Moruā Andrē

Trīs Dimā

Trīs Dimā

Andrē Moruā

Romāns

Sērijā „Ievērojamu cilvēku dzīve" iznāk iādi darbi

F. ORŽEHOVSKA. EDUARDS GRĪGS

S. GONIONSKIS. SANDINO

M. MIŽO. SENT-EKZIPERĪ

ATMIŅAS.

SASTĀDĪJUŠI A. FILIPA un K. RUĀ. ŽERARS FILIPS

H. HERSONSKIS. VAHTANGOVS

C. CAPLINS. MANA DZĪVE

V. un I. KORNI. MORIS un LONDONAS KRAUKĻI

N. KAĻMA. APBURTAIS KREKLS

Ļ. RUBINSTEINS. KRIETNAIS EIBS

A. TALANOVS. NANSENS

F. ORŽEHOVSKA. TIKŠANĀS IZTĒLĒ

B. DŽILJI. ATMIŅAS

Ē. STONS. DZĪVES ALKAS

B. KREMŅEVS. ŠOBERTS

F. HERNEKS. ALBERTS EINSTEINS

M. KOĻESŅIKOVS. MIKLUHO-MAKLAJS

I. MURAVJOVA. ANDERSENS

J. NIEDRE. KATRS AR SAVU LAIMI DZIMST

A. MORUA. TRĪS DIMĀ

PRIEKŠVĀRDI

Visā pasaulē nav daudz plašāk pazīstamu vārdu kā Dimā-tēva vārds. Viņa grāmatas ir lasītas visās zemēs un tiek lasītas loprojām. Man nemaz nav ļāattaisno šī izvēle. Pētījot Zoržas Sandas un Viktora Igo dzīvi, man darba gaitā laimējās uzdurties jauniem dokumentiem, un tas pavedināja mani pievienot manai romantiķu galerijai arī Aleksandra Dimā portretu. Dumiķa un Brintjēra paaudzes kritiķi, gan atzīdami, ka Dimā bijis no dabas apveltīts ar neparastām spējām, bija nolieguši viņa darbu vērtību. Anrī Kluāra kunga jaukā grāmata viņam atdevusi pienācīgo vietu Iranču literatūrā.

«Viņam ir pārmests, ka viņš bijis uzjautrinošs, ražīys un izšķērdīgs. Vai tad ir labāk būt garlaicīgam, neauglīgam un skopam?» Agrākajos laikos nebija robežas, kas mūsu dienās novilkta starp nopietno literatūru, kura vienīgā tiek cienīta, un starp tā saukto izklaidēšanās literatūru. «Moljērs ir iznācis no tirgus kumēdiņu būdas,» raksta Rozē Kaijā, «un viņš bez pūlēm pārgāja no rupja farsa uz galminieku komēdiju. Balzaks arvien publicēja savus romānus avīžu literārajos pielikumos, tāpat kā vēlāk Dikenss un Dostojevskis Igo visu mūžu prata iekarot un saglabāt visas tautas atzinību.» Homērs dzejoja visiem.

Ir gluži taisnīgi Balzaku, Dikensu vai Tolstoju vērtēt augstāk nekā Dimā, un arī es tā daru, tomēr vēl arvien sirsnīgi apbrīnoju rakstnieku, kurš bija manas jaunības prieks un kura spēku, dedzību un cēlsirdību mīlu arī šodien. Igo ir pielīdzinājis Dimā lālaika lielākajiem gariem, «Teolila Gotjē piemiņai» rakstīdams: «Tu aizej no mums, sekodams Dimā, Lamartinam un Alisē.» Romāna «Nožēlojamie» autoram bija dibināts ietnesls uzskatīt, ka rakstnieku tas nepazemo ja viņam ir vairāk nekā piecsimt lasītāju. Piebildīsim, ka Dimā savā dzīvē pralct izvērst tikpat rosīgu darbību kā savos sacerējumos. Biogrāfu tas ielīksmo.

Dažs varbūt brīnīsies, ka šajā grāmatā Dimā-dēiam veltīta loti liela vieta. «Kurš Dimā?» jautāja Anrī Kluārs. «Vienīgais.» Ar to viņš domāja Dimā-tēvu. Ceru, ka man izdosies pavedināt šo taisnīgo kritiķi mainīt savu spriedumu. Dimā-dēla dzīve ir maz pazīstama. Sniedzu par to daudzus līdz šim nepublicētus dokumentus. Viņa sarakste, kas ir krietni kuplāka nekā Dimā-lēva sarakste, palīdzēs lasītājam labāk viņu iepazīt.

Ceru, ka šī sarakste ļaus izprast, ka viņa lugas, kas mūsdienu skatītāju pārsteidz un reizēm pat aizskar, atbilda viņa dziļākajām dvēseles prasībām.

Īstenībā, par spīti šķietamībai, tēvs un dēls vienmēr bija un palika ļoti tuvi viens otram. Abi viņi bija mantojuši no ģenerāla Dimā «ģimenes vaibstus». Viņiem abiem kopš agras jaunības bija jaciņās pret skarbu netaisnību. Dimā-tēvs cieta no rasu aizspriedumiem, Dimā-dēls no piedzimšanas ārlaulībā. Viņiem abiem vajadzēja sev pašiem pierādīt, ka viņi ir tikpat daudz un vēl vairāk vērti nekā citi.

Viņu iemī/otākie varoņi ir cīnītāji orei netaisnību: Dimā-lēva darbos musketieri, Dimā-dcla — morālisti.

Tēvam «šķīstīšanās no kaislībām» norisinājās, atsakoties pieņemt dzīves īstenību. Viņu dēvēja par balamuti, patiesībā, šķiet, viņš, lāpai kā Balzaks, nesaredzēja robežu, kas šķir reālo no iedomātā. Dēlam tēva piemērs bija pastāvīga mācība. Izšķērdīgais tēvs izveidoja taupīgu dēlu, vieglprātīgais tēvs — bargu prātotāju. Dimā-dēls pēc brāzmainas jaunības pūlas iegrožoI savu dzīvi un to saskaņot ar saviem principiem. Tas viņam neizdodas, un iā ir viņa mūža drāma Dimā-dēls tēloja dzīvē vienu no Dimā-dēla lugām. Esmu centies cik spēdams sniegt šī pretrunu tirdītā cilvēka precīzu portretu.

Daudziem esmu parādā vislielāko pateicību. Nepazīstami ļaudis, izlasījuši, ka es rakstu grāmatu par Dimā ģimeni, laipni atsūtīja man vērtīgas nepublicētas vēstules. Aleksandrs Lipmans, viena Aleksandra Dimā mazdēls, otra — mazmazdēls, man uzticēja sava tēva dienasgrāmatu. Balašovski-Pti kundze, kura ir atdāvinājusi Nacionālajai bibliotēkai Dimā-dēla rakstus un ar kuru mans kolēģis un draugs Emīls Anrio mani iepazīstināja, labprāt lāva ieskatīties savā personīgajā kolekcijā, lāpāt kā Aleksandra Senkeviča kundze, Teodora Ruso kundze, Dimenila kundze, Fransiss Ambriērs, Allanderī kungs, Allrēds Dipoņa kungs, Žorža Privā kundze, Daniels Tiro kungs, Rauls

Simonsona kungs, lozē Iiambl kungs un desmitiem citu. Lislena hljena-Kaina man laipni pārtulkoja Krievijā publicētos tekstus. Mani pieņēma un man palīdzēja Nacionālajā bibliotēkā, Arsenāla bibliotēkā un Spelberša de Lovanžula rakstu krātuvē. Suasonas, Laonas un Vilēkotrē arhīvos man deva iespēju iepazīties ar ģenerāla Dimā militāro karjeru, Un, beidzot, mana dzīvesbiedre, tāpat kā vienmēr, bija mans oltais es,

A. M

PIRMĀ DAĻA VILĒKOTRĒ

Klausiet manu padomu: appreciet

kādu Rietumindijas salu nēģerleti. Viņas kļūst par lieliskām sievām.

Bernards Šovs

Esmu nodomājis triju paaudžu mūža ritējumā izsekot pārvērtībām, kādas norisinājušās neparastā temperamentā, kas radies no kāda franču muižnieka un Sando-mingo salas^1 melnādainas verdzenes kopdzīves. Trim cilvēkiem, par kuru dzīvi es stāstīšu, piemita, gan dažādās pakāpēs un dažādos izpausmes veidos, vienas un tās pašas labās īpašības: spēks, drosme, bruņnieciska pašaizliedzība, spīvs derdzīgums pret zemiskumu un arī viens un tas pats trūkums: aiz atriebības tieksmes radusies prasība pārsteigt. Taču cilvēka likteni nevar izskaidrot tikai ar viņa temperamentu. Tas ir pamats, uz kura notikumi un griba auž mūža gaitu,

Šis būs mans piemineklis trijiem Dimā.

I

KARALIENES DRAGŪNS TRIJOS GADOS KĻŪST PAR REPUBLIKAS ĢENERĀLI

1789. gadā, pēc Baslīlijas ieņemšanas, nelielajā Vilē-kotrē pilsētiņā, kas atrodas starp Parīzi un Suasonu, sacēla satraukumu baumas par zemnieku dumpjiem un laupīšanām. Šajā pilsētiņā ir ļoti skaista renesanses stilā celta pils, kas agrāk piederēja karaļu ģimenei, — Luijs XIII bija šo pili kopā ar Valuā hercogisti uzdāvinājis savam brālim, un tā bija palikusi Orleānas hercogu, proti, Burbonu jaunākās līnijas īpašums. Luijs XIV dažkārt bija tur ieradies palakstoties ar savu svaini — Anglijas Henrieti, ko viņas vīrs Orleānas Filips pameta novārtā, lai «mīlinātos ar savu favorītu Lorēnas kavalieri». Vēlāk karalis turp aizveda Luīžu de Lavaljēru un stādīja priekšā favorīti Henrietes kundzei, kurai gribot negribot vajadzēja laipni uzņemt savā mājā savu kādreizējo galma dāmu.

1715. gada pirmā septembri Orleānas Filipa un Henrietes dēls, arī Orleānas Filips, kļuva par Francijas reģentu. Astoņus gadus Vilēkotrē bija «paspārne plenčiem un netikļiem», kuri veidoja reģenta galmu. «Pili tika rīkotas neaprakstāmas orģijas,» Sensimons ir rakstījis, «dzīres, kurās viesiem, vīriešiem un sievietēm, nebija mugurā nekāda apģērba.» Tensena kundzes vēstule precizē, ka šīs viesības sauktas par «Ādama un Ievas naktīm». Hercogs Rišeljē papildina:

«De Tensena kundze, šo dziru vadītāja, norīkoja, lai pēc šampanieša izdzēš ugunis un visi kailie viesi viens otru šausta, taustīdamies pa tumsu un meklēdami cits citu; tā arī tika darīts, un viņa augstību tas ļoti uzjautrināja ... Patika nodoties dažādām neapvaldītām izpriecām pārgāja ari uz pils dienestniekiem un uz citiem Vilēkotrē iedzīvotājiem, kuru tikumi ļoti pagrima. Turklāt reģents nereti uzaicināja uz šīm svinībām un dzīrēm minētās pilsētas ievērojamākos iedzīvotājus, kuri neuzdrošinājās neierasties, un bieži vien ari dažādu dienesta pakāpju kalpotājus, neizslēdzot pat vienkāršus pils dārzu sargus . . .»

Šīs orģijas vajadzēja pieminēt, jo 1ās bija atstājušas pēdas turieniešu tikumos pat pēc piecdesmit gadiem un pa daļai izskaidro cinisko un naivo iecietību, ar kādu Dima-tēvs vienmēr izturējās pret izlaidību. īsta gaima atrašanās mazajā pilsētiņā tomēr bija atnesusi tai labklājību. Tiesneši, tiesu ierēdņi un citi Orleānu nama kalpotāji bija sabūvējuši tur lepnas savrupmājas. Skaistais mežs, kurā Luijs XIV bija medījis un zaļumos brokastojis, pievilināja pastaigu cienītājus. Lielais iebraucēju skaits deva iespēju pilsētiņā zelt vairāk nekā trīsdesmit mājvietām un viesnīciņām. Viena no tām, at vairogu uz izkārtnes, piederēja Klodam Laburē, bijušajam viņa karaliskās augstības Orleānas hercoga muiž-zinim.

Šis tituls padarīja Laburē par ievērojamu personu. Kad uzliesmoja revolūcija, viņš kļuva par vietējās nacionālās gvardes komandieri. Pārticīgajai un miermīlīgajai Vilēkotrē bija dibināts iemesls baidīties no «laupītājiem», kuri, kā ļaudis melsa, klaiņājot pa apkaimi. Pilsētas milicijas oficieri lūdza, lai Luija XVI valdība dod Vilēkotrē aizsardzībai bruņotus spēkus. Karalienes dragūnu pulks nosūtīja no Suasonas divdesmit kavalēristus, kuri ieradās Vilēkotrē 1789. gada 15. augustā. Visi pilsētiņas iedzīvotāji saplūda pils laukumā apbrīnot dragūnus, kas izskatījās varen krāšņi. It īpaši viens saistīja visu skatienus. Tas bija stalts mulats ar bronzas krāsas ādu un spēcīgiem, bet glezni veidoliem locekļiem, kas viņu vērta gandrīz aristokrātisku. Kad karavīrus sāka nometināt pie pilsētniekiem, Marija Luīza Laburē lūdza tēvu, lai viņš pieprasa skaisto mulatu, jo tēvs, būdams nacionālās gvardes komandieris, varēja izvēlēties.

Marija Luīza Laburē savai draudzenei 2ilijai Fortēnai: «Gaidītie dragūni ieradās aizvakar... Viņus labprāt uzņēma savās mājās it visi. Manam tēvam iepatikās viens krāsains jauneklis, kas ari ir no viņu nodaļas. Sis jauneklis ir ļoti glīts. Viņu sauc par Dimā. Viiia biedri gan saka, tas neesot viņa īstais vārds. Viņš esot kāda muižnieka dēls no Sandomingo... Dimā ir likpat garš kā brālēns Prevo, tikai uzvešanās šim dragūnam ir labāka. Tu redzi, miļā, labā Žilī, ka viņš ir jauks puisis . . .»

Viesmīlīgie saimnieki drīz vien iemīļoja Dimā, kas bija tikpat labsirdīgs, cik stiprs. Dimā priekšnieki pastāstīja Laburē, ka jaunais dragūns esot kāda marķīza dēls un īstajā vārdā saucoties Dimā Dāvī de la Paijetrī. Tā bija taisnība. Jaunekļa tēvs — bijušais pulkvedis un artilērijas ģenerālkomisārs, dižciltīgas Normandijas ģimenes pēcnācējs un ar karaļa žēlastību marķīzs 1760. gadā bija nolēmis aizceļot uz salām un izmēģināt laimi Sandomingo. Viņš nopirka plantāciju salas rietumu pamalē, Rozes zemes raga tuvumā, un tur 1762. gada 27. martā melnā verdzene Seseta Dimā viņam dāvāja dēlu, ko viņš lika kristīt par Tomā Aleksandru. Vai verdzene vēlāk tika pacelta laulātas draudzenes godā? Viņas mazdēls to apgalvo. Spriežot pēc tolaiku paradumiem, šādas laulības gan šķiet maz ticamas, neviens dokuments tās nepierāda, taču neviens arī tās nenoliedz. Jaunā sieviete vadīja marķīza saimniecību. Marķīzs bija atzinis bērnu par savu un pieķēries mazajam, spriganajam un saprātīgajam mulatam.

1772. gadā melnādainā māte nomira. Tēvs audzināja dēlu Sandomingo, bet vēlāk, ap 1780. gadu, «marķīzs» de la Paijetrī, kas ilgojās pēc lielpilsētu un galma dzīves, atgriezās Parīzē. Tolaik dižciltīgo plantatoru vidū bija ieviesies paradums, ka pusairikāņu asiņu dēlus ņēma līdzi uz Franciju, bet meitas atstāja salās. Jauneklim toreiz bija astoņpadsmit gadu. Ar mulata ādas krāsu viņš izskatījās eksotisks, vaibsli viņam bija pareizi, acis brīnišķīgas, roku un kāju locītavas veidotas daiļi — kā sievietei. Sabiedrībā pret viņu izturējās kā pret likumīgu marķīza dēlu, un viņš jau gluži jauns guva panākumus mīlestībā. Viņš bija apveltīts ar pārsteidzošu spēku: kādu vakaru Operā viens musketieris, ienācis ložā, kur atradās jaunais Dimā, apvainoja viņu; Dimā de la Paijetrī sagrāba musketieri un nometa pāri ložas malai parterā, kur sēdēja skatītāji. Sekoja divkauja, kurā Dimā sadūra savu pretinieku, jo paukošanā bija tikpat veikls kā visos citos fiziskos vingrinājumos.

Patiesībā jaunajam saliniekam Parīzē nemaz nepalika. Marķīzs viņam deva maz naudas. Septiņdesmit astoņu gadu vecumā sīkstulis tēvs apprecēja savu mājsaimnieci Fransuāzu Retū. Sašutušais dēls nolēma pieteikties karaļa armijā.

— Kādā pakāpē? — tēvs viņam jautāja.

— Kā vienkāršs zaldāts.

— Lieliski! — vecis sacīja. — Bet es, marķīzs de la Paijetrī, esmu bijis pulkvedis un necietīšu, ka jūs vazāsiet manu vārdu pa armijas padibenēm. Jums būs ar citu vārdu jāpieteicas dienestā.

—- Lai notiek! Pieteikšos ar Dimā vārdu.

Tā viņš iestājās karalienes dragūnu pulkā.

Drīz vien viņš tur kļuva slavens ar saviem herkulis-kajiem varoņdarbiem. Neviens cits dragūns nespēja, pieķeroties -stallī pie griestu baļķiem, pacelt starp gūžām iežņaugto zirgu; neviens cits nevarēja, iebāzis četrus pirkstus četru šauteņu stobros, nest izstieptā rokā šos četrus ieročus. Šis atlēts lasīja Cēzaru un Plutarhu. Taču Dimā bija dienestā iestājies ar vienkāršu ļaužu vārdu, un vajadzēja uzbrāzmot revolūcijai, lai viņš kļūtu par oficieri.

1789. gada augustā, tanīs dienās, kad Laburē ģimene tik sirsnīgi uzņēma viņu viesnīcā «Vairogs», revolūcija jau bija sākusies, taču neviens toreiz nevarēja paredzēt, ka tā aizies tik tālu un aizmēzīs iesīkstējušos noteikumus par paaugstināšanu dienestā. Mariju Luīžu Laburē, nopietno, stingri tikumīgo jaunavu, savaldzināja lieliskais un godprātīgais puisis, ko vērta neatvairāmu gan viņa spēks, gan mundieris, gan noslēpumainā izcelšanās. Kad abi jaunieši atzinās viesnīcas saimniekam, ka mīl viens otru, un izsacīja vēlēšanos apprecēties, Klods Laburē izteica tikai vienu, turklāt ļoti pieticīgu noteikumu: laulības tiks nosvinētas, tiklīdz Dimā būs dabūjis kaprāļa pakāpi.

Gada beigās dragūns atgriezās savā pulkā. Kaprāļa uzšuves viņš dabūja 1792. gada 16. februārī. Kā vairums jauno dižciltīgas izcelsmes mulatu, kuru Francijā tolaik nebija mazums, Dimā dedzīgi nostājās revolūcijas pusē. Tikai revolūcijā viņš varēja cerēt uz vienlīdzību. Malu malās veidojās brīvprātīgo pulki. Slavenais kavalieris Senžoržs^2, kas XVIli gadsimta beigās bija plaši pazīstama persona un ar jauktām asinīm, tāpat kā Dimā, musketieris un komponists, ko Velsas princis uzskatīja par «visvaldzinošāko krāsaino džentlmeni», arī bija aizrāvies ar jaunajām idejām. Senžoržs bija saformējis Brīvo amerikāņu leģionu un to komandēja. Viņš uzaicināja Dimā šajā leģionā par jaunāko leitnantu. Kāds cits pulkvedis, vārdā Buajē, pazīdams jaunā dragūna drošsirdību, solīja viņu paaugstināt par leitnantu. Senžoržs pārsolīja Buajē un paaugstināja Dimā par kapteini. Dimā tūlīt pavairoja savu varoņdarbu skaitu, viens pats sagūstīdams trīspadsmit pretinieka strēlniekus. īsi sakot, 1792. gada 10. oktobrī viņš ieguva apakšpulkveža pakāpi.

Kara ministrs pilsonim Dimā, apakšpulkvedim: «Ar šo daru Jums zināmu, ka Jūs esat iecelts vakantajā kavalērijas apakšpulkveža posteni Brīvo amerikāņu leģionā.. . Jums jāierodas minētajā daļā mēneša laikā, skaitot no šis vēstules datuma, pretējā gadījumā uzskatīsim, ka Jūs atsakāties no šī posteņa, un Jūsu vietā tiks iecelts cits oficieris ..,

Kara ministra vietas pagaidu izpildītājs

LEBRĒNS»

Tā dragūns, kas bija devies karā, lai kļūtu par kaprāli, trīsdesmit gadu vecumā bija kļuvis pulkvedis. Viņš ar uzviju bija izpelnījies iecerētās daiļavas roku. Laulības notika 1792. gada 28. novembrī Vilēkotrē mērijā. Sasteigtas leitnanta un ievērojama pilsētiņas iedzīvotāja meitas laulības. Liecinieki: apakšpulkvedis Espaņs un leitnants de Bēzs no septītā huzāru pulka, kas bija nometināts Kambrē; Žans Mišels de Violēns, ūdeņu un mežu inspektors, visvarens pavēlnieks Orleānas hercoga īpašumos un Laburē radinieks; Fransuāza Retu, Dāvī de la Paijetrī atraitne, līgavaiņa pamāte. Medusmēnesis: septiņpadsmit dienas «Vairoga» viesnīcā. Pēc tam jaunajam vīram vajadzēja steigties uz savu pulku Flandrijā, pametot jauno sievu mātes cerībās.

Ziemeļu armija. 1793. gada 30. jūlijā Dimā tiek paaugstināts par ģenerāli un tā paša gada 3. septembri «krāsainais cilvēks» kļūst par divīzijas ģenerāli. Vēl pēc septiņām dienām Marija Luīza Dimā dzemdēja meitu — Aleksandrīni Emē. Teiksmaini laiki, kad armija radīja ģenerāļus ātrāk nekā sievietes bērnus.

Revolūcija tomēr mētāja savus ģenerāļus šurp un turp kā bumbiņas. Iecelts par Pireneju armijas galveno komandieri, mīlošais vīrs varēja tikai pa ceļam apstāties uz četrām dienām Vilēkotrē.

Klods Laburē savam draugam Dantē de Favrolam, 1793. gada 20. septembrī: «Ģenerālis ieradās piecpadsmitajā. Viņš aizbrauca no mums deviņpadsmitajā ar pasta karieti. Pēc dažām dienām viņš būs Pirenejos. Meitenīte ir vesela, Marija Luīza ari. Viņa turējās dūšīgi vira klātbūtnē; raudāt sāka tikai tad, kad ģenerālis bija aizbraucis; šodien viņa atkal ir saņēmusies. Marija Luiza mierinās ar domu, ka visi šie upuri nāks par labu nācijai. Lūdzu, atsūti man ceturtdien duci cāļu . . . Man vajadzēs pamielot rajona oficierus, kas nāks inspicēt agrāko pili...»

Jo Orleānas hercogiem tik dārgā pils un mežs, tāpat kā paši šie aristokrāti, tagad bija kļuvuši agrākie.

Militārajos dokumentos varētu izsekot visām ģenerāļa karjeras svārstībām, bet tas būtu apnicīgi un lieki.

Armijā Republikas komisāri necieta ģenerāļus. Savas vēstules ģenerāļiem komisāri nobeidza ar vārdiem «brālīgs sveiciens», taču izturējās pavisam nebrālīgi, it īpaši tad, ja ģenerālis, tāpat kā Dimā, bija iecietīgs pret civiliedzīvotājiem. Kad viņš bija licis saskaldīt kādu giljotīnu malkā, viņu iesauca par «cilvēces aizgādni». Ba-jonas komisāri ļoti nelaipni uzņēma jauno ģenerāli, ko pie viņiem bija atsūtījusi Armiju organizēšanas un pārvietošanas komisija, un pieprasīja, lai Dimā nomaina. Komisija, kurai vispār nebija liela autoritāte, piekāpās un pārsvieda Dimā no Pireneju armijas galvenā komandiera posteņa uz Vandeju un pēc tam uz Alpiem, kur viņš, kā vienmēr, izcēlās ar teiksmainiem varoņdarbiem. Ar kāšu palīdzību uzrāpies pa stāvu klinti, viņš ar dažiem vīriem ieņēma Senisa kalnu, kur bija nocietinājušies austrieši. Sasnieguši pašu virsotni, Dimā vīri bija uzdūrušies augstam aizžogojumam, kuram bija grūti tikt pāri. «Palaidiet mani!» teica ģenerālis Dimā un, citu pēc cita sagrābis karavīrus aiz biksēm, pārsvieda viņus pāri aizžogojumam, tieši virsū pārbiedētajiem pretiniekiem. Gargantijas cienīgs paņēmiens!

Otrā Republikas gada termidorā (1794. gadā) Sabiedriskā glābiņa komiteja iecēla Dimā par Marsa skolas priekšnieku Sablonas nometnē (Neijī pie Sēnas). Tas šķietami bija liels pagodinājums. Šai militārajai skolai vajadzēja sankilotu dēlus pārvērst par republikāņu oficieriem. Taču skola aktīvi piedalījās devītā termidorā apvērsumā un, kaut gan bija sekmējusi Robespjēra gāšanu, Taljens tomēr uzskatīja, ka būtu bīstami atstāt Parīzes pievārtē šos dedzīgos jaunekļus. Trīs dienas pēc Dimā iecelšanas skolu likvidēja un ģenerāli aizsūtīja uz Sambras un Mēzas armiju. Vēl pēc diviem mēnešiem: «Pilsoni, Tu esi iecelts par Brestas armijas galveno komandieri ar rezidenci Rennā. Brālīgs sveiciens.» Šis postenis izrādījās tikpat nepastāvīgs kā pārējie.

«Sauszemes armiju organizēšanas un pārvietošanas komisija pilsonim Dimā vienotās un nedalāmās Francijas republikas 111 gada 13. lrimērā: «Pilsoni, komisija Tev paziņo, ka, būdams nenodarbināts, Tu saskaņā ar 27. žermināla likumu nedrīksti palikt Parīzē. Tātad Tev jāpārceļas uz kādu citu komūnu pēc paša izvēles un jāinformē komisija par savu uzturēšanās vietu. Brālīgs sveiciens.

Komisārs L. A. PILLS»

Dimā bija apnikušas bezmērķīgās pārvielošanas un nereālās iecelšanas. Šim drošsirdīgajam vīram patika cīnīties un uzvarēt; šis vaļsirdīgais cilvēks necieta ķīviņus un aizdomas. Viņš iesniedza atlūgumu un aizbrauca uz Vilēkolrē. 1795. gada pirmos astoņus mēnešus viņš pavadīja sievas ģimenē. Tur viņš dzīvoja klusi un laimīgi līdz IV gada 14. vandemjēram, kad Konvents, ko apdraudēja zelta jaunatne, aicināja karavadoni atpakaļ, zinādams, ka uz šo goda vīru var paļauties. Ne mirkli nevilcinādamies, Dimā sēdās pasta karietē, tomēr ieradās Parīzē vienu dienu par vēlu. Konventu jau bija izglābuši citi jakobīņu ģenerāļi, no kuriem viens bija jauneklis ar romisku profilu un saucās Napoleons Buonaparte.

n

ĢENERĀLIS BONAPARTS UN ĢENERĀLIS DIMĀ

Varu sagrāba Direktorija. Popularitāti tā neiemantoja. Zeme bija izpostīta. Vienīgi karš varēja sagādāt kaut cik autoritātes šai maskerādes valdībai. Tādēļ direktori atgriezās pie Francijas karaļu sensenā sapņa — pie Itālijas iekarošanas. Buonaparti iecēla par Itālijas armijas virspavēlnieku. «Ģenerālis Vandemjērs» pamatoti varēja cerēt uz Barasa atzinību, un šis direktors savukārt jutās drošs par kalsno oficieri, jo bija iemānījis korsikāņa gultā vienu no savām agrākajām mīļākajām — Žozefinu Boarnē.

Dažus mēnešus pavadījis Alpu armijā, Dimā pārgāja tieši pie Bonaparta, kas jau bija francizējis savu uzvārdu, izmezdams burtu «u». Dimā un viņa biedri, kam bija trīsdesmit divi gadi, uzskatīja sevi par veciem ģenerāļiem, viņiem diezin kā nepatika paklausīt divdesmit sešus gadus vecam zaļknābim. Taču Bonaparts jau tūlīt pēc ierašanās Itālijā bija ar savu aso prātu un valdonīgumu pratis pakļaut šos daudz pieredzējušos karavīrus. Nicinādams cilvēkus, viņš uz visiem skatījās kā uz lietām, nevis kā uz sev līdzīgiem radījumiem. Dzimis despots, viņš gribēja redzēt ap sevi tikai verdziski padevīgus ļaudis. Viņš slavināja tikai tos ģenerāļus, kuri nebija pelnījuši slavu.

Krietnais Dimā viņam neiedvesa ne mazākās bažas. Kad Dimā 1796. gada oktobrī ieradās Milānā, viņu ļoti labi uzņēma gan Napoleons, gan jo sevišķi Žozefina, kurai, dzimušai Martinikā, patika it viss, kas atgādināja sirdij dārgās salas. Armijas virspavēlniekam turklāt bija vajadzīgi tādi vīri kā Dimā. Par spīti bagātīgajai uzvaru ražai, Napoleonu joprojām tirdīja nemiers. Direktorija skopojās gar ar ļaudīm, gan ar naudu. Itālijas armija likās novājināta. Dimā viens pats atsvēra veselu eskadronu.

Viņa leģendārie varoņdarbi bija neticami, tomēr patiesi. Bonaparla vēstules apliecina, ka Dimā bija atņēmis sešus karogus skaitā pārākam pretinieku pulkam, ka, prasmīgi iztincinādams spiegu, izdibinājis austriešu plānus; pie Mantujas viņš bija apturējis Vurmzera 3 armiju, un šajā kaujā divas reizes tika nogalināts zirgs, uz kura viņš jāja. Tāpat kā Homēra varoņi, arī Itālijas karagājiena varoņi cits citu apskauda. Laiku pa laikam kāds Ahillejs ar trīskrāsainu jostu sapīkumā pameta visu. Dimā, juzdamies netaisni apvainots, vairākkārt draudēja atlūgties no dienesta. Bonaparts zināja, ka vienmēr varēs viņu aizturēt, uzticot viņam bīstamu uzdevumu. Sī milža savdabīgā laime bija atrasties vienam naidnieku gūzmā un ar bezbailību un veiklību uzveikt visus. Ja vien cīņa bija godīga, tad Cilvēces aizgādnis nogalināja bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem. Viņa pārgalvībā slēpās izaicinājums. Krāsainais viņš bija -— tā gan, un viņš ar to lepojās, turklāt gribēja būt pārākais par visiem.

Ģenerālis Tibo, kas kalpoja armijā kopā ar Dimā, ir atstājis šādu viņa portretu: «Masēnas virsvadībā dienēja vēl viens divīzijas ģenerālis, vārdā Dimā, visai apdāvināts mulats, turklāt: viens no drosmīgākajiem, spēcīgākajiem, veiklākajiem, vīriem, kādus jebkad esmu redzējis. Šajā armijā viņam bija ārkārtēja slava, visi daudzināja viņa bezbailīgos varoņdarbus un atlētisko spēku . . . Un tomēr, kaut arī diezin kāda drosme un veikumi bija šim nabaga Dimā, kaut arī viņu varētu nosaukt par labāko zaldātu pasaulē, būt par ģenerāli viņš nespēja.» Patiešām, viņš bija pazīstams drīzāk kā zobenu varonis nekā stratēģis, bet Bonapartam bija vajadzīgi tikai zobenu varoņi. Stratēģiju viņš uzņēmās pats.

Izlasot autentiskus aculiecinieku memuārus, mēs vairs nešaubāmies, ka plaši izdaudzinātais notikums pie Klau-zenas ir patiess: ģenerālis pie Briksenas tilta uzbrauktuves viens pats aizturēja veselu eskadronu. Tā kā tilts bija šaurs, tad pretinieki varēja ģenerālim uzbrukt tikai pa diviem vai trim reizē. Tiklīdz viņi tuvojās, Dimā ar zobenu citu pēc cita notrieca. Pats viņš dabūja trīs ievainojumus, un septiņas lodes bija izurbušās cauri viņa apmetnim, bet ienaidnieka uzbrukumu viņš apturēja. Pēc šāda varoņdarba Dimā divīzijas kavalēristi bija ar mieru viņam sekot kaut vai līdz pasaules galam. Austrieši bija viņu iesaukuši par «Melno velnu». Ģenerālis Žubērs, Dimā priekšnieks un draugs, uzskatīja viņu par jauno Baijāru^4. Toties Aleksandrs Bertjē, ģenerālštābā oficieris un Bonaparta labā roka, necieta izcilus ģenerāļus un bija apmelojis Melno velnu virspavēlniekam. Tas kādu laiku neuzslavēja varonīgo Dimā. No jauna uzbrāzmoja Ahilleja dusmas. Pēc tik daudziem varoņdarbiem Bonaparts tomēr kādu dienu pateica Žubēram: «Atsūtiet pie manis Dimā.»

Sapīkušais Dimā atteicās ierasties. Franču revolūcija bija armijai uzspiedusi īpatnēju zīmogu; ģenerāļiem ar republikāniskiem paradumiem, kā Ošam^5, Marso^0 un Dimā, neatkarības gars vājināja disciplīnu. Turklāt Dimā, kam, tāpat kā daudziem saliniekiem, nevaldāms straujums bieži vien mijās ar galīgu apātiju, šad tad uzmācās dziļš riebums pret apkārtni. Pie pirmām nepatikšanām viņš sāka ilgoties pēc Vilēkotrē un sūtīja uz štābu atlūgumu no dienesta. Labi, ka viņa adjutants vienmēr bija pār viņu nomodā un allaž noslēpa atlūgumu kādā atvilktnē. Kad Dimā galu galā aizgāja uz armijas virspavēlnieka mītni, Bonaparts viņu saņēma ar atplestām rokām.

— Esi sveicināts, Tiroles ITorācij Kokles^7! — virspavēlnieks sacīja.

Uzņemšana bija pārāk glaimojoša, un krietnais Dimā ilgāk nespēja dusmot. Ari viņš izstiepa rokas, un abi brālīgi apkampās. Bonaparts iecēla Dimā par Trevizo provinces gubernatoru. Dimā tur iekaroja vietējo iedzīvotāju mīlestību, un, kad viņš brauca projām no turienes, tad Mestras, Kastelfranko un citas municipalitātes pateicās viņam par lēnīgo un saprātīgo pārvaldīšanu. Viņš būtu pelnījis, ka par viņu teiktu tos pašus vārdus, kādus vēlāk sacīja par kādu citu franču ģenerāli: «Atbraucis šurp kā ienaidnieks, viņš aizbrauc no šejienes kā mīļots draugs.» Bonaparts tanī laikā jau triumfāli bija pārradies atpakaļ Parīzē.

Pēc miera parakstīšanas ar Itāliju ģenerālis Dimā tika atvaļināts. 1797. gada 20. decembrī viņš atgriezās pie savas ģimenes Vilēkolrē. Vēl pirms desmit gadiem ziedošā pilsētiņa tagad nīkuļoja. Orleānas hercogu galms bija devis darbu un maizi visiem iedzīvotājiem. Tagad te vairs neieradās ievērojami apmeklētāji ar svītām, nedz bagāti ceļotāji; mežos neviens vairs nemedīja. «Vairoga» viesnīca stāvēja tukša. Laburē, kas visu laiku uzturēja savu meitu un mazmeitiņu, nolēma slēgt viesnīcu, kas, pēc viņa vārdiem, tikai aprija naudu, un dzīvot pieticīgi no labklājības gados sakrātajiem ietaupī-j umiem.

Kad mājās atgriezās znots ģenerālis, kas republikāniskajā armijā bija ievērojama persona, ģimenei radās iespēja kaldināt kādus plānus par nākotni. Klods Laburē pārdeva «Vairoga» viesnīcas iekārtu par tūkstoš trīs simti četrdesmit frankiem un pieciem santīmiem. Ģenerālis Dimā savukārt pārdeva piecus no saviem sešiem zirgiem. Par tiem viņš saņēma deviņi simti astoņdesmit livru un desmit sū. 1798. gadā Laburē noīrēja par trīssimt livriem gadā Lormelē ielā vienkāršu, bet diezgan plašu māju, kas turpmāk palika par ģimenes mājokli.

Pa to laiku Bonaparts Parīzē kļuva par franču lielāko cerību. Lai nomierinātu Direktoriju, viņš apgalvoja, ka tīkojot tikai vienu: atņemt angļiem Ēģipti un varbūt ari Indiju. Vienīgi Austrumos esot, kā viņš teica, pietiekami lieli plašumi, lai Lur nodibinātu senatnes cienīgu impēriju. Bez Bonaparta Direktorija nekad nebūtu lolojusi tik nereālus nodomus. Tomēr direktoriem, kuriem uzvarētājs iedvesa bažas, likās ļoti izdevīgi viņu attālināt no Francijas. 1798. gada 12. aprīlī Bonaparts kļuva par Austrumu armijas virspavēlnieku.

Tūlīt pat viņš aicināja ierasties Dimā. Bonaparts uzskatīja, ka Dimā ir pārāk godīgs, lai būtu īsti gudrs, tomēr vēlējās šim lieliskajam ģenerālim, kurš prata aizraut zaldātus, uzticēt kavalērijas vadību Ēģiptē. Dimā no jauna pameta tuviniekus un pievienojās savam komandierim Tulonā. Bonaparts viņu pieņēma, gulēdams gultā ar Žozefinu. Tā gluži kaila zem palaga raudāja.

— Viņa iedomājusies doties mums līdzi uz Ēģipti! — Bonaparts sacīja. — Vai jūs, Dimā, arī ņemsiet sievu līdzi?

— Protams, ne! UzskaLu, ka viņa mani ļoti apgrūtinātu.

— Ja mēs tur uzkavēsimies vairākus gadus, — Bonaparts teica, — tad pasauksim sievas. Dimā, kas taisa tikai meitenes^1, un es, kam neizdodas pat tas, pacentīsimies katrs uztaisīt puiku. Viņš būs mana puikas krusttēvs, un es — viņa.

Bonaparts draudzīgi papliķēja pa kuplajiem apaļumiem, kas iezīmējās zem palaga.

Žozefina nomierinājās. Viņa vienmēr nomierinājās ātri, pat pārāk ātri.

Izgājis no Bonaparla guļamistabas, Dimā sastapa savu draugu Klebēru.

— Vai zini, ko mēs Ēģiptē darīsim? — Dimā iejautājās.

— Dibināsim koloniju, — Klebērs atbildēja.

— Nē, mēs nodibināsim karalisti.

-— Oho! Bet gan jau redzēsim, —- Klebērs sacīja.

— Tu to pieredzēsi!

Godīgajam Dimā bija taisnība. Šī milzīgā un veltīgā avantūra varēja noderēt tikai viena cilvēka prestiža palielināšanai. Ēģiptē, būdams absolūts pavēlnieks, bez jebkādas kontroles, Bonaparts rīkojās kā sultāns. «Attiecības starp jauno pavēlnieku un republikāņu ģenerāli karagājiena laikā sabojājās. Dimā bija tikpat varonīgs kā vienmēr. Kavalēristi, kurus viņš veda uzbrukumā, ietrieca mamelukus Nīlā. Kad Dimā, saslējis zirgu uz pakaļkājām, draudīgi vēcināja pa gaisu zobenu, pat visdūšīgākie arābi šausmās kliedza: «Nāves eņģelis!» — un metās bēgt no izdaudzinātā iznīcinātāja. Taču drīz vien uzvarošā armija zaudēja drosmi.

Dimā Klebēram VI gada 9. termidorā: «Beidzot, draugs, esam nokļuvuši tik ļoti ilgotajā zemē. Cik tālu tā ir — žēlīgais dievs! — no tā, ko pat vissaprātīgākie ļaudis spēja iztēloties... Ļoti gribas zināt, kā ir ar Tavu veselību un kad Tu varēsi ierasties, lai pārņemtu divīzijas komandēšanu, jo patlaban tā ir ļoti vājās rokās. Visi te gaida Tevi, un lagad katrs kļuvis neparasti izlaidīgs dienestā. Daru visu, kas manos spēkos, lai saturētu kopā atsevišķās daļas, bet man neveicas. Zaldātiem nemaksā, nedod ēst, un Tev nebūs grūti uzminēt, ka tas viss rada kurnēšanu.. .»

Ģenerāļi neizprata šī kara mērķus un baidījās, ka Bo-naparts neizmanto viņus savu godkārīgo nolūku piepildīšanā. Sapulcējušies ģenerāļa Dimā teltī, mielodamies ar arbūziem, viņi spriedelēja: «Kālab mums bija atstāt Franciju, tās plašos mežus un auglīgos laukus, lai tagad nīktu zem šīm svelmainajām debesīm, šajā tuksnesī bez paēnas? Vai Bonaparts negrib sev radīt impēriju Austrumos? ... Vai nācijas karavīriem, 1792. gada patriotiem, jākļūst par viena cilvēka satelītiem?»

Katram godkārim ir sava policija, un viens no klātesošajiem nekavējoties atstāstīja šo pārrunu pavēlniekam. Tas kopš tā laika Tiroles Horāciju Koklēšu nesauca vairs citādi kā par «melnādaino». Ēģiptes armijas galvenajam ārstam Deženetam Bonaparts pastāstīja par notikušo šādi:

«Ierodoties Žizā, es dabūju zināt, ka armijā ir neapmierinātie, vairāki ģenerāļi izteikušies atklāti un pat apgalvojuši, ka piespiedīšot mani neiet vairs tālāk. Uzzināju, ka Dimā bijis viens no sparīgākajiem un tāpat arī Mirats un Lanns. Liku atsaukt Dimā un sacīju viņam: «Es zinu, kas tiek runāts. Ja es uzskatītu, ka jūs vai kāds cits jums līdzīgs kaut mirkli nopietni domā izdarīt tās aplamības, kas jums ienākušas prātā, tad es uz vietas liktu maniem sargiem jūs nošaut manu acu priekšā, pēc tam es sapulcinātu armijas grenadierus, lai jūs nopeltu, un es pārklātu ar negodu jūsu piemiņu. . .» Dimā sāka raudāt, un es redzēju, ka viņš ir lāga vīrs, tikai uzkūdīts. Viņam gan arī ir visai maz saprāta. Starp citu, esmu to visu jau sen aizmirsis . ..»

Ģenerēja Dimā dēls savos «Memuāros» arī ir atstās-iījis šo starpgadījumu. Pēc viņa vārdiem, Bonaparts esot sacījis ģenerālim Dimā:

— Ģenerāl, jūs mēģināt demoralizēt armiju . . . Jūs esat teicis dumpīgas runas. Piesargieties, ka es neizpildu savu pienākumu! Jūsu garais augums nekavēs mani likt jūs nošaut kaut vai pēc pāris stundām.

Aleksandrs Dimā piebilst, ka viņa tēvs bezbailīgi atcirtis:

— Jā, esmu teicis, ka tēvzemes slavas un goda dēj esmu gatavs apbraukāt visu pasauli, bet, ja runa būtu tikai par jūsu iegribu, tad es nespertu ne soli.

— Tātad jūs esat gatavs šķirties no manis?

— Jā, tiklīdz man šķitīs, ka jūsu interesēs šķiras no Francijas interesēm.

— Dimā, jūs maldāties.

Šāda saruna liekas visai iespējama. Dima bija drošsirdīgs, un Bonaparts, būdams labā omā, bija iecietīgs.

Pēc tam ģenerālis Dimā atkal rīkojās kā varonis, viņš nomierināja dumpi Kairā, pirmais iegāja lielajā mošejā un tur iegūtās dārglietas aizsūtīja Bonapartam.

Dimā Bonapartam: «Pilsoni ģenerāli! Leopards nemaina savu ādu, un godavīrs nemaina savu sirdsapziņu. Nosūtu Jums nupat iegūtās dārglietas, kas tiek vērtētas apmēram divi miljoni. Ja es kaujā kristu vai nomirtu aiz skumjām, tad atcerieties, ka esmu nabags un man Francijā paliek sieva un bērns. Brālīgs sveiciens!»

Sirds ģenerālim Dimā tomēr bija atsalusi pret visu. Brašo mulatu bija sagrābušas kreoliešiem raksturīgās ilgas pēc mājām. Viņš lūdza atļauju atgriezties Francijā. Tur nokļūt nebija viegli; Vidusjūru pārvaldīja angļu flote. Bonaparts, kam bija īsti pa prātam atbrīvoties no viena neapmierinātā, nepretojās Dimā aizbraukšanai, taču nevarēja, pat ja būtu gribējis, sagādāt viņam kuģi. Galu galā Dimā pats nolīga mazu kuģīti «Belmaltēzi» un kopā ar dažiem biedriem devās ceļā. Kapteinis bija solījis aizvest viņus uz Franciju, taču «Belmaltēze» nebija derīgs kuģis jūras braucieniem. Tiklīdz sacēlās vētra, viņiem vajadzēja meklēt patvērumu tuvākajā ostā, kas izrādījās piederīga Neapoles karalistei.

Nabaga Dimā, kas Ēģiptē nebija saņēmis nekādas jaunas ziņas no Eiropas, savā vientiesībā varēja cerēt, ka Partenopejas republika^8, ko tūlīt pēc franču revolūcijas bija nodibinājuši Neapoles patrioti, vēl pastāv un viņš tanī tiks uzņemts ar lielu godu. Īstenībā pēc sakāves pie Abukiras^9 angļi un austrieši bija palīdzējuši atgriezties pie varas Burboniem. Tarentā republikāņu ģenerālis krita rokās avantūristu valdībai, tie mudināja vest apslēptu karu pret frančiem, indējot un slepkavojot. Pārvietots uz Brindizi, ģenerālis Dimā drīz vien saprata, ka viņa dzīvība ir briesmās:

«Trešajā dienā pēc ieslodzīšanas Brindizi pilī, kad biju atgūlies, lai mazliet atpūstos, caur atvērtā loga režģiem tika iemests paliels sainis, kas nokrita istabas vidū uz grīdas... Sainī atradās divi Tiso sējumi ar virsrakstu «Lauku ārsts». Uz salocītas zimites, kas bija ielikta starp pirmo un otro lappusi, bija uzrakstīts: «No Ka-labrijas patriotiem; skat. vārdu INDE.» Uzmeklēju norādīto vārdu grāmatā: tas bija divreiz pašņāpts. Sapratu, ka mana dzīvība ir apdraudēta.

Vēl pēc dažām dienām... (cietuma) ārsts man ieteica ēst vīnā izmērcētus biskvītus un apņēmās tos man atsūtīt. Pēc desmit minūtēm apsolītie biskvīti bija klāt. Darīju tā, kā viņš man bija ieteicis, bet ap pulksten diviem pēcpusdienā mani sagrāba negantas vēdergraizes un uznāca vemšana, tā ka es pat nevarēju ēst pusdienas; sāpes aizvien pieauga, un drīz vien es jau biju par matu no nāves. .. Graizes un vemšana liecināja, ka esmu saindēts ar arsē-niku . ..

Saindēšanās sekas bija kurlums, arī viena acs man bija pilnīgi zaudējusi redzes spējas un progresēja paralīze ... Visi šie novecošanas simptomi mani piemeklēja, kad biju trīsdesmit trīs gadus un deviņus mēnešus vecs, un tas noteikti pierāda, ka manā organismā bija ievadīta kāda kaitīga viela . ..»

Beidzot 1801. gada 5 aprīli sakarā ar pamiera noslēgšanu ģenerāli Dimā apmainīja pret slaveno austriešu ģenerāli Maku. Dimā iznāca no cietuma sakropļots, pa pusei paralizēts, ar kuņģa čūlu. Drausmīgie apstākļi bija atlētu pārvērtuši par invalīdu. Pa viņa gūstniecības laiku bija daudz kas noticis. Bona-parts bija padzinis Padomes l0, gāzis Direktoriju, izcīnījis Itālijā kauju pie Marengo un uzdevis Miratam atbrīvot Romu un Neapoli. Elorencē Dimā atkal sastapās ar Miratu, savu uzticamo draugu un ieroču biedru. Abi diženie kavalēristi bija karojuši plecu pie pleca Itālijā,

H pēc tam Ēģiptē. Mirats, būdams, tāpat kā Dimā, sirsnīgs

un cēlsirdīgs cilvēks, pret likteņa uzveikto varoni bija atsaucīgs. Kaut gan tagad viņš bija pirmā konsula svainis, jo Bonaparta visjaunāko māsu Karolini bija savaldzinājusi Mirata drosme, mīlas kvēle un skaistums, tomēr viņš, neievērodams Bonaparta īgnumu pret Dimā, darīja drauga labā visu iespējamo. Pateicoties Mira-tam, Dimā varēja aizsūtīt no Florences uz Vilēkotrē vēstnesi.

Divīzijas ģenerālis Dimā pilsonei Dimā, Florence, Republikas IX gada 8. iloreāls: «Pagājusi apmēram stunda, mana karsti miļotā, kopš sastapos ar mūsu godājamo draugu Miratu; viņa izturēšanās pret Tevi padarījusi viņu par manu visdārgāko draugu, un es visu mūžu nebeigšu viņam to apliecināt. Aizsūtīšu no šejienes, kā jau Tev rakstīju, konsulam ziņojumu par ļaundarībām, kurām mani pakļāva nicināmā neapoliešu valdiba. Negribu par to stāstīt Tev sīkāk, tāpēc ka nedrīkstu sāpināt Tavu sirdi, ko jau tāpat ir izmocījušas ilgās nedienas; ceru, ka beidzot, apmēram mēneša laikā, varēšu slacīt ar mierinājuma balzāmu Tavu cēlo dvēseli. Redzēju visas Tavas vēstules ģenerālim Miratam, kā arī Bomonam un mazo vēstulīti, kurā mana dievinātā Emē uzrakstījusi kaut ko ar savu jauko, mazo rociņu, un es skūpstīju to tūkstoš reižu, tāpat kā rindas, kuras Tu biji pievienojusi. Esmu līdz sirds dziļumiem aizkustināts, ka Tu mūsu meitiņai esi pieķērusies tikpat stipri kā es, jo Tu rūpējies par viņas izglītību. Sī Tevis cienīgā izturēšanās dara man Tevi aizvien dārgāku, un es nevaru vien sagaidīt, kad varēšu Tev to pierādīt. Ardievu, mīļotā! Tev manā sirdī vienmēr paliks vislielākā vieta, jo likstas vēl ciešāk savilkušas mūs vienojošās saites. Noskūpsti no manis mūsu bērnu, dārgos vecākus un visus mūsu draugus. Mūžam Tavs

AL. DIMA, divīzijas ģenerālis

Ģenerālis man par prieku uzticēja sava« laulātajai draudzenei nodot Tev piecdesmit luidorus, kuriem Tu varēsi aizsūtīt pakaļ tūlīt pēc šīs vēstules saņemšanas.»

Mirata «laulātā draudzene» bija Karoline Bonaparte. Nabaga Dimā vēl nenojauta, cik lielā nežēlastībā viņš bija kritis, ne arī to, cik nepārejams bezdibenis šķīra patvaldnieka ģimeni no tiem, kuri vēl pirms gadiem pieciem bija tai vienlīdzīgi. Vēstules pareizrakstība bija apšaubāma, interpunkcija diezgan bēdīga, toties sirsnīgais tonis atgādināja ģenerāļa Igo stilu. Tik ilgi no ģimenes pavarda atrautie karavīri savu ģimeni sāka mīlēt ar aizkustinošu dedzību. Sieva un bērni viņiem

kļuva jo dārgāki, jo nesasniedzamāki tie bija. It īpaši ģenerālim Dimā, kas tik daudz bija cietis Ēģiptē un vēl jo vairāk pēc tam cietumā, mierīgais, siltais ģimenes pavards mazajā Vilēkotrē pilsētiņā šķita kā īsta paradīze. Igo kundzi, kas bija romantiska bretoniete un apprecējusies pretēji savām tieksmēm, ģimenes dzīve sevišķi nevaldzināja, bet ģenerāļa Dimā laulātā draudzene, gudra un maiga Valuā provinces meita, pati bija izvēlējusies sev dzīvesbiedru un to dievināja.

1801. gada 1. maijā ģenerālis sasniedza Laburē māju. Tur viņš atrada savu jauno sievu un astoņus gadus veco meitiņu, kā ari sievastēvu un sievasmāti, kas jau kļuva veci. Sakropļotajam spēkavīram maks bija pavisam tukšs. Cietumsargi bija atņēmuši visu naudu, kas viņam tobrīd atradās kabatā, un algu viņš nebija saņēmis kopš diviem gadiem. Bet kas par to? Vai tad viņš nebija ģenerālis Dimā, drošsirdīgākais no drošajiem? Vai viņam nebija augsta dienesta pakāpe un tiesības? Vai ģenerālim Dimā nebija armijā krietni draugi, kā Mirats un it īpaši Brīns, kas bija palicis uzticīgs republikāniskajām idejām? Dimā bombardēja kancelejas ar savām vēstulēm. Taču veltīgi. Bonaparts nekad nepiedeva tam, kas nebija izrādījis padevību viņa personai. Galvenajam ārstam Deženetam, kurš, izmeklējis Dimā un atrazdams viņu ļoti smagā stāvoklī, bija aizrunājis par viņu, pirmais konsuls atbildēja: «Tā kā jūs man sakāt, ka veselība viņam vairs neļaus sešas nedēļas gulēt tuksneša smiltīs vai uz sniega lāčādā, tad man viņš vairs nebūs vajadzīgs kā kavalērijas komandieris. Viņu var aizstāt kurš katrs kaprālis . . .»

Vilēkotrē trimdinieks uzdrošinājās griezties pie paša valdnieka.

Ģenerālis Dimā ģenerālim Bonapartam X gada 7. vandemjētā: «Ģenerālkonsul, Jūs zināt, kādas nelaimes esmu izcietis, Jās zināt, cik smagos apstākļos esmu nokļuvis! Jūs atceraties Kairas dārglietas! ... Neapoles cietumos es tiku vairākkārt saindēts, un tagad mana veselība ir tā sagandēta, ka trīsdesmit sešu gadu vecumā man jau uzbrukušas kaites, kuras piemeklē tikai daudz vecākus ļaudis.. . Mani māc vēl citas bēdas, kuras, ģenerālkonsul, man ir vēl briesmīgākas nekā tās, par kurām nupat sūdzējos. Kara ministrs ar vēstuli no pērnā gada 29. fruktidora man paziņoja, ka ar X gadu esmu ierindots ārštata ģenerāļu skaitā. Kā tā! Es savos gados, ar savu

vārdu tieku tikpat kā atvaļināts!... Es esmu visvecākais ģenerālis savā ■ dienesta pakāpē ... Un jaunāki par mani tiek nodarbināti, bet man

jādzīvo dīkāl ... Ģenerālkonsul, es apelēju pie Jūsu sirds, lai tā uzklausa manas žēlabas; atļaujiet man cerēt, ka Jūs mani aizsargāsiet pret ienaidniekiem, kādi man var būt...»

Atbildes nekādas. Dimā mēģināja noskaņot sev par labu ģenerālštāba priekšnieku Leopoldu Bertjē, sava kādreizējā Itālijas ienaidnieka brāli, uzaicinādams viņu uz medībām skaistajā Vilēkotrē mežā. Bertjē atbrauca, aizveda līdzi medījumu un atsūtīja pateicības vēstuli.

Leopolds Bertjē, brigādes ģenerālis, ģenerālštāba priekšnieks, ģenerālim Dimā X gada 7. papildu dienā: «Ģenerāl, mēs laimīgi atgriezāmies mājās, un mums ir žēl tikai viena, proti, ka nevarējām ilgāk palikt ar Jums, lai Jums apliecinātu, cik dziļi mani aizkustināja draudzības pierādījumi, ar kuriem Jūs mūs apbērāt. Būtu ļoti patīkami, ja Jūs atbrauktu uz dažām dienām pie manis Sampiņjola. Mans adjutants, kas pastāvīgi uzturas Parīzē, Jūs atvestu; iepriekšējā dienā atsūtiet šurp medību suni, un es varu deiēt, ka Jums te būs patīkami. Neaizmirstiet, ka Jūs apsolījāt ierasties pie mums, un Jūs taču nelauzīsiet doto vārdu. Ceru Jūs sagaidīt pirmajās vandemjēra dienās, jo vīnogu novākšanas laikā mūsu lauki ir skaistāki nekā jebkad. Tātad atbrauciet, dārgais ģenerēt, un sagādājiet man iespēju uzņemt Jūs tikpat laipni, kā Jūs uzņēmāt mani.

Lūdzu, aplieciniet savai dzīvesbiedrei manu visdziļāko cieņu. Draudzīgs sveiciens! ...»

Tagad vēstuļu nobeigumā republikāniskās brālības sveiciens tika aizstāts ar militārās draudzības sveicienu, taču ģenerālim Bertjē karjera bija svarīgāka par draudzību, un viņš nebija no tiem cilvēkiem, kas uzdrīkstētos pretoties pirmā konsula lēmumam.

1802. gada 24. jūlijā Marija Luīza Dimā Lormelē ielas dzīvokli dzemdēja dēlu, ko reģistrēja ar Aleksandra Dimā vārdu. Vēlāk (1831, gadā) civilstāvokļa deklarācijā izdarīja papildinājumu: Dimā uzvārdam pievienoja «Dāvī de la Paijetrī». Ģenerālis aicināja savu veco kaujas biedru ģenerāli Brīnu dēlam par krusttēvu.

Dimā Brīnām X gada 6. termidorā: «Dārgais Brīn, ar prieku Tev paziņoju, ka vakarrīt mana sieva dzemdēja lielu puisēnu, viņš sver deviņas mārciņas un ir astoņpadsmit collu garš. Tu pats redzi, ka puisis, ja augs tikpat dūšīgi ārā, kā auga iekšā, kļūs īsts milzis. Tev jāzin, ka vēlos Tevi puisēnam par krusttēvu. Mana vecākā meita, kas Tev sūta mīļu sveicienu un ar saviem mazajiem, ap-

smulētajiem pirkstiņiem gaisa skūpstu, būs Tev kūma. Brauc šurp ātrāk, kaut ari jaunpiedzimušais neizrāda tieksmi drīz atstāt šo pašauti; brauc ātrāk, jo sen neesmu Tevi redzējis un ļoti ilgojos satikties ar Tevi.

ALEKS. DIMA

P. S. Atvēru vēstuli, lai tev vēl pateiktu, ka nebēdnis nupat uzšļāca strūklu pāri galvai. Tā ir laba zīme — vai ne?»

Brīns ģenerālim Dimā X gada W. termidorā: «... Māņticība man liedz izpildīt Tavu vēlēšanos. Piecas reizes esmu bijis par krusttēvu; visi pieci mani krustbērni nomira! Kad izdzisa pēdējais, es nosolījos nekad vairs nekristīt bērnus . . . Nosūtu Tev dažas kārbiņas ar saldumiem mazajai krustmātei un viņas māmiņai.»

Patiesībā Brīns, gan ]oti juzdams līdzi nežēlastībā kritušajam ieroču biedram, tomēr baidījās modināt valdnieka dusmas. Dimā neatlaidās, un galu galā viņi vienojās šādi; Brīns būs krusttēvs, bet viņš pilnvaros vectēvu Laburē, lai tas ceremonijā patur savu mazdēlu virs kristījamā trauka.

Ģenerālis bija nodevis meitu Emē Parīzē pansionātā. Viņš sirsnīgi pieķērās savam glītajam puisēnam, kam bija balta ādas krāsa, zilas acis un kam ceturtā daļa afrikāņu asiņu izpaudās tikai cirtainajos matos. Sasniedzis vecumu, kad jau sāk kaut ko saprast, bērns ļoti iemīļoja savu labo tēti, apbrīnoja viņa spēku, kas, par spīti slimībām, joprojām bija ārkārtīgs, jūsmoja par viņa krāšņo, izšūto uniformu un sudrabā kaldināto šauteni ar zaļa safjāna spilventiņu pie laides. Ģimene tagad mājoja nelielā pili «Lefosē», kas atradās netālu no Vilēkotrē, Aramona ciemā. Dzīves veids vēl arvien bija diezgan grezns. Ģenerālim kalpoja dārznieks, virēja, sargs un sulainis nēģeris, vārdā Ipolits.

1805. gadā Dimā, juzdamies arvien sliktāk, nolēma aizbraukt uz Parīzi un konsultēties pie ievērojamā ārsta Korvizāra. Ģenerālis paņēma līdzi sievu un dēlu, kurus gribēja stādīt priekšā saviem draugiem. Dimā nojauta, ka viņš drīz mirs, un vēlējās, lai viņa zēns iegūst aizgādņus. Miratam un Brīnām pietika drosmes pieņemt uzaicinājumu uz brokastīm. Brīns izturējās sirsnīgi, Mirats vēsi. Iepriekšējā gadā bija nodibināta impērija. Jaunajiem augstmaņiem un maršaliem, kas dažkārt ātri kļuva par prinčiem vai karaļiem, nebija vairs nekā

kopīga ar kaujās sakropļotajiem revolūcijas veterāni niem, vienīgi apgrūtinošas atmiņas. Mazais Aleksandrs

tomēr nekad neaizmirsa, kā toreiz bija ar Mirata cepuri galvā auļojis uz Brīna zobena apkārt galdam.

Ģenerālis Dimā lūdza audienci pie imperatora. Lūgums tika noraidīts. Korvizārs nebija varējis palīdzēt Dimā, un ģenerālis atstāja Parīzi «ar nāvi dvēselē un miesā». Varbūt aiz naudas trūkuma, varbūt arī tādēļ, lai atrastos tuvāk ārstiem, ģimene atgriezās Vilēkotrē un apmetās «Vairoga» viesnīcā. Tur jau dzīvoja vectēvs Laburē, kas arī bija atstājis savu māju.

Mazais Aleksandrs uzglabājis brīnišķas atmiņas par tēva pēdējiem mūža mēnešiem. Zēns atcerējās kādu oktobra dienu 1805. gadā, ar kašmiru tapsētu buduāru kaimiņu pilī un jaunu skaistuli, kas bija atlaidusies uz sofas. Šī sieviete bija Polina Bonaparte, firstiene Bor-geza, kas tad jau bija šķīrusies no vīra.

«Viņa nepiecēlās, kad buduārā iegāja mans tēvs,» savās atmiņās stāstījis Dimā. «Viņa tikai pastiepa pretī roku un pacēla galvu. Tēvs gribēja atsēsties blakus uz krēsla, bet firstiene aicināja tēvu atsēsties uz sofas gala un, uzlikusi kājas viņam uz ceļiem, ar tupelītes purnu pabikstīja viņa svārku pogas. Šī kājiņa, rociņa, visa šī graciozā, mazā sieviete, balta un tukla, līdzās atlētiskajam mulatam, kas vēl arvien, par spīti visām kaitēm, bija skaists un stalts, — tā bija vis-' burvīgākā glezna, kādu vien var iztēloties ...

Piepeši no parka atplūda taures skaņas.

— Tuvojas medības, — tēvs sacīja, — dzīvnieku dzīs pa šo aleju. Nāciet, firstien, paskatīsimies!

— O, dārgais ģenerāl, — viņa atteica, — es te jūtos labi un nekustēšos no vietas; staigāšana mani nogurdina. Ja gribat, aiznesiet mani.

Tēvs pacēla firstieni uz rokām kā aukle bērnu un aiznesa pie loga. Tur viņš turēja to kādas desmit minūtes.. . Pēc tam noguldīja atpakaļ uz sofas un atsēdās savā vietā viņai pie kājām. Tad es vairs nezinu, kas notika man aiz muguras. Mani pilnīgi aizrāva briedis, kas aizbrāzās pāri alejai, suņi un mednieki, tas viss mani interesēja vairāk nekā firstiene ...»

1806. gadā Žaris Mišels Deviolēns, Laburē brālēns, kas joprojām palika mežu galvenais pārzinis un pārvaldīja tos imperatoram, tāpat kā agrāk bija pārvaldījis Orleānas hercogam (kas bija giljotinēts), kādu dienu paziņoja ģenerālim Dimā, ka Bertjē viņam izgādājis pastāvīgu medību atļauju. Tā dižvīri ar maziem labvē-

lības apliecinājumiem apklusina sevī sirdsapziņas balsi, kas viņos dažkārt ierunājas pēc izdarītas lielas netaisnības.

Ģenerālis gribēja vēlreiz uzkāpt zirgā un pajādelēt pa Vilēkotrē mežiem, bet sāpes uzvarēja uzvarētāju. Atgriezies no izjādes, Dimā bija spiests likties gultā. Uz mirkli viņu pārņēma neprātīgs izmisums.

— Vai tiešām ģenerālim, kas trīsdesmit piecu gadu vecumā komandējis trīs armijas, sasniedzot četrdesmit, jānomirst kā gļēvulim gultā! Dievs, ak dievs! — viņš izsaucās. — Ko esmu nodarījis, ka tu mani tā sodi un liec tik jaunam atstāt sievu un bērnus?

Atsaucis garīdznieku, ģenerālis izsūdzēja grēkus un tad, pievērsies sievai, nomira viņas rokās tieši pusnaktī.

Mazais Aleksandrs jau agrāk bija aizvests no mājas un atstāts pie kādas radinieces. Vakarā viņš aizmiga, bet pusnaktī zēnu un radinieci atmodināja skaļš klauvējiens pie durvīm.. Zēns bez jebkādām bailēm metās turp.

— Uz kurieni tu, Aleksandr! — sieviete iesaucās

— Tu taču redzi. . . Iešu ielaist tēti, viņš atnācis atvadīties no mums.

Viņa no jauna noguldīja puisēnu, un tas aizmiga. Nākamajā rītā viņa pateica mazajam Aleksandram:

— Nabaga bērns, tavs tētis, kas tevi tik ļoti mīlēja, ir miris.

— Tētis ir miris? ... Ko tas nozīmē?

— Tas nozīmē, ka tu viņu nekad vairs neredzēsi.

— Kāpēc ne?

— Tāpēc, ka mīļais dievs viņu ir aizsaucis pie sevis.

— Un kur dzīvo tas mīļais dievs?

— Debesīs.

Mazais Aleksandrs apklusa, taču pirmajā izdevīgajā brīdī aizlavījās uz mājām. Iegājis iekšā, neviena nepamanīts, viņš taisnā ceļā piesteidzās pie tēva šautenes, paņēma to un devās augšā. Kāpņu laukumiņā viņš sastapa māti, kas raudādama nāca ārā no nelaiķa istabas.

— Kur tu iesi? — viņa jautāja.

— Iešu uz debesīm.

— Ko tu, mans nabaga bērns, darīsi debesīs?

— Nonāvēšu dievu, kas nonāvēja tēti.

Māte apskāva puisēnu un cieši pieglauda sev klāt. — Mīlulīt, tā nerunā! — viņa iesaucās. — Mēs jau tāpat esam diezgan nelaimīgi.

iīi

DIKDIENĪGA, BRĪVA MEŽOS PAVADĪTA bērnība

Viņi patiesi bija ļoti nelaimīgi. Ģenerālis nebija atslējis nekāda mantojuma; viņa ģimene nevarēja it nekā gaidīt no imperatora, kas vēl arvien liedzās piešķirt audienci dumpinieka atraitnei. Daži ieroču biedri, kā Brīns, Ožero, Lanns, atgādināja par ģenerāļa Dimā varoņdarbiem. «Es jums aizliedzu,» Napoleons 1 salti attrauca, «jebkad pieminēt man šo cilvēku.» Nebija pat iespējams izdabūt mazajam Aleksandram stipendiju licejā vai kādā militārā skolā. Napoleons nebija tik cēlsirdīgs kā Oktaviāns Augusts.

Zans Mišels Deviolēns, mežu inspektors, Dimā tuvinieks un aizgādnis, aizrakstīja ģenerālim Pillam — impērijas grāfam, ar ko bija rados un kas agrāk, būdams revolūcijas laikā armiju ģenerālkomisārs, bija dzirdējis par varoņa bezbailīgajiem veikumiem, un pavēstīja Pillam par drošsirdīgā un nelaimīgā ģenerāļa Dimā nāvi:

«Viņš beidza savu dzīves gaitu vakar pulksten vienpadsmitos Vilēkotrē pilsētā, kur bija atgriezies, lai atrastos ārstu uzraudzībā. Slimība, kas viņu iedzina kapā, ir Neapoles cietumā pēc atgriešanās no Ēģiptes izciesto mocību sekas... Jau būdams atvaļināts no dienesta un smagi slims, viņš vēl arvien no visas sirds ilgojās, kaut franču ieroči gūtu uzvaras. Bija aizkustinoši dzirdēt, ka paris stundu pirms nāves viņš izteica vēlēšanos liki apbedīts Austerlicas kaujas laukā.»

Deviolēns lūdza izgādāt pensiju atraitnei un bāreņiem, kurus ģenerālis bija atstājis bez līdzekļiem, jo viņa ilgā slimošana bija aprijusi visus niecīgos ietaupījumus. Pilis, oficiāli izsacīdams līdzjūtību, atbildēja noraidoši. Visi pūliņi palika veltīgi, un vecajam Laburē atkal bija jēuzlur meita un mazbērni.

Aleksandrs Dimā bērnībā bija saprātīgs, bet neuz-cīlīgs. Māte un māsa viņam iemācīja lasīt un rakstīt. Aritmētikā viņš tālāk par reizināšanu netika. Toties viņam jau no bērna gadiem bija īsts pulka rakstveža rokraksts: akurāts, skaidrs un izrotāts ar līkumu līkumiem; grafologs tanī būtu atklājis godkāri, un tiešām zēnam piemita tieksme padižoties. Tikko izlasījis bībeli, Bifonu un sava tautieša Demutjē traktātu par mitoloģiju, viņš uzskatīja, ka jau zina visu, un pašpārliecināti iejaucās pieaugušo sarunās, augstprātīgi un pamācoši izsakot viņiem aizrādījumus, taču, sev par lieliem brīnumiem, saņēma par to «vairāk belzienu nekā uzslavu». Bažīdamās par dēla nākotni, māte mēģināja viņam mācīt mūziku, taču zēnam bija neiedomājami slikta muzikālā dzirde. Toties viņš mācījās dejot, paukot un mazliet vēlāk arī šaut. Te viņš guva lieliskus panākumus.

Desmit gadu vecumā Dimā ļoti jūsmoja par fiziskiem vingrinājumiem un sapņoja tikai par dažādiem zobeniem, pistolēm un šautenēm. Viņa dzīve lielāko daļu noritēja nevis ģimenes klēpī, bet mežā. Vilēkotrē apjož milzīgi meži, visi pilsētiņas draiskuļi tur pastāvīgi medīja, izlika cilpas, spēlēja mežoņus un draudzējās ar malu medniekiem. Kad Aleksandram bija desmit gadu, nomira kāds viņa radinieks abats Konseijs, novēlējis zēnam stipendiju seminārā, ja viņš būs ar mieru kļūt par garīdznieku. Nabaga māte, nezinādama, kā nodrošināt dēlu, saskatīja cerību šajā novēlējumā un lūdzās, lai Aleksandrs vismaz pamēģina mācīties seminārā. Viņš sākumā piekrita un saņēma no mātes divpadsmit sū, lai nopirktu seminārista tintnīcu. Par šo naudu zēns iegādājās maizi un desu un tad trīs dienas un naktis mežā medīja putnus. Ceturtajā dienā viņš atgriezās mājās.

Pazudušos dēlus arvien uzņem vissirsnīgāk. Māte, pārdzīvojusi lielas izbailes, apskāva zēnu, apsolīdama, ka nekad vairs nebūs ne runas par semināru, un aizsūtīja viņu uz abata Greguāra kolēžu. Svētais tēvs drīz vien saprata, ka jaunais Dimā gan ir cēlsirdīgs, bet viņa labās jūtas sagandē neparasta augstprātība. Zēns bija godkārīgs, bieži pat nekaunīgs. Nekā daudz viņš

neiemācījās: mazliet latīņu valodu, mazliet gramatiku un tikai vēl pilnveidoja savu rokrakstu, pievienojot burtiem dažādus kāsīšus, sirsniņas un rozetes. Tas izskatījās krāšņi un pretīgi. Lūgšanu viņš iemācījās likpal daudz, cik prata aritmētisko darbību, proti, trīs: Patei Noster, Ave Maria un Credo. Viņš joprojām palika īsts dabas bērns, nedisciplinēts mežonēns, kurš «uztver katru dabas skaņu, kas mostas mežā, tiklīdz sabiezē nakts».

Aleksandra māte, šī lieliskā, strādīgā un biklā sieviete, atklāja savu dievināto vīru zēnā, kas desmit gadu vecumā jau izskatījās kā trīspadsmit četrpadsmit gadus vecs pusaudzis —- plecīgs, muskuļains, afrikāniskiem vaibstiem. Dēls pilnīgi pakļāva māti, un viņa ļāva tam darīt, kas tīk. Viņa gan nebija vienīgā, kas audzināja piemīlīgo un nevaldāmo mežonēnu: nelaimē draugi palika uzticīgi ģenerāļa atraitnei. Speciālistus valdību maiņas tā neskar kā politiskos darbiniekus, un Devio-lēns, kaut ari bija kalpojis impērijai, palika pie Burbo-niem tanī pašā mežu inspektora postenī, iemantodams ar to Aleksandra acīs milzīgu autoritāti. īgns, ātrsirdīgs bet īstenībā būdams vislabākais cilvēks, Deviolēns zēnam šķita kā «koku karalis un lapu imperators».

Par Aleksandra aizbildni ģenerālis bija izraudzījis kādu citu kaimiņu, laipno, vienmēr jautro Zaķu Ko-lāru ", viņa sieva bija Orleānas hercoga (Filipa Egalitē) un de Zanlisa kundzes 12 ārlaulībā dzimusī meita. Ko-lāra kundzes stāstījumi mazo Dimā ieveda karaļvaras vēsturē, tāpat kā viņas mātes stāstījumi — impērijas laika vēsturē.

Laikmets bija grandiozs un trauksmains. Caur Vilē-kotrē virzījās iebrucēju armija, un mazais Dimā Francijas karagājiena laikā redzēja, kā garām aiztrauca Krievijas imperators, pēc tam kazaki. Izdzirdējušas zirgu auļus, sievietes patvērās pagrabā, bet zēns, cieši pieķēries pie loga bultas, vēroja kaujas. Kaut gan imperators Napoleons bija izturējies cietsirdīgi pret ģenerāli Dimā, tomēr viņa atraitni un dēlu visi uzskatīja par bonapartistiem. Vilēkotrē palika monarhistiski noskaņota. Pēc restaurācijas puikas bariem nāca klaigāt zem atraitnes logiem: «Lai dzīvo karalis!» Dimā ģimene palika uzticīga ģenerāļa uniformai un sirds dziļumos — Republikai.

Joahims Mirats

1815. gadā, kad Napoleons gaidīja savu stundu Elbas salā, divus ģenerāļus — brāļus Laimānus, kas bija piedalījušies sazvērestībā pret Luiju XVIII, Vilēkotrē žandarmērija arestēja un rojālistiskās pilsētiņas iedzīvotāji skaļi nozākāja. Dimā kundzi satrieca šie apvainojumi, kas vērsās pret epoletēm, kādas bija valkājis ari viņas vīrs.

— Paklausies, manu zēn, — viņa sacīja dēlam, — mēs izdarīsim kaut ko tādu, kas var mums ļoti kaitēt, taču tēva piemiņas labad mums tas jādara.

Viņa aizveda dēlu uz Suasonu, kur bija ieslodzīti brāļi Fransuā un Anrī Lalmāni, kavalērijas un artilērijas ģenerāļi, un uzdeva divpadsmit gadus vecajam zēnam nogādāt ieslodzītajiem zeltu un pistoles. Zēns uzdevumu drošsirdīgi veica. Zinādami, ka imperators nupat jau ieradies Francijā un viņus glābs, ģenerāļi naudu un ieročus nepieņēma, tomēr mazajā Dimā šis piedzīvojums nostiprināja pašcieņu, alkas pēc romantikas un iedzimto tieksmi tēlot taisnības aizstāvja lomu.

Simt dienu laikā Napoleons divas reizes devās cauri Vilēkotrē: pirmo reizi — steidzoties uz ziemeļiem, lai pievienotos savai armijai, otro reizi — pēc Vaterlo, izvārdzis, galvu nokāris, vienalclzigs pret visu. Viņam sekoja Diženās armijas atlieku gājiens. Baismīgi un vareni skati, kas savā derdzīgumā šķita dievišķīgi. Nelaimīgie, šā tā pārsietie ievainotie, gulēdami ratos, vēcināja kaut. kādas asiņainas skrandas un sauca: «Lai dzīvo imperators!» Pēc tam pienāca bēdīga ziņa. Uzticīgākais ģenerāļa Dimā draugs maršals Brīns bija Aviņ-jonā nogalināts.

Vecais, ar podagru sirgstošais karalis Luijs XVIII atgriezās iebrucēju furgonā no Ģentes. Valdības maiņa izvirzīja jautājumu: vai Aleksandram nevajadzētu, tā domāja viņa māte, pieņemt uzvārdu, uz kuru viņam bija tiesības, proti, Dāvī de la PaijetrīV Marķīza tituls restaurācijas laikā viņam atvērtu daudzas durvis.

— Mani sauc par Dimā, — Aleksandrs lepni atbildēja, — un nekā citādi... Ko būtu teicis mans tēvs, ja

Pašapzinīgi viņš piedāvāja roku Loransai. Tā bija gaišmataina, asprātīga parīziete; viņas draudzene Vito-rija ar augstām krūtīm un kuplām gūžām izskatījās kā tipiska komēdiju andalūziete. Aleksandrs redzēja, ka jaunavas, ieraudzījušas viņu, pavīpsnādamas saskatījās, un viņam pietvīka piere. Toties, kad sākās dejas, viņš lieliski izcēlās. Mazā provinciāļa apbrīnojamie lēcieni ļoti pārsteidza abas atbraucējas. Vitorija atklāja pat, ka viņš ir atjautīgs.

Orķestris uzsāka valsi.

— Jūs tiešām ļoti labi valsējat, — viņa, pavisam apjukusi, teica.

— Jūsu vārdi mani iepriecina, jo vairāk tāpēc, ka līdz šim esmu valsējis tikai ar krēsliem.

-— Kā tā? Ar krēsliem?

-— Jā, abats Greguārs man neļāva dejot ar sievietēm . . . Tāpēc deju skoloLājs man lika mācīties, apskaujot krēslu.

Viņa sirsnīgi iesmējās. Pirmo reizi mūžā Aleksandram gar vaigu glaudās sievietes matu cirtas, viņš gremdēja skatienu tērpa izgriezumā, apbrīnoja kailus plecus.

Viņš izdvesa tīksmē trīsošu nopūtu.

— Kas jums notika?

— Nekas, tikai man šķiet daudz patīkamāk dejot ar jums nekā ar krēslu.

Viņa aiz pārsteiguma atsēdās.

-— Cik viņš ir jocīgs! — viņa sacīja Loransai. — Man viņš liekas burvīgs.

Pēc šī piedzīvojuma Aleksandrs jutās gan mazliet apkaunots, tāpēc ka divas glītas meičas bija viņu izsmējušas, taču arī līdz ausīm iemīlējies. Turklāt iemīlējies nevis kādā noteiktā sievietē, bet pašā mīlestībā vai, drīzāk, mīlas priekā. Ja arī abas parīzietes bija Aleksandru mazliet izjokojušas, tomēr viņas arī bija sniegušas jauneklim mācību, kādu var saņemt vienīgi no sievietēm. Viņas bija Aleksandram atklājušas, ka viņš gan ir glīts un stalts puisis, bet šīs iedzimtās priekšrocības vajag izcelt ar rūpīgu uzpošanos un elegantu apģērbu. īsi sakot, šīs meitenes bija viņu ievedušas no bērnības jaunībā.

Tagad viņš grasījās vingrināties siržu laušana Vile-kotrē daiļavām. Un dievs zina, ka viņas bija tiešām jaukas! Visās trijās šķirās, kādās tolaik dalījās sabiedrība, — aristokrātijā, buržuāzijā un tautā auga aizrautīga paaudze. Bija prieks nolūkoties, kad viņas svētdienās, tērpušās pavasarīgās kleitās, apjozušās ar sārtām vai zilām jostām, uzlikušas galvā pašu darinātas cepurītes, bezbēdīgi skraidīja, te savīdamas te atraisīdamas apaļo, valdzinošo, kailo roku garās virknes!

Drīz jaunajam Dimā sākās salda dzīve. No pulksten deviņiem līdz četriem viņš pārrakstīja dokumentus notāra kantorī. Pēc tam viņš kopā ar māti paēda pusdienas, un tad, vasarā ap pulksten astoņiem, ziemā ap sešiem, jaunieši sapulcējās reizēm pļavā, reizēm pie kādas no jaunajām meitenēm. Silti roku spiedieni, aicinošas lūpas — izveidojās pārīši. Pulksten desmitos katrs pavadīja uz mājām meiču, kurai bija pielabinājies par pakalpīgu kavalieri. Viņa tam dāvāja vēl kādu stundu durvju priekšā uz sola, un tur laiku pa laikam īgna balss aicināja meiteni istabā, taču draiskule, iekams paklausīja, reižu desmit atsaucās: «Eju jau eju, mamm . . .» O Margarita! O Gēte!

Aleksandra Dimā pirmā mīlestība bija nevis kāda no Kolāru ģimenes jaunavām, kuras izdevīgi apprecējās ar kaimiņos dzīvojošajiem muižniekiem, un ari neviena no Deviolēnu atvasēm, bet meitene no citām aprindām, kuras bija kaut kas vidējs starp buržuāziju un vienkāršo tautu: pilsētas modistes, veļas šuvējas un mežģīņu tirgotājas. Dimā sastapa divas apburošas meičas, viena bija blondīne, otra brunete, un abas pastāvīgi uzturējās kopā, it kā lai vēl vairāk viena otru izceltu. Blondīne Adele Dalvēna, ko Dimā, lai meiteni nekom-prornitētu, nosaucis savu «Memuāru» pirmajā izdevumā par Aglaē, bija drīzāk jautra nekā skumja, drīzāk maza nekā liela, drīzāk tukla nekā slaika. «Bija saldi un viegli viņu iemīlēt, taču nemaz nebija viegli iemantot viņas pretmīlestību. Viņas tēvs un māte bija krietni, veci zemkopji, godīgi, bet vienkārši ļautiņi, un bija brīnums, ka no šāda celma varēja uzdīgt un uzplaukt tik svaigs un smaržīgs zieds . . .»

Dimā dzimtajā pilsētā jaunas meitenes baudīja jauku brīvību. «Pie mums Vilēkotrē,» Dimā rakstījis, «bija gluži anglisks paradums: abu dzimumu jaunieši varēja neslēpti apmeklēt cits citu, un to es nekad nevienā citā Francijas pilsētā neesmu redzējis; šāda brīvība man šķita jo neparastāka tāpēc, ka šo jauno meiteņu vecāki bija pilnīgi godprātīgi cilvēki un sirds dzijumos pilnīgi pārliecināti, ka visām Maiguma upē slīdošajām barkām ir šķīstas, baltas buras un tās rotātas ar oranžziedu līgavas vainagu . . .»

īstenībā šie vecāki vāji pazina cilvēka dabu, viņu optimisms robežojās ar vieglprātību. Kad bija apritējis gads šajā saldajā cīniņā, «kurā jauneklīgā mīlestība nemitīgi prasa, neatsaldama no pastāvīgas atteikšanas, un pakāpeniski tiek iekarotas sikas labvēlības, no kurām ikvienā saņemšanas mirklī ielīksmo dvēseli», Adele dabūja no mātes atļauju gulēt mazā dārza paviljonā. Sī paviljona durvis, kuras katru vakaru pulksten vienpadsmitos nepielūdzami aizvērās aiz jaunā Dimā, ko Adele bija izbīdījusi ārā, vienā jaukā naktī klusītēm atkal atvērās pusdivpadsmitos! Aiz durvīm jaunekli sagaidīja divas glāsmainas rokas, sirds, kas strauji pukstēja pie viņa sirds, kvēlas nopūtas un nevaldāmas asaras. Tonakt Aleksandrs pirmo reizi iepazina mīlestību. Idile neaptumšotā laimē ilga divus gadus.

Svētdienās jaunieši barā devās uz zaļumballi laukos. Vienā no šādām svētdienām Dimā, kas uz brīdi bija pametis biedrus, lai apmeklētu kādu apkaimes fermeri, ceļa līkumā ieraudzīja tuvojamies labi pazīstamu dāmu: tā bija Karoline Kolāra, kopš dažiem gadiem kļuvusi baronese Kapella, un viņu pavadīja svešinieks, kas izskatījās pēc vācu studenta. Šis garais, kalsnais jauneklis ar tumšajiem, īsi apgrieztajiem matiem, skaistajām acīm, lielo, asi iezīmēto degunu un nevērīgo, aristokrātisko gaitu bija vikonts Ādolfs Ribings de Lēvens, kura tēvs grāfs Ādolfs Luijs Ribings de Lēvens, zviedru augstmanis, bija kļuvis slavens ar piedalīšanos Zviedrijas karaļa Gustava III nogalināšanā.

Grāfam, ko iesauca par «skaisto karaļslepkavu», bija vajadzējis emigrēt, uzturēties Šveicē, pēc tam Francijā, kur viņš bija iepazinies ar Kolāriem. Kopš Dimā bija iemīlējis meiteni no gluži citām aprindām, viņš reti satikās ar sava aizbildņa ģimeni. Kapella kundze laipni sacīja Aleksandram, ka Ādolfs de Lēvens, kas esot gandrīz vienā vecumā ar viņu, būšot viņam patīkams biedrs, un uzaicināja Dimā pāris dienu paciemoties Vilēhelonas pili, ko apdzīvoja Kolāri. Tur Aleksandrs dabūja zināt, ka Ādolfs de Lēvens raksta dzejoļus un pat suta jaunām meitenēm paša sacerētas elēģijas — tas modināja jaunajā Dimā dziļu apbrīnu. Jau galvenais klerks Lafaržs bija viņam atklājis dzejas valdzinājumu. Šis jaunais apstiprinājums Aleksandru ļoti pārsteidza.

Lēvens atgriezās Parīzē, taču Aleksandram drīz radās cits draugs. Huzāru oficieri Amedeju de la Ponsu uz Vilēkotrē atveda droši vien mīlestība, jo viņš te apprecējās.

Šim izglītotajam oficierim Dimā bija simpātisks, un viņš reiz jauneklim teica:

— Ticiet man, mīļo zēn, ka dzīvē ir ne tikai mīlestība un medības! Ir ari darbs. Iemācieties strādāt: tas nozīmē iemācīties būt laimīgam.

Strādāt? Tas Aleksandram Dimā bija pavisam kaut kas jauns. Amedejs de la Ponss, kas prata itāliski un vāciski, piedāvājās iemācīt jauneklim šīs abas valodas. Viņi kopīgi pārtulkoja jauku Ugo Foskolo^14 romānu. Oficieris atklāja jaunajam klerkam Gētes «Verteru», Birgera 15 «Lenoru».

Ir svarīgi izprast Dimā raksturu, ko bija veidojusi kā iedzimtība, tā arī audzināšana. No tēva Aleksandrs bija mantojis spēku, cēlsirdību, spilgtu iztēli un godkāri. Kā visi jaunieši, kuru gars attīstījās Impērijas karavīru ietekmē, viņš bija piesātinājies ar līksmu vai asiņainu piedzīvojumu nostāstiem. Drāma ir viņa stihija. Viņš tic gadījuma visspēcībai, sīku faktu nozīmībai. Visus šos karavīrus ir glābis kāds portrets, nogalinājusi nomaldījusies lode vai pazudinājusi valdnieka untumainā oma. Dimā mīl vēsturē visu, kas saistīts ar noslēpumainām nejaušībām. Kā gan lai viņam nepiemistu instinktīva tieksme uz teatrālismu? Pats laikmets bija tealrāls. Taču dzīves dramatismu, pēc kā

I tolaik visi tiecās, Dimā spēja izpaust daudz labāk nekā

citi, tāpēc ka viņš pats bija «stihisks spēks».

Stihisks spēks vispirms tāpēc, ka viņa dzīslās ritēja afrikāņu asinis, mantotas no Sandomingo melnās verdzenes. «Viņš ir kā Didro,» par Dimā ir sacīts, «no tēva puses aristokrāts, no mātes — vienkāršu ļaužu.» Jā, bet viņš turklāt ir apveltīts ar afrikāņu apbrīnojamo versmainību un teiksmu teicēja talantu. Ar viņa dabas stihiskumu izskaidrojama arī liegšanās pakļauties jebkādai disciplīnai. Tā kā mājā nebija vīrieša, kas varētu viņu iegrožot, Aleksandrs brīvi klaiņāja pa mežiem. Skolas nav viņu ne attīstījušas, ne kropļojušas. Katrs žņaugs viņam ir neciešams. Sievietes?. Tās viņš mīl visas; no paša sākuma tās Aleksandram bijušas viegli iekarojamas, un viņš nespēj saprast, kā var zvērēt uzticību vienai no tām. Viņš nav amorāls, viņš vienkārši nepazīst vispārpieņemto morāli. Par kādām mīlas dēkām viņš ir dzirdējis? Par reģenta dēkām un orģijām Vilēkotrē pilī, kuras nav piemērotas bērnu ausīm; par impērijas laikmeta milžiem, kuri sirdis iekaroja tāpat kā provinces un bija iecietīgi pret sieviešu vājībām. Jaunībā Dimā bija kaislīgs mednieks un liels balamute, kas iemīlējās katrā meitenē, kura viņā klausījās, — viņš alka iegūt visu iespējamo. Astoņpadsmit gadu vecumā viņu vilina it viss un jo sevišķi — neiespējamais. «Vai man nepiemīt magnētisms,» Dimā domā par sevi, «ar kura palīdzību es gūšu uzvaru tur, kur ikviens cits cietīs neveiksmi?»

Dimā ir par to pārliecināts. Viņš jūt, ka viņa degsme ir nedziestoša. Viņš neko daudz nezina, bet tieši tāpēc, ka gandrīz nekā nezina, viss viņam šķiet jauns. Kādu dienu Suasonā bija ieradusies aktieru trupa, kas tēloja Disī^16 «Hamletu», un Dimā atklāja Šekspīru, kura darbus līdz tam brīdim nebija pazinis. Turklāt Disī adaptācijā «Hamlets» nemaz nav šekspīrisks. Jaunajam Dimā tā tomēr ir īsta atklāsme. «Iedomājieties aklu cilvēku,» viņš rakstīja, «kam atdota redze; iedomājieties Ādamu, kas atmostas pēc radīšanas.» īstenībā Dimā atklāja Šekspīrā pats sevi. Dimā juta sevī renesanses cilvēku trauksmaino enerģiju. Tie viņam bija tuvāki nekā restaurācijas laiku buržuā. Šekspīrā viņu nesaista

(loma, ari ne filozofiskie monologi, pat ne kaislību atainojumi, bet drāmas konstruēšanas brīvība un konkrētu detaļu izmantošana: mutautiņš drāmā «Otello», žurka «Hamletā», Šeiloka mārciņa gaļas «Venēcijas tirgotājā». īsi sakot: «šekspīriskā melodrāma». Tas viss dziļi satrauca Aleksandru, un, tā kā viņš nekad ne par ko nebija šaubījies un it īpaši par sevi pašu ne, tad viņš nolēma kļūt par dramaturgu.

Viņam izdevās aizraut ari dažus draugus, kuri dzīvoja Vilēkotrē, starp citiem, kādu Paijē, kas tolaik strādāja par galveno klerku pie notāra Menesona, kurš pēc piecdesmit gadiem, jau būdams vecs tiesnesis, uzrakstījis savas atmiņas par šo amatieru trupu. Ādolfs de Lēvens, kas bija atgriezies no Parīzes, kur bija dzīvojis pie sava tēva drauga dramaturga Arno, kļuvis par pastāvīgu teātra aizkulišu apmeklētāju un tuvu iepazinies ar aktrisēm, vadīja jaunā Dimā pirmos mēģinājumus.

«Vairāku jaunu, apburošu meiču klātbūtne kāpināja mūsu dedzīgo vēlēšanos uzstāties kopā ar viņām uz skatuves dēļiem. Bēniņu telpa sniedza patvērumu mūsu mēģinājumiem cildenajā vai komiskajā žanrā. Sie bēniņi pletās virs palielas mājas, kura atradās «Zobena» viesnīcas pagalma galā... Apakšstāvu aizņēma kāds kokmateriālu tirgotājs, kas mums aizdeva dēļus, no kuriem mūsu draugs Arpēns uztaisīja solus skatītājiem. .. Telpas dekorēšana mums nesagādāja grūtības. Ar zaļojošiem zariem no tuvējā meža, ar drēbju skapjiem un puķu kastēm mēs viens divi pārvērtām bēniņus par glītu, ziediem izgreznotu zāli. Dekorācija arī izdevās, bet lugas izrādīšana, drāmu vai komēdiju inscenēšana prasīja lielas pūles. Te Dimā mums bija pilnīgi neaizstājams. Aktieris, režisors, kustību un dikcijas skolotājs — viņš bija viss ... Viņš arī izvēlējās lugas, ja neuzmāca mums savas: «Artakserksu», «Abenseragus» u. c. Viņš norādīja aktieriem pareizo intonāciju, noteica katra uznākšanu uz skatuves, saskaņoja izdarāmās kustības. Viņš pamācīja, kuri vārdi jāuzsver, uz kurieni jāvērš skatiens, kā jāsmaida — īsi sakot, viņš katram izskaidroja izpildāmo lomu. Aplausi viņam bija pilnīgi nepieciešami... Ja tie bija pašķidri, tad viņš dusmojās: vainīgi bija aktieri, nevis viņš ...»

1820. un 1821. gadā. Dimā kopā ar Ādolfu de Lēveņu uzmeta vairākas lugas, no kurām vienu, proti, vodeviļu ar kuplejām «Strasbūras majors», Aleksandrs uzskatīja gandrīz vai par šedevru. Taču Lēvens atkal aizbrauca projām, «aizvezdams līdzi Aleksandra dvēseli», un Adele Dalvēna apprecējās, salauzdama viņam sirdi.

Viņš pats arī ilgojās doties projām, sekot Lēvenam uz Parīzi. Jaunais Dimā jau iztēlojas, kā viņu vainagos ar lauriem, apbērs ar zeltu, bet pagaidām viņam tomēr vajadzēja pārrakstīt laulību līgumus un sastādīt testamentus pie kāda Krepianvaluā notāra, kurš viņam deva uzturu un mājokli. Kādā dienā pie Dimā ieradās draugs Paijē un ieteica viņam uz pāris dienām aizbraukt uz Parīzi.

Ar ko lai samaksā ceļa izdevumus? Jauno malu mednieku šādi jautājumi nemulsināja. Viņš paņems līdzi bisi, pa ceļam medīs, medījumu pārdos un ar to iztiks. Tā arī izdarīja. Kad Dimā sasniedza Parīzi, viņam bija atlikuši četri zaķi, ducis irbju un divas paipalas, un apmaiņā pret tām «Lielo Augustīniešu» viesnīcā jauneklim bija ar mieru dot patvērumu uz divām dienām; stiķis bija izdevies. Tagad viņam vajadzēja dabūt biļetes uz teātri. Komedī-Fransēz teātrī nākamajā dienā uzveda «Sullu» ar slaveno Talmu galvenajā lomā. Dimā nozvērējās tikt uz izrādi un aizsteidzās pie Ādolfa Lēveņa, kas bija ar mieru aizvest viņu pie Talmas. Lielo mākslinieku viņi atrada ģērbtuvē; Ādolfs paskaidroja, ka viņa draugs ir ģenerāļa Dimā dēls. Talrna atcerējās varonīgo milzi un parakstīja kontramarku.

Talma tanī laikā valdīja Franču teātrī, kur viņš vienīgais vēl spēja likt publikai noskatīties klasisko traģēdiju. Tā sava šķietamā saltuma dēļ bija zaudējusi piekrišanu šai vētrainajā laikmetā. Tradīcija diktēja aktieriem pārmērīgu cildenumu tonī un manierēs. Talma centās tēlot parastu cilvēku jūtu līmenī. Napoleons, kas bija zinošs diženu traģiķu cienītājs, reiz sacīja Talmam: «Es droši vien esmu vistraģiskākā no mūsu laiku personībām. Bet vai jūs esat kādreiz redzējis, ka mēs izslejam rokas gaisā, iestudējam žestus, nostājamies samākslotās pozās, tēlojam majestātiskumu? Vai esat dzirdējis, ka mēs kliedzam? Bez šaubām, nē: mēs runājam dabiski . . . Tas ir piemērs, par kuru der padomāt.»

Talma bija par to padomājis. Viņš mēģināja atbrīvoties no vienmuļi dziedošās vārsmu skandēšanas, izpaust ar mēmu spēli zināmas noskaņas. Traģēdijā «Britā-niks», lielās izskaidrošanās ainā ar Agripinu, Talma, lai

i .mīdītu, ka Nerons garlaikojas, rotaļājās ar sava apmetņa malu un aplūkoja tā rakstus. Neticama pārdro-Mba! Klasiskā repertuāra lomās viņš iezīmēja raksturu, ko jau varētu nosaukt par «romantisku». Viņa iemiesotie varoņi bija skumji, drūmi, apgaroti. Šatobriāna «Renē» ietekme. Tani pašā laikā Talma lasīja vēsturi un tiecās atrauties no klasiķu «universālā cilvēka», lai attēlojamos varoņus raksturotu ar viņu nācijas un viņu laikmeta pazīmēm. Talma bieži apmeklēja muzejus un bibliotēkas. īsi sakot, viņa doma virzījās pa tiem ceļiem, kurus vēlāk gāja Igo, Viņjī un Dimā. Lai izpatiktu jaunatnei, kura Talmu dievināja, viņš traģēdiju pārvērta par drāmu. Vai viņš darīja pareizi? Tas ir cits jautājums. Viņš izjuta savu laiku, izprata to un maksāja tam meslus.

Nākamajā dienā Aleksandrs redzēja Talmu uz skatuves; iielā aktiera tēlojuma vienkāršība, spēks un dzejiskums satricināja jaunekli. Kad priekškars, skanot «bravo» saucieniem, krita, jaunais skatītājs bija gluži apstulbis, sajūsmināts un aizgrābts. Ādolfs de Lēvens piedāvājās aizvest viņu uz traģika ģērbtuvi. Aleksandrs tanī iegāja ar strauji pukstošu sirdi, pazemīgs un sarkdams aiz satraukuma.

— Talma, -— Lēvens sacīja, — mēs atnācām jums pateikties.

— Ā! Vai jūsu jaunais dzejnieks ir apmierināts? . . . Lai viņš atnāk arī rīt. Es tēlošu «Regulu».

— Cik žēl! — Dimā nopūzdamies sacīja. — Rīt man jau jāatstāj Parīze. Es esmu notāra klerks provincē.

— Oho! Korneijs bija prokurora klerks . . . Kungi, — Talma teica, —• stādu jums priekšā nākamo Korneiju.

Dimā kļuva bāls.

— Pieskarieties man pie pieres, — viņš lūdza Tal-mam, — tas man nesīs laimi.

— Lai notiek! — Talma sacīja. — Šekspīra, Korneija un Šillera vārdā es tevi svaidu par dzejnieku.

Pēc tam viņš piebilda:

— Šim puisim ir entuziasms. No viņa kaut kas iznāks.

Puisim tiešām netrūka entuziasma un nepiesātināmas slavaskāres.

— Neraizējieties, — viņš sacīja Ādolfam de Lēve-nam, — es atgriezīšos Parīzē, varu jums galvot.

Viesnīcā Dimā satikās ar galveno klerku Paijē, kas bija Operā noklausījies «Burvju lampu». Par abiem viņiem nebija vairāk kā divpadsmit franku. Viņi nolēma rīt no rīta, gaismai austot, atstāt Parīzi. Taču Aleksandrs vēl devās paklaiņāt pa aizmigušās pilsētas ielām, pārliecināti iztēlodamies savu nākamo triumfu ainas.

OTRA DAĻA PARĪZES IEKAROŠANA

Viņš uzmeta kārigu skatienu šim dūcošajam bišu stropam, it kā jau iepriekš izjuzdams tā medus saldumu, un teica šādus augstprātīgus vārdus: «Tagad — kurš kuru uzvarēsim!»

Balzaks

I

Dimā atklāj Palērojālu, ŠARLU NODJē UN KĻŪST TĒVS

Atgriezies Vilēkotrē, jaunais Dimā, kas bija apskurbis aiz laimes un godkāres, pateica mātei, ka esot nolēmis apmesties uz dzīvi Parīzē. Tikai tur viņš atradīšot sava talanta cienīgu teātri, kurā noteikti kļūšot kādā jaukā dienā par noteicēju. Bet kas viņam sagādās pirmajiem izdevumiem nepieciešamo naudu? Nabaga ģenerāļa Dimā atraitne pēc vecāku nāves bija spiesta realizēt savu mantojumu, lai dzēstu parādus. Viņai bija atlikuši tikai divsimt piecdesmit trīs franki. Piecdesmit no tiem viņa bija ar mieru atdot dēlam. Aleksandrs arī pārdeva savu suni Piramu par simt frankiem. Taču tas viss bija daudz par maz. Kā viņš dzīvos galvaspilsētā?

— Apciemošu sava tēva kādreizējos draugus: Beilinas hercogu maršalu Viktoru, kas tagad ir kara ministrs, ģenerāli Sebastjānī, maršalu Žurdānu . . . Viņi man sākumam sameklēs savās kancelejās rakstveža vietu par tūkstoš divsimt frankiem gadā. Vēlāk mani paaugstinās, un, tiklīdz es saņemšu tūkstoš piecsimt franku gadā, aicināšu tevi uz Parīzi.

Aleksandram kvēla vēlēšanās vienmēr šķita tikpat kā īstenība. Māte, kas uz dzīvi skatījās reālāk, izteica iebildumus. Kā šie karavīri, kuri tagad kļuvuši rojā-listi, turklāt jo dedzīgi, kā visi, kas mainījuši uzskatus, pieņems republikāņu ģenerāļa dēlu? Aleksandrs par to neraizējās. Viņš paņems līdzi vēstuli arī -opozīcijas vadītājam — deputātam ģenerālim Fuā. Ceļa naudu

jauneklis laimēs, spēlējot biljardu ar Kartjē tēvu, kas pārdeva diližansa biļetes. Tā Aleksandrs ari izdarīja.

Kādu dienu pulksten piecos no rīta jaunais Dimā izkāpa no diližansa pašā Parīzes centrā, Buluā ielā pie mājas numurs deviņi. Viņam nebija nekādas dzīves pieredzes, bet bija divdesmit gadi un cerību atliku likām. Viņš apmetās «Lielo Augustīniešu viesnīcā», kur viņu vēl atcerējās kā puisi ar zaķiem un irbēm. Četras stundas nogulējis, viņš aizsteidzās pie Ādolfa de Lēveņa, lai no tā dabūtu zināt maršala Žurdāna, ģenerāļa Sebastjāni un Bellinas hercoga adreses. Mazliet samulsis, I.ēvens paskatījās «Divdesmit pieci tūkstoši adrešu almanahā», pateica vajadzīgās ziņas un paredzēja, ka šie gājieni būs neveiksmīgi. Viņam bija taisnība. Ja arī abi ģenerāļi pieņēma Dimā, tad viens no tiem šķita apšaubām viņa identitāti, otrs vienkārši parādīja viņam durvis. Kara ministrs Aleksandru vispār nepieņēma. Atlika vienīgi opozīcija, proti ģenerālis Fuā. Pie viņa jaunekli uzņēma gluži citādi.

— Vai jūs esat kādreizējā Alpu armijas komandiera ģenerāļa Dimā dēls?

— Jā, ģenerāl.

— Tas bija drošsirdis. Vai varu jums kaut kādi būt derīgs? Es par to priecātos.

Aleksandrs izklāstīja savas vajadzības. Viņš meklē vietu — un steidzami.

— Tā? Un ko jūs protat? Varbūt matemātiku? Vai jums ir kādas zināšanas algebrā, ģeometrijā vai fizikā?

— Nē, ģenerāl.

— Vai esat studējis tieslietas?

— Nē, ģenerāl.

— Sasodīts! . . . Varbūt es varētu jūs iedabūt Lafita bankas namā . . . Vai protat grāmatvedību?

•— It nemaz.

Ģenerālis apjuka arvien vairāk. Dimā atzinās, ka izglītošanos esot pametis novārtā, bet apsolīja panākt nokavēto.

— Labi, bet vai jums, draugs, pagaidām ir no kā dzīvot? .

— Nē, ģenerāl.

— Sasodīts! . .. Atstājiet man savu adresi, es apdomāšos.

Jauneklis sāka rakstīt savu adresi. Ģenerālis vēroja viņu, tad pēkšņi sasita plaukstas.

— Mēs esam glābti! — viņš iesaucās. — Jums ir lielisks rokraksts.

Tas patiesi arī bija viss, atskaitot Dimā talantu, kas tobrid vēl nebija izpaudies. Taču ģenerālis laikam uzskatīja, ka ar to pietiek.

— Šodien ēdīšu pusdienas pie Orleānas hercoga, — viņš sacija. — Ieteikšu jus, varbūt viņš jūs pieņems savā kancelejā.

Orleanas hercogs (nākamais karalis Luijs-Filips) patiesi bija labākās attiecībās ar opozīcijas deputātiem, kuru vērptajās intrigās dažkārt piedalījās, nekā ar sava brālēna Kārļa X valdību. Nākamajā dienā, kad Dimā, kurš par spīli lielajai dūšai jau bija sācis mazliet bažīties, ieradās pie ģenerāļa Fuā, tas, plati smaidīdams, paziņoja:

— Viss kārLībā. Jūs esat pieņemts darbā Orleānas hercoga kancelejā ar atalgojumu tūkstoš divsimt franku gadā. Tas nav nekas liels, bet, ja labi strādāsiet. . .

Tas neesot nekas liels! Jaunajam Dimā tā likās vesela bagātība! Nekavējoties viņš aizrakstīja mātei, lai pārdod visu, kas vēl atlicis, un brauc pie viņa uz Parīzi. Māte, būdama apdomīgāka, braucienu atlika un pagaidām aizsūtīja Aleksandram mēbeles, viņš noīrēja nelielu istabu Itāliešu laukumā numurs viens. Aleksandram vajadzēja strādāt Palērojalā, Orleānu nama ģenerālštābā. Tur atradās hercoga privātā kanceleja un viņa muižu pārvalde. Vesela ierēdņu armija, kurā ietilpa ari Dimā radinieks Deviolēns, kas tagad pārzināja visus mežus. Tiklīdz Dimā ieradās pie sava priekšnieka Udāra kunga, tas viņu laipni pieņēma un ierādīja viņam darba vietu. Turpmāk Aleksandrs diendienā te uzturēsies no pulksten desmitiem rītā līdz pieciem un vakarā atgriezīsies septiņos un paliks līdz desmitiem. Kur atrast laiku, lai kļūtu par ievērojamu cilvēku?

Viņš bija apsolījis ģenerālim Fuā, ka turpinās izglītošanos, un te viņam ļoti palīdzēja tiešais priekšnieks Lasaņs, cilvēks ar ievērojamām literārām zināšanām.

Lasaņu pārsteidza gan jaunā provinciāļa izglītības trūkums, gan asais prāts. Lasaņs uzmeta Aleksandram lielisku izlasāmo autoru sarakstu, sākot no Eshila līdz Šilleram, ieskaitot arī Pļautu un Moljēru. Viņš aizdeva jauneklim franču un ārzemju klasiķu darbus, memuārus, hronikas. Dimā tās rītin aprija, viss viņam bija jauns. Novārtā pamesta izglītība reizēm ir svētīga. Kad izcilos meistarus lasa pārāk agrā jaunībā, tad tos īsti neizprot un tie apriebjas. Ja ar tiem iepazīstas divdesmit gadu vecumā, kad jau pats sāk pārdzīvot jūtas, kuras vārda mākslinieki aprakstījuši, cilvēks tiem pieķeras. Tā notika ar Aleksandru Dimā. Kad viņš ieradās Parīzē, t. i., 1823. gadā, Francijā dzima jauna literatūra. Lamartins bija laidis klajā savas «Apceres», Viktors Igo — «Odas un balādes», Alfrēds de Viņjī - poēmas. Orleānas hercoga jaunais rakstvedis pat nebija dzirdējis šo dzejnieku vārdus, tomēr gluži neapzināti dalījās ar viņiem tieksmē atjaunot franču literatūru.

Aleksandra pirmo saskari ar literāro skolu, kurai drīz izdevās iekarot Parīzi, vadīja visveiklākais gids — gadījums. Tikko iebraucis galvaspilsētā, jaunais Dimā bija gribējis apmeklēt teātri, lai mācītos savā īstajā amatā (jo kopš sastapšanās ar Lēveņu un Talmu viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka kļūs par dramaturgu). Nejēdzīgas melodrāmas «Vampīrs» izrādē Aleksandrs sēdēja blakus ļoti patīkamam, erudītam sirmgalvim, ar ko jaunais, dedzīgais provinciālis bez ceremonijām sāka sarunāties. Laipnais kaimiņš, kam Dimā vientiesība un vaļsirdība bija iepatikusies, sniedza viņam bibliofilijas mācības stundu, pēc tam labas gaumes mācības stundu, bet trešā cēliena beigās pats tika izraidīts no zāles, tāpēc ka bija svilpis. Nākamajā dienā Dimā lasīja avīzēs, ka miera traucētājs bijis slavenais rakstnieks Šarls Nodjē. Lasaņs Aleksandram pastāstīja, ka Nodjē esot spožs kritiķis, romānu un neparastu stāstu autors un ka kļūt par viņa draugu esot liels gods. Taču, lai tādi cilvēki kā Nodjē pieņemtu Dimā, viņam vajadzēja gūt panākumus.

Kādā veidā? Lēvens, ar ko Dimā joprojām bija ļoti tuvās attiecībās, vedināja viņu uz viegla žanra lugām. Viņi kopā sacerēja viencēliena vodeviļu ar kuplejām

«Medības un mīlestība», vulgāru un viduvēju, atskaitot dažas diezgan amizantas Vilēkotrē mednieku karikatūras, un tomēr «Ambigī» teātrī to izrādīja un tā ienesa Aleksandram Dimā trīssimt franku. Triju mēnešu alga! Tas jaunajam autoram bija uzmundrinājums, un turklāt šie piecpadsmit luidori nāca īstajā laikā, jo viņš, jau aizmirsis savas provinces mīlestības, bija sācis lenkt kādu maigu šuvēju, kas bija astoņus gadus vecāka par viņu.

Katrīna Labē bija Dimā kaimiņiene Itāliešu laukuma namā. Viņa bija atvērusi nelielu darbnīcu, kurā prasmīgi vadīja dažas strādnieces. Patukla gaišmate ar ļoti baltu ādas krāsu, pēc dabas nopietna sieviete, Katrīna bija iebraukusi Parīzē no Ruānas un stāstīja, ka tur esot apprecējusi un pēc tam pametusi «pustraku vīru». Īstenībā šīs laulības un «trakais vīrs» bija viņas izdoma. Kad vēlāk Katrīna Labē oficiāli atzina Aleksandru Dimā-dēlu par savu bērnu, viņai aiz bailēm, ka dokumentu varētu uzskatīt par nederīgu, vajadzēja atklāt, ka viņa ir neprecējusies^2.

Svētdienās Aleksandrs Dimā veda savu kaimiņieni uz Medonas mežu. Tur viņi atpūtās, sākumā zālājā, vēlāk tumšā grotā. Kas var būt bīstamāks šuvēju tikumībai nekā grotas? Jaunais metiss ar zilajām acīm bija dedzīgs, neatlaidīgs, ļoti vīrišķīgs un neparasti daiļš. Drīz vien Katrīna saprata, ka viņai būs no tā bērns. Viņa pierunāja mīļāko, lai tas taupības nolūkā pārnāk viņas dzīvoklī, un tur 1824. gada 27. jūlijā Katrīna Labē dzemdēja dūšīgu puisēnu, ko nokristīja par Aleksandru — tas bija trešais Aleksandrs Dimā dzimtā.

Sīkais ierēdnītis divdesmit divu gadu vecumā kļūst par ģimenes tēvu; viņš dziļi ciena sava dēla māti, bet it nemaz neilgojas padarīt to par dzīves biedreni, jo lolo pavisam citādus sapņus. Izlasītie romāni radījuši Aleksandra iztēlē ievērojamas dāmas, kas krīt viņam ap kaklu, skaistas aktrises, kas neprātīgi viņā iemīlas, izlaidīgas dzīres. Nabaga šuvējai piemīt daudz labu īpašību: veselīgs saprāts, čaklums, uzticība, pat pievilcība, taču viņa ir neizglītota, viņai nav ietekmīgu radu vai paziņu. Dimā vēlas palikt brīvs, lai ļautos skurbinošām dēkām.

Ir arī vēl viņa māte, ģenerāļa Dimā atraitne, kurai Aleksandrs nav uzdrošinājies pateikt ne par savu sakaru, ne par bērnu. Tagad mātei atšķirtība no dēla šķiet pārāk ieilgusi, viņa baidās, ka var drīz nomirt, un vēlas braukt pie Aleksandra. Viņš nevilcinādamies noīrē mātei dzīvokli par trīssimt piecdesmit frankiem gadā Fobūrsendenī ielā .53. Kancelejā viņš ir saņēmis algas paaugstinājumu: tūkstoš divsimt franku vietā viņš

dabūs tūkstoš piecsimt franku gadā. Aleksandra lieliskais rokraksts ir atstājis tādu iespaidu, ka viņa priekšnieks Udāra kungs viņu stāda priekšā Orleānas hercogam kā vislabāko pārrakstītāju, kurš spēj veikt darbu ātri un labi.

— Vai jūs esat tā drosminieka dēls, kuru Bonaparts pameta bada nāvei? — hercogs teica. —- Jums ir lielisks rokraksts, jūs nevainojami rakstāt adreses; nāciet šinī istabā un sēdieties pie šī galda. Došu jums pārrakstīt kādu dokumentu.

Pāris nedēļu pēc šīs ievērojamās audiences Dimā tiek «ieskaitīts štatos», t. i., pieņemts pastāvīgā darbā, tātad nodrošināts pret bada nāvi. Taču šis darbs pilnīgi aizņem viņu, neatliek laika, lai nodarbotos ar teātri. Katru otro nedēļu viņam vajag «sagatavot portfeli», proti, pēcpusdienā aizsūtīt uz Neijī Orleānas hercogam vakara avīzes un visu dienā pienākušo pastu un pēc tam gaidīt, kamēr kurjers atgriežas ar viņa augstības rīkojumiem. Tanīs vakaros Dimā nevarēja iet uz teātri, izņemot uz Komedī-Fransēz, kas atradās zem viena jumta ar Palērojāla kancelejām. Tas bija ļoti labi, kad uzstājās Talma vai Marsa jaunkundze. Pārējos vakaros Dimā, gaidīdams kurjera atgriešanos, lasīja tulkojumā Valteru Skotu vai Baironu.

— Tur ir nākotne, — Aleksandram Dimā sacīja viņa erudītais priekšnieks Lasaņs. — Mūsu laiku neoklasis-kās traģēdijas drīz būs aizmirstas. Jūs pieredzēsiet, ka radīsies drosmīgāki autori. Kļūstiet viens no tiem.

Dimā tikai to vien vēlējās. Pagaidām viņš gan pelnīja

četrus frankus un piecus sū dienā. Bija ieradusies viņa māte, atvezdama līdzi mēbeles un savu niecīgo mantību. Katrīnai Labē un viņas puisēnam arī bija vajadzīga palīdzība. Trīs cilvēkus vajadzēja uzturēt ar sīka ierēdnīša algu! Aleksandrs nešaubījās, ka viņš uzrakstītu šedevrus, ja vien atliktu laika strādāšanai. Vajadzētu atbrīvoties no «portfeļa» sagatavošanas, kas aprija visus viņa vakarus. Kur citur novērot cilvēku kaislības, ja ne sabiedrībā? Bet kā viņš varēja uzturēties sabiedrībā, ja kanceleju atstāja galīgi noguris pulksten desmitos vakarā?

Dažudien Aleksandrs, lielpilsētas kņadas, daudzo prasību un intrigu nomākts, nožēloja, ka pametis idi-lisko Vilēkotrē. Kādam bērnības draugam, kurš, tāpat kā Dimā, bija aizbraucis no dzimtās malas, Aleksandrs rakstīja:

«Dārgais Rusēn, Jūsu vēstule, ko sūtījāt manai mātei, sasniedza viņu Parīzē, kur viņa Lagad dzīvo pie manis; ne bez pūlēm es viņu beidzot pierunāju aizbraukt no Vilēkotrē, tā ka tagad loti maz zinu par pārmaiņām mūsu turienes paziņu ārienē un iekšienē. Centīšos tomēr atbildēt uz Jūsu jautājumiem ...

Mariannas jaunkundze (neatceros, vai esmu Jums par to jau raksti jis) pēc Jūsu aizbraukšanas pagodināja mani, mezdama acis uz mani, lai es aizslātu Jūs. Ta kā uzskatīju sevi par šī pagodinājuma necienīgu, tad mazumiņš mīlestības, ko biju viņai iedvesis, pārvērtās naidā, un mēs vairs nesatikāmies. Viņa vēl arvien ir neprecējusies, un it nekas neliecina, ka nākamībā varētu rasties pārmaiņa viņas civilstāvokli.

Aglaē, kā Jums laikam jau esmu pateicis vai ari varbūt Jūs pats dabūjāt zināt pirms aizbraukšanas no Vilēkotrē, ir apprecējusies ar Annikē. Pēc laulībām ir piedzimuši četri bērai. Trīs no tiem miruši un — apbrīnojiet likteņa ironiju! — dzīvs palicis vienīgi tas, ar ko viņa bija grūla apprecēdamās; starp citu — viņi dzīvo lieliskā saskaņā.

Kretē ari ir pametis Vilēkotrē un strādā, īsti nezinu, kur, par nodokļu iekasētāju. Esmu viņu saticis tikai reizi, Parīzē. Pilnīgi nekā nezinu par viņa pašreizējo dzīvi. Furkads, ko Jūs ali pazināt, dzīvo Parīzē, vada kādu mācību iestādi, un viņa brālis iestājies Orleānas hercoga kancelejā. Žozefīna Tjeri ir apprecējusies — ar kādu frizieri ...

Manete Tjeri, izbraukājusi puspasaules, beidzot apstājās Parīzē, viņa ir kādā pansionātā par veļas pārzini. Mēs esam satikušies; viņa vienmēr bija piemīlīga; atmiņu burvība mūs tuvināja, un, stāstīdami viens otram par savām agrākajām mīlestībām, mēs. . . Ak, miesa ir vāja, un sātans ir viltīgs.. , Mūsu tuvība nebija ilgstoša, mēs viens otram nekā neapsolījām.

Tagad, kad nu Juras esmu par visiem apstāstījis, atgriezīsimies pie manis, jo es arī esmu pelnījis uzmanību, kaut vai tāpēc, ka jūtu simpātijas pret Jums. Esmu, kā Jums jau zināms, iestājies Orleānas hercoga dienestā. Ar visai lielām pūlēm man izdevās dabūt vietu, kas ienes ap simt luidoru, un es ceru, ka pie tā neapstāšos. Tāpēc pierunāju savu māti, lai viņa pārceļas dzīvot pie manis, un tādā veidā Jūsu uz Vilēkotrē adresētā vēstule nonāca Parīzē. . .

Starp citu, ja Jums gadās atbraukt uz Parīzi, Jūsu rīcībā ir mana istaba Fobūrsendenī ielā 58 . . .»

Dimā vēl pats īsti nezināja, kā iztikt, bet jau piedāvāja viesmīlību citiem.

DIMA ATKLĀJ DRĀMU, KRISTĪNI UN MARSA JAUNKUNDZI

1827. gadā Parīzē ieradās angļu aktieru trupa, lai sniegtu viesizrādes Odeonā, pēc tam Favāra teātrī. Jau 1822. gadā kāda cita trupa bija mēģinājusi spēlēt Šekspīru angļu valodā Portsenmartēna teātri. Taču tanī laikā frančiem vēl pārāk dzīvi bija atmiņā Vaterlo un Vellingtons. Angļi bija Luija XVIII draugi; ar to pietika, lai viņi kļūtu Parīzes partera ienaidnieki. Nabaga aktierus apmētāja ar āboliem un apelsīniem, tā savdabīgi izpaužot patriotismu.

Piecus gadus pēc pirmā, neveiksmīgā mēģinājuma atmosfēra bija mainījusies. Izcilie aktieri Frederiks Lemetrs un Marija Dorvala melodrāmu bija pacēluši īstas mākslas līmenī. Nevar teikt, ka uzvara jau bija pilnīga. Bulvārī izraidītā drāma vēl nebija iemantojusi uzturēšanās tiesības Komedī-Fransēz teātrī. Pat revolucionārajai Francijai ir savas svētnīcas, kurās tai patīk iesvaidīt visas slavenības. Napoleons bija vēlējies, lai viņu kronē Parīzes Dievmātes katedrālē; jaunie autori ikonoborci alka iekarot Komedī-Fransēz. Tāpēc Francijā maz un no vājiem tulkojumiem pazīstamā Šekspīra sacensību ar klasisko traģēdiju gaidīja kā izcilu notikumu.

Angļu aktieri guva žilbinošus panākumus. Viņu pantomīmu vētrainais spēks pārsteidza, pēc tam sajūsmi-

nāja. Agonijas ainas, kādās Kins raustījās, radīja izbrīnu publikā, kura bija pieradusi pie pieklājīgajām miršanām Franču teātrī. Kembls mira tā, «kā mirst pa īstam». Viņa sātaniskie, sardoniskie smiekli uz ilgu laiku inficēja franču skatuvi. Mis Harieta Smitsone ārprāta un bada ainās sniedza tikpat reālistisku tēlojumu kā viņas biedri. Kad traģēdijas karaliene Marsa jaunkundze diendienā ieradās skatīties angļus, romantiķi uzgavilēja: «Mūsu aktieri iet pie angļiem mācīties un raugās uz viņiem ar atplestām acīm.»

Angļu ietekme pavedināja bulvāra aktierus pārspīlēt attēlojamos pārdzīvojumus, viņi dzinās pēc ārprāta, murgu un agonijas ainām. Bokāžs un Dorvala meklēja lugas, kuras viņiem dotu iespēju sacensties ar milzīgos panākumus guvušajiem viesiem. Dimā apņēmās radīt šādas lugas. Viņš apmeklēja visas angļu izrādes un rakstīja piezīmes:

«Otello lomā esmu redzējis Talmu, Kinu, Kemblu, Makridi un Zoanni. .. Talma tēlo mauru, ko jau skārusi venēciešu civilizācija; Kina Otello ir plēsīgs zvērs, pa pusei tīģeris, pa pusei cilvēks; Kembls — vīrietis brieduma gados, straujš un negants dusmās; Makridi — kalifātu laiku arābs, iznesīgs un bruņniecisks: Zoanni... tēloja Zoanni...»

Dimā neprātīgi aplaudēja Makridi un Kinam, Kem-blam un skaistajai Harietai Smitsonei. Ārprāta, slepkavības, pašnāvības ainas, Otello greizsirdība, Dezdemo-nas nāve satricināja Aleksandru Dimā. «Pirmo reizi redzēju teātrī,» viņš rakstījis, «īstas kaislības, kas plosa dzīvus vīriešus un sievietes.» Viņš neprata angliski, bet viņam pietika ar žestiem, darbību un balss noskaņām.

Skatīdamies Šekspīra traģēdijas, Dimā apjauta, ko vēlas pats: brīvi attēlot lielus notikumus, atainot uz skatuves fizisku varmācību, ko klasiķi atstāja aiz kulisēm, saviļņot publiku ar dramatiskiem efektiem. Pieredzes kaislību jomā viņam tikpat kā nebija, toties viņš bija apveltīts ar iedzimtu dramatisma izjūtu. Kādu sižetu izvēlēties? Antikvitātes tēmas bija anektējuši klasiķi. Laikmetīgās tēmas bija pārāk bīstamas. Gadījuma pēc Dimā aizgāja uz gadskārtējo gleznu un skulptūru izstādi, un tur viņu ieinteresēja bareljefs, kurā bija attēlota Džovanni Monaldeski noslepkavošana: šis cilvēks pēc Zviedrijas karalienes Kristīnes pavēles 1657. gadā tika nogalināts Fontenblo Briežu galerijā. Monaldeski? Kristīne? Kas tie tādi? Jaunajam Dimā nebija ne jausmas par šo drūmo notikumu. No kāda drauga Frederika Suljē, kas bija izglītots un pat turīgs cilvēks, jo bija mantojis lielu kokapstrādāšanas uzņēmumu, Dimā aizņēmās «Vispasaules biogrāfiju». Tanī viņš izlasīja rakstu par Monaldeski un rakstu par Kristīni.

Dimā uzzināja, ka Zviedrijas karalienes mīļākais Monaldeski, būdams greizsirdīgs uz kādu citu itālieti Sentinelli, kas sāka iemantot valdnieces labvēlību, bija pārsteidzīgi uzrakstījis apvainojošas vēstules, un sāncensis Fontenblo pilī viņu nonāvējis, pēc saniknptās karalienes norādījuma. Te nu, protams, bija viela drāmai.

— Uzrakstīsim to kopīgi, — Dimā sacīja draugam Suljē, ar kuru jau bija mēģinājis pārstrādāt teātrim kāclu Valtera Skota romānu.

— Tā nav drāma, bet traģēdija, — Suljē teica.

Viņi nolēma rakstīt katrs savu «Kristīni». Kas pirmais lugu pabeigs, izmēģinās laimi. Dimā vēl joprojām bija tikai sīks ierēdnītis Orleānas hercoga kancelejā un nevarēja brīvi rīkoties ar savu laiku. Vajadzēja par katru cenu atbrīvot sev vakarus. Dimā sasparojās un devās pie Udāra kunga.

— Es zinu tikai vienu iespēju, kā apmierināt jūsu vēlēšanos, — priekšnieks diezgan labvēlīgi sacīja. — Vajadzētu jūs pārcelt no personīgās kancelejas uz kādu no pārvaldēm, kur vakaros nestrādā, piemēram, uz mežu pārvaldi . . . Taču jūsu karjera ar to būtu sabojāta.

Dimā ticēja, ka viņš karjeru taisīs citur, ne administratīvajā darbā un piekrita pārcelšanai. Pārgājis tātad uz Mežiem, pār kuriem valdīja atsaucīgais rūkoņa De-vioiēns, Dimā uzreiz uzstājīgi pieprasīja sev atsevišķu kabinetu, kur varētu strādāt viens pats. Pateicoties Udāra protekcijai, tika izpildīta arī šī vēlēšanās. Tagad, atbrīvots no sīkumainas uzraudzības, šķirts no priekšnieka un kolēģiem, Dimā varēja sasteigt darbu, jo pārrakstīja apbrīnojami ātri un labi, un katru dienu atlicināt dažas stundas lugai. Itin drīz «Kristīne», piecu cēlienu drāma vārsmās, bija pabeigta.

«Biju tik apjucis,» Dimā atceras savās «Atmiņās», «kā nabaga meitene, kas dzemdējusi bērnu, nebūdama likumīgi laulājusies.» Ko darīt ar šo bastardu, ar šo manuskriptu? Vai nožņaugt to tāpat kā agrāk uzrakstītās traģēdijas? To izdarīt šķita smagi, jo bērns likās spēkpilns un prasīt prasījās dzīvot. Tam bija vajadzīgs tikai teātris, kas dotu patvērumu, un publika, kura to labi uzņemtu. Bet kā atrast vienu un otru? Ak, ja Talma vēl būtu bijis dzīvs! Dimā atgādinātu viņam kādreizējo tikšanos. Diemžēl Talma nomira 1826. gadā, un Dimā nevienu nepazina Franču teātri.

Šī slavenā teātra suflieris katru mēnesi atnesa Palē-rojala kancelejā biļetes, kas pienācās Orleānas hercogam. Dimā gaiteni aizturēja šo suflieri ar biezajām uzacim un viņam jautāja, kā jārikojas, lai iemantotu augsto godu nolasīt lugu Franču teātra padomei. Suflieris paskaidroja, ka manuskriptu vajagot nodot eksaminatoram, taču viņam to esot jau tūkstošiem, un nereti jāgaidot gadiem ilgi.

— Vai šīs formalitātes nevar apiet?

— Var, ja jās pazīstat baronu Teiloru.

Barons Teilors, Briselē dzimušais anglis, kā oficieris pieņēmis Francijas pavalstniecību, Viktora Igo un Alfrēda de Viņji draugs, 1825. gadā, trīsdesmit sešu gadu vecumā ar Kārļa X žēlastību (kurš viņu arī iecēla muižnieku kārtā) bija kļuvis par karaļa komisāru Ko-medī-Fransēz teātrī. Izvēle nebija slikta. Būdams gleznotājs, Teilors bija darinājis dekorācijas daudziem uzvedumiem, zīmējis kostīmus. Viņš bija licis inscenēt vairākas komēdijas un kopā ar Nodjē tulkojis kādu angļu drāmu. Viņji bija viņa pulka biedrs, ar Igo viņu bija iepazīstinājis Šatobriāns, un Adele Igo aicināja viņu uz brokastīm «ģimenes lokā». Viņš bija stājies savā postenī Komedī-Fransēz teātrī, tāpat kā visi, lai tur ievestu kārtību. Kā pieklājas, viņam bija milzu nodomi, kuros ietilpa skatuvei pilnīgi nepiemērotu lugu

iestudēšana, piemēram, Šatobriāna «Mozus» inscenējums. Klasicisma piekritēji viņam pārmeta anglisko uzvārdu. «Šis Šekspīra tautietis nicina Korneiju, Rasinu un Voltēru,» kāds neapmierināts aktieris izteicies par Teiloru. Daudzi pēla viņa greznās dekorācijas, neprātīgos izdevumus, literāro gaumi. Objektīvi aculiecinieki uzskatīja, ka viņš ir godīgs un liberāls administrators, kas ļoti veicinājis romantiskās skolas nostiprināšanos Francijā. Uz viņa ieteikumu 1828. gadā Komedī-Fran-sēz pieņēma Viņjī un Dešāna «Romeo un Džuljetu». Tiesa gan, ka lugu neizrādīja, bet uzreiz jau nevar visu panākt.

Dimā jautāja savam laipnajam un erudītajam priekšniekam Lasaņam:

— Vai jūs pazīstat baronu Teiloru?

— Nē, — Lasaņs atbildēja, — bet viņš ir Šarla Nodjē tuvs draugs ... Jūs man stāstījāt, ka esot sarunājies ar Nodjē, kādu vakaru sēdēdams viņam blakus teātrī. . . Aizrakstiet viņam. Atgādiniet par šo sastapšanos.

— Viņš būs mani aizmirsis!

— Viņš nekad nekā neaizmirst. . . Aizrakstiet vien.

Risks nebija liels. Dimā uzrakstīja vēstuli, kurā pieminēja «Vampīru», viņu sarunu, bibliofiliju, svilpienus un izdzīšanu no zāles, un lūdza, lai Nodjē ieteic viņu Teiloram. Ļoti drīz pienāca atbilde: zīmīte no paša Teilora, kas viņu uzaicināja pie sevis pulksten septiņos no rīta. Norādītajā stundā Dimā ieradās pie karaļa komisāra. Durvis atvēra veca istabene.

-— Sāciet, jaunekli! Es jūs klausos, — sacīja Teilors, kas patlaban bija vannā.

— Nolasīšu jums tikai vienu cēlienu, un, ja tas jūs garlaikos, tad neturpināšu.

— Lieliski! — Teilors nomurmināja. — Jūs esat līdzjūtīgāks nekā jūsu kolēģi. Tā ir laba zīme. Es klausos.

Dimā nolasīja pirmo cēlienu un, neuzdrošinādamies pacelt acis, jautāja:

— Cienījamais kungs, vai turpināt?

— Noteikti, noteikti! — atsaucās Teilors, ko bija pārņēmuši drebuļi ... — Es tikai likšos atpakaļ gultā... Nudien, man patīk!

Karaļa komisārs pats pieprasīja, lai nolasa vēl trešo, tad ceturto un pēc tam arī piekto cēlienu. Kad Dimā bija beidzis, Teilors izlēca no gultas, iesaukdamies:

— Jūs tūlīt pat brauksiet man līdzi uz Franču teātri.

— Ko lai es tur daru?

— Jūs pierakstīsieties uz nolasīšanu.

— Vai es drīkstēšu nolasīt «Kristīni» padomei?

— Jau nākamajā sestdienā!

Dimā nolasīja «Kristīni» padomei un pirmo reizi mūžā redzēja tuvumā teātra karaļus un karalienes. «Kristīni» pieņēma ar nosacījumu «izdarīt labojumus», un padome nolēma lugu, kurā saskatīja daudz pārdrošību, nodot vērtēšanai kādam autoram, uz kura spriedumu Komedī-Fransēz pilnīgi paļāvās. Taču Dimā bija pārāk priecīgs, lai pievērstu uzmanību šiem noteikumiem. Viņa luga bija pieņemta Komedī-Fransēz teātrī! Un viņam bija vēl tikai divdesmit seši gadi! Kāds brīnums! Māte, redzēdama, ka viņš atgriežas mājās daudz agrāk nekā parasti, ļoti izbijās. Kas noticis? Vai Aleksandrs padzīts no Palērojala kancelejas?

— Pieņemta, māt! — viņš iesaucās. — Luga pieņemta vienprātīgi!

Viņš aiz prieka lēkāja. Ģenerāļa atraitne nodomāja, ka Aleksandrs ir jucis. Viņa aizrādīja dēlam, ka tas kavē darbu un var tikt atlaists.

— Jo labāk! Tad man būs vairāk laika mēģinājumiem!

— Bet, ja tava luga izgāzīsies, no kā tad mēs dzīvosim?

— Uzrakstīšu citu, un tā gūs panākumus.

Tanī pašā dienā slavenais aktieris Firmēns ieradās pie Aleksandra Dimā kancelejā un pastāstīja, ka padome izvēlējusies «Kristīnes» manuskripta novērtēšanai Pikāra kungu, kas sacerējis ap simt komēdiju («Blakus-radinieks», «Mazpilsēta», «Provinciāļi Parīzē», «Divi Filibēri», «Rikošeti»), kuras guvušas žilbinošus, bet ātri pārejošus panākumus. Nejēdzīga izvēle! Šim neapdāvinātajam, skaudīgajam komēdiju autoram Dimā negantā un drosmīgā drāma varēja vienīgi nepatikt. Un tiešām, kad pēc nedēļas Firmēns un Dimā aizgāja pie Pikāra pēc atbildes, mazais kuprītis ar smailo degunu, pieklājīgi

I apvaicājies par apmeklētāju veselību, glaimīgi smaidī

dams jautāja Aleksandram Dimā:

— Cienījamais, vai jums ir kādi eksistences līdzekli?

— Es kalpoju Orleānas hercoga kancelejā par ierēdni ar atalgojumu tūkstoš pieci simti franku gadā.

—- Lieliski! Jaunais cilvēk, varu jums ieteikt tikai vienu: ejiet atpakaļ uz savu kanceleju, jā, ejiet uz savu kanceleju!

Vai tā bija vaļsirdība vai nenovīdība? Firmēns apgalvoja, ka Pikārs runājis godīgi. Dimā nevarēja tam ticēt. Vai bija iespējams izlasīt «Kristīni» un nenojaust, ka tās autoram «kaut kas ir iekšā»? Tādās domās bija arī barons Teilors, kas pieprasīja jaunu konsultāciju, un šoreiz lugu nodeva Šarlam Nodjē. Tas nevilcinājās ar vērtēšanu. Jau nākamajā dienā Teilors parādīja Aleksandram Dimā uz «Kristīnes» pirmās lappuses ar Nodjē roku uzrakstīto atzinumu: «Pēc skaidrākās sirdsapziņas paziņoju, ka «Kristīne» ir viena no ievērojamākajām lugām, kuras pēdējos divdesmit gados esmu lasijis.»

Vai šis vērtējums bija pareizs? Dimā vārsmas bija vājākas nekā viņa laikabiedru — jauno dzejnieku vārsmas. Viktors Igo, kas arī bija dzimis 1802. gadā, ar savas dzejas spilgtumu, valodas krāšņumu un virtuozitāti tālu pārspēja Dimā dedzīgumu. Toties Dimā bija īsts teātra autors. Viņš instinktīvi nojauta, kā jākonstruē luga, lai tā saviļņotu. Nākamajā svētdienā (lai nelaupītu kancelejas darba stundas, kuras jaunajam autoram — diemžēl! — bija neaizskaramas) aktieri noklausījās lugu otrreiz un no jauna to pieņēma ar noteikumu, ka Dimā izdarīs dažus labojumus saskaņā ar Samsonu, kas bija teātra vecākais. Dimā, kā apstiprina Samsons, bijis ļoti pakļāvīgs.

Un tomēr lugu Franču teātris neizrādīja. Kāpēc? Moljēra nams nebija sevišķi viesmīlīgs. Kopš Talmas nāves tanī valdīja Marsa. Piesardzīgi tuvodamās piecdesmitajiem, Marsa jaunkundze sagrāba visas labākās lomas, sākot no mīlētājām līdz naivajām, priekšroku dodot naivajām. Viņu uzskatīja par sliktu kolēģi, kas savu ampluā aizsargā enerģiski un nikni. Viņas ienaidnieki mēdza sacīt ar mākslotu iecietību, ka viņa izskatoties tikko četrdesmit astoņus gadus veca. Marsa

jaunkundze laiku pa laikam pati izziņoja savas ilgās valdīšanas beigas, bet dzēlīgas mēles melsa, ka viņa sniegšot «atvadīšanās un atkalredzēšanās izrādi». Viņas apbrīnojamā jaunība, liegais maigums, lieliskā dikcija — itin viss viņai tomēr nodrošināja neapstrīdamu autoritāti. Viņa vadīja lomu sadalīšanu, viņa dīdīja autorus. Taisījusi karjeru klasiskajā repertuārā, viņa īsti nevarēja pielāgoties romantiskajai drāmai, kādu sniedza Igo un Dimā. Viņas elements bija Marivo, nevis Šekspīrs. Drāmā, par kādu sapņoja Dimā, varonei vajadzēja plēst sev matus, izgrūst kliedzienus, rāpot uz ceļiem. Lai gaudotu, ir vajadzīga slikta gaume, un Marsa jaunkundzei tās nebija. Viņas balss, pat kāpināta, skanēja patīkami; viņa bija sadusmota jauna meitene, nevis rēcoša lauvene.

Marsa jaunkundze apmeklēja jauno Dimā nožēlojamā darba istabiņā Palērojalā, kur viņš sēdēja starp apputējušiem aktu vākiem, un ierunājās ar viņu par «Kristīni». Marsa jaunkundze (un, ja vien gribēja, viņa spēja būt apburoša) ļoti piemīlīgi pakritizēja lomu sadalījumu, lugu un it īpaši dažas rindas savā lomā, kuras lūdza svītrot. Traģēdiju karalienes ierašanās kantora žurku vidū sajūsmināja Dimā, taču viņš maldīgi uzskatīja nopeltās rindas par visskaistākajām, kādas jebkad uzrakstītas. Tāpēc viņš tās dedzīgi aizstāvēja. Stīvēšanās ilga labu brīdi, pēc tam Marsa jaunkundze piecēlās, viņas vaigs aizejot kļuva tikpat ledains, cik laipns bija atnākot.

—- Lai notiek! — viņa sacīja. — Ja nu jūs negribat piekāpties, es teikšu šīs rindas, bet jūs redzēsiet, kādu iespaidu tās radīs.

Pēc tam mēģinājumos viņa strīdīgās rindas ikreiz izlaida.

— Tālāk, tālāk, — viņa mudināja suflieri Garnjē. — Autors paredzējis šeit izdarīt svītrojumu.

— Nemaz ne! — autors pretojās. — Es vēlos, lai šīs rindas paliek.

— Velna milti! — Garnjē nopūtās.

Dimā jautāja, ko tas nozīmē: «Velna milti!»

— Tas nozīmē, ka Marsa jaunkundze neteiks šīs rindas, ja viņa negrib tās teikt.

— Bet, ja lugu izrādīs, viņai tās būs jāsaka.

— Protams, ja lugu izrādīs, taču lugu neizrādīs.

Suflieris labāk nekā jebkurš cits pazina Marsa jaunkundzes velnišķīgo viltību: «Kristīne» tiešām neparādījās uz Komedī-Fransēz skatuves. Ieganstus atrada. Nedēļu pēc Dimā lugas pieņemšanas tika pieņemta cita «Kristīne», ko bija sacerējis kāds Bro, dzejnieks un bijušais suprefekts. Tā kā Bro bija tuvu nāvei, tad viņa lugai deva priekšroku. Turklāt arī Frederiks Suljē bija pabeidzis savu «Kristini» un iesniedzis Odeona teātrī. Sl «Kristīņu» parāde kļuva smieklīga. Dimā cits nekas neatlika: viņš paņēma savu lugu atpakaļ. Starp citu, to varēja tikai apsveikt, jo viņam radās laiks pārveidot un uzlabot tekstu, kas lugai bija ļoti nepieciešami.

Bet no kā dzīvot bez «Kristīnes»? Aleksandra Dimā abu ģimeņu eksistence bija atkarīga no viņa drāmas izrādīšanas. Garnjē viņam suflēja:

— Uzrakstiet citu lugu! Galvenā loma tanī lai ir Marsa jaunkundzei. Nelieciet viņai teikt trīsdesmit sešu pēdu vārsmas. Nepretojieties viņai nekur, un jūsu lugu izrādīs.

—• Dārgais Garnjē, — Dimā sacīja, — katrs dzejo tā, kā prot... Es gribētu uzrakstīt drāmu prozā.

— Tas būtu vēl labāk.

— Meklēšu sižetu.

Tūlīt pat Dimā labākais draugs — gadījums viņam nāca talkā. Iegājis kāda kolēģa kabinetā, Dimā ieraudzīja uz galda atvērtu vēsturnieka Anketila grāmatu, kurā izlasīja anekdoti no Indriķa III valdīšanas laikmeta. Hercogs Anrī de Gīzs, iesaukts par Rētaino, uzzinājis, ka viņa sieva Katrīna de Kiēva viņu krāpj ar vienu no karaļa mīluļiem —- Polu de Kosadu, grāfu de Senmegrenu, nolēma tomēr pārmācīt hercogieni, kaut ari sievas neuzticība viņam bija pavisam vienaldzīga.

Kādu dienu rītausmā hercogs iegāja sievas guļamistabā, turēdams vienā rokā dunci, otrā kādu dzērienu, un, izteicis viņai bargus pārmetumus, nobeigumā sacīja: «Izvēlieties, kundze, no kā jūs gribat mirt, — no dunča vai no indes!» Viņa izmisīgi raudāja un lūdzās piedošanu. «Nē, kundze, jums jāizvēlas.» Viņa izdzēra indi

un, gaidīdama nāvi, sāka skaitīt lūgšanas, lai dievs viņai piedod. Pēc stundas Gīzs viņu nomierināja: inde bijusi tikai lielisks buljons. Pārmācība tomēr bija nežēlīga.

«Apbrīnojama scēna!» jaunais Dimā nodomāja. «Es gribētu to uzrakstīt . . . Bet kas bija šis hercogs de Gīzs? . . . Un Senmegrēns? ...»

Kā jau paradis, Dimā steidzās pie savas uzticamās un viszinīgās draudzenes — pie «Vispārējās biogrāfijas», kas viņam sniedza dažas ziņas un raidīja viņu tālāk pie Letuāla «Memuāriem» . . . Letuāls? . . . Kas tas par Le-tuālu? . . . Vērtīgā «Vispārējā biogrāfija» paskaidroja, ka Pjērs Tezāns de Letuāls (1546— 1611) bijis slavens Indriķa III un Indriķa IV valdīšanas laiku hronists. Dimā sadabūja Letuāla grāmatu, un tā viņu sajūsmināja. Tanī viņš dabūja zināt, ka Senmegrēns, karaļa pirmais kambarkungs, 1578. gadā bija uz ielas nogalināts pēc Anrī de Gīza, saukta Rētainā, pavēles, lai pārmācītu par hercogieņu pavedināšanu. Asa, bet diezgan banāla aina. Tālāk tā paša hronista grāmatā Dimā atrada vēl kādu dramatisku efektu, ar ko sarežģīt intrigu. Runa bija gan par kādu citu tālaika augstmani — par Luī de Bisī Dambuāzu (1549—1579), bet vai tam kāda nozīme? Dimā taču grasījās rakstīt drāmu, nevis vēsturisku traktātu.

Tātad jaunais Bisī, Fransuāzas de Šambas, grāfienes de Monsoro^3 mīļākais, bija saņēmis no viņas vēstulīti ar uzaicinājumu ierasties pie viņas pilī kādā zināmā naktī, kad vīra nebūs mājās. Īstenībā viņa bija nolikusi šo satikšanos pēc sava greizsirdīgā vīra rīkojuma un, lai glābtu pati savu dzīvību, bija piekritusi, ka Šarls de Monsoro abus pārsteidz laulības pārkāpšanas laikā. Pusnaktī jauno Bisī viņa mīļākās guļamistabā nogalināja tās vīrs, kas tur ielauzās kopā ar vairākiem apbruņotiem draugiem.

Izlasījis rakstu par Senmegrēnu un par Bisi Dam-buāzu, atcerējies šo to no Šillera un no Valtera Skota, Dimā juta, ka drāma viņam ir rokā. Protams, vajadzēja vēl iepazīties ar laikmeta paradumiem, ar lokālo kolorītu, ar daudziem sīkumiem par Indriķi III. Taču Aleksandrs nebija tas cilvēks, ko tādi nieki varētu aizkavēt! Viņam bija grāmatas, izglītoti draugi un iztēle. Divos mēnešos viņš uzrakstīja lugu «Indriķis III un viņa galms».

iii

KĀ JAUNEKĻI GŪST PANĀKUMUS

«Indriķis III un viņa galms» nemaz nebija slikta luga. Bez šaubām, erudīti un snobi būtu varējuši pavīpsnāt par jauno nejēgu, kas Francijas vēsturi atklāja uz rakstāmgalda piemirstā grāmatā. Bez šaubām, varētu sacīt, ka jutu un raksturu analīzei trūka dziļuma, ka hercogs de Gīzs un karalis Indriķis III bija zīmēti bez niansēm, ka viss norisinājās ārējā darbībā (dzelžainā dūrē sažņaugtā hercogienes roka, pazaudētais mutautiņš, tāpat kā «Otello»), ka autors aizguvis domas no Šekspīra un Šillera.

Tas viss ir taisnība, un tomēr spraigi uzrakstītā drāma saviļņoja skatītājus. Dimā bija smēlies no visiem avotiem — no memuāriem, hronikām, no senām gravīrām. Laikmets pavērās skatītājiem tāds, kādu jaunais entuziasts to bija atklājis grāmatās. Vai luga bija vēsturiska? Ne vairāk kā Valtera Skota romāni. Vēsturē ir daudz noslēpumu. Dimā lugā viss bija skaidrs un gaišs. Katrīna Mediči vadīja darbību. Indriķis III jauca hercoga de Gīza vērptās intrigas. Dimā pats arī zināja, ka īstenībā visi šie notikumi bijuši daudz sarežģītāki.

Vai tas viņam bija svarīgi? Dimā alka brāzmainas darbības. Indriķa III laikmets ar divkaujām, sazvērestībām, uzdzīvi, skaudrajām politiskajām kaislībām atgādināja Napoleona laikmetu. Vēsture Dimā •aranžējumā bija tieši tāda, kādu irunču tauta to vēlējās redzēt: jautra, krāsaina, dibināta uz pretstatiem — vienā

pusē labie, otrā ļaunie. Publika, kura 1829. gadā piepildīja parteru, bija tie paši ļaudis, kas uz saviem pleciem iznesuši lielo revolūciju un cīnījušies impērijas karapulku rindās. Šiem ļaudīm patika skatīt savus karaļus un viņu valdīšanu «varonīgās, labi pazīstamās un dramatiskās ainās». Kādreizējiem Napoleona gvardes zaldātiem bija īsti pa prātam brutālas pārdrošības. Viņi paši savā laikā arī bija cieši spieduši baltas rokas un draudējuši ar zobenu sāncenšiem. Dramatisks naturālisms? Slepkavības uz skatuves? No tām nebija baidījušies ne Gēte, ne Šekspīrs. No tām nevairīsies Igo un Viņjī. Dimā Francijā bija pirmais, kas uzveda melodrāmu uz nopietna teātra skatuves.

Un kā ir ar Viktora Igo «Kromvelu» ... To gan nolasīja publiski, taču izrādīta šī luga netika. Igo apmierinājās ar «Kromvela» nolasīšanu, iespiešanu atsevišķā izdevumā un «Priekšvārdu» uzrakstīšanu. Turpretī Dimā bija stingri apņēmies panākt, lai «Indriķi III» inscenē uz Komedī-Fransēz skatuves. Viņš iesāka ar to, ka lugu nolasīja nelielai sabiedrībai, kas bija sapulcējusies romantiski noskaņotas dāmas Melānijas Valdoras mājās; tā bija kāda oficiera sieva un rakstnieka meita. «Indriķis III» ļoti pārsteidza klausītājus, taču šajā biklajā pulciņā visi uzskatīja, ka luga kā iesācēja pirmais darbs ir pārāk pārdroša.

Tad Dimā lugu nolasīja otrreiz, pie žurnālista Nes-lora Rokplānal7. Piecpadsmit jaunekļi bija sablīvējušies viņa istabā, sasēdušies uz matračiem. Šiem jauniešiem patika pārgalvība. Viņi sauca: «Pie velna

«Kristīni»! Ceļu «Indriķim III»!» Jūsmīgais aktieris Firmēns sarīkoja savā dzīvoklī trešo lasījumu, kurā noklausījās dziesminieks Beranžē, ko toreiz uzskatīja par vislielāko laikmeta dzejnieku, liberālis, frondas dalībnieks, baņķiera Lafita draugs. Klāt bija arī Marsa jaunkundze un ģenerāļa Dimā atraitne. Panākumi bija milzīgi. Marsa jaunkundze pamatoti saskatīja hercogienē de Gīzā sev īsti piemērotu lomu, kurā varētu izpaust bikluma un kaisles sajaukumu, kas viņai allaž lieliski izdevās; varmācības ainās viņa piedalītos tikai kā upuris. Marsa jaunkundze izrādīja dedzīgu piekrišanu.

| Klātesošie aktieri nolēma lūgt, lai Franču teātris

ārpus kārtas noklausās «Indriķa III» lasījumu, un luga tika pieņemta vienprātīgi. Nākamajā dienā Palērojalā ģenerāldirektors barons de Brovals lika ataicināt Dimā. Šis Brovals bija augstprātīgs un rupjš balamute. Ar negaisu vēstījošu sejas izteiksmi viņš pieņēma jauno padoto darbinieku, pateica tam, ka literatūra un ierēdņa dienests esot nesavienojami, un lika izvēlēties vienu vai otru.

— Barona kungs, — Dimā atbildēja, — sabiedriskā doma uzskata viņa augstību Orleānas hercogu par literatūras aizgādni. Nogaidīšu, lai viņš mani atbrīvo. Es pats neatlūgšos no dienesta. Kas attiecas uz manu atalgojumu, tad, ja šie simt divdesmit pieci franki mēnesī pārāk smagi apgrūtina viņa augstības budžetu, es no tiem atteikšos.

— No kā jūs dzīvosiet?

-— Tā, barona kungs, ir mana darīšana.

Nākamajā dienā algas izmaksa viņam lika pārtraukta. Taču Dimā bija savs nodoms: ar Beranžē starpniecību griezties pēc atbalsta pie baņķiera Lafita. Un tas tiešām bija ar mieru izmaksāt Dimā trīstūkstoš franku, ja viņš nodos bankas seifā «Indriķa III» manuskriptu. Divu gadu alga! Dimā aizsteidzās pie mātes. Ģenerāļa atraitne palika mēma aiz brīnumiem. Galu galā — varbūt lugu rakstīšana tiešām ir amats?

Mēģinājumi norisinājās bez smagiem starpgadījumiem. Hercogu de Gīzu tēloja Žoanni kā «stingru un vīrišķīgu vecu zaldātu», kas lieliski pateica cēlienu nobeigumu replikas, kuras Dimā vienmēr izvēlējās rūpīgi:

«Senpol! Lai uzmeklē vīrus, kas noslepkavoja Digā!»

«Un tagad, lai šīs durvis atveras vairs tikai viņam!»

«Un tagad, kad nu esam tikuši galā ar sulaini, ķersimies pie kunga!»

«Kristīnes» mācība jaunajam Dimā bija nākusi par labu, tagad viņš pret izpildītājiem izturējās padevīgi un laipni.

— Jūs no tādām lietām saprotat vairāk nekā es, — viņš sacīja. — Kā jūs darīsiet, tā būs labi darīts.

Darbs ar aktieriem viņam šķita jo patīkamāks tāpēc,

Polina Bonaparte, firstiene Borgeza

Ģenerālis Klebers

ka viņu bija savaldzinājusi Viržīnija Burbjē^18, jauna aktrise, kurai lugā vajadzēja tēlot mazu lomiņu. Pretoties miesīgiem kārdinājumiem sniedzās pāri Aleksandra spēkiem. Viņš joprojām palīdzēja Katrīnai Labē un deva viņai naudu dēla audzināšanai, — bet palikt uzticīgam vienai vienīgai sievietei? Šāda doma viņam vienmēr bija likusies aplama.

A. Dimā-tēvs

Protams, Aleksandram Dimā vēl radās zināmas grūtības ar dievišķo Marsa jaunkundzi. Viņš jau bija iemantojis zināmu pieredzi un šoreiz izjauca Selimenas viltības, — bet cik bieži viņš aiz niknuma grieza zobus! «O, Franču teātris ir elles loks, ko Dante piemirsis aprakstīt; dievs tanī novieto dramaturgus,» Dimā rakstīja, «kuriem radusies ērmīgā doma nopelnīt uz pusi mazāk nekā jebkurā citā vietā un uz vecumdienām saņemt pagodinājumus nevis par gūtajiem panākumiem, bet par pārdzīvotajām mocībām.» Dimā gan bija netaisns šajā ziņā, jo Ivomedī-Fransēz aktieri viņam izdarīja apbrīnojamu pakalpojumu.

Mēģinājumu laikā Dimā piemeklēja liela nelaime. Viņa māti ķēra trieka, ģenerāļa atraitne palika daļēji paralizēLa. Ko darīt? Atlikt pirmizrādi? Mātei ar to netiktu līdzēts, jo viņa diemžēl bija nedziedināma. Dimā ļāva izsludināt premjeru 11. februārī, 1829. g. Dienu iepriekš viņš ieradās Palērojalā un lūdza audienci pie Orleānas hercoga. Dimā tika pieņemts.

—• Dimā kungs, kāds labs vējš jūs atpūtis? — hercogs jautāja.

— Jūsu augstība, nāku izlūgties jūsu žēlastību. Rīt pirmo reizi izrādīs «Indriķi III un viņa galmu». Ļoti lūdzu jūs ierasties uz pirmizrādi. Jūsu karaliskā augstība notiesājusi mani varbūt mazliet pāragri .. . Rīt manu darbu novērtēs publiskņ Ļoti lūdzu jūs piedalīties sprieduma pasludināšanā.

Hercogs atbildēja, ka labprāt būtu aizgājis uz teātri, bet viņš esot uzaicinājis rīt uz dineju divdesmit vai trīsdesmit prinčus un princeses.

— Ja jūsu augstība dinejas sākumu noteiktu agrāk, es lūgtu mazliet novilcināt izrādes sākumu, un tā augstie viesi varētu noskatīties interesantu uzvedumu.

— Nudien, tā ir ideja! Pasakiet Teiloram, lai man rezervē visas balkona ložas.

Ilgi gaidītā diena beidzot pienāca. Zāle izskatījās krāšņi. Ar ordeņiem apkārušies prinči, briljantos starojošas princeses; «viegla rakstura dāmas» visā savā spožumā. Kādā ložā Beranžē, Viņjī un Igo. Parters pilns draugu. Lieli panākumi. Trešā cēliena brutalitāte (greizsirdīgais Gīzs ar varu piespiež sievu uzrakstīt liktenīgo vēstuli Senmegrēnam) ne tikai nevienu nešokēja, bet pat izraisīja aplausu vētru. Starpbrīdī Dimā aizsteidzās uz Sendenī ielu noskūpstīt savu māti. Pēc ceturtā cēliena publika trakoja. Kad Firmēns nosauca autora vārdu, visa zāle, pat Orleānas hercogs, piecēlās kājās. Nākamās dienas rītā Dimā saņēma vēstuli no barona de Brovala, kas bija viņu tik skarbi atlaidis: «Mans labais jaunais draugs, es nespēju likties gulēt, iekams neesmu Jums pateicis, cik ļoti mani iepriecina Jūsu lieliskie panākumi. Mūsu kolēģi un es esam laimīgi par Jūsu triumfu . ..» Tīri brīnums, cik daudz draugu pēkšņi uzrodas cilvēkam, kad viņš gūst panākumus!

Lugu izrādīja trīsdesmit astoņas reizes, turklāt pārpildītā zālē, par spīli klasicistu un «lietpratēju» intrigām. Romantisma kauja sacēla furoru Franču teātrī. Klasicisti izskaidroja jaunās skolas triumfu ar to, ka «milzīgs tās piekritēju pūlis sākumā piepildījis parteru un pat ieplūdis ložās». Nožēloja talantīgos aktierus, kuriem «jāpazemojoties līdz drāmai». Ja publika gribot asaras, — nicīgi spriedelēja «lietpratēji», — tad lai ejot uz bulvāri, bet Franču teātri lai pasargājot no šīs apkaunojošās sērgas. Aktieri, kam bija vajadzīga publika, šādām domām nepievienojās.

Nākamajā dienā Aleksandrs Dimā atmodās slavens. Viņa nabaga mātes istaba pildījās ar puķu saišķiem, kurus slimniece pat neievēroja. Kāds grāmatu izdevējs nopirka «Indriķa īlī» publicēšanas tiesības par seštūkstoš frankiem — šī summa pārsniedza kancelejas priekšnieka algu! Taču otrā vakarā, ieradies Ko-medī-Fransēz, Dimā atrada teātra padomi pilnīgi apjukušu: cenzūra bija lugu aizliegusi. Kāpēc? Karalis Kārlis X pēkšņi bija saskatījis Indriķī III un tā brālēnā Gīzā līdzību ar tagadējo valdnieku un viņa brālēnu

Orleānas hercogu! Orleānas hercogs pats panāca aizlieguma atcelšanu.

— Es, — hercogs pēc tam stāstīja, — atbildēju karalim: «Valdniek, jūs viļaties, jo, pirmkārt, es savai sievai nekad nesitu, otrkārt, hercogiene nav man uzlikusi ragus, un, treškārt, jūsu majestātei nav uzticīgāka pavalstnieka par mani.»

Tā divdesmit septiņu gadu vecumā jauneklis, kas pirms gluži neilga laika bija atbraucis no Vilēkotrē bez protekcijas, bez diplomiem, bez naudas, bez krietnas izglītības, bez jebkāda stāvokļa, pārvērtās par plaši pazīstamu, gandrīz ievērojamu cilvēku un tika uzņemts kā līdzīgs starp līdzīgiem mazajā izcilu ļaužu pulciņā, kas dzīrās atjaunot dzeju un teātri Francijā. Līdz šiem žilbinošajiem panākumiem viņu bija novedusi vesela virkne gadījumu: sastapšanās ar Lēveņu, kurš viņu novirzīja uz teātri, sastapšanās «Vampīra» izrādē ar Nodjē; izstādē ievērots bareljefs; grāmata, ko liktenis bija atvēris īstajā lappusē; jaunajai skolai labvēlīgā Teilora atrašanās Franču teātra direktora postenī. . . Taču gadījums ir labvēlīgs tikai tā cienīgiem. Katram cilvēkam ik dienu paveras desmit iespēju pārveidot savu dzīvi. Panākumus vajag prast satvert. Jaunā Aleksandra Dimā milzīgajai godkārei kalpoja gan viņa bagātā iztēle, gan kaislā tieksme uz varonību, pārsteidzošās darba spējas un gan saraustītā, tomēr dedzīgi papildinātā izglītība. Jauneklis uzvarēja ne tāpēc, ka apstākļi viņam palīdzēja, bet tāpēc, ka viņš prata izmantot visus apstākļus,

TREŠĀ DAĻA ANTONIJS

Cik jauks cilvēks! Viņš šķita kā milzīgs bērns, tik daudz labsirdības un vientiesības bija viņa sejā.

Marselina Debord-Valmora

I

MELĀNIJA VALDORA

1829. gadā Aleksandram Dimā ir divdesmit septiņi gadi. Viņš ir īsts milzis, savdabīgi skaists un vīrišķīgs. Iecienītas drāmas autoru, jauna žanra nodibinātāju, rakstnieki un mākslinieki uzņēma draudzīgi. Protams, varam iedomāties, ka Viktoram lgo, toreizējam dzejnieku «svētās ģimenes» vadonim, kas vienmēr tērpās augstprātīgā atturībā un melnas vadmalas uzvalkā, varēja likties mazliet vulgārs šis trokšņainais, brāzmainais koloss. Taču Dimā tik vientiesīgi priecājās par saviem panākumiem, ka viņam ātri piedeva skaļo plātīšanos.

Dimā pirmais patrons Saris Nodjē viņam atvēra durvis uz Arsenāla 19 salonu, kas bija jaunās skolas pārstāvju iecienītākā sapulcēšanās vieta. Mājastēvs, valdzinošs tērzētājs, bija Arsenāla bibliotēkas glabātājs un pārzinātājs. Viņa meita Marija auga īsta skaistule; visi dzejnieki bija viņas draugi, un daudzi viņā iemīlējušies. Svētdienās Arsenāla salonā tika iededzinātas visas lustras. Te varēja sastapt Komedī-Fransēz patronu Teiloru, Sofiju un Delfini Gē^20, daiļu kā rītausmu, lgo, Viņjī, visus jaunos dzejniekus; Bulanžē^21, De-veriu^22, visus jaunos gleznotājus. No astoņiem līdz desmitiem Nodjē, atslējies pret kamīnu, nepārspējami meistariski stāstīja dažādus atgadījumus. Desmitos Marija Nodjē sēdās pie klavierēm un sākās dejas, bet nopietnie cilvēki, atrāvušies nomaļus, turpināja diskutēšanu par literatūru un politiku.

Kopš Arsenālu sāka apmeklēt Dimā, Saris Nodjē reizēm varēja atpūsties. Jaunais Aleksandrs bija tikpat talantīgs stāstītājs kā pats mājastēvs. Vienalga, vai Dimā runāja par savu bērnību vai par tēvu ģenerāli, par Napoleonu vai saviem ķīviņiem ar Marsa jaunkundzi — viss iznāca interesanti un spraigi. Aleksandram pašam patika sevī klausīties. Kādu dienu, kad viņš bija ēdis pusdienas plašākā sabiedrībā, viņam jautāja:

— Pastāsti, Dimā, kā noritēja pusdienas?

— Nudien, ja tur nebūtu bijis manis, — viņš atbildēja, — tad es būtu pamatīgi garlaikojies.

Jaunais autodidakts, kura nezināšana daudzos jautājumos bija gluži neticama, dziļi cienīja Nodjē, kas zināja visu «un vēl daudz ko pāri visam». Nodjē ļoti pūlējās izkopt Dimā gaumi un pat mēģināja atradināt viņu no dižošanās, taču bez panākumiem. Kopš Dimā bija sācis pelnīt naudu ar «Indriķi III», viņš apkrāvās ar rotas lietām., brelokiem, gredzeniem, pulksteņķēdēm un valkāja spilgtas vestes.

— Ak, jūs, nēģeri, visi esat vienādi, — Nodjē viņam labsirdīgi sacīja. — Jūs mīlat stikla krelles un grabuļus.

Jauneklis nemaz neapvainojās, kad viņam atgādināja viņa izcelšanos, un pat ar to lepojās, ja tikai atgādinājumu izteica draudzīgi, kā darīja Nodjē. Citi aizvainoja Aleksandru Dimā, taču viņš jutās pārāk spēcīgs, lai pazemotos līdz šo cilvēku ienīšanai. Viņam bija nepieciešams vienīgi pierādīt sev pašam un ik mirkli, ka viņš ir tikpat vērtīgs un pat vēl vērtīgāks nekā citi. Tāpēc reizēm viņam bija vīzdegunīgs tonis un arī iedzimta tieksme just līdzi bastardu, izraidīto un atradeņu dumpībai pret sabiedrību. Vienalga, kāds iemesls dara cilvēku atšķirīgu no sabiedriskajām normām, —• ādas krāsa, rase, ārlaulības izcelšanās vai kroplums — viņš jūtas kā brālis visiem šiem atstumtajiem. Ap 1829. gadu Bairons vēl arvien bija jaunatnes ideāls; jaunieši centās atdarināt viņa dendismu, neprātības un, ja tas bija pa spēkam, arī viņa drosmi un talantu. Igo, Viņjī un Lamartinam, precētiem un reliģioziem cilvēkiem, tolaik Bairona jutekliskā brīvība bija tāla un sveša;

Dima, būdams nesaistīts cilvēks ar kaismīgu temperamentu, labprāt tai pieslējās.

Viņš nepalika uzticīgs maigajai baltveļas šuvējai Katrīnai Labē, sava ārlaulības dēla mātei. Viņš visu laiku abus uzturēja, bieži vien pat pavadīja nakti ar Katrīnu, — bet vai tad mazās šuvējiņas jaukie un prozaiskie tikumi varēja apmierināt vīrieti, kurš dzīvoja Zviedrijas Kristīnes, hercogienes de Gīzas un Marsa jaunkundzes sabiedrībā?

1827. gadā kāds draugs aizveda Dimā uz lekciju Palē-rojalā, lektors bija erudītais Vilnāvs. Pēc priekšlasījuma Aleksandru Dimā stādīja priekšā Vilnāva ģimenei, un jauneklis saņēma ielūgumu uz tasi tējas. Vilnāvi dzīvoja Vožirāra ielā, ļoti tālu, un, tā kā visi nolēma doties turp kājām, Dimā piedāvāja elkoni namatēva meitai Melānijai. Gājiens bija pietiekami ilgs, lai abi pagūtu viens otram atklāt savus noslēpumus un iepatikties. Melānija bija sešus gadus vecāka nekā Dimā un pirms septiņiem gadiem apprecējusies ar četrdesmit gadus vecu oficieri, kas, dzimis Namirā, vēlāk bija pieņēmis Francijas pavalstniecību.

Fransuā Žozefs Valdors, sestā vieglā kājnieku pulka intendantūras dienesta kapteinis, dzīvoja savā tālajā garnizonā Tionvilā. No šī «ļoti spēcīgā» oficiera dokumentiem mēs uzzinām, ka Valdoram bija divtūkstoš divi simti franku rentes un vēl «tikpat daudz paredzams saņemt nākotnē». Raksturojums viņam bija spožs.

Izturēšanās: Lieliska, pilnīgā saskaņā ar noteikumiem.

Tikumība: Nevainojama uzvešanās.

Spējas: Ievērojamas.

Vispārējā izglītība: Plaša un daudzpusīga.

Militārās zināšanas: Labākas nevar vēlēties.

AJtieksme pret dienestu: Uzcītīga, lietpratīga . . .[4]

Kā gan romantiskā varone Melānija, kas «alka bez gallbas» un «tiecās izdibināt visu», būtu varējusi mīlēt šo nevainojamo valoni? Viņa pārmeta vīram, ka tas pārāk «vēsi» lencis viņu. Kad šinī laulībā bija radusies vienīgā meita, kuras dzimšana tikko nemaksāja mātes dzīvību, Melānija, ko provinces garlaikoja, apmetās uz dzīvi pie vecākiem Parīzē. Tur viņai bija literārs salons. Viņas tēvs, bijušais «La Quotidienne» galvenais redaktors, «Journal des Curés» direktors, «Mémorial religieux» nodibinātājs, bija savācis mazajā, senatnīgajā savrupmājā «vērtīgu grāmatu, rokrakstu, gravīru un it īpaši autogrāfu kolekciju un turklāt bija pirmais, kas Francijā propagandēja to kolekcionēšanu». Sis erudītais literatūras vēstures profesors, Vergīlija un Ovīdija tulkotājs, bija aizdomu pilns cilvēks; viņš bija greizsirdīgs uz savu veco sievu un modri uzraudzīja meitu Melāniju, nereti pat aizturēja viņai rakstītās vēstules.

Katram kolekcionāram tomēr ir sava vājā vieta. Veiklais Dimā iekaroja Vilnāva labvēlību, uzdāvinot viņam Napoleona un impērijas maršalu vēstules, kuras tie bija adresējuši ģenerālim Dimā. Tāpēc jauno Dimā uzaicināja nolasīt lugu «Indriķis III un viņa galms» salonā — muzejā, kur viesus pieņēma Melānija.

«Radniecīgā dvēsele» bija trausla, glīta sieviete, kas ar glāsmainajām acīm un biklo sejas izteiksmi neprātīgi savaldzināja Dimā. Mīlestībā Melānijai tīkamāka bija aplenkšana nekā pati kauja. Tāpat kā Žiljeta Re-kamjē^23, «viņa būtu gribējusi, lai mūžam ir pavasaris» un lai aplidošanas laiks ieilgtu. Versmainajam Dimā tas nebija pa prātam. Viņš centās Melāniju sagrābt aiz durvīm, sažņaudza jauno sievieti kā spīlēs, jo viņam bija tikpat spēcīgas rokas kā ģenerālim, un viņas pretošanās saucienus apslāpēja ar svelmainiem, nebeidzamiem skūpstiem. Pamazām viņa zaudēja spēkus, Aleksandrs diendienā viņu apbēra ar brāzmainām, kaislīgām vēstulēm, kurās solīja pārcilvēciskas baudas un mūžīgu mīlestību.

«Lai vārdi «es tevi mīlu» pastāvīgi ir ap tevi... Tūkstoš skūpsti uz Tavām lūpām, skūpsti, kas apsvilina un karstām šaltīm izplūst

pa visu augumu, modinot trīsas un solot svētlaimi . . . Ardievu, mana dzīvība, mana mīlestība, labprāt uzrakstītu Tev veselu sējumu, taču biezāka vēstule, bez šaubām, tiktu ievērota . . .»

Melānija cīnījās no 3. jūnija (tanī dienā viņa iepazinās ar Dimā) līdz 12. septembrim 1827. gadā. Tad viņa padevās. Kā pretoties šim «stihiskajam spēkam»? Izturēt šādu aplenkumu trīsarpus mēnešu jau bija ļoti cienījami. Dimā noīrēja mazu istabiņu, «lai tanī patvertos viņu laime», un tā uzņēmās izdevumus par trim mājokļiem: Katrīnas Labē, ģenerāļa atraitnes un savu vecpuiša dzīvokli. Melānija bija ar mieru tur ierasties un beidzot kļuva Aleksandra mīļākā. Tikumīgais kapteinis Valdors bija viņu iepazīstinājis tikai ar fiziskās mīlestības ābeci, viņa sākumā jutās tikpat pārsteigta, cik apjukusi.

Aleksandrs Dimā Melānijai Valdorai: «O, visu dienu kopā — kāda laime, kāda svētlaime! ... Es biju gatavs Tevi aprit... Un man šķiet, ka arī tagad, šķirta no manis, Tu izjūti manus skūpstus — skūpstus, kādus es vienīgais Tev esmu sniedzis. Jā, mīlestībā Tu esi šķīsta — un es gandrīz teiktu nezinoša — kā piecpadsmit gadu veca meitene.

Piedod, ka nepierakstu lapu līdz galam, bet māte mani vajā ar saucieniem: «Dimā tev olas ir gatavas! Tās novārīsies cietas!» Kā lai pretojas tik neatvairāmai loģikai? Ardievu, vēlreiz ardievu, manu eņģei! . . . Māmiņ, ja olas būs cietas, es ēdīšu tās ar eļļu . ..»

Melānija drīz vien sāka sūdzēties par viņa nepiesātināmo juteklību. Viņam trūkstot smalkuma. Viņš tai nesniedzot vajadzīgo «cildenu izjūtu» devu, uz kādu jūtīgai sievietei esot tiesības. Melānija pārmeta Aleksandram, ka viņš neprotot tīksmināties ar baudījumu, un, kā ikviena būtne, kas nav paguvusi pierast pie jauna miesīgas mīlestības ritma, mocījās ar sirds dauzīšanos, reiboņiem un dīvainām iedomām.

«Bezprātīgā, ļaunā, labā, lieliskā draudzene, kā es Tevi mīlu! Slima vai vesela, līksma vai skumja, dusmīga vai glāsmaina, — ko man nozīmē Tavi vārdi, kad turu Tevi klēpī un cieši spiežu pie sirds? Teic man, ja gribi, ka mani ienīsti, ka nicini, — bet, kad Tu esi man pie sirds, Tavi glāsti runā pretējo. ..»

Tiklīdz Aleksandram Dimā bija nauda, viņš to izdeva. Kad «Indriķa III» uzvedums viņam ienesa līdzekļus, viņš noīrēja Pasī nelielu māju Katrīnai Labē un savam dēlam, bet sev dzīvokli Universitātes ielā 25. Tur uz palodzēm ziedēja ģerānijas, kas Aleksandram un Melānijai kļuva par viņu mīlestības simbolu.

«Mana labā, pārvākšanās ir jau gandrīz pabeigta. Es pats iekravāju mūsu veļu, kartupeļus, sviestu un cukura sirdi. Tur mums būs labi, daudz tuvāk Tavam dzīvoklim un, galvenais, mūs mazāk tur ievēros, jo māja pieder kādam mēbeļu tirgotājam, un, ja kāds redzēs Tevi tur ieejam, tad nodomās, ka Tu ej iepirkties . . .»

Šeit valdīja Melānija; nereti šeit viesojās šaurs uzticamu draugu pulciņš: pārfranciskotais zviedrs Ādolfs de Lēvens, daiļā mūza Delfine Gē, dažkārt ari Balzaks, Igo, Viņjī. Šeit Dimā nolasīja «Kristīnes» jauno variantu. Cenzūras uzmākto novilcināšanu viņš bija izmantojis, lai lugu pilnīgi pārveidotu, pievienojot prologu Stokholmā un epilogu Romā, radot sekundāru intrigu un jaunu personāžu Paulu, Monaldeski mīļāko. Tagad karaliene atriebās nevis par politisku nodevību, bet pieviltu mīlestību.

Pa to laiku Suljē «Kristīne» uz Odeona skatuves bija galīgi izkritusi cauri. Šī teātra direktors Fēlikss Arels atrakstīja Dimā vēstuli, piedāvādamies izrādīt viņa lugu. Dimā godprātīgi apspriedās ar Suljē, kas pateica: «Savāc kopā manas «Kristīnes» skrandas — un to atradīsies daudz, es tevi brīdinu, — iemet tās pirmā garāmejošā lupatnieka grozā un liec uzvest savu lugu.» Tā, dabūjis drauga atļauju, Dimā pieņēma Arela priekšlikumu.

Tanīs laikos uzskatīja, ka Odeons atrodas «kaut kur pasaules galā». 1828. gadā teātri slēdza, taču trīs Luk-semburgas dārza apkaimes kvartālu mēri pieprasīja, lai to atkal atver. «Viņiem tas ir tikai peļņas, nevis mākslas jautājums,» Dimā rakstīja. «Viņi grib atdzīvināt paralizētu lielā Parīzes ķermeņa daļu . . .» Dimā domāja, ka Odeona konkurence stimulēs Franču teātri, kas uz savas skatuves nelaida nepazīstamus autorus. Laikraksti izturējās naidīgi pret tālo teātri: «Odeons? Kur tas atrodas?... Tas izkūpēs skurstenī arī bez ugunsgrēka.» (Odeons divas reizes nodega: 1808. gadā un 1818. gadā.) Beidzot 1829. gadā Odeonā par direktoru kļuva Arels.

Arels bija neparasta personība, savā laikā bijis auditors valsts padomē, tiltu ģenerālinspektors, pēc tam impērijas laikā Landu departamenta prefekts; kad restaurācija pārvilka svītru viņa administratīvajai karjerai, viņš kļuva par teātra direktoru, jo bija Žorža jaunkundzes mīļākais, un tas jāatzīst par ļoti dibinātu iemeslu. Inteliģentais un asprātīgais Arels diendienā stāvēja uz bankrota sliekšņa un pelnīja maz uzticības, bet — kā rakstījis Dimā — «vienmēr ir prieks viņu redzēt, jo ir ļoti patīkami viņu dzirdēt. DodieL viņam par sulaiņiem Maskariljo^24 un Figaro, un, ja viņš tos abus neapvedīs ap stūri, tad lai mani sauc par Žoržu Dandēnu ...»

Daudzi zobojās par Arela bonapartismu, par neaku-rātību, toties viņš bija īsts ģēnijs reklāmas jomā un drīz vien izvērtās par romantiskās drāmas karognesēju. Viņa mīļākā Žorža jaunkundze agrāk bija Napoleona mīļākā un joprojām palika bonapartistu elks. Viņai jau bija četrdesmit trīs gadi, taču ar savu skulpturālo skaistumu viņa vēl arvien tika apbrīnota. «Žorža ir lādzīgs meitietis,» Dimā rakstījis savos memuāros, «un, kaut ari mēdz izturēties kā ķeizariene, tomēr atļaujas dažādas asprātības un smejas no sirds, turpretī Marsa jaunkundze tikai piespiesti pasmīn . . .»

Cars savā laikā bija sacījis, ka Žorža nēsājot kroni cēlāk nekā pati Katrīna II. 1830. gadā bulvārlapu skribenti nepieklājīgā dzēlībā ņirgājās par viņas tuklumu: «Arela kungs apgalvo, ka viss Odeons esot Žorža jaunkundzē. Tātad tāpēc viņa ir tik resna!» — «Angļu rikšotājam, kas apskrien ap Marsa laukumu četrās minūtēs, vakar izdevās piecās minūtēs apskriet apkārt Žorža jaunkundzei . . .» Turpretī Banvils rakstīja: «Nesaudzīgajam laika zobam nav izdevies skart šo žilbinošo Helēnu un pārvērst viņu par vecu sievieti . . .» Romantiķi pūlējās radīt viņas apjomiem piemērotas lomas. «Cik daudzas kuplas karalienes un druknas ķeizarienes mēs esam izrakuši viņai no vēstures dzīlēm!» Teofils Gotjē rakstījis. «Tagad atlikušas vairs tikai vidēja auguma un vidēji brangas princeses, — ko nu darīt?»

Vai Zviedrijas Kristīne ir bijusi tukla? Viņa vismaz ir bijusi karaliene, un Žorža jaunkundze iekāroja šo lomu. Tā kā Suljē bija--cietis neveiksmi, viņa atbalstīja Dimā. Arels vēlējās, lai lugā izdara dažus labojumus, bet aktieri uzveica direktoru. Ne tikai Žorža jaunkundze gribēja būt Kristīne, bet ari jaunajam, poētiskajam, drosmīgajam Lokruā iepatikās Monaldeski loma. Luga nemaz nebija pati pilnība, un tomēr tanī bija spraiga darbība un, kā vienmēr Dimā dramatiskajos sacerējumos, lieliskas cēlienu nobeiguma replikas: «Patiesi, tēv, man viņa žēl . . . Lai viņu nogalina!» 1830. gada 30. martā, kad notika pirmizrāde, Parīzē vēl nebija norimusi «Ernanī» saceltā vētra. Svilpēji un klaigātāji pārceļoja no Franču teātra uz Odeonu. Atskanēja kliedzieni: «Krāpnieki! Stulbeņi! Vecie prauli! Nožēlojamie!» Kad Kristīne epilogā jautāja ārstam: «Cik ilgi man vēl atlicis ir dzīvot?» — kāds skatītājs piecēlās un teica: «Ja viņa pēc stundas nebūs beigta, es iešu projām.» Lokruā tēloja tik dedzīgi, ka Delfine Gē skaļi iesaucās: «Jauki, Lokruā, jauki!»

Īstenībā «Kristīne» bija vājāka luga nekā «Indriķis III un viņa galms». Tā bija jaukta žanra sacerējums: pa pusei drāma, pa pusei traģēdija. Dimā bija vairāk stāstnieks nekā dzejnieks, viņa proza ir daudz pārāka par vārsmām. Dabūjis zināt, ka pret lugu tiek rīkota sazvērestība, Suljē kā godīgs biedrs pieprasīja piecdesmit vielas parterā un piedāvāja Aleksandram Dimā jaunās «Kristīnes» atbalstīšanai savas kokzāģētavas strādniekus. Par spīti šai palīdzībai, pēc lugas beigām zālē izcēlies tāds tracis, kā pats Dimā vēlāk stāstīja, —-ka neviens neesot sapratis, vai tas nozīmējot panākumus vai izgāšanos. Pirmizrādei sekoja vakariņas Universitātes ielā. Ieradās Igo, kas nupat bija triumfējis ar «Ernanī», ieradās Viņjī, kura «Venēcijas moris» bija labi uzņemts. Kā krietni kolēģi viņi, pēc Dimā lūguma, kamēr citi dzīroja, ņēmās pārtaisīt kādas simt pārāk neveiksmīgas rindas, kuras publika bija uzņēmusi ļoti neatzinigi. Sevišķi skaļi smiekli bija atskanējuši, kad 2orža jaunkundze, runādama zviedru sūtņu pieņemšanā, bija teikusi: «Viņi man tuvojās kā vecas egles.» Šis pants, droši vien, Viktora Igo pārveidots, skanēja šādi:

Vecvecām cipresēm tie līdzinājās,

Kad putenī tām zaros sniegi krājas:

Tiem arī matos tāds kā sniedziņš viz,

No sīvām galma vētrām piesnidzis. [5]

Nu jau bija daudz labāk, un, tā kā izpalīdzīgie draugi izdarīja ari nepieciešamos svītrojumus, tad otrajā izrādē luga izpelnījās skaļus aplausus. Kad panākumu apskurbinātais Dimā devās pāri Odeona laukumam, viņam priekšā apstājās fiakrs. Kāda sieviete nobīdīja lejā rūti un uzsauca: «Dimā!» Viņš ieraudzīja Mariju Dorvalu. «O, jums tiešām ir liels talants!» Tā sākās abu draudzība — un romāns.

Nākamajā dienā kāds izdevējs piedāvāja divpadsmit tūkstošus franku par lugas publicēšanas tiesībām. Slavas pavadone bija bagātība.

ii

«ANTONIJS»

Tūkstoš astoņsimt trīsdesmitais. Izšķirošais gads romantisma skolai. Revolūciju literatūrā atbalso revolūcija uz ielām. Brāzmains laikmets, cīņas norit it visur: teātru zālēs, uz barikādēm un pat ģimenēs. Jo romantiķiem jākvēlo lielās kaislībās. Tas bija laiks, kad Sent-bēvs apjūsmoja Viktora Igo kundzi, kad nākamā Žorža Sanda pameta baronu Didevanu, kad Alfrēds de Viņjī izmisīgi pieķērās Marijai Dorvalai, kad Balzaks, noguris no savas Dilektas2S, grasījās aizrauties ar nenotveramo marķīzi de Kastrī. Dzīvespriecīgo Dimā nekas netirdīja, tomēr modei vajadzēja sekot. Un viņš, lai neatpaliktu no citiem, kļuva greizsirdīgs. Un uz ko? Uz kapteini Valdoru, savas mīļākās miermīlīgo vīru.

Kad Melānija kādreiz (pēc ļoti ilgām laulības brīvdienām) saņēma no sava dzīvesbiedra vēstuli, kurā tas paziņoja, ka dabūšot atvaļinājumu un ieradīšoties Parīzē, Dimā aizdrāzās uz Kara ministriju, kur ar kāda drauga palīdzību panāca šā atvaļinājuma atcelšanu. «Es tikko nekļuvu ārprātīgs,» Aleksandrs apgalvoja. Ārprāts izpaudās gan tikai vārdos. Turklāt Melānijas vīrs neatbrauca, un šī komēdija tika nospēlēta vairākas reizes.

Aleksandrs Dimā Melānijai Vaidorai: «Kaut dievs būlu uzklausījis Tavus vārdus, mīļotā, kad Tu teici, ka Tavs virs varbūt neatbraukšot janvārī! Kaut visuvarenais tos uzklausītu, tad Tu mani redzētu atkal līksmu un laimīgu. Tu nevari aptvert, cik pilnīga ir mana ilūzija. Es nedomāju par to, ka Tu piederi citam, nē, man šķiet, ka Tu esi mana, tikai mana, un viņa atgriešanās sagrautu šo ilūziju... Ai, atkārto — kāpēc Tu domā, ka viņš janvārī varbūt neatbrauks, — pasaki, kurš teikums viņa vēstulē ļauj to paredzēt?... Es labāk gribētu, lai Tu pusgadu uzturies Zari muižā nekā viņš divas dienas Parīzē! Tur, Zari, es Tevi gan neredzētu, bet Tu būtu tur viena, turpretī šeit...

Ak mīļotā, ja Tev izdotos īstenot nodomu par istabas aizņemšanu (viesnīcā) Tavam vīram, — cik es gan būtu laimīgs... Tu nespēj saprast, kādas tās man būtu mokas — vientuļam, tālu no Tevis, zinot, ka vienā gultā, tik tuvu blakus... o, mocības!... Mans eņģei, mana dzīvība, mana mīļotā, izkārto jel to...»

Dimā pāls nepalaida garām nevienu izdevību kļūt neuzticīgam savai tvīkstošajai Melānijai, tomēr joprojām tēloja romantiskus pārdzīvojumus. Viņš runāja tai par «negantajiem, svelošajiem skūpstiem», draudēja savienot Mīlestību ar Nāvi un pat nogalināt savas sirds valdnieces dzīvesbiedru kapteini, kas nemaz nebija pelnījis tādu nežēlību. īstenībā Dimā apmierinājās ar atkārtotiem gājieniem uz Kara ministriju un lūgumiem, lai Valdoru nepārved ne uz Parīzi un pat ne uz Kurbvuā, kas ir pārāk tuvu Parīzei. «Mīļotā, man jāpanāk, lai viņu paaugstina par majoru. Tā ir vienīgā iespēja nokārtot šo lietu . . .» Lielisks romāna sižets Balzakam: «Cik dārgi maksā paaugstinājums karavīriem.»

Aleksandrs Dimā Melānijai Vaidorai: «Beidzot Tu esi mani sapratusi; Tu zini, kas ir mīlestība, tāpēc ka esi iepazinusi greizsirdību. Vai Tu pazīsti kaut ko tai līdzīgu? Kādi nejēgas ir diev-vārdnieki, kas izgudrojuši elli ar tās fiziskajām mocībām! Nožēlojami! Man elle būs redzēt Tevi pastāvīgi cita rokās! Lāsts! Sī doma var novest līdz noziegumam! ...»

Un vārsmās (pretīgas):

Tu velti kaisles reibumu man sniedzi:

Nāk laimes dienai virkne skumju līclz!

Jo ari cita rokām neaizliedzi

Tu sajust, kā tavs augums tric.

Es nedrīkstēšu greizsirdības mokās Nekad tev pārmest neuzticību,

Pie altāra tu sevi cita rokās Reiz atdevi ar zvērestu.

Ar zvērestu šo pārdoti uz mūžu Ir glāsti; mīlai tie vairs nepieder,

Jo izplēn laulībā ar rimtu žužu,

Sirds pienākumam durvis ver .. .

Samāksloti? Protams, un tomēr no visa tā radās drāma «Antonijs», kurai teātra vēsturē ir joli svarīga loma; tā vairs nebija vēsturiska, bet moderna drāma, pirmo reizi uz skatuves uznāca laulības pārkāpēja, kas pēc tam vairāk nekā simt gadus, jau pārmērīgi, nodarbināja franču dramaturgus.

Aleksandrs Dimā Melānijai Valdorai: «Mans eņģei, «Antonijā» Tu atradīsi daudz ko no mūsu dzīves, bet to zinām tikai mēs. Vai tad tas mums nav vienalga? Publika tur nekā nesaskatīs. Mēs tur saskatīsim nevīstošas atmiņas. Par pašu Antoniju gan, man šķiet, var sacīt, ka viņu pazīs, jo viņš ir neprātis, kas ļoti līdzīgs man. . .»

Indivīda un sabiedrības konflikts, kaislības un pienākuma konflikts, kuru XVII gadsimts atrisināja par labu sabiedrībai un no kura XVIII gadsimts, slīgdams izlaidības un vieglprātībā, vispār vairījās, tagad izvirzījās varmācības plāksnē. «Mūsdienās kaislībām ļauj vaļu!» Visā XIX gadsimtā tās teātrī valdīs instinktu, vārdu, dunču dūrienu un pistoļu šāvienu kņadā. «Antonijs» izbiedēja Komedī-Fransēz aktierus, bet skatītājus satricināja.

Antonijs, dumpīgais bastards (tāpat kā Didjē «Ma-rionā Delormā»), nav varējis apprecēt iemīļoto Adeli, tāpēc ka viņam nav ne ģimenes, ne stāvokļa, ne amata, ne mantas. Jaunā meitene izdota par sievu pulkvedim baronam Dervē (kapteinis Valdors uz skatuves bija dabūjis paaugstinājumu). Kādā dienā Antonijs atkal parādās, viņš aptur satracinātos zirgus, kas velk Adeles karieti, tiek ievainots un ienests viņas mājā. Abi atzīstas viens otram mīlestībā, taču Adele, sabiedrisko pienākumu verdzene, grib pretoties savām jūtām. Ar savu neprātīgo kaislību, ar žēlabām, ar ienaidu pret netaisnīgo pasauli Antonijs viņu noved «līdz krišanas slieksnim». Būdama godīga sieviete, Adele grib bēgt pie sava vīra, kas dien Strasbūras garnizonā. Ievilinājis Adeli lamatās, Antonijs pavada ar viņu mīlas nakti Itenheimas viesnīcā. Sabiedrība nosoda sievieti. Ierodas pulkvedis, viņš negaidot pārsteidz noziedzīgos mīlniekus.

Adele. Kāpnēs soļi... Zvana... Tas ir viņš!... Bēdz, bēdz!

Antonijs, Nē, es nebēgšu... Tu nupat teici, ka nebīsties nāves?

Adele. Nē, nē . . . Nogalini mani, esi žēligsl

Antonijs. Vai ilgojies nāves, kas glābtu tavu un tavas meitas [6] labo slavu?

Adele. Uz ceļiem lūdzos — dāvā man to.

Balss (aiz kulisēm). Atveriet!... Atveriet!... Uzlauziet durvis!

Antonijs. Vai pēdējā mirkli tu neienīdīsi savu slepkavu?

Adele. Es viņu svētīšu .. . Bet pasteidzies! Durvis . ..

Antonijs. Nebīsties, nāve būs šeit ātrāk nekā viņš. .. Bet padomā: nāve. ..

Adele. Es tās alkstu, es gribu mirt! (Mezdamās viņa apkampienos.) Es traucu tai pretī.

Antonijs (skūpstīdams Adeli). Tad mirsti! (Viņš iedur Adelei krūtis dunci.) _

Adele (nokrizdama uz krēsla). A-ā! . . .

(Tanī pašā mirkli durvis skatuves dibenplānā tiek ielauztas. Istabā iedrāžas pulkvedis Dervē.)

Pulkvedis Dervē, Nelieti! ... Ko es redzu? ... Adele!... Mirusi!

Antonijs. Jā, mirusi!... Viņa man pretojās. Es viņu nogalināju. (Antonijs nomet dunci pulkvedim Dervē pie kājām.)

Priekškars

Luga bija uzrakstīta veikli. Ar līdzekļu ekonomiju, kāda ir uzslavas cienīga, darbība virzījās cauri visiem pieciem cēlieniem uz atrisinājumu, kura dēļ viss pārējais bija sacerēts. Dimā uzskatīja, ka dramaturgam vispirms jāatrod nobeiguma replika un, atkāpjoties no tās, jāveido visa luga. Laikmetā, kad pazina tikai vēsturiskas

vai divdomīgas lugas, drāmai, kurā bija uzvesta uz skatuves modernā sabiedrība un atklātas šās sabiedrības kaislības, vajadzēja likties neparasti jaunai un drosmīgai. Dimā «Antonijā» liek vienam no personāžiem — rakstniekam Ežēnam Dervilī teikt šādu monologu:

«Vēsture mums atstāj mantojumā faktus; tie ir dzejnieka īpašums . . . Bet, ja mēs mēģināsim mūsdienu sabiedrības vidū parādīt zem mūsu lempīgās, saīsinātās frakas pukstošo cilvēka sirdi, neviens to neatzīs .. . Varoņa līdzība ar parterā sēdošajiem būs pārāk liela, analoģija pārāk intīma; skatītājs, kas sekos aktiera attēlotās kaislības attīstībai, gribēs to apturēt tur, kur tā būtu apstājusies pie viņa paša; ja tā pārsniegs viņa izjūtas vai izpaušanas spējas, viņš to vairs nesapratīs un sacīs: «Tas nav tiesa; es tā nejūtu. Kad sieviete, kuru mīlu, mani pieviļ, es, protams, ciešu ... jā .. . zināmu laiku ... taču es viņu nenoduru un pats arī nenomirstu. Pierādījums tam ir mana klātbūtne šeit...» Pēc tam pārmetumi par pārspīlējumiem, par melodrāmu pārkliegs to nedaudzo cilvēku aplausus, kuri par laimi (vai par nelaimi) ir smalkāk veidoti nekā citi un saprot: kaislības XV gadsimtā bijušas tādas pašas, kādas tās ir XIX gadsimtā, un zem vadmalas frakas sirds krūtīs pukst tikpat karsti kā zem tērauda bruņukrekla.

Savu laikabiedru apveltīt ar renesanses cilvēku brāz- * mainību — lūk, to Aleksandrs Dimā mēģināja izdarīt, un arī tas šķita novatorisms. Tik pārdrošs, ka bez 1830. gada revolūcijas cenzūra nekad nebūtu ļāvusi lugu uzvest. Pēc jūlija dienām^26 beidzot kļuva iespējams attēlot tikumus, neretušējot tos. Pateicoties šai iekarotajai brīvībai, mums radās Balzaks. Taču tanī laikā, kad Dimā rakstīja «Antoniju» (proti, pirms 1830. gada), cenzūra vēl bija stingra. Dimā nevarēja aprobežoties ar laulības pārkāpšanas konstatējumu; viņam vajadzēja šo pārkāpumu notiesāt un sodīt. Balzaks varēs atļauties būt ciniskāks. Diāna de Mofrinjeza, fir-stiene de Kadinjana, nesodīta izies cauri kaislību liesmām, kurās dzīva sadega Adele Dervē. Turpretī Aleksandrs Dimā toreiz nedrīkstēja pateikt uz skatuves, ka sieviete var pārkāpt laulību un būt laimīga, kaut gan pats tā domāja, — un varbūt maldīgi, jo ar savu vieglprātīgo morāli dzīvē padarīja nelaimīgu ne vienu vien mīļāko.

m

«ŽOZEF, MANU DIVSTOBRENI!»

Uzticība mīlestībā nekad nav bijusi viņa stiprā puse. Kaut arī Melānija Valdora vēl arvien palika «viņa eņģelis», tomēr ap to jau pulcējās vesels pulks mazāku eņģelīšu. To vidū bija ne tikai Viržīnija Burbjē no Komedī-Fransēz, bet droši vien arī mazā Luīza Depreo, kas «Indriķī III» kā pāžs bija parādījusi nevainojami daiļas kājas, un noteikti Marija Dorvala, kura dzīvē atdevās mīlestībai tikpat aizrautīgi kā uz skatuves. Pēc tam uzradās bīstamāka sāncense. Aktrise Bella Krelsa-mera, skatuves vārdā Melānija Serra, bija tēlojusi turnejā hercogieni de Gīzu. Firmēns bija viņu iepazīstinājis ar Dimā ap 1830. gada maija beigām. Šai skaistulei bija «mati melni kā piķis, acis debeszilas un dziļas, deguns taisns kā Milosas Venērai un zobi kā pērles». Viņa bija atnākusi lūgt angažementu; Dimā viņai piedāvāja sakaru; viņa pretojās trīs nedēļas. Mazāk nekā pirmā Melānija, tomēr diezgan cienījamu laika sprīdi. Bella noīrēja dzīvokli Universitātes ielā, netālu no Dimā: viņa — mājā numurs 7, viņš — numurs 25. Kad 1830. gada jūnijā Melānija Valdora kopā ar māti aizbrauca uz Žarī (Vilnāvu muiža Klisonas tuvumā), Dimā visus brīvos brīžus pavadīja pie Melānijas II. Ļoti gudrā ebrejiete Bella Krelsamera drīz vien iemantoja lielu ietekmi uz Dimā.

Jūlijā, kad «Antonijs» bija gandrīz pabeigts, Dimā gatavojās doties ceļojumā uz Alžīru, viņš gribēja apskatīt nesen iekaroto pilsētu. Bella Krelsamera grasījās viņu pavadīt līdz Marseļai. Bella, protams, bija neapmierināta, ka Dimā aizceļos. Pēc viņas domām, mīlestībai vajadzēja uzveikt ziņkārību. Divdesmit sestajā no rīta Dimā ieradās pie viņas un paziņoja, ka viņa var izsaiņot ceļasomas. «Moniteui» 27 bija publicējis Polin-jaka ministrijas rīkojumus pret preses brīvību. Dimā, tāpat kā daudzi citi, uzskatīja, ka šie rīkojumi vēsti monarhijas galu. No visas sirds būdams republikānis, viņš ļoti cerēja, ka Parīze sacelsies:

— Tas, ko mēs redzēsim šeit, būs daudz interesantāks nekā tas, ko es varētu redzēt tur.

Pēc tam Dimā pasauca savu kalpotāju:

— Žozef, aizej pie ieroču meistara un atnes manu divstobreni un divsimt patronas, divdesmitā kalibra.

Lieliska melodrāmas replika, taču drosme bija īsta. Kad «trīs slavenās dienas» izvērtās par ļoti izdevušos drāmu, Dimā gribēja tanī tēlot jauno mīlētāju, varonīgu un jautru. Šo lomu viņš notēloja braši, kaut arī ne gluži bez dižošanās.

Veselas trīs dienas Dimā skraidīja pa Parīzi, joņodams no ielām, kurās norisinājās kaujas, uz vietām, kur veidojās sabiedriskā doma: uz rātsnamu, Institūtu un uz «National» 28 kantori. Savos «Memuāros» viņš ir atstājis gan cīņu, gan dažādo sanāksmju spilgtu atainojumu. Pārtraukumā starp divām apšaudēm viņš aizsteidzās gan pie slimās mātes, kurai par nolikumiem nekā nedrīkstēja stāstīt, gan pie Bellas uz Universitātes ielu. «Tur viss bija zināms. Es apsolīju nekur neiejaukties un tikai noskatīties no malas; vienīgi pēc šāda solījuma man ļāva iziet no mājām . . .» Taču izrāde bija pārāk aizraujoša, lai varētu tanī nepiedalīties. Tērpies medību uzvalkā, piestūķējis kabatas ar lodēm, šauteni siksnā pār plecu, viņš iejuka pūlī. Kvartālā viņu pazina.

— Ko mums darīt? — viņam jautāja.

— Vajag celt barikādes.

Tāda bija tradīcija. Dimā iegriezās Palērojalā un uzkāpa savā agrākajā kancelejā. Tur viņš sastapa bijušo priekšnieku Udāru, kas nogaidīja notikumu norisi, lai trauktu palīgā uzvarētājiem, un ko Dimā gauži nobaidīja ar savu tērpu un kareivīgajiem vārdiem.

Tad Dimā devās tālāk uz Sēnas pusi un krastmalā apstājās, gluži apstulbis aiz prieka, ieraudzīdams Dievmātes katedrāles torņos plīvojam trīskrāsaino karogu. Divstobrene viņu padarīja par vesela dumpinieku bara vadoni. Studenti, politehniskās skolas audzēkņi un strādnieki brāļojās, vienoti naidā pret Burboniem. Pūlis uzstūma zirgā vecu militāra izskata vīru un iecēla par ģenerāli. Drāma sāka izvērsties par vodeviļu. Kāds karaliskās armijas kapteinis apturēja Dimā un viņa nodaļu:

— Uz kurieni jūs ejat?

— Uz rātsnamu.

— Ko jūs tur darīsiet?

— Cīnīsimies.

— Patiesi, Dimā kungs, es nebiju domājis, ka jūs esat tāds karstgalvis.

— Ā! Jūs mani pazīstat?

— Es dežurēju pie Odeona, kad tur pirmo reizi uzveda «Kristīni» ... Starp citu, kad mēs dabūsim redzēt «Antoniju»?

— Kad būsim galā ar revolūciju.

Tad abi vīri atsveicinājās. Dimā uzgāja pie sava drauga mākslinieka Leljēra. Dievmātes katedrāles lielais zvans dunēja, apslāpēdams apšaudes troksni. Let-jēra dēlu aizsūtīja uz Universitātes ielu nomierināt «vienu ļoti dārgu būtni», proti, Bellu Krelsameru.

Nākamajā rītā Dimā atgriezās pie cīnītājiem. Kopā ar tautu viņš ielauzās Tilērijās un tur, Bērī hercogienes bibliotēkā, atrada «Kristīnes» eksemplāru mēļa samta iesējumā, greznotu ar hercogienes ģerboni. Dimā paņēma šo grāmatu un uzdāvināja jaunajam Fēliksam Deviolēnam. Rātsnamā proklamēja Burbonu gāšanu. Piegriezts bija labi; tagad vajadzēja sašūt. Kas spētu nodibināt vienotību valstī? Vai Lafaijets būtu īstais republikas prezidents? Nē, viņš baidījās no atbildības un alka popularitātes. Tjērs un Lafits ieteica izvirzīt Orleānas hercogu. Bet, kas notiktu, ja Kārlis X ar karapulkiem, kas viņam palikuši uzticīgi, uzbruktu Parīzei? Dimā dzirdēja, ka Lafaijets sacīja:

— Mēs nevarētu izšaut ne četrtūkstoš šāvienu.

Trūka pulvera. Bet vai tad Suasonā nebija pulvera

noliktava? Dzimis tanī apvidū, Dimā skaidri zināja, ka ir.

— Ģenerāl, — viņš teica Lafaijetam, — vai gribat, lai atvedu no turienes pulveri?

Aleksandru Dimā sajūsmināja doma atgriezties savā bērnības zemē kā revolūcijas cīnītājam. Viņš uzveica katru pretestību un, dabūjis rakstītu pavēli, līksmu prātu devās ceļā. Vilēkotrē iedzīvotāji viņu saņēma ar īstām ovācijām. Dimā kabriolets, virs kura bija izsliets trīskrāsainais karogs, izvilināja no mājām pat apslēptus opozicionārus. Uz pusdienām Aleksandru aicināja visi. Viņš aizgāja pie vecā drauga klerka Paijā un izstāstīja šo trīs dienu epopeju. Klausītāji skaļi izpauda apbrīnu. Taču doties uz Suasonu viņam neieteica. Kā viens pats cilvēks vai pat kopā ar vairākiem citiem tiks galā ar veselu rojālistisku garnizonu? Dimā tomēr devās turp, un viss izgāja labi. Savos «Memuāros» viņš epizodi ir dramatizējis. Viņš stāsta, ka ar revolveri rokā iedrāzies garnizona komandanta vikonta de Linjēra kabinetā. Tanī pašā mirklī ieskrējusi de Linjēra kundze, kliegdama:

— Padodies, draugs, padodies! Atkal sadumpojušies nēģeri! . . . Atceries, kā manu tēvu un māti nobendēja Sandomingo salā! Lūdzu tevi, dod pavēli! . . .

Linjēru ģimene vēlāk apgalvoja, ka jau labu brīdi pirms Dimā ierašanās komandants apsolījis nodot pulveri Suasonas nacionālajai gvardei. Bet vai tas ir svarīgi? Autors liekas tik pārliecināts par savu taisnību un tik labi atstāsta šo Tiroles Horācija Koklesa cienīgo varoņdarbu! Un kur tad vispār ir patiesība? Aleksandra Dimā ziņojums ģenerālim Lafaijetam par pulvera iegūšanu parādījās 1830. gada 9. augusta «Moniteur» numurā, un toreiz neviens to neapstrīdēja. Ir arī noteikti zināms, ka Dimā atveda uz Parīzes rātsnamu trīs tūkstoši pieci simti kilogramu pulvera un ka viņa bijušais patrons Orleānas hercogs, kuram tās pašas dienas vakarā bija lemts kļūt par Francijas karali, viņam sacījis droši vien ar smaidu uz lūpām:

— Dimā kungs, jūs nupat esat radījis savu skaistāko drāmu.

Dimā krūtīs modās tālejošas cerības, viņš sevi redzēja jau ministra postenī. Melānijai Valdorai, kura ar Vil-nāva kundzi atradās Vandejā un kuras iespējamā atgriešanās Aleksandru Dimā biedēja, viņš rakstīja:

«Viss ir galā. Kā Tev jau daudzkārt paredzēju, mūsu revolūcija ilga tikai trīs dienas. Man laimējās diezgan rosīgi tanī piedalīties, tā ka Lafaijets un Orleānas hercogs mani ievēroja. Pēc tam misija uz Suasonu, kur es viens pats sagrābu šaujampulvera krājumus, pilnīgi nostiprināja manu militāro reputāciju . . . Orleānas hercogs droši vien kļūs karalis. Savas vēstules Tev vajadzēs adresēt citādi. Pasaki man paldies, ka esmu tik slinks... Tu noteikti saproti, ka man šinī brīdī ir grūti atstāt Parīzi. Un tomēr es tik ļoti ilgojos

Tevi redzēt, ka pie pirmās iespējas sēdīšos pasta karietē, kaut vai tikai tādēļ, lai Tevi apskautu . . . Manā stāvokli droši vien daudz kas mainisies. Vēstulē nevaru Tev sīkāk izstāstīt, tomēr ticu, Tu vari daudz cerēt, ka Tavam Aleksandram nākotnē ...»

Un pēc dažām dienām:

«Neraizējies, manu eņģei, viss ir kārtībā. Orleānas hercogu vakar proklamēja par karali. Es pavadīju vakara cēlienu galmā; visa karaliskā ģimene ir tikpat vienkārša un man labvēlīga kā agrak. Rakstu Tev šodien trīs vēstules uz trim dažādām adresēm. Ardievu, mana mīlestība. Tu rīkotos aplami, ja patlaban ierastos Parīzē; es varētu mēneša beigas un nākamo mēnesi pavadīt pie Tevis ...

Parit, mīļotā, es aizbraucu mazā ceļojumā un pēc tam ieradīšos pie Tevis. Ļoti priecājos, ka patlaban man jāatstāj Parīze... Kad saņemsi manu pirmo vēstuli, es jau būšu ceļā ...»

Dimā paliesi bija lūdzis Lafaijetu, lai tas viņu aizsūta uz Vandeju noorganizēt nacionālo gvardi, kas vajadzības gadījumā spētu aizkavēt jaunu šuānu dumpi. Visvairāk gan viņš gribēja tur satikt savu mīļāko un to nomierināt. Paša Vilnāva prombūtnē (šajos juku laikos viņš bija vēlējies palikt pie saviem autogrāfiem) Vilnāva kundze, būdama pakalpīga māte, bija uzaicinājusi Dimā pavadīt pāris nedēļu Žarī muižā. Lafaijets, kas tobrīd piešķīra visiem it visu, iedeva arī Dimā ieteikuma vēstuli Vandejas liberāļiem. Dimā uzreiz sev pasūtīja neticamu uniformu: ķiveri ar sarkanām spalvām, sudraba uzplečus un jostu, rudzupuķu zilas bikses un svārkus, trīskrāsainu kokardi. Vandejā, kur nebija pat nacionālās gvardes iedīgļu un nekur, par spīti prefektūras rīkojumam, neredzēja plīvojam trīskrāsaino karogu, Dimā cita nekā nedarīja kā tikai notiesāja bagātīgas maltītes un pūlējās tēlot «grēku nožēlošanu» Melānijai, kas, dabūjusi zināt par sava mīļākā dēkām, bija uz mātes ierosinājumu aizrakstījusi Marijai Dor-valai un Bellai Krelsamerai pavisam neprātīgas vēstules. Dimā aizbrauca no Vandejas 22. septembrī, atstādams Melāniju gluži sasirgušu.

Dimā Melānijai: «Kā Tu jūties, mīļotā? Tev vajadzēja redzēt, ka tikai aiz nepieciešamības es Tevi atstāju. Augstais dievs! Manu eņģei, nedari tik ļoti sev pāri. Un, galvenais, tici, ka starp mums ir kaut kas dziļāks nekā mīlestība un tas pārdzīvos visas mūsu raizes ... Atgriezies Parīzē, es ar viņu vairs nesatikšos. Un tomēr, manu eņģei, pēc dažām dienām man tīri draudzīgi vajadzēs viņai izskaidrot mūsu šķiršanās iemeslus, bet tā (šī šķiršanās) notiks, lai vai kā un cik ilgi viņa raudātu. Darbs teātri viņai sniegs mierinājumu.

Ardievