisu spiedīs atbildēt, kur tam bijušas acis, kad nelieši dedzināja kapelu? Ar ko izskaidrot šādu iecietību pret ķeceriem? Ar bailēm? Bet kā viņš nepamanīja jau agrāk, ka pilsētā briest dumpis? Vai viņš varēja zināt, ka maģistrs Tomass, kurš tā mīl runāt par īsto ticību, spējīgs musināt ļaudis uz ļaunprātīgu dedzināšanu?

Tomass ļāva Ceisam izrunāties. Velti gan cienījamais šosers klaigājot par dumpi un dieva zaimošanu. Šai ziņā neviens alštetietis nav vainīgs. Elku postīšana dievam patīkama. Nevis viņš, Mincers, ir nemieru cēlonis, bet mūķenes ar savām nodevām un iedzīvošanās kāri. Šosera vārdi viņu pārsteidz. Vai pēc visām pamācībām viņš savā ticībā patiesi ir tik vājš, ka neatšķir taisnos no netaisniem, dumpi no likumīgas sacelšanās, dieva gribu no svētuma apgānīšanas?

Šosera sejā parādījās nevarības izteiksme. Viņš, protams, piekrītot tam, ka jebkurš sātana midzenis jāiznīcina. Bet vai kūrfirsts, kurš dievina relikvijas un svētumus, noticēs, ka Malerbahā pielūguši tieši sātanu?

Iznāk, ka viņa paša šosers ir uz vienu roku ar dedzina -lajiem.

Viņš, Mincers, domājot, ka šosers rīkotos gudri, ja laisnos ļaudis, kas pacēluši roku pret sātana templi, ņemtu savā aizsardzībā. Izskaust elkdievību ir katra kristieša pienākums. Tomass bērtin apbēra Ceisu ar bī-beles tekstiem. Arī pats Mozus sadauzīja pagānu altārus.

Šosers smagi nopūtās. Viņa sirdi pildīja šaubas.

Lai gan Pfeifers bija izraidīts, Mīlhauzenes maģistrāts savu agrāko ietekmi tik un tā vairs nevarēja atgūt. Tam bija jāpiekāpjas priekšpilsētu iedzīvotāju prasībām. Padomnieku skaits tika samazināts, kopienas ievēlētie varēja piekļūt valsts kasei un nodokļu palātai, astoņnieki sāka piedalīties domes sēdēs. Viņiem novietoja atsevišķu solu iepretim burgomistra krēslam.

No seniem laikiem bija ieviesies, ka maģistrāta locekļi ne vien prasīja, lai tiem parāda sevišķu cieņu, bet lai pasniedz arī biežas dāvanas. Uz lielo gavēni pilsēta dāvināja garīdzniecībai un padomniekiem svaigas zivis. Nācās izsniegt trīs simti divdesmit trīs mārciņas karpu. Padomnieki sadalīja savā starpā apkaimē noķertos strazdus un ienākumus no pilsētai piederošiem pīļu perējumiem. Viņiem nekas nebija pretim iedzīvoties arī no medījumiem — irbēm un zaķiem, — ko zemniekiem vajadzēja nomedīt. Bet svētdienā pēc Andreja dienas katram maģistrāta loceklim tika pasniegta krietna «dzeramnauda».

Tagad tas viss izbeidzās. Astoņnieki modri sekoja, lai valsts nauda neieslīdētu padomnieku kabatās. Priekšpilsētas sajuta savu spēku. Apstākļi bija labvēlīgi, lai Pfeifers varētu atgriezties. Vairāk nekā trīs mēnešus ilgā prombūtnē viņa uzskati bija pārsteidzoši mainījušies. No Lutera dievināšanas nebija palicis ne miņas. Lūk, Minceram gan ir taisnība! Klosteri un pilis jāsagrauj, altāri jāsasit, mācītāji un grāmatnieki jāaiztriec ratā! Visu ziemu Pfeifers sludināja, ka nepieciešams ar varu atbrīvoties no garīdzniecības. Uz ielas ienīstajiem baznīctēviem vairs nebija glābiņa.

Tai pašā dienā, kad nodedzināja Malerbahas kapelu,

milhauzenieši ieradās Amaras ciematā. Kopā ar zemniekiem tie iegāja baznīcā. Viņi bija atveduši līdzi sludinātāju, bēguļojošu mūku, un vēlējās dzirdēt tā sprediķi. Mācītāju murgojumi viņiem bija apnikuši, lai no kanceles runā cilvēks, kurš saprot patiesību!

Draudzes gans mēģināja iebilst. Tad kāds zemnieks norāva tam krucifiksu un pašu tā piekāva, ka tas tikko paguva aizmukt. Sašutušais pūlis ielauzās viņa mājā un to pilnīgi izpostīja.

Notikumi Malerbahā un Amarā nebija nejauša sagadīšanās. Minceram tuvi cilvēki darbojās arī Amarā.

Lielās pārmaiņas, pēc kurām alkst pasaule, prasa, lai pārmainītos pat cilvēka daba. Cilvēkam jāatsakās no visa personiskā, lai nemitīgi domātu par kopēju labumu.

Lieldienās Otīlijai piedzima dēls. Sosera sieva, kas bija klāt dzemdībās, ieskrēja ar priecīgo vēsti pie Min-cera.

— Maģistra kungs, pateicieties dievam — viņš jums dāvājis pirmdzimto!

Tomass neizrādīja ne savu prieku, ne savu saviļņojumu, kas to pārņēma, it kā būtu kurls un mēms. Viņa klusēšanas pārsteigtā sieviete aizgāja. Mincera seja palika neuzminama. Jāiznīdē viss, kas cilvēku padara par savu jūtu vergu. Veselais arvien ir neizmērojami svarīgāks par daļējo.

Malerbahas kapelas nodedzināšana sacēla īstu vētru. Klostera abate iesniedza kūrfirstam sūdzību. Parasti līdzsvarotais Fridrihs pārskaitās. Nekaunīgie dedzinātāji iznīcinājuši slavenu svētnīcu!

Viņš pieprasīja paskaidrojumus. Varas iestādes baidījās ir no saviem līdzpilsoņiem, ir no firstiem. Kā rīkoties? Pilsētā daudziem, protams, nebija noslēpums, kas piedalījās uzbrukumā Malerbahai. Kas nu iznāk? Maģistrāts un šosers zina, kas ir barveži, un atstāj tos brīvībā? Nē, nē, viņiem barveži neesot zināmi. Dievs vien zina, kāpēc kapela nodegusi.

Paskaidrojumu kūrfirstam sastādīja kopīgi. Mincers noteica, kas jāraksta. Ne aizstāvēties, bet uzbrukt! Nekārtības vainojamas pašas mūķenes. Ja tās nebūtu izturējušās tik izaicinoši, viss būtu bijis mierīgi. Bet tagad tās vēl traucē kūrfirstu ar savām liekulīgajām sūdzībām.

«Mums ik dienas jādzird no mūsu ienaidniekiem, kuri mūs neieredz par uzticību evaņģēlijam, ka tie grib mūs saķert, izputināt, aizvest gūstā, sadedzināt. Ja katru reizi, kad mums piedraud, mēs iesniegtu sūdzības, jūsu žēlastībai nebūtu miera ne dienu, ne nakti.»

Atbilde Fridriham neizcēlās ar sevišķu pazemību. Bez iemesla mūķenes un garīdzniekus neviens neaizskars. Ja tikai tie paši zinātu savu īsto vietu. Taču viņi nevar nociesties, visur neperinājuši savus ļaunos nolūkus. Evaņģēlija sludināšanu tie nosauc par ķecerību. Bet to taisnie cilvēki vairs nevar paciest.

Labi taisnie, kas sasit druskās svētbildes! Kūrfirsts uzdeva savam brālim hercogam Johanam izsaukt uz Veimāru šoseru, šulteisu un vairākus maģistrāta locekļus.

Galmā viņi taisnojās visiem spēkiem, apgalvoja, ka apkaunojošo ļaunprātību rīkotāji viņiem neesot zināmi. Taču hercogs neievēroja nekādas atrunas un stingri jo stingri pavēlēja divās nedēļās atrast vainīgos un nodot tiesai.

Kad šosers ar saviem pavadoņiem atgriezās Alštetē, Tomass ļoti daudzu cilvēku klātbūtnē uzklupa Fridriham. Tas par katru cenu gribot sodīt godīgus un drošsirdīgus cilvēkus. Izteicienos nekautrēdamies, Mincers sadeva kūrfirstam pamatīgu sutu.

Pilsēta bangoja satraukumā. Visur pulcējās ļaudis. Firsti ņem klosterus savā aizsardzībā! Vārna vārnai acīs neknābj! Izdot barvežus? Lika pagaidīt! Brālim Tomasam taisnība, kad tas saka, ka visi tirāni jānogāž!

Kāds no Mincera piekritējiem ierosināja izvēlēt jaunu pārvaldi: «Jūs, mīļie ļautiņi, paši redzat, ko mūsu kungi dara! Tieši viņi jau no paša sākuma ir dibinājuši klosterus un cēluši baznīcas, patiesību sakot, prieka mājas un laupītāju midzeņus. Tieši viņi tos saglabā vēl līdz šim laikam un gūst no tā labumu. Jūs esat nelgas, ja atzīstat šādus cilvēkus par saviem kungiem! Izvēliet paši sev valdnieku un atsakieties no Saksijas firstiem. Viņi tikai dīrā jums deviņas ādas. Bet jūs esat tik akli, ka uzskatāt viņus par saviem kungiem. Atsakieties no tiem, bet, ja jūs tiem rakstāt, tad rakstiet nevis «Saksi-jas hercogi no dieva žēlastības», bet «Saksijas hercogi aiz dieva nežēlastības, kas nav mūsu kungi».

Pamēģiniet dedzinātājus sasiet, kad visapkārt atskan tādas runas! Nedēļa aizskrēja ātri, bet pavēle palika neizpildīta. Šosers, šulteiss un maģistrāts lūdza Johanu ļaundaru meklēšanai noteikto laiku pagarināt. Esot jārīkojas ļoti uzmanīgi. «Mēs baidāmies vainīgā vieta aizturēt nevainīgu. Par to mūsu kopienā izceltos liels sašutums!»

Pagāja otrā nedēļa, beigām tuvojās trešā, taču vainīgo kā neatrada, tā neatrada. Šosers jutās kā starp diviem dzirnakmeņiem. Hercogs uzstāja, lai izpildot pavēli. Ceiss negribēja krist nežēlastībā un lūdzās, lai Jo-hans, ievērojot Ceisa agrākos nopelnus, nokavējumu piedotu. Tam par iemeslu neesot nolaidība. Pēdējos trīsdesmit gados taču tikai nedaudzas amata personas Alā-tetē mirušas dabiskā nāvē. Tās vai nu nošautas, vai nodurtas. Lai žēlsirdīgais valdnieks ņemot vērā ārkārtējās briesmas un padomājot par sava uzticamā kalpa likteni.

Hercogs tomēr palika nepielūdzams. Ceiss nezināja, ko darīt. Ja viņš vēl vilcināsies, viņu var uzskatīt par ļaundaru līdzzinātāju. 4. jūnijā viņš beidzot izšķīrās un pavēlēja sardzei saķert Kiliaksu Knautu, vienu no tiem, par kuriem zināja, ka tie piedalījušies kapelas dedzināšanā. Knautu atveda uz pili un ieslodzīja cietumā.

Mincers metās pie Ceisa. Tas taisnojās un apgalvoja, ka Knautu nekad neiesēdinātu, ja nebūtu stingrās pavēles. Kāpēc neviens negribot saprast viņa — šosera stāvokli? Viņš ar lielāko prieku cietumnieku atbrīvotu, ja tikai hercogs neceltu iebildumus. Varbūt maģistrs Tomass var Johanu pārliecināt, ka tie, kas nodedzināja kapelu, nepavisam nav ļaundari?

Protams! Vēstule sākās ar apgalvojumu, ka alštetie-šiem nepaklausība neesot ne prātā. Notikumi Maler-bahā to ne ar ko nepierāda. Kapelu patiešām iznīcināja, taču tas nav noziegums, bet taisno cīņa pret elkdievību, uz ko aicina arī bībele.

«Nabaga ļaudis aiz neziņas Marijas tēlā godināja un pielūdza sātanu. Un, ja tagad dievbijīgi cilvēki šo sā-

k

tanu iznicinājuši, kā mēs varam palīdzēt, lai, nelabā sakūdīti, tos apcietinātu un sēdinātu cietumā?!»

Alštetieši neko tādu nav izdarījuši, kas kaitētu vispārības labumam. Un lai hercogs nedomā, ka tie ar mieru Malerbahā arī turpmāk godināt sātanu un upurēt savus brāļus. Viņi to tāpat negrib darīt, kā negrib kļūt par turku pavalstniekiem.

Vēstule bija atturīga, bet noteikta. Ja pret alštetie-šiem lietos varu, visa pasule uzzinās, par ko tiem jācieš.

Kad teksts bija gatavs, Mincers uzaicināja šoseru un šulteisu to parakstīt. Tie saķēra galvas. Tik izaicinoši attaisnot dedzinātājus un svētumu apgānītājus?! Šādu vēstuli viņi, protams, nevarot parakstīt.

Nav arī vajadzīgs! Vēstuli hercogam pirmoreiz nosūtīja «maģistrāta un visas kopienas» vārdā.

Vīna pagrabiņš pie rātsnama kaut ko tādu vēl nekad nebija pieredzējis. Nē, zem tā velvēm neatskanēja piedzērušo balsis un neklaudzēja alus krūzes. Ļaužu bija stāvgrūdām. Cilvēki stāvēja kāpnēs, durvīs un laukumā pie ieejas. Bija daudz zemnieku un kalnraču.

Galdi bija nobīdīti malā. Tikai pie viena no tiem sēdēja vairāki vīri. Hansa Reiharda priekšā gulēja papīra lapas. Viņam blakus sēdēja Mansfeldes kalnraču vadonis Pēteris Bērs. Turpat bija Mincers.

Cits pēc cita vīri piegāja pie galda. Reihards ierakstīja sarakstā viņu vārdus. Pacēluši roku, tie zvērēja visiem spēkiem aizstāvēt īsto evaņģēliju. Pirms aiziešanas ikviens zvēresta devējs pateica, cik brāļus viņš pats iesaistīs.

Vienlaicīgi «Izredzēto savienībā» uzņēma vairāk nekā pieci simti cilvēku. Sarakstus uzglabāt, kā jau iepriekš, paņēma Bartels Krumps. Izraudzītie priekšnieki kopā ar Minceru noturēja apspriedi.

Varasvīri uzdrošinājušies iemest Kiliaksu cietumā. Viņiem padomā uzlikt ķēdes arī citiem. Ir tikai viena izeja, Mincers atkārtoja, «Izredzēto savienībā» jāiesaista visa apgabala darbaļaudis. Visiem vienībās sadalītajiem bruņās un ar šķēpiem jāsapulcējas pēc pirmā signāla. Vai nu firsti pakļausies taisnīgai kārtībai, vai tiks iznīcināti!

Alštetē zvērestu bija devusi gandrīz visa kopiena, taču maģistrāts vēl vilcinājās. Pēteris Varmuts, viens no Mincera tuvākajiem draugiem, neatlaidīgi uzstāja, lai visi, kas nepievienojas savienībai, aizvāktos no pilsētas.

Amatnieku kārtas draudi, kas bira pār naudasmaisu galvām, nebija tukši vārdi. Bet vēl bīstamāki bija saliedētie kalnrači, drūmi, mazrunīgi vīri, kas pieraduši savās muskuļainajās rokās sažņaugt smagās cērtes. Vairāki maģistrāta locekļi apzvērēja visās lietās atbalstīt «Izredzēto savienību».

Kas nav ar mums, tas ir pret mums!

Tas notika 13. jūnijā, kad zemnieki bija izklīduši pa mājām, bet kalnrači atgriezušies raktuvēs. Sardzes vīrs aiz uztraukuma bija gluži bāls. Viņš vēlējās katrā ziņā runāt ar Minceru. Viņš nobēra visu bez atelpas: šulteiss un šosers sadomājuši briesmīgu nodevību! Atrazdamies pilī, viņš nejauši dzirdējis, kā šulteiss Nikels Rikerts izklāstījis šoseram savu viltīgo ieceri. Tas pārmetis Cei-sam iecietību pret ļaundariem un piedraudējis ziņot hercogam. Pagrabā ieslēgts tikai Knauts. Bet pārējie noziedznieki, it kā nekas nebūtu bijis, klaiņojot brīvībā. Protams, atklāti rīkojoties, nepaklausīgos vairs nepie-veiks. Palīdzēs viltība. Viss izdomāts līdz pēdējam sīkumam. Rikerts un Ceiss aicinās palīgā ciemu puišus. Tiem izsniegs ieročus. Tai pašā laikā maģistrāta locekļus izsauks uz pili. Tur šulteiss un šosers tiem pavēlēs saķert visus aizdomīgos. Tagad viņi ar savu nevarību vairs nevarēs aizbildināties — viņu rīcībā būs vesels bars dūšīgu puišu, kas apgriezīs kaklu, kam tikai vajadzēs.

Mincers metās uz tuvāko baznīcu — nodevējiem neizdosies viņus pārsteigt! — uzsteidzās zvanu tornī un sāka zvanīt. Trauksmes zvana dimdoņa satrauca visu pilsētu. Pie ieročiem! Pie ieročiem!

Ļaudis izbira uz ielām. Mincera balss granda pāri pūlim. Sacelieties visi! Sievietes un meitenes nedrīkst atpalikt no saviem vīriem un brāļiem! Dakšas, izkaptis un spriguļi arī ir ieroči!

Izdzirdīs trauksmes zvanu, Nikels Rikerts skrēja uz pili. Viņam tieši degungalā tika aizcirsti vārti. Uz ku-i lēni viņš, dārgais šulteiss, tā steidzoties? Kāpēc pamēļot savus pilsētniekus?

Šulteiss deva kājām ziņu. Viņu notvēra kapsētā. Izbijies tas blisināja acis. Ko no viņa gribot? Viņam atkliedza: lai nemēģina izlocīties, bet pasaka īsi un skaidri, vai pretosies evaņģēlijam, vai arī gatavs to aizstāvēt? O, kaut viņiem vēl pagadītos arī šosers!

Rikerts bija ne dzīvs, ne miris. Acu priekšā tam rēgojās vesels mednieku šķēpu un pīķu mežs. Vēl viena amata persona Alštetē mirs varmācīgā nāvē? Aiz bailēm viņam ļodzījās kājas. Viņš bija gatavs apzvērēt, ko vien vajag, lai tikai palaiž vaļā. Kāds jau viņu parāva aiz svārku stērbeles. Rikerts sāka lūgties, lai žēlo. Viņš nepavisam neesot evaņģēlija ienaidnieks. Viņam lika zvērēt. Rikerts pacēla pirkstus un deva zvērestu.

Negaidīts uzbrukums tagad bija izslēgts. Bet kā lai zina, kas ienaidniekiem padomā? Vai Ceiss gaida no hercoga pastiprinājumus?

Šai brīdī Mincers atcerējās Mansfeldes kalnračus. Pēteris Bērs ar biedriem bez liekas svārstīšanās steigsies palīgā.

Pilsētiņa atgādināja kara nometni. Sievietes izveidoja veselu vienību. Tās bija sapulcinājusi Otīlija. Tomasa ausis vēl dunēja trauksmes zvans. Satraukuma un cīņas alku pārņemts, viņš rakstīja mansfeldiešiem aicinājumu pēc palīdzības: «Laiks ir klāt, brāļi, nekavējieties! Mazgāsim rokas tirānu asinīs!»

Bruņotie ļaudis neizklīda. Visu nakti ielās dega ugunskuri.

DESMITA NODAtA HERCOGS, KŪRFIRSTS UN ĻAUNDARI

Rītausmā Alštetē atnāca kalnrači. Stiprās rokās uzsitējveseri un cērtes bija bīstamāki par āvām un šķēpiem. Kalnrači nevienam nedraudēja. Pēteris Bērs, kas tos atveda, pasmīnēdams sacīja:

— Mēs ieradāmies vienkārši paskatīties, vai par uzticību evaņģēlijam kāds nav uzbrucis maģistram Tomasam un nenodara ko ļaunu alštetiešiem.

Ceiss tūlīt saprata, cik grūtu stāvokli pats sev radījis. Pilī sapulcētie zemnieki, ieraudzījuši kalnračus, sāka tam uzmākties ar jautājumiem. Par kādiem dažiem kūdītājiem viņš stāstījis, kad sacēlies viss apgabals? Velti

šosers viņus muļķojot, viņi tik un tā nenoliks savas «alvas zem kalnraču kapļa. Par ko viņiem savām sievām jāsagādā atraitņu liktenis?

Cerība uz zemniekiem bija vāja. Bet kas tad, patiesību sakot, bija noticis? Viņš, šosers, trauksmei taču nebija devis ne mazākā iemesla. Zemniekiem Ceiss lika atgriezties mājās, bet pats aizsūtīja uz maģistrātu noskaidrot, kāpēc sacelta trauksme.

Acīm redzot, šosers gatavs piekāpties. Viņš atteicies no nodoma saķert visus «Malerbahas ļaundarus». Tomēr tas vēl ir par maz. Viņam jāatbrīvo Knauts! Šoseram apsolīja, ka tam neko nenodarīšot, un uzaicināja ierasties rātsnamā. Bet, ja tas viņam neesot ērti, kopienas pārstāvji ar mieru ierasties pie viņa. Ceiss atzina par labāku pēdējo priekšlikumu.

Uz jautājumu par trauksmes iemeslu šoseram atbildēja, ka ienaidnieki jau sen draudējuši uzbrukt pilsē tai. Bet vakar netālu no vārtiem manīti bruņoti jātnieki. Baidīdamies no pēkšņa uzbrukuma, alštetieši likuši atskanēt trauksmes zvanam. Liekas, Ceiss maģistrātam neuzticoties, ja vienu tā locekli — Kiliaksu Knautu turot apcietinājumā.

Padomnieki neuzdrošinājās runāt ar Ceisu vaļsirdīgi. To uzņēmās Mincers. Viņam esot zināms, ko šulteiss un šosers sadomājuši. Viņi sagribējuši piebāzt pazemi ar gūstekņiem. Tas nenotiks! Jāizbeidz uzskatīt alšte-tiešus par dumpiniekiem. Nevis viņi ir ļaundari, bet tie, kuri ar savu patvaļu piespiež tautu pašaizsardzības nolūkā ķerties pie varas līdzekļiem. Savienība, kurai alštetieši zvērējuši uzticību, spraudusi sev mērķus, kas saskaņoti ar bībeli, šī savienība radīta, lai taisnos aizsargātu no netaisno spaidiem.

Šoseram jāsaprot, ka vajāšanas un sodi ugunsgrēka liesmas uzpūš vēl lielākas. Kaimiņi nepametīs alštetie-šus nelaimē. Vai tiešām firsti nodedzinātās kapelas dēļ riskēs sākt karu pret saviem pavalstniekiem? Sātana zaņķi piemeklējis pelnīts sods. Un jābrīnās, ka Ceiss sadomājis mesties uz vienu roku ar bezdievīgajiem blēžiem un rīkļurāvējiem. Vai tad viņš neredz, pie kā tas novedīs?

Šosers atzinās, ka iedoma izsaukt uz pili zemniekus bijis šulteisa roku darbs.

Bet ko darīja pats šosers? Ja viņš tagad ar savu varu neiedrošinās Knautu atbrīvot, tad viņam jāpanāk, lai hercogs atļauj to darīt. Mincers no visas sirds ieteica Ceisam doties uz Veimāru pārliecināt Johanu, cik netaisni un bīstami ir prasīt, lai soda cilvēkus, kuri cīnās par taisnu lietu.

Padoms bija uzstājīgs, un Ceiss paklausīja. Veimārā viņš Johanu nesastapa un, divas dienas velti nogaidījies, nolēma atgriezties. Lieliska atruna, lai neuzņemtos atbildību par Kiliaksa atbrīvošanu.

Taču Mincers atteicās gaidīt. Ceiss nav pārvedis atbildi? Jo labāk! Tādā gadījumā viņš pats atbrīvos gūstekni. Šosers atkal svārstās? Viņam nebūtu par ļaunu atcerēties, ka mansfeldieši vēl atrodas pilsētā. Tie ir savaldīgi ļaudis, tomēr arī viņi sāk zaudēt pacietību. Vai ari šosers vēlas, lai viņa pili piemeklē Malerbahas kapelas liktenis?

Ceiss padevās. Viņš pavēlēja atslēgt pagrabu un izlaist gūstekni. Vārtos Knautu sagaidīja līksmiem apsveikumiem. Brālim Tomasam, kā arvien, izrādījās tais-nībņ. Un, paskat, Kiliakss atkal atrodas draugu vidū.

Pilsēta pieklusa. Mansfeldieši aizgāja mājās; trauksmes zvanam atskanot paķertās dakšas un izkaptis atgriezās šķūņos un kūtīs. Ceiss tomēr redzēja, ka Mincers savu darbu turpina. Alštetē te parādījās, te pazuda kaut kādi aizdomīgi cilvēki — kustīgi lauku puiši, sīktirgotāji, grāmatu iznēsātāji, klejojoši sludinātāji. Dienas vietā tie deva priekšroku naktij, gaišu istabu vietā — ar aiztaisītiem aizvirtņiem, skaļu strīdu vietā — īsai vārdu pārmaiņai zem četrām acīm. Viņi lavījās gar sētaspusēm, izvairījās sastapties ar varasvīriem un pazuda nemanīti kā rēgi.

Vitenbergā bija trīs grāmatiespiedēji, un tie tikko paguva tikt Luteram līdzi. Viņa raksti pārplūdināja grāmatu tirgu. Sprediķi, pamācības, pamfleti — viss bija uzrakstīts asi un talantīgi. Viņam bija daudz lasītāju. Tomass bija sašutis. Likās, Luteru uztrauca tikai viens: kā labāk un drošāk novērst no kungiem, šiem «Lielajiem Anšiem», tautas pieaugošo naidu. Tici, tikai tici, un aizkapa dzīvē tevi sagaida svētlaime, bet šeit, uz zemes, klausi valdītājiem un palīdzi tiem, jo arī tā ir kalpošana dievam! Luters bija uzņēmies apspiedēju aizstāvja apkaunojošo lomu.

Vai ar to var samierināties? Nē, pienācis laiks Luteru un tā rokaspuišus atmaskot. Tomass savu darbu tā arī nosauca: «Viltus ticības atmaskošana». Viņš griezās tieši pie tautas.

Kaunpilnās grāmatas visur saceļ apjukumu: vienu daļu cilvēku tās padara kautrus un bailīgus, citos rada sašutumu. Vienkāršajam cilvēkam pašam jābūt izglītotam, lai uz priekšu to nepiekrāptu!

Grāmatnieki vēlas, lai par Kristus garu runātu tikai universitātēs. Viņi grib saglabāt sev vienīgās tiesības spriest par ticību. Bet tagad katrs saprot, ka tie cenšas tikai izpelnīties pagodinājumus un gūt ienākumus. Viņi dara visu, lai tauta, kura ar tik lielām pūlēm tiek pie dienišķās maizes, joprojām dzīvotu tumsībā. Pietiek, viņi iegalvo, ja grāmatas lasa tikai mācītie vīri, bet zemniekam tikai jāklausās. Grāmatnieki klaigā, ka bez viņiem un viņu nozagtajiem svētajiem rakstiem cilvēkam ticības nevarot būt. Viltīgs niķis, lai agrāko baz-nīctēvu vietā nosēdinātu vēl sliktākus krāpniekus!

«Brālis Saldas dzīves mīļotājs» dievina pasaulīgos priekus un vēlas tos izbaudīt pilnā mērā. Viņš pūlas saglabāt ir savu saldo dzīvi, ir visus savas cieņas apliecinājumus un vēl apgalvo, ka viņam esot īstā ticība. Bet nevar taču reizē pielūgt dievu un Mamonu. Bet viņš, šis valdītāju padomdevējs, mēģina vienlaikus kalpot diviem kungiem!

Pār pasauli valda tirāni. Viņi cilvēkus visādi apspiež, moca un nogalina. Bet ilgi tie vairs nevaldīs: varmākas tiks nogāzti. Taču Zušutēvs apgalvo, ka varot turēties pie evaņģēlija un tai pašā laikā godāt arī neprātīgos valdniekus.

Ar vislielāko nekaunību viņš pamāca, ka tautai jāļauj, lai tirāni tai noplēš deviņas ādas. Saprotiet, lai izpildītu dieva prātu, visās lietās jāpaklausot labajiem kungiem.

Kas tad ko brīnīties, ka skolotie grāmatnieki negrib par apvērsumu ne dzirdēt. Viņi apgalvo, ka tas esot gluži neiespējams. Bet visus tos, kuri tic, ka nolādēto nešķīsteņu valstībai drīz pienāks gals, tie nicinoši dēvē par mākoņu stūmējiem un viņu ieceres par tukšu un nepiepildāmu sapni. Jā, stipra ir viņu ticība, taču tā noder vienīgi bezdievju aizstāvēšanai!

Ko gan vērti liekuļi, kas tēlo ticības sargus? «Viņi aizvada dzīvi lopiskā rijībā un žūpošanā. Auguši pārticībā un bezrūpībā, no mazotnes neizbaudījuši nevienu sūru dienu, tie taisnības labā nevēlas sev aizliegt ne mazāko nieku un neatteiksies ne no viena savu ienākumu hellera.»

Par nelaimi, arī tagad daudzi vēl domā, ka mācītājiem ir kāda jēga par ticību, jo tie izlasījuši kaudzēm grāmatu. Tāpēc vienkāršais cilvēks arī saka: «Paskaties uz šiem slavenajiem vīriem sarkanajās un brūnajās beretēs! Kuram gan citam ja ne viņiem jāzina, kas ir patiesība un kas meli.»

Grāmatnieku apstulbotā tauta nespēj atjēgties un sa-piast, ka tā bez viņiem var lieliski iztikt. Kad tauta paļaujas uz baznīctēviem un grāmatniekiem, tā par dievu saprot vēl mazāk nekā cūka no saules!

Ja vienkāršie ļaudis saprastu, ka īstā ticība ir viņos pašos, ka viņi paši ir sava likteņa noteicēji, tad šās pasaules vareno kundzība drīz izbeigtos. Ak, ja to zinātu pamestie nabaga zemnieki, kā tas viņiem noderētu!

Pasaule jāiztīra no bezdievīgajiem valdniekiem! Pļaujas laiks tuvojas, visus kviešus sakrās klētī, bet pelavas sadedzinās ar neizdzēšamu uguni. Tagad no visām malām atskan vaimanas: vēl nav laiks ķerties pie sirpjiem! Taču tā kliedz pašas nezāles un sevi nodod.

Vairs nav ko šaubīties, pļaujas laiks ir jau klāt!

Pēc Johana lūguma kūrfirsts izsauca šoseru pie sevis. Ceiss labprāt būtu Alšteti pametis un aizbraucis kaut kur tālāk, ja vien zinātu, kā izkulties no nepatīkamās likstas, kurā, izrādījās, bija iepīts. Viņš baidījās, ka, no vilka bēgdams, uzskries lācim.

Lohavā viņu sīki iztaujāja par notikumiem Alštetē. Stāstīt taisnību? Kūrfirsts uzbruks ar pārmetumiem, kāpēc viņš tik ilgi klusējis. Ceiss centās runāt izvairīgi. No viņa stieptajām atbildēm bija grūti kaut ko saprast. Kūrfirsts izteica vislielāko neapmierinātību: Ceiss ne vien mierīgi noskatoties, kā dedzina svētumus, bet arī nespējot pienācīgi paskaidrot, kas tur īsti notiek.

Audience beidzās bēdīgi. Saniknotais kūrfirsts viņu padzina. Šosers saprata, ka pārcenties. Tai pašā dienā viņš uzrakstīja Fridriham garu vēstuli. Mūķenes un abate, protams, vainīgas, bet arī Mincers nav bez grēka. Viņa sprediķi iededzinājuši kaislības. Kūrfirsta un viņa profesoru pienākums izlemt, kas Mincera mācībā ir no dieva, kas no velna. Bet Mincers aizstāvēs savu mācību publiski. Ja tā ir maldīga, tad tā jāapgāž, bet, ja pareiza, tad jāturas pie tās. Minceram ļoti daudz piekritēju, un ar katru dienu to vēl rodas klāt. Varas iestādēm par viņa idejām jāsaka savs vārds. Citādi būs par vēlu. Jau tā Alštetē rūpju bez sava gala. Ja kūrfirsts nesarīkos par Mincera mācību disputu, šosers pazemīgi lūgs atbrīvot no amata.

Fridrihs arī šoreiz neatkāpās no sava dzīves likuma — viņš nesteidzās. Lai vispirms savas domas izsaka mīļotais brālis hercogs Johans!

Saksijas kūrfirsts labi zināja, ka šaubīgos apstākļos pašam nekad nevajag izlemt, sevišķi tad, ja to var izdarīt citi.

Viņš ne velti bija iesaukts par Fridrihu Gudro.

Luters izmantoja jebkuru izdevību, lai sarīdītu firstus pret Minceru. Kad kroņprincis, hercoga Johana dēls, uztraucies par galma sludinātāja bīstamo ietekmi uz tēvu, griezās pie Lutera pēc palīdzības, tas nekavējās atsaukties. Ticis galā ar sludinātāju, Martins uzklupa Minceram. Jā, tieši viņš izplatot visādas kaitīgas idejas. Lai kroņprincis par katru cenu piespiežot Minceru ierasties Vitenbergā un atbildēt par savu mācību. Mincers izmantojis Lutera izkaroto brīvību, lai cīnītos pret viņu. Doktors Martins savu naidu nemaz neslēpa:

«Tas nav godīgi, ka viņš, izmantodams mūsu aizsardzību, mūsu uzvaras un visas priekšrocības, kuras mēs esam ieguvuši bez viņa līdzdalības, vērš tās pret mums. Est no mūsu bļodas un mūs zākāt, tā ir slikta rīcība. Lai viņš, tāpat kā es, uzdrošinās atstāt Saksijas robežas un nostājas citu firstu priekšā, tad mēs redzētu, vai viņam pietiktu drosmes!»

Hercogs Johans nogrima smagās pārdomās. Vai tiešām viņa mīlulis sludina uzskatus, kas radniecīgi nesavaldīgā alštetieša mācībai?

Viņš vēlējās, lai pret viņu izturas kā pret vienkāršu zemnieku. Noglabāja lādē profesora mantiju un valkāja laucinieka apģērbu un tādus pašus zābakus. Pats strādāja vīna dārzā un soļoja aiz arkla. Šajā vienkāršajā dzīves veidā Karlštats saskatīja ceļu uz evaņģēlija patiesību. Viņam derdzās doma par vardarbību. Viņš ilgojās pēc miera un klusuma. Taču Luters viņu vajāja. Tas traucēja iespiest viņa darbus un panāca, ka Karlštata idejas tika nosodītas. Viņu otrreiz izsauca uz Viten-bergu. Viņš nebrauca. Tagad Luters intriģēja galma un cerēja viņu pavisam izsvēpēt no Orlamindes. Nepatikšanas uzmācās no visām pusēm.

Te negaidot Karlštats saņēma vēstuli no Mincera. Kad viņš to izlasīja, asinis dzīslās no šausmām sastinga. Mincers rakstīja, ka pienācis laiks rīkoties, ar katru dienu pieaugot ļaužu skaits, kuri zvērējuši gāzt tirānus. Karlštats baudot lielu cieņu ne vien savos novadniekos. Lai viņš izmantojot savu ietekmi un palīdzot nodibināt «Izredzēto savienības» arī Orlamindē un citās vietās. Minceram bija padomā piecpadsmit dažādas pilsētiņas un ciemi. Sevišķi viņš pasvītroja, ka svarīgi iesaistīt savienībā Šnēbergas kalnračus.

Ak kungs! Tomass grasās pacelt roku pret likumīgajiem valdniekiem! Karlštats saplēsa vēstuli sīkās druskās. Viņš bija briesmīgi uztraukts. Vai vēstules atnesējam var uzticēties? Bet ja nu viņš kādam to nejauši parādījis vai — vēl ļaunāk — izgatavojis norakstu? Nevilcinoties sadedzināt? Izlikties, ka vispār nekādu vēstuli nav saņēmis? Bet ja nu ziņnesis nodod? Kā viņš firstu priekšā attaisnosies, ja sauks pie atbildības par noziedzīgiem sakariem ar dumpinieku? Karlštats apjucis skatījās uz papīra.strēmelēm, kas bija palikušas pāri no vēstules. Vai viņš varēs pierādīt, ka Mincera aicinājums radījis viņā šausmas un riebumu? Kurš to apliecinās, ja viņš vēstuli nevienai dzīvai dvēselei neparādīs?

Karlštats lika aizjūgt zirgu un aizbrauca uz kaimiņu ciemu pie sava drauga maģistra Bonifācija. Par abiem viņi saplēsto vēstuli atkal salika kopā. Palūk, cik Tomass kļuvis nekaunīgs! Tas cer, ka krietnie orlamindieši atbalstīs tā noziedzīgos nodomus! Bonifācijs dalījās Karlštata sašutumā. Savā apņēmībā pacelt zobenu pret nešķīstajiem Mincers pārsteigsies. Nē, nē, tikai nepre-lošanās ļaunumam apliecina patieso kristietības garu.

Vēl nekad Karlštats, Vitenbergas profesors novalkātajos zemnieka svārkos un neveiklajos zābakos, «zemkopis» ar izbiedēto seju un šķidro bārdiņu, nebija licies tik sīks cilvēciņš kā šoreiz.

Viņi ieradās Alštetē pilnīgi negaidīti: pats hercogs Johans, kroņprincis, kanclers Bruks un liela svīta. yiņi neslēpa, kāpēc atbraukuši: viņus visvairāk interesējot Mincers, gribot te, uz vietas, paklausīties, ko viņš tautai māca.

Kroņprinča grīnā seja un hercoga drūmie vaibsti neko labu nesolīja. Kanclers Bruks runāja pasvītroti vēsi. Maģistrs Mincers līdz šim amatā neesot apstiprināts. Kļuvis zināms, ka viņš kūdot ļaudis uz nepaklausību.

Bruks atkārtoja, ka hercogs un kroņprincis veļoties noklausīties sprediķi, kuru, protams, neteiktu aiz slēgtām durvīm. Viņi gribot noklausīties Mincera sprediķi kopā ar alštetiešiem. Kādi viltnieki! Viņi necer piedzīvot sakāvi pat tad, ja viņš, nobijies no soda, savu ka-reivīgumu iegrožo un runā miermīlīgi, — sak, lai alšte-tieši redz, ka viņu domu valdnieks ir liekulis un nožēlojams zaķapastala.

Protams, viņš var izvēlēties sprediķim kaut kādu neaizskarošu tēmu un izvairīties no asumiem. Var neaizskart firstus un nesakaitināt. Bet ko tad teiks ļaudis, kuriem viņš pastāvīgi māca vīrišķību un pašaizliedzību?

Pārbaudījuma stunda situsi. Vai Mincers gļēvulīgi noliegs, ka sludina varmācīgu apvērsumu, vai arī iedrošināsies nedzirdētā nekaunībā pateikt firstiem acīs, ka tirāni jānogāž un jāiznīcina?

VIENPADSMITĀ NODAĻA JAUNAIS DANIELS

Viņam atlika laiks labi pārdomāt. Hercogs Johans paziņoja, ka darīšanas tam liekot steigties uz Halber-štati un Mincera sprediķi viņš noklausīšoties atceļā, pēc dažām dienām.

Tomass saprata, ja viņš noklusēs tikai galveno, arī tad ļaudis pelnīti pārmetīs mazdūšību. Noliegt savas pārliecības būtību viņš nevar un negrib! Viņa mācības pamats ir doma par varmācīgu apvērsumu, kuru izdarīs paši cilvēki. Tā ir galvenā atšķirība starp viņu un Luteru. Tieši tam viņš arī veltīs savu sprediķi.

Jā, viņš aicina gāzt tirānus. Tomēr neatkāpjas no bī-beles gara: valdnieki, kuri pretojas dieva gribai, jāiznīcina. Firstiem jāizvēlas. Ja tie negrib, ka tos nogāž

no troņa, tiem jāpalīdz tautai atbrīvoties no apspiedējiem.

Savam sprediķim Mincers izraugās pravieša Dāniela grāmatas otro nodaļu. Viņš rindkopu neizvēlas nejauši. Tam ir svarīgi iemesli. Luters bieži atsaucas uz Dānieļu, kurš pravietojis, ka pēdējā laicīgā valstība, pēc Lutera domām, mūsdienu sabiedrība, Antikrista valsts, ies bojā bez roku pielikšanas.

Vai tad Mincers ir no tiem, kurus viegli iebiedēt? Viņš mīl Vecās derības praviešus. Tie nebaidījās ne no valzivs atplestās rīkles, ne no rēcošā lauvas, ne no saniknotajiem ķeizariem. Vai tad viņš, jaunais Dāniels, nobīsies no hercoga Johana, kurš ne visai līdzīgs bargajam Bābeles valdniekam.

Alštetes pils zāle bija pilna. Priekšā goda vietās sēdēja hercogs Johans, kroņprincis, kanclers Bruks, viņu padomnieki un tuvinieki, šosers, šulteiss, aiz tiem maģistrāta locekļi, bet vēl tālāk Mincera pastāvīgie klausītāji — vienkāršie pilsētnieki.

Viņš iesāka ar to, ka nolasīja no bībeles Dāniela grāmatas nodaļu un pārtulkoja to vāciski. Bābeles ķēniņš Nebukadnecars redzēja sapni. Neviens zīlnieks un pareģis neprata izskaidrot, ko valdnieks nosapņojis. Sadusmojies Nebukadnecars jau gribēja pavēlēt visus gudros apkaut, kad viņa greznajā mājoklī parādījās pravietis Dāniels. Viņš atstāstīja un izskaidroja ķēniņa sapni. Nebukadnecars bija redzējis no dažāda metāla un māliem veidotu elka tēlu. Bet, raugies, no kalna bez roku pieskāriena atrāvās akmens un trāpīja elka tēlam pa kājām. «Tad viss sadrupa un sajaucās: dzelzs, māls, varš, zelts un sudrabs kļuva kā putekļi vasaru piedarbā. Un vējš tos aiznesa, un no tiem nepalika ne pēdu, bet akmens, kas elku sasita, kļuva par lielu kalnu un piepildīja visu zemi.» Elka atsevišķās daļas, pravietoja Dāniels, nozīmē valstis, kas nomainīs cita citu. Vienīgi dieva valstība, kas sāksies pēc visu pārējo valstu izpostīšanas, būs mūžīga. Nebukadnecars zemojās Dāniela priekšā un iecēla to par visu Bābeles gudro galveno priekšnieku.

Mincera balss, skaļa un barga balss, piepildīja visu zāli. Pasaule atrodas briesmīgā stāvoklī. Baznīca, kas apustuļu laikā bijusi šķīsta jaunava, ļoti drīz kļuvusi par izvirtušāko laulības pārkāpēju. Grāmatnieki pārvērtuši Kristu elkā, putnubiedēklī, izkrāsotā cilvēķelī. Tagad tas visai pasaulei nav nekas cits kā lupata, kurā noslauka kājas. Turkiem, ebrejiem un pagāniem ir pilnīgs pamats par mums ņirgāties un turēt mūs par muļķiem, ja jau mēs neko nevēlamies dzirdēt par Kristus garu.

Bābeles zīlnieki un brīnumdari, kas apliecināja savu nevarību, bija lišķi un pielīdēji. Viņi bija paraduši runāt tikai to, kas kungiem patīk. Mūsu laikos tā rīkojas grāmatnieki, kuri valdnieku galmos izplēš vistreknākos kumosus. Bet «brālis Saldās dzīves mīļotājs» to vēl attaisno! Tomass gan nenosauca Lutera vārdu, taču visiem bija skaidrs, uz ko viņš tēmē.

Lielo pārmaiņu stunda tuvojas. Nepieciešams pārveidot visu dzīves kārtību! Tuvojas piektās laicīgās valstības gals, par kuru runāja pravietis. Tomass izskaidroja Dānieļu pēc sava ieskata. Pirmā bija babiloniešu valsts, otrā — mīdiešu un persiešu valsts, trešā — grieķu valsts, ceturtā — romiešu valsts. Bet piektā valsts, kuru mēs tagad redzam, daļēji gan veidota no dzelzs, bet tā stāv uz māla kājām. Tajā plaukst varmācība un mudžēt mudž visādi lišķi. Visur valda liekulība. Bet tos, kuri negrib krāpt un blēdīties, uzskata par gataviem muļ-ķiem. /

Vārdu izvēlē Tomass nekautrējās. Nē, firstu klātbūtne viņu nepiespiedīs izdabāt. To viņš atstāj Martinām!

— Tagad skaidri redzams, — viņa balss dārd, — ka zuši un čūskas kopīgi grēko vienā čupā. Čūskas ir baz-nīctēvi un visi nelietīgie klēri, bet zuši — laicīgie kungi un valdnieki!

Veltīgi sātana sulaiņi noziedušies ar māliem, lai zem kristiešu maskas slēptu savu patieso seju. Tas viņiem neko nepalīdzēs.

— Ak vai, mīļie kungi, cik skaisti tas kungs ar dzelzs nūju sadauzīs vecos podus!

Tomass skatās hercogā. Johans izbrīnījies gan rauca uzacis, gan viebās. Neapmierinātības vaibstus nomainīja nevarības izteiksme, īgnuma vietā stājās sasprindzināta uzmanība. Šis apsēstais, soda nebaidīdamies, gluži kā Vecās derības pravietis met valdītajiem acīs, ka vecā pasaule aizvada savas pēdējas dienas. Bet ja nu pēkšņi tieši viņam tas kungs atklājis patiesibu? Jo-lians svārstās. Visapkārt viss tik nedrošs. Iestājies nemiera un nepaļāvības laiks Vai pasaule neatrodas lielu pārmaiņu priekšā, kā apgalvo astrologi un pareģi? No visām pusēm klīst baumas par debesu zīmēm, upes necerot un negaidot iziet no krastiem, rudenī otrreiz uzzied koki, ļaudis pļauj briesmīgākais mēris. Bet cik daudz visādu mācību un sektu! Un ikviena apgalvo, ka lās dieva vārds ir vispatiesākais. Arvien biežāk atskan balsis, it kā dievs gribot, lai vara tiktu nodota vienkāršajai tautai. Muļķīgas pasakas? Taču par to runā pārāk neatlaidīgi. Apmulsis arī pats kūrfirsts. Apgalvo, ka dievam nepretosies, drīzāk visu pametīs un ar spieķi rokā dosies klejot pa pasauli. Tik tiešām, kurš pateiks, kas būs rīt?

Alštetiešiem pārmeta, Mincers turpina, ka tie nodedzinājuši Malerbahas kapelu. Troksnis bija liels, bet tiri par velti. Tomass ne domāt nedomā atvainoties vai notikušo nožēlot. Viņš šādu rīcību attaisno. Nav šaubu, ka arī Kristus būtu svētbildes sasitis. Grāmatnieki apgalvo, ka apustuļi neesot postījuši pagānu svētnīcas. Ak, šie burta kalpi, atkal tie plātās ar savu pergamenta bībeli! Ja tur kaut kā trūkst, vai tāpēc var izdabāt neliešiem? Nav jābalstās uz burtu, bet uz garu. Apustulis Pāvils ne acu galā necieta elkus un droši vien nebūtu vilcinājies izpostīt pagānu tempļus. Viens no diviem jāizvēlas: jāatsakās vai nu no īstās ticības, vai no elku pielūgšanas.

Mincers atkal atgriežas pie Dāniela. Grāmatnieki, atsaukdamies uz pravieti, māca, ka Antikrists tiks iznīcināts bez roku pielikšanas. Aiz viņu pārsaldinātajiem vārdu savārstījumiem slēpjas meli! Ļaudīm tikai atliek gaidīt un ticēt, cieši ticēt un pacietīgi gaidīt. Zemiska krāpšana! Akmens, par kuru runāja Dāniels, ir Kristus gars. Tas arī piepilda visus cilvēkus, ar kuru rokām nogāzīs visus nešķīstos. Kaut arī apsolīto zemi neiekaroja ar zobenu, bet ar tā kunga spēku, taču zobens ir ierocis, bez kura nevar iztikt. Lai dzīvotu, nepieciešams ēst un dzert. Lai iznīcinātu ļaunuma valstību, nepieciešams lietot varu.

Min cers uzstājīgi griežas pie firstiem:

— Neticiet pielīdējiem mācītājiem! Arī jūs varat palīdzēt nodibināt patiesi kristīgu kārtību, bet viņi grib traucēt. Jā, akmens, kas iznīcinās ļaunuma valstību, atrāvies no kalna un neapturami veļas lejup. Trūcīgie laicīgie ļaudis un zemnieki to saredz labāk nekā jūs. Pašu tauta padzīs tos valdniekus, kuri uzsāks cīņu pret evaņģēlija aizstāvjiem. To es zinu pilnīgi droši!

Tauta ir saniknota. Ja firsti nevēlas, ka tos padzen, tiem jārīkojas tautas labā. Ja jūs gribat būt dieva, nevis sātana kalpi, tad atcerieties savus pienākumus pret tautu un novāciet pie malas tās ienaidniekus!

Bet tikai, cienījamie, neizspēlējiet ar mums pliekanus jokus un nepūlieties pārliecināt, ka tā kunga spēks izdarīs to bez jūsu palīdzības ar zobenu! — Min-cera balsī bija saklausāmi draudi. — Pielūkojiet, tā jūs drīz varat savu varu pazaudēt! Grāmatnieki jums var stāstīt ko stāstīdami, Kristus pateicis pietiekami skaidri: «Katru koku, kas nenesīs labus augļus, nocirtīs un iemetīs ugunī!» Saprotiet šo pavēli pareizi. Ja ienaidnieki, kuriem liks priekšā pakļauties, nevēlēsies to darīt, tie nesaudzīgi jāiznīcina. Neatstājiet ļaundarus ilgāk dzīvus! Cilvēkiem, kuri dara ļaunu, nav tiesības dzīvot!

Viņš dega kā ugunī. Johans sabozās: «Kungs, apžēlojies!»

— Bezdievīgie valdītāji, sevišķi garīdznieki un mūki, kuri cīņu par patiesu evaņģēliju sauc par ķecerību un tomēr uzdodas par priekšzīmīgiem kristiešiem, jānogalina!

Firstiem, ja tie atzīst Kristu ne vien vārdos, bet arī darbos, jāpalīdz netaisnos iznīcināt. Tas nav lūgums, tā ir prasība. Ja viņi to nepildīs, savu varu zaudēs — zobens viņiem tiks atņemts!

Hercogs sēdēja, galvu nodūris. Viņa nomāktā oma pielipa arī Brukām. Kroņprincis nikni kodīja lūpas. Kad Johans piecēlās un pagriezās, visi ievēroja viņa apmulsumu.

Neviens no klātesošajiem Alštetes pils zālē Tomasu ne ar vienu vārdu nenosodīja. Viņš griezās pie kanclera ar lūgumu, lai atļauj sprediķi iespiest. Nesen maģistrāts, piekāpdamies Minceram, bija nolēmis, ka pilsētai vajadzīga drukātava, un piešķīris grāmatiespiedējam Rei-hardam simts guldeņu lielu aizdevumu.

Sprediķi laist klajā? Firsti uzklausīja viņu līdz galam un neko neiebilda. Arī Bruks necēla ierunas. Lai iespiež, viņam tikai jāapsola — un katrā ziņā rakstiski —, ka turpmāk visus savus sacerējumus iesniegs cenzūrai Vei-mārā.

Bet, kas attiecas uz viņa mācību, — kanclers noplātīja rokas, — hercogs neatzīstot sevi par tādu lietpratēju teoloģijā, lai spriestu, cik daudz evaņģēlija patiesībai atbilst aicinājums iznīcināt bezdievjus. Tāpēc viņš vēloties, lai maģistrs Mincers izklāstītu savus uzskatus Vitenbergā teoloģijas profesoriem.

Šiem niknajiem grāmatniekiem un tikai viņiem? Mincers kategoriski atteicās. Atkal viņam uztiepj disputu tumšā kaktā. Viņš, protams, gatavs savu mācību aizstāvēt, bet tikai atklāti. Uz disputu jāuzaicina arī katoļi, turki un pagāni. Viņš to noteikti pieprasa. Ja Johans paliesi alkst noskaidrot patiesību, lai tos visus sapulcina.

Viņš nekad valdniekiem neizpatika. Pat solījums nosūtīt savus darbus cenzūrai skanēja ne visai pazemīgi; «Būšu iepriecināts, ja jūs atļausit nākt manām grāmatām klajā, bet, ja jūs aizliegsit, tad es to nodošu dieva ziņā.»

Hercogs Johans Alštetē neuzkavējās. Ārkārtīgi pretīga pilsētele! Rupji amatnieki, kas ar lielu nepatiku paceļ cepures, un Mincers — vai nu neprātis, kurš kā jucis grib cīnīties pret nešķīstajiem, vai arī jauns Dā-niels, kuram atklājusies nākamība.

Pa šaurajām ieliņām izjāja jātnieku virtene — heroldi greznos tērpos, cienīgi padomnieki, augstprātīgi bruņinieki, laiski landsknehti. Šosers pavadīja hercogu tālu aiz pilsētas vārtiem.

Tipogrāfijā Hanss Reihards steidzīgi salika «Sprediķi firstiem».

Alštetes apkārtnē jau veselu gadu vajāja cilvēkus, kuri apmeklēja Mincera sprediķus. Spaidi pastiprinājās, kad uzzināja par nekārtībām Alštetē un par kaut kādas savienības nodibināšanu. No aizliegumiem un draudiem tagad priekšniecība pārgāja pie krasiem pasākumiem: Mincera piekritējus sāka mest cietumā, spīdzināt, uzlika tiem naudas sodus. Pieprasīja, lai viņi apzvērētu, ka vairs neapmeklēs sātaniskās sanāksmes. Viens otrs sāka svārstīties. Kam gan patika pazaudēt savu mantu un pūt smirdošos pagrabos. Sevišķi nikni varas iestādes plosījās Zangerhauzenē.

Minceru šie notikumi ļoti uztrauca. Ļaudīm vajadzēja iedvest vīrišķību. Viņi taču nav vieni, izredzēto rindas aug visur. Viņš tiem rakstīja, ka jau nodibinātas vairāk nekā trīsdesmit savienības. Spēle drīz sāksies visās zemes malās! Vai mums jāzaudē dūša? Tas būs tirānu liktenis — viņus izraus ar visām saknēm.

Zangerhauzenes varas iestādēm Mincers aizsūtīja draudu pilnu vēstuli. Viņš rakstīja, ka neatstās ienaidniekus nesodītus un ir gatavs tos apsist. Viņš nerimsies, kamēr tie nebūs iznīcināti, lai tie būtu cik lieli dižvīri būdami. «Es jums to saku pavisam nopietni, ja jūs neapdomāsities, tad es vairs neatturēšu cilvēkus, kuri grib jūs apstrādāt.»

Alštetē ieradās Zangerhauzenes iedzīvotāji, kuri glābās no vajāšanas. Viņi pastāstīja, ka cietums esot pārpildīts. Ne visi parādot pietiekamu stingrību. Vieni stūrgalvīgi atsakoties maksāt naudas sodu, bet citi gatavi pakļauties. Pašreiz priekšnieki sākuši izmantot viltu: daudziem piesolot brīvību ar noteikumu, ka viņi, samaksājuši sodu, apzvērēs vairs nekad neklausīt ķecerus. Apcietinātie jautājot brālim Tomasam, ko viņiem darīt. Vai varot maksāt soda naudu un dot prasīto solījumu?

Vajāto brāļu likstas viņu dziļi saviļņojušas, atbildēja Mincers, taču viņš lepojas ar tiem, kuri labāk pacieš važas nekā pazemojas neprātīgajiem valdoņiem. Ja jūs gribat saglabāt savu sirdsapziņu neaptraipītu, iemācieties bīties vienīgi dievu, tad jūs panesīsit jebkuru pārbaudījumu un uzvarēsit.

Viņš mācīja būt bezbailīgiem. Ja cilvēks apzinās savu taisnību, to nekas nebiedē. Ja jau firstiem ar nodokļiem nepietiek un tie izspiež vēl soda naudu, maksājiet, maksājiet sātanam visu, ko tas prasa, bet saglabājiet brīvu savu sirdsapziņu. Nekādā gadījumā nepaklausiet pavēlēm, kas jums aizliedz klausīties patieso vārdu, un nekad nezvēriet, ka no tā atsakāties.

Asinsizliešana nav novēršama, un tā vairs nav tālu. Ja kāds negrib atteikties no savas mantas dieva vārdā, tad to pazaudēs velna labā. Firsti, muižnieki, garīdznieki un mūki pielūdz sātanu. Tam, kurš grib karot ar turkiem, nav jāmeklē tālu, — ienaidnieks ir tepat, pašu zemē!

Sakiet vien droši saviem kungiem: dieva vārdu nevar aizliegt! Pasakiet to viņiem tieši acis, nebaidieties ne no kā, neliekuļojiet. Ja jums nodarīs pārestību, jums tiks atmaksāts. Bet, ja jūs sāksit izlikties un izdabāt, tad pazudināsit sevi. Atriebība nav aiz kalniem!

Mincera vēstule slepeni tika nogādāta Zangerhauze-nes cietuma gūstekņiem.

Alštetē ieradās desmitiem cilvēku, kuri bija spiesti pamest dzimto pusi. Vienus bija padzinuši viņu kungi, citi glābās no vajāšanām. Zangerhauzenes apgabala priekšnieks rakstura skarbumā varēja sacensties ar Mansfeldes grāfu. Taču abus pārspēja līdz šim maz pazīstamais bruņinieks Fridrihs Viclēbens, Šēneverdas ciema īpašnieks. Šis ciems atradās trīs stundu gājiena attālumā no Alštetes. Viņš pilnīgi aizliedza saviem ļaudīm vilkties uz pilsētu, lai klausītos sprediķus un ieņemtos dumpības garu. Viņa pavēli nepildīja. Tad viņš, nepaklausības satracināts, nolēma nepadevīgos pārmācīt, kā nākas.

... Bija dzidra jūlija diena. Ciema iedzīvotāji nodevās saviem parastajiem darbiem. Cits strādāja tīrumā, cits sēdēja stellēs, cits rosījās saimniecībā. Pēkšņi ciema nomalē atskanēja šāvieni un izbaiļu kliedzieni. Karš? Ienaidnieka uzbrukums? Laupītāju bandas ielaušanās? Vai piedzērušo landsknehtu izlēciens?

Pa ielu ar kailiem zobeniem skrēja kājnieki, bet aiz tiem lielos zirgos auļoja jātnieki ar duršanai izstieptiem pīķiem. Ciems bija ielenkts. Zemniekiem izlauzās atvieglojuma nopūta, kad bruņās tērpies cilvēks, kurš deva pavēles, pacēla sejsegu un tie pazina savu kungu. Fridrihs Viclēbens dievināja kara spēles. Bet kas tagad notiek? Knehti iebrūk mājās, piekauj iedzīvotājus, uzlauž lādes un šķirstus. Viclēbens bija nozvērējies pamatīgi pārmācīt nepaklausīgos, viņš tiem uz visiem laikiem atņemšot patiku apmeklēt ķeceru sanāksmes!

Ar sitieniem un pīķiem ļaudis tika sadzīti vienā barā. Varonīgais bruņinieks saņēma gūstā pats savus pavalstniekus. Tiesa, landsknehti tā bija aizrāvušies ar laupīšanu, ka dažam zemniekam izdevās izslapstīties caur sakņu dārziem un nokļūt līdz mežam. Neapmierinādamies ar mājās sagrābtajām mantām, Viclēbens, ķeceru ienaidnieks un dedzīgais ticības aizstāvis, pievāca arī no baznīcas visu naudu.

Aizbēgušie baidījās atgriezties. Tie klīda no ciema uz ciemu un nolādēja savu kungu, kurš ar tiem bija ap-gājies kā lielceļa laupītājs. Zemnieku vidū viņi visur sastapa līdzjutējus. Ienīstie muižnieki pārvērtuši zemi vienā vienīgā laupītāju midzenī. Vienkāršajam cilvēkam nekur nav nekādas aizsardzības.

Bēgļi devās uz Alšteti. Tur ir Mincers, viņš neļaus darīt tiem pāri. Viņi arī tāpēc cietuši, ka palikuši tam uzticīgi.

Uz ielas, netālu no tipogrāfijas, Tomasu ielenca bēgļu bars. Viņi bija ļoti uztraukti. Cits citu pārtraukdami, tie uzbruka Min ceram ar pārmetumiem:

— Kas tas par taisnīgumu, ja cilvēkus, kuri ticības dēļ gatavi izciest jebkuras mokas, tik cietsirdīgi sūta zem miesnieka naža?

Tomass apmulsa. Vai tad viņš kādreiz devis iemeslu šādiem apvainojumiem? Mincers ar lielām pūlēm beidzot saprata, kas noticis. Pilsētā bija paklīdušas baumas, ka tuvākajās dienās visus svešiniekus izdošot to kungiem. Uztrauktie ļaudis bija griezušies pie Reiharda. Tas tikko bijis pilī, un tāpēc tam viss jāzina. Taču Rei-hards ar tiem sarunājies rupji un augstprātīgi, gluži kā firstu rokaspuisis. Tomass bija pārsteigts: nē, viņš neko tādu nav dzirdējis!

Ieraudzījis Minceru ļaužu vidū, Reihards iznāca no spiestuves. Tomass to sagaidīja, dusmīgi uzkliegdams:

— Tad tā jūs mierināt brāļus, kuri aiz uzticības evaņģēlijam pametuši savu dzimto pusi?! Vai jūs tiešām nespējat saprast, pie kā tas var novest?

Reihards taisnojās kā prazdams. Viņš nevienu neesot gribējis apvainot. Viņš neko neesot izdomājis. Tikai atsaucies uz šosera pavēli. Ja Zangerhauzenes apgabala vecākais uzstāšot, lai viņa ļaudis izdod, Ceiss licis šo prasību apmierināt. Mincers aizsvilās:

— Tas būtu taisnīgi, ja mūsu priekšnieki neuzstātos pret īsto ticību. Tagad tie uzstājas ne vien pret ticību, bet arī pret dabiskajām tiesībām.

Tomasam atbildēja pūļa piekrišanas šalkoņa. Viņš skadri un kaismīgi turpināja:

— Valdoņi jāpiespiež visur atklāti atzīt, ka viņu biedrs Sēneverdā pirmais traucējis mieru un kļuvis par paša pavalstnieku aplaupītāju!

Mincers tikko valdījās:

— Ja jau kungi tā rīkojas, tad tie jānožņaudz kā traki suņi!

Šosers patvērās savā pilī un neizbāza uz ielas pat degunu. Vienā dienā Mincers nosūtīja viņam divas vēstules. Viņš sīki atstāstīja notikušo un ieteica nopietni apsvērt, kādas sekas var izraisīt naidīgā izturēšanās pret bēgļiem. To skaits pieaug un vēl pieaugs. Vai tiešām viņš grib izpelnīties tirānu labvēlību uz šo grūtdieņu vaimanu un asaru rēķina? Nav ko iztapt visādiem priekšniekiem. «Viņu varai tuvojas gals, drīzā laikā visa vara tiks nodota vienkāršajai tautai!»

Šoseram nevilcinoties jāziņo firstiem par Viclēbena noziegumu. Šis arhilaupītājs rāda piemēru arī pārējiem tirāniem. Viņš pats izaicina tautu uz sacelšanos. Firstu pienākums to sodīt. Ja viņi to nedarīs, tad miers būs apdraudēts. Tauta pilnīgi zaudēs uzticību saviem valdniekiem, un tas var būt par cēloni jebkurai slepkavošanai. Nu jau tiem derētu saprast, ka pienākuši citi laiki. Vai arī tie piedzīvos, ka saceltās vētras viļņi tos apšļāks pāri galvām. Tas, kurš slāpst asiņu, tās ari atdzersies!

Ceiss bija pamatīgi nobaidīts. Otrajā vēstulē Tomass to nomierināja: viņam nenākot ne prātā atļaut, lai izrēķinās ar godīgām amatpersonām, kuras atbalsta taisnīgu lietu. Bet viņš atkal brīdināja: ja bēgļi neatradīs Alštetē paliesu aizsardzību, tauta ļaus dusmām vaļu. Neviena ļaundarība vairs nepaliks nesodīta. Pasaule vairs nav tā, kas agrāk.

Tirānu melnās sirdis pilda baiļu trīsas. Viņi jūt — tuvojas apvērsums. Taču neviens firsts nevēlas atbalstīt evaņģēlija uzvaru, viņi tikai to vien gudro kā taisnos ļaudis apspiest. Visai tautai jāapvienojas. Savienību, kurā Mincers aicina iestāties, svētījis pats dievs: «Netaisnie, kas ņem zobenu, no zobena aizies bojā!» Ilgāk vairs nevar vilcināties. Ikvienam godīgi jāpasaka, vai tas gatavs atbalstīt savienību vai arī nodomājis tai pretoties.

Uz Mincera sprediķi bija ieradušies daudz ļaužu, alštetieši un ienācēji. Viņa runu pastāvīgi pārtrauca izsaucieni: «Kas nav ar mums, tas ir pret mums!»

Mincers griezās arī pie maģistrāta locekļiem. Visi viņi vēl nav zvērējuši uzticību savienībai. Vai tie nesvārstās pārāk ilgi?

Vispārējais saviļņojums šķita sasniedzis augstāko pakāpi. Zvēriet! Zvēriet! Rikerts izspraucās visredzamākajā vietā: ari viņš ar sirdi un dvēseli ir par evaņģēliju. Dažam labam nekas nebūtu pretim arī aizlavīties, taču baidījās no saviem iekarsušajiem kaimiņiem. Neatlika nekas cits kā pacelt roku un atkārtot zvēresta vārdus.

Šajā svētdienā simtiem cilvēku apzvērēja, ka, nežēlojot dzīvību, cīnīsies pret netaisnajiem. Neļausim nodarīt mūsu brāļiem pārestību! Daudziem bija ieroči. Mincera runu radītā pacilātība ilgi neatslāba. Pilsētiņa mutuļoja. f

No visām pusēm ziņneši atnesa vēstis par «Izredzēto savienības» paplašināšanos. Tikām Tomass lielā nepacietībā gaidīja vēstuli no Karlštata. Viņš uz to lika tik lielas cerības!

Un tad pienāca atbilde. Karlštats mēģināja atgriezt «nomaldījušos» uz īstā ceļa. Minceram nevajagot dusmoties, ja šī vēstule tam nepatikšot. «Labāk saņemt brūces no labvēļa nekā liekulīgus skūpstus no ienaidnieka.» Dažiem Tomasa uzskatiem viņš piekrītot, piemēram, tā attieksmei pret svēto sakramentu. Kas attiecas uz Mincera centieniem, nodibinot savienību, iznīcināt visus «bezdievjus», tad to Karlštats uz viskrasāko nosodot. Viņš nedomājot izpildīt tā lūgumu un rakstīt uz Šnēbergu un citām vietām. «Šādas savienības ir visbriesmīgākā pretrunā ar dieva gribu.» Tādas dibināt nozīmējot ievest cilvēkus maldos.

«Es vēlos,» brālis Andreass turpināja, «lai tu un tie, kas ar tevi vienis prātis, atteiktos no slepenajām intrigām un līdzīga satura uzsaukumu izplatīšanas. Mūsu ļaudis tie izbiedēja kā lielas nelaimes draudi. Šī tava bezkaunība mani pārsteidz, un es sajūtu pret to riebumu.»

Smagi kaujas laukā pazaudēt cīņas biedru, bet vēl smagāk pieredzēt, ka cilvēks, kuru tu esi uzskatījis par savu centienu piekritēju, brīdī, kad izvelk zobenus, steidzas tevi pamest.

Ikviens paliek pie tām idejām, kuras tam tuvākas. Viens rāpo valdnieku priekšā uz vēdera un uzskata to par kalpošanu dievam. Cits piesardzīgi palamā pastāvošās nekārtības, bet, kad pienāk laiks atrotīt piedurknes, paslēpjas krūmos un vientiešiem iegalvo, ka vairāk par visu jāizsargās no varmācības. Bet trešais — trešais apzinās, ka tikai cīņa vergu var padarīt par cilvēku. Klusu cietējam «dieva kalpam» jākļūst par «dieva karotāju», par cīnītāju vispārības labā. Nevis asinskāre, bet patiesa cilvēkmīlestība vada tos, kuri atzinuši par nepieciešamu iznīcināt apspiedējus varas līdzekļiem. Apvērsuma iznākumā tirāni vai nu savu varu paturēs, vai pazaudēs. Citas izejas nav.

Skrejlapai bija virsraksts «Orlamindiešu vēstule al-štetiešiem par to, kā cīnīties kristietības garā». Tā bija uzrakstīta, atbildot uz Mincera aicinājumu pievienoties savienībai. Orlamindieši šo priekšlikumu strikti noraidīja. Kristīgais nevar lietot spēku! Jēzus neatļāva Pēterim viņu aizstāvēt un pavēlēja iebāzt zobenu makstī.

«Mēs negribam ķerties pie nažiem un pīķiem. Pret ienaidniekiem jābūt aizsargātiem ar ticības bruņām. Jūs rakstāt, ka mums jāpievienojas jūsu savienībai. Tādā gadījumā mēs vairs nebūtu brīvi kristieši, bet apliecinātu, ka vairāk esam pieķērušies cilvēkiem nekā dievam.» Evaņģēlijam tas nodarītu briesmīgāko postu, Tirāni sāktu gavilēt: «Viņi lielās ar savu dievu, bet paši cits pēc cita iestājas savienībā — viņu dievs nav pietiekami stiprs, lai tos aizstāvētu. Viņi grib dibināt savas sektas un celt dumpi. Nožņaudziet tos un nogaliniet, kamēr nav par vēlu!»

Atbilde bija pavairota ar tipogrāfijas spiedi. Orla-mindes iedzīvotāji nesvārstīdamies darīja zināmus atklātībai Mincera nodomus. Viņi neko negribot dzirdēt par tā noziedzīgajām iecerēm.

Kā izrādījās, Karlštats bija piedalījies šīs vēstules uzrakstīšanā un uzstājis, lai tā būtu pietiekami asa. Brālis Andreass, pēc viņa vārdiem, «orlamindiešiem palīdzēja nodzēst Mincera aizdedzināto ugunsgrēku».

Un viņš to uzskatīja par savu nopelnu.

«Orlamindiešu vēstule» bija iespiesta Vitenbergā.

Negaidot pienāca hercoga pavēle: Minceru, Ceisu, Rikertu un divus maģistrāta locekļus — Reihardu un Bosu nezin kāpēc uzaicināja steidzoši ierasties galmā.

Veimārā viņi ieradās 31. jūlijā. Bija svētdiena, un neviens neko nekārtoja. Uz pili viņus izsauca tikai nākamajā dienā. Mincers domāja, ka ar viņu runās visu pārējo alštetiešu klātbūtnē. Taču viņam lika uzgaidīt. Hercogs Johans saņēma Minceru ar redzamu nepatiku.

Tā bija īsta pratināšana. Mincers nekādi nevarēja saprast, par ko hercogs tik uzbudināts. Viņš rupji metās Minceram virsū ar pārmetumiem. Tas nu gan esot labs dieva vārdu sludinātājs, kurš, lai parādītos kur parādīdamies, visur sēj ķildu un nemieru sēklu! Viņa gars ir graušanas un asinsizliešanas gars. Viņš nelabvēlīgi noskaņo pavalstniekus pret saviem likumīgajiem valdniekiem. Varbūt viņš vēl sāks apgalvot, ka ar savām musinošajām runām nav iekveldējis plebeju kaislības un nav izgāzis uz firstu galvām apvainojumu straumes? Viņa laime, ka par to, tāpat kā par daudz ko citu, uzzinājuši tikai tagad.

Ko viņš uzdrošinājies atklāti izteikties par pašu kūrfirstu? Ka «vecajam bārdainim» ir galvā tikpat daudz gudrības kā Minceram... Kur? Johans pamāja, un sekretārs nolasīja kādu papīru. Izteiksmīgs salīdzinājums!

— Šādus vai tamlīdzīgus vārdus es nekad neesmu teicis!

Tomass nezaudēja aukstasinību. Hercogs var nolasīt kādus papīrīšus tikai patīk. Vai tad pasaulē mazums apmelotāju un slepeni piesūtītu vēstuļu! Tomass stūrgalvīgi palika pie sava:

Hercogam pārvērtās seja. Vai tad Alštetes sludinātājam tā patīk lamāties? Viņš nosaucis likumīgos valdniekus par bezdievīgiem un musina tautu uz dumpi. Viņš nodibinājis savienību, kuras pieļaujamību bībele nemaz neapliecina. Vai viņš noliegs, ka aicinājis iestāties šajā savienībā?

Nē, to Mincers nenoliegs. Viņš atzīst, ka rīkojies pareizi. Dabiskās pašaizsargāšanās tiesības cilvēkiem atļauj apvienoties, lai nebūtu neaizsargāti pret ļaundariem, kuri kavē evaņģēlija uzvaru.

Viņu pārtrauca. Viņš vēl iedrīkstoties runāt par evaņģēliju! Kūrfirsta un hercoga zemēs, kā viņam zināms, sludināt dieva vārdu nevienam nav aizliegts. Taču viņa mācība nav no dieva, bet no velna. Tāpēc viņš arī izvairās no disputa ar Vitenbergas teologiem!

Mincers aizsvilās. Lai spriestu par viņa mācību, tā vismaz jāsaprot. Viņš nav vainīgs, ka hercogs ir kurls un neizprot patiesību. Ne jau katrs spēj saprast grāmatnieku viltīgos paņēmienus. Velti Minceram pārmet, ka viņš negrib atļaut savu ticību tiesāt Vitenbergas gudrajiem, kuri, tumšā kaktā salasījušies, pasteigtos to nopelt un nosaukt par melīgu. Viņš ir gatavs aizstāvēt to pret visiem pulgotājiem, bet tam jānotiek nevis nožēlojama grāmatnieku pulciņa priekšā, bet tautas klātbūtnē. Tad viņš pierādīs, kurš aizstāv taisnu lietu un kurš pielūdz sātanu!

Ne hercogs, ne viņa padomnieki nesāka ar Minceru strīdēties. Lai viņš labāk pastāstot, kā mulsina pūli ar tuvā apvērsuma murgu ainām. Viņam uzstājīgi prašņāja vienu un to pašu. Ko viņi īsti gribot? Savus uzskatus viņš jau pietiekami sīki izklāstījis «Sprediķī firstiem». Hercogs pats to klausījās.

Par godbijīgu viņu gan nevarot nosaukt. Minceram lika iziet. Johans pavēlēja ievest nopratināšanai pārējos alštetiešus.

Minceram nebija ne jausmas, kas noris aiz cieši aizvērtajām durvīm. Gaidīt nācās ļoti ilgi, līdz tie parādījās cits pēc cita — Ceiss, Rikerts, Bose un Reihards. Viņi par kaut ko bija ļoti satraukti, taču visādi pūlējās izrādīt, ka nekas sevišķs nav noticis.

Pēc tam zālē atkal tika iesaukts Mincers. Johans paziņoja, ka izsakot viņam pārmetumu par sprediķos izteiktajām rupjībām un par izlēcieniem pret varas iestādēm. Taču izlemt viņa likteni tas patlaban atturoties. Viņš gribot par visu apspriesties ar kūrfirstu. Minceram jāatgriežas Alštetē, jāizvairās no jebkādiem pasākumiem un runām, kas var izraisīt nekārtības, un pacietīgi jāgaida, kad tam pavēstīs visaugstākā gribu.

Pie durvīm viņu sagaidīja Ceiss.

— Nu, kā?

Mincera seja bija bāla un drūma. Viņš nenoteikti atmeta ar roku.

— Tā vien liekas, man vajadzēs pameklēt mājokli kāda cita firsta valstī!

Pagalmā kāds zemnieks ņēmās ap ratiem. Viņš izslējās un ziņkāri noskatīja Minceru. Firsta sulaiņi, kučieri un zirgupuiši, balmutīgie zobgaļi, barā sekoja Minceram: «Kur tad nu palicis tavs izslavētais svētais gars?» Viņiem pievienojās vairāki garīdznieki. Vārtos Minceru lamu vārdiem apbēra landsknehti. Mincers neatbildēdams pagāja garām. Viņam uz vaigu kauliem izspiedās dzelteni plankumi.

Lielāko ceļa gabalu tie nojāja klusēdami. Uz Tomasa neatlaidīgajiem jautājumiem Rikerts atkārtoja, ka hercogs nekādu lēmumu neesot paziņojis. Bose un Reihards apgalvoja to pašu. Tikai šosers nezin kāpēc vairījās skatīties Minceram acīs un nemierīgi raustīja pavadu.

DIVPADSMITĀ NODAĻA NEBIJA VIENS JŪDA VIEN

Tomass velti lauzīja galvu. Kāpēc hercoga garastāvoklis bija tik pārsteidzoši mainījies? Pirms divām nedēļām, pēc sprediķa Alštetes pilī, Johans bija samulsis un nomākts. Tomēr nekas neliecināja par viņa naidīgumu pret Minceru. Veimārā tas bija pilnīgi pārvērties. Sarīkoja īstu pratināšanu un sarunājās ar viņu kā ar apvainoto. Kāpēc?

Atgriezies Alštetē, Mincers visu saprata. Viņam pasniedza Lutera «Vēstījuma Saksijas firstiem par dumpīgo garu» iespiesto eksemplāru. Līdz kādam zemisku-mam Martins noslīdējis! Naida un baiļu apmāts, viņš izšķīries kļūt par nosūdzētāju.

Doktors Martins, nododams bijušos biedrus, lūdza

savus pavēlniekus apspiest dumpības garu. Viņš iesāka ar verdziski padevīgu aicinājumu firstiem. Pēc tam ņēmās spriedelēt par sātana mūžseno cīņu pret dieva vārdu. Sātanam nekas neriebjas: kad atklāta varmācība izrādās neiedarbīga, tas iesaista cīņā indīgas runas. Tur, kur sātans necer tikt galā ar spēku, viņš ķeras pie viltības un laiž darbā šķeltniekus un viltus praviešus. Vairojas sektas, kurām jāpazudina ^patiesība.

Domas par Minceru noveda Vitenbergas pāvestu līdz pilnīgam trakumam. Viņš to nosauca par velnu un sātanu, vingrināja savu asprātību lamu vārdos un zobgalībās.

«Es griežos pie Jums tikai tāpēc,» Luters rakstīja, «ka esmu no viņa rakstiem nopratis: šis sātans neaprobežosies tikai ar vārdiem, bet ir gatavs laist darbā arī dūres, lietot pret valdītājiem spēku un sacelt īstu dumpi.»

Kūdīdams firstus pret Minceru, Luters izplūda padevības apliecinājumos un atkārtoja: vara viņiem dota no dieva, lai viņi saglabātu mieru un sodītu dumpiniekus. Tagad nevar gulēt vai svārstīties. Tas kungs sauks jūs pie atbildības, ja neizlietosit jums uzticēto zobenu un nenovērsīsit sacelšanos!

Starp lamu vārdiem un dzēlīgajām piezīmēm pastāvīgi lauzās uz āru visu nesaskaņu būtība un šķelšanās iemesls. Luters arī te atkārtoja, ka Antikrists tiks iznīcināts «bez roku pielikšanas». Plebejiem prāti Joti nesas uz dumpi. Dumpīgais gars jāapspiež un Alštetes asinskārais velns jāsavalda, kamēr nav par vēlu. Viņa mācību nepieciešams nosodīt! Vitenbergā viņam jāstājas savu pretinieku priekšā. Mincers nepiekrīt «disputam tumšā kaktā»? Ja viņam ir taisnība, tad jāpiedalās strīdā jebkurā vietā un ar ko vien vajadzīgs. Firstiem jāpasaka viņam: «Mēs pacietīgi sekojam vārdu kaujai, kad jūs strīdaties par savas mācības pareizību. Bet savas rokas savaldiet, lietot spēku — tā ir tikai mūsu darīšana, vai arī aizvācieties no šīs zemes!»

Sātans ar gudru ziņu izvairās atbildēt diviem vai trim lietpratīgiem cilvēkiem. Viņš saprot, ka tas beigsies viņam par sliktu. Velns sajutis vīraka smaržu! Viņš, Luters, savā klosterī Alštetes garam jau sadevis pa skaustu, kā nākas!

Tomass aiz sašutuma vairs nevarēja rimties. Nepielika ar to, ka Luters bija kļuvis par nodevēju, viņš ari neatturējās no viszemiskākajiem meliem. Cik viņš nekautrīgi melo, šis visizglītotākais doktors Līgners^4! Savu neatlaidīgo kāri pretinieku pieveikt un apkaunot /ušutēvs iztēlo par īstenību. Viņš gadiem gulēja un redzēja, kā Minceru pārvērš pīšļos. Taču rokas par īsām! .la Luters piekristu īstam disputam tautas priekšā, tas dabūtu pamatīgu brāzienu.

Pirms diviem gadiem Vitenbergā Štībners un pēc tam Šlorhs bija sīvi strīdējušies ar Luteru. Viņi pierādīja apvērsuma nepieciešamību. Viņu argumentus Luters citādi nekā nevarēja atspēkot kā tikai ar novazātajiem bibeles tekstiem. Izsmiedams «fanātiķus un fantastus», viņš ar zobgalībām nomaskēja pats savu sakāvi, bet tagad dēvē to ne vien par uzvaru, bet iztēlo visu tā, it kā būtu «sadevis pa skaustu» pašam Minceram.

Bet tas vēl nebija viss. Patlaban Luters savā cellē notikušās slepenās sarunas tikai pieminējis, bet, ja firsti vēlēsies, viņš izstāstis arī visu pārējo.

«Vajadzības gadījumā esmu gatavs atklāt Jums visu, kas notika manā istabiņā starp mani un šo sātanu. Tad Jūs un visa pasaule nāksit pie prāta un apjēgsit, ka šis gars patiesi ir melīgs velns, visļaunākais sātans!»

«Vēstījums firstiem» satricināja Minceru līdz sirds dziļumiem. Viņš zināja, ka Vitenbergas melnais krauklis spējīgs uz daudz ko, taču tik neizmērojamu nelietību nebija gaidījis.

Johanam atausa gaisma. Lutera vēstījums atdarīja tam acis. Tepat blakām ligzdu bija novijis visnekaunīgākais dumpinieks. Simtiem spēcīgu roku stiepjas izraut zobenu likumīgajiem valdniekiem. Šīs sātaniskās mācības piekritēju skaits aug ar katru dienu, un, ja ne šodien, tad rīt zemē uzliesmos liels dumpis. Ko iesākt?

Vai Mincers jāapcietina? Tas droši vien izsauks nemierus. Viņi ar kūrfirstu tos, protams, apspiedīs, bet tad gribot negribot šis notikums būs visiem uz mēles. Tad nu gan Saksijas hercogs parādīsies pievilcīgā gaismā impērijas valdības un paša Kārļa acis! Viņš nav atklājis noziedzniekus un ļāvies piemuļķoties. Neko nav darījis līdz pat brīdim, kad atskanēja Lutera brīdinošā balss. Viņa apkaunojošo nenoteiktību varēja salīdzināt tikai ar paša neattapību. Kam ausis, tas lai dzird! Vai tad var atzīties visai pasaulei, ka viņš neko nav dzirdējis? Sēdēja pie kanceles, no kuras Mincers gāza tam virsū bībeles tekstiem izpušķotas dumpīgu vārdu šaltis. Toreiz viņš bija samulsis un domu nomākts. Vai viņš vispār nebija gļēvulis?

Ja tagad, kad viņam iebāzts degunā, viņš uzstāsies pret Minceru visā bardzībā, kādu tas pelnījis, vai tikai neapliecinās savu aklumu? Viņš taču bija noklausījies «Sprediķi firstiem», neko nebija iebildis un pat atļāvis to iespiest. Veikli gan apvests ap stūri! Ne vien no virsraksta, arī no paša sprediķa satura redzams, ka tas teikts firstu klābūtnē. Tātad, vai nu hercogs piekrīt Min-cera idejām, vai arī nav tās sapratis.

Hercogu īpaši kaitināja, ka Minceram ir tipogrāfija. Ja tikai tam iepatīkas, tas var «Sprediķi firstiem» vēl pavairot un nostādīt Johanu lasītāju acīs par pēdējo muļķi, kurš klusu ciezdams noklausījies Mincera musinošo runu!

Tagad tikai atlika šajā ķezā rādīt līksmu seju. Johans sprediķi, protams, sapratis, bet nepiešķīris tam kaut cik sevišķu nozīmi. Vai tad no Vecās derības praviešiem prātu zaudējušie pusjukušie fanātiķi izplata ne mazumu visādu muļķīgu ideju? Jā, viņš noklausījās sprediķi — tas bija viņa pienākums. Mincera uzstāšanās nebija nekas vairāk kā parastais «proves sprediķis» cilvēkam, kurš vēlas, lai to apstiprinātu amatā. Bet tad jau nav vajadzības saistīt nekārtības Alštetē ar Mincera uzskatiem.

Kārtība bija jāatjauno klusītēm, bez lieka trokšņa, jo vairāk tāpēc, ka starp alštetiešiem bija cilvēki, kuriem varēja pilnīgi uzticēties.

O, brāli Saldās dzīves mīļotāj, saņem savu daļu pilnos apmēros! Tomass sāka rakstīt Luteram niknu, sarkasma pilnu atbildi. Taču viņu no raksta atrāva. Šosers uzstājīgi aicināja Minceru pie sevis. Viņš devās pie

Ceisa, neko ļaunu negaidīdams. Viņu nepatīkami pārsteidza, ka pie vārtiem un pils pagalmā bija desmitiem bruņotu knehtu. Ko tas nozīmē?

Blakus šoseram sēdēja tie paši, kas bija jājuši uz Veimāru — šulteiss, Reihards un Bose. Pārējie maģistrāta locekļi bija novietojušies apkārt uz soliem. Ļaužu ļoti daudz, bet, kā par brīnumu amatnieku zeļļi nebija redzami. Jau tas vien darīja Minceru uzmanīgu.

Atminējums nebija ilgi jāgaida. Sāka runāt Rikerts. Tomass negribēja ticēt savām ausīm. Veimārā viņu bija nekrietni nodevuši! Ne velti Johans bija izsūtījis Minceru ārā, kad iesauca pie sevis viņa pavadoņus. Viņi bija Tomasam noslēpuši, kas noticis starp viņiem un hercogu, un pieņemtos lēmumus paturējuši dziļā slepenībā. Tikai tagad, norīkojuši pie vārtiem drošu sardzi, nodevēji uzdrošinājās nomest maskas.

Rikerts skaļi lasīja pavēli: hercogs pieprasa likvidēt savienību, nepretoties Malerbahas ļaundaru apcietināšanai un izvairīties no jebkuras nepaklausības. Pēc Min-cera neatlaidīgās pnasības ierīkotā drukātava tiek slēgta.

Lasītāju uzmundrināja piekrišanas saucieni: «Tu esi brašs vīrs, šulteis! Laiks aizbāzt kliedzējiem mutes!» Rikerts nebija viens. No viņa neatpalika arī Bose un Reihards. Bet šulteiss sadūšojās un, no Tomasa nekautrēdamies, iesaucās, ka viņš drīzāk nolauzīšot dumpīgajam sludinātājam sprandu nekā atļaušot ieraut pilsētu asinsizliešanā.

Minceru smacēja dusmas. Kādu neģēlīgu joku draugi un labvēļi ar viņu izstrādājuši! Un tagad šie nekaunīgie purni vēl biedē izrēķināties. Viņi atklājuši visus plānus, padevīgi piekrituši savienības likvidācijai un droši vien paši pavedinājuši hercogu uz domām slēgt tipogrāfiju. Tieši tagad, kad Luters jāpienaglo pie kauna staba!

Sapulcējušos noskaņojums nebija Minceram labvēlīgs. Pūlēdamies nezaudēt pašsavaldīšanos, viņš griezās pie maģistrāta ar lūgumu drukātavu neslēgt. Luters nesen izdevis apkaunojošu grāmateli, kurā viņu visādi noķengā. Būtu netaisni, ja viņam atņemtu iespēju pienācīgi atbildēt.

Minceram iebilda, ka lēmums par spiestuves slēg- ,ļ sanu nākot no hercoga un neesot apspriežams.

Slikti tie viņu pazīstot. Ja Saksijas firsti, neļaudami ar iespiestu vārdu uzstāties pret Luteru, gribot viņam sasiet rokas un kājas, viņš tiem sagādāšot pašu ļaunāko, ko vien iespēšot!

Viņam neļāva runāt. Maģistrāts jau vienreiz dabūjis brāzienu, ka nebija Minceram aizliedzis nolamāt likumīgos valdniekus. Visu, ko viņš saka, rūpīgi pierakstīs un nosūtīs uz Lohavu.

Karstgalvība un lamas nepalīdzēs. Mincers apdomājās un aizrādīja, ka esot saprasts nepareizi. Viņš gribējis žēloties par firstiem visai kristīgajai pasaulei.

Atruna nesasniedza mērķi. Maģistrāta locekļi paziņoja, ka viņu pienākums esot paziņot kūrfirstam Min-cera vārdus tieši tā, kā tie izteikti. Mincers pats par tiem atbildēšot. Bet tagad viņam jādod solījums neatstāt pilsētu, jāpiekrīt spiestuves likvidēšanai un jāatbrīvo visi «izredzētie» no zvēresta.

Viņam uzbruka no visām pusēm. Tad redz, ko tie vēlas! Firstu uzticamie pakalpiņi, vicinādami pavēli, biedē svārstīgos un pieprasa, lai maģistrāts vienbalsīgi izsakās pret Minceru un piespiež viņu likvidēt savienību. Vēl pavisam nesen starp padomniekiem bija ne mazums ļaužu, kuri saucās par viņa draugiem un brāļiem. Bet, kad sāka jaust briesmas, tie no viņa drīz vien atteicās un tagad gatavi atbalstīt viņa niknākos ienaidniekus.

Velti viņi iedomājas tik viegli tikt ar Minceru galā. Viņi baidās? Nu nekas, arī viņš tos nežēlos! Maģistrātā gūst virsroku viņa ienaidnieki. Par agru tie priecājas.

Mincers neizvēlējās saudzīgākus izteicienus un savas dusmas nemaz neslēpa. Vai maģistrāta locekļi visu labi apsvēruši, gribēdami iet nodevēju un pielīdēju pavadā? Vai tie apjēdz, kas notiks, ja tie mēģinās aizbāzt viņam muti vai izraidīs no pilsētas? Viņš taču nav viens. Viņa uzskatiem piekrīt ļoti daudz cilvēku. Visiem labi zināms, ka Luters uzstājies pret viņu ar savu apkaunojošo skribelējumu. Vai tagad var slēgt tipogrāfiju? Viņam netraucētam jāiespiež sava atbilde Vitenbergas melnajam krauklim! Viņš ir gatavs aizstāvēt savus uzskatus un apkaunot jebkurus grāmatniekus. Neviens nepierādīs, ka viņa mācība ir maldīga. Tāpēc nevar slēgt arī viņa nodibināto «Izredzēto savienību». Tā būtu patvaja un tirānija. Un tauta zina, kā uz to atbildēt!

Par nesenajiem notikumiem viņam nebūtu sevišķi gari jārunā. Visi labi atceras, kā Alštetē atskanēja trauksmes zvans, kā ielās liesmoja ugunskuri un bruņoti ļaudis neizklīda visu nakti. Visi atceras, kā pilsētā ieradās Mansfeldes kalnraču grupa, ko Mincers aicināja palīgā. Vai maģistrāts vēlas, lai tas atkārtojas?

Bērnišķīgi paļauties uz stipriem vārdiem un palielināto sardzi. Kad sacelsies īsta vētra, tā noslaucīs visus šķēršļus. Mincers nepierunāja un nepārliecināja. Savās dusmās viņš izskatījās draudīgs. Vai nu maģistrāts atteiksies pavēli izpildīt, vai arī sāksies sacelšanās!

Zālē iestājās sasprindzis klusums. Vai padomnieki neieklausās, kas notiek aiz pils sienām? Vai tie jau dzird saniknotā pūļa kliedzienus un ieroču šķindu?

Klusumu pārtrauca saprātīgas balsis. Patiešām, vai ir taisnīgi, ka pret maģistru Tomasu, iemīļoto sludinātāju, izturas tik nepelnīti bargi? Nē, kamēr nav par vēlu. stāvoklis jālabo. Maģistrāta vairākums piekrita Min-ceram.

Rakstvedim pavēlēja atkal ķerties pie spalvas. Kūrfirstam nosūtāmā vēstījuma otrā daļa daudzējādā ziņā runāja pretim pirmajai. Ja Luters uzstājas pret «mūsu sludinātāju», taisnīgums prasa, lai spiestuve Alštetē pastāvētu un Mincers tajā varētu iespiest savu atbildi.

Viņa mācību nevar uzskatīt par maldīgu, kamēr tā nav iztirzāta atklātā disputā. Ja kūrfirsts tuvākajā laikā šādu disputu nesarīkos, bet sāks Minceru vajāt, izcelsies asiņaini nemieri. Fridriham jāsaprot, cik sarežģīts ir stāvoklis. «Lai Jūsu žēlastība nedomā par sludinātāju, bet par mūsu trūcīgo ļaužu labklājību un, jo ātrāk, jo labāk. Pretējā gadījumā mēs nespēsim sacelšanos novērst!»

Turpat pilī Mincers nodiktēja arī savu vēstuli Fridriham.

«Es lūdzu, dieva dēļ, nopietni padomāt,» Tomass brīdināja, «kas notiks, ja es, kā pienākas, sadošu Luteram par apmelojumiem, kas plūst no viņa mutes. Es to nedomāju darīt. Taču daudzi taisni cilvēki, kas piekrīt manai mācībai, ir tik sašutuši, ka šādas paļas bez atbildes nevar atstāt.»

Vēstule pauda spēka apziņu. Mincers lūdz, taču nevis lūdzēja noskaņā, lai kūrfirsts viņu netraucētu mutiski un rakstiski izplatīt savu mācību.

Tomass uzvarēja. Viņš panāca, ka maģistrāts atlika hercoga pavēles izpildi un, griezdamies pie kūrfirsta, atzina Mincera iebildumus par taisnīgiem. Un tomēr stāvoklis pilsētā neuzlabojās. Rikerts no saviem nodomiem neatteicās. Viņš visiem līdzekļiem centās nodrošināties ar maģistrāta atbalstu. Ja vēl tālāk izturēsies pret Minceru iecietīgi, tas nozīmēs atklāti pretoties likumīgajai varai. Johans Minceram pavēlēja dzīvot klusi un mierīgi, nemusināt ar sprediķiem ļaudis un gaidīt kūrfirsta lēmumu. Bet ko viņš dara? Draud ar dumpi! Kādi pierādījumi vēl vajadzīgi, ka Mincers nedomā paklausīt? Jau pirmajā svētdienā, kad pilsētā parasti saplūst daudz ļaužu, Mincers nodomājis teikt sprediķi. Jauna nepaklausība! Vai tas nav piemērots iegansts, lai ar musinātāju izrēķinātos?

Mincers jau posās iet uz baznīcu, kad pie torņa durvīm pēkšņi atskanēja kliedzieni. Otīlija paskatījās pa logu. Tomasu vēlējās sastapt maģistrāta pārstāvji.

Uzdevums nebija visai patīkams. Viņi manāmi uztraucās. Tie bija pilnvaroti paziņot Minceram, ka viņa sprediķis nenotiks. Pilsētas varas iestādes nevēloties uzņemties atbildību par viņa dumpīgajām runām. Minceram jāpilda hercoga griba un jāpaliek mājās. Ja viņš neuzklausīs saprāta balsi, maģistrāts lietos varu.

Jābūt mēmam kā zivij? Bet vai tad viņš var rimt sludināt patiesību?

Pārstāvji aizgāja. Tomass atvēra logu. Viņam bija grūti elpot.

Savācis savus piekritējus, Rikerts nolēma Minceram uzbrukt. Jau Veimārā viņš bija ieteicis hercogam laimīgu domu. Kāpēc Johanam nesaskaņas ar saviem pavalstniekiem vēl padziļināt? Viss nokārtosies pats no sevis, ja Mincera lietu uzskatītu kā nesavaldīga sludinātāja strīdu ar Mansfeldes grāfu. Lieliska ideja! Nosūtīt Minceru pie Ernsta uz Heldrungeni! Lai pats grāfs, nešpetns un atriebīgs cilvēks, novelk tam ādu — abiem ir veci rēķini. Ne hercogu, ne Alštetes varas iestādes par to nevarēs vainot, viņi tikai būs izpildījuši senu kūrfirsta pavēli. Maģistrāts šulteisu atbalstīja. Tomass noskaitās: padomnieki, kas zvērēja uzticību evaņģēlijam, tagad uz vienu roku ar Rikertu. Ienesīgi amati tiem simtreiz dārgāki par taisnību!

Labprātīgi atdoties ienaidnieka rokās, lai pēc izrēķināšanās tie varētu lielīties, it kā nogalējuši sātanu. Ko vēl ne!

Ap viņu pulcējās uzticami cilvēki. Bija redzams, ka tie nesvārstīdamies laidīs darbā ieročus, ja Rikerts mēģinās ieslodzīt brāli Tomasu pagrabā. Šulteiss nebija izkustināms.

Atkal aicināt kalnračus? Ar amatnieku zeļļu un kalnraču palīdzību sagrābt varu? Un tālāk? Vai mazā pilsētiņa viena atvairīs kūrfirsta karaspēku, kad sacelšanās vēl nav sagatavota?

Palikt Alštetē un nīkt nevar. Ja arī Rikerts atteiktos no sava nodoma viņu apcietināt, Tomass tik un tā nevar sēdēt saliktām rokām un pazemīgi gaidīt, līdz viņam pasludina spriedumu. Pašreiz vislabākais Alšteti pamest. Par alštetiešiem viņš bija drošs — kad vajadzēs celties cīņai, tie nepievils. Bet padomnieki? Kāda gan nozīme nodevēju un gļēvuļu saujiņai?

Viņam piekrita ir Bartels Krumps, ir Baltazars, ir Pēteris Varmuts.

Mincers noskūpstīja dēlu, apskāva Otīliju.

Nakts aizsegā viņš pārkāpa pāri pilsētas sienai — vārtus rūpīgi apsargāja — un pazuda tumsā.

TRĪSPADSMITĀ NODALA DEDZINĀTĀJI IERODAS PIRMS RĪTAUSMAS

No rīta ceļmalas krogā Tomass pieprasīja tinti. Sašutums dedzināja viņa sirdi. Lai nodevēji, salīdzinājumā ar kuriem pat Jūda ir tīrais zīdainis, necer palikt nesodīti!

Vienu vēstuli nepabeidzis, viņš ķērās pie otras, bet arī to nenosūtīja. Kāda jēga dot tagad vaļu savām dusmām? Mincers domās atgriezās pie Ceisa. Kaut arī šo-sera amats ir riebīgs, Ceiss tomēr ir kārtīgāks par citiem. Viņš nedrīkstēja izlaist Minceru no pilsētas, bet bēgšanas gadījumā vajadzēja sarīkot pakaļdzīšanos un nekavējoties ziņot Veimārai. Tomass bija pārliecināts, ka Ceiss sevišķi nesteigsies. Lai viņš savu gausumu attaisno ar Mincera zīmīti. Viņš saņēmās un sāka mierīgi

rakstīt. Saviem «brāļiem» padomniekiem Tomass nosūtīja vēstuli, kuru lūdza nolasīt šosera klātbūtnē. Viņš nav domājis bēgt. Vienkārši darīšanas laukos viņu spiedušas uz laiku atstāt Alšteti.

Gar krogu brauca garām pajūgi. Tomass ieraudzīja pazīstamu kučieri. Viņiem bija pa ceļam. Skāres patīkami smaržoja pēc apiņiem.

Izpildīdams firstu uzdevumu, Luters apbraukāja Sak-siju un pārbaudīja sludinātājus. Viņam bija piešķirtas tiesības atcelt no amata visus, kurus atzina par vajadzīgu atcelt. Tiklīdz Luters dabūja dzirdēt, ka Mincers nodomājis apmesties Mīlhauzenē, viņš tūlīt ķērās pie spalvas. Lielā impērijas pilsēta kļūs par sērgas perēkli? Luters labprāt apmeklētu Mīlhauzeni, bet rūpes par savu rakstu izdošanu to spiežot atgriezties Vitenbergā.

Sargieties no viltus pravieša Mincera, no šī plēsīgā vilka avju drānās! Visur, lai viņš būtu kur būdams, sevišķi Cvikavā un Alštetē, ļoti labi zina, kas viņš ir īstenībā. Savos sprediķos un raksteļos Mincers aicina uz sacelšanos un asinsizliešanu. Viņš izsūta uz visām pusēm slepenus ziņnešus, kuri tumsu mīl labāk nekā gaismu. Ja mani vārdi jūs nepārliecina, tad drīz paši sapratīsit, cik viņa mācība neprātīga. Es jūs gribu pasargāt no briesmām un zaudējumiem. Nepieņemiet Min-ceru! Ja jūs nepaklausīsit, jūs paši sagādāsit sev nelaimi.

Kā sagaidīt Alštetes nelabo, ja tas parādīsies pilsētā? Cienījamais maģistrāts viņu taču nav aicinājis. Mince-ram publiski jānoprasa, kas viņu sūtījis. Ja tas atbildēs, ka ir dieva sūtīts, tad tūlīt pieprasiet pierādījumus. Ja viņš nevar parādīt kādu brīnumu, trenciet prom!

Doktors Martins sita nekļūdīgi. Viltīgā lapsa! Taču viņš nokavēja.

Tomass neprasīja, vai tam atļaus Mīlhauzenē apmesties. Viņš negaidīja ne ielūgumu, ne svinīgu sagaidīšanu. Mincers zināja, ka varas iestādes noskaņotas pret viņu: Pfeifera sakari ar Alšteti tām bija sen zināmi. Draugi tam palīdzēja iekļūt pilsētā nepamanītam. Kad maģistrāts saņēma Lutera vēstuli, vairs neko nevarēja darīt. Mincers atradās Mīlhauzenē, un priekšpilsētu iedzīvotāji stāvēja un krita par viņu.

No pirmajām dienām Tomass sludināja savu mācību, kā vien varēja. Tirāni mīl spriedelēt par savas varas likumību, bet paši izlieto šo varu, tikai lai visādi apspiestu ļaudis. Vārdu sakot, viens kristietis nedrīkst gluži kā miesnieks nesaudzīgi nodīrāt otram kristietim ādu. Bet, ja šie dižvīri negrib to izbeigt, atliek vienīgā izeja — atņemt tiem varu!

Lai gan Mincers pārliecinājās, ka mīlhauzenieši nav tik uzņēmīgi, kā bija iedomājies, tomēr viņš pilsētā labi iedzīvojās. Drīz vien šurp pārcēlās arī viņa ģimene.

Ap Minceru aizvien bija ļaudis. Atgadījās, ka viņš tieši uz ielas ilgi stāstīja, kādas pārmaiņas nepieciešams izdarīt, lai iekārtotu dzīvi pēc dieva prāta. Vai svētie raksti to prasa? Mincers tūlīt izkliedēja visas šaubas. Piesēdies, kur pagadījās, uz pirmā akmens vai pakāpiena, viņš izskaidroja patieso evaņģēliju. Visa dzīve jāpakļauj koplabuma mērķim. Netaisnajiem, kas tam pretojas, nav tiesības palikt dzīviem!

Vienatnē Tomass turpināja rakstīt jau Alštetē iesākto atbildi Luteram. Asais, nesaudzīgais pamflets līdz galam atmaskos grāmatniekus, kuri, krāpdami tautu ar viltus ticību, palīdz apspiedējiem saglabāt varu.

Pamflets saucās «Dziļi pamatota aizstāvēšanās runa vai atbilde trulajām, izlutušajām Vitenbergas miesām, kas aplamā kārtā, nozagdamas svētos rakstus, tik nekrietni apgānījušas nožēlojamo kristietību».

Doktors Līgners izsmej ticības īsto garu un nekaunīgos melus aizsedz ar bībeli kā ar vīģes lapu. Viņš, visgodkārīgākais no visiem grāmatniekiem, kļūst jo dienas jo iedomīgāks. Tiklīdz Mincers no lišķīgajiem blēžiem novērsās, tā tie tūlīt trakā naidā un skaudībā sāka viņu vajāt. īsto ticību viņi nav sapratuši un uzvedas kā pērtiķi, kas grib atdarināt kurpniekus un ņemas šūt zābakus, tikai izniekodami ādu. Viņi lielās ar savām bībe-les zināšanām, uzsmērē veselas grāmatas un arvien neatlaidīgāk maļ vienu un to pašu: «Tici! Tici!» — lai gan pašiem ticības vispār nav. Neviens no tiem nesāks sprediķot, ja tam neapsolīs četrdesmit vai piecdesmit guldeņu, bet iedomīgāks pieprasa pat divi simti. Viņi slu-dma tikai tāpēc, lai dzīvotu vieglas dienas un izbaudītu pagodinājumus.

Melnais Vitenbergas krauklis uzbrūk Minceram, ka las nicina laicīgos labumus, šīs maitas, uz kurām Luters ar prieku nometas. Viņš baidās tos pazaudēt un tāpēc izturas pret šīs pasaules varenajiem tik labvēlīgi.

Pēdējais blēdis, iztēlodams sevi par jaunu pāvestu, rīda valdītājus pret zagļiem un laupītājiem, bet noklusē jebkura nozieguma patieso cēloni. Bet galvenais augļošanas, zādzību un laupīšanu cēlonis ir mūsu kungi un firsti, kuri sev piesavinājušies visu: zivis ūdenī, putnus gaisā un labību tīrumos. Viss pieder tikai viņiem. Trūcīgajiem tie centīgi atgādina dieva bausli: «Tev nebūs zagt!» Viņi paši dīrā no nabadzīgajiem zemes arājiem un amatniekiem deviņas ādas. Bet, ja kāds iekāro kungu mantu, kaut vai tīro nieku, to tūlīt stiepj pie karātavām. Un doktors Līgners dod bendēm savu svētību!

Daudzi tagad priecājas, ka nav jāmaksā melnsvārčiem nodevas, un neredz, ka kļuvis tūkstošreiz sliktāk nekā agrāk: ļaudīm uztiepj viskaitīgākās mācības. Luters ar zemiskiem paņēmieniem aizstāv tirānus un palīdz attaisnot viņu ļaundarības. Kristus, sak, cietis un to pavēlējis arī mums! Plātīdamies ar savu riebīgo pazemību, Luters māca paklausīt valdniekiem. Firstiem ķerties klāt viņš negrib, kaut gan tie vairāk pelnījuši sodu nekā pārējie.

Luters visiem spēkiem pūlas atbaidīt ļaudis no Min-cera mācības, apgalvodams, ka tā esot dumpīga. Dumpīga? Kungi paši vainīgi, ja tauta tos neieredz. Viņi negrib izskaust nevienu jebkuras sacelšanās cēloni. «Bet, ja es par to runāju, tad es esmu dumpinieks. Lai notiek!»

Uzstāties pret Minceru plašā, atklātā disputā Luters baidās. Negrib, ka to nosauc par taisnības apspiedēju, bet skubina firstus vajāt dumpinieku Minceru!

Zušutēvs mīl dižoties ar savu labsirdību, bet rīkojas kā viltīga lapsa. Viņam patīk darboties paslepus. Viņš vispār ķengā tikai tos, kurus tam izdevīgi ķengāt, bet valdītājiem nepieskaras ne ar pirkstu. Viņš piekrāpis cilvēkus ar viltus ticību, bet tagad, kad jāglābj stāvoklis, to nedara un lien firstu priekšā uz vēdera.

Pamflets tika uzrakstīts ļoti asi. Nesaudzīgi atmasko jumi mijās ar aizskarošu izsmieklu. Tomēr visām šīm naidīgi un rupji, dzēlīgi un spīdoši uzrakstītajām lappusēm kā sarkans pavediens cauri plaiksnīja atziņa, ka tauta, jauno pāvestu izpratusi, neļausies piemānīties, celsies cīņai pret tirāniem un gūs uzvaru. Bet tādus kā Luters sagaida pelnīts sods.

«Tevi, doktor Līgner,» Tomass beidza savu «Aizstāvēšanās runu», «sagaida noķertas lapsas liktenis. Tauta kļūs brīva, un tās kungs būs vienīgi dievs!»

Tās bija karstas dienas. Pamfleta sacerēšana, sprediķi, sanāksmes, gatavošanās izšķirošai rīcībai pret naudasmaisiem — visam tam Mincers nodevās ar lielāko pašaizliedzību.

Kopā ar Pfeiferu viņš sastādīja prasības, lai tās iesniegtu maģistrātam. Vara pieder kopienai. Tā ievēl jaunu domi — Mūžīgo domi, kura visā savā darbībā vadīsies no dieva vārda. Kopiena seko, lai tiktu ievērots vispārējā labuma princips. Neviens cilvēks, kurš sevi aptraipījis kā mantrausis, netiek pie varas. Nekādas pārgrozības, lai tās nāktu no kurienes nākdamas, nebūs, ja tās nesekmēs kopējā labuma principu realizēt vēl pilnīgāk. Dome ir mūžīga, tomēr tās locekļus var kurā katrā laikā atcelt, ja tie sāk kļūt iedomīgi un uzskatīt sevi par kungiem. Pret paša gribu nevienu domē nevar ievēlēt. Lai nebūtu iemesla aplaupīt pilsētu, ikviens domnieks saņem algu. Bet, ja viņš sāks mīdīt šīs tiesības kājām, viņu sagaida nāves sods.

Tie, kas mēģinās traucēt jaunās kārtības ievešanu, labu galu neņems. Maģistrāta locekļi šiem pantiem droši vien nepiekritīs. Ko ar viņiem darīt?

Baznīca no laika gala nepaklausīgos izslēgusi, padarījusi tos par atstumtajiem, ar kuriem neviens nedrīkstēja dalīt ne maizes riecienu, ne pajumti. Vai tad tautai ir mazākas tiesības nekā baznīcai? Tā savus ienaidniekus sodīs ar laicīgo izstumšanu! Jau «Saišu zābaka» laikos zemnieki ar nicināšanu novērsās no tiem, kuri atteicās iestāties viņu slepenajā savienībā. Izdziest atkritējam pavards — kaimiņi tam nedod uguni, neviens neierodas viņa mājā uz kristībām, bet, kad viņš nomirst, neiet apglabāt.

Ari Mīlhauzenē kopiena neuzturēs nekādus sakarus ar tiem, kas neatzīs jauno kārtību! Maģistrāts aizvada savas pēdējās dienas. Jārīkojas steidzīgi un bez svār-stlšanās!

Vēstis no dienvidiem priecēja sirdis. Pie Šveices robežām sākušies zemnieku nemieri. Naktīs nepazīstami cilvēki tīrumos dedzināja labības gubas, kas kā desmitā tiesa bija paredzēta baznīcai. Dega rijas. Stilingenes zemēs uzliesmoja īsts dumpis. Vairāku ciemu iedzīvotāji atteicās paklausīt. īsā laikā sapulcējās seši simti vīru. Vienības vadību uzņēmās bijušais landsknehts, kara mākslas lietpratējs.

Lūk, jau plaiksnās pirmā rūsa!

Valtins Emens rīkoja dēlam kāzas. Pirmdienā, 19. septembrī, mājā pie Augšējā tirgus sanāca daudz viesu. Kāzas svinēja līksmi un trokšņaini. Saimnieks nežēloja ne alu, ne vīnu. Dzīrojiet, labie ļaudis! Pie galda bija daudz piedzērušo. Vieni klaigāja nebēdīgu dziesmu, citi strīdējās. Apskurbušais tiesas rakstvedis Kaspars uzbruka burgomistram ar pārmetumiem. Rodemans, uzpūtīgs cilvēks, viņu strupi pārtrauca. Sašutušais Kaspars izgāza pār burgomistru veselu lamu vārdu straumi. Rodemans pasauca sardzi, pavēlēja apvainotāju saņemt ciet un ieslēgt Lielajā pagrabā.

Vēsts par to acumirklī aplidoja visu Mīlhauzeni. Bur-gomistrs sadomājis rīkoties patvarīgi, tāpat kā agrākajos laikos! Galvenais, protams, nav Kaspars. Ja viņš vainīgs, tad saņems sodu. Bet nevienu nevar iemest cietumā, ja par pārkāpumu pienākas tikai naudas sods. Cik daudz iedzīvotājiem bija jānopūlas, lai savaldītu burgomistra patvaļu, bet tagad Rodemans atkal sāk rīkoties pa vecam!

Mincers un Pfeifers bija vienis prātis. To nedrīkst pieļaut! Ir laiks!

Sardzi nobīdīja sāņus. Astoņnieki pieprasīja pagraba atslēgas. Uz ielas Kasparu sagaidīja gaviļu saucieniem. Viņš lāgā nesaprata, kas notiek, un apmulsis noraudzījās apkārtējos. Kāpēc viņam neļāva kāzās palīksmot?

Kasparu aizveda uz mājām, kur turpinājās dzīres. Rodemans aizsvilās dusmās. Taču viņš skaitās velti.

Kaspars palika kāzās, bet burgomistru piespieda doties uz rātsnamu. Ceļā viņu no visām pusēm apbēra lāstiem un draudiem. Ja nebūtu astoņnieku, Rodemans sveikā neizkļūtu.

Otrais burgomistrs Vetihs nebija labāks par pirmo. Zeļļi devās uz tā savrupmāju un atdūrās pret aizslēgtām durvīm. Vetihs ilgi nenāca ārā. Lai viņš pasteidzas! Tas, par ko viņi grib ar Vetihu runāt, skar visu kopienu. Vai arī burgomistrs vēlas, lai no viņa mājas pāri paliktu tikai nodeguļi? Vetihs nokāpa pa kāpnītēm bāls kā krīts.

Rātsnamā burgomistri nosolījās rīt sasaukt maģistrātu un visu nokārtot.

Bija jau nakts. Pie Felhtas vārtiem un rātsnama stāvēja bruņoti vīri — modri un uzticami sargi.

No rīta kļuva zināms, ka īsi pirms ausmas abi burgomistri pazuduši no pilsētas. Te nu jums bija solījums! Viņi ne par kādu maksu negribēja piekrist plebeju prasībām un necieta sev līdzās astoņniekus. Rodemans un Vetihs bija paņēmuši līdzi mazo, melno karogu ar Mīl-hauzenes ģerboni, sudraba zīmogu un vairākas vārtu atslēgas. Bez tam viņi bija aizveduši pilsētai piederošo zirgu. Nolādētie zirgu zagļi!

Maģistrātā valdīja apjukums. Bet tai laikā pilsētā sāka postīt klosterus un baznīcas: sadauzīja statujas, saplēsa svētās segas, izsvieda netīrumos svētbildes. Turpmāk neviens nepielūgs elkus! Pūlis trakoja. Ai, ja tā naids būtu vērsies tikai pret garīdzniecību! Svārstīšanās nebija ilga. Dumpinieki pieprasīja ne vairāk, ne mazāk kā atcelt visus nodokļus un nodevas, padzit baznīckungus un varu nodot tautai. Tad redz, ko Mincera izklāstā nozīmē «dzīvot pēc dieva vārda»!

Padomnieki ķērās pie viltus: vai abu burgomistru prombūtnē viņiem tiesības izšķirt tik nopietnus jautājumus? Nepieciešams nogaidīt, kamēr tie atgriežas, vai ievēlēt jaunus.

Burgomistri bija atraduši patvērumu Langenzalcā. Uz turieni steidzīgi nosūtīja ziņnesi, kas bija pilnvarots uzstāt, lai tie atgriežas un atdod nozagto. Rodemans un Vetihs noteikti atteicās. Viņiem atprasa karogu un zi-mogu? Nē, viņi nevēlas, ka brīvās impērijas pilsētas zīmogs nokļūs vienkārša pūļa rokās!

Baidīdamies no izrēķināšanās, vēl desmit maģistrāta locekļu slepeni aizbēga uz Langenzalcu.

Šādu sanāksmi neatcerējās pat visvecākie audēji. Cilvēki, kuri parasti kārtoja visas cunftes lietas, piesardzīgi, pārtikuši un krietni cilvēki, nekādi nevarēja savaldīt zeļļus, kas kliedza kā negudri. Tie neļāva viņiem ne muti atplest. Lai viņi labāk cieš klusu un paklausās, ko teiks citi. Vēl, paldies dievam, ir cilvēki, kuri nemēģina izvilkt savam tuvākajam pēdējo grasi, bet aizstāv taisnību. Brālis Tomass zina labāk par visiem, kas jādara. Uzklausiet brāli Tomasu!

Viņš runā par valdnieku bezgalīgo ļaunprātību, kuri gatavi visus taisnos nodot bendēm, lai sistu krustā. Aizbēgušie burgomistri, šie cietpauri, tikai melš visādas blēņas. Nepieciešams, lai to, kas notiek Mīlhauzenē, saprastu kaimiņu pilsētu iedzīvotāji un zemnieki. Bet šim nolūkam jāsavāc visi apvainojumi pret maģistrātu, jāpastāsta par pilsētai nodarīto nelabojamo ļaunumu. Gadu desmitiem krāpa un mānīja, kopējās intereses mīdīja kājām. Šie apvainojumi jānodrukā un jāizplata. Tad visi redzēs, kas šie nodevēji īsti ir. Mīlhauzeniešus sāks slavēt par gudriem cilvēkiem. Vienkāršā tauta, paldies dievam, visur uzstājas kā taisnības aizstāve!

Apmierināties tikai ar sūdzībām, jautā Mincers, un gaidīt, kamēr valstsvīri paši nāks pie prāta?

Vienlaikus atskanēja desmitiem balsu. Uz to nav ko cerēt pat līdz pastardienai. Pietiek ciest! Nost! Nost padomniekus! Lai lasās pie nodevējiem uz Langenzalcu!

Zeļļi bija apņēmīgi noskaņoti. Pfeifers un Mincers ierosināja pieņemt viņu sastādītās prasības par varas nodošanu kopienai un Mūžīgās domes vēlēšanām.

Šis priekšlikums izraisīja īstu gaviļu un draudīgu saucienu vētru. Kad sākās balsošana, gandrīz neviens neiedrošinājās pretoties vairākumam. No visas lin-audēju cunftes, kas bija lielākā cunfte pilsētā, par veco maģistrātu nodeva tikai četras balsis.

Priekšpilsētu iedzīvotāji uzstāja maģistrātu atlaist. Taču pašā pilsētā stāvoklis bija citāds. No četriem kvartāliem tikai viens kvartāls, kas piekļāvās pilsētas nomalei, kur noteicošais iespaids bija Pfeifera un Mincera piekritējiem, izteicās par Mūžīgo domi. Ciņa norisa ari pašās cunftēs. Meistari visiem spēkiem pretojās zeļļu prasībām.

Pilsētas tēvi, atjēgušies no apjukuma, ko bija izsaukusi burgomistru aizbēgšana, viņiem iesniegtās prasības noraidīja. Viņi bija gatavi pieņemt kauju. Neviena partija pašu spēkiem nevarēja cerēt uz uzvaru. Cīņas iznākumu izšķirs palīdzība no ārienes. Maģistrāts griezās pie saviem senajiem sabiedrotajiem. Erfurte, Goslāra un Nordhauzene apsolījās palīdzēt. Hesenes landgrāfs Fīlips un Saksijas hercogs Georgs ieteica dumpīgos sludinātājus padzīt.

Sarakstīšanās un sarunas ar sabiedrotajiem vilkās gausi. Bija ļoti svarīgi, kā pret Mīlhauzenes notikumiem izturēsies apkārtējo ciemu zemnieki. Gan maģistrāts, gan tā pretinieki to ļoti labi saprata. No rātsnama izsūtīja ziņnešus uz visām pusēm. Zemnieki, protams, palīdzēs priekšniecībai ievest kārtību. Kas tad cietīs vairāk, ja ne laucinieki, kad uzliesmos savstarpējās ķildas un sāks laupīt un dedzināt? Arī no priekšpilsētām uz ciemiem tika nosūtīti izraugi, kuri pastāstīja, kas notiek, paskaidroja par Mūžīgo domi, nolasīja Pfeifera, Mincera un astoņnieku vēstules un uzsaukumus.

24. septembrī dažu ciemu zemnieki sapulcējušies nolēma sacelšanos nosodīt. Viņus visus ļoti uztraucot, ka mīlhauzenieši, uzsākdami dumpi, nerīkojas kā kristieši. Ja tie neapdomāsies, apgabala iedzīvotājiem būs jāmeklē citi aizstāvji, jo bez likumīgas varas viņiem visiem draud bojā eja.

Šī sanāksme Minceru uztrauca. Zemnieki izteikušies par veco kārtību! Taču šīs bažas drīz izgaisa: sapulcē bija piedalījušies tikai naudinieki. Zemnieku vairums tos neatbalsta.

Kad iedunējās trauksmes zvans, daudzi vēl gulēja. Ugunsgrēks! No torņa varēja redzēt, kā dega Bolštetes ciems pusotras stundas gājiena attālumā no pilsētas. Padomnieki pulcēja ļaudis. Bolštetei vajadzīga palīdzība!

Bet kas īsti notiek? Kāpēc pēkšņi tiek aizvērti vārti un nevienu uz ugunsgrēku nelaiž? Viri nevis ar ķekšiem un spaiņiem, bet ar zobeniem un āvām centās aizdarīt Felhtas vārtus pat ar varu. Zeļjiem, kas stāvēja sardzē, negaidīto uzbrukumu izdevās atsist. Tomēr visi pārējie vārti tika aizslēgti un rūpīgi apsargāti. Kāpēc?

Maģistrāts devās triecienā. Tas izmantoja ugunsgrēka sacelto kņadu un, pārkāpdams vienošanos ar astoņniekiem, sagrāba vārtus. Ielās atskanēja saucieni: «Kurš ir par likumīgo varu, lai dodas uz rātsnamu!»

«Kas ir par dieva vārdu,» atskanēja vēl skaļāk, «lai dodas uz svēto Nikolaju!»

Maģistrāts visiem līdzekļiem gribēja padzīt dumpiniekus no Felhtas vārtiem, atgriezt vienu sadumpojušos priekšpilsētu no otras un tās nomierināt.

Pirmais uzbrukums tika atsists. Pēkšņi paklīda baumas, ka pilsētai tuvojoties vairākus simtus liels bruņotu vīru pulks. Mincera sūtņi bija sacēluši kājās zemniekus! Taču patiesība izrādījās rūgtāka par vērmelēm. Zemniekus bija atvedis maģistrāta uzticamais draugs Kerstens Bapsts! Zemnieki virzījās uz Felhtas vārtiem. Tie kliedza, ka tagad ar nolādētajiem dedzinātājiem izrēķināšoties.

Pārsteigums bija pārāk negaidīts. Ar zemnieku palīdzību maģistrāts ātri ieņēma vārtus. No pilsētas sienām bira zobgalības. Muļķīši, kas sadomājuši dumpoties, nu gan veikli pārtrumpoti!

Maģistrāts steigā sarīkoja jaunu burgomistru vēlēšanas. Vara bija visā pilnībā atjaunota. Tagad par kaut kādām pārmaiņām nevar vairs būt ne runas. Izsaucēji visur ziņoja, ka priekšpilsētu iedzīvotājiem, tāpat kā pārējiem pilsoņiem, rīt no rīta jānodod maģistrātam uzticības zvērests.

Pretoties? Turpināt cīņu? Bet uz kā atbalstu varētu cerēt?

Nedrīkstēja trūkt drosmes atzīt sakāvi. 1524. gada 27. septembrī Mincers un Pfeifers atstāja pilsētu. Kopā ar viņiem aizgāja daudzi viņu piekritēji, visi, kas nevēlējās samierināties ar ienaidnieku uzvaru. Viņi bija pārliecināti, ka cīņa par Mīlhauzeni vēl tikai sākas. Lai naudasmaisi nedanco aiz prieka: viņiem priekšā grūtas dienas. Pilsētas īstie saimnieki atgriezīsies, un tad viltīgie neģēļi lai sargās!

Minceru sevišķi uztrauca tas, kāda loma visos šajos notikumos bijusi zemniekiem. Kā maģistrātam izdevās ievilkt tos savos tīklos? Kāpēc tie sekoja Kerstenam pret saviem brāļiem?

Tomasa domas atkal un atkal atgriezās pie ugunsgrēka Bolštetē. Liekas, tieši tur slēpās mīklas atrisinājums.

ČETRPADSMITA NODAĻA GRĒKU PLŪDU PRIEKŠVAKARA

Viss sagriezās ačgārni. Ziemā pēkšņi kļuva tik silts, ka trūcīgie ļaudis staigāja basām kājām. Sāka ložņāt tārpi. Gluži kā vasaras plaukumā parādījās tauriņi. Pumpuri atraisījās ilgi pirms laika. Pēc tam uznāca aukstums, sniegi un puteņi. Piemeklēja neraža. Mēris pļāva ļaudis. Bieži dzima kropļi: bērni ar sešiem pirkstiem, jēri bez nagiem, teļi ar divām galvām. Bet pērn vēlā rudeni koki uzziedēja otrreiz.

Te pie debesīm laistījās komētu ugunīgās astes, te no tām gāzās lietus straumes. Upes izgāja no krastiem. Dienvidu zemēs granda nepieredzētas zemestrīces. Virs viena ciema savā starpā kāvās stārķi, virs cita — kovārņu bars uzklupa vārnām. Brīnumainas zīmes radās

arvien vairāk. Uz saules parādījās gredzeni un uzliesmojumi, bet uz mēness skaidri bija saredzams krusts. Ko tas viss nozīmē? Pie Reinas skaidrā dienas laikā gaisu satricināja briesmīgi grāvieni, kliedzieni, ieroču šķindas, it kā notiktu milzu kauja. No runām par tuvo nelaimi dzērāji mirklī atskurba.

Dīvaino parādību izskaidrotāju bija, cik uziet, taču neko labu neviens nepareģoja. Visi bija vienprātīgi: jānotiek lielai nelaimei. Ko nu vēl vairāk? Trūkuma nomāktie ļaudis bažīgi vērās debesīs. Kādu pārbaudījumu dievs tiem vēl uzsūtīs: lielas savstarpējas ķildas, briesmīgas sērgas vai iznīcinošu turku iebrukumu? Bet bija zemnieku vidū arī tādi cilvēki, kas citus mierināja: «Nebīstieties, visas šīs zīmes vēsta, ka tuvojas apvērsums, pēc kura iestāsies tūkstošgadu taisnības valstība!»

Tagad bieži atcerējās kādu senu pareģojumu: «Kurš divdesmit trešajā gadā nenomirs, divdesmit ceturtajā nenoslīks, bet divdesmit piektajā netiks nonāvēts, tas liecinās, ka ar viņu noticis brīnums.»

Netālu no Mīlhauzenes Tomass no savu pavadoņu lielākās daļas šķīrās. Tiem ikvienam vajadzēja doties uz kādu iepriekš paredzētu vietu — uz Saksiju, uz Harcu, uz Eihsfeldi. «Izredzēto savienības» būs visur! Mincers kopā ar Pfeiferu cauri Tīringas mežam devās uz Fran-keni. Viņš gribēja nokļūt līdz Švarcvaldei, kur bija sākušies zemnieku nemieri, bet vispirms vajadzēja iespiest «Aizstāvēšanās runu». To visizdevīgāk bija izdarīt Nirn-bergā, pilsēta atradās pa ceļam uz dienvidiem, bet galvenais — tur bija nepieciešamie paziņas. Tomasu darīja nemierīgu «Viltus ticības atmaskošanas» liktenis. Rokrakstu Mincers bija atdevis kādam savam tuvam draugam, grāmatu iznēsātājam Johanam Hutam. Pēc pēdējām ziņām Huts atradās Nirnbergā.

Tomass steidzās, taču viņš nekad nepalaida garām izdevību aprunāties ar zemniekiem. Viņš piegāja pie darba rūķiem tīrumā, uzsāka sarunas tirgū, piesēdās pie vīriem iebraucamā vietā vai sapulcēja ap sevi kādus desmit klausītājus istabā, kur apmetās pārnakšņot. Pēc šādām sarunām zemnieki ataicināja kaimiņus un kaut kur pļavā, pie siena kaudzēm, vai meža norā noturēja slepenu sapulci. Viņš nereti bija liecinieks strīdiem par «dieva taisnību». Jau no «Saišu zābaka» laikiem zemnieki sapņoja panākt «dieva taisnību», taču šī prasība bija pārāk nenoteikta un neskaidra. Tagad prātus iekaroja jaunās idejas, un ļaudis pa jaunam sāka spriest arī par dieva taisnību.

Viņa runās klausījās ļoti uzmanīgi. Brālis Tomass zina labāk par visiem, kas īsti ir dieva taisnība, par kuru tagad mēļoja katrā krogā un katrā tirgū.

Tā dzīvot vēl tālāk zemniekam vairs nav iespējams: neskaitāmo nastu slogs viņu jau galīgi nomocījis. Tas nav taisnīgi, un tas kungs to nevar atbalstīt. Tātad pati dieva taisnība prasa pārmaiņas. Bet kāpēc tad luterāņu sludinātāji, kas mīl spriedelēt par visu cilvēku vienlīdzību iekš Kristus, tūlīt sāk zemniekiem pārmest, ka tie saprot evaņģēliju pārāk «pasaulīgi»?

Tomass nespēj mierīgi runāt. Vēsas, prātīgas pamācības nav viņa dabā. Viņš uzspļāva tādai teoloģijai, kura tiecas, lai laicīgās lietās viss paliktu pa vecam! Ja ar to vien grib apmierināties, lai paspaidītu tikai baznīctēvus, tad nemaz nebija ko iesākt. Šāda reformācija ir graša vērta. Vitenbergas pāvests noraizējies, kā labāk pielišķēties firstiem. Viņš saprot, kā tos iežēlināt — bāziet vien, sak, ar skaidru sirdsapziņu baznīcas īpašumus savā kabatā. Bet, kad zemnieks sadomā atvieglot savu likteni, Luters tūlīt sadod tam pa na giem — nesaproti evaņģēliju pasaulīgi!

Tauta alkst atbrīvoties. Un tā kļūs brīva! Neviens nedrīkst būt lielāks par tautu, nekādi valdnieki — tikai viens vienīgs dievs! Iekārtot visu pēc dieva taisnības nozīmē radīt pilnīgi jaunu dzīves iekārtu, kas pamatosies uz koplabumu un vienlīdzību.

Mincera uzbudinājums pielipa arī klausītājiem. Visi viņi kā viens grib cīnīties par dieva taisnību.

Kad apklust jūsmīgie saucieni, atskan rūpju un šaubu pilnas balsis. Bet kā šo dieva taisnību panākt? Vienojoties ar kungiem? Uz to maz cerību. Ar spēku? Bet evaņģēlijs taču aizliedz vardarbību.

Aizliedz? Nē! Tas māca, ka cīņa ar netaisnajiem ir cilvēka augstākais pienākums. Kāpēc tad mūžīgi atgādina Kristu, kas Pēterim pavēlēja iebāzt zobenu makstī? Kāpēc neatceras Kristu, kas sacīja, ka viņš nācis atnest nevis mieru, bet zobenu? Kāpēc aizmirst Kristu, saniknoto tiesātāju, kurš ar pletni izdzina no dievnama naudas mijējus? Tā arī tautai jāpadzen visi savi apspiedēji.

Viņam iebilst. Tas viss, protams, taisnība, bet kāpēc tad doktors Martins māca, ka Kristus nav jāatdarina?

Ak, šis doktors Līgners! Cik labi viņam strādā galviņa uz visādiem niķiem! Ļaudīm viņš pastāvīgi skandina, ka ciešanas jāpanes bez kurnēšanas, un nostāda par paraugu Kristu. Bet nedod dievs, ja tauta, iedomājusies atliekt muguru, pati sāk atsaukties uz Kristu. Pazemību un tikai pazemību! Firstu iztapoņa arī pārtiek no šīs pazemības kā krauklis no maitas. Luteram savi pēļi dārgāki par taisnību. Vai tad viņš nelielās, ka tam svēts ik bībeles burts? Viņu viegli piespiest pie sienas. Tieši evaņģēlijā taču teikts, ka Kristus ar pletni izdzina naudas mijējus no dievnama. Bet Luters ir glums kā zutis: Kristu viņa darbos nedrīkst atdarināt, ja viņš pats to nav noteicis. Evaņģēlijā neesot teikts, ka Kristus būtu cilvēkiem pavēlējis tā rīkoties.

Mincers stūrgalvīgi atkārto, ka nevis bībeles burts, bet dieva dzīvā balss cilvēkiem norāda, kā panākt dieva taisnību — jālieto spēks un jāizdara apvērsums. Tāpēc nepieciešams apvienoties savienībās, kuru mērķis ir tautas pilnīga atbrīvošana. Visi, kas nevēlas šādā savienībā iestāties, ir ienaidnieki. Tos sodīs ar laicīgo izstumšanu. Visa saskare ar tiem aizliegta. Neviens kopā ar tiem neēdīs, nedzers, nemazgāsies, nestrādās tīrumā, neviens nepiegādās ne pārtiku, ne kurināmo. Viņus nelaidīs ne tirgū, ne kopienas mežos un pļavās.

Un lai nelolo cerības, ka to saudzēs, kurš pretosies tautas gribai un nesekmēs koplabuma uzvaru!

Minceru neatlaidīgi vajāja doma par smago neveiksmi, kas to piemeklēja Mīlhauzenē. Salīdzinājis dažādās saņemtās ziņas, viņš beidzot saprata, cik veikli bija rīkojušies ienaidnieki.

Ugunsgrēka priekšvakarā Bolštetes iedzīvotāji bija brīdināti, ka naktī viņu ciematu no četrām pusēm aizdedzināšot. Aizdedzinās? Kāpēc? Neviens tam nenoticēja. Rīta pusē nezināmi ļaundari ciematu tiešām aizdedzināja. Spēcīgais vējš liesmas uzpūta arvien lielākas, un drīz vien visā apkaimē bija redzama milzīgā blāzma, kas plandījās virs Bolštetes. Starp degošajām mājām šaudījās cilvēki. Maz ko izdevās izglābt. Raudas un vaimanas jaucās ar lāstiem. Ak, kaut zinātu, kas ugunsgrēkā vainojams!

Pēkšņi paklīda baumas, ka ciemu aizdedzinājuši Mīl-hauzenes nemiernieki. Daudzi nespēja ticēt. Kāpēc? Šai brīdī atauļoja Kerstens Bapsts. Maģistrāts aicinot zemniekus palīgā. Viņiem jāpalīdzot savaldīt dumpiniekus, citādi arī no citiem ciematiem palikšot pāri tikai krāsmatas.

Tos, kuri vēl šaubījās, Kerstens uzveica vienā rāvienā. Tur jau ir tā nelaime, ka Bolšteti tīšām nodedzinājuši dumpinieki. Zinādami, ka maģistrāts nekad nepametīs bolštetiešus postā, tie arī nolēmuši ciemu nodedzināt. Kad uzticamākie ļaudis, steigdamies uz Bolšteti, atrastos aiz pilsētas sienām, sazvērnieki to izmantotu, ieņemtu rātsnamu un sagrābtu lielgabalus. Bet nocietinājumi ir ļoti stipri, un tos atgūt nenāktos viegli. Taču dievs velnišķīgos nodomus izjaucis. Glābšanas vienības jau bijušas gatavas doties palīgā, kad nodevība atklāta. Maģistrāts pavēlējis visus vārtus nekavējoties aizslēgt un visiem palikt pilsētā. Sazvērnieki pārrēķinājušies. Bet vēl tie esot stipri, un maģistrāts aicinot savus uzticamos zemniekus dedzinātājiem atriebties.

Bapsts panāca savu. Divi simti vīru no Bolštetes un citiem ciemiem saniknoti un sašutuši aiztraucās uz pilsētu un izšķīra cīņas iznākumu.

Jā, šoreiz Mīlhauzenes bagātniekiem izdevās zemniekus piemuļķot un uzrīdīt trūcīgajiem pilsētniekiem. Bet turpmāk nekas tamlīdzīgs nenotiks!

Nirnbergā Mincers vispirms uzmeklēja Johanu Hutu. Garš augumā, rudu bārdu, zeltainu matu ērkuli, Huts te jutās kā vecu vecais iedzīvotājs; kur tikai viņš parādījās savos melnajos svārkos un pelēkajās bikses, daudzie paziņas viņu tūlīt sveicināja. Izlikdamies par nebēdnīgu jautruli un lielu mēļotāju, viņš nemodināja varas vīros aizdomas un arvien izveicīgi izpildīja katru uzticēto uzdevumu.

Tomass var ar viņu būt apmierināts. Dažādos Franke-nes apvidos un pašā Nirnbergā esot daudz cilvēku, kas gatavi cīnīties. Bet, kas attiecas uz «Viltus ticības atmaskošanu», tad par to nav jāuztraucas — grāmata drīz nāks klajā. Tiesa, nokārtot iespiešanu nav bijis viegli, bet Huts pratis ar Mincera idejām iejūsmināt grā-matiespiedēju Hergotu, un tagad tā zeļļi pūlas, ko māk. Turpat salikt arī «Aizstāvēšanās runu» būtu bīstami. Iekrišanas gadījumā uzreiz pazudinātu abus sacerējumus. Otro darbu uzņēmies iespiest Jeronims Helcers, ārkārtīgi kaislīgs visu ķecerīgo rakstu cienītājs.

Publiski uzstāties Nirnbergā Mincers atturējās. Daudzi to vēlējās, bet viņš stūrgalvīgi atteicās kāpt kancelē. To vidū, ar kuriem viņš sevišķi sadraudzējās, bija ne tikai amatnieku zeļļi. Par viņa piekritējiem dēvējās trīs lieliski mākslinieki, Albrehta Dīrera iemīļoti skolnieki. Jaunais zinātnieks, svētās Zēbalda skolas rektors Hanss Denks, kvēls sapņotājs, kas aizdomīgi draudzējās ar visiem Nirnbergas brīvdomātājiem, neatkāpās no Mincera ne soli. Viss veicās labi-

Nepatikšanas sākās ar Pfeiferu. Viņš uzrakstīja divus rakstus par notikumiem Mīlhauzenē. Par šiem sacerējumiem ieinteresējās maģistrāts. Tos nodeva cenzūrai un atzina par kaitīgiem.

Saruna rātsnamā bija īsa. Slavenajā Nirnbergas pilsētā, par laimi, ir pietiekami daudz labu sludinātāju, un pēc tādiem kā Pfeifers neesot nekādas vajadzības. Visiem zināms, ka viņš un Tomass Mincers bijuši Mīl-hauzenes dumpja vaininieki. Tāpēc lai viņš noēdot savu naudiņu kādā citā vietā. Viņam pavēlēja nekavējoties aizvākties.

Padomnieki bija izteikušies visai nepārprotami. Taču par paša Mincera izraidīšanu pavēle nesekoja. Varbūt tie meklē piemērotāku iemeslu, lai viņu sagrābtu. Palikt bija bīstami — viss, ko viņš darīja, saistījās ar risku! — tomēr pašreiz, kad iespieda viņa grāmatas, Mincers negribēja aizbraukt.

Šķiroties no Pfeifera, Tomass atgādināja, lai tas aizvien atceroties Bolštetes ugunsgrēku. Panākumi būs tikai tad, ja pilsētu trūcīgos slāņus atbalstīs zemnieki. Heinriham jādodas uz Tīringu un tur jāsludina zemniekiem patiesības vārds. Tikai ar viņu palīdzību tas varēs atgriezties Mīlhauzenē un uzvarēt.

Mincers cerēja, ka kuru katru dienu beigs iespiest visu «Atmaskošanas» metienu. Taču atkal piemeklēja jauna nelaime. Varas iestādes uzmanīja spiestuves. Savādi, Hergota zeļļi tik apbrīnojami dedzīgi strādā arī saimnieka prombūtnē. Tika izdarīta pēkšņa kratīšana un atrasta «Viltus ticības atmaskošana». Tad tāpēc Mincers, šis pazīstamais ļaužu musinātājs, uzkavējas pilsētā! Cenzora atsauksme sekoja ātri: līdzīgi sacerējumi kalpo dumpim, nevis kristīgai mīlestībai. Rokrakstu un četrus simtus nosūtīšanai sagatavotos eksemplārus konfiscēja un sadedzināja. Brīnumainā kārtā saglabājās uz Augsburgu jau nosūtītais simts. Hutu, kurš bija iedrošinājies dumpīgo grāmateli slepeni izdot, un četrus zeļļus iesēdināja tornī.

Gaidīt, līdz sagrābs? Mincers steidzīgi aizbrauca. Viņš bija dziļi sašutis. Tad tā visur izrēķinājās ar tiem, kuri aizstāv taisnīgu lietu! Tagad šie rātsnama kungi vientiešiem iegalvos, ka viņš gandrīz jau šodien gatavojies sacelt dumpi. O, ja viņš būtu gribējis, viņš tiem būtu sarīkojis īstu pirti! Taču nekādi stiķi un niķi tiem nepalīdzēs. Ļaudis badojas, viņi grib ēst, un viņiem arī jāēd. Saldi, pārāk saldi naudiniekiem ir darbaļaužu sviedri, bet drīz vien tie viņiem kļūs rūgtāki par žulti!

Minceram trūka naudas zirgam, un viņš gandrīz visu laiku gāja kājām. Ceļš bija garš un grūts. Kad Hanss Denks uzzināja, ka Mincers dodas uz dienvidiem, uz nemieru rajoniem, viņš ieteica katrā ziņā iegriezties Bāzelē. Tur uz dzīvi bija apmetušies no Vācijas aizbēgušie pāvestiešu un Lutera pretinieki, cilvēki, kurus bija ļoti vēlams pārdabūt savā pusē. Tie labi zina, kas notiek Šveicē un kaimiņzemēs, kur zemnieki sadumpojušies. Denks, kas agrāk bija strādājis par korektoru kādā Bāzeles drukātavā, sevišķi ieteica tikties ar Johanu Ekolampādu, ievērojamu zinātnieku un Hutena draugu.

Kad novembra sākumā Mincers atnāca Bāzelē, viņš aiz noguruma un bada tikko turējās kājās.

Ulrihs Hugvalds, retorikas skolas skolotājs un Huta draugs darījumos, kas saistījās ar grāmattirdzniecību, Tomasu uzaicināja apmesties pie viņa. Ulrihs jau sen bija pārtraucis visus sakarus ar baznīcu un tagad izmantoja savas spīdošās latīņu valodas zināšanas nesaudzīgiem uzbrukumiem garīdzniecībai. Luteram viņš nepieslējās, tas viņam šķita pārāk mērens. Viņš, tāpat kā Mincers, vēlējās, lai cilvēki būtu laimīgi uz zemes, un atgaiņājās no visiem debesu svētlaimības solītājiem. Zemnieku postam Ulrihs juta līdzi no visas sirds.

Satikšanos ar Tomasu viņš uzskatīja par vislaimīgāko likteņa dāvanu. Ļaudis, kas Ulrihu labi pazina, apgalvoja, ka alštetieša ietekmē viņš kjuvis pavisam cits cilvēks.

Hugvalds arī aizveda Minceru pie Ekolampāda. Viņš tos sirsnīgi uzņēma un uzaicināja palikt vakariņās. Kamēr sarunas risinājās ap Luteru, nozīmīgākas domstarpības neradās. Ekolampāds Vitenbergas pāvestu necieta. Jautājums par pārkristīšanu izrādījās jau sarežģītāks. Mājas saimnieks nosliecās, ka pieaugušie tomēr jākristī, bet Mincers tam nepiekrita. Taču īsts strīds iedegās tad, kad iesākās pārrunas par pašu reformācijas izpratni. Ekolampāds augsti vērtēja Cvingliju. Tas jau vairāk nekā pirms gada bija sludinājis, ka laicīgās lietās nepieciešams turēties pie evaņģēlija, bet pārmaiņas jāizdara, nelaižot darbā zobenu.

Atkal padevība varas iestādēm? Mincers dedzīgi pretojās.

— Par to nav daudz ko priecāties, ja Cvinglijs iet tālāk par Luteru. Ar to nepietiek. Jāvalda tautai! — Ekolampāds tam nepiekrita. Vienīgi tas kungs varot atņemt varu un nodot to citās rokās. Ja valdnieki neuzstājas pret dievu, pavalstniekiem tiem visās lietās jāpaklausa.

Bet, ja valdītāji dieva gribu neievēro, ko tad? Cvinglijs māca, ka kopienai tiesības šādu varu atcelt. Stāvoklis sarežģījas: kā to atcelt, ja jau vardarbība ir pretrunā ar evaņģēlija garu? Sacelties nedrīkst, bet iztapt netaisnam monarham arī ir grēks. Visai tautai vienprātīgi jāatsakās no tirāna. Tādā gadījumā tas, protams, nebūs dumpis!

Ak, šie ļaudis, kam tīk apstāties pusceļā! Cik tie veikli aiz evaņģēlija frāzēm slēpj savas bailes no tautas sacelšanās! Nebija nozīmes strīdu turpināt. Mincers pasacīja, ka viņš rīt dodoties projām. Saimnieks bija visai sarūgtināts. Viņš izplūda laipnībās un lūdza, lai Tomass pirms tam noteikti pienākot atvadīties.

Tomass aizbrauca neatvadījies.

Vēl Nirnbergā viņš bija saņēmis divas vēstules no Cīrihes anabaptistiem. Vēstules bija sūtītas uz Alšteti, bet ziņnesis, kuram tās vajadzēja nogādāt, nebija Min-ceru vairs sastapis ne tur, ne Mīlhauzenē.

Ko tikai tie nebija sarakstījuši! Iepazinušies ar viņa rakstiem, tie priecājās, ka atraduši domu biedru. Taču tie apbēra viņu arī ar iebildumiem. Kāds labums no slavinājumiem, ja viņiem bija domstarpības par pašu galveno? Bija skaidrs, ka Cīrihē anabaptistos uzvarējuši mērenākie no mērenajiem. Tie rakstīja, ka ar zobenu nedrīkstot aizstāvēties. īstie kristieši ir avis starp vilkiem, jēri, kuri nolemti upurēšanai. Bībele ir un paliek vienīgais aizstāvis pret firstiem un Luteru. Pietiek! Viņam nebija patikas ne tiem ko atbildēt, ne kaut niecīgākās vēlēšanās pašam doties uz Cīrihi. Viņu gaidīja svarīgāki darbi.

No Bāzeles Mincers devās iekšā pašā notikumu burzmā, uz turieni, kur kā meža ugunsgrēks aizvien spožāk un plašāk sāka plandīties sacelšanās liesmas.

Pirmajā acu uzmetienā dumpis, kas vasarā bija izcēlies Štilingenē, ne ar ko neatšķīrās no parastajiem zemnieku nemieriem. Gads bija ļoti smags. Ziemā nodega dzirnavas, pēc tam uzbrāzās niknas aukas. Krusa nokapāja tīrumus. Apcirkņi bija tukši. Ciemos apklusa dziesmas. Sirdi nomāca rūpes, bažas, bailes. Un tad vēl kungi ar savām mantrausīgajām blēdībām! Tiem nav nekādas bēdas, ka zemnieks, tīrumā pārmocījies, tagad stāv pie tukšu kūļu statiņa. Kas viņiem ko raizēties — viņi savu dabūs, bet citi aiz bada kaut vai nobeidzas!

Grāfienei fon Lupfenai nenāca ne prātā rēķināties arī ar zemniekiem. Viņa tos spieda svinamās dienās iet ogās un lasīt gliemežus. Viņas pavēle bija tā dzirkstele, no kuras iedegās liesma. Bet vai tad vaina slēpās tikai šai vienā niķīgajā grāfienē? Nebija vairs spēka to paciest. Ar katru gadu kļuva arvien ļaunāk. Kungi ar līdzšinējiem nodokļiem neapmierinājās, bet atkal un atkal meklēja jaunus.

Zemnieki vairāk neko negribēja: lai atceļ jaunās papildu nastas, kas gulstas uz to kamiešiem. Agrākajām nodevām un klaušām viņi nepretojas.

Nevar taču kungi tos uzskatīt par savu īpašumu un piespiest darīt visu, kas viņiem iepatīkas. Tā tikai skaties, drīz vien tos sāks arī pārdot!

Sākumā varas iestādes Stilingenes nekārtībām sevišķi nopietnu nozīmi nepiešķīra. Bet drīzumā atklājās, ka nepaklausības sērga izplatās no ciema ciemā. Spiegi ziņoja, ka sapulcēs uzstājas kaut kādi aizdomīgi cilvēki, tie zemniekus kūdot graut klosterus, nemaksāt nodokļus un nepildīt klaušas. Dievs visus radījis vienlīdzīgus, un neviens neesot spiests kalpot otram!

Tas lika padomāt. Kaut tikai sadumpojušies zemnieki nerīkotos uz vienu roku ar ticības atkritējiem Valds-hutē!

Mazā pilsētiņa pie Šveices robežas jau sen saistīja varas iestāžu modro aci. Valdshute bija dumpja perēklis. Tur bija iemitinājies ļoti bīstams cilvēks — Balta-zars Hubmaijers^23. Sākumā viņš bija sprediķojis Lutera garā, bet, saistījies ar Cvingliju, kļuva uzņēmīgāks. Varas iestādes mēģināja viņam aizliegt uzbrukt garīdzniecībai, taču tas viņa dedzību tikai palielināja. Hubmaijers sāka sludināt, ka laicīgajiem valdniekiem garīgās lietās neesot jāiejaucas. Valdshutes iedzīvotāji aizstāvēja viņu ar pilnu krūti. Tad kļuva zināms, ka pret pilsētu gatavo karagājienu. Ko darīt? Tieši tai laikā sadumpojās Stilingenes zemnieki. Hubmaijers viņos saskatīja savus sabiedrotos. Valdshutē ieradās liels zemnieku pulks. Izlīguma piekritēji sacēla maģistrātā trauksmi. Ja tā turpināsies, ķilda ar labu nebeigsies. Hubmaijeram nācās pārcelties uz Sveici.

Pilsēta nosūtīja pie varas iestādēm pārstāvjus un lūdza, lai to nesodītu. Sūtņus saņēma ar pārmetumiem un lamu vārdiem. Viņi esot galīgi saindēti ar ķecerības indi, ja iedrošinoties kaut kā ierobežot savu likumīgo firstu, Ko viņi gribot? Sūtņi atbildēja: «Tiesu un taisnību, tikai tiesu un taisnību!» Viņus atkal bargi nostrostēja: «Kādu vēl tiesu un taisnību? Jūsu tiesa un taisnība ir jūsu firsts!» Valdshute katrā ziņā tiks sodīta.

Sūtņu neveiksme valdshutiešus vēl vairāk tuvināja zemniekiem. Kā vieni, tā otri taču meklē savas tiesības. Nē, nevis tādas, kad par likumu atzīst jebkuru tirāna iegribu, bet patiesu, augstāko, dieva tiesu un taisnību!

Nemieru vēriens pamodināja kungos bažīgas aizdomas par jaunu «Saišu zābaku». Ar dumpiniekiem jātiek galā, kamēr nav par vēlu. Uz Štilingenes ciemiem jānosūta soda vienības, bet Valdshute jāielenc ar karaspēku. Tas bija labs plāns, taču to izpildīt nebija tik viegli. Zemnieku ciešie sakari ar Valdshuti spieda šāda gājiena sekmes apšaubīt. Ieroču lietošana varēja izraisīt savstarpējas ķildas, kurās ielaisties Habsburgiem tieši tagad, kad tie, karodami ar Francijas karali, iestrēguši Itālijā, bija nelaikā un bīstami. Viss bija jānokārto citādi: jāuzsāk ar zemniekiem sarunas un jāpanāk, lai tie pārtrauc sakarus ar Valdshutes reformatoriem. Labāk izmeklēt dažus desmitus atsevišķu sūdzību nekā — lai dievs nedod! — sadurties ar zemnieku kopējām prasībām.

Sarunu sākumā prasību apspriešana noritēja diezgan gludi. Bet, tiklīdz zemnieku pārstāvji uzzināja, ka par piedalīšanos dumpī tiem gatavojas uzlikt naudas sodu, tie sāka protestēt. Firsti bija ar mieru soda naudu atvietot ar grēku nožēlošanas gājienu. Visiem, kas piedalījušies nekārtībās, jāiet pie landgrāfa izlūgties piedošanu.

Par klaušām un nodevām vienojās samērā viegli. Kungi nenozīmīgos sīkumos piekāpās, bet galvenajā paturēja virsroku: jauninājumus un novēršanos no vietējām senajām paražām pasludināja par nelikumīgiem, bet visi sensenie pienākumi pret kungiem jāpilda arī turpmāk.

Šāda vienošanās zemniekiem nesagādāja nekāda prieka. Gandrīz viss palika pa vecam: galvenā nasta, tāpat kā līdz šim, salieks zemniekus deviņos līkumos. Izrādās, ka atkal taisnība kungiem — grēki jānožēlo tikai zemniekiem! Sevišķu niknumu izraisīja prasība izstāties no savienības. Firsti un viņu sulaiņi zina, ko kāro panākt. Tie steidzas izjaukt zemnieku brālīgo vienošanos, piespiest, lai šķiras no karoga, atdod tik grūti iegūtos stopus un musketes. Viņi negrib ielaisties ar zemnieku apvienību, bet grib vienoties ar atsevišķiem ciemiem, lai jo drīzāk atkal piekoptu savas varmācības! Tiklīdz viņi šo savienību būs iznīcinājuši, tā uz visiem solījumiem tikai uzspļaus un atkal rīkosies pa vecam.

Daudzi ciemi atteicās vienošanos pildīt. Lai neaizskar ne ar zvērestu apstiprināto savienību, ne karogu, ne tiesības nēsāt ieročus! Tos, kuri līgumu paklausīgi atzina, kaunināja un nolamāja. Vai viņiem patiesi nav apnicis vergot? Piedraudēja ar viņiem izrēķināties. Paklausība nav nekas cits kā nodevība!

Kungi sūtīja uz sapulcēm savus ļaudis. Sak, zemnieki veltīgi slēdz vienošanos ar kaimiņiem. Kam te vajadzīgi kaimiņi, ja visu var izlemt miera ceļā savā starpā. Ja viņi izbeigs rīkot sanāksmes, kungs būs ar mieru žēlīgi izskatīt viņu sūdzību. Ja tie dieva taisnību saskata seno paražu saglabāšanā, tad pie tām arī jāatgriežas.

Sākumā šādas runas guva panākumus. Bet tas neturpinājās ilgi. Nepazīstami musinātāji lavījās no ciema uz ciemu. Tie pierunāja tukšajiem solījumiem neticēt. «Veikli gan viņi grib jūs piemuļķot! Jāpanāk nevis atgriešanās pie vecajām paražām, bet pie īstās taisnības —■ un nevis pārdesmit sētām, bet visai zemniecībai! Nav ko rakstīt lūgumus un cerēt, ka tiesa, kurā kā uz troņa sēž netaisnība, mums ko palīdzēs. No viltīgajiem notāriem, kuri cienīgā izskatā rakņājas melīgās grāmatās, nekas labs nav gaidāms. Mēs paši esam pietiekami stipri, lai apvienojušies panāktu uzvaru!»

Atsevišķu neapmierinātības un nepaklausības uzliesmojumu laiks bija beidzies. Brieda vispārējs dumpis. Oktobra sākumā sacēlās Hegavas zemnieki. Drīz tiem pievienojās štilingenieši, kuri vēl nesen bija ļāvuši piemānīties ar viltus līgumu. Novembri jukas pārņēma ari Kletgavu.

«Smagi noraudzīties visā, kas tur notiek,» bija teikts ziņojumā Habsburgu valdībai, «un ir pamats bažām, ka tas var novest līdz lielai savstarpējai cīņai. Te viss ir pārāk mežonīgs, savāds un satraucošs.»

PIECPADSMITA NODAĻA «SĀTANS stRĀdĀ sajaukdams ļaužu prĀtus!»

Ienaidnieki viņu jau sen bija iesaukuši par apsēsto. Un viņu bija apsēdis neatlaidīgais un valdonīgais sapnis par lielo apvērsumu, par atriebi, par kaujās izcīnītu taisnības uzvaru. Un tagad šīs karstās un vētrainās rudens dienas prasīja visus viņa spēkus. Viņš dzīvoja briesmīgā sasprindzinātībā. Sevi nesaudzēdams, aizmirsa par atpūtu un maz gulēja.

Ļaudis apbrīnoja viņa izturību. Visvēlākajā stundā jebkādā laikā tas atteicās no naktsmājām, ja steidzās uz kaimiņu ciematu. Ja bija zirgs —• jāja, nebija — jjāja kājām. Bieži devās ceļā bez pavadoņiem. Vajadzēja steigties. Viņu nekavēja ne kalnu ceļi, ne krauju līkumotās takas, ne nomaļie zemes ceļi cauri mežiem aklā

naktī. Viņš apzinājās iespējamās briesmas. Tirgus laukumos izziņoja pavēles aizturēt un nodot varas iestādēm visus aizdomīgos, lai tie būtu muižnieki, mūki vai ubagi. Par dumpinieku galvām, kuri musināja zemniekus uz dumpi, solīja prāvu atalgojumu, bet, kur bija mierīgāk, svešiniekus medīja dīkie bruņinieki.

Visur viņš nepaguris atkārtoja: «Neļaujieties piekrāpties! Nemieriniet sevi ar cerībām, ka kungi piekāpsies no laba prāta!»

Viņš vienlīdz dedzīgi runā kā lielā sapulcē kaut kur mežmalā, tā nedaudziem zemniekiem, kas aizsēdējušies krodziņā. Nē, viņš nav pretinieks jebkurām sarunām. Taču sarunas var būt dažādas. Tas, ko kungi tagad gudro, ir tikai viltus un krāpšana. Tie ir nobijušies, tiem nav patlaban pietiekami daudz knehtu, lai zemniekus apspiestu. Nemieru vēriens ir pārāk draudīgs, un tie neiedrošinās sākt lielu karu. Tāpēc viņi sūta pie zemniekiem savus skolotos sulaiņus. «Soliet viņiem debesu mannu un centieties pārliecināt kristīgā garā, līdz mēs savāksim algotņus un iepirksim pulveri!»

Šādas sarunas jānoraida.

No kungiem nav jāizlūdzas nekādas žēlastības dāvanas, bet jāprasa, lai tie pakļautos kopienai. Ja tie piekrīt un visus noteikumus pieņem, var iztikt bez bruņotas cīņas un asinsizliešanas. Bet, ja viņi negrib to darīt, tad no troņa jānogāž.

Viņš saprot, cik tauta vēl tumša. Grūti tā iegūst maizes riecienu. Visas tās domas pievērstas vienīgi tam, lai nenomirtu badā. Kā šādos apstākļos lai izprastu visas kungu viltības! Tomass neatlaidīgi cenšas zemniekus pārliecināt: «Neesiet lētticīgi! Neļaujiet sevi sašķelt! Kamēr jūs esat vienoti, jūs neviens neuzvarēs!» Gan ciemos, kur nemieri nupat kā sākās, gan sacēlušos grupās viņam nācās sadurties ar vienu un to pašu: zemnieki daudz runāja par savām vajadzībām, sašuta par netaisnību, daudz ko gribēja grozīt, taču šaubījās, vai pārmaiņas būs likumīgas. Daļa zemnieku vispār bija noskaņota tikai pret jauninājumiem un vēlējās paturēt vecās paražas. Vieni prasīja pilnīgu atbrīvošanu, negribēja maksāt nekādus nodokļus; citi dedzīgi cīnījās par tiesībām pēc savas patikas pacienāt kaimiņu ar vīnu vai, saņemot mantojumu, neatdot kungam labako apģērba gabalu.

Nemieri jau bija pārņēmuši plašus apvidus. Zemnieki pulcējās baros daudzās vietās. Ko tie vēlas? Dieva taisnību!

Par to kaislīgi strīdējās visur. Zemniekiem nebija kopīgas programmas. Nereti doma par radikālu pārvērtību nepieciešamību noslīka sīku prasībiņu, neskaidru vēlmju, personīgu aizvainojumu, graša vērtu norēķinu jūklī. Pārdesmit atsevišķu uzstāšanos vēl nebija īsta sacelšanās. Trūka programmas, kura saliedētu zemnieku vairumu, un to juta uz katra soļa. Pat sapulcējušies pulkā, izvēlējuši vadoni un pacēluši karogu, zemnieki paši nezināja, kas tiem jādara. Kā panākt taisnību? Dedzināt muižas vai gaidīt, līdz kungi, pieaugošās vētras sabiedēti, piekāpsies? Ko darīt ar kungiem — padzīt no pilīm ar varu vai pierunāt? Ziņneši tika sūtīti no vienības uz vienību: «Un ko jūs domājat ar tiem iesākt?» Sapulcēs trūka vienprātības.

Jau no pirmajām dienām, tikko Mincers bija ieradies dienvidos, viņš ziedoja visus spēkus, lai zemnieki izprastu tautas reformācijas idejas.

Dieva taisnības būtība prasa, lai par galveno atzīst koplabuma intereses. So mērķi sasniegt var tikai ar varmācīgu apvērsumu.

Tieši šādai dieva taisnības izpratnei zemnieku atsevišķās uzstāšanās arī jāsaliedē vienotā visu satriecošās lielās sacelšanās straumē.

Beidzot arī Huts deva par sevi ziņu. Viņš un četri zeļļi, noturēti tornī divas diennaktis, palaisti brīvē. Grāmatiespiedēji zvērējuši vairs nekad neķerties pie necenzētiem rokrakstiem. Savu saimnieku tie nebija nodevuši, bet teikuši, ka aizliegto grāmatu salikuši un iespieduši bez viņa ziņas. Bet Johans Huts bija rīkojies tik veikli (ko gan viņš, grāmattirgotājs, lai saprastu no mācītu vīru strīdiem!), ka bija izmanījies izplēst no maģistrāta zaudējumu atlīdzību. Ja Mincera grāmata viņiem nepatika, vai tādēļ tam jāzaudē sava sūri grūti pelnītā naudiņa? Saņēmis kārtīgu summu, Johans tūlīt aizbraucis.

Pie Jeronima Helcera, kas iespieda «Aizstāvēšanās runu», viss veicās laimīgi. Tomass bija ļoti apmierināts. Vitenbergas krauklis drīzumā saņems lielisku dāvanu. Taču priecāties vēl bija par agru.

Par Baltazaru Hubmaijeru Mincers pastāvīgi dzirdēja gan no saviem draugiem pārkristītajiem, gan no zemniekiem, kuri «augsti izglītotajā doktorā Baltazarā» redzēja savu skolotāju un aizstāvi. Zemnieku skatieni bija pievērsti Valdshutei: tur cīnās par taisnību, tur zemniekus uzskata par brāļiem, tur nebaidās ne no debess sodības, ne no gatavošanās karam.

Kad Hubmaijers atgriezās Valdshutē, viņu sagaidīja tā, «it kā pats dievs būtu nonācis no debesīm», — ar sajūsmas saucieniem, bungu rīboņu, skaļām gavilēm. Aiz priekiem metās uz baznīcām, izsvieda ārā visas svētbildes, sasita svētlampiņas, bet altāru segas un baznīcu karogus saplēsa strēmelēs un no tiem pašuva bikšturus.

Ievērojot to lomu, kāda iesāktajā kustībā bija drošsirdīgajam Valdshutes sludinātājam, bija ļoti svarīgi neaprobežoties ar prasību pēc reliģiskās brīvības, bet izmantot visus spēkus, lai atbrīvotu tautu no kungu jūga. Hubmaijers bija cieši saistīts ar Cīrihi, ar Cvin-gliju, taču pieslējās pārkristītajiem. Viņš augsti vērtēja Mincera rakstus, viņa mācību par «iekšējo vārdu». Bet vai viņš ir pārliecināts par apvērsuma nepieciešamību? Cik daudz Mincers jau bija sastapis cilvēkus, kurus, dzirdot vārdus «lietot spēku», pārņēma drebuļi. Bet tas jau arī ir pārbaudes akmens: vai patiesi cilvēks vēlas, nežēlojot dzīvību, panākt taisnību vai ari mīl par to tikai spriedelēt un tādēļ pati doma par īstu cīņu to biedē un atstumj? Hubmaijers laimīgā kārtā nepiekrita Cīrihes anabaptistu pārliecībai, ka īstie kristieši ir upurēšanai nolemti jēri. Tomasam patika, ka viņš, apjozis zobenu, tāpat kā citi pilsētnieki stāvēja sardzē pie Valdshutes mūriem, vai arī, sirdīgi rakdams ar lāpstu, palīdzēja celt zemes nocietinājumus. Mincers ieradās pie Hubmaijera.

Saruna bija asa un vaļsirdīga. Viņi viens otru cienīja, taču tas netraucēja atklāt viedokļu atšķirību. Nu, protams, Hubmaijers, uzticams Cvinglija piekritējs, tik krasi kā Luters gan neiebilst piet reiormacijas «miesīgo» izpratni, bet arī viņš nevēlas apmainīt cīņu par dieva vārdu pret cīņu par dienišķo, laicīgo vajadzību apmierināšanu. Viņam pats galvenais ir sludināšanas brīvība, un šīs brīvības aizstāvēšanai viņš gatavs izvilkt zobenu. Hubmaijers negrib, ka laicīgā vara iejauktos reliģijas lietās. Tauta drīkst pretoties valdniekiem, bet šādas tiesības tai dod nevis pārmērīgie nodokļi un galīgais trūkums, bet tikai dieva vārda apspiešana.

Nevis sacelties, bet tirānu vienprātīgi «noraidīt»? Vai tas nav pārāk miglaini? Kaut ko tamlīdzīgu viņam bija teicis arī Ekolampāds. Tomass prasīja skaidrību. Galu galā Hubmaijers atzina, ka tautai ir tiesības atņemt bezdievīgajiem tirāniem zobenu ar varu. Taču viņa mutē pat šie vārdi skanēja citādi nekā Minceram. Tomasam bezdievīgs bija katrs valdnieks, kurš apspiež tautu, bet Hubmaijers uzskatīja par «bezdievīgiem» tikai tādus firstus, kuri pretojās dievam. Zemnieku sūdzības par spaidiem un nodokļiem nav galvenais. Svarīgākais, lai neviens neliktu šķēršļus pievērst tos ticībai.

Saskarsme ar Minceru atstāja uz Hubmaijeru savu iespaidu. Un tomēr doktors Baltazars vēl daudzējādā ziņā palika uzticīgs savam draugam Cvinglijam. Min-cera mācības pamati — doma par lielo, vispārējo apvērsumu ar varas līdzekļiem — viņam tā arī palika sveši.

Kopējās programmas vajadzība bija vēl neatliekamāka nekā ieroči. Nedrīkst pieļaut, ka dažādās vietējās prasības, lai tās būtu cik dibinātas būdamas, zemniekiem traucētu skaidri saskatīt galveno mērķi — tautas varas iekarošanu. Mincers un viņa domu biedri par to bija pilnīgā skaidrībā. Viņu programma bija cīņas programma. Tai nav jāatvieto tie panti, kuros dažādu novadu zemnieki apkopos savas prasības. Lai šie vietējo sūdzību ierosinātie panti paliek, tikai pirms tiem jāpievieno ievads, kurā izklāstīti principi, pie kuriem nepieciešams pieturēties visur. Protams, kad varu pārņems tauta, visas zemnieku vēlmes tiks piepildītas.

Šo programmu nosauca par «Pantu vēstuli». Tur nebija runa par zemniekiem vien. Pilsētu un ciemu vienkāršos trūcīgos Jaudis pretēji jebkuram taisnīgumam nospiež pārāk smagas nastas. Šāds jūgs ilgāk vairs nav ciešams, citādi tie nolems sevi un visus savus pēcnācējus ubaga spieķim. Šīs «Kristīgās apvienības» programma un plāns paredz, lai ar dieva palīdzību iegūtu brīvību.

Nav izslēgts miermīlīgs atrisinājums. Atbrīvošana, «cik tas iespējams, jāpanāk bez zobena lietošanas un asins izliešanas». Taču jāņem vērā, ka to «tomēr nevar sasniegt bez brālīga pamudinājuma un apvienošanās visās lietās, kas skar kopējās kristīgās intereses». Šie vārdi skanēja kā brīdinājums tiem, kuri sapņoja iegūt brīvību, nelaižot darbā ieročus. Iztikt bez vardarbības var tikai vienā gadījumā: ja varasvīri, piekrizdami vispārības labuma principam, pakļaujas tautai. Bet, ja tie pretosies, tad — un tieši to prasa vispārības labums! — nepieciešams izdarīt apvērsumu.

«Pantu vēstule» atbildēja uz jautājumu, kā izturēties pret kungiem. Pilis un klosteri ir visu nodevību, Jaunuma un spaidu perēkļi. Tie tūlīt jāpakļauj laicīgai izslēgšanai. Ja mūki un muižnieki labprātīgi atsakās no saviem klosteriem un īpašumiem, apmetas dzīvot parastās mājās un lūdz uzņemt «Kristīgajā apvienībā», tad tie jāuzņem. Taču kopiena tos uzskata par svešiniekiem un modri uzmana. Kopiena noteiks, kas pēc dieva tiesas pienāksies bijušajiem kungiem. Bet posts un bēdas tiem, kas negribēs paklausīt: tos pakļauj laicīgajai izslēgšanai un kopā ar sievām un bērniem padzen.

Laicīgo izslēgšanu ievieš nevis tādēļ, lai tikai pagaidām sodītu kungus un apcirptu to tiesības. Kungiem tiks darīts gals uz visiem laikiem. Tos, kuri apsolīsies godīgi kalpot tautas lietai, uzņems kopienā, nepaklausīgos iznīcinās vai padzīs.

«Pantu vēstuli» caurstrāvoja cīņas gars. Bet to jau arī sastādīja ne tikai tāpēc, lai atvieglotu sarunas. Nevis izlūgties niecīgu piekāpšanos, bet piespiest kungus pakļauties! Tikai tautai pieder tiesības izteikt savu gribu.

Jukas nerimās. Mēģinājumi nomierināt zemniekus ar taisnīgas vienošanās solījumiem nedeva lielus panākumus. Satraucošas vēstis pienāca no visām pusēm. Tur atkal nodedzināta klosterim piederoša rija, te atteikušies dot abatam vistas un olas. Kādā ciemā nodokļu iekasētājs sagaidīts ar akmeņiem, bet citā izpostīti ig-vāti. Naktī pie pils kaut kādi bļauri kliegdami draudējuši un briesmīgi rupji apsaukājuši cildenu bruņinieku par vecu suni. Kunga mežā klaudzēja zemnieku cirvji. Lielkungam, kurš bija pazīstams ar savu augstprātību, paziņoja: «No šī brīža mēs visi esam brāļi!» Viņam uzvilka laucinieka drānas un, sastopot zemniekus, piespieda pacelt cepuri. Mūkiem saplēsa sutanas. Lai šie dienaszagļi mācās derīgu amatu. Medību iecirkņos apšāva briežus. Vairāki ciemi nolēma samest naudu un algot knehtus, kas tos aizsargātu pret kungiem. Kaimiņi domāja citādi: par kopējo naudu labāk nopirkt musketes un vairāk pulvera. Pulcējoties vienībās, zemnieki zvērēja neizklīst, līdz nepanāks savu. Bet Turgavā zemnieku vīri nosolījās līdz pat atbrīvošanai neskūt bārdas.

Sapulcēs biežāk un skaļāk atskanēja balsis, kas aicināja labprātīgi nevienoties ar plēsīgiem vilkiem — muižniekiem, bet panākt taisnību ar spēku. Tos, kuri, baidīdamies no soda, gribēja palikt nomaļus, dedzīgie sazvērnieki skaļi un atklāti nopēla par pēdējiem jūdām un par kauna zīmi iedzina pie viņu māju lieveņiem mietus. Viņi palika uzticīgi karogam un neparko negribēja atdot ieročus, atzīdami, ka viņu savienība, ar zvērestu apliecinātā vienošanās katrā ziņā jāsaglabā un jānostiprina.

Bija skaidrs, ka pienākuši nepieredzēta posta laiki, kurus neatlaidīgi pareģoja astrologi un zīlnieki. Kungi nejutās drošībā arī aiz biezajiem mūriem. Bailes negaidīja, iekams tām nolaiž paceļamos tiltus un atvelk smagos aizšaujamos. Tās ieradās kā saimnieks arī bruņinieku pilīs un bagātnieku savrupmājās. Uztrauca viss: kliedzieni naktī, dedzināšanas, zvēresti sapulcēs, slepenās norunas, nenokārtotie maksājumi, izlaupītās kapelas, bruņotie pūļi, musinātāji, kas uzstājās pret vienošanās sarunām, zeļļu sūtņi zemnieku nometnēs, visur pieaugošais nepaklausības gars.

Bet vēl daudz briesmīgāks nekā vietvietām sadumpojušos zemnieku bari bija jaunais, līdz šim nepazīstamais noskaņojums, kas aizvien vairāk un vairāk pārņēma ļaužu prātus. Pēkšņās, atsevišķās zemnieku uzstāšanās varēja apspiest. Vajadzēja tikai iegūt laiku, uzlabot naudas lietas, savākt algotņus vai nogaidīt, līdz nedaudz mazināsies turku uzbrukuma draudi vai kamēr ķeizars, kurš karo Itālijā, sasitīs frančus un atsūtīs šurp daļu sava karaspēka. Bet kā cīnīties ar garīgo sērgu?

Nez kādi ļaundari visiem spēkiem centās zemniekus saliedēt, saistīt tos ar pilsētu plikadīdām, apvienot visus neapmierinātos zem viena karoga. Tur slēpās galvenās briesmas. Tagad mēģinājums izrēķināties ar nemierniekiem draudēja ieraut visu zemi asiņainā savstarpējā cīņā. Bet arī vilcināties ar nepaklausīgo sodīšanu bija ļoti bīstami. Dumpja cēlāju panākumi bija acīm redzami, un tie balstījās uz pilnīgi noteiktu un kaitīgu dieva taisnības izklāstu.

Dedzīgie vecās ticības piekritēji saskatīja te arī Lutera vainu. Visas jukas un nemierus izsaukusi viņa grāmata «Par kristieša brīvību»! Šis Vitenbergas arhiķece-ris taču pasludināja, ka visi kristieši ir vienlīdzīgi un visu grēki izpirkti vienā mērā ar Jēzus dārgajām asinīm. Un nu zemnieks arī prasa diezin ko. Taču šie pārpratumi, akla naida auglis, bija nevietā. Luters ar visu savu būtni bija pret brīvības «miesīgu» izpratni. Cilvēki ir vienlīdzīgi, bet tikai iekš Kristus! Dieva valstība nav no šīs pasaules. Bet šeit, zemes virsū, jābūt nevienlīdzībai, jābūt kungiem un kalpiem. Zemnieki jāapliek ar smagām nodevām, lai viņu dvēseles nepiepildītu lepnības gars. Katram vienlīdz godīgi un paklausīgi jāpilda savi pienākumi: zemkopis lej sviedrus tīrumā, firsts valda. Lai cilvēks zemojas likteņa un valdnieku priekšā!

Tālredzīgākie kungi svešu vainu Luteram neuzvēla. Protams, pāvestiešiem viņa mācība nesaldina dzīvi, toties firstiem, sevišķi tad, ja tie grib iebāzt savā kabatā klosteru ienākumus, nav ko žēloties: Luters visiem spēkiem centās tiem izdabāt. Bet ar sludinātājiem, piemēram, tādiem kā Hubmaijers, ir jau sliktāk. Tie bieži šauj pāri strīpai.

Pirmajā laikā šķita, ka visi, pat rūdītākie musinātāji, kuri darbojās zemnieku vidū, tiek uzkūdīti tieši no Valdshutes. Šīs aizdomas tomēr bija pārspīlētas. Valds-hutieši atzina, ka svētie raksti ir dieva taisnības avots, bet noteikti pretojās, kad zemnieki ņēmās spriest, vai viņu smagās klaušas saskan ar evaņģēliju. Tas neesot laucinieku darbs, tas esot Clrihes un Valdshutes cienījamo zinību viru darbs. Kamēr tie nav izteikušies, visam jāpaliek pa vecam.

Strīdi par maksājumiem un klaušām jāizšķir pašām varas iestādēm. Pat Habsburgu vietvaldis, kas bija kliedzis uz valdshutiešiem: «Jūsu tiesa un taisnība ir jūsu firsts!» — var pastāvošo likumu garā izspriest, kuram taisnība un kurš vainīgs. Ar šādu dieva taisnību vēl varētu samierināties — tā viegli atļāva kungu prasības atzīt par dibinātām un likumīgām.

Bet daudz bīstamāks bija cits dieva taisnības izklāsts, kas ļoti bija pa prātam zemniekiem un plebejiem. Viņi negaidīs grāmatnieku izskaidrojumus, viņi paši zina, kas ir dieva taisnība: jānodibina pilnīgi jauna dzīves iekārta, kas uzcelta pēc vispārējās labklājības, brālības un vienlīdzības principa! Šai svētajā lietā jāpiedalās visiem vienkāršajiem ļaudīm un apvienojoties jāpanāk pilnīga brīvība.

Tieši šāda mācība bija visbriesmīgākā inde. Un to izplatīja nevis luterāņu sludinātāji, nevis Valdshutes reformatori, dumpīgajās sirdīs to neatlaidīgi pilināja Min-cers ar saviem domu biedriem.

Pilsētās un ciemos šī viskaitīgākā dieva taisnības izpratne guva arvien vairāk piekritēju.

Tik tiešām, kā sacīja doktors Martins, sātans strādā, sajaukdams ļaužu prātus!

Kletgavā, mežainā, nemierīgā novadā, kur, sākot ar novembri, ciems pēc ciema atteicās klausīt kungiem, Mincers uzkavējās visilgāk. Viņš nesēdēja uz vieias. Šodien to redzēja malkas cirtēju būdiņā, bet pēc dažām dienām tas jau atradās aiz trejdeviņām zemēm. Lai Min-ceru sastaptu, vajadzēja doties uz Grisenes ciemu, kur viņš pastāvīgi atgriezās. Uz šejieni nogādāja vēstules. Šeit sapulcējās dažādu ciemu pārstāvji.

Mincers neatgādināja karavadoni. Viņš nevadīja kara apmācības un neņēmās izskaidrot ciema kalējiem, kā izgatavot paštaisītus lielgabalus. Sēdēdams zirgā, Tomass varēja teikt runu, bet nekomandēja. Viņš ļoti labi saprata, ka ikviens zemnieks, kurš no jaunības dienām kalpojis landsknehtos, zina daudz labāk par viņu, kā rīkoties ar musketi vai iekārtot nometni. Savas vēstules viņš parakstīja «Tomass Mincers, tā kunga karotājs», un bija labāks cīnītājs nekā daudzi citi ar lielu pieredzi kara mākslā. Kāda jēga, ja prot šaut ar bisi, bet sirds pilna pazemības un kungos saskata dieva sūtītus valdītājus, kurus nepaklausīt ir grēks?

Viņš neuzskatīja par savu aicinājumu kaut kur radīt kaujas vienību vai kaut kur aizvest sev līdzi pūli un nodedzināt klosteri. Mincers vēlējās, lai visā tautā iesakņotos pārliecība, ka tās tiesības, tās augstākais pienākums ir nogāzt tirānus!

Lai šis lielais, svētais uzdevums zemniekus iedvesmo, saliedē, iedveš viņu sirdīs drosmi un nesamierināmību pret ienaidniekiem!

Grisenē pie Mincera ieradās ļaudis no dažādām vielām — viņa skolnieki un piekritēji, kuri visur izplatīja Mincera mācību, ziņneši no Tīringas, amatnieku zeļļi no kaimiņu pilsētām. Šeit to uzmeklēja arī Cīrihes ana-baptisti, kas agrāk bija griezušies pie tā ar vēstulēm. Pat tagad, kad vētra pieņēmās arvien draudīgāka, tie joprojām aizrautīgi runāja par otrreizēju kristīšanu. Kāpēc brālis Tomass apgalvo, ka arī pieaugušo nav nepieciešams kristīt? Bet vēl vairāk tos saviļņoja cits jautājums. Mincers sludinot, it kā pret firstiem jālaiž darbā dūres. Tagad viņš*redz, kur šādas domas var novest. Viņam no tām jāatsakās. īsts kristietis nedrīkst ķerties pie zobena. Viņa vienīgais aizsargs ir bībele!

Tomass ir skarbs un nepielūdzams. Visu to viņš jau dzirdējis! Šādā garā viņu pamācījis arī Karlštats, kā cīnīties kristīgi un aizsargāties ar ticības bruņām. Viņš bija drošsirdīgs tik ilgi, kamēr vajadzēja lauzt spalvas, bet, kad pienāca laiks ķerties pie pīķiem, paslēpās krūmos. Brālis Andreass iesāka ar draudzīgiem brīdinājumiem, bet ar ko beidza? Lika iespiest «Orlamindiešu atbildi», sak, lai visi redz, ka viņš nepieder pie sazvērnieku bandas, bet vēlāk Jēnā, kad Vitenbergas pāvests nosauca viņu kopā ar ļaundari Minceru, viņš, vicinādams šo vēstuli, svētā sašutumā taisnojās. Varbūt Cī-rihē, Cvinglija dzimtenē, anabaptistus daudzina par galēju uzskatu cilvēkiem un baida ar tiem bērnus. Taču viņam, Minceram, ir skaidrs, cik tie vērti. Viņiem patiešām jāgriežas pie brāļa Andreasa. Ar viņu tie vieglāk atradis kopēju valodu, un tur, tā tikai skaties, sastrebu-šies Martina lēcu virumu, kopā ari nokļūs pazemības zaņķī.

Pēc šīs tikšanās šķelšanās pārkristīto starpā izpaudās vēl spilgtāk. Kristīgās nepretošanās piekritēji steidzās norobežoties no dumpīgajiem kūdītājiem. Toties tie, kuri domāja par patiesām pārmaiņām, Minceram pašaizliedzīgi palīdzēja. Viņus, šos dedzīgos sludinātājus rupjās drānās un platās no jēra vilnas veltās cepurēs, varēja sastapt visur. Pret šiem askētiski drūmajiem, nopietnajiem vīriem ļaudis izturējās ar dziļu cieņu. Viņus uzklausīja ļoti uzmanīgi un viņiem ticēja. Beidzot parādījušies cilvēki, kas sludina patieso evaņģēliju! Bet cik veikli mūs mānīja agrākie mācītāji! Visus šos blēžus vajag šaust līdz nāvei!

Bregtālē nemieri jau ar pirmajām dienām ieguva sevišķi bīstamu raksturu. Tai laikā, kad visur vēl rakstīja dažādas sūdzības un cerībā uz sarunu panākumiem pārsprieda iespējamās vienošanās noteikumus, izteica kārtējās vēlēšanās un lūgumus, šeit izskatījās pavisam citādi. Bregtālieši nevēlējās ne niecīgu piekāpšanos, ne sīkas pārmaiņas. Viņi neticēja ne firstiem, ne to kalpiem. Diezgan zemniekiem jaukti prāti! Zemnieki zina, kas tiem pēc dieva tiesas pienākas. Vispār visas klaušas jāatceļ! Bet to no kungiem nesagaidīs. Tādēļ jārīkojas un, vienojoties ar citu novadu zemniekiem, jāsāk vispārējs dumpis.

Starp galvenajiem barvežiem, kuri sludināja, ka dieva taisnība panākama tikai ar varu, un pulcēja bregtālie-šus kaujas vienībā, viens bija no Grisenes.

Kungu nometnē valdīja apjukums. Novilcināšanas, liekulīgu solījumu, pierunāšanas, vietēja rakstura vienošanās politika, kas dotu laiku savākt spēkus bruņotai apspiešanai, izrādījās nonākusi bezdibeņa malā. Viltīgo gudrinieku: veiklo juristu, ciemu vecāko, draudžu ganu — dieva taisnības viltus klāstītāju, cienījamu birģeļu — šķietamo zemnieku aizstāvju pūles izrādījās veltas. Ar katru nedēļu pieauga pretestība viņu mēģinājumiem sašķelt zemniekus. Ciemi, kuri jau bija ar mieru apmierināties ar visniecīgākajiem atvieglojumiem, pēkšņi noraidīja jebkuru labprātīgu vienošanos un paziņoja, ka centīsies panākt klaušu un nodevu pilnīgu atcelšanu. Sevišķi nepiekāpīgi bija bregtālieši. Tikai uzvara pār tirāniem atnesīs brīvību! Viņi izsūtīja savus ļaudis uz kaimiņu ciemiem, aicināja apvienoties, ieteica padzīt visus miera nesējus un iegādāties ieročus. Viņi neatlaidīgi centās saistīties ar citām vienībām.

Šādā rīcībā kungiem slēpās lielas briesmas. Nedrīkstēja vilcināties. Tagad vairs nebija ko gudrot par piesardzību— bregtāliešus vajadzēja krietni pārmācīt. Tik nelietīgas nepaklausības iebiedētās pilsētas ar savu maģistrātu muti apsolīja atbalstīt bruņinieku jātniekus ar algotņu kājniekiem. 13. decembrī pie Donauešingenes bregtāliešu pulku pārsteidza negaidīts uzbrukums. Ko nozīmēja divi simti zemnieku pret smagi apbruņotiem jātniekiem un pieredzējušiem landsknehtiem? Zemniekiem nebija ne bruņu kreklu, ne bruņu. Viņus dūra, cirta un kapāja bez žēlastības.

Par izrēķināšanos visur tika plaši jo plaši izziņots. Kungi gribēja iebiedēt pārējos spītniekus. Nāciet pie prāta, ja jūs savas sapulces nepārtrauksit un prasīsit vairāk, nekā jums sola, jūs sagaida tāds pats liktenis! Taču ciemos vēsts par asiņaino sodīšanu izraisīja citādas atbalsis, nekā cerēja kungi. Ziņotājs vai ciemu vecākie nolasīja uzsaukumu, kurā bija teikts, ka bregtālieši, musinādami savus brāļus uz vispārēju sacelšanos un atteikdamies izšķirt strīdu miera ceļā, nav rīkojušies pēc likuma un tāpēc sodīti.

Viņus pārtrauca nikni saucieni. Lai šīs bērnu pasaciņas tie stāsta paši sev! Ja kāds arī rīkojies nelikumīgi, tad tie ir kungi, kuri nogalinājuši veselu ļaužu kalnu tikai par viņu tieksmēm pēc taisnības! Iznāk, ka patiesi taisnība ir tiem cilvēkiem, kuri aicina neticēt kungiem un panākt savu ar spēku!

Tie bregtālieši, kuri pēc slaktiņa pie Donauešingenes bija palikuši dzīvi, turpināja vēl neatlaidīgāku cīņu. Viņus notvert bija ļoti grūti: viņus slēpa, viņiem palīdzēja, viņus klausīja.

Tautas reformācijas idejas arvien vairāk iespiedās zemnieku apziņā. «Pantu vēstule», Mincera mācība par apvērsumu un viņa izklāsts par dieva taisnību atrada piekritējus ne vien Kletgavā, bet ari citās zemēs. Pēkšņi uzliesmojušie atsevišķie nemieri aizvien vairāk izvērtās apzinīgā, mērķtiecīgā kustībā.

Viņu gaidīja ziņnesis no Nirnbergas. Mincers nopriecājās: tas tūlīt atraisīs krekla izgriezumu un izvilks «Aizstāvēšanās runu»! Nē. Labas vēstis bija tikai no Huta: viņš dažādās Frankenes pilsētās sekmīgi noorganizējis «Izredzēto savienības». Nirnbergā nekā laba nebija. Kad Mincers pilsētu pametis, maģistrāts nelicies mierā un ilgi, cītīgi meklējis, ko viņš vēl izstrādājis. Okšķeriem bijis daudz darba. Tie izošņājuši arī par «Aizstāvēšanās runu». Helcers iesēdināts cietumā, rokraksts un spiestuvē atrastie eksemplāri atņemti. Bet tas vēl nebija viss. Hanss Denks un trīs Dīrera visapdāvinātākie skolnieki — Pencs un brāļi Behami — nodoti tiesai. Šī prāva tā arī nosaukta par «bezdievīgo mākslinieku prāvu». Viņus apvainojot ķecerībā un dumpī-gumā. Viņi izturoties ļoti izaicinoši. Bartels Behams tiesā paziņojis, ka nekādu Kristu nepazīstot, bet viss, ko par to dzirdējis, esot tīrās pasakas. Kad viņam un Pencam sākuši pārmest, ka tie neatzīstot nekādu valdību, tie atbildējuši ar Mincera vārdiem: «Tikai dievs tas kungs var valdīt pār tautu!»

Sanāksmēs daudz runāja par kopējas sadarbības nepieciešamību, par savienību ar citu novadu zemniekiem, pat par visas Vācijas zemnieku apvienošanos. Taču īstenībā bija citādi. Vienotības iecere atdūrās pret aprobežotību un kūtrumu. Zemnieki neparko nevarēja saprast: ja šodien knehti ālējas kaimiņu ciemā, rīt tie jau ieradīsies tavējā. Viņi bieži iemidzināja sevi ar cerībām, ka izdosies bez asinsizliešanas piedabūt kungus piekāpties. Kaimiņš paliek kaimiņš, tas vēl nebija kļuvis par brāli, par kuru atdod dzīvību. Bregtāles nemiernieki velti lūdza Štilingenes palīdzību. Palīgi neradās, un bruņinieki guva vieglu uzvaru.

Arī dienvidos Mincers pastāvīgi domāja par Tīringu. Ar lepnumu viņš noskatījās uz Kletgavas un Hegavas zemnieku stiprajām vienībām. Ja ar to palīdzību varētu atbrīvot Mīlhauzeni! Viņš nereti atgriezās pie šīs domas. Patiešām, kāpēc šādu gājienu nesarīkot? Viņš pastāstīja zemniekiem par cīņu Mīlhauzenē, par trūcīgo iedzīvotāju likstām un cerībām, par maģistrāta zemiskajām viltībām. Viņu uzklausīja ar dziļu līdzjūtību. Viņam piekrita. Labs nodoms! Kādēļ tad vēl vilcināties?

Kāds no zemnieku vadoņiem Minceru dedzīgi atbalstīja. Viņš ar saviem ļaudīm gatavs doties ceļā kaut tūlīt, tikai kas viņiem par to samaksās?

Tomass bija pārliecināts, ka pati dzīve zemniekus piespiedīs apvienoties. Barga mācība atstāj pēdas. Kungi pret savu gribu palīdz viņam, Minceram, atvērt zemniekiem acis. Slaktiņš pie Donauešingenes kaut ko iemācīja pat štilingeniešiem, kuri ilgi bija ticējuši visādiem blēžiem. Viņi atsacījās no jebkādām sarunām un steidzīgi sāka vākt līdzekļus ieroču iegādei.

Mincera uzturēšanās šeit, dienvidos, deva augļus. Viņš un viņa daudzie piekritēji sīksti un neatlaidīgi pūlējās atsevišķos nemieru gadījumus apvienot vienkopus, pulcināt zemniekus zem kopējas programmas karoga, iedvesmot izšķirošai cīņai. «Pantu vēstule» radīja zemniekos aizvien plašākas atbalsis.

Tomass apzinājās, ka sacelšanās var vaiņagoties ar panākumiem tikai tad, kad tā kļūs vispārēja. Pār zemi klājās biezi, zemi mākoņi. Dienvidos ieplaiksnījās pirmā rūsa, taču bija nepieciešams, lai lielais šķīstītājs negaiss pāršalktu pār visu Vāczemi.

Mincers paziņoja, ka dodas prom. Viņu lūdza palikt, viņš šeit ļoti vajadzīgs. Tomass pateicās, ka viņu pieņēmuši kā brāli. Bet Vācija ir liela, un cik visur daudz darba!

1525. gada janvāra vidū Mincers devās atpakaļceļā. Viņš atrada savus piekritējus dažādos ciemos un pilsētās, uzstājās sapulcēs un, kur vien varēja, palīdzēja organizēt «Izredzēto savienības». Tomass neniecināja ne nejaušos ceļabiedrus, ne savus vedējus, ne mājas saimnieku, pie kura pārnakšņoja. Viņš turpināja savu ceļu, bet viņa teiktie vārdi dziļi skāra ļaužu sirdis, un tie ilgi pieminēja svešo ceļinieku vecā apmetnī un dubļainos, salāpītos zābakos.

Fuldā viņa sprediķi sacēla lielu uztraukumu. Pūli atskanēja balsis, ka uz pēdām jāizpostot klosteris. Varas iestādēm tikai ar pūlēm izdevās novērst tālākas nekārtības. Kurš tās ierosinājis? Mūki iztapīgi norādīja uz Minceru. Viņu sagrāba ciet. Ko viņš šeit, Fuldā, meklē? Vai te atrodas nejauši, caurbraucot? Nu nekas, tagad viņš te uzkavēsies ilgu laiku! Un Minceru ievietoja cietumā. Sarūsējušais aizbīdnis nošņirkstēja ļaunā uzvaras priekā.

Viņš neskraidīja pa kameru, nerāpās pie restotā loga. Sēdēja, plecus zemu noliecis. Aiz bezspēcīgā niknuma seja bija gluži bāla. Tīringa tepat blakām, un iekrist tieši tagad, kad šādu likstu bija vismazāk gaidījis. Viņš bija izkūlies no visbīstamākajām klizmām. Alštetē taisījās viņu noslepkavot. Cvikavā viņam ēdienā piejauca indi. Viņš īstā laikā pameta Halli, Nirnbergu, Ašerslēbeni. Izspruka arī no Prāgas, lai gan tur viņu jau izsekoja sardzes viri. Izvairījās no lielām briesmām Svarcvaldē, kur tīkoja pēc viņa galvas, kur aiz katra ceļa pagrieziena varēja iekrist slazdos vai uzdurties jātnieku sardzei. Un nu iekrist šeit, Fuldā! Iekrist tieši tagad, kad dārga katra stunda, kad apvērsums jau pie durvīm!

Viņš sēdēja nepakustēdamies, sažņaugtām rokām, sakumpis, izvārdzis cilvēks. Ak, ja tikai varētu, viņš izceltu durvis vai izlauztu sienas!

Taču tas bija drošs cietums.

SEŠPADSMITĀ nodaļa ATMAKSAS STUNDA

Minceru un Pfeiferu izraidījis, maģistrāts visus Mil-hauzenes un apkārtējo ciemu iedzīvotājus stingri jo stingri nobrīdināja nesniegt tiem nekādu palīdzību, nedot ne pārtiku, ne pajumti. Tomēr Minceram un Pfei-feram bija daudz slepenu piekritēju, un šo pavēli nevarēja izpildīt. Tiklīdz Pfeifers parādījās Mīlhauzenes tuvumā, tam tūlīt palīdzēja iekļūt pilsētā. Kad kļuva zināms, ka viņš sprediķos, ļaudis plūda uz svētā Nikolaja baznīcu no visām malām. Maģistrāts pavēlēja aizslēgt vārtus: tie būs aizslēgti tik ilgi, kamēr Pfeifers neaizvāksies!

Neko darīt, Heinrihs paklausīs. Tikai ienaidnieku uz-

varas prieks nebūs ilgs. Viņš drīz atgriezīsies, un tad tie dziedās citu dziesmu!

Viņš labi atcerējās Mincera norādījumus un centās pārvilkt savā pusē zemniekus. Tagad tie zināja patiesību par Bolštetes nodedzināšanu. Viņi zināja arī īstos iemeslus, kāpēc Pfeifers un Mincers tiek tā ienīsti. Skaidrs kā diena — viņus vajāja tāpēc, ka viņi gribēja atbrīvot tautu no apspiešanas un visādiem valdītājiem.

Pašā pilsētā atskanēja neatlaidīga prasība: ja jau Pfeifers atgriezies, lai tam neliedz sprediķot, kur pats vēlas! Brieda dumpis. Maģistrāts atkal griezās pie zemniekiem pēc palīdzības. Lika drusku pagaidīt! Daži zemnieki gan dzīrās doties uz pilsētu, bet kaimiņi no Bolštetes tos drīz atrunāja. Apdomājieties, pret ko jūs gribat uzstāties? Pret cilvēkiem, kas cīnās arī jūsu labā, par to, lai vairs nebūtu nekādu nodokļu, lai zemnieki, tāpat kā pilsētnieki, piedalītos domē, lai visi meži, ūdeņi, pļavas, zivis un zvēri kļūtu kopīpašums!

Pārliecinājies, ka zemnieki ir viņa pusē, Pfeifers sāka rīkoties ar spēku. Norunātā laikā zeļļi, zemnieku grupas atbalstīti, ieņēma vārtus un metās uz rātsnamu. Maģistrāts izmisis aicināja savus piekritējus pasteigties un ierasties ar «labiem ieročiem». Šoreiz dumpinieku pārsvars bija tik acīm redzams, ka daudziem kareivīgā drosme drīz atvēsa. Rātsnams tika noturēts ar lielām grūtībām. Aplenkums turpinājās veselu dienu un visu nakti. Rītausmā pilsētas apsardzes priekšnieks uzsāka ar nemierniekiem sarunas. Maģistrāta visspēcība bija salauzta. Pilsētas tēvi nosolījās bez kopienas ziņas un piekrišanas neko neuzsākt. Bet, lai citreiz viņi nevarētu pēc savas patikas atkal aizslēgt vārtus, astoņnieki, pūlim uzgavilējot, piekāra vārtiem savas atslēgas.

Pfeifers iekārtojās Mīlhauzenē uz drošu dzīvi. Gada beigās maģistrāts bija spiests pieņemt likumu par klosteru aizliegšanu. No šī brīža visiem mūkiem vajadzēja nopelnīt maizi pašu rokām. Tam, kurš nevēlējās novilkt sutanu, pilsēta bija nekavējoties jāatstāj.

Apkārtējos ciemos Mīlhauzenes sievietes Otīlijas Minceres vadībā skubināja zemniekus padzīt garīdzniekus pāvestiešus un izpostīt to mājas.

Mīlhauzenē nepacietīgi gaidīja Tomasu. Taču viņš vēl arvien kavējās.

Gūstekņa īsto vārdu neviens no cietumsargiem nezi- | nāja. Mincers bija nosaucis pirmo prātā iešāvušos uzvārdu. Iztaujātie ļaudis viņu nenodeva. Klejojošiem sludinātājiem vārdus parasti neprasa, viņos vienkārši klausās. Un kā tad varas iestādes sadomājušas apvainot viņu nekārtībās, it kā Fuldai trūktu savu dumpiniekul Beidzot drūmo un mazrunīgo savādnieku nolēma atbrīvot. Tikai lai viņš tūlīt aizvācas!

Vēlāk, kad Fuldas klostera priekšnieks padzirdēja, ka viņa cietumā atradies pats Tomass Mincers, viņš satriekts sasita rokas. Šito ļaundari tas neparko nebūtu ļāvis palaist vaļā!

Mincers atgriezās Mīlhauzenē februāra vidū. Laiks īstenot to, kas nebija izdevies rudenī! Maģistrāts jāatceļ. Tagad padomnieki rīkojās piesardzīgāk un atklāti pretoties kopienai neuzdrošinājās. Protams, arī viņi piekrīt dieva vārdam ar visu sirdi. Viņi citu neko nevēlas kā tikai kārtību un taisnīgumu. Viņi bagātīgi mētājās skaistiem vārdiem, lai tikai īstenībā viss paliktu pa vecam. Mincers nepaguris izskaidroja, cik šie tukšie apgalvojumi vērti. Viņš piespiedīs maģistrāta locekļus atklāt visas kopienas priekšā to īstos nolūkus!

9. martā mīlhauzenieši izgāja klajumā aiz pilsētas. Salīgtie landsknehti noturēja apmācības. Viņi rādija, kā rīkoties ar zobenu, kā lietot pīķi, kā šaut ar bisi.

Kad apmācības bija beigušās, Mincers paņēma kāda astoņnieka zirgu un piejāja pie ierindas. No zirga nenokāpis, viņš iesāka savu runu. Mīlhauzeniešiem jāskatās acīs patiesībai. Ķeizars izdevis visstingrāko pavēli, lai visi izdzītie mūki atkal tiktu ielaisti pilsētā. Viņš pieprasa, lai tiem atdodot atņemto mantu un atlīdzinot zaudējumus. Viņš uzstāj, lai mūku labā joprojām ņemtu nodevas.

Pār ļaužu rindām pāršalca satrauktu balsu vilnis. Mincers ar rokas mājienu atjaunoja klusumu un runāja tālāk. Viņš atkārtoja svēto rakstu vārdus: «Dodiet ķeizaram, kas ķeizaram pieder, un dievam, kas dievam pieder.» Ko Mincers ar to domā?

Viņš grib, lai viņu saprastu pareizi. Bez niknas cīņas neiztiks. Tautai, kam atvērušās acis, firsti un ķeizars cenšas atņemt dieva vārdu. Bet tie saņems pēc nopelniem: pašu pavalstnieki sacelsies pret tirāniem un izdzīs tos no zemes.

— Tāpēc, — Mincers iesaucās, — katrs, kas gatavs aizstāvēt dieva vārdu līdz pēdējai asins lāsei, lai, roku pacēlis, to apzvēr! Bet, kurš to nevēlas, lai atiet sāņus!

Padomnieki sāka trokšņot skaļāk par visiem. Ko maģistrs Tomass vēl neizdomās? Ļaudis te nav sanākuši dot zvērestu. Kam gan citam ja ne apsardzes priekšniekam jāsaka noteicošais vārds. Eberhards fon Bodungens nelikās lūgties. Viņš iznāca priekšā un skaļi, lai sadzirdētu ari pakaļējās rindās, uzkliedza:

— Šeit nav muļķu, kas gribētu atkāpties no dieva vārda, tādēļ nekāds sevišķs zvērests nav vajadzīgs!

Tomass iebilda. Bodungens viņu dusmīgi pārtrauca:

— Mīļie pilsētnieki, vai jūs vēl neesat diezgan devuši visādus zvērestus? Vajadzēs vēl katram pierunāt ar zvērestiem pilnas ausis, līdz paliksit kurli. Jāsprediķo nevis klajā laukā, bet baznīcā!

Maģistrāta locekļi atbalstīja Bodungenu. Šeit notiek kaujas mācības, nevis jālasa sprediķis! Visiem izklīst pa mājām!

Pavēlei paklausīja. Vienība atgriezās pilsētā. Tomass sēdēja seglos taisns, apņēmīgs, naidā kaisdams. Viņš noskatījās pakaļ ļaudīm, kas ar āvām un pīķiem uz pleciem, zābakiem pavasara dubļus mīcīdami, soļoja uz pilsētu. Dažs no tiem pagriezās atpakaļ un smējās. Tie bija ļaudis dārgos, ar kažokādu apšūtos svārkos.

Mincers stingri turēja pavadu. Ap viņu bija tuvākie draugi. Tie visi noskatās, kā pilsētnieki atgriežas mājās.

Apmācības beigušās. Sākas karš.

Rātsnamā nevarēja ne nopriecāties. Patīkami apzināties, ka pilsētnieki tik paklausīgi. Ar ko tos vēl pielabināt? Tas bija vienkāršs, drošs un sen pārbaudīts līdzeklis — vīns un alus. Ne vienreiz vien apķērīgajiem padomniekiem bija izdevies ar dažām mucām vīna noslāpēt bīstamu pūļa sacelšanos.

Katram kvartālam tika uzstādīta milzīga muca alus. Lai jau brašie vīri iedzer uz valsts kases rēķina! Dāvinātā alus kārotāju atradās visai daudz. Mucas iztukšojās

ļoti ātri. Kādā kvartālā bija sevišķi trokšņaini. Tur bija salasījies vesels pūlis. Ko tie sagudrojuši? Uz rātsnamu atdrāzās ziņu pienesējs. Ejot graut sieviešu klosteri — vienīgo, kas vēl nebija slēgts. Turp nekavējoties tika nosūtīta sardze. Kad pūlis pienāca pie vārtiem, tam aizšķērsoja ceļu. Laicīgiem cilvēkiem šeit ieiet aizliegts. Ko viņi te vispār meklē? Kāpēc nākuši šurp?

Kāds no barvežiem izspraucās priekšā un paskaidroja:

— Ar uzdāvināto muciņu mums visiem nepietika. Padzirdējām, ka mūķenēm esot jauks pagrabiņš. Tāpēc atnācām, lai iedzertu, kā nākas!

Ko viņš te piedzēries vēl melš niekus? Apsargi netika gudri. Ļaudis, kas viņus cieši ielenca, bija gluži skaidrā. Kas tiem padomā? Viņi sāka kliegt, un tas izskanēja kā pavēle:

— Aizvācieties! Mēs gribam iedzert!

Sardzes vīri mēģināja laist darbā ieročus. Viņus pieveica. Vārti zem pūļa spiediena atvērās. Ļaudis saplūda pagalmā. Mūķenes izdzina uz ielas.

Ziņa par grautiņu uztrauca maģistrātu. Bodungenam pavēlēja sapulcēt visus knehtus un ālēšanos izbeigt. Klosterī valdīja briesmīgs troksnis. Lauza visu, ko tikai varēja salauzt. Pagalmā dedzināja svētbildes un baznīcas kalpu tērpus. Bodungens cerēja, ka tam izdosies pierunāt, lai grautiņa rīkotāji izklīst. Vēl pirms nedaudz stundām aiz pilsētas pēc kaujas apmācībām tie paši cilvēki viņa pavēli taču bija paklausījuši. Bet tagad viņam vienkārši ieteica aizvākties. Bodungens piedraudēja, ka lietos varu. Un tad sākās kaut kas pilnīgi neiedomājams. Pūlis vienā mirklī pacēla mietus un āvas. Bodungenam iegāza pa skaustu un nosita no galvas bruņu cepuri. Brašos knehtus izsvieda aiz vārtiem kā kaķēnus.

Maģistrāts griezās pie iedzīvotājiem ar uzsaukumu: «Ikviens, kuram dārgs likums un kārtība, lai ar zobenu un bruņu kreklā steidzas uz rātsnamu! Nepaklausīgo plebeju trakošanai nekavējoties jādara gals!»

Stipras vienības priekšgalā Bodungens atkal ieradās pie klostera. Ieraudzījis, ka visā ielas platumā plecu pie pleca stāv amatnieku zeļļu rindas un katram rokās ir kāds ierocis, viņš aiz niknuma kļuva zaļš. Nē, nevis nejauši paķerta kūja, dēļa gals vai bruģa akmens, bet gan gari zobeni, šķēpi un musketes.

Tā nu šaurajā ieliņā stāvēja divas kaujas vienības. Vienai aizmugurē Bodungens atgriezies redzēja tukšu bruģi un dažus ziņkārīgos, bet aiz otras veselu pūli, kas vēl aizvien pieauga.

Nevarīgās dusmās Bodungens tikko spēja parunāt. Taču viņu arī nemaz neuzklausīja. Pēc iespējas ātrāk jādod kājām ziņai Bodungens lika saviem ļaudīm griezties atpakaļ. Otrreiz pavēle nebija jāatkārto.

Maģistrāta locekļu priekšā Bodungens nedomāja savaldīties. Savā mūžā viņš esot daudz ko pieredzējis, bet to, kas pēdējā laikā notiek Mīlhauzenē, vairs neesot spēka paciest. Turpmāk viņš sardzes priekšnieka pienākumus vairs nepildīšot, lai viņu atbrīvojot no šī amata.

Klostera pagalmā degošo ugunskuru melnie dūmi cēlās augstu pret debesīm. Pēdējā garīdzniecības ligzda Mīlhauzenē bija izpostīta. Pret ko tagad vērsīsies amatnieku zeļļu dusmas? Rātsnamam apkārtējās mājās neviens negulēja. Kā paies nakts? Pašreiz, aizslēdzot vārtus, nevarēja nošķirt vienu priekšpilsētu no otras un aizšķērsot plebejiem pieeju pilsētas sirdij. Pie vārtiem rīkojās astoņnieki, tur karājās viņu atslēgas un stāvēja viņu sargi.

No rīta astoņnieki priekšpilsētu uzdevumā pieprasīja, lai maģistrāts ļauj nodibināt Mīlhauzenē dieva vārda noteikto pārvaldi. Par to viņi dzirdējuši jau septembri! Viņi ļoti labi pazīst šo dieva vārdu! Patlaban Min cers apmierinās ar klosteru mantu atsavināšanu un trūcīgo zemnieku apgādi ar labību, taču viņam padomā pavisam kas cits. Viņa mutē «dzīvot evaņģēliski» nozīmē gāzt pastāvošo varu un nodibināt mantas kopību! Min-cera ienaidnieki tēloja šausmu ainas: ja jaunais pravietis uzvarēs, ļaudis vairs negribēs strādāt! Ja kādam ievajadzēsies maizes vai vadmalas gabala, tas dosies pie bagātā un teiks: «Dalies ar mani, kā pavēlējis Kristus. Ja nedosi ar labu, paņemšu ar varu!» Tādi dieva vārdi ir briesmīgāki par mēri!

Padomnieki baidījās atklāti paziņot, ka tie astoņniekiem nepiekrīt, un visiem līdzekļiem centās iegūt laiku. ! Viņi cerēja, ka slepeni nosūtītie ziņneši pratīs izdabūt : no firstiem ātru un iedarbīgu palīdzību.

Pilsētas tēvi ļoti labi saprata, ka pašreiz alus mucas vairs nepalīdzēs noturēt varu un nomierināt bļaustīgos ! dumpiniekus. Pienākuši citi laiki!

Trīs dienas ilgās sarunas beidzās bez panākumiem. Cunftes sasauca sapulces. Ja jau maģistrāts taisnīgās prasības nepieņem, tas jāatlaiž! Sanāksmes noritēja ļoti vētraini. Pienācis laiks saukt padomniekus pie atbildi- ' bas. Cik daudz tie nodarījuši ļauna! Viņi jāpiespiež atlīdzināt pilsētai visus zaudējumus.

Nē, nē, tas vēl ir par maz! Visi maģistrāta locekļi bez izņēmuma ir zagļi un krāpnieki. Viņi turpat rātsnamā jāapcietina. Tiem, kuri visilgāk bijuši pie varas, jāno-cērt galvas, bet tie, kas valdījuši tikai īsu laiku, jāieģērbj garās, pelēkās drānās. Un šo kauna tērpu lai tie valkā visu mūžu par sodu savām ļaundarībām!

Mincers sapulcēs pierādīja, ka jautājums par varu jāizlemj nevis padomniekiem, bet visai kopienai. Mīl- j hauzenē valdīs Mūžīgā dome!

Mincera un Pfeifera uzstāšanos panākumi bija tik lieli, ka no maģistrāta novērsās pat daudzi tā labvēļi. 1 Maģistrātam nācās piekrist, lai balsošanā pēc saraksta , iedzīvotāji izteiktu savu gribu: vai pie varas jāpaliek vecajai domei vai jāievāl jauna.

16. martā ļaužu bari plūda uz svētās Marijas baznīcu. Pie galdiem sēdēja rakstveži. Viņi pierakstīja pilsētnieku domas. Kad balsošana bija beigusies, Pfeifers no kanceles paziņoja iznākumu. Lielum lielais vairums bija izteicies par maģistrāta tūlītēju atlaišanu.

Tai pašā dienā ievēlēja Mūžīgo domi. Naktī daudzi maģistrāta locekļi, baidīdamies no atriebības, pazuda no pilsētas. Ja nu dumpinieki, apzinādamies savu spēku, tiešām sāk ieģērbt kankaros un cirst galvas?

Svinīgā ceremonijā varu Mūžīgajai domei nodeva 17. martā. Šoreiz uzticību Mūžīgajai domei zvērēja ne vien «pilntiesīgie» pilsētnieki, bet visi iedzīvotāji, arī tie ļaudis, kas agrāk nekad nezvērēja, to skaitā arī kalpi.

Mincers un Pfeifers nekādus oficiālus amatus Mūžīgajā domē neieņēma. Bet viņi piedalījās sēdēs un izskaidroja, ciktāl viens vai otrs lēmums atbilst dieva vārdam.

Visus pienākumus Mūžīgā dome veica prasmīgi. Pārtikās trūkumu Mīlhauzene nejuta. Katoliskā dievkalpojumu kārtība tika atcelta. No baznīcām un klosteriem paņemtās vērtības — garīdznieku tērpus, samtu, zīdu, pērles, svētbilžu apkalumus — pārdeva atklātās izsolēs. Saņemto naudu iemaksāja pilsētas kasē. Teitoņu ordenim^24 atņemto mantību izlietoja visu apkārtējo ciemu trūcīgo iedzīvotāju apgādei ar miežiem un auzām. Pilsētas kasē tika ievesta stingra kārtība. Ienākumu un izdevumu uzskaiti rūpīgi veda lietpratīgi darbinieki. Nelabvēļi velti cerēja, ka Mīlhauzenē sāksies jukas.

Februārī pie ieročiem ķērās arī Augššvābijas zemnieki. Gaidīt, līdz kungiem iepatiksies atbildēt uz zemnieku sūdzībām? Visi strīdi jāizšķir tiesai? Kādai tiesai? Tai pašai, kurā sēž blēdīgie novilcinātāji? Dzirdēdami par dieva taisnību, tie tikai pasmejas: varbūt zemnieki vēl gribēšot, lai no debesīm nonāk pats Kristus un ierodas tiesā izlemt viņu prāvu? Tā brīvību nekad nesagaidīs! Ja jau kungi dieva taisnību negrib atzīt, tikai skandina par pastāvošajiem likumiem, tad uz iztiesāšanas panākumiem vairs nav ko paļauties.

Augššvābijas zemnieki sāka postīt klosterus un graut pilis. «Turpmāk pār tautu nav jāvalda nekādiem valdniekiem! To prasa dieva taisnība!» aicināja Mincera piekritēji. Visi šādam paskaidrojumam nepiekrita. Turīgākie un piesardzīgākie ieteica mērenību — kāpēc ķerties pie varas līdzekļiem, ja kungi solās samazināt nastas, kas nospiež zemniekus, un atcelt dzimtbūšanu?

Augššvābijas vislielāko zemnieku vienību vadoņi piekrita sarunām. Pretēji «Pantu vēstulei» viņu programma «Divpadsmit panti» nebija cīņas programma. Tai bija tikai jākalpo par pamatu sarunām. Te dieva taisnību iztulkoja Cvinglija mācības garā.

Zemnieki pastāvēja uz tiesībām ievēlēt sev mācītāju, apņēmās maksāt «lielo desmito tiesu» — desmito tiesu labības, kas bija paredzēta garīdznieka uzturei, trūcīgo

pabalstam un citām kopienas vajadzībām —, bet atteicās no «mazās desmitās tiesas» — lopiem, augļiem un dārzeņiem; Dzimtbūšana, kas bija pretrunā ar svētajiem rakstiem, jāatceļ. Zemniekiem jāpiešķir tiesības medīt, zvejot zivis un izmantot mežus, kurus muižnieki nelikumīgi piesavinājušies. Kungam nav tiesību piespiest zemnieku, lai tas pilda līgumā neparedzētas klaušas, un kungam jāapmierinās ar taisnīgiem zemes nodokļiem. Piespriest naudas sodu drīkst tikai saskaņā ar vecajiem rakstītajiem likumiem, bet nevis, kā iedomājas. Kungu sagrābtās pļavas un tīrumi jāatdod kopienai. Tāpat jāatceļ «pēcnāves nodeva», kas liecināja par dzimtbūtniecisko atkarību.

«Divpadsmit panti» pamatojās uz Augššvābijas un Švarcvaldes zemnieku sūdzībām. Sastādītājs tās bija sakopojis, apstrādājis un papildinājis ar norādēm no svētajiem rakstiem, centīgi pasvītrodams, ka nepieciešams paklausīt varas iestādēm, bet dieva taisnība jāpanāk tikai miera ceļā. «Divpadsmit panti» bija visai mēreni. Un tomēr pati šīs programmas parādīšanās, kas liecināja, ka zemnieki, atteikdamies nesaskaņas uzskatīt kā atsevišķus vietējos strīdus, pieprasa sava stāvokļa vēlreizēju pārskatīšanu kopumā, kungiem radīja bīstamus draudus. Viņiem, protams, nebija ne mazākās patikas pieņemt šīs prasības. Un arī gatavoties viņi gatavojās pavisam kam citam.

Cīnīdamies pret Kristu, sātans visur neganti trako. Pie Šveices robežām uzliesmojušie plašie nemieri plešas arvien tālāk un tālāk uz ziemeļiem. Jāpretojas visiem spēkiem, lai dumpis neizplatītos! Aprīļa vidū Luters uzsāka savu braucienu pa Saksiju un Tīringu.

«Divpadsmit pantu» iespiestie eksemplāri strauji izplatījās visā zemē. Bet ko par tiem domā doktors Luters? Atkal prasības pēc pārmaiņām, atsaucoties uz evaņģēliju! Šajos pantos Luteru daudz kas kaitināja, tomēr viņš saprata, ka tos nevar vienkārši ņemt un noraidīt. Šāds solis tikai nāktu par labu dumpiniekiem.

Eislēbenē, kāda sava cienītāja dārzā, Luters raksta «Miera aicinājumu uz divpadsmit pantu pamata». Viņš griežas pie «mīļajiem draugiem zemniekiem», nežēlo pārmetumu pilnus vārdus kungiem un sevišķi aklajiem bīskapiem un neprātīgajiem mūkiem. Viņu ļaundarības esot nekārtību cēlonis. Kungiem katrā ziņā jāapņemas piekāpties. No visiem pantiem vistaisnīgākais ir pirmais, kurā zemnieki cīnās par tiesībām ievēlēt sev garīdznieku. Luters nepavisam nenostājās zemnieku pusē. Šur tur viņiem taisnība, bet tas nenozīmē, ka jāpieņem visi panti. No dažām pārmērīgām prasībām zemniekiem jāatsakās. Viss jānokārto miera ceļā, paļaujoties uz šķīrējtiesu, kuru sastādīs no pilsētas padomniekiem un grāfiem.

Zemniekiem grēks atsaukties uz Kristu, kad paši rīkojas pretēji svētajiem rakstiem, lieto spēku un neklausa varai. Evaņģēlijs tiem nav jāsaprot miesīgi! Nekādā gadījumā laicīgo valstību nedrīkst sajaukt ar debess valstību. Ja tas notiks, tad Vācija uz ilgu laiku būs iegrūsta haosā un postā. Pasaulīgā valstība nevar pastāvēt bez nevienlīdzības: vieniem jābūt brīviem, citiem — padotiem, vieniem jābūt kungiem, citiem — kalpiem. Pat dzimtbūšanas atkarība cilvēku netraucē iemantot kristīgo brīvību. Viņam jādomā par dievu un dvēseles glābšanu, jo Kristus valstība nav no šīs pasaules! īstam kristīgajam netaisnība jāpanes pacietīgi un vairāk par visu jāsargās no nepaklausības un dumpjiem!

Sakopojuši spēkus, kungi dienvidos pārgāja pie dumpja apspiešanas ar ieročiem. Aprīļa pirmajās dienās, kad vajadzēja apspriest «Divpadsmit pantus», «Švā-bijas savienības» [5] karavadonis Georgs Truhzess^25 nodevīgi pārkāpa pamieru, uzbruka zemnieku pulkam pie Leipheimas un to sakāva. Dažas dienas vēlāk Vurcahas tuvumā viņš uzsāka sarunas, bet pats pavēlēja lielgabalniekiem atklāt pret nemierniekiem uguni. Truhzess gribēja iznīcināt Augššvābijas sazvērnieku galvenos spēkus. Viņš sapņoja par ātru uzvaru, taču viņa cerības nepiepildījās. Vēsts par nodevīgajiem uzbrukumiem zibenīgi izplatījās visā zemē. Zem sacelšanās karoga pulcējās tūkstošiem cīnītāju. Zemnieku karš uzliesmoja visā Vidusvācijā.

Tās bija neaizmirstamas naktis. Skaties kur skatīdamies — visapkārt ugunsgrēku blāzma un zemnieku nometņu ugunskuri. Daudzi plātīgi bruņinieki, kuri vēl nesen domājās esam lauvas, pārvērtās zaķos. Kungiem jāpakļaujas un «Divpadsmit panti» jāatzīst, vai arī no viņu pilīm paliks tikai drupas! «Divpadsmit panti» neatkarīgi no to sastādītājiem kļuva par vispārējās sacelšanās programmu. «Pantu vēstule» bija atstājusi lielu iespaidu uz zemniekiem. Tikai ar ieroču palīdzību varēs piepildīt «Divpadsmit pantos» izvirzītās prasības!

Zemnieku kaujas vienības ieņēma pilsētas, izpostīja klosterus, nodedzināja muižas. Simtiem piļu sagrāva līdz pamatiem. Bruņinieki un kaujās rūdītie landsknehti zem zemnieku spiediena deva kājām ziņu. Sevišķas bailes kungiem iedvesa Vendela Hiplera un Jekleina Ror-baha vadītais Gaišais pulks, kā arī Floriana Geijera Melnais pulks.

Tie atradās netālu no Veinsbergas pilsētas, kad pienāca ziņa par Truhzesa sarīkoto slaktiņu pie Vurcahas. Un atstāt to bez atmaksas! Visi kungi vienādi! Grāfs Helfenšteins, patvēries Veinsbergā, bija pavēlējis zemniekus ķert un pakārt. Viņš bija tāds pats nodevējs kā Truhzess. Pulki uzaicināja pilsētu pievienoties nemierniekiem. Gaidīdams pastiprinājumus, grāfs Helfenšteins uzsāka sarunas. Tai pašā laikā viņa jātnieki uzbruka kādai zemnieku grupai un tos noslepkavoja. Par to viņi samaksās!

Veinsbergas maģistrātam tika nosūtīta vēstule ar prasību Helfenšteinu sodīt. Grāfs atbildēja ar draudiem: ja zemnieki neatgriezīšoties mājās, viņa dusmas vērsīšoties pret to sievām un bērniem un tikšot nodedzināti ciemati. Bija Lieldienas. īstais laiks noskūpstīt grāfu ar lodēm! Nonākuši pie pilsētas, zemnieki aizsūtīja pie vārtiem savus pārstāvjus. Tie bija redzami jau iztālēm, jo nesa kārtsgalā uzkārtu cepuri. Sūtņi paziņoja: ja ienaidnieki negrib atdot pilsētu un cietoksni bez kaujas, lai liekot sievietēm un bērniem to atstāt, jo Veins-bergu ieņemšot triecienā.

Augstprātīgais grāfs pavēlēja atklāt uguni. Viens no sūtņiem nokrita.

Grāfs bija pārliecināts, ka paliks nesodīts. Viņš paļāvās uz saviem stiprajiem mūriem un zemnieku prasību neizpildīja. Taču atmaksas stunda bija situsi. Sazvērnieku pulki metās triecienā. Florians Geijers vadīja pils aplenkšanu, bet Rorbahs skrēja pa priekšu zemniekiem, kas traucās uz pilsētas vārtiem. Viņus neapturēja ne lodes, ne akmeņi, ne verdošie sveķi, ko lēja no sienām. Un drīz vien pārdrošnieki pils tornī pacēla Melnā pulka karogu. Vārti tarānu triecienos brikšķēja un brakšķēja, bet Helfenšteins stūrgalvīgi atsacījās padoties. Nē, šādā neprātā pilsētnieki nevar būt viņa līdzdalībnieki. Laiks pretošanos izbeigt! Cienījami pilsoņi vēl mēģināja grāfu pierunāt, bet zeļļi jau vilka bruņiniekus nost no šau-jamlūkām. Helfenšteins saprata, ka viņš zaudējis. Virs mūra parādījās kārtsgalā uzlikta cepure. Veinsbergas garīdznieks, aicinādams uz mieru, gribēja uzzināt padošanās noteikumus.

Šāviens notrieca cepuri no kārtsgala.

— Pilsētniekiem nav ko baidīties, bet bruņinieki tiks iznīcināti!

Garīdznieks lūdza izņēmuma kārtā grāfu saudzēt. Par atbildi atskanēja sašutuma pilnas balsis: kaut viņš tos vai ar zeltu apbērtu, arī tad viņš no soda neizbēgs! Hel-fenšteinam atlika vēl pēdējā cerība. Lai pilsētnieki kādu laiku pretojoties, bet viņš ar bruņiniekiem mēģināšot glābties. Tā tikai vēl trūka! Helfenšteinu ielenca no visām pusēm. Viņš tiem uzlaidis šo nelaimi un tagad grib aizmukt!

Dumpinieki ielauzās pilsētā. Grāfs ar saviem ļaudīm steidzās paslēpties dievnamā. Baznīcas pagalmā norisa izmisuma pilna cīņa. Kāpnes uz zvanu torni, kur slēpās Helfenšteins, bija glumas no asinīm. Šaurajā ejā iesprūdis nodurta jātnieka līķis. Zobeni, atsizdamies pret akmeņiem, pustumsā šķīla dzirkstis. Ieroču šķindoņa virzījās arvien augstāk un augstāk. Kāds no grāfa tuviniekiem zvanu torņa logā kliedza, ka kungi samaksāšot ļoti lielu izpirkšanas maksu, lai tikai saudzējot viņu dzīvības. Teicami tēmēta lode to noguldīja uz vietas.

— Pārāk lēti gan tie grib tikt cauri! Cik mūsu brāļu viņi pie Vurcahas neapkāva! Šādu nelietību nevar izpirkt ne ar veselām mucām zelta! Atmaksa! Slepkavas sagaida atmaksa!

Vairākus bruņiniekus nosvieda no zvanu torņa zemē, pārējos, to skaitā arī grāfu, saņēma gūstā. Nē, savu nāvi viņš nedabūs aiz akla naida asiņainā cīņā, viņu sodīs visas tautas priekšā.

Jekleins Rorbahs pavēlēja aizvest sagūstītos uz pļavu. Tur viņiem pasludināja spriedumu: nostājušies uz negodīguma ceļa, uz nodevības un slepkavošanas ceļa, kungi sevi nolēmuši kauna pilnai nāvei — viņus dzīs caur pīķiem. Velti Helfenšteins par savu dzīvību piedāvāja trīsdesmit tūkstošus guldeņu lielu izpirkšanas naudu, velti uz ceļiem rāpoja viņa skaistā sieva, ķeizara Maksimiliana ārlaulības meita, lūgdama apžēlot vīru. Atmaksas stunda situsi!

Dārdēja bungas. Grāfs Helfenšteins un viņa trīspadsmit rokaspuiši pļavā tika sodīti ar nāvi.

Kaut arī Truhzesa ieročiem bija redzams pārsvars, viņš ilgi nespēja gūt izšķirošus panākumus. Vajadzēja tikai kādai jātnieku nodaļai vai grupai atpalikt no Truhzesa karaspēka, kad sacēlušies tos tūlīt iznīcināja. Kalnos karot bija vēl grūtāk. Pie Veingartenes gandrīz pilnīgi ielenkts, Truhzess nobažījies uzzināja, ka zemniekiem nāk ievērojami pastiprinājumi. Viņa stāvoklis kļuva ļoti bīstams. Taču izdarīgais un atjautīgais Truhzess neniecināja ne melīgus atvieglojumu solījumus, ne viltību. Ar zemiskām intrigām un uzpirkšanu Truhzess panāca uzvaru. Viņam jau draudēja pilnīga sagrāve, kad izdevās ar zemnieku vadoņiem vienoties. Ķildas jāizbeidz miera ceļā! Šķīrējtiesa, kurā ietilpa sešu pilsētu pārstāvji, izskatīs visu to zemnieku sūdzības, kuri atzīs savu vainu, nodos ieročus un karogus.

Veingartenē noslēgtais līgums radīja zemnieku starpā šķelšanos. Vēl pretojās tikai nelielas vienības. Dumpinieku galvenos spēkus saistīja nodevīgais līgums. Šai ziņā Truhzesam lielu palīdzību sniedza pilsētas. Izlikdamās par zemnieku aizstāvēm, pilsētu varas iestādes labprāt piedāvāja savu starpniecību un visnotaļ atbalstīja lauku ļaužu apkrāpšanu.

No Augššvābijas Truhzess devās uz Vitenbergu.

Visā Tīringā jāatskan trauksmes zvaniem, pavēstot sacelšanās sākumu. Mēnesi pēc mēneša Tomass un viņa piekritēji sludināja domu par neizbēgamo apvērsumu, dibināja savienības — gaidāmās sacelšanās balstus.

Ilgi gaidītās, saviļņojošās vēstis Mīlhauzenē pienāca no visām malām. Zemnieku karš uzliesmoja gan Fran-kenē un Reinas krastos, gan Švarcvaldē un Elzasā. Zemnieki kļuva nemierīgi arī Francijā. Runāja, ka dumpis sācies arī Itālijā.

Tīringas robežām sacelšanās lavījās arvien tuvāk un tuvāk. Sacēlās Fuldas abatijas zemnieki, pret kungiem vērsās eihsfeldieši.

Izšķirošās cīņas sagatavošanai Mincers ziedoja visus spēkus. Mīlhauzene un apkārtējo ciemu iedzīvotāji pastāvīgi noturēja kaujas apmācības. Simtiem ļaužu padziļināja un laboja cietokšņa grāvjus. Vienu no baznīcām pārvērta pulvera pagrabā. Bet franciskāņu klosterī iekārtoja ieroču darbnīcu. Dienu un nakti kvēloja ēzes un šķindēja āmuri. Te taisīja musketes, kala zobenus, lēja lielgabalus.

Langenzalcā, kur patvērumu atrada aizbēgušie burgo-mistri un no Mllhauzenes padzītie mūki, Minceram bija daudz piekritēju. Podnieks Klauss Hūzeners un kurpnieks Melhiors Vigands viņu vidū baudīja sevišķu cieņu. Savas slepenās sapulces tie noturēja kapsētā. Pienācis laiks bagātniekiem dalīties savā mantā ar trūcīgajiem!

Hūzeners ar savu amata prasmi bija izslavēts visā apkaimē. Viņš prata izdabāt viskašķīgākajam pasūtītājam. Katrā mājā, kur Klauss strādāja, viņš mīlēja aprunāties ar saimniekiem. Nūja, tagad viņš par savu darbu prasa samaksu. Bet drīz viss mainīsies. Viņš mūrēs krāsnis par brīvu, kādu krāsni tikai vēlēsies. Bet visu viņam vajadzīgo arī saņems bez maksas: maizi no ceptuves, gaļu no miesniekiem. Sie laimīgie laiki pienāks drīz, pavisam drīz!

Tuvojās gadskārtējais tirgus. Pilsētā parādījās daudz svešinieku. Maģistrāts uztraucās. Likās, tie šeit nebija ieradušies tirgoties. Apgabala priekšnieks Zitihs fon Berlepšs, uzticīgs hercoga Georga kalps, nolēma rīkoties nesaudzīgi. Paklīda baumas, ka viņš visus aizdomīgos gribot saķert un sasietus ratos nogādāt uz kaimiņu ciematiņu drausmīgā cietumā. Viņš paguva apcietināt tikai trīs, kad sākās dumpis. Melhiors Vīgands, kas agrāk bija dienējis ķeizara armijā, ar desmit saviem domu biedriem atskrēja pie rātsnama. Viņš sāka dedzīgi sist bungas. Pilsēta briesmās! Viņam piebalsoja trauksmes zvans. Dažādi amatnieku kārtas ļaudis vienā mirklī izskrēja uz ielas. Viss bija sagatavots jau agrāk. Mūrnieki, galdnieki, maiznieki, kalēji bija labi apbruņoti. Berlepšs nolēmis sodīt ar nāvi trīs gūstekņus! Pili ielenca no visām pusēm. Viņš nekur neizspruks, viņu no šīs alas izsvēpēs! Padomnieki atdeva dumpiniekiem pilsētas atslēgas un mēģināja tos nomierināt. Kādēļ viņi metušies tādās galējībās, kad visas ķildas var nokārtot mierīgā garā?

Berlepšs neparko negribēja atstāt pili. Mīlhauzenē pie Mincera atauļoja ziņnesis.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻAUZSĀCIET DEJU!

Sācies! Laiks celties, laiks celties! Laiks, par kuru Tomass bija sapņojis visu mūžu, pienācis. Viņš rakstīja savu kaismīgo «Uzsaukumu alštetiešiem». Tie jau guļ pārāk ilgi! Diezgan ir rāpots netaisno priekšā uz vēdera, piecelieties! Sakustējusies visa Vācija, Francija un Itālija. Dievs tas kungs iesācis varenu spēli, un bezdievīgajiem ļaundariem labi neklāsies. Fuldā tiek postītas baznīcas. Zemnieki sacēlušies Kletgavā, Hegavā, Švarcvaldē. Viņu spēki sasniedz trīs tūkstoši vīru, un ar katru dienu šis skaits pieaug. Viņu, Minceru, nomāc tikai vienas rūpes: kaut tumšie ļaudis nenoslēgtu ar kungiem viltus līgumu.

Tātad uz priekšu, uz priekšu, uz priekšu! Trīs, kas paļaujas uz dievu, nenobīsies pat simts tūkstošus. Nepa-

zīstiet žēlsirdību, neticiet skaistiem vārdiem! Neklausieties ienaidnieku gaušanos! Viņi jūs lūgsies, viņi diedelēs gluži kā bērni. Neļaujieties iežēlināties! Pieceliet ciemus un pilsētas, un jo sevišķi kalnračus un citus krietnos ļaudis. Ilgāk mēs vairs nedrīkstam gulēt. Laiks mosties!

«Es patlaban rakstu jums šo vēstuli, bet man pienāca ziņas no Langenzalcas, ka tauta grib izvilkt no pils apgabala priekšnieku, kurš nodomājis trīs slepus nogalināt. Eihsfeldes zemnieki sadumpojušies un arī negrib savus kungus žēlot. Visur notiek daudz kas tāds, ko jūs varētu ņemt par piemēru.»

Uzsāciet deju! Ķerieties pie darba! Katrā ziņā iepazīstiniet ar šo vēstuli kalnračus!

Pagaidām Minceram jāapmierinās ar šo vēstuli, bet drīzumā sāks strādāt drukātavas spiede, un tad brāļus varēs pamācīt pa īstam. Viņu sirdīm jākļūst stiprākām par visām ienaidnieku pilīm un cietokšņiem!

Uz priekšu! Uz priekšu! Kaliet, dzelzs jau karsta! Lai jūsu zobens sārtojas asinīm un nepazīst žēlastības! Līdz tam brīdim, kamēr vēl dzīvi tirāni, jūs neatbrīvosities no cilvēciskajām bailēm. Neļaujieties iebiedēties! Nebaidieties, ja arī ienaidnieku būtu melns tūkstotis. Esiet vīrišķīgi, un jūs jutīsit dieva palīdzību!

Uzsaukumu pabeidzis, Mincers steidzās uz rātsnamu. Nekavējoties jānosūta stipra vienība palīgā Langenzalcas dumpiniekiem! Taču Mūžīgās domes locekļi ne viņa kareivīgumu, ne viņa nepacietību neatbalstīja. Tas viss labi jāapsverot. Langenzalca pieder Saksijas Georgam, un viņš droši vien nebūs sajūsmināts, ja tie nosūtīs uz turieni kaujas vienību. Tad tā viņi saprata izredzēto svētāko pienākumu — palīdzēt lūdzējiem brāļiem!

Viņam pievienojās nedaudzi. Domes vairākums izteicās noraidoši. Par izredzēto pienākumu ar Minceru gan nestrīdējās, bet arī nebija ar mieru uzsākt kara darbību. Nu labi, lai tie paliek sēžot savos solos, pilsētā pietiks ļaužu, kas patiesi mīl brīvību!

Klajumā aiz pilsētas mūriem notika kaujas apmācības. Mincers, Pfeifers un vairāki astoņnieki aizskrēja turp. Astoņnieki sāka runāt pirmie:

— Langenzalca sacēlusies! Tā jau sensenis bija nešķīsto miteklis. Tur slēpjas aizbēgušie burgomistri, nebūtu grēks arī tos izvilkt no alas un nocirst tiem galvas!

— Vai nu burgomistri ir galvenais? — Tomass viņus pārtrauca. — Visa Vācija ir kājās. Pienācis laiks rīkoties.

Šeit pret Mincera vārdiem izturējās citādi nekā rātsnamā. Ieročus vicinādami, visi kliedza, ka par svētu lietu nežēlos dzīvību. Tomass pavēlēja attīt karogu — milzīgu baltu karogu ar varavīksnes attēlu. Četri simti vīru uzsāka gājienu. Ceļā tiem pievienojās zemnieki.

Pie Langenzalcas tos sagaidīja pārsteigums. Vārti bija aizslēgti. Berlepšs vēl joprojām sēdēja savā pilī, bet maģistrāts muļķoja kopienu ar sarunām. Mīlhauzeniešu pulka vēstule ar palīdzības piedāvājumu bija izraisījusi karstus strīdus. Maģistrāta locekļi pārmeta Mincera piekritējiem, ka tie velti griezušies pie svešiem, kad pašiem daudz vienkāršāk visu nokārtot bez asinsizliešanas un dedzināšanas. Viņiem noticēja. Vienībai, kas stāvēja pie pilsētas sienām, nosūtīja atbildi: «Dārgie brāļi, par jūsu piedāvājumu mēs sirsnīgi pateicamies, taču vēlamies, ja tā būs dieva griba, mūsu savstarpējās lietas nokārtot miera ceļā.» Vienību pagodināja ar divām mucām alus.

Tā bija neveiksme. Atgriezties Mīlhauzenē? Tomass bija pārliecināts, ka kopiena ilgi neļausies vazāt sevi aiz deguna un tad atkal būs vajadzīga viņu palīdzība. Nolēma nopostīt apkārtējās muižas un klosterus.

Nākošajā dienā devās uz Folkenrodu un tur izpostīja klosteri. Bezgalīgu naidu zemniekos parasti radīja visādas grāmatas. Redz, kur slēpjas visa nepatiesība, uz tām atsaucas kungi, nomākdami zemniekus ar nodevām un klaušām. Grāmatas tika saplēstas, dokumenti samīdīti dubļos, rokrakstu klēpji aizstiepti uz kūti. Būs lieliski pakaiši lopiem!

No Langenzalcas apkaimes pie Tomasa ieradās izraugi. Sacēlušies prasīja padomu, ko darīt.

— Visas nepiekāpīgo muižnieku muižas un pilis nopostiet līdz pamatiem, — Mincers atbildēja. — Labi uzmaniet asinssuni Berlepšu. Būs ļoti slikti, ja viņš tiks vaļā. Apsargājiet tiltu, pa kuru tas var aizbēgt. Labāk Berlepšu nogalināt nekā ļaut viņam aizmukt.

Nometni iekārtoja Germāras ciematā. Ierīkoja

virtuvi, uzcēla divas teltis. No rīta virzījās uz Šlotheimu. Sieviešu klosterī atrada daudz dārgu mantu, pārtikas krājumus, vīnu. Mūķenes aiztrenca.

— Viņām te uz citu rēķina nav ko baroties un iemest vīniņu! Lai pierod strādāt, liekēžu laiki beigušies!

Blakām atradās liela muiža. Zemnieki atskrēja žēloties. īpašnieks no tiem plēšot deviņas ādas, sievas kundze staigājot zeltā un pērlēs, bet viņu sievas galīgi izkāmējušas un priecīgas par pelavu maizīti. Kungu namā tiešām netrūka nenieka. Pieliekamie no visādiem labumiem lūztin lūza. Pats muižnieks paguva aizmukt. Bet kur saimniece ar dārglietām? Goda istabas durvis aizsargāja kalpone: tur esot dzemdības! Vīri apstājās. Te pēkšņi kāds zobgalīgi iesaucās:

— Paskatīsimies, brālīši, tādu brīnumu: uz grūtām kājām nebija, bet taisās dzemdēt!

Liekuli izpurināja no visām lupatām. Uz grīdas izbira gredzeni, pērles, nauda.

Tikko bija sākuši nometnē izšķirot guvumu, kad ieraudzīja no klajuma puses tuvojamies ap četri simti vīru lielu pulku. Ieradās Eihsfeldes zemnieki ar savu dzeltenzaļo karogu. Viņus saņēma ar gavilēm. Tie ar pilīm un klosteriem bija izrēķinājušies, kā pienākas. Ar baznīcas piederumiem, traukiem, zvaniem, speķi bija piekrauti pilni deviņi vezumi.

Mincers izjāja atnācējiem pretim un teica runu. Viņš norādīja uz sacelšanās dižajiem mērķiem, cildināja eihs-feldiešu drosmi, nosauca tos par brāļiem. Viss, ko iegūst klosteros vai atņem kungiem, pieder zemniekiem. Tikai lai viņi guvumu neizvazā pa mājām, tas ir kopienas īpašums un jāizlieto ar apdomu. Iegūtās mantas Mincers sadalīja līdzīgās daļās starp abiem pulkiem. Pfei-fers visu laiku turējās pie eihsfeldiešiem.

Viņam bija radies jauns plāns, kuru par varītēm gribēja uzspiest arī Minceram. Viņiem noteikti jānogriežas uz Eihsfeldi. Viņš tur pazīstot katru akmeni. Nav ciema, kur tas agrāk nebūtu sprediķojis. Tur ir visbagātākie klosteri. Milzīgās vērtības pašas prasīt prasās, lai tās paņemtu. No tā vien, ko zemnieki pašreiz atstiepuši, jau redzams, cik tur daudz visādu labumu.

Pfeiferam neizdevās Minceru pārliecināt. Viņi, kā iecerēts, dosies uz Frankenhauzeni. Daudzās Tīringas pilsētās sacelšanās uzliesmojusi gandrīz vienlaicīgi. Zemnieki sapulcēsies pie Frankenhauzenes. Un kāpēc Heinrihs tik ietiepīgi skandina par kara laupījumu? Vai tad bagātie klosteri svarīgāki par raktuvēm un to kareivīgajiem ļaudīm? Pfeifers izlocījās: ar ko tad viņš maksāšot par pulveri, ja ne ar klosteru zeltu?

Saule vēl nebija uzlēkusi, kad Tomasu uzmodināja. Ziņnesis, aiz noguruma grīļodamies, pasniedza tam vēstuli. Frankenhauzenes iedzīvotāji, baidīdamies no Mans-feldes grāfu uzbrukuma, lūdza pasteigties un ātrāk atsūtīt palīgus. Mincers tūlīt sēdās atbildēt. «Jūs lūdzat divi simti karavīru, taču mēs jums aizsūtīsim ne tik mazu vienību, bet daudz lielāku. Mēs visi gribam doties jums palīgā. Jums ne no kā nav jābaidās. Viss būs labi. Tikai neparko neļaujieties pierunāties ar skaistiem vārdiem, ka jums parāda riebīgo žēlsirdību!»

Jātnieks aizauļoja atpakaļ.

Kad Mincers iznāca no telts, viņš pamanīja Heinrihu. Klausītāju ielenkts, tas dedzīgi atstāstīja redzēto sapni. Viņš redzējis klēti. Bet klēts bijusi pilnum pilna ar pelēm. Tad viņš nevilcinādamies paķēris nūju un sācis tās bez žēlastības apsist. Iznīcinājis visas peles. Ko tas nozīmējot? Tas nozīmējot, ka viņam, Heinriham Pfei-feram, kopā ar biedriem jāiznīcina visi muižnieki un mūki. Tādēļ viņi arī dosies uz Eihsfeldi!

Iejaucās Tomass. Pulks dosies nevis uz Eihsfeldi, bet uz Frankenhauzeni. Tā ir jau sena iecere, un sapnim te nav nekādas nozīmes.

— Kopš kura laika brālis Tomass noniecina sapņus un parādības? — Pfeifers nikni atkodās.

Ķildām nebija laika. Nometnē ieradās Apela fon Ebe-lēbena zemnieki un lūdza aizstāvību. Viņi, tāpat kā citi, bija kungam piedāvājuši noslēgt kristīgo savienību. Tas atbildējis ar zaimiem un lamām, bet pēc tam licis uzrīdīt tiem suņus. Vai tiešām viņam neatmaksās? No šejienes muiža vai ar roku aizsniedzama!

Viņi devās uz Ebelēbeni. Uzzinājis par viņu tuvošanos, pils īpašnieks piesardzīgi paslēpās. Zemnieki saskrēja arī no apkārtējiem ciemiem. Mincers griezās pie tiem ar uzrunu. Pilis ir visādu spaidu perēkļi, laupītāju bedres, kungi apzog paši savu zemi. Apels negrib pakļauties kopienai.Tāpēc viņa pili pārvērtīs drupās!

Stiprie vārti iebrakšķējās no tarānu triecieniem. Vēl! Vēl! Beidzot tie nokļuvuši līdz neģēļa ligzdai! Cik gadus viņi bija Apelu pacietuši, tagad atmaksās par visu! Uzlauzuši durvis, tie sasita dzelzīm apkaltās lādes, stiepa lejā apģērbu lēveņus, audumus, paklājus. Visas šīs mantas pieder zemniekiem, Apels pieblīvējis savas glabātavas uz viņu sviedru un asiņu rēķina!

Zemnieki ieradās no visām pusēm. Vienā vietā noārdījuši kungu rijas, citur tīrumā no bedrēm izgrābuši ierakto labību.

— Vai tad apgabalā Apels viens spīdzināja ļaudis? Ikviens bruņinieks un abats, — atkārtoja Tomass, — kurš nevēlas labprātīgi atteikties no saviem īpašumiem un nezvēr kopienai uzticību, jāpadzen!

Kad Apela pils bija pārvērsta postažā, pulks kopā ar zemniekiem devās uz netālo klosteri. Abate, ļauna un alkatīga mūķene, neatlaida nevienam ne nodokļus, ne grasi vērtus parādus. Klosteri, bet pēc tam vēl vairākas pilis nopostīja līdz pamatiem.

Savākto mantu bija daudz. Lai nenotiktu nekādas ļaunprātības, Pfeifers piedāvājās tās uzraudzīt. Viņš sadalīja ieguvumu, parādīja, kā to labāk uzskaitīt un iesaiņot. Viņš izrīkojās tik neparasti prasmīgi, it kā nekad nebūtu bijis sludinātājs, bet visu mūžu būtu nokalpojis pie landsknehtiem par markitantu^26. Pulka daļu, veselu virteni līdz malām piekrautu pajūgu, nolēma nosūtīt uz Mīlhauzeni un citām vietām, kur bija vajadzīgi līdzekļi ieroču iegādei.

Nakti pavadīja Ebelēbenē. Te pie Mincera ieradās vairāki muižnieki. Viņi atteicās no saviem tituliem, zvērēja atbalstīt kopējās intereses, apsolījās dot zirgus un knehtus. Tomass sasauca sapulci. Muižnieki cits pēc cita iznāca loka vidū. Kurš var viņus kopienas priekšā par kaut ko apvainot? Sevišķu grēku tiem nebija, un tos uzņēma brālībā. Vīri tiem draudzīgi uzsita pa plecu: zemnieku kārta vairojas!

Nometnē nāca un gāja gan ziņneši, gan izraugi, gan sūtņi. Pēc norādījumiem un padoma savus ļaudis pie Mincera atsūtīja sacēlušies nordhauzenieši. Tomass bija bezgala priecīgs, starp tiem ieraudzīdams senu draugu — akmeņkali Ulrihu Kraicu, ar kuru Hallē kopā bija nodibinājuši savienību. Pasākto lietu Kraics turpināja ari Nordhauzenē. Ar savu darbu viņš bija apmierināts, taču Halli nevarēja aizmirst un domāja tur atgriezties.

Sūtņi steidzās atpakaļ. Tomass tos pavadīja. Atvadoties viņš pasmaidīdams Kraicam sacīja: «Bet manam žēlīgajam valdniekam pasaki, ka mēs ceram drīz ierasties pie viņa un paši piedosim viņa grēkus!» Atskanēja vienprātīgi smiekli.

Vēstis no Langenzalcas īdzināja. Tur vēl arvien nebija pilnīgi nobīdīts malā vecais maģistrāts un nebija izlemts, ko darīt ar Berlepšu. Tiesa, no pils viņu izsvēpi-nāja un pievāca, bet vēl līdz šim nav sodīts. Ko tie vilcinās? Mincers bija ļoti neapmierināts un vaļsirdīgi par to aizrakstīja. Langenzalcas brāļi, šķiet, uzstājušies kā pirmie iesācēji un vēl pamudinājuši sacelties arī citus. Bet tagad uzvedas gluži kā bērni. Ko tie ar Berlepšu tūļājas? Saķertais ļaundaris jāstiepj uz moku rata. Čūsku uz krūtīm nav ko sildīt. Sargieties no viltus sludinātājiem, kuri jums kūko par žēlsirdību!

Viņš izdzirda līksmus izsaucienus. Kas tur notiek? Vai nometnē vēl ieradies kāds pulks?

Desmitiem vīru rosīgi izkrāva vezumus. Heinrihs smaidīja kā uzvarētājs. Viņš bija zinājis, ka mīlhau-zenieši nepievils. Paskatieties, cik daudz tie atsūtījuši visāda ēdamā un alu! Smagu sirdi Mincers nolūkojās uz kurvjiem un mucām piekrautajiem ratiem. Ir gan labi šie Mūžīgās domes nesavtīgie brāļi! Kad vajadzēja palīdzēt Langenzalcai, viņi negribēja ne pirkstu pakustināt, bet tagad, saņēmuši klosteru mantu kaudzes, kā balvu atsūta šķiņķi: sak, mēs savus novadniekus atceramies, lai tie neaizmirst arī mūs!

Vakarā sākās īstas dzīres. Mincers sēdēja pie ugunskura kluss un domās nogrimis. Mīlhauzenes labais alus viņam negāja pie sirds, tam bija pārāk rūgta piegarša.

Pfeifera ietekme pulkā bija ļoti liela. Kad Mincers paziņoja, ka laiks Ebelēbeni atstāt un doties uz austru-miem, Heinrihs pret to krasi iebilda. Strīds turpinājās arī kara padomē. Kāda vajadzība steigties uz Franken-hauzeni, ja tepat blakām Eihsfeldes bagātākie klosteri?

Visus Heinriha argumentus Mincers bija jau apsvēris. Apskaužamais ieguvums viņu nevaldzina. Dzenoties pēc acumirklīga labuma, viņi aizmirst galveno mērķi. Mantās viņi gan iedzīvosies, bet zaudēs laiku, kuru vairs ne ar ko neatgūs. Viņus gaida pie Frankenhauzenes. Pēc pavēles tur tiek savilkti sacēlušos pulki, lai dotos uz Mansfeldes zemēm, savienotos ar kalnračiem un apvienotiem spēkiem uzbruktu ienaidniekam.

Strīds izvērtās arvien asāks, kad eihsfeldieši pieprasīja uzklausīt ari viņus. Tie runāja ļoti dedzīgi, cits citu pārtraukdami, uztraucās, trokšņoja. Protams, brālis Tomass ir gudrāks par viņiem visiem, bet ko viņi tagad lai dara?! Muižnieki, kas slapstījās pa kaktiem, kad viņi postīja klosterus, tagad no pārsteiguma atjūgušies un sākuši uzbrukt ciemiem. Tie dedzina mājas un piesmej sievas. Tagad īstākais laiks tiem simtkārtīgi atmaksāt. Bruņinieki ar saviem kalpiem piedraud visus zemniekus apsist. Vajadzīga tūlītēja palīdzība. Mincers nepagūs atgriezties no Heldrungenes, būs jau par vēlu — neviens no viņiem vairs nebūs palicis dzīvs!

Padome šo lūgumu uzklausīja un piekrita gājienam uz Eihsfeldi. Viņi tur ātri ievedīs kārtību un tad varēs doties uz austrumiem. Pfeifers bija ļoti apmierināts. Vai tikai viņš nebija samācījis savus vecos draugus eihsfeldiešus teikt tik kvēlas runas?

Vai nu varonīgie bruņinieki tiešām nobijās no dumpinieku pulka, vai arī to kareivīgums bija pārspīlēts, bet arī Eihsfeldē līdz bruņotai sadursmei nenonāca.

Oršelas iedzīvotāji izsūtīja pulkam pretim savus vecākos un aicināja ciemos. Viņi nolaiduši klostera dīķu ūdeņus. Uz ugunskuriem čurkstēja milzu pannas. Mūki mielojušies ar lieliskām zivtiņām! Saēdieties, draugi, krietni, ikviens dabūs papilnam!

Pulks, nesastapdams pretestību, virzījās no vienas pils uz citu. Vietējie zemnieki bija pacentušies godam — no daudzām muižām un klosteriem bija atlikušas tikai kailas sienas. Tagad tām pielaida uguni. Pfeiferam patika noraudzīties ugunsgrēkos. Ar sevišķu prieku viņš aizdedzināja pili, kur agrāk bijis pavārs un atslēgzinis. Bieži šķita, ka viņš noslēdz kādus personiskus rēķinus.

Šī novada lielākā pilsēta bija Heiligenštate. Aiz tās sienām, kā stāstīja, abati glabājot milzu bagātības. Vēl

no Oršelas Mincers un Pfeifers nosūtīja tiem pieprasījumu izdot viņiem visu garīdznieku un muižnieku mantu. Atbildes vietā maģistrāts atsūtīja pārstāvjus un lūdza, lai dodot laiku apdomāt. Kas tur ko apdomāt: vai nu tie aizstāv tirānus, vai nostājas tautas pusē!

Pulks ielenca pilsētu. Maģistrāts sāka uztraukties. Viņi nevēloties ķildoties un ielūdzot vadoņus līdz ar trīsdesmit jātniekiem ierasties uz sarunām. Rātsnamā viņus jau gaidīja klāti galdi. Mincers sadusmots atteicās. Viņš neesot atjājis dzīrot, viņš gribot runāt ar kopienu. Tam piekrita nelabprāt. Baznīcā, uz kuru viņš devās, saplūda milzums ļaužu.

Pfeifers ar saviem draugiem dzīroja. Ciemiņus iztapīgi mielodami, padomnieki jau cerēja, ka pratīs iegrozīt visu pēc sava prāta, kad zālē negaidīts ienāca Mincers. Viņam aiz muguras stāvēja desmitiem satrauktu vīru. Viņš taču savācis visus pilsētas plikadīdas! Mincers norādīja uz padomniekiem. Redziet, kas aizstāv tirānus! Maģistrāta locekļi nezināja, kā attaisnoties. Izrādījās, ka baznīcā kopiena devusi uzticības zvērestu evaņģēlijam. Viss beidzās ar to, ka arī padomnieki zvērēja un izdeva paslēptās mantas.

Langenzalcā stāvoklis mainījās. Padomnieki bija ar mieru dažādos sīkumos piekāpties. Kopiena viņus izsmēja. Tie nu gan ir manīgi, kad situsi lielo pārmaiņu stunda, grib tikt cauri ar niekiem! Ja jau nevēlas kopienai pakļauties ar labu, kā apsolījuši, nāksies atkal griezties pie Mīlhauzenes brāļiem, par laimi tie ir tepat tuvumā.

Maģistrāts padevās un zvērēja rīkoties saskaņā ar dieva vārdu. Pilsēta sāka atbalstīt zemnieku vienības, kas darbojās apkaimē. Taču Berlepšu netiesāja. Viņš uz ceļiem izlūdzās piedošanu. Dodoties gājienā, viņu paņēma līdzi. Vienība pārvilka sacēlušos pusē vienu ciematiņu pēc otra. Vienības vārdā Berlepšs tiem ieteica iestāties savienībā vai arī piedraudēja ar sodu. Viņš cītīgi pildīja savu jauno dienestu.

Atbalstot Mincera plānu, Langenzalcas vienība visur aicināja zemniekus doties uz Frankenhauzeni.

Kad noskaidrojās, ka dumpīgajiem ciemiem nedraud atklāta izrēķināšanās, kā bija apgalvojuši eihsfeldieši, Mincers pieprasīja gājienu pārtraukt. Visā ceļā viņi

nebija sastapuši ne atriebīgus bruņiniekus, ne to algotņus. Divas pilsētas, pie kurām tie nonāca, padevās. Pilis un klosteri bija izpostīti. Viņi vairs nevar šeit uzkavēties, kad citā vietā ir patiešām nepieciešami. Viņiem jau vajadzēja būt pie Frankenhauzenes.

Kara padome Minceram piekrita. Šoreiz nepretojās pat Pfeifers. Vai tikai ne tāpēc, ka Eihsfeldes klosteri, kurus lielāko tiesu jau bija iztukšojuši vietējie iedzīvotāji, nedeva tik lielu laupījumu, par kādu viņš bija sapņojis?

Luters saprata, ka jāpošas uz mājām. Viņš bija cerējis, ka izdosies ļaudis nomierināt un jukas novērst. Bet pat te, ap Eislēbeni, dzimtajā pusē, kur agrāk viņam bija tik daudz sajūsminātu piekritēju, viņš neko nepanāca. Tauta vairs nevēlējās klausīties. Lutera sprediķus pārtrauca zobgalīgi izsaucieni. Uz ielas pakaļ noskanēja: «Firstu lišķis!» No agrākās cieņas vairs nekas nebija palicis pāri. Durvis istabai, kurā viņš apmetās, tika notrieptas ar darvu.

Bet, kad dumpis uzliesmoja arī Tīringā, viņam iestājās pavisam grūts laiks. Nordhauzenē to apbēra ar īstu draudu krusu. Viņš aizvien biežāk uztvēra naida un nicināšanas pilnus skatienus. Bet kalnrači tam sarunāja tādas lietas, ka Luters nolēma tūlīt aizbraukt. Lai doktors Līgners sludinot savu apķēzīto pazemību pats savā Vitenbergā. Te vairs muļķu neesot. Visi zinot, ka pār cilvēku jāvalda vienīgi dievam. Un lai jaunais pāvests taisās, ka tiek prom ar veselu ādu, kamēr viņam neiziet tāpat kā noķertai lapsai!

Doktors Martins aiz dusmām nezināja, kur likties. Mincers! Uz katra soļa Mincers! Viņš ar savu mācību visus šos cilvēkus samaitājis, saindējis viņu dvēseles, pamudinājis uz nepaklausību. Viņi caurcaurēm piesātināti ar Mincera garu. Ko tad no tiem var sagaidīt? Viņi bez kavēšanās un bez žēlastības jānožņaudz!

Luteru pārsteidza firstu neuzņēmība. Var saprast kūrfirstu — tas uz nāvi slims. Bet ko domā citi — veselie un spēka pilnie? Vai kļuvuši akli, vai arī viņiem dzīslās vairs nav asinis, bet ūdens? Ja viņi gatavosies pārāk ilgi — nokavēs, un tad uzveiktiem pašiem būs jālūdzas žēlastība. Par kādu vienošanos tagad var runāt? Sodīt, tikai sodīt, kamēr nav par vēlu!

Sacelšanās liesmas zagās aizvien tuvāk. Luters steigā aizbrauca no Eislēbenes. Visu laiku viņam neizgāja no prāta pēdējā saruna ar draugu un domu biedru, Mans-feldes grāfa Albrehta padomnieku Rihelu. Šķiroties Ri-hels viņam bija atzinies, ka Albrehts vēl baidoties ķerties pie stingriem līdzekļiem. Apbrīnojams aklums! Nē, viņš, Luters, tā to nevar atstāt. Viņam jāsaka savs vārds!

Visu ceļu viņš sastapa zemniekus. Dzīvi sarunāda mies, tie kaut kur gāja. Daudziem bija līdzi ieroči. Luters no saviem ratiem redzēja to sejas. Viņš galīgi pazaudēja mieru. Jau pirmajā pieturā, kad vedējs dzir dīja zirgus, Luters ķērās pie spalvas. Martins atgādināja Rihelam viņu sarunu un lūdza, lai tas visiem spēkiem aicinot grāfu būt stingram. Viņš atkal rakstīja par valdnieka pienākumiem.

Nekādā gadījumā, Luters brīdināja, nedrīkst zemniekiem ticēt, kad tie apgalvo, ka nevēl nevienam ļaunu, Velna stiķi! Kādēļ tad tie lasās baros un uzstāj, lai piekrīt viņu prasībām? Viņiem nekur nevar piekāpties! Zemnieki līdzinās lielceļa laupītājam, kurš vedējam teicis: «Es tev neko ļaunu nedarīšu, tikai atdod man visu, kas tev ir, un brauc, kur es vēlos, vai arī atvadies no dzīves!»

Lai viņam, Luteram, simtkārt nocērt galvu, viņš neatzīst, ka zemniekiem taisnība, un nepiekrīt tam, ko tie dara. Zemnieki noskaņoti Mincera garā. Tāpēc valdītājiem ar mierīgu sirdsapziņu, bez svārstīšanās jāsoda tie ar zobenu!

Mansfeldes Albrehtu bez mitas pamācīja, gumdīja uti rīdīja. Beidzot viņš nolēma parādīt stingrību un devās ar saviem jātniekiem karagājienā. Viņš uzbruka zemniekiem, kuri devās uz Frankenhauzeni. Klajā laukā palika nokauti desmitiem tīrumu kopēju. Blakus ciemu Albrehts nodedzināja. Viņš rīkojās, kā mācīja doktors Martins, pilnīgā saskaņā ar tā kunga gribu. Dievs jau tāpēc devis bruņiniekam zobenu, lai ar to kapātu zemnieka nepaklausīgo kaklu.

Alštete kļuva tukša. Šosers Ceiss klaiņoja pa savu pili sakrities un novecojis. Viņu nomāca nevarība. Visapkārt viss juka un bruka: miers, kārtība, ierastie priekšstati par tiesībām, īpašumu, pienākumu, varu. Pa lauku ceļiem virzījās nemiernieku pulki. Dega klosteri. Tīrās briesmas — neviens nepaceļ savu zobenu, kaut gan valstī ir tik daudz firstu! Visur valda bailes un apjukums. Daudzas pilsētas sadumpojušās. Amata vīri ielenkti pašu mājās, un viņus draud nogalināt. Muižnieki bēguļo, slapstās vai — vēl ļaunāk — baidīdamies par savām muižām, godina zemniekus par brāļiem. Kāds grāfs saķerts uz ceļa. Pārbijies līdz nāvei, viņš vairs nav atcerējies, kā ticis zemē no zirga. Viņu piespieduši atsēsties uz akmens un parakstīt ar zvērestu apstiprinātu solījumu sadarboties ar zemniekiem uz vienu roku. Kāds cits grāfs aizdevis dumpiniekiem lielgabalu un izsniedzis pārtiku. Dumpis ar katru dienu vēršas plašumā, nu jau tauta sacēlusies pret valdniekiem visā Tīringā. Kas būs tālāk?

Ceiss rakstīja kūrfirstam bažu pilnas vēstules. Alšteti pārņēmis dumpības gars. Pils nocietināta ļoti slikti, uz knehtiem nevar paļauties. Lai kūrfirsts atsūtot piemērotāku cilvēku. Viņam, šoseram, vairs neesot pa spēkam kaut ko izdarīt. Naktī puse alštetiešu no pilsētas aizbēguši. Tiem, kuri palikuši, piedraudēts, ka atgriezušies viņus visus apkaus. Un pašreiz Alštetē nav vairāk vīriešu kā tikai kāds ducis slimo un pilnīgu vārguļu. Visi aizgājuši pie Mincera. Tukši palikuši arī apkārtējie ciemi, vīrieši sekojuši kūdītājiem. Luters uzturoties Mansfeldes zemēs, bet no viņa pamācībām maz labuma. Viņu nevēlas uzklausīt. Kalnrači pulcējas bandās. Zemnieki pie Frankenhauzenes neatsakās no sarunām, ar tiem varētu vienoties. Visbīstamākais ir Mincers ar savu mīlhauzeniešu pulku.

Šosers sūtīja savam pavēlniekam vēstuli pēc vēstules. Taču atbildes uz tām nesaņēma: Saksijas kūrfirsts Frīd-rihs bija jau miris.

Šajās nemiera un juku dienās Ceiss pastāvīgi atminējās Minceru. Šoseru aizvien biežāk jundīja doma par zemnieku nenovēršamo uzvaru. Acīm redzot, neviens no valdītājiem tiešām nenoturēsies pie varas, visi tiks iznīcināti.

Cik reižu viņš nebrīdināja: Mincers, šis asiņainais pravietis, ar savu mācību saindē ļaudis un gatavo dumpi! Viņa vārdus pietiekami uzmanīgi neuzklausīja. Un te nu ir iznākums! Mincera gars visur pārņēmis tautu. Vēl necik sen zemnieki dienvidos bija ar mieru klausīties Lutera pamācībās, bet tagad arī tur notiek slepkavošana un grautiņi. Zemāko slāņu sagrābtā vara viņam arvien bijusi pretīga, bet Tīringā viņš pats pārliecinājās, ko tā nozīmē. Visu nelaimju sakne slēpjas arhisātanā, kurš valda Mīlhauzenē! Norunas ir veltas un nesavlaicīgas. Dumpinieki nesaudzīgi jāiznīcina!

Luteru slāpēja niknums. No «Miera aicinājuma» liekulīgi samierinošajām frāzēm nebija palicis ne miņas. Viņš galīgi pazaudēja pašsavaldīšanos. Viņa jaunā pamfleta «Pret laupītkāres un postīšanas alku pārņemtajām zemnieku bandām» lappuses pauda mežonīgu, neapvaldītu cietsirdību.

Sacēlušies zemnieki pelna desmitkārtīgu miesīgu un garīgu nāvi! Uz tiem gulstas treji visbriesmīgākie grēki: kā zvēresta lauzēji un nepaklausīgi nelieši tie sacēlušies pret saviem kungiem, kuriem pienākas paklausīt; kā laupītāji un slepkavas izposta pilis un klosterus; turklāt šie niknākie dieva zaimotāji savus riebīgos noziegumus vēl slēpj aiz evaņģēlija.

Ikviens, kurš ātrāk par citiem nožņaugs dumpinieku, rīkosies taisnīgi. Dumpis līdzinās milzu ugunsgrēkam, kas izposta zemi. Tā ir vislielākā nelaime. Tāpēc katram, kas vien spēj, atklāti vai slepus vajag nosist, nožņaugt un nodurt sacēlušos zemniekus! Nekas nav velnišķīgāks, indīgāks un kaitīgāks par dumpinieku. Tas jānosit kā traks suns! Ja tu to neiznīcināsi, tas nogalēs tevi, bet tev līdzi pazudinās visu zemi!

Agrāk Mincers bija mīlhauzeniešiem pārmetis, ka tie ir pārāk tumši un tūļīgi. Bet tas, ar ko viņš sadūrās atgriezies, bija vēl kas ļaunāks. Viņa pretinieki bija veikli pratuši izmantot ļaužu mīlestību pret savu dzimto pilsētu. Vai tad var doties karā, kad pašu mājās dārgs katrs cilvēks un katrs lielgabals? Rātsnamā viņš spīvi strīdējās: tā vien šķita, ka aiz Mūžīgās domes locekļu saprātīgajiem brīdinājumiem par firstu gatavoto uzbrukumu var saklausīt naudasmaisu viltīgos čukstus. Cunfšu sanāksmēs Mincers atkal un atkal atgādināja par vienotību. Uzvara tiks panākta, ja tie rīkosies kopā ar zemniekiem. Ja tirānu karaspēks viņus sakaus, arī Mīlhauzene neizies sveikā. Nepalīdzēs ne milzu lielgabali, ne stiprie nocietinājumi. Ar viņu bija vienis prā-tis. Kad viņš uzaicināja pilsētu atstāt — atkal sāka šaubīties. Pamest sievu un bērnus likteņa ziņā un doties aiz trejdeviņām zemēm? Ai, cik grūti, cik bezgala grūti brāļus pārliecināt, viņi ir tik pārlieku tumši un aprobežoti!

Dārgās stundas paiet strīdoties, pierunājot, pārliecinot. Bet pa to laiku nometnē pie Frankenhauzenes pieaug bažas. Kur Mincers ar saviem ļaudīm aizkavējies? Viņu lūdza atsūtīt palīgā divsimt vīru, viņš atbildēja, ka atnākšot daudz vairāk. Ieradīšoties visi kā viens! Aizritējusi vairāk nekā nedēļa, bet brāļa Tomasa kā nav, tā nav. Viņi atkal raksta tam satrauktu vēstuli. Viņu stāvoklis ir slikts. Ja ne šodien, tad rīt Heldrungenes Ernsts metīsies viņiem virsū. Nodevība uz katra soļa. Apgabalu priekšnieki, kas bija apsolījušies zemniekus atbalstīt, pārkāpj savu zvērestu. Daļa Zangerhauzenes sazvērnieku ievilināti pilī un atbruņoti. Ienaidnieki paņēmuši visus lopus. Baidoties no kungu atriebības, sievietes un bērni aizbēguši no ciemiem. Dienas un naktis tie pavada zem klajām debesīm, uz lauka vai mežā. Nometnē atskrējuši baiļu pārņemtie Mansfeldes zemnieki, kuriem izdevies izglābties, kad tiem neģēlīgi uzbrucis grāfs Albrehts. Hercogs Georgs ar Ernstu apņēmušies apslaktēt visus nepaklausīgos. Kur paliek Min-cera apsolītā palīdzība? Ja viņš tuvākajās divās dienās ar visiem saviem vīriem neieradīsies šeit, lai glābtu kristiešus no asinskārajiem vilkiem, kopējā lieta cietīs nelabojamus zaudējumus!

Viņu gaida ne tikai pie Frankenhauzenes. Saucienus pēc palīdzības Tomass saņem no visām pusēm. Vienība, kas apmetusies nometnē pie Eizenahas, cer, ka tas ieradīšoties pie viņiem. Bet viņš nevar tiem aizsūtīt neko citu kā savas kvēlās, uzvaras cerību pilnās vēstules. Viņš iecirtīgi apgalvo: «Mēs ieradīsimies jums palīgā ar visām vienībām, bet mūs gaida arī citā vietā, mazliet pacietieties. Mēs noteikti ieradīsimies. Ne no kā nebaidieties!»

Taču tagad nav vajadzīgi solījumi — vajadzīgi cilvēki, lielgabali, pulveris. Mincers griežas pie Mūžīgās domes: ja viņi nekādi nevar izlemt — piedalīties vai ne, lai tad vismaz izsniedz daļu munīcijas, kas iepirkta par pilsētai atsūtīto kara guvumu. Viņam atbild, ka kara materiālu pārpalikuma nav. Ko tad viņi darījuši? Kāpēc dārgumu glabātavu piebāž pilnu ar zeltu, kad pulvera pagrabi stāv pustukši?

Minceru uzklausa saskatīdamies, plecus raustīdami. Par kādiem milzu līdzekļiem viņš runā? Kasē ir pāris guldeņu. Viņš neatlaidīgi pūlas noskaidrot, kur klosteros un dievnamos iegūtās vērtības palikušas. Tomass ir pārsteigts: visdārgākie priekšmeti — sudraba sakramenta trauki, brokāta segas, zelta kausi — kopienas kasē nav saņemti. Tie nezin kad un nezin kur veikli nozagti. To nedrīkst atstāt bez soda! Mincers pavēl uzticamiem vīriem visu sameklēt.

Pazudušās mantas atrod klusas, vienkāršas vecītes mājā. Tomass negrib ticēt. Tā ir Pfeifera — Heinriha Pfeifera tante!

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA cerību varavīksne

Viņu lūdza vasaļi, pierunāja radinieki, lūgšus lūdzās māte: nedrīkst pamest Heseni, lai aizsargātu svešus valdījumus, ja ne šodien, tad rīt laupītāju bandas iebruks paša zemēs!

Landgrāfam Fīlipam bija divdesmit gadu, un, lai gan viņš, sagraudams bruņinieku dumpi, bija iemantojis karavadoņa slavu, viņam nereti pārmeta, ka esot pārāk karstgalvīgs, neesot tālredzīgs aprēķinātājs, kādam jābūt ikvienam firstam. Ak, jaunībai raksturīgais neprāts!

Taču landgrāfs zināja, ko dara. Viņš agrāk par citiem saprata, kādas briesmas visai ķeizarvalstij var sagādāt

dienvidos iededzies zemnieku dumpis. Simtiem nemieru ierosinātāju gāja no ciema uz ciemu: «Sacelieties arī jūs!» Landgrāfs baidījās, ka musinātāji parādīsies arī Hesenē. Viņš pavēlēja tos izsekot, tvarstīt un sodīt. Atzīdams, ka visiem vācu firstiem jāpalīdz saviem brāļiem, kuri mēģina jukas izbeigt, Fīlips nosūtīja uz dienvidiem naudu un jātniekus. Viņš apsolīja arī pats doties turp, bet notikumi Vidusvācijā viņu piespieda nodomu grozīt.

Jau rudenī Mīlhauzene bija saistījusi Iandgrāfa uzmanību. Gada sākumā viņam lūdza palīdzību bēguļojošie burgomistri. Vai vērts pa ciemiem ķerstīt atsevišķus kūdītājus, kad Mīlhauzenē atrodas pats bīstamākais sērgas perēklis? Mincers tur cenšas panākt noziedzīgu plebeju un zemnieku apvienošanos. Viņš saistīts ar Švarcvaldes zemniekiem un uzskata tos par saviem brāļiem un sabiedrotajiem. Nepieciešams dot Mīlhauzenei iznīcinošu triecienu.

Pavasara vējš uzpūta Frankenē versmojošā dumpja liesmas. Ap Lieldienām uguns aizsniedza arī Heseni. Sacēlās Fulda. Zemnieku pusē nostājās Hersfeldes pilsēta. Landgrāfs Fīlips ilgāk nevilcinājās. Viņš sapulcēja milzīgu karaspēku un paņēma līdzi spēcīgus lielgabalus. Ieņēmis Hersfeldi, landgrāfs virzījās uz Fuldu. Tur bija izveidojies daudz kas tāds, kas viņu uztrauca. Pilsētnieki uzstājās uz vienu roku ar zemniekiem, viņi saistījās ar nemierniekiem Smalkaldenē un Frankenē, izsūtīja kaimiņiem vēstules ar aicinājumiem pārņemt varu. Fīlips līdzinājās niknam un rijīgam meža kuilim. Laupīdams, ciemus dedzinādams, viņš strauji virzījās uz priekšu. Pie Fuldas atradās zemnieku nometne. Neizturējuši pat pirmo spiedienu, tie metās bēgt. Jātnieki dzina viņus uz pilsētu. Vārti bija aizslēgti. Ļaudis šaudījās gar aizsarggrāvja malu. Tos visus, vairākus simtus vīru, nogrūda lejā.

Fulda padevās. Pilī zemnieku barvežiem nocirta galvas. Landgrāfs apvainoja varas iestādes nolaidībā pret dumpi. Saskaņā ar iekarotāja tiesībām Fīlips, lai gan skaitījās Fuldas abata vasalis, no šī brīža pasludināja sevi par tā lēņa kungu. Pilsētai noplēsto kontribūciju viņš lika sadalīt algotņiem. Fīlips palika Fuldā piecas diennaktis, un visas piecas diennaktis zemnieki grāvī nedabūja ne ūdeni, ne ēdienu. Tur iegāza virtuves atkritumus. Landgrāfam patika noskatīties, kā izsalkušie to dēļ plēsās.

Bet TIringā sākusies sacelšanās pa to laiku izplatījās arvien plašāk un plašāk. Fīlipu ļoti satrauca frankeniešu panākumi. Un tomēr viņš bija pārliecināts, ka jādodas uz Tīringu. Tur vēl nav tādu tūkstošiem lielu pulku kā citās vietās, taču sacelšanos vada ļaudis, kuri tiecas pēc apvērsuma.

Par spīti briesmām, kas draudēja viņa paša īpašumiem, Fīlips nolēma doties uz Tīringu. Kāda neprātīga cēlsirdība! Vīstošās dāmas sajūsminātas apsveica jauno landgrāfu. Paldies dievam, šajā kailu aprēķinu un vei-kalnieciskuma laikmetā vācu augstmaņu vidū vēl nav izzuduši īsti bruņinieki!

Fīlips pasmīnēja. Aiz šķietamā neprāta un pārspīlētās bruņnieciskās dedzības slēpās salts aprēķins. Viņš bija alkatīgāks par saviem pieredzē bagātajiem padomniekiem. Landgrāfu no visām pusēm biedēja ar lielās sacelšanās pūķi, ar tā ķetnām, kas stiepās pret Heseni. Viņš saskatīja briesmas labāk par citiem un tāpēc gribēja nepaklausības pūķim trāpīt pašā sirdī — notvert un padarīt nekaitīgu Tomasu Minceru.

Sevišķu vainas apziņu Pfeiters nejūt. Jā, viņš paņēmis daļu klostera mantu, bet tā ir viņa tiesa, viņa likumīgā tiesa. Kurš gan cits, ja ne viņš, drīkst baudīt uzvaras augļus? Viņš iesāka karu ar mūkiem, kad no Mincera te vēl nebija ne vēsts. Viņš deva vecajam maģistrātam vissmagākos triecienus. Ja nebūtu viņa, Pfeifera, Tomass Mīlhauzenē nekad nebūtu atgriezies. Viņš taisnīgi paņēmis savu daļu, tāpēc ka uzstāja doties uz klosteriem, bet neskriet pretī kalnračiem. Būtu paklausījuši Minceram, tagad visi sēdētu pie Franken-hauzenes tukšu vēderu.

Tomasam pārvēršas seja. Pfeifers šādu nelietību vēl attaisno! Kopienas īpašumu viņš taču nav vienkārši nozadzis, savas zemiskās mantkāres dēļ viņš nonievājis kopējās intereses. Pfeifers runā par kaut kādām savām tiesībām, bet pats zagto mantu savā mājā sargājās glabāt un paslēpa pie vecās tantes. Viņš nodevis dižu lietu brokāta segu un zelta kausu dēļ. Un par to viņam jāsaņem sods!

Mincers apgalvo Pfeiferam, ka centīsies visiem spēkiem, lai atkritēji saņemtu visbargāko sodu. Jā, viņam jau sen laiks doties karagājienā. Eihsteldes atgadījuma dēļ zaudētas astoņas dārgas dienas. Bet viņš nevar Mīl-hauzeni atstāt, pirms šī lieta nav nokārtota. Tā nav vienkārša laupīšana, tā ir visnekrietnākā nodevība. Jau tā agrākie padomnieki ķiķina visos kaktos: sak, tāpēc vien jau vajadzīgas pasaciņas par dieva valstību uz zemes, kad viss kļūs kopējs, lai veikli blēži vieglāk pievāktu svešu mantu! Un kas iznāk? Pfeifers, kurš gadiem ilgi atmaskoja pāvestiešu alkatību un kliedza par vienlīdzību, aplaupa kopienu pie pirmās izdevības. Par ko tad viņi cīnās? Lai mūku un bruņinieku vietā paši ietērptos zīdā un samtā, temptu vecu vīnu un pārēstos kastrētus gaiļus? Varbūt viņi pievāks arī baznīckungu draugaļas, kuras tagad palikušas bez aizstāvjiem un gādniekiem?

Tomass Mūžīgajai domei pieprasa, lai tā izskatītu Pfeifera un visu citu lietas par apkaunojošu zvēresta laušanu. Sātans darbojas, cik vien jaudas, raksta Mincers, visādiem līdzekļiem tas cenšas ļaunu nodarīt kopienai. Ārkārtēji nepieciešams jau šodien pat sapulcē nopratināt visus, kuru vainas dēļ pilsēta cieš milzīgus zaudējumus. Ja tie savus ļaunos darbus nenožēlos, tie bargi jāsoda. Kad Jūda atmaskots, tas vairs nav bīstams! Tomass uzstāj, lai nekavējoties sapulcētu kopienu. Tas viss jānokārto pirms došanās ceļā!

Viņa pieprasījums palika karājoties gaisā. Mūžīgā dome nesteidzās. Tomasam šāda vilcināšanās nav saprotama. Vai patiešām tās nebūtu tikai baumas, ka Pfei-lers īstā laikā paguvis laupījumā dalīties ar kādu no domniekiem?

Mincers iestrēdzis Mīlhauzenē, bet pie viņa lido vēstules no visām pusēm. Viņam lūdz palīdzību, ātru un nozīmīgu palīdzību. Viņam tic. Viņu gaida. No visām malām pienāk lūgumi atsūtīt pastiprinājumus, žēlošanās par ieroču trūkumu, par grūtībām, par nodevību. Cerēdami iedzīvoties no sveša labuma, sacelšanās kustībai pievienojas visādi blēži. No tiem nedrīkst nolaist acis! Zonderhauzenē kāds krāpnieks, atsaukdamies uz pavē

lēm, kuras it kā saņemtas no Mincera, sācis rīkoties patvaļīgi un apspiest pilsētniekus. Tomass tūdaļ atbild: mēs šādiem mantrausīgiem neliešiem neesam nodevuši nekādas pavēles, tāpēc nekavējoties tos apcietiniet. Nežēlojiet, bet sodiet ar vislielāko bardzību. Citādi Vācija pārvērtīsies par laupītāju bedri!

Tomass visiem spēkiem cenšas iedvest vīrišķību. Viņš grib, lai kaujas vienību darbība būtu saskaņota. Sacelieties, mēs drīz būsim pie jums un kopā izpostīsim maitas putnu ligzdu!

Ilgāk vairs nevar gaidīt. Mūžīgajai domei jāsoda Pfeifers un jāsūta karaspēks uz Frankenhauzeni! Viņam atbild: šodien sasaukt kopienu nav parocīgi. Tomass pats pūlas kopienu savākt. Viņam atklāti iespītējas. Mūžīgā dome sanāksmi atliek.

Jauna diena atnes jaunas rūpes. Zemniekus pie Eižen-ahas piemeklējusi nelaime. Viņi noticējuši pilsētnieku draudzīgajām jūtām, bet tie ar viltu aizturējuši viņu vadoni un naudas lādi. Tagad visa pasaule sāk saprast dieva taisnību. Mincers raksta eizenahiešiem, vara jānodod vienkāršajai tautai! Bet ko jūs darāt? Jūs bez mitas kliedzat par taisnīgumu, bet, kad mūsu biedri savā vientiesībā jums uzticējās, jūs pret tiem izturējāties kā īsti blēži! Zemniekiem jāatdod ir viņu priekšnieks, ir viņu manta!

Mūžīgajā domē zināja, ka Minceram jau sen jāsāk karagājiens, un nesteidzās noskaidrot apvainojumus, kas bija bīstami ne tikai Pfeiferam vienam. Daudz kas var nākt gaismā! Pa to laiku Heinrihs centās naidīgi noskaņot pret Minceru savus piekritējus. Sis alštetietis kļūst pārāk iedomīgs! Paskat, kāds viltus karalis atradies! Acīm redzot, mīlhauzeniešiem nepārmet veltīgi, ka tie neatzīst likumīgo ķeizaru, bet iecēluši paši savu.

Mincera pacietības mērs bija pilns. Viņš pieprasīja, lai Mūžīgā dome dod pavēli mīlhauzeniešu pulkam sākt karagājienu. Tagad Pfeifers bija uz vienu roku ar domniekiem: mīlhauzeniešiem vispirms jāpadomājot par sevi. Viņiem pašiem draudot uzbrukums, bet viņi, pametuši sievas un bērnus bez aizsardzības, drāzīsies uz pasaules galu. Lai Mincers ar saviem atnācējiem iet, Mīl-hauzenes pilsoņiem jāpaliek mājās!

Nodevība pēc nodevības! Mincers griežas pie priekšpilsētām, kur aizvien uzklausīts katrs viņa vārds. Aicinoši skan bungas! Taču zem baltā karoga ar varavīksni sapulcējas tikai nedaudzi.

Grūtā brīdī Mincers atvadās no sievas. Viņai tik ļoti gribas būt ar to kopā. Taču tas nav iespējams. Otīlija atkal gaida bērnu.

Kad Mincers 10. maijā uzsāka karagājienu, vienībā bija trīssimt vīru, to vairums viņam uzticīgie alštetieši. Viņi veda līdzi tikai astoņus vieglos lielgabalus. Bet viņš taču bija apsolījis, ka uz Frankenhauzeni dosies visi kā viens!

Mīlhauzenieši nepakustējās ne no vietas, kad Tomass tos aicināja. Bet nedaudz vēlāk, atriebdamies par sagrautajām pilīm, Apela fon Ebelēbena dēls ar saviem draugiem aizdzina no ganībām pilsētas lopus. Šoreiz pilsētnieki izgāja laukā ar lielgabaliem. Lopus atņēma atpakaļ. Laupītājus muižniekus sagūstīja. Sadursmē vairāki mīlhauzenieši tika nonāvēti. Un piepildījās Mincera vārdi, kurus tas mīlēja atkārtot: «Kurš baidās ciest taisnības vārdā, cietīs sātana dēļ!»

Pie Frankenhauzenes bija saplūdis milzums ļaužu. Neviens skaidri nezināja, cik to bija — seši vai astoņi tūkstoši. Prieku, ko Mincers izjuta, ieraugot tik lielu nometni, nomainīja bažas. Pilsētiņa bija slikti nocietināta, nepietika ieroču, bija jūtams liels lielgaballožu un pulvera trūkums. Zemnieku vidū bija maz kara mākslas lietpratēju. Steigā izraudzītie vadoņi nespēja nodibināt kārtību. Bet visvairāk Minceru uztrauca pavisam kas cits. Ja cilvēki ir garīgi stipri, sirpji un izkaptis var kļūt bīstamāki par bisēm!

Minceru pārsteidza zemnieku lētticība. Tas pats laucinieks, kurš tirgū, pārdodams vistu, ilgi un aizdomīgi aplūko katru grasi, notic jebkuram solījumam, ja to dod kāds firsts!

Nometnē sākās valodas: sak, ķildas nepieciešams izbeigt, jāatjauno saderība. Mincers lika vērīgāk pieskatīt, kas šādas runas izplata. Drīz vien viņam teltī atveda trīs aizdomīgos. Tie bija zemnieku drēbēs. Viņus nodeva rokas: tās bija netīras, bet bez skrambām un tulznām, tās nekad nebija turējušas ne dakšas, ne lāpstu. Viņi bija spiesti pateikt savus vārdus. Divi bija muižnieki, Mansfeldes grāfa vasaļi. Trešais bija garīdznieks. Ko viņi meklēja nometnē? Par savu uzdevumu tie runāja visai atturīgi. Esot ieradušies nometnē, lai kristīgā garā sludinātu paklausību valdniekiem. Kāpēc tad tos interesē lielgabali un pulvera noliktavas? Mincers paziņoja, ka noķertos spiegus un okšķerus nodos kopienas tiesai.

Viņa stāvoklis nebija viegls. Daudzi zemnieki vēl arvien cerēja, ka šeit, Tīringā, īsts karš nesāksies; kungi, sajuzdami tautas spēku, piekritīs pārmaiņām. Izdzirdīs par šādu noskaņojumu, Mansfeldes Albrehts ierosināja sarunas. Neilgi pirms Mincera ierašanās nometnē Al-brehtam bija nosūtīta atbilde: «Augstsirdīgais kungs un grāf! Jūsu vēstuli saņēmām un jūsu godīgos priekšlikumus pārdomājām.» Tālāk tika ziņots, ka 12. maijā, pusdienas laikā, grāfu gaidīs pie vecā tilta. Viņam apsolīja neaizskaramību.

Albrehtu labi pazīdams, Mincers bija pārliecināts, ka tas ne jau veltīgi ierunājies par mieru. Viņš baidās no sakāves un tagad grib iegūt laiku. Vai Tomasam būtu jāiejaucas tūlīt? Viņš nešaubījās, ka Albrehts mānās un tāpēc sarunas vilcinās. Lai rīt zemnieki paši pārliecinās, ko vērti ir šī «augstsirdīgā kunga un grāfa godīgie priekšlikumi»!

Dienvidū, kā norunāts, zemnieku pārstāvji ieradās pie tilta. Viņi stāvēja saules svelmē un pacietīgi gaidīja, kad ieradīsies Mansfeldes valdonis. Taču Tomasam izrādījās taisnība. Albrehts neieradās, bet atsūtīja ziņnesi. Atrunādamies ar lielu nevaļu, viņš atlika satikšanos uz divām dienām. Nogurušie un saniknotie sūtņi atgriezās nometnē tukšā.

Mincers pavēlēja sasaukt sapulci. Viņš izgāja loka vidū un sāka runāt.

Tagad viņi paši pārliecinājušies, ka Albrehts netur vārdu. Viņš aizbildinās ar neatliekamām darīšanām un šoreiz nemelo. Albrehts patiešām ārkārtīgi aizņemts:

viņš steidzīgi vāc algotņus, labo cietokšņa mūrus, iepērk pie Reinas pulveri. Viņš pat nedomā piekāpties.

Vai zemnieki tiešām aizmirsuši, ar ko tiem darīšana? Kas tad cits, ja ne Mansfeldes Albrehts, šis vilks avju drānās, pirms nedēļas uzbruka zemniekiem, kuri nāca uz šejieni, un tos apkāva? Vai tad viņi patiesi to neatceras? Vai arī atcerēdamies tomēr paļaujas uz Al-brehta augstsirdību?

Viņš, Mincers, neesot sarunu pretinieks. Viņš neaicinot neapdomīgi mesties jebkurā slaktiņā. Pie zobena jāķeras tikai visļaunākajā gadījumā. Viņš priecātos, ja kungi bez asinsizliešanas pakļautos tautas gribai. Kopiena var vest sarunas un uzstādīt savus noteikumus. Gan uz Albrehtu, gan uz Ernstu gulstas smaga vaina. Ja viņu nodomi ir godīgi, tad ieradīsies nometnē un savu vainu atzīs. Viņus uzaicinās uz kopienas tiesu. Un jāizturas pret tiem citādi, nekā tas darīts iepriekš. Mincers nolasa savu vēstuli grāfam Albrehtam.

Velti Albrehts paļaujas, ka dievs savās dusmās nevar pamudināt tautu gāzt tirānus. Vai tad viņš aizmirsis vārdus, ka stiprie tiks pazemoti, bet pazemotie, kurus viņš nicina, paaugstināti? Protams, kā lai viņš Lutera putrā un Vitenbergas virā varētu šo pravietojumu atrast. Kašādamies Martina mēslos, viņš, protams, nav iegaumējis pravieša izteicienu, ka visiem debesu putniem jābarojas ar firstu miesu, bet zvēriem jālok augstmaņu asinis.

Miermīlīgs iznākums iespējams tikai tad, ja Albrehts ierodas šeit, atsakās no savas ticības un atzīst, ka vara pieder kopienai. Viņa viltībai tie nepadosies. Un, ja tas viņu noteikumus nepieņems, tad viņi cīnīsies pret to kā pret niknāko ienaidnieku!

Viņš parakstījās: Tomass Mincers ar Gedeona zobenu.

Vēstule Ernstam bija vēl rupjāka un izaicinošāka. Viņš tam atgādināja, ka ir tas pats Mincers, kurš bija sludinātājs Alštetē. Viņš Ernstu brīdinot: jāizbeidz trakot un kaitināt dievu. Visiem zināms, kā Ernsts mocījis un spīdzinājis ļaudis. Kas viņu, nožēlojamo nelieti, iecēlis par firstu? Viņam jāierodas šeit un sava atklātā varmācība jānožēlo. Tā nolēmusi kopienas sapulce.

Ja viņš neieradīsies, Mincers aicinās brāļus cīnīties pret Ernstu, dzīvību nežēlojot. Agrāk varēja izpelnīties

grēku piedošanu, karojot ar turkiem, tagad pietiks, ja nožņaugs Ernstu.

Šovakar gaida viņa atbildi. Ja tādas nebūs, viņi gāzī-zies tam virsū ar saviem pulkiem un tad to tiesās. «Mēs bez kavēšanās izpildīsim, ko dievs mums pavēlējis. Dari, ko vari. Es ieradīšos pie tevis!»

Sapulce uzņēma šos vārdus atzinīgiem saucieniem. Tikai tā jārunā ar tirāniem! Ja viņi nevēlas, ka tiek iznīcināti, lai atzīst savu vainu un pakļaujas kopienai.

Uz Heldrungeni un Mansfeldi nosūtīja ziņnešus. Atbildes uz vēstulēm nesagaidīja.

Hesenes landgrāfs Fīlips atradās Eizenahā, kad tam ziņoja, ka Mincers devies uz Franlcenhauzeni. Viņš tūlīt pavēlēja taurēt sapulcēšanās signālu. Uz kurieni viņš savu karaspēku vedīs? Tuvumā bija divas lielas, stipri nocietinātas pilsētas, kurās saimniekoja dumpinieki — Mīlhauzene un Erfurte. Taču Fīlips negribēja riskēt. Ilgam aplenkumam viņam nebija ne laika, ne patikas. Viņš arī nevarēja atļauties greznību trenkt savus algotņus pret gandrīz neieņemamiem mūriem. Kā apdāvināts karavadonis viņš pieņēma gudru lēmumu: iziet starp Erfurti un Mīlhauzeni, negaidīti uzbrukt dumpīgajai Langenzalcai un no turienes virzīties tālāk uz ziemeļaustrumiem.

Saņēmuši ziņu par viņa tuvošanos, Langenzalcā sāka zvanīt trauksmi un gatavoties aizstāvībai. Bet pēdējā brīdī nodevēji maģistrātā prata gūt virsroku. Fīlips ienāca pilsētā, nesastapis nekādu pretestību. Tur viņam ar savu karaspēku pievienojās arī Braunšveigas Heinrihs.

Langenzalcas krišana Tomasam nāca pilnīgi negaidīta. Taču bēdāties nebija laika. Vajadzēja sakopot spēkus neizbēgamajai un izšķirošajai kaujai. Viņš izsūtīja uz visām pusēm pavēles zemnieku vienībām ierasties pie Frankenhauzenes. Mincers gaidīja pastiprinājumus no daudzām vietām. Uz muižniekiem, kuri, baidīdamies par savām muižām, bija ar mieru iestāties savienībā, bija maz cerību. Atbildei uz Mincera aicinājumu turēt doto zvērestu un nākt ar ieročiem palīgā tika atsūtītas atvainošanās vēstules. Viņi ar visu sirdi vēlētos atrasties savu mīļoto brāļu nometnē, bet grūti apstākļi to neatļaujot. Viņi lūdzot par neierašanos nepārmest. Nožēlojamie liekuļi un nodevēji!

Landgrāfa ātrā virzīšanās uz priekšu, valodas par viņa cietsirdību, pārspīlētie nostāsti par viņa milzīgajiem spēkiem, galvenais, par artilēriju, pret kuru pirms diviem gadiem nenoturējās pat Zikingenes varenās pilis, tas viss darīja piesardzīgus un biedēja. Bet tam vēl pievienojās baumas par hercoga Georga karaspēku, kas steidzoties pretim Fīlipam, un par kūrfirsta Johana uzsākto karagājienu. Vai tad šādus ienaidnieku tūkstošus var uzveikt? Šaubas padarīja zemniekus nedrošus. Te no viena ciema, te no cita Mincers saņēma bēdīgas ziņas: zemnieki, kuriem vajadzēja pulcēties vienībā, lai ietu uz Frankenhauzeni, sākuši svārstīties. Jā, viņi lasījuši Mincera vēstules, taču atvainojas, ka nevar ierasties. Viņi katrā ziņā tam vēl atrakstīšot.

Šī neuzņēmība Minceru īdzināja. Vai tad viņi tiešām nesaprot: ja visi saceltos vienlaikus, kungiem būtu beigas?! Bet, ja viņi tikai kasīs pakaušus, kamēr sodītāji plosās kaimiņu ciemā, un ķersies pie rungas tikai tad, kad tie ieradīsies pašu mājās, tad viņus visus apsitīs! Jābaidās nevis viņiem — pienācis laiks drebēt tirāniem!

Erfurtiešiem viņš uzticējās. Nav nekādu šaubu, tie sniegs ātru un jūtamu palīdzību. Viņiem nosūtīja vēstuli. Cik vīru un lielgabalu tie varot dot? Lai sūta visu, ko vien var. Vēlāk lielgabalus tiem atkal atdos. Laiks netaisnos valdniekus iznīcināt. Tie jūt, ka gals tuvu, tos šausmina pat no kokiem krītošās lapas. Bet taisnais nebaidās pat no simttūkstoš ienaidniekiem.

Uzsaukums bija kvēls un saviļņojošs. Bet landgrāfa uzbrūkošais karaspēks Minceru bija no Erfurtes jau atgriezis.

Apņēmība vairāk vajadzīga nekā pulveris! Nometnē klīda satraucošas baumas. Mazdūšīgākie aizvien biežāk ar skumjām atminējās pamestās mājas. Mincers atkal sasauca sapulci. Trīs sagūstītie spiegi saņems pelnīto sodu. Neviens cilvēks, lai tas būtu vai muižnieks, garīdznieks vai pats kūrfirsts, nevar cerēt uz žēlastību, ja tas uzdrošinājies kaitēt tautai. Taisnīgums ir atriebības brālis.

Viņš bieži piedraudējis tirāniem. Tiem bija laiks apdomāties. Tagad lai vaino paši sevi. Atmaksa krīt uz viņu galvām un viņu pakalpiņiem. Tauta dabūs rokā arī dižvīrus. Heldrungenei līdzīgām laupītāju ligzdām jāpārvēršas drupās!

Kopienas vārdā Mincers trim notvertajiem okšķeriem pasludināja nāves sodu. Viņiem nocirta galvas turpat ļaužu loka vidū.

Luters jau sen visā valstī bija izdaudzinājis Tomasu par asinskāru sātanu. Bet Mincers nebija cietsirdīgs. Neatlaidīgajiem aicinājumiem iznīcināt netaisnos valdniekus bija cits iemesls. Lielā mīlestība pret cilvēkiem viņu spieda atzīt, ka vienā tīrumā nezāles un zeltainie kvieši nevar satikt. Lai kvieši savārpotu, visas nezāles jāizravē un laikā jāsadedzina!

Vitenbergā nepacietīgi gaidīja ziņnešus. Darbs Luteram neveicās. Vai patiesi tas kungs atļaus Alštetes sātanam sagraut firstu karaspēku? Mansfeldes Albrehta padomnieki ziņoja Luteram par notikumu gaitu un, izpildot viņa lūgumu, piesūtīja kancelejā saņemto interesantāko dokumentu norakstus. Kādā vēstulē Luters reizē saņēma četras kopijas. Tās bija Mincera «Uzsaukums alštetiešiem» un tā derdzīgās vēstules Ernstam un Albrehtam. Luteru pārņēma šausmas. Kādu spēku Mincers gan apzinās aiz sevis, ja tā uzdrošinās griezties pie valdniekiem! Un to visu tas kungs gatavs pacietīgi panest?

Luters atradās starp divām ugunīm. Vecās reliģijas piekritēji vienā balsī kliedza, ka Zemnieku karš ir «luterāņu kustība». Viņam piedraudēja izrēķināties gan apustuliskais nuncijs, gan ķeizara galminieki un vācu katoļticīgie firsti. Taču daudz vairāk nekā no pāvestie-šiem un Georga Bārdaiņa Luters baidījās no sazvērniekiem. Viņš satraukts gaidīja vēstis par to panākumiem. Tie jau ir pie Frankenhauzenes! Bet, ja nu viņi, apvienojušies ar kalnračiem, sakauj Erastu un Albrehtu? Vai Johana karaspēks tos apturēs? Kas viņus savaldīs? Viņi

sagrābs Heldrungeni. Un tālāk? Vai tad jau nepienāks Vitenbergas kārta?

Viņš mētājās pa celli kā jucis. Lutera bažas kļuva gluži nepanesamas, kad kāds labvēlis tam iztapīgi atklāja, ka sazvērnieki nopietni nodomājuši saukt to pie atbildības. Bija arī par ko saukt. Ko pamflets «Pret lau-pītkāres un postīšanas alku pārņemtajām zemnieku bandām» vien nepelnīja!

Mincera vēstule, par kuru Luteram paziņoja, iedzina viņu izmisumā. Kādam savam draugam Tomass par Martinu bija rakstījis: «Es dabūšu rokā arī viņu. Un šoreiz asā mēle viņu neglābs!»

Svētdienas rītā tālu klajumā bija pamanītas jātnieku vienības, kas tuvojās no Mīlhauzenes puses. Landgrāfs! Nometnē tikko neizēēlās apjukums. Mincers vienā mirklī atguvās. Atjēdzieties, tur nāk palīgā mūsu brāļi mīlhau-zenieši! Viņam izdevās nodibināt kārtību. Cik ilgi? Izlūki ziņoja, ka uz Frankenhauzeni virzoties Hesenes land-grāfa un Braunšveigas hercoga karaspēks. Viņu spēki lieli: trīs tūkstoši kājnieku un astoņi simti jātnieku.

Mincers uzlēca zirgā un traucās turp, kur stāvoklis bija sevišķi bīstams. Alštetieši bija viņa drošākie palīgi. Mincers pārkārtoja kaujas vienības, sievietēm un bērniem pavēlēja doties uz mežu, izstūma lielgabalus jaunās vietās. Viņš skraidīja pa nometni no viena gala uz otru un uzmundrināja zemniekus. Drīz viņiem pienāks pastiprinājumi arī no Nordhauzenes. Firstiem neklāsies labi, un tad tie dziedās citu dziesmu. Tā stunda jau pavisam tuvu, kad sacelšanās dalībnieki, kā apsolījuši, ieradīsies ciemos pie augstprātīgā Mansfeldes val-doņa. Viņi savās dusmās būs briesmīgi! Pat mūri atkāpsies! Heldrungene tiks noslaucīta no zemes virsas. Viņi no tās neatstās ne akmeni uz akmens.

Tomass panāca savu: kad visiem kļuva pilnīgi skaidrs, ka tuvojas nevis sabiedrotie, bet ienaidnieki, nekāds izbīlis neizcēlās. Ieročus rokās sažņauguši, modri un saspringti, zemnieki klusēdami gaidīja ienaidnieku.

Fīlips steidzās kā jauns, nesavaldīgs zirgs. Viņš nevarēja nociesties drīzāk izbaudīt uzvaras saldini. Izlases jātnieki metās uzbrukumā. Tomasam blakus stāvēja mazs lielgabals. Viņš pavēlēja raidīt pirmo šāvienu: «Puiši, izdzeniet landgrāfam lepnības garu!»

Sadursme bija īsa, bet sīva. Jātnieki pagriezās atpakaļ. Izbiedēti zirgi bez jātniekiem skraidīja pa uzkalna nogāzi. No mūriem bēgļus pavadīja kodīgas zobgalības. Pamatīgi gan sadevām Fīlipam pa ādu!

Fīlips bija noskaities. Komandieri lūdza ļaut karavīriem atpūsties. Ar tukšu vēderu landsknehts nav karotājs! Fīlips padomāja un pavēlēja ierīkot nometni. Viņam ziņoja, ka hercogs Georgs soloties rīt būt šeit. Viņš par to pārāk nepriecājās, tomēr saprāts ņēma pār pašpaļāvību virsroku. Labāk dalīties ar Georgu uzvaras lauros nekā vienam pašam izpelnīties kaklā siekstu vai kapa vaiņagu.

Jau pirmā sadursme Minceram parādīja, ka sacēlušos vienības izvietotas neizdevīgi. Vairums atradās ielejā pie pilsētas. Ienaidnieks ar spēcīgo jātnieku nodaļu un tālšāvējiem lielgabaliem viegli varēja izmantot apvidus priekšrocības. Tomass izšķīrās mainīt pulku izvietojumu. Frankenhauzenes ziemeļu pusē atradās liels pakalns. Tūlīt aiz tā sākās biezs mežs. Izvēle izrādījās pareiza. Jaunās nometnes ierīkošana ātri virzījās uz priekšu. Cēla vāgenburgu [6] — nocietinājumus no virtenē kopā sastumtiem ratiem. Jau kopš husītu laikiem simtiem bramanīgu bruņinieku triecienu bija izjukuši pret vāgenburgu ozola dēļiem. Smagi bruņojušies jātnieki vēlās zemē kā pupu kūļi, kad zemnieki ar vālēm un ķēdēm zvetēja tiem pa ķiverēm.

Nometni cēla visu dienu un daļēji arī naktī. Tā bija grūta nakts! Pastiprinājumi, kurus Mincers tā gaidīja, neieradās. Par erfurtiešu nodomiem līdz šim nekas nebija zināms. Arī Nordhauzene klusēja. Bet tikām hercogs Georgs, nežēlodams ne zirgus, ne kājniekus, steidzās pievienoties landgrāfam.

Tomass noraizējies sagaidīja rītu. Aiz melnējošā meža pacēlās ugunssarkana saule. Sākās pirmdiena, 15. maijs.

Sekmīgi atsistais jātnieku uzbrukums nostiprināja nemierniekos ticību saviem spēkiem. Taču šī cīņas degsme nebija ilga. No ienaidnieka apmetnes atskanēja gaviļu saucieni: tur ar lielu karaspēku bija ieradies Saksijas Georgs.

Stāvoklis ar katru stundu kļuva arvien sasprindzinātāks. Firsti gatavojās uzbrukumam. Pakalnos bija uzvilkti lielgabali. Daļa pretinieka vienību, apejot Fran-kenhauzeni, ieņēma augstienes ziemeļos no pilsētas. Zemnieki izrādījās gandrīz pilnīgi ielenkti.

Un tad atkal atskanēja bažīgas balsis: vai zemnieki var uzvarēt tādu milzumu landsknehtu un bruņinieku? Līdz kaujai nedrīkst nonākt! Vai tad viņi te sapulcējušies tikai lai izlietu asinis? Viņi taču meklē kristīgo taisnību!

Nometnē nebija vienprātības. Mincera senie piekritēji pulējās biedrus pārliecināt, lai nepadodas mazdūšībai. Taču visus viņu vārdi neiespaidoja — pakalnos stāvēja smagie lielgabali.

Vai patiesi jūsu brāļu asiņainā mācība pagaisīs bez pēdām? Vai patiesi tā nepamodina atriebības jūtas? Min-cers atgādināja nāves sodus dienvidos, Fuldas grāvi, Albrehta sarīkoto slaktiņu. Un pēc visa tā vēl ticēt firstiem ar viņu vilku paradumiem?

Taču kara pretinieku balsis kļuva arvien skaļākas. Kāpēc firstiem jāšauj uz zemniekiem ar lielgabaliem, ja tie viņiem neko ļaunu nav nodarījuši? Kāpēc cits pret citu jārīda? Vajag firstiem aizrakstīt, ka viņi netaisās tiem uzbrukt, lai arī tie neizvelk zobenu.

Tomass redzēja, ka zemnieku vairums joprojām cer uz sarunām. Mincers zināja, cik viņam liela ietekme uz cilvēkiem. Aicinādams uz cīņu, viņš par jaunu var iedvesmot pat svārstīgos. Bet vai ilgi šis cīņas gars noturēsies, ja tie iedomājušies, ka visu var izšķirt miera ceļā? Ikvienam jāsaprot, ka kauja nav novēršama.

Reiz par visām reizēm vajadzētu atmest paļāvību uz firstiem, uz kuras balstījās cerības, ka taisnību var panākt, neķeroties pie ieročiem. Mincers brīdināja, ka firsti nav te ieradušies ar karaspēku, lai zemniekus pārliecinātu. Cerot uz viņu miermīlību, var vai no ādas izlīst, tik un tā tas neko nelīdzēs. Tirāni ieradušies te, lai apspiestu sacelšanos. Viņiem var būt tikai viena atbilde zemniekiem: prasība nekavējoties un bez ierunām padoties! Taču visi tā nedomāja kā Mincers. Ja

viņi cer ko panākt, lai raksta! Bet lai uzmanās, ka neiekrīt slazdos!

Kāds kažokādu izstrādātājs piedāvājās nogādāt vēstuli pretinieka nometnē. Vēstule skanēja: «Mēs turamies pie Jēzus Kristus. Mēs šeit neatrodamies tāpēc, lai izlietu asinis, mēs šeit esam tāpēc, lai panāktu dieva taisnību. Ja jūs gribat rīkoties tāpat, tad mēs jums neko nedarīsim. Tas jāpilda ikvienam.»

Uzrāpušies uz ratiem, zemnieki nepacietīgi gaidīja sūtņa atgriešanos. Atnestā atbilde visos izraisīja sašutumu. Firsti neteica, ka ieradušies pie Frankenhauzenes, lai ne ar vienu neizrēķinātos. Nē, viņi savus nolūkus nemaz neslēpa — viņi ieradušies bargi sodīt dieva zaimotājus un dumpiniekus. Taču, uzskatot, ka ļaundari daudzus zemniekus vienkārši piemānījuši, viņi, kristīgās mīlestības mudināti, apsoloties parādīt tiem žēlastību. Bet tikai tādā gadījumā, ja tie pieņems viņu noteikumus: zemniekiem nekavējoties jānoliek ieroči, dzīvs jāizdod viltus pravietis Tomass Mincers un visi tā rokaspuiši un pilnībā jāpaļaujas uz firstu augstsirdību.

Paskat, ko tie vēlas! Firsti uzstāda tādus noteikumus, it kā tie pēc uzvarētas kaujas jau būtu iebāzuši siekstā zemnieku kaklus un tikai izraugās, kuru nogāzt uz bendes bluķa un kuru atkal dzīt klaušās!

Pat tie, kuri vēl nesen vēlējās vest sarunas, tagad kratīja uz pretinieka pusi dūres. Lai visaugstākais izlemj par viņiem kaujas laukā. Kāpēc brālis Tomass klusē?

Satraukto balsu duna apklusa. Mincers iesāka runāt. Ko vēl gaidīt no tirāniem? Viņi nav atvilkuši šurp lielgabalus, lai apskautos ar viņiem tik dārgajiem zemniekiem. Ar ko zemnieki nav apmierināti? Viņiem taču atstāta izeja: var pielīst pie kungiem uz vēdera un izlūgties žēlastību. Zemniekus nedrīkst mulsināt prasība izdot Minceru firstiem. Viņš arvien teicis, ka nesvārstīdamies atdos par tautu savu dzīvību. Ja šis brīdis pienācis un viņam dota iespēja glābt savus mīļotos brāļus, viņš gatavs to darīt! Lai viņu sasien un nosūta pie firstiem!

Sacēlās neiedomājams troksnis. Ieročus kratīdami, ļaudis kliedza, ka visi līdz pēdējam vīram drīzāk ies nāvē nekā izdos viņu.

-— Mēs paliksim kopā dzīvi vai miruši!

Mincers ar valdonīgu mājienu atjaunoja klusumu.

— Firsti pat neapsola, ka atļaus zemniekiem mierīgi aiziet. Viņi pieprasa nekavējoties un bez ierunām padoties.

Ko tad vēl? Vairāk neko tie nepanāktu arī pēc pilnīgas uzvaras. Kaujā tiem būtu apdraudēta pašu āda, bet tā zemnieki paši bez neviena zobena vēziena padevīgi noliek galvas uz bendes bluķa.

Tirāni atnākuši šurp apkaut visus dumpiniekus. Bet no godīgas kaujas tie baidās un sapņo, lai zemnieki izdotu vadoņus un padotos. Brāļi zina, ka viņš, Mincers, sācis šo gājienu nevis pēc savas saprašanas, bet pēc dieva pavēles. Viņš nevar lielīties ar varonību un agrāk nekad nav bijis karavīrs, bet, ja dievs tā licis, tad jāpastāv līdz galam. <

Šodien ienaidnieki tiks iznīcināti! Tas kungs bieži sacījis, ka palīdzēs taisnajiem iznīdēt netaisnos. Šodien viņi visaugstāko lūdz turēt vārdu, un nedrīkst šaubīties, ka laime nebūs viņu pusē. Tirāni tiks nogāzti! Kungi plēš tautai ādu un visu, ko tā ar sviedriem un asinīm iegūst, izšķiež netiklēm un liekai greznībai. Par saviem pienākumiem viņi neliekas ne zinis, gluži otrādi, jo tā lāk, jo vairāk izlieto savu varu, lai gūtu personiskus labumus, uzveļ tautai jaunas nastas, grūž ļaudis postā un izputina zemi liekās savstarpējās ķildās, laupa, dedzina, nonāvē.

Šāda vara un šādi valdītāji jāiznīcina bez svārstīšanās! Dažs velti iedomājas, ka, izvairoties no kaujas, būs kam līdzēts. Firsti no sava neatteiksies un turpinās patvaļu tik ilgi, kamēr tos nenogāzīs un nepārvērtīs pīšļos. Viņš, Mincers, atkārto, ka šī diena ir pienākusi un uzvara vairs nav aiz kalniem.

Viņa vārdi izgaisa kareivīgu kliedzienu vētrā: «Situsi stunda, kurā jāizrēķinās ar tirāniem!» Mincers vēl nebija beidzis. Viņš atgādināja, ka ienaidnieki pieprasa drīzu atbildi. Viņiem nenāksies gaidīt. Firsti nosaukuši viņu par viltus pravieti. Viņš jau sensenis dzird šo iesauku un aicina pretiniekus piedalīties atklātā domu apmaiņā. Vēl nav radies cilvēks, kuram pietiktu drosmes publiski viņa mācību apgāzt. Tagad, atlaižot sūtņus

uz pretinieku nometni, viņi tieši tā arī liek pateikt: zemnieki ar mieru Minceru izdot, tikai lai vispirms pierāda, ka viņš patiesi ir viltus pravietis. Lai tie atsūta uz nometni savus ļaudis un atklāti apgāž Mincera mācību!

Trīs muižnieku ķīlnieki labprāt apsolījās šo atbildi nodot. No tiem atgriezās tikai viens. Firsti uzstājīgi atkārtoja iepriekšējos noteikumus. Par kaut kādu disputu ar viltus pravieti nevarot būt ne runas. Zemniekiem nevilcinoties jānoliek ieroči, jāizdod Mincers un jālūdz žēlsirdība. Apdomai tiem tiek atļautas trīs stundas.

Tomasu apstāja no visām pusēm. Viņš redzēja satrauktas, niknas sejas. Kaujai jānotiek! Ilgi jūs, tirāni vairs par cilvēkiem neņirgāsities! Atmaksas stunda situsi!

Viņš runāja par lielo apvērsumu, kad valdniekiem atņems varu un uz zemes nodibinās mantās kopību. Pasaule jāiztīra no nejaucībām, ko netaisnie savairojuši, un to izdarīs tauta! Viņu pildīja nesatricināma ticība gaidāmajam taisnīguma triumfam. Un, klausīdamies viņa kaislīgajos vārdos par tuvo uzvaru, iejūsmas aizrautajos ļaudīs nobrieda apņēmība cīnīties līdz galam.

Mincers stāvēja blakus karogam, milzīgam, baltam karogam ar varavīksnes attēlu. Virs viņa galvas tumsa mākoņiem aizsegtās debesis. Un pēkšņi — kāds brīnums! — pretī svina padebešiem iespulgojās varavīksne.

— Skatieties, skatieties! — Mincers iesaucās. — Pati debess dod mums zīmi, ka taisnība mūsu pusē! Tas kungs mums apsola savu palīdzību, jo uz mūsu karoga ir varavīksne! Asinskāros tirānus gaida tiesa un atmaksa! Esiet bezbailīgi! Ķerieties pie ieročiem! Dievs negrib, ka mēs ar netaisnajiem valdniekiem izlīgstam un atstājam tos nesodītus!

Visu skatieni pavērsās augšup. Diženā debesu zīme! Drūmās, saspringtās sejas kļuva neparasti svinīgas. Kāds vācu valodā sāka dziedāt Mincera pārtulkoto psalmu. Vārdus uztvēra balsu tūkstoši. Ciešā blīvā ap Minceru nometnes vidū stāvēja milzīgs cīnītāju pulks. Negaidīti no pakalnu puses, kur atradās landgrāfa lielgabali, no-granda šāvieni. Sākumā neviens neko nesaprata. Firsti bija solījuši gaidīt atbildi pēc trim stundām, bet bija pagājušas tikai dažas minūtes! Nolādētie nodevēji! Ieraudzījuši biezo ļaužu baru, viņi tūlīt bija pavēlējuši atklāt uguni no visiem lielgabaliem. Iedrāzdamās cilvēku drūzmā, lodes nodarīja briesmīgu postu. Vāgen-burga tika pārvērsta skaidu kaudzē. Izcēlās apjukums. Mincers vēl mēģināja atjaunot kārtību, apturēt bēgošos. Taču tas vairs nebija viņa spēkos. Nometnē ielauzās ienaidnieka jātnieki. Mežs bija tuvu, bet to vairs nevarēja aizsniegt: pretinieki nogrieza ceļu. Neticamā burzmā bēgļu bars metās lejā uz pilsētu. Vārti bija aizgāzti ar baļķiem. Kā bēdzēji, tā vajātāji steidzās pārrāpties pāri mūriem. Gravā cīnījās ar sevišķu niknumu. Drosminieki noguldīja vairākus jātniekus un atvairīdamies atkāpās uz Frankenhauzeni. Mincers, kas bija ievainots galvā, tikko turējās kājās. Viņam palīdzēja ielīst pa caurumu sienā. Pilsētā jau notika slaktiņš. Landsknehti, izārdījuši aizšķērsli, atvēra vārtus. Šaurās ieliņas pieblīvēja neprāta apmāti cilvēki. Jātnieki kapāja pa labi un pa kreisi. Ieroču šķindas gandrīz nemaz nebija dzirdamas — viss nogrima kliedzienu jūrā. Visur — pagalmos, laukumos, mājās un baznīcās — trakoja nežēlīga asinspirts. No asinīm apskurbušie algotņi uzjautrinājās, kā prata: namos paslēpušos tie izvilka uz ielas un samīdīja ar zirgiem vai vienkārši izmeta pa logiem. Uz bruģa jātnieki tos nodūra ar pīķiem.

Tomass atgrūda pirmās pagadījušās durvis. Ar lielām grūtībām viņš uzkāpa pa stāvajām kāpnēm. Mazā jumtistabiņa bija tukša. Viņš nosvieda asiņainos svārkus. Saplēsa kreklu un apsaitēja galvu. Spēki bija galā. Viņš pārguris iekrita gultā.

Asinspirts uz ielas turpinājās. Lāsti un lamas, lūgšanās žēlot, pirmsnāves vaidi. Uzplūda dūmu dvaka. Līdz Tomasam atlidoja meiteņu balsis, saucot pēc palīdzības, bezcerīgi kliedzieni, raudas, smiekli.

Uzvarētāji baudīja uzvaras augļus.

Minceram sākās drudzis. Viņš zaudēja laika sajūtu.

Arvien skaļākais troksnis viņu piespieda uzmanīties. Viņš pagrieza galvu un ieklausījās. Kāds steidzīgi kāpa augšā pa trepēm.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA BAISMĪGA NELABOJAMlBA

Firsti iejāja pilsētā pa līķiem. Strauts, kas tecēja cauri Frankenhauzenei, sārtojās asinīs. Iedzīvotājus nogalināja pašu mājās. Nelīdzēja ne slēptuves, ne aizsegi. Neviens neizmeklēja, kurš taisnais, kurš netaisnais. Visur tikai cirta, dūra, žņaudza un graizīja. Vienlaikus ar slepkavošanu notika arī laupīšanas. Mežonīgi vardarbību skati. Kliedzieni, kliedzieni, kuriem, kā likās, nebūs gala ...

Kad slaktiņš tuvojās beigām, sāka ņemt gūstekņus. Asinsdzīru pārsātinātie landsknehti meklēja izpriecas un ņirgājās par uzvarētajiem.

Lielu pilsētnieku baru dzina uz rātsnamu. Soda vieta tos visus tūlīt apkaus. Jātniekus ielenca sievietes, lūgdamās saudzēt viņu vīrus. Kāds jātnieks apsolījās gūstekņus atlaist, ja sievietes izrēķināsies ar vienu no barvežiem, un norādīja uz sasaistītu sirmu sludinātāju. Aiz bēdām prātu zaudējušās sievietes paķēra nūjas un sašķaidīja vecajam galvu. Landsknehti smējās aizraudamies. Kad vecis bija nosists, tie pavēlēja sievietēm aizvākties, bet gūstekņus aizdzina tālāk. Pie rātsnama visiem lika nomesties ceļos un citam pēc cita nocirta galvas. Viņu bija vairāk nekā trīs simti...

Hesenes landgrāfs uzskatīja sevi par priekšzīmīgu kristieti. Viņam nebija nekas pretī padižoties ar panākumiem, taču viņš ļoti labi saprata, kam par to jāpateicas. Dievbijība un cietsirdība iemājoja viņā kā dvīņu māsas. Fīlips rakstīja: «Pēc Frankenhauzenes ieņemšanas mēs visus turienes vīriešus apkāvām, bet pilsētu izlaupījām. Tā ar dieva palīdzību mēs tajā dienā panācām uzvaru, par kuru pēc taisnības arī jāpateicas visaugstākajam cerībā, ka esam padarījuši visai labu darbu.»

Namā, kurā slēpās Mincers, naktsmītni meklēdams, ieradās bruņinieks Oto fon Epens. Viens no viņa kalpiem, okšķerēdams, ko pievākt, uzlīda bēniņos. Pustumšajā istabiņā viņš nejauši uzdūrās guļošam cilvēkam.

— Kas tu esi?

— Esmu slims. Man ir drudzis ...

Varbūt kalps Minceru arī nebūtu traucējis, bet viņu nodeva vēstule. Pie gultas vāļājās soma ar papīriem, ko viņš aiz paraduma visur nēsāja līdzi. Viņš to nebija pazaudējis pat kaujas laikā: tā karājās pie sāniem drošā siksnā. Alkatīgais kalps uzklupa somai. Vēstules, vēstules, vesela guba vēstuļu. Acīm redzot, bēniņos slēpjas liels vīrs! Kalps pasauca savu kungu. Tas sāka papīrus uzmanīgi pārskatīt. Pēkšņi viņš ieraudzīja vēstules, kuras Mansfeldes Albrehts bija sūtījis uz dumpinieku nometni.

— Kur tu dabūji šīs vēstules?

Tomass klusēja. Viņu pievilka tuvāk gaismai.

— Tu laikam esi pats Mincers!

Oto fon Epens skaļi iesmējās. Reta veiksme! Simts florīnu, droša naudiņa, ko grāfs Ernsts bija izsolījis par viltus pravieša notveršanu, ne cerēta, ne gaidīta, tagad atradās viņa kabatā.

Viņu nosēdināja uz sola istabas vidū. Durvis grūstījās ziņkārīgo pūlis. Bruņinieki un landsknehti apstāja gūstekni ciešā lokā. Trokšņodami, ļauni priecādamies, tie cits caur citu apbēra viņu lamām un zobgalībām. Tātad viņš ir tas dieva karotājs ar Gedeona zobenu! Bet kur tad viņa karapulks? Kāpēc neparādīja brīnumu un ļāva ienaidniekiem gūt virsroku? Vai patiešām svētais gars viņu, gaišreģi, piekrāpis? Vai viņš bija kļuvis kurls un nesadzirdēja dieva balsi? Viņam savas dziesmas laikam uzdziedāja pats sātans!

Visi noraudzījās viņā kā zvērā, kā bīstamā zvērā, kuru beidzot iesprostojuši drošā krātiņā. Laimīgais Oto fon Epens jutās kā īsts varonis. Ja viņš nebūtu pagadījies, viltus pravietis varēja aizlavīties. Viņi tik ilgi zākājās par gūstekni, kamēr firsti atsūtīja Minceram pakaļ.

Viņu ieveda plašā telpā. Rakstvedis pie savas pults, miesassargi pie durvīm, bet ērtajos krēslos paši uzvarētāji — māzerīgais Saksijas Georgs ar sarkano seju un rūpīgi kopto bārdu, nerimtīgais Braunšveigas Hein-rihs un vēl pavisam jauniņais landgrāfs ar gudrām, dzēlīgām acīm.

Klusumu netraucēdami, viņi visi ilgi un vērīgi noraudzījās Mincerā. Tad viņu uzaicināja apsēsties. Pirmais ierunājās hercogs Georgs. Nu Mincers esot dabūjis, ko kārojis. Kaujas laukā savas galvas nolikuši tūkstošiem nelaimīgu ļaužu. Ko šie nabaga zemnieki pret viņu noziegušies, ka viņš tos tik cietsirdīgi piekrāpis, ar savu viltus mācību aptumšojis tiem prātus un iedzinis drošā nāvē?

Ak, šie līdzcietīgie valdnieki! Kādēļ šķiest vārdus liekulīgām runām, labāk būtu apturējuši savus miesniekus, kuri pārvērtuši pilsētu vienā vienīgā asinspirtī!

Ko tie no viņa grib: padevību, nožēlu? Gaida, ka viņš metīsies ceļos un sāks lūgt žēlastību? Jums trūkst bendes! Pat ja jūs novilktu Minceram ādu, jūs to nedzirdēsit! Vai arī jūs domājat, ka viņš sāks taisnoties un, cerē-

dams uz saudzību, visu uzvels nepareizi saprastiem Vecās derības praviešiem?

Cilvēks saplīsušajā apģērbā, ar pārsietu galvu un matos sarecējušām asinīm nemaz nav līdzīgs biklam gūsteknim. Viņš noraugās firstos drūms un nesamierināms. Viņš var bēdāties tikai par sakāvi, nevis par paša likteni. Viņa vārdos skan izaicinājums. Tas stūrgalvīgi atkārto, ka rīkojies pareizi, bet tā nolūki bijuši skaidri: gribējis sodīt firstus, kuri mīda kājām evaņģēliju.

Viņš uzdrošinājies pacelt roku pret likumīgajiem valdniekiem? Landgrāfs Minceru pārtrauc. Sludinādams savus zaimus, tas velti atsaucoties uz evaņģēliju. Svētie raksti māca, ka vara jāgodā, jo tā ir no dieva, bet dievs dumpjus un visādas musināšanas aizliedzis.

Kā redzams, landgrāfs ir stiprs ticības jautājumos. Viņš viegli un vienkārši sapratis galveno: viņa vara ir no dieva, un tāpēc ļaudīm pienākas landgrāfu paklausīt. Un kāda cita ticība vēl vajadzīga? Vai tad tā kunga patiesos novēlējumus landgrāfs aizmirsis? Netaisnie valdnieki, kuri apspiež tautu, jāiznīcina! Fīlips ielaižas strīdā. Viņam vajadzīgas bībeles liecības? Mincers neskopojas ar Vecās derības tekstiem. Landgrāfs noskaišas. Viņš, paldies dievam, zinot, kas ir svēto rakstu būtība. Fīlips izvelk līdzpaņemto Jauno derību un lasa no tās nodaļu pēc nodaļas. Pazemība un lēnprātība, — ar , to kristietis atšķiras no pagāna.

Veca dziesma! Landgrāfs vēl nav galīgi sarāvis visas saites ar Romas baznīcu, bet jau līdz ausīm iestidzis Martina virā. Lēnprātība, pirmām kārtām lēnprātība! Mincers par to neko nevēlas dzirdēt. Lai paši firsti ar savu doktoru Līgneru sēž smirdošajos lēnprātības mēslos!

Viņa nekaunīgā stūrgalvība firstus pārsteidz. Mince-ram būtu laiks apdomāties un atklāti paziņot, ka neviens cits kā tikai pats velns viņu pamudinājis sacelt dumpi.

Sātanu lai tie atstājot paši sev! Mincers pacēla balsi. Viņi, firsti, ir tā uzticamie sulaiņi! Bet viņš, Tomass Mincers, aizstāvēja svētu lietu un ne mirkli nenožēlo padarīto. Ja viņš atrodas firstu nagos, tad tas nepavisam nenozīmē, ka viņš taisās savus nodomus gļēvulīgi noslēpt. Jā, viņš nežēloja spēkus, lai saceltu tautu uz

cīņu. Viņš ir atzinis un atzīst, ka visiem cilvēkiem jābūt vienlīdzīgiem. Firsti, tāpat kā kungi, kuri tam pretojas, jāpadzen un jānosit!

Šī dumpinieka nekaunība bija patiesi gluži neprātīga. Mincers nebaidās teikt firstiem acīs tādas lietas, ko citiem baigi pat klausīties. Bet viņš taču atrodas tieši to cilvēku rokās, kurus pats dēvē par tirāniem un aicina iznīcināt. Viņi saprot, uz ko šis asiņainais nelietis spējīgs. Ja vara atrastos Mincera rokās, viņš ar kungiem izrēķinātos bez žēlastības! Grāfa Ernsta pavalstnieku rūgtais liktenis tam ir labs piemērs. Tos sodīja ar nāvi pēc Mincera pavēles.

-— Pagājušā sestdienā dumpinieku nometnē tos trīs nonāvēja pēc tavas gribas? — hercogs Georgs noprasīja.

— Nevis pēc manas gribas, bet pēc tā kunga taisnības!

— Tu pavēlēji nocirst viņiem galvas?

— Spriedumu Mansfeldes Ernsta kalpiem es pasludināju kopienas vārdā.

Firsti saskatījās. Viņš pārāk necenšas aizstāvēties. Kas tad būtu bijis, ja viss noritētu tā, kā viņš vēlējās?

Mincers klusēja. Tumšo, dziļi iekritušo acu skatiens vērsās kaut kur tālē. No stūrgalvīgi sakniebto lūpu kaktiņiem pāri zodam savilkās skumjas krociņas. Viņš it kā atjēdzās.

— Mans nodoms, kam piekrita arī mani biedri, bija šāds: ieņemt zemes ap Mīlhauzeni, ieņemt Hesenes zemes .. .

Viņš nobeidza skarbi un apņēmīgi:

— Visam jākļūst kopīgam! Ikviens cilvēks visu pēc vajadzības saņems no kopienas! Bet ar firstiem un kungiem, kas traucē, jārīkojas tieši tā, kā es teicu — jāpakar viņi vai jānocērt galvas.

Sagatavojis gan firstiem laimīgu likteni! Bet kas sagaida tos, kuri ar mieru atzīt jauno kārtību? Zemnieki tos pasludinās par saviem brāļiem, sadalīs visu viņu mantu un agrākajiem īpašniekiem neatstās pat dižciltīgos zirgus?

Nē, lai muižnieki, kuri grib pievienoties nemierniekiem, nebiedējot sevi ar visādām šausmām. Ja tiem dzīve bez svītas šķiet neiedomājama, to paražām var

izdabāt: firstam atstāt astoņus zirgus, grafam četrus, bet vienkāršam muižniekam pietiks ar diviem.

Braunšveigas hercogs Heinrihs sasita plaukstas.

— Tu taču esi patiess firstu draugs! — Viņš aiz dusmām kļuva gluži sarkans. — Kā tu tā sadomāji, ka firstam nevar piederēt vairāk kā astoņi zirgi?

Saksijas Georgs Heinrihu pārtrauca. Viens kaislīgi mīlēja staļļus un krāšņus izbraukumus, bet otrs atzina, ka pašreiz jārunā par kaut ko citu. Hercogs Georgs uzskatīja sevi par reliģijas aizstāvi un atkārtoja, ka visu Mincera nelaimju cēlonis esot atkrišana no baznīcas. Viņš pajautāja gūsteknim par tā uzskatiem attiecībā uz svēto sakramentu. Protams, viņš jau bija zinājis, ka Mincers arī šai ziņā ir ķeceris. Landgrāfs bija citādās domās. Mincera atkrišana no katoļu baznīcas bija tikai pusbēda. Galvenais, kas viņam no sirds jānožēlo, ir tas, ka viņš kūdījis ļaudis uz sacelšanos.

Taču Tomass neatzinās un nenožēloja. Viņš ar apbrīnojamu stingrību palika pie savas taisnības. Ienaidnieki gatavi uzskatīt viņu gandrīz vai par vienīgo Zemnieku kara iesācēju! Viņš apzināti esot devies uz Švarcvaldi, lai tur saceltu dumpi.

Dīvaina spriedelēšana! Firsti viņa spējas visai pārvērtē. Ne jau viņa — Mincera griba piespieda zemniekus ķerties pie ieročiem. Tam par iemeslu bija paši kungi. Tie ir viņi, izsūcēji, kas pārvērtuši visu zemi par varmāku un laupītāju zaņķi. Viņš patiešām bija pie Svarcvaldes zemniekiem. Bet ne jau viņš tos pamodināja uz sacelšanos. Tā bija sākusies jau pirms viņa ierašanās. Kletgavā un Hegavā viņš uzturējās dažas nedēļas un sastādīja nolikumu par pārvaldi. Švarcvaldieši viņu uzaicināja palikt tur, bet viņš aizgājis. Minceru pārtrauca: kas viņam ir pret dižciltīgajiem bruņiniekiem un to pilīm? Viņš neslēpa savu naidu pret šīm laupītāju ligzdām. Grāfi un bruņinieki apkrauj savus pavalstniekus ar neskaitāmām nodevām, tāpēc viņu pilis jāsagrauj.

O, viņi zina, ka Mincera sirds gavilē, kad liesmās tiek aprītas muižas, jo viņš taču pats aicinājis nodedzināt Apela fon Ebelēbena pili?

Mincers to nenoliedz. Viņš rīkojies tā, kā atzinis par taisnīgu. Piļu — šo visdažādāko spaidu perēkļu iznīcināšana bijusi daļa no viņa iecerēm.

Kas ir šie «brāļi», kurus viņš pamudināja postīt un

dedzināt?

Viņi grib zināt vārdus? Tomass pasmīnēja: tie viņam neesot zināmi!

No kurienes pēkšņi šāda aizmāršība? Vai arī tas uzstājies bezsejas pūļa priekšā? Viņam sāka draudēt. Labāk lai izstāsta visu no laba prāta. Citādi viņu tūlīt nosūtīs pagrabā un pārlauzīs kaulus.

Mincers neatbildēja. Velti hercogs Georgs kliedza pilnā rīklē. Landgrāfs nepacietīgi sita kāju pret grīdu. Cik ilgi šī pierunāšana vēl turpināsies?

Moku kambaris atradās tepat blakām. Starp spīdzināšanas rīkiem, rokas sānos iespiedis, cienīgs un augstprātīgs, gluži kā dakteris, stāvēja bende.

Kad firsti apsēdās, viņš nesteidzīgi ķērās pie darba. Pirmajā mirklī sāpes izlikās nepanesamas. Mincers iekliedzās.

— Tev sāp, Tomas? — Saksijas Georga balsi liekulīga līdzjūtība jaucās ar neslēptu ļaunu prieku. — Bet zemniekiem šodien, kad tos nogalināja, sāpēja vēl vairāk. Tu viņus iegrūdi tādā nelaimē!

Un pēkšņi Mincers iesmējās kā prātu zaudējis. Ir gan šie firsti muļķi, iedomādamies, ka tūkstošiem zemnieku cēlās cīņai uz dzīvību un nāvi, tikai kāda viena cilvēka gribai sekodami! Viņi to pamestu, ja paši nebūtu gribējuši doties kaujā.

— Zemnieki zināja, kas tos sagaida!

Vai patiešām viņam nav ne līdzcietības pret nelaimīgajiem, ne nožēlošanas jūtu?

Nožēlošanas? Nē! Viņš no sava neatkāpjas. Viņam taisnība.

— Pasaulē visam jābūt kopīgam!

Vairāk viņš neteica ne vārda.

Cilvēki, kuri Minceru redzēja bendes rokās, bija dziļi pārliecināti, ka tik baismīgu nelabojamibu var izskaidrot vienīgi ar paša sātana iejaukšanos.

Viņš velti iespītējies. Viņam neļaus nomirt kā varonim. Viņš bez iemesla mierina sevi ar cerībām, ka ies nāvē kā Vecās derības pravietis, kas, no bendēm

nebaidīdamies, met nepielūdzamajam valdniekam sejā savus briesmīgos pareģojumus. Viņš pārāk bieži runājis par gatavību nolikt galvu par savu mācību, aicinājis būt drosmīgiem un pašaizliedzīgiem. Bet lai necer, ka ar savu stūrgalvību iegūs pār pretiniekiem virsroku. Lai kādas pūles bendēm sagādātu, tie, atstājuši moku kambari, nesteigsies brāļiem zemniekiem pastāstīt par viņu velna apsēstā vadoņa pārcilvēcīgo izturību. Vai arī viņš gaida, ka nāves soda izpildīšanas diena izvērtīsies par viņa uzvaras dienu? Vai jau redz sevi soda vietā, atgrūžot garīdznieku, kurš tam sniedz pretim krustu? Viņu ielenc tūkstošgalvīgs pūlis, un viņš visu acu priekšā sagaida nāvi nesatricināmā pārliecībā par savu taisnību?

Bet tas nenotiks. Viņu nožņaugs tieši te, akmens maisā, vai arī rītausmā aizvilks uz veco dīrātavu un nobeigs uz smirdošās zemes. Un neviens, izņemot kādus desmit neizgulējušos, īgnus jātniekus, nebūs viņa pēdējo mirkļu liecinieks.

Viņa sātaniskā mācība saindējusi ļoti daudz cilvēku. Tie viņā saskata augstākās taisnības sludinātāju. Ja firsti Minceru tikai vienkārši nogalinās, viņi paši savām rokām uzliks tam galvā mocekļa vaiņagu. Skaidrs, šādu kļūdu firsti nepieļaus. Mincera nāvei jābūt nožēlojamai. Notvertajam dumpiniekam jāparāda sevi kā vāju, bailīgu un mazdūšīgu gļēvuli. Viņam, kurš visu mūžu musinājis ļaudis nepaklausīt valdītājiem, jākļūst par pazemības paraugu. Bet galvenais — jāatzīst, ka viss, ko tas sludinājis, ir maldi. Pēc iznīcinošās sakāves — tā bijusi paša dieva vēlēšanās! — viņā nav palikusi ne drusciņa vīrišķības, viņam aiz bailēm ļodzās ceļi un viņš pat zaudējis runas spējas. Tieši tā jānobeidzas dumpinieku vadonim. Nožēlas nomākts, viņš pieņem nāvi kā taisnīgu un pelnītu sodu.

Tam piekrita visi: gan dedzīgais katolis hercogs Georgs, gan Luteram uzticīgais Mansfeldes Albrehts. Zemnieku sacelšanās drīzākas un galīgas sakāves intereses prasīja, lai Mincers mirtu tieši šādā veidā. To viņam arī neslēpa. Lai viņš izturētos kā izturēdamies, kā varonis un moceklis nenomirs. Viņam sagatavots cits liktenis. Protams, viņš var sevi pasargāt no liekām ciešanām un atrisinājumu paātrināt. Sākumā Minceram pat deva cerības, ka to apžēlos, ja no savas mācības atteiksies. Tomass pasmīnēja. Viņi sacirta gabalos neapbruņotus zemniekus tikai aizdomās, ka tie jūt līdzi nemierniekiem, bet viņam, kuru uzskatīja par galveno pave-dinātāju, apsola žēlastību. Patiesībā tie ir neveikli meli.

Mincers zināja, ka no ešafota viņš nevarēs griezties pie tautas, ar viņu izrēķināsies bez svešām acīm. Ienaidniekiem vajag, lai viņš nomirtu, savu rīcību nožēlojis, un tie darīs visu, lai mirušo apmelotu.

Vai nāviniekam nav vieglāk, ja var būt pārliecināts, ka tas kaut soda vietā izrādīsies uzvarētājs un ar savu izaicinošo drosmi pārsteigs ļaudis? Bet vai tad tam, kurš nolemts spīdzināšanai slepenā tiesā un sodīšanai ar nāvi visā klusībā, vēl kas cits atliek kā bezgalīga ticība savam izraudzītajam mērķim?

Mansfeldes grāfs Ernsts pierādīja savas sevišķās tiesības uz gūstekni. Viņam ar Minceru veci rēķini. Kurš vēl var palielīties ar tik ilgu un nesamierināmu naidu pret alštetieti? Pat nelaiķis kūrfirsts bija atzinis, ka Ernsts likumīgi prasa gandarījumu. Kuru vēl Mincers tik bieži un tik nelietīgi apvainojis? Kuram tas sūtīja tik nekaunīgas un riebīgas vēstules? Kura zemēs jauca prātus zemniekiem un kalnračiem? Uz kurieni gribēja vest savas bandas? Un, beidzot, kura pavalstniekiem nometnē lika nocirst galvas?

Tikai pirms trim dienām Mincers savu izaicinošo vēstuli Ernstam bija beidzis ar draudiem, ka drīz ieradīsies Heldrungenē. Un tagad šeit pratināšanā nekautrējās atkārtot, ka strīdā ar grāfu taisnība viņa pusē. Vai šim ķecerim un dumpiniekam ir vēl kāds nāvīgāks ienaidnieks nekā Heldrungenes īpašnieks?

Kad noskaidrojās, ka Frankenhauzenes bende stūrgalvi nespēj salauzt, firsti piekrita Ernsta prasībai. Lai viņš pievāc Minceru uz savu pili un dara ar viņu, ko grib. Taču lai nepārcenšas, garu izlaist Mincers drīkst tikai nāves soda izpildīšanas dienā.

Pie plaukstām cieši savilktās rokas piesēja ratu pakaļā. Par viņu rūpējās: kad klups un kritis, nevar pieļaut, ka galva vilktos pa zemi. Tā Heldrungenē var aizvest tikai plikus kaulus. Priekšā bija garš ceļš.

Bija agrs rīts. Landsknehti, drūzmēdamies ap gūstekni, apmainījās piparotiem jokiem.

Ernsts strauji apturēja zirgu. Viņš ar saviem pavadoņiem — krāšņi tērpušos bruņinieku un kalpu kavalkādi — apstājās pie pašiem ratiem. Grāfs, atdarinādams heroldu, iesaucās, cik vien viņa plaušām bija spēka:

— Tomass Mincers, dieva karotājs ar Gedeona zobenu, netaisno iznīdētājs, dodas uz Heldrungeni!

Un, atskanot vispārējiem smiekliem, viņš pavēlēja sākt kustēties. Kāpēc vedējs nolicis pātagu? Vai viņš domā, ka tā kunga sūtnis netiks viņa cisām līdzi? Ļaujiet skolotajam maģistram izlocīt kājas, kā nākas, citādi tās viņam no spāniešu zābakiem pamatīgi notirpušas!

Viņš nevarēja paskriet. Pakrita. Viņu vilka vilkšus. Viss ceļš bija vienās grambās. Izrādās, ka atraut cilvēkam roku delnas nemaz nav tik vienkārši. Apturējuši pajūgu, spārdot kājām un bikstot ar pīķiem, viņu piespieda piecelties un, skaļi skubinādami, dzina tālāk.

Šis uzjautrinājums Ernstam gāja pie sirds. Viņš visu laiku grieza zirgu uz gūstekņa pusi. Ernsts nepiekusa ņirgāties.

— Nu, praviet, vai braucam uz Heldrungeni? Protams, tev, kurš tik vienkārši sarunājas ar dievu, nieka lieta pareģot nākotni. Tavas parādības tevi nav piekrāpušas. Šoreiz tu patiesi esi bijis gaišreģis. Tu draudēji, ka ieradīsies pie manis viesos, un turi vārdu!

Brīžiem rati kustējās lēnāk. Mincers tikko tenterēja līdzi.

Pēc vairākām stundām, kuras bija garas kā mūžīgās mokas, Tomass ieraudzīja Heldrungeni. Augsts pakalns, varenas sienas, apaļi, smaili torņi. Ernsts, paskubinājis zirgu, paauļoja garām Minceram. Ar strauju kustību viņš norādīja uz pili.

— Vai tāda tā rādījās tavos sapņos?

Viņam sarīkoja svinīgu sagaidīšanu. Viss Ernsta karaspēks, ar ūsainajiem lielgabalniekiem sākot līdz pēdējam zeņķim ieročnesējam, stāvēja savās vietās.

Paceļamais tilts bija nolaists. Ceļmala vietvietām slaistījās dīkdieņu pulciņi.

— Brauc! Brauc!

Kad rati aizdārdināja pāri tiltam un iebrauca vārtos, kāds jokdaris uz āksta svilpes nospēlēja jautru dziesmiņu.

Ernsta kalpi centās, kā vien mācēja.

— Pats Alštetes sātans pagodinājis pili ar savu apmeklējumu! Jaunais Dāniels ieradies, kā apsolīja! Esi sveicināts!

Pie kāda torņa, gaidot gūstekni, pastaigājās sārts spēkavīrs ādas skotelē.

DIVDESMITS NODALA NE VIENMĒR UZVAR DZĪVIE

Viņu bija vesela varza: Mansfeldes grāfs un krietns desmits muižnieku, kuri, tāpat kā Apels fon Ebelēbens, kāroja izgāzt savas dusmas uz Minceru par nodedzinātajām muižām un pilīm. Ernsts firstiem bija apsolījis par katru cenu panākt Mincera atteikšanos no saviem uzskatiem. Dumpinieku vadonim savi grēki jānožēlo.

Viņi bija Joti nepacietīgi. Tiem šķita, ka bende nerīkojas pietiekami stingri. Ernstu un tā rokaspuišus vairāk par visu izveda no pacietības Mincera runas. Viņš ar velnišķīgu ietiepību un niknumu turpināja aizstāvēt savu taisnību. Apbrīnojama nekautrība! Pat atrazdamies Ernsta rokās, viņš nebaidījās atkārtot: triecienā ieņēmuši Heldrungeni, sacēlušies un visa kopiena būtu

Ernstu tiesājuši un nocirtuši tam galvu. Viņš neizrādīja ne mazāko patiku atsacīties. Benžu nevarība kļuva acīm redzama.

Viņu atkal mēģināja pārliecināt. Viņam jāpadomā par citiem. Viņš taču redzēja, par ko izvērtās kauja pie Frankenhauzenes — par īstu slaktiņu. Viņa varā ir izbeigt briesmīgo slepkavošanu. Viņš uzrakstīs mīlhau-zeniešiem vēstuli, uzaicinās cīņu neturpināt un paļauties uz firstu žēlastību. Viņš var piebilst dažas rindas par sievu un dēlu. Vai tad to liktenis viņu nemaz neuztrauc? Ko viņa, novārgusi grūtniece ar gadu vecu bērnu uz rokām, iesāks, kad pilsētu atļaus izputināt un izlaupīt?

Kāpēc viņu tik neatlaidīgi pierunā? Varbūt tādēļ, ka tos biedē Mīlhauzenes draudīgie lielgabali?

Viņam labprāt nāca pretī. Ja pats negribot vēstuli rakstīt, lai parakstot jau sagatavotu tekstu. Tribunāla rakstvedis Kristofs Lauens nesteigdamies, atdalot katru vārdu, nolasa «Tomasa Mincera atvadu vēstuli Mīlhauzenes kristīgo kopienai un maģistrātam». Kas par viltīgu blēdi! Viņš droši vien ļoti rūpīgi iedziļinājies somā atrastajās Tomasa piezīmēs — viena otra vieta izskanēja gandrīz kā paša izteikta.

Mincers, kā redzat, uz visiem laikiem šķiroties no saviem dārgajiem brāļiem, pilnībā padodas visaugstākā gribai. Viņam ar nāvi jāizpērk tumšās tautas ļaunprātīga izmantošana, uz ko pamudinājusi tikai pašlabuma iekāre, kura pazudina arī dieva taisnību. Viņš, Mincers, izjūt savā sirdī apmierinājumu, ka tas kungs rīkojies tieši tā un ne citādi. Tādēļ viņa nāve lai mīlhauzenie-šus neuztrauc. Viņš tos draudzīgi lūdz atstāt viņa sievai visu mantu, drēbes un grāmatas un nedarīt tai ļaunu.

Tas tikai sākums. Galvenais bija pavisam kas cils. Mincers norūpējies, kaut viņa dārgie brāļi neciestu tādu pašu neveiksmi kā zemnieki. Viņš paskaidro sakāves iemeslu: sacēlušies vairāk meklējuši pašlabumu nekā taisnību. Viņš mīlhauzeniešiem ieteic visu lietišķi apsvērt un pašiem nekļūt par savu likstu vaininiekiem. Lielais slaktiņš pie Frankenhauzenes izdzēsis vairāk nekā četrus tūkstošus dzīvību. Nejūtiet pret kādu naidu un ilgāk vairs nekaitiniet valdniekus. Bet vairāk par visu sargieties no asinsizliešanas!

Visi mīlhauzenieši nav dumpinieki. Pilsētnieku vairums dumpi neatbalstīja un tam pretojās. Bet, lai ari viņus nepiemeklētu nelaimīgo zemnieku liktenis, vajag pilnīgi atteikties no visiem dumpīgajiem izlēcieniem un izlūgties firstu žēlastību. Ar šo vēstuli viņš grib atvieglot sirdi no smagas nastas un brāļiem ieteic sacelšanos izbeigt, lai vairs nelītu nevainīgo asinis.

Lauens beidza lasīt. Tomass aiz niknuma vai nosmaka. Ne velti viņš arvien teicis, ka nav tik nekrietna paņēmiena, ko tirāni neizlietotu! Tiem vēl par maz, ka pēc dažām dienām viņu nosviedīs uz bendes bluķa, tie grib viņu pataisīt par atkritēju un gļēvuli. Sak, redziet, ko jūsu jaunuzradies pravietis vērts: viņam tikko vēl sāka saskaitīt ribas, kad viņš jau sabruka uz ceļiem, sāka nožēlot grēkus un, vēl ļaunāk, uzņēmās apkaunojošo atkritēja un miera nesēja lomu, lai ļaudis uzmudinātu izlūgties no valdniekiem žēlastību!

Vai tiešām kādi vientieši uzķersies uz šīs makšķeres? Vai tiešām šim viltojumam noticēs? Vai tad tik grūti saprast, ka vēstule nav rakstīta ar viņa roku, bet paraksts, ja tāds tur būtu, ir viltots?

Viss izdomāts jau iepriekš. Neviens neatdarinās Min-cera ķeburus. Kāpēc? Ir daudz vienkāršāka izeja. Vēstulē paredzēts teikums, ar kuru Mincers karsti mīļotajiem brāļiem paziņo cilvēka uzvārdu, kurš pēc viņa lūguma, viņam diktējot, šo atvadu vēstuli uzraksta. Tas ir Kristofs Lauens. Kas tur ko neticēt. Gūsteknis ilgas stundas no vietas atradies bendes rokās un spalvu, protams, nevar noturēt. Bet, kas attiecas uz saturu, tad tam ir savs izskaidrojums: cietumnieks dziļā grūtsirdībā, miesīgi un garīgi salauzts, atzinis savu nodomu veltīgumu, aicina bezjēdzīgo cīņu izbeigt.

Lai Mincers bezspēcīgās dusmās kaut pārsprāgst. Nodomātais tiks izpildīts.

Bet arī tas vēl nav viss. Stāvoklis zemē joprojām paliek nopietns, un firsti nevēlas gaidīt, kamēr bendēm beidzot izdosies Minceru piespiest atteikties. Laiks negaida. Ārkārtīgi nepieciešams, lai dumpinieku vadonis nožēlotu savus grēkus tieši tagad un pasludinātu savu mācību par maldīgu. Mincers nepiekāpjas? Ja Mincers negrib savus grēkus nožēlot, iztiks arī bez viņa. Raksts jau sagatavots.

Daudzu muižnieku klātbūtnē tas pats Kristofs Lauens it kā pierakstījis Mincera «labprātīgu atteikšanos». Jā, dižciltīgi muižnieki, no kuriem daudzus Mincers nekad nav ne acīs redzējis, ar savu goda vārdu apstiprina, ka bijuši liecinieki, kad Mincers no brīva prāta, nepiespiests, atteicies no saviem uzskatiem. Viņš atzinis, ka sludinājis melus, kad musinājis neklausīt valdniekiem. Viņš kūdījis ļaudis uz pārsteidzīgu dumpi. Par to visu viņš lūdz piedošanu, jo vara ir no dieva un cilvēkam tai jāpadodas. Viņš atsakās arī no saviem kļūdainajiem uzskatiem par svēto sakramentu, vēlas atgriezties baznīcas klēpī un nomirt kā godīgs katolis. Atsakās, atsakās, atsakās . ..

Velti viņš domā, ka bez viņa paraksta liecība būs apšaubāma. Kurš tad varēs ieskatīties oriģinālā? Un vai tad spiestuvju mašīnu laikmetā parakstam vispār kāda nozīme? Paies dažas dienas, un visā Vācijā būs izplatīts simtiem «Tomasa Mincera atteikšanās» skrejlapu. Desmiti dižciltīgu uzvārdu, simtiem novilkumu. Jaunā ziņa ies no mutes mutē. Sagūstītais alštetietis atsacījies!

Ko viņš galu galā vēl cer? Kāpēc ar pēdējiem spēkiem turpina nevienādo, bezcerīgo cīņu? Viņu tik un tā apkaunos kā atkritēju, un dažādu pilsētu drukātavas varas iestāžu uzdevumā «Mincera atteikšanos» tikpat iespiedīs. Ar savu ietiepību viņš tik kaitina bendes.

Dažreiz cietumnieks var mierināt sevi ar cerību, ka viņa nelokāmība tribunāla priekšā, viņa vīrišķība un uzticība biedriem saglabāsies vismaz tiesas protokolos. Mincers sevi nemānīja. Atgadījumi ar «Atvadīšanās vēstuli» un «Atteikšanos» bija pietiekami pārliecinoši. Ienaidnieki viņu grib apmelot un pazemot. Viņš to saprata jau pratināšanas sākumā. Neviens nerūpējās, lai pareizi pieraksta visu, ko viņš saka. Rakstvedis ķērās pie spalvas tikai tad, kad tam pavēlēja, un pierakstīja nevis Mincera atbildes, bet īsu un sagrozītu kāda tribunāla locekļa pārstāstījumu. Bieži viņš klusēja, un tad viņa vietā runāja Mansfeldes Ernsts vai Kristofs Lauens, kas, parakņājies papīros, pats atrada vajadzīgo atbildi.

Viņi zināja ļoti daudz. Viņus interesēja viss: ne tikai pēdējie notikumi, bet arī tāla pagātne, mācību gadi, dzīve Ašerslēbenē un Hallē, vecas, gandrīz aizmirstas pazīšanās. Ziņas bija saraustītas, un tomēr reizēm tās pārsteidza Minceru ar savu pareizību. Likās, izspiegotāju bijis vairāk, nekā viņš domāja.

Viņš bieži nokļuva grūtā stāvoklī, kad negaidīti atklājās, ka lietas, ko bija zinājuši tikai nedaudzi cilvēki, vairs nav nekāds noslēpums. Bija rūgti uzzināt, ka biedri, kuriem vajadzēja atrasties tālu, arī nokļuvuši ienaidnieku nagos un spīdzināšana daudziem no tiem atraisījusi mēli. Pēc Frankenhauzenes kaujas un vispārējām tvarstīšanām gūstekņu skaits pieauga neticami strauji. Izrēķināšanās bija ātra, un tomēr rakstvežiem darba pietika: parastā pratināšana un galvenais — līdzdalībnieku vārdi. Protokoli bija īsi, bet arī tad to sakrājās veseli kalni.

Tā bija cietsirdīga un nekrietna spēle. Mansfeldes Ernsts un Kristofs Lauens ņirgājās par gūstekni ar neslēptu baudu. Viņš stūrgalvīgi negrib nosaukt nevienu «Izredzēto savienības» locekli? Viņi nospļaujas par tā klusēšanu. Viņiem ļoti labi zināms, kas ietilpa savienībā, kas bija barveži, kas glabāja pie sevis sarakstus. Bartels Krumps, Pēteris Varmuts, Baltazars Štūbe-ners un desmiti citu. Viņi nebūs slinki un uzskaitīs tos pratināšanas pārskatā. Lai ikviens rakstu pratējs izlasa, cik viegli Tomass Mincers izdevis savus domu biedrus pat nespīdzināts, bet vienkārši bailēs par savu ādu. Viņiem, protams, zināms, ka Ceiss nav bijis savienībā, taču pieminēs arī viņu: sak, Mincers nav aizmirsis pateikties šoseram par ilgo aizstāvību. Gan jau viņi pacentīsies: alštetiešiem un mīlhauzeniešiem būs savu iemīļoto sludinātāju ko atcerēties.

Viņš neko nevēlas pastāstīt par Cvikavā atstātajiem sazvērniekiem? Bet arī tas viņam nelīdzēs. Viņiem ziņots, ka tam bijusi neliela ķilda ar brāļiem Gerbhar-diem. Jā, tie pazīstami kā uzticami pilsoņi un nelien nekādās slepenās sapulcēs. Jo labāk, tagad nodrukās visai zemei, ka Tomass Mincers viņus uzdevis par saviem līdzdalībniekiem. Paskat, kāds viņš tikai nav: arī pirms nāves noslēdz personiskus rēķinus un apmelo nedrau-gus! Viņš var būt pārliecināts, ka ir brāļi Gerbhardi, ir citi, kuri tiks uzskaitīti viņa liecībā, neizturēsies pret viņu labvēlīgi un taisnodamies pateiks vairak, nekā zinās.

Velti viņš krata galvu un negrib atcerēties savus sakarus ar Ekolampādu un Hugvaldu. Vai tie viņu sūtīja pie Kletgavas zemniekiem, vai ari viņš devās uz turieni pēc paša gribas? Viņš klusē? Nekas, viņiem tik un tā būs patīkami izlasīt skrejlapā «Mincera atzīšanās», ka viņi to nosūtījuši pie dumpiniekiem.

Viņš līdz apnikumam tiepdamies apgalvo, ka pēc atgriešanās no Dienvidvācijas nav sarakstījies ar Bāzeles ķeceriem. Taču ir drošas ziņas, ka tas nav taisnība. Kur paslēptas vēstules?

Viņš noliedz, ka tādu vispār būtu? Bet viņi, paldies dievam, zina, kā ierakstīt viņa atbildi: Ekolampāda un Hugvalda vēstules glabājas maisā pie viņa sievas. Jā, tieši tā. Lai mīļais vīriņš, ar atzīšanos gribēdams atvieglot savu likteni, iejauc šai lietā arī viņu un pats dod iemeslu izkratīt neģēli, kā nākas, kad to Mīlhauzenē sagrābs aiz brunčiem!

Drebošām rokām doktors Martins attaisīja jaunu vēstuli. Tā ziņoja par sazvērnieku sakāvi pie Frankenhau-zenes un Mincera noķeršanu. Viņš nokrita ceļos un ilgi un dedzīgi lūdza dievu. Viņu sagrāba vētrains, nevaldāms prieks. Pēdīgi visaugstākais pasludinājis savu spriedumu!

Viņš drudžaini ķērās pie spalvas. Savu jauno sacerējumu Luters nosauca «Šausmīgs notikums un tā kunga sods Tomasam Minceram». Tas kungs nosodījis visu, ko darījis Mincers, šis asinskārais pravietis, kurš visur sēja nāvi: tā mācību, tā rakstus, tā bandas! Viņš, Luters, griežas pie visiem dārgajiem vāciešiem. Viņa pienākums brīdināt tos, kuri vēl turpina rīkot nekārtības un piedalās dumpī, un iedvest tiem bailes. Viņš grib attaisnot un mierināt tos, kuri spiesti panest nedzirdēto postu. Nešaubieties, tas kungs dumpiniekus nolād un soda! Vēl nesen tie lielījās, it kā izpildot dieva gribu, bet tagad jau tūkstošiem guļ satriekti pīšļos. Ja ar viņu muti būtu runājis dievs, tad tas, protams, nebūtu noticis! Ja jau Mincers pieveikts, tad ir skaidrs, ka viņa personā, slēpdamies aiz dieva vārda, runājis un darbojies pats sātans! Lielākas skaidrības labā viņš, Luters, šeit pievieno dažas Mincera vēstules. Lai visi saprot, ka tādu tas kungs ilgāk vairs nespēja paciest!

Stāstīdams par kauju pie Frankenhauzenes, Luters notikumus attēloja pēc sava prāta. Miera nesēja lomā viņa izpratnē, saprotams, uzstājās Albrehts: kristīgo jūtu skubināts, tas centies asinsizliešanu novērst. Viss būtu beidzies ar labu, ja neiejauktos Mincers: viņš ar savām runām novedis zemniekus uz maldu ceļa. Un te ir iznākums: uzreiz vairāk nekā pieci tūkstoši nonāvēto! Bet savas dvēseles zemnieki pazudināja uz mūžu mūžiem. Un kas iznāca no jūsu vārdiem, lielie kūdītāji? Jūs lielījāties, ka jūs, dieva ļaudis, nomētāsit ienaidniekus ar cepurēm un pretinieku lodes aizsviedīsit atpakaļ. Kur nu ir Mincera svārku stērbeles, ar kurām tas nosolījās lodes saķert? Tas kungs visas pasaules priekšā Minceru un viņa līdzdalībniekus notiesājis un nosodījis!

Luters neiztika ari bez liekulīgiem vārdiem. Viņš šīs rindas nerakstot tāpēc, ka par Mincera nelaimi priecātos. Viņš vēlas brīdināt pārējos dumpiniekus, pārliecināt tos, lai ir paklausīgi, lai tos nepiemeklētu līdzīgs liktenis. «Es ļoti ciešu, ka tik briesmīgi piekrāptie zemnieki pazudināti kā miesīgi, tā garīgi, taču tai pašā laikā arī priecājos: tas kungs pasludinājis savu spriedumu un visu izšķīris! Tagad mēs skaidri zinām, ka nešķīstie gari sludinājuši viltus mācību, kas dievam nebija patīkama un ko viņš nolādējis!»

Tiesa, viņu uztrauc, ka zemnieki savā neprātā tā apstulbuši, ka neko neredz un nedzird. Nelīdz ne sprediķi, ne rakstiski vēstījumi. Luters griežas pie tiem, kuru rokās ir vara. Ja tie paturēs virsroku, lai nekļūst augstprātīgi. Visaugstākais dos tiem uzvaru nevis tādēļ, ka viņi ir taisnie, bet tādēļ, ka grib sodīt zemniekus par nepaklausību.

Tagad, pēc sagrāves pie Frankenhauzenes, Luters lūdza apžēlot gūstā saņemtos un labprātīgi padevušos. Viņš pats uzvarai pārāk neticēja un baidījās, kņ, atbildot uz cietsirdīgu rīcību, izcelsies jauns nemieru vilnis: kungiem jābūt pret gūstekņiem žēlsirdīgiem, lai «laiki nemainītos un dievs no jauna nepiešķirtu zemniekiem uzvaru».

Likās, nekāda vara pasaulē viņu vairs nepiespiedīs runāt. Zilās, sakodītās lūpas bija cieši sakniebtas. Viņš bieži zaudēja samaņu. Vai tiešām ilgās spīdzināšanas dēļ viņš pavisam pārstājis atsaukties uz apkārtējo vidi? Bet reiz viņš tomēr pārvērtās vienā acumirklī: acīs iekvēlojās agrākā liesma. Atkal Luters! Un vai tad tas maz varēja notikt, ka Tomass uz nāves sliekšņa vairs nesadzirdētu melnā Vitenbergas kraukļa ķērcienus?!

Pratināšana skāra tālos 1522. gada notikumus. Klātesošos interesēja viņa tikšanās ar Luteru. Sākumā Tomass nesaprata, ko no viņa grib. Un tad atkal tiek pieminēts «Vēstījums Saksijas firstiem par dumpīgo garu»! Tagad viņam jautā, kā tie strīdējušies par attiecībām pret valdniekiem, par tām sarunām, kad Luters, kā viņš dižojas, sadevis Alštetes sātanam pa skaustu. Sis doktors Līgners bezkaunīgi melo! Viņš gadiem ilgi sapņojis nosodīt Mincera mācību. Viņam nekas neriebās — ne apmelojumi, ne slepenas sūdzības. Viņš pat miegā redzēja, kā aizdurvē salasījušies Vitenbergas gudrinieki spriež Minceram tiesu. Viņš par katru cenu gribēja redzēt sevi kā uzvarētāju. Taču tas viņam neizdevās!

Uztraucies Tomass vēlreiz atkārtoja, ka Luters melo. Protams, viņš bijis pie tā Vitenbergā, bet tajās reizēs par kurām runā Luters, viņa cellē bija Stībners un Storhs. Mincers tur nav bijis. Nekad visā savā mūžā firstu iztapoņam nav izdevies sadot alštetietim pa skaustu. Tam viņam rokas par īsām!

Visus pārsteidza dedzība, kādā pusdzīvais cietumnieks pēkšņi ierunājās par ne sevišķi svarīgām lietām. Ko pašreiz vairs nozīmēja šīs tikšanās, kad pats Mincers, notverts pēc dumpja sakāves, nekautrēdamies atzinās, ka viņa mērķis bijis nodibināt vienlīdzību, mantas kopību un iznīdēt valdniekus?

Saprotams, būtu ļoti kārdinoši uzzināt, kā Ernsts ar savu niknāko ienaidnieku izrēķinās, kādus spīdzināšanas veidus tam izdomā. Taču šī ziņkāre palika neapmierināta. Mansfeldes grāfs nesliecās stāstīt, kas viņa moku kambarī notiek. Bende atzina par labāku klusēt pat pie alus kausa. Torņa uzraugs, kura pagrabā Mincers tika turēts, gan bija runīgāks, bet viņš pats gandrīz neko nezināja. Viņš tikai varēja apliecināt, ka no akmens maisa cietumnieku atveduši tikko dzīvu. Dievs zina, ko tur ar viņu darījuši, bet uz viņu bijis baigi skatīties. Viņu dedzinājusi kāda iekšēja uguns. Visu laiku prasījis dzert. Reiz uzraugs aiz ziņkāres pasniedzis tam tik daudz ūdens, cik tikai prasījis. Mincers citu pēc citas izdzēris divpadsmit milzu krūzes.

Pratinātāji steidzās. Grāfs Ernsts firstiem bija apsolījis, ka piespiedīs Minceru atteikties no savas mācības. Tas vēl arvien pretojas? Hercogs Heldrungenes īpašnieku izzoboja: vārdos viņam viss veicas daudz labāk nekā darbos!

Izmeklēšana nebija pabeigta. Daudzi svarīgākie jautājumi palika nenoskaidroti: ar kuru no Švarcvaldes zemnieku barvežiem Mincers bijis saistīts, ko viņš sadomājis Nirnbergā, ko meklēja Prāgā, kurus Cvikavas pilsētniekus ievilka savā sātaniskajā savienībā? Bet ko tas perināja Ašerslēbenē un Hallē? Par sazvērestību viņiem viss skaidrs. Bet kas bija viņa līdzdalībnieki? Kuri tie ir? Tomass nosauca dažus vārdus. Grāfs negribēja ticēt savām ausīm. Cietumnieks sāk liecināt! Prieki bija pāragri: nākamajā pratināšanā Mincers atkal klusēja.

«Tomasa Mincera atzīšanos» brūvēja lielā skubā. Tā liecināja par sasteigtību, daudz kas bija paveikts rupji un nepārdomāti. Tai uzrakstīja agrāku datumu un kopā ar «Atvadu vēstuli mīlhauzeniešiem» un «Atteikšanos» pavēlēja spiestuvei steidzīgi salikt. Firsti nepalaida izdevību Ernstu pazobot. Acīm redzot, Mincers ir ciets rieksts. Nokaitinātais grāfs aizmirsa visu godbijību. Ko īsti no viņa grib? Viņš apsolīja, ka gūsteknis nožēlos savus grēkus, un turēja vārdu. Te taču ir «Tomasa Mincera atteikšanās» un viņa «Atzīšanās» melns uz balta! Kas tad vēl, izņemot kādus desmit cilvēkus, kuri ieinteresēti turēt muti, zina īsto patiesību, kā cietumnieks moku kambarī izturējies? Mincers jāsalauž un jāpiespiež nožēlot? Tas arī noticis. Rakstveži laikā prata izlabot benžu neizdarību.

Firstu apvienotais karaspēks virzījās uz Mīlhauzeni, Tam nopakaļis kā milzīga, melna aste aizstiepās ugunsgrēku dūmi. Ciemu vietā palika vienīgi krāsmatas. Pār karātavām riņķoja kraukju bari. Ap steigā sanaglotiem ešafotiem ložņāja izkāmējuši suņi. Līķi ilgi nogulēja neaprakti. Pat ļaudis, kuri sazvērniekus neieredzēja, šausminājās par uzvarētāju baismīgo cietsirdību. Ri-hels rakstīja Luteram: ja firsti sodīšanu tā vēl turpināšot, pēcnācējiem palikšot tikai neapdzīvots tuksnesis. Klīda valodas, ka Frankenhauzenē firsti salaupījuši vairāk nekā trīssimts tūkstošus guldeņu. Viņi citu neko nedarot kā tikai laupot un slepkavojot.

Savam draugam atbildēdams, Luters pateicās par ziņām, ko tas sniedzis par Minceru. Jā, viņš pastāvīgi interesējoties par tā likteni, kārojot noskaidrot visus sīkumus, kā Mincers notverts, «jo ļoti noderīgi zināt, kā uzpūtīgais sātans izturējies». Viņš lūdza visizsmeļošākās ziņas. Bet, kas attiecas uz zemnieku likteni, vai tad ir vērts par to raizēties? Saprotams, žēl, ka pret tiem izturas tik bargi. Bet ko lai dara? Cilvēkiem ir jātrīc un jādreb — tāda ir dieva griba. Tas ir vismazākais ļaunums. Pretējā gadījumā sātans nodarīs vēl lielāku postu. Svētajos rakstos taču teikts: «Kas ņem zobenu, no zobena aizies bojā!» Viņš Rihelu mierināja: «Nemociet sevi, redzot kungu nežēlību. Tas viss zemniekiem nāk par labu. Daudzi aiz bailēm turpmāk atturēsies celt dumpi.»

Stipri ir Mīlhauzenes mūri un draudīgi tās lielgabali. Bet kādēļ tik gausi gatavojas pret aplenkumu? Kaut arī vēlu, Pfeifers saprata, ka tikai kopēja rīcība ar citu novadu nemierniekiem var nodrošināt uzvaru. Vēstījumā, kuru pilsētas vārdā nosūtīja Frankenes zemniekiem, lūgums pēc palīdzības bija pamatots ar visai zīmīgu piebildi: ja mūs sakaus, tad tāds pats liktenis piemeklēs arī jūsu vienības!

Viņš vēl līdz aizsmakumam teica kareivīgas runas un ar skaļu piekritēju baru apstaigāja ielas, taču viņa dziesmiņa jau bija nodziedāta. Mūžīgajā domē, kura vēl nesen Pfeiferu atbalstīja, virsroku bija guvis citāds noskaņojums. Patricieši bija pratuši Mūžīgās domes vairākumu pārliecināt, cik aplama būtu pretošanās. Viņiem ļoti bija noderējusi ziņa, ka firstiem pievienojies kūrfirsts Johans ar saviem bruņiniekiem un algotņiem.

Tagad apvienotā karaspēka lielums sasniedza milzu skaitli, divpadsmit tūkstošus viru, no kuriem trešdaļa bija jātnieki. Vai Mīlhauzene noturēsies pret šādu pārspēku?

23. maijā uz ienaidnieka nometni nosūtīja sūtņus. Firsti uzstādīja tikai vienu vienīgu prasību: pilsētai jāpadodas bez ierunām. It kā mīlhauzeniešiem visi lielgabali jau būtu aizķīlēti, bet visi mūri un torņi gulētu drupās! Kāpēc brīvajai impērijas pilsētai tik dārgi jāsamaksā par dumpinieku saujiņas untumiem? Sūtņi nebija pilnvaroti tik bargus noteikumus pieņemt. Nav pilnvaroti? Nu to viņi vēl nožēlos! Visi, no maza līdz lielam, ceļos nometušies, lūgsies piedošanu!

Priekšpilsētās firstu atbilde sacēla sašutumu vētru. Pfeifers vēlreiz mēģināja ietekmēt Mūžīgo domi. Viņam pavēlēja ciest klusu. Tieši šādu cilvēku dēļ kā viņš un Mincers mīlhauzeniešiem tagad esot jācieš. Lai viņš labāk nevārsta muti un aizvācas! Tad godīgiem pilsētniekiem, kas mīl kārtību, būs vieglāk vest sarunas.

Viņš nelika draudus atkārtot, jo vairāk tāpēc, ka bagātnieki, savākuši savu kalpu saimi, gatavoja kaut ko nelabu. Vai tie nedomā Pfeiferu aizturēt un izdot ienaidniekam? Naktī uz 24. maiju Heinrihs, atvēris vārtus, atstāja pilsētu. Kopā ar viņu no Mīlhauzenes aizgāja ap pieci simti cilvēku. Viņi sadalījās nelielos pulciņos, lai tumsas aizsegā aizlavītos garām pretinieku vienībām, kuras siroja visapkārt.

Firstu nometne apbrinojami ātri uzzināja par Pfei-fera bēgšanu. To bija pacentušies izdarit «krietnākie» mīlhauzenieši. Pfeiferam pakaļ tūlīt tika aizsūtīti veiklākie jātnieki ar labākajiem zirgiem.

... Viņi vilkās bezgalīgā virtenē. Vārti bija atvērti līdz galam. Sēru gājienā cits aiz cita no pilsētas devās ārā visi vīrieši, izņemot vienīgi grūti slimos un pie gultas saistītos večus. Pieprasīdami bezierunu padošanos, firsti savu karaspēku bija savilkuši tieši pie Mīlhauzenes. Iedzīvotājiem vajadzēja izlūgties sev žēlastību kā kungu visaugstākās labvēlības zīmi.

Iepriekšējā dienā pie firstiem bija nosūtītas meitenes un sievietes grēku nožēlošanas tērpos, baltās, rupjās drānās, vaļējiem matiem. Smiltīs nokritušas, viņas lūdza pilsētu saudzēt. Ap galvu tām bija vērmeļu vainagi. Ar viņām runāja visai atturīgi. Tēviem un brāļiem pašiem jānākot atzīt savu vainu. Tika pavēlēts sievietes un meitenes nometnē paēdināt. Baidīdamās no lands-knehtiem, viņas negribēja iet. Rūgtāka par vērmelēm daudzām kļuva tā maize, ar kuru tās pamieloja. Taču uzvarētājus netiesā!

Gariem spieķiem rokās, basām kājām un kailām galvām šoreiz klanīties firstiem gāja vīrieši. Pienākušiem pie nometnes, viņiem vajadzēja nomesties ceļos un gaidīt, līdz uzvarētājiem labpatiks viņus pagodināt. Firsti atauļoja un no saviem augstajiem zirgiem noklausījās lūgšanos. Mīlhauzeniešus piespieda mesties ceļos trīs reizes. Salīkuši un pazemoti viņi pasniedza firstiem pilsētas atslēgas.

Uzvarētāji augstsirdīgi apsolījās neatdot pilsētu izputināšanai un izlaupīšanai. Bet šī žēlsirdība pilsētai izmaksāja ļoti dārgi: tā zaudēja savu neatkarību, un pilsētai bija jāatlīdzina briesmīga summa — četrdesmit tūkstoši florinu.

25. maijā firsti iejāja Mīlhauzenē. Nākošajā dienā sākās asinsdzīres.

Savai kārtējai vēstulei Rihels pievienoja «Tomasa Mincera atzīšanos» un tā atvadu vēstījumu mīlhauze-niešiem. Luters palika ļoti neapmierināts. Firstu rokās Alštetes sātanam vajadzēja atzīties, ka viņa mācība ir no paša nelabā, bet atsaukšanās uz «tā kunga balsi» tikai māņi un blēdība. Mincera ārkārtīgi kaitīgos uzskatus vajadzēja nosodīt, kā pienākas. To nav izdarījuši! Bet ko tad no firstiem varēja sagaidīt! Katrs vilka uz savu pusi. Mansfeldes Albrehtam bija maza ietekme. Ernsts alka atriebties un gudroja visizsmalcinātākos spīdzināšanas paņēmienus. Bet landgrāfs vairāk rūpējās par kara laupījumu nekā par pratināšanu Heldrungenē.

Kaut gan landgrāfa karaspēkam bija luterāņu mācītājs, viņš pats bija pārāk nodevies ieraušanas kārei un kara lietām. Nav ko brīnīties, ka hercogs Georgs, šī Drēzdenes cūka, savus līdzbiedrus piemānīja un notēloja, it kā visu nelaimju cēlonis slēptos Mincera atkrišanā no pāvestiešu baznīcas! Bet vajadzēja uzsvērt pavisam ko citu! Tagad tie lielās, ka panākuši Mincera atteikšanos. Ap desmit dižciltīgu muižnieku uzdoti par lieciniekiem. Un tas arī ir viss! Kāpēc kādā Mīlhau-zenes baznīcā nesarīkoja publisku atteikšanos? Nē, tas viss noder tikai vientiesīšiem! Protokoli pielāgoti, kā iepatīkas, uzrakstītais izsvītrots un papildināts, Mincera īstie paskaidrojumi piebārstīti ar neveikliem izdomājumiem. Un šo mistrojumu uzdod par Mincera liecību! Viņi uzskata par savu nopelnu, ka palīdzējuši ķecerim nožēlot grēkus un to atgriezuši baznīcas klēpi. Bet palasiet «Atzīšanos» uzmanīgāk. Mincers nebaidās pateikt ienaidniekiem tieši acīs, ka visam jākļūst kopējam, bet kungi jāpadzen vai jāiznīcina.

Viņu mēģinājuši iztēlot par cilvēku, kurš it kā nodevis biedrus. Bet ar ko tie varējuši «viņa liecību» papildināt bez sensenis zināmām lietām? Viss, it viss, ko viņš teicis, nav vis nožēlošanas, bet stūrgalvības apliecinājums. Viņš nav atzinies par vainīgu nevienā noziegumā. Viņš tā arī nav pastāstījis ne par Cvikavu, ne par Prāgu, ne par desmitiem citu vietu, kur sēja jukas un vāca biedrus savai savienībai.

Alštetes sātanu viņi nav mācējuši pielauzt! Luters skaitās. Un te vēl Rihels ar saviem pārmetumiem: kungu cietsirdību, visiem dzirdot, nevajagot attaisnot. «Leip-cigā atklāti runā, ka sakarā ar kūrfirsta nāvi jūs esot sācis baidīties par savu ādu un cenšoties izdabāt hercogam Georgam, attaisnodams viņa rīcību.»

Ak, šie žēlsirdīgie un īsredzīgie morālisti! Citādas pamācības viņi no Lutera nesagaidīs. Viņš savam draugam uzrakstīja asu atbildi. Skaidrs, arī šoreiz viņam, Luteram, taisnība. Ja starp zemniekiem ir nevainīgi, tad dievs tos pasargās un izglābs. Bet, ja viņš to nedara, tad tie visi ir vainīgi, vainīgi vismaz par to, ka nav ļaundarus izdevuši un bijuši ar tiem uz vienu roku. Arī tad, ja zemnieki tā rīkojās aiz muļķības vai bailēm, tie tik un tā jāsoda. Luters uztraucās, ka dumpinieki nav nolikuši ieročus. Mums jālūdz dievs, lai zemnieki kļūtu paklausīgi. Ja viņi to nedara, tad nav ko žēlot. Lai tad lode svilpdama iedrāžas nepadevīgo barā! Ja tas nenotiks, zemnieki nodarīs tūkstoškārt lielāku ļaunumu.

Viņš dalījās savā sašutumā. Cik nemākulīgi firsti apgājušies ar Minceru! «Mincers nav pratināts, kā pienācās. Es būtu licis iztaujāt citādi. Viņa atzīšanās nav nekas cits kā visvelnišķīgākā nelabojamība... Tik nocietinātu cilvēka sirdi grūti iedomāties ... Kurš redzējis Minceru, var droši apgalvot, ka tas redzējis viszvēriskākā sātana iemiesojumu. Ak, kungs, ja jau šāds gars pārņēmis arī zemniekus, tad sen bija laiks tos nožņaugt kā trakus suņus!»

Daļa firstu karaspēka vēl atradās nometnē pie Ger-māras ciema. Tur ceturtdien, 25. maijā, no Heldrun-genes tika nogādāts Mincers.

Vajātājiem, kuri bija nosūtīti pa Pfeifera pēdām, laimējās. Viņš bija gribējis cauri Tīringas mežam aiziet pie Frankenes dumpiniekiem. Arī viņu atveda Germārā. Viņš nebija sevišķi runīgs, tomēr visiem zināmas lietas nenoliedza un aiz cita muguras neslēpās. Visi taču redzēja, ko viņš darīja, nebija nozīmes melot. Viņš izturējās vīrišķīgi un, neskatoties uz abu ķildu, neko tādu neliecināja, kas Minceram varētu kaitēt.

Bet Tomass par to nekā nezināja. Viņš nebija neko dzirdējis par Pfeifera novēloto mēģinājumu nodrošināties ar Frankenes zemnieku palīdzību, ne arī par viņa aicinājumiem drosmīgi sagaidīt ienaidnieka vienību triecienu. Tomasa acīs Pfeifers tā arī palika Jūda, kas pašlabuma dēļ nodevis kopēju lietu.

Savā nesamierinātībā, kas dedzināja kā bendes nokaitētās knaibles, Mincers smēlās spēkus līdz pat nāves stundai.

Tas bija tas pats Germāras ciematiņš, no kura viņš pirms nepilna mēneša rakstīja frankenhauzeniešiem iedvesmas un kaismes pilnu vēstuli. Toreiz šeit atradās zemnieku nometne.

Viņš ticēja uzvarai līdz pat pēdējam mirklim. Sakāve pie Frankenhauzenes vēl nenozīmēja, ka dumpiniekus piemeklējusi galīga sagrāve. Viņš cerēja, ka Frankenē un Elzasā atriebs arī par šo slaktiņu. Ja tikai viņi neļautos piekrāpties!

Viņu nemitīgi vajāja doma par vienotības trūkumu sacelšanās dalībnieku starpā. Vai tiešām viņi nepārvarēs šo liktenīgo atpalicību, kad par apvārsni uzskata tikai sava tīruma ežu, bet cīņas gars izgaist jau aiz dzimtā ciema žoga? Viņš ļoti labi atcerējās to smago dienu Kletgavā, kad viens no zemnieku vadoņiem, atbildot uz Mincera neatlaidīgajām pierunām doties ar vienību uz Tīringu, pateica, ka vīri gatavi to darīt, ja tikai tiem labi samaksās.

Minceram, kurš sapņoja, lai zemnieki saceltos ne vien visā Vācijā, bet arī Francijā, Itālijā un Čehijā, šāda aprobežotība šķita vislielākais ļaunums. Varbūt tagad, pēc smagajām neveiksmēm, zemnieki beidzot sapratīs šīs vienotības nepieciešamību?

Bet nekādi pārbaudījumi nesatricināja viņa pārliecību, ka tirānu gāšanas laiks pienācis. Vara tiks nodota tautai!

Viņam tikai vajadzēja aizvērt acis, un viņš augstu pie debesīm redzēja varavīksni — nākamās uzvaras vēstnesi.

Nāves soda izpildīšanas dienu Minceram neviens nepaziņoja, taču viņš nojauta, ka nāve ir jau tuvu. Zināja, ka viņu nobeigs bez liekām ceremonijām: Min-cers piederēja pie tiem stūrgalvjiem, kuri arī pēdējā mirklī var izjaukt visu spēli šādu pamācošu izrāžu cienītājiem.

Ikreiz, kad viņa viennīcas durvīm tuvojās soļi, Tomass nodrebēja, un viss viņa spīdzināšanā sakropļotais ķermenis drudžaini saspringa. Jau?

Viņš domāja par ģimeni, un bieži viņa dvēselei uzmācās smagas skumjas. Viņš nekad nepiekļaus sev klāt dēlu, neredzēs Otīliju un neuzzinās, kas tiem drīz ieradīsies pasaulē — meita vai otrs dēliņš. Un vai vispār sieva vēl nodzīvos līdz dzemdībām?

Viņu gremza šaubas: vai viņš rīkojies pareizi, kad, cenzdamies pārveidot pašu cilvēku dabu, sevī tik nesaudzīgi apspieda jelkuru jūtu izpausmi?

...Šosera sieva iebrāzās pie viņa, līksmi saukdama: «Mincera kungs, pateicieties dievam — viņš jums dāvājis pirmdzimto!» Bet viņš, laimīgais tēvs, stāvēja kā sālsstabs, līdz viņa klusēšanas pārsteigtā sieviete alkal aizgāja... Viņš nelutināja Otīliju ne ar glāstiem, ne ar uzmanību. Otīlija bija ļoti skaista, un līdzcietīgās tenku vāceles, pavadīdamas viņu ar acīm, neizpratnē saskatījās: ko gan viņa savā nabadzīgajā maģistrā īsti atradusi?

... Vilcināties nedrīkstēja. Viņš metās uz zvanu torni. Klupdams rāpās augšā pa šaurajām, stāvajām trepēm. Zvana virve viņa rokās sāka neganti raustīties. Pāri Alštetei dimdēja trauksmes zvans. Pie ieročiem! Visu nakti pilsētā dega ugunskuri. Amatnieku kārtas ļaudis bija gatavi cīņai. Sievietes neatpalika no saviem vīriem un brāļiem — paķērušas dakšas un izkaptis, arī viņas saskrēja uz laukuma. Viņas bija sapulcējusi Otīlija. Viņas seja — lepna, satraukta, sajūsmā starojoša — palika tam atmiņā uz visu mūžu. Vai pasaulē var būt vēl lielāka laime?

Tomass pasmaidīja.

Hallē un Ašerslēbenē notika rūpīga izmeklēšana. Spīdzināšanā Mincers atzinās, ka jaunībā tur gatavojis sazvērestību pret arhibīskapu. Viņš nosauca vairākus slepenās savienības locekļus. Tos sāka meklēt. Taču visas pūles bija veltas. Tādu cilvēku nebija. Pusbeig-tajam cietumniekam vēl netrūka ne spēka, ne patikas, lai izmuļķotu savus mocītājus.

Firstiem bija daudz rūpju: Mīlhauzene ir gards kumoss, tur var krietni iedzīvoties. Sagrābdami laupījumu, viņi cits citu nenovīdīgi uzmanīja, lai kāds pārējiem neaizsteigtos priekšā. Pilsētai atņēma daudzas privilēģijas. Katru gadu viens no firstiem Mīlhauzene pārstāvēs augstāko varu. Lai pilsētnieki turpmāk nevarētu dumpoties, viņiem pašu rokām jānojauc nocietinājumi un jāaizber aizsarggrāvji. Visi ieroči, sākot ar lielgabaliem un beidzot ar āvām, pulveris, lielgabalu lodes, svins, zirgi, alus, vīns, pārtikas un lopbarības krājumi jānodod. Nepaklausīgajiem draudēja nāves sods. Bez milzīgās kontribūcijas pilsētniekiem uzvarētāju laba bija vēl jāatsakās no dārgajiem mājsaimniecības piederumiem, sudraba traukiem, rotām un vērtslietām.

Taču firsti neaizmirsa ari Minceru. Kā iespaidīgāk izpildīt viņam nāves sodu? Par nekaunīgajiem aicinājumiem gāzt valdniekus landgrāfs vēlējās redzēt, ka Mincers izlūdzas nāvi kā pelnītu sodu. Bet hercogs Georgs neaizmirsa reliģiju: pilnīgi nepieciešams, lai Mincers atgrieztos katoliskās baznīcas klēpī un pieņemtu svēto sakramentu.

Izpildīt nāves sodu cilvēkam, kurš, pēc Lutera vārdiem, bija Mīlhauzenes «karalis un imperators», vislabāk vajadzēja pašā pilsētā, Augšējā tirgū. No nekārtībām nebija ko baidīties: rūdītie nelieši bija aizgājuši reizē ar Minceru, citi aizbēguši kopā ar Pfeiferu. Bet palikušie labi atcerējās, cik ilgi un pazemojoši bija lūgušies žēlastību.

Bija izšķiests daudz pūļu, lai galveno pavedinātāju nogāztu no slavas troņa un apmelotu. Tīšām izceptajiem dokumentiem vajadzēja tautu pārliecināt, ka Tomass Mincers no savas ieceres atteicies un smagos noziegumus gribējis izpirkt ar savu nāvi. Bet vai pēc visa notikušā sakropļoto, bet spītīgo Minceru var izvest uz tirgus laukuma? Lai sardzes vīri atgaiņātu pūli kā atgaiņādami, un bendes steigtos kā steigdamies, ļaudis tik un tā pagūtu ieraudzīt, kā brālis Tomass atraida garīdznieku, grēkus nenožēlo un uz ceļiem nerāpo. Tad arī «Atzīšanās» un «Atteikšanās» būs tīrie meli!

Firsti baidījās savu spēli sagandēt. No atklātas nāves soda izpildīšanas vajadzēja atteikties.

Pēc viņa ieradās pirms rītausmas. Nometnē vēl gulēja. Pagalmā viņu pagaidīja jātnieku desmits. Tomass nespēja paiet. Viņu iesvieda ratos. Vedējs sirdīgi strādāja ar pātagu. Zirgi skrēja straujos rikšos. Jātnieki ielenca pajūgu ciešā lokā. Ceļš bija tukšs. Viņi no tā nogriezās un tālāk brauca pa lauku. Ausa pelēka diena. Tuvumā nebija nevienas dzīvas dvēseles.

Viņu nobeidza ielejā, uz mitras un smaržojošas zemes. Pēdējais, ko viņš redzēja, nebija ne landsknehtu zābaki, ne ļaunā priekā pār viņu noliekusies Ernsta seja. Viņu saturēja stipras rokas, bet viņš, strauji izraudamies, paguva pagriezt galvu. Nē, nevis tādēļ, lai ieskatītos acīs slepkavām. Viņš raudzījās debesīs, skumjās, palsās, mākoņiem klātās debesīs. Bet viņš redzeja varavīksni ...

Nocirsto galvu bija pavēlēts uzspraust kārti un pacelt pakalna virsotnē netālu no Mīlhauzenes.

Jātnieki, kas 27. maija rītā vēl pirms modināšanas signāla bija izgājuši no nometnes klajumā, lai izpildītu pavēli, nekādi nevarēja atbrīvoties no nepatīkamā iespaida. Mincers viņiem rēgojās vēl ilgu laiku: viņa kaulainā, spītīgā seja un dzēlīgais, nesamierināmais skatiens — nevis upura, bet soģa skatiens. Plakstiņi neaizvērās pat tad, kad galvu atdalīja no ķermeņa. Uh, sātans! Acis izdūra ar piķa smaili.

Tai pašā dienā nocirta galvu arī Heinriham Pfeiferam. Mīlhauzenē izrēķināšanās plosījās pilnā sparā. Asinis pieres vietā nepaguva izžūt. Pietika ar visniecīgākajām aizdomām, lai cilvēku aizsūtītu uz ešafotu.

Vissvarīgākie un draudīgākie Zemnieku kara notikumi norisa TIringā. Firsti domāja, ka pēc tam, kad pie Frankenhauzenes Mincers bija cietis neveiksmi un ticis saķerts, lielākās briesmas jau garām un Zemnieku karu var uzskatīt par izbeigtu.

Sacelšanos noslīcināja asiņu plūdos. Elzasā trakoja Lotringas Antuāna bandas. Viens vienīgs slaktiņš pie Cabernas zemniekiem maksāja astoņpadsmit tūkstošus dzīvību. Frankenē plosījās Truhzess. Jau viņa pirmā uzvara pierādīja, cik melīgi bija turīgo pilsētnieku solījumi, apzvērot dumpiniekiem uzticību. Pilsēta pēc pilsētas atvēra Truhzesam savus vārtus. Vircburgā fran-kenieši cieta galīgu sakāvi. Gūstekņus sodītāji parasti neņēma. Nereti kaujas izvērtās vienā vienīgā cilvēku noslaktēšanā: jātnieki bruņu kreklos un bruņās dūra un kapāja zemniekus, kuriem nebija gandrīz nekādu ieroču. Jātnieku trūkums zemniekiem sagādāja vislielāko postu. Klajā laukā pretoties jātnieku uzbrukumam bija ļoti grūti. Pret smagajiem lielgabaliem nelīdzēja arī vāgenburgi. Sekmīgāk zemnieki cīnījās kalnos, mežos un purvos.

Daudz vēlāk nekā citās vietās sacelšanos apspieda Alpu zemēs. Kungi zemniekiem drausmīgi atriebās.

Benžu cirvji zibēja uz bluķiem kā cītīgu malkas cirtēju darba rīki. Tirgus laukumos nocirstās galvas krāvās kaudzē kā kāpostgalviņas. Simtiem cilvēku uzvarētāji pavēlēja izdurt acis.

Dažās nedēļās kaujās un izrēķināšanās slaktiņos tika iznicināti pāri par simttūkstoš zemnieku. Toreiz bieži dzirdētie vārdi bija rūgts mierinājums: «Visus zemniekus kungi neapkaus, kas tad tiem strādās?» Daudzi aizbēga uz Šveici, Ungāriju un pat pie turkiem. Tas, kurš slēpās un atteicās grēkus nožēlot, apzinājās, ka zaudē visu: viņa sievu un bērnus padzīs, māju nodedzinās, mantu atņems. Tos, kas vēl palika dzīvi, aplika ar soda naudu līdz mūža galam. It kā zaudējumu atlīdzībai bruņinieki un abati nekautrēdamies izlaupīja ciemus. Zemniekiem atņēma visus ieročus, atstāja tikai cirvjus malkas ciršanai un nažus, ko nogriezt maizi. Viņiem aizliedza pulcēties sanāksmēs un apmeklēt krogus. Visu, kas noderēja par pretošanās perēkļiem, izpostīja: torņus sagrāva, grāvjus aizbēra. Švarcvaldē noārdīja pat kapsētas vaļņus. No ciemiem aizveda arī trauksmes zvanus.

Kungi nevilcinājās izmantot uzvaru, lai zemniekus nospiestu dzimtbūšanas jūgā.

Zeme pletās izpostīta un noasiņojusi. Rokās saķērušies, pa ceļiem rāpoja aklie.

Otīlija nenomira. Bet viņai bija jāizbauda nebeidzamas ņirgas un pazemojumi. Trūka, ar ko ēdināt dēlu. Mīlhauzenes maģistrāts atņēma viņai pat atlikušo nožēlojamo mājas iedzīvi. Ļaudis baidījās ar nāvi notiesātā atraitnei kaut kā palīdzēt.

Ko viņa tikai nepārcieta!

Kāds firsts lika atvilkt viņu pie sevis. Oho, Alštetes sātana atraitne tiešām ir velnišķīgi skaista! Viņa priekšā stāvēja nelaimes satriekta, neaizsargāta, vāja sieviete. Dižciltīgais kungs, kurš lepojās ar savu bruņnieciskumu, neievēroja ne viņas bēdas, ne viņas grūtniecību. Viņam patika izdomāt sev izpriecas. Viņš nav nekrietns varmāka, lai aizskartu dāmas godu! Viņš cēli nometas tās priekšā ceļos, kā lūgdamies saliek rokas un saka tādus vārdus, kādus kurš katrs landsknehts sievietei neteiks...

Lutera naids pret savu ļaunāko ienaidnieku bija tik negants un neremdināms, ka pat ziņa par Mincera sodīšanu ar nāvi viņu neapmierināja. Ari mirušais Tomass iedvesa viņam bailes. Nocirstā galva rēgojās kārts-galā, ķermeni kā kritušu maitu bendes palīgi naktī bija kaut kur aprakuši, un tomēr, visam par spīti, viņš bija stiprāks nekā tūkstoši dzīvo. Viņa vara pār ļaužu prātiem ir tiešām pārsteidzoša! Doktors Martins justos mierīgs, ja slepkavu zobeni būtu varējuši nokaut arī «min-cerisko garu».

Luters un viņa domu biedri atzina par savu svarīgāko pienākumu cīnīties pret tik dzīvot spējīgo mincerisko garu visiem spēkiem un līdzekļiem.

Drīzumā vairākas tipogrāfijas jau iespieda «Stāstu par Tomasu Minceru». Tajā it viss — gan teicamā latiņu valoda, gan klasisko kanonu garā veidotais stāstījums — bija pakļauts vienam vienīgam mērķim: izkropļot Mincera patieso garīgo seju, bet izdarīt to tā, lai jaunie meli skanētu pārliecinošāk nekā iepriekšējie, kurus izplatīja firstu grāmatnieki Heldrungenē. Pamflets iznāca anonīmi, taču daudzi apgalvoja, ka to uzrakstījis Lutera mīlulis Fīlips Melanhtons.

Tomass Mincers izaudzināja veselu drosmīgu un nelokāmu cīnītāju paaudzi. Ne sakāve Zemnieku karā, ne nežēlīgie nāves sodi nespēja to piespiest kļūt neuzticīgiem pasāktajam darbam. Mincera gars joprojām bija dzīvs. Tomasa skolnieki un sekotāji nepadevās. Viņi turpināja sēt tautā idejas, ka apspiedēji jānogāž, jāizdara apvērsums un jānodibina vienīgā cilvēku cienīgā vara, kad viss kļūs kopīgs.

Gadiem viņus vajāja, ķēra, meta cietumos. Viņus dedzināja sārtos, slīcināja, sacirta gabalos, kāra. Viņi labāk izvēlējās rūgtu nāvi nekā atteicās no savas pārliecības. Visam jābūt kopīgam!

Johans Huts, kurš bija pieredzējis Frankenhauzenes kauju un sacēlušos frankeniešu sakāvi, nepaguris izplatīja Mincera mācību. 1527. gadā viņu notvēra. Viņu pratināja spīdzinot. Bet Huts par katru cenu gribēja izrauties no cietuma. Ķēdē piekalts pie sola, viņš tomēr sadomāja bēgt. Bet kā bez cirvja pārcirst ķēdi? Viņš savāca kamerā visus salmus un apkrāva ar tiem solu. Viņš pats pakūra sev apakšā uguni. Dega ne vien koks, dega ari āda. Viņam izdevās ķēdi atbrīvot, taču bēgt viņš vairs nespēja. Apdegumi bija pārāk stipri, un dažas dienas vēlāk Huts nomira.

Ķecera un dumpinieka līķi sadedzināja pilsētas laukumā.

Domas par Alštetes sātanu nedeva Luteram mieru visu mūžu. Viņš atbalstīja cilvēkus, kas rakstīja pret Min-ceru, pats savos darbos nereti netaupīja pret viņu dažu labu spēcīgu vārdu. Viņš turpināja strīdēties ari ar mirušo. Viņš joprojām pievērsās tā uzskatiem. Zinātniski pamatoti iebildumi, atsaucoties arī uz bībeli, mijās ar lamu vārdiem. Minceru noķengāt bija vieglāk nekā atspēkot.

Gadi naidu nemazināja. Bet tagad doktors Martins savas bailes no Mincera aizvien biežāk noslēpa izsmiekla un nicinājuma aizsegā. Viņš sāka izvairīties no nopietnām sarunām par nesaskaņu būtību. Kādēļ lieku reizi atkārtot alštetieša dumpīgās domas, kuras jāaprok? Viņš atzina par labāku pastāstīt par Minceru kodīgas anekdotes. Draugu vidū, galda runās, kurās viņš bija liels meistars, Luters īsti atviegloja savu sirdi. Nekādi apmelojumi viņam nelikās pārmērīgi. Viņš ar sevišķu patiku pastāstīja, kā reiz neprātīgais «praviešu» barvedis, kaktā ierāvies, skaļi sarunājies ar dievu, bet vēlāk vientiešu baram savus murgus piedēvējis par tā kunga atklāsmi. Kam viņam vajadzīga bībele, ja pats var izdomāt visu, ko vien iegribas! Sapņos un parādībās dievs viņam atklāj savu patiesību!

Luteru nemaz nemulsināja, ka tas runā pats sev pretī. Agrāk viņš par Mincera askētisko dzedrumu vīpsnāja: tas izturoties kā sālsstabs, kurā nav ne mazākās dzīvības! Doktors Martins mīlēja uzjautrināties ar piparotām asprātībām un divdomīgiem stāstiem, sevišķi tad, ja galdā staltojās pamatīga malvāzijas krūze. Tagad viņš daudzreiz padarīja Minceru par savu piedauzīgo pasaciņu varoni.

Lai cik netīras tenkas Luters sadomāja un lai kā mudināja savus piekritējus, kuri izplatīja par Minceru zemiskus melus, galu galā tam nācās atzīt, ka visi šie mēģinājumi nomelnot tautas iemīļoto vadoni, ar «vēsturiskiem» sacerējumiem sākot un jēlajām anekdotēm beidzot, savu nolūku nesasniedza. Un bija vēl nepatīkamāk, ka pašam Luteram uz visiem laikiem pielipa zīmīgās iesaukas, ar kurām to bija apveltījis Tomass. Viņš bija un palika doktors Līgners, Vitenbergas lišķis, firstu rokaslaiža.

Pakalna virsotnē, netālu no Milhauzenes, garā kārtī slejas Mincera galva. Sliktais laiks un kraukļu bari atstājuši tikai kailus kaulus. Galvaskauss balto kārtsgalā jau sen.

Cilvēki paslepšus nāk šurp godbijīgi sveikt brāli Tomasu, savu skolotāju un draugu. Agrāk visu paugura nogāzi klāja bieza zāle, vēlāk uz tā virsotni aizlocījās taciņa. Ļaudis nāca un nāca... Varas iestādes aizdomīgos svētceļniekus tvarstīja, uzlika tiem naudas sodus, sita ar pletnēm. Bet tūkstošiem kāju tomēr nomīdīja zāli.

Par šo taciņu, kura ar gadiem pārvērtās platā ceļā, Luters rakstīja īgns un sarūgtināts. Meli un neslava nepalīdzēja. Mirušais bija uzvarējis dzīvo.

TOMASA MINCERA DZĪVES GALVENIE DATI

1489 — Mincera piedzimšana Stolbergā.

1506, 16, oktobri — Mincers kļūst Leipcigas universitātes students.

1512 — sazvērestība Hallē.

1519, aprīli — Mincers Jiterbogā.

1519, maija sākumā — jūnija vidū — Mincers Orlamindē.

1519 — Mincers Boidicē.

1520, aprija beigās — ierašanās Cvikavā.

1521, 16. aprīli — bēgšana no Cvikavas; aprija beigās — ierašanās Zatecā; maijā — jūnija pirmajā pusē — īslaicīga atgriešanās Saksijā; 23. jūnijā — pirmā uzstāšanās Prāgā; oktobra beigās — Minceram aizliedz Prāgā sprediķot; novembrī — «Prāgas uzsaukums»; novembra beigās — bēgšana no Prāgas.

1522, vasarā — Mincers Nordhauzenē; gada beigās — Mincers atkal Hallē; decembrī — Karlštata apmeklējums.

1523, martā — padzīšana no Halles; pavasarī — Mincers dodas uz Alšteti; rudeni — konflikts ar Mansfeldes Ernstu; decembrī — Mincers pabeidz «Izdomāto ticību».

1524, pavasarī— «Izredzēto savienība» Alštetē; 24. martā — Maler-bahas kapelas nodedzināšana; vasarā — «Nepatiesās ticības atmaskošana»; 13. jūlijā — sprediķis firstiem; 1. augustā — pratināšana Veimārā; 8. augustā — Mincers atstāj Alšteti; augusta vidū — ierašanās Mīlhauzenē; augustā — septembri — sacer «Aizstāvēšanās runu».

1524, 19. septembri — dumpja sākums Mīlhauzenē; 27. septembri — Pfeifers un Mincers atstāj Milliauzeni; oktobrī — Mincers Nirnbergā; novembra sākumā — ierašanās Bāzelē; novembrī — decembrī — uzturēšanās pie zemnieku nemierniekiem Dienvid-vācijā.

1525, janvāra sākumā — Mincers dodas atpakaļ uz Tīringu; iebruāri — apcietināšana Fuldā; iebruāra vidū — atgriešanās Mīlhauzenē; 17. martā — varu pārņem Mūžīgā dome; pavasari — zemnieku sacelšanās Augššvābijā, Švarcvaldē un Frankenē; aprija beigās — sacelšanās sākums Tīringā; 26 aprīli — «Uzsaukums alštetiešiem»; mīlhauzeniešu pulks sāk karagājienu; 10. maijā — Mincers no Mīlhauzenes dodas uz Frankenhauzeni; 15. maijā — kauja pie Frankenhauzenes; 27. maijā — Mincera sodīšana ar nāvi.

TULKOTĀJA PIEZĪMES

1 Dīrers Albrehts (1471—1528) — lielais vācu gleznotājs, gravieris un zīmētājs, skulptors un arhitekts, viens no izcilākajiem renesanses laikmeta kultūras pārstāvjiem. Viņa daudzpusīgā daiļrade ataino jauno humānistisko un zinātnes uzskatu cīņu ar viduslaiku reliģisko pasaules uzskatu. Izcilākais zīmējumu cikls ir viņa tēlojumi par Apokalipses tēmām.

2 Apokalipse (grieķ. — atklāsme) — bībeles Jaunās derības mīts, it kā pravietim Jānim dots atklājums par pasaules un cilvēku likteņiem, par Kristus drīzu otrreizēju atnākšanu, par pastardienu. Antikrista parādīšanos un tūkstošgadu miera valstības nodibināšanu. Apokalipses pareizu, zinātnisku izskaidrojumu devis F. Engelss.

3 «Salšu zābaks» (vāc. Bundschuh) — 1493. g. Elzasā nodibināta slepena zemnieku un plebeju savienība, kurai pieslējās arī birģe-liskā opozīcija un daļa zemākās muižniecības. Sazvērnieki prasīja aplaupīt un iznīdēt augļotājus, kas izsūca Elzasas zemniekus, noteikt «jubilejas gadu», ar kuru visām parādu saistībām vajadzēja zaudēt spēku, atcelt muitas un citus nodokļus, likvidēt baznīcas un ķeizarisko tiesu utt. Savienības karogā bija attēlots zemnieku zābaks ar garām saišu siksnām, kas arī kļuva šīs zemnieku sazvērestības simbols un nosaukums.

1493. g. sazvērestību atklāja un daudzus tās dalībniekus apcietināja un nežēlīgi sodīja. Taču «Saišu zābaks» slepeni joprojām pastāvēja. 1502. g. Speieras bīskapijā radās jauna slepena zemnieku kustība —atjaunotā savienība prasīja konfiscēt baznīcu muižas un sadalīt tās tautai, atcelt nodevas par labu firstiem, muižniekiem un garīdzniekiem, un šī patiesi dramatiskā cīņa, četras reizes ciešot nežēlīgu sakāvi, turpinājās līdz 1517. g. Šī perioda «Saišu zābaka» leģendārais varonis bija Fricis Joss.

4 Joss Fricis (miris apmēram 1517. g.) no Untergrombahas, bij. karavīrs, izcila personība, ievērojams slepeno savienību un sazvērestību organizētājs Dienvidvācijā XVI gs. sākumā. Piedalījies «Saišu zābaka» sazvērestībā Speieras bīskapijā 1502. g.; 1512.—1513. g. organizē šo savienību Augšreinā, pēc tās atklāšanas aizbēg uz Sveici. 1517. g. mēģina atkal organizēt Svarcvaldes zemnieku sacelšanos, bet sazvērestība tiek atklāta un varas iestādes bargi izrēķinās ar rosīgākajiem dalībniekiem, taču Fricim Josam arī šoreiz laimējas izvairīties un atkal nokļūt Šveicē, kur viņš, kā liekas, drīz pēc tam miris.

6 Indulgences — apliecības, kuras nopērkot varēja it kā iegūt pagātnes, tagadnes un nākotnes grēku atlaidi. Ar indulgenču pārdošanu katoļu garīdzniecība, apkrāpdama un aplaupīdama Romas pāvestam pakļauto zemju tautas, guva milzīgus ienākumus.

9 Erfurtes humānisti jeb «Erfurtes pulciņš» — jauno vācu humānistu apvienība pie Erfurtes universitātes. Pulciņu vadīja filologs, filozofs un jurists Mucians Rufs. Kaut pulciņā nebija uzskatu vieni-bas, tā dalībnieki aizrautīgi studēja pirmo humānistu — Roterdamas Erasma u. c. darbus, traktējot tos daudz radikālāk nekā paši autori.

I Roterdamas Erasms (1465/66—1536} — viens no ievērojamākajiem renesanses laikmeta humānistiem. Dzimis Holandes pilsētā Amsterdamā, jaunībā vairākus gadus pavadījis klosterī. Studējis Deven-trijas un Parīzes universitātēs. Daudz ceļojis pa Franciju, Itāliju, Angliju, Vāciju, Holandi. Izcils sengrieķu un latīņu valodas pratējs; latīņu valoda bija Roterdamas Erasma sarunu un rakstu valoda. Nepieredzētas sekmes guva viņa pamflets «Muļķības slavinājums» (tulkots arī latviski), kurā viņš asā satīrā izsmej feodālo sabiedrību, baznīcu un politisko iekārtu, kā arī mūku izvirtušo dzīvi.

9 Makslmtllans I (1459—1519) — Austrijas erchercogs, no 1493. g. Vācijas ķeizars, iedēvēts par «pēdējo bruņinieku»; sevišķi asiņaini izrēķinājās ar atjaunotās «Saišu zābaka» savienības biedriem, Elzasas un Svābijas zemniekiem.

8 Leo X (Džovanni Mediči, 1425—1521) — Romas pāvests, nikns reliģijas reformu pretinieks, alkatīgi centās vairot Mediči dzimtas varu un bagātības gan Itālijā, gan daudzās citās katoļu baznīcai pakļautajās zemēs, plaši pārdeva kardinālu un bīskapu amatus, tirgojās ar indulgencēm, izdeva bullas pret reformācijas aizstāvjiem, izslēdzot tos no baznīcas. Leo X izslēdza no baznīcas arī Martinu Luteru.

10 Taulers Johans (ap 1300—1361) — vācu mistiķis, dominikāņu mūks — sludinātājs. Mistiķu pulciņā «dieva draugi» T. piedalās politiskā un reliģiskā opozīcijā pret pāvestu Johanu XII, kas izsludināja Vācijai interdiktu. Taulera idejas plaši iespaidoja reformācijas kustību Vācijā 16. gs.

II Melanhtons Fīlips (īstā vārdā Svarcerds, 1497—1560) — vācu teologs, humānists, reformators, Lutera draugs un tuvākais palīgs; luterānismu centās pielāgot firstu interesēm.

12 Husītl — izcilā čehu reformatora Jana Husa (ap 1369—1415) piekritēji. Prāgas universitātes profesors Huss ar savu nostāju pret katoļticības dogmām un katoļu garīdzniecības kundzību un izspiešanas politiku lika pamatus plašai atbrīvošanās kustībai Čehijā pret vācu laicīgajiem un garīgajiem feodāļiem. Konstances koncilā Janu Husu apsūdzēja ķecerībā un pēc tam sadedzināja uz sārta.

13 Augustīns (Svētais, 354.—430. g.) — Hiponas (Ziemeļāfrikā) bis-kaps, viens no pirmajiem kristiešu teologiem, fanātisks karojošs reliģiskās tumsonības sludinātājs, aicināja baznīcu nežēlīgi izrēķināties ar visiem citticībniekiem. Augustīna uzskati ietekmēja visu viduslaiku reakcionāro ideoloģiju. Augustīns pasvītro baznīcas varu pār laicīgo, attaisno verdzību.

14 Krēzs — pēdējais Lidijas (Mazāzijā) ķeizars 560.—554. g. p. m. ē. Krēzu uzskatīja par vienu no senatnes bagātākajiem cilvēkiem. Viņa pasakainā bagātība laika gaitā Krēza vārdam piešķīrusi vispārinātu nozīmi.

15 Hanzas pilsētas — savienība, kas viduslaikos apvienoja vācu pilsētas Ziemeju un Baltijas jūras piekrastē. Savienība galīgi izveidojās XIV gadsimta otrajā pusē ar galvenajām pilsētām Hamburgu, Lībeku un Brēmeni.

16 Mamons — bagātības dievs grieķu mitoloģijā, kristīgās baznīcas tekstos tas pieminēts kā ļauns gars; mantrausības, alkatības un naudaskārības elks.

17 Antikrists — kristīgajā reliģijā Kristus pretinieks, kas vada Kristum naidīgus spēkus. Valdošā baznīca Antikrista lomu piedēvēja saviem pretiniekiem; piemēram, par Antikristu sauca Romas valdnieku Neronu, Vācijas ķeizaru Fridrihu II; cariskajā Krievijā par Antikristu dēvēja patriarhu Nikonu un caru Pēteri I.

'• Eplstolārā māksla — izcilu kultūras, zinātnes, politisku, mākslas un sabiedrisko darbinieku un citu ievērojamu personu publicētās vēstules. Sevišķu ievērību visos laikos guvušas vēstules, kas atspoguļojušas laikmeta idejiskās cīņas, sabiedrības uzskatus un ideālus.

19 Interdikts (lat. interdictum —- aizliegums) — viduslaikos baznīcas dievkalpojumu un citu reliģisku ritu izpildīšanas aizliegums, ko Romas pāvesti uzlika kā sodu atsevišķām pilsētām, apgabaliem un veselām valstīm, kā arī atsevišķām personām.

20 Komūnija — svētā vakarēdiena baudīšanas rits katoļu dievkalpojumā, kad draudzes locekļus pieņem pie dievgalda (katoļiem — sakramenta), pasniedzot dievmaizīti, kas simbolizē Kristus miesu, bet vīnu, kas it kā aizstāj Jēzus Kristus asinis, izdzer pats katoļu mācītājs. Reformācijas kustības vadītāji, sevišķi Tomass Mincers, cīnījās par sakramenta pasniegšanu abējādā veidā, dodot komunikantam kā dievmaizi, tā arī vīnu.

21 Herakls — viens no populārākajiem varoņiem grieķu mitoloģijā, puscilvēks, pusdievs.

Valdnieka Eiristija kalpībā Herakls veic divpadsmit varoņdarbus, starp citu, nogalina briesmīgo Nemejas lauvu. Grieķu teiksmā Herakls tēlots kā liela morāliska spēka apveltīts varonis, apspiesto ļaužu draugs.

22 Savonarola Džirolamo (1452—1498) — itāļu garīdznieks, reliģisks un politisks reformators Florencē. Dzimis Ferārā ārsta ģimenē. Ārzemju iebrucēju izpostītās Itālijas ciešanās viņš vainoja pāvestu un katoļu baznīcu, prasīja likvidēt pāvesta varu, baznīcas bagātības un greznos katoļu baznīcas ritus. Savonarolas idejas guva lielu ietekmi plašās tautas masās. 1497. g. Savonarolu izslēdza no baznīcas. Ielu sadursmē Savonarolu sagūstīja, tiesāja par ķecerību un 1498. gadā sadedzināja uz sārta.

23 Hubmaijers Baltazars (miris 1528. g.) — revolucionārs garīdznieks Dienvidvācijā, teoloģijas doktors, Tomasa Mincera draugs un skolnieks un tautas reformācijas sludinātājs, viens no Svarcvaldes zemnieku un pilsētnieku sacelšanās iedvesmotājiem. 1528. g. viņu sadedzināja uz sārta.

24 Teitoņu ordenis — vācu bruņinieku «garīgs» ordenis, kas nodibināts 1190. gadā, Krusta karu laikā; ar iekarošanas un izspiešanas politiku Vācijā un citās zemēs ieguva lielus īpašumus, ko pārvaldīja tā dēvētie komandori jeb komturi. 13. gs. ordenis iekaroja Austrumprūsiju, no kurienes uzbruka Polijai, Lietuvai un krievu kņazistēm. 1237. gadā tas apvienojās ar Livonijas ordeni, kas bija uzkundzējies Baltijai. 1242. gadā uz Peipusa ezera (Ledus kauja) krievu kņazs Aleksandrs Ņevskis ordeni galīgi sakāva, bet 1410. gadā kaujā pie Grīnvaldes apvienotie krievu, poļu un lietuviešu spēki deva tam iznīcinošu triecienu.

25 Truhzess Georgs (fon Valdburgs, 1488—1531) — Zemnieku karā 1525. g. komandēja Svābijas savienības muižnieku karaspēku, bija galvenais zemnieku sacelšanās apspiedējs un bende. Izmantodams gan sava karaspēka labāko apbruņojumu un rūdījumu, viltīgas pamiera sarunas un daudzu zemnieku vadoņu pērkamību, Truhzess, likvidēdams dumpinieku vienības un atbalsta punktus Svābijā un Fran-kenē, savu asiņaino un nežēlīgo karagājienu iezīmēja ar simtiem izlaupītu un nodedzinātu ciemu krāsmatām, sakapātu tautas cīnītāju līķu kaudzēm un pie kokiem pakārtiem zemniekiem.

26 Markitanti — ceļojoši tirgotāji, kas senāko karu laikā pavadīja armiju.

SATURS

Pirmā nodala. Bābeles netikle............

Otrā nodala. Zibens spēriens pulvera mucā.......

Trešā nodala. Saksijas pērle.............

Ceturtā nodala. Suņu ielas pravietis..........

Piektā nodala. Zagtā ticiba.............

Sestā nodala. «Pie tā es palieku, un citādi es nevaru!» . . .

Septītā noda/a. «Vasara jau pie durvīm»........

Astotā noda/a. Alštetes sātans............

Devītā nodala. «Mazgāsim rokas tirānu asinis!».....

Desmitā nodala. Hercogs, kūrfirsts un ļaundari......

Vienpadsmitā nodala. Jaunais Dāniels.........

Divpadsmitā noda/a. Nebija viens Jūda vien.......

Trīspadsmitā nodala. Dedzinātāji ierodas pirms rītausmas. .

Četrpadsmitā nodala. Grēku plūdu priekšvakarā......

Piecpadsmitā nodala. «Sātans strādā, sajaukdams ļaužu

prātus!» ..................

Sešpadsmitā nodaļa. Atmaksas stunda.........

Septiņpadsmitā nodaļa. Uzsāciet deju!........

Astoņpadsmitā nodala. Cerību varavīksne........

Deviņpadsmitā noda/a. Baismīgā nelabojamība......

Divdesmitā nodala. Ne vienmēr uzvar dzīvie.......

A. Штекли. ТОМАС МЮНЦЕР Издательство «Молодая гвардия». Москва 1961 Издательство «Лиесма». На латышском языке

Redaktore G. Līvensone. Maksi, redaktors J, Svenčs. Tehn. redaktore V. Dārziņa. Korektore I. Gintere.

Nodota salikšanai 1970. g. 13. Janvāri. Parakstīta Iespiešanai 1970. g. 6. martā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2. formāts 84X108/32 . 9,65 fiz. iespiedi.; 16,17 uzsk. iespiedi.; 15,99 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksa-6&-kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 23295-J2291. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 23.

1

Engelss pasvītroja, ka pēc MIncera atziņas ticība «neesot nekas cits kā vien saprāta atmošanās cilvēkā».

2

Raksturodams Mincera uzskatus, F. Engelss raksta: «Viņa teoloģiski filozofiskās doktrīnas vērsās ne vien pret visām galvenajām katolicisma, bet ari pret kristiānisma dogmām vispār. Kristīgā formā viņš sludināja panteismu.,, kas vietām saskaras pat ar ateismu.»

3

Knecht (vāc.) — kalps, vergs.

4

Liigner (vāc.) — melis.

5

Švābijas savienība — 1488. gadā Habsburgu dinastijas nodibinātā Dienvidrietumvācijas bruņinieku, firstu un impērijas pilsētu savienība savstarpējo ķildu likvidēšanai. Patiesībā Švābijas savienība, kuras rīcībā bija ievērojami liels karaspēks, bija feodālās reakcijas balsts, kas palīdzēja saglabāt politisko sadrumstalotību un pastiprināt firstu varu.

6

Wagen (vāc.) — rati.

Content

Šteklijs Alfrēds Tomass Mincers

Sērijā «Ievērojamu cilvēku dzīve» iznāk šādi darbi

PIRMĀ nodaļa BĀBELES NETIKLE

OTRA nodaļa ZIBENS SPĒRIENS PULVERA MUCĀ

TREŠĀ nodala SAKSIJAS PĒRLE

CETURTĀ NODAĻA SUŅU IELAS PRAVIETIS

PIEKTĀ NODAĻA ZAGTA TICĪBA

SESTĀ NODALA PIE TĀ ES PALIEKU, UN CITĀDI ES NEVARU!»

SEPTĪTĀ nodaļa «VASARA JAU PIE DURVĪM»

ASTOTĀ NODAĻA ALSTETES SĀTANS

devītā nodaļa «MAZGĀSIM ROKAS TIRĀNU ASINIS!»

DESMITA NODAtA HERCOGS, KŪRFIRSTS UN ĻAUNDARI

VIENPADSMITĀ NODAĻA JAUNAIS DANIELS

DIVPADSMITĀ NODAĻA NEBIJA VIENS JŪDA VIEN

TRĪSPADSMITĀ NODALA DEDZINĀTĀJI IERODAS PIRMS RĪTAUSMAS

ČETRPADSMITA NODAĻA GRĒKU PLŪDU PRIEKŠVAKARA

PIECPADSMITA NODAĻA «SĀTANS stRĀdĀ sajaukdams ļaužu prĀtus!»

SEŠPADSMITĀ nodaļa ATMAKSAS STUNDA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻAUZSĀCIET DEJU!

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA cerību varavīksne

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA BAISMĪGA NELABOJAMlBA

DIVDESMITS NODALA NE VIENMĒR UZVAR DZĪVIE

TOMASA MINCERA DZĪVES GALVENIE DATI

TULKOTĀJA PIEZĪMES

SATURS

1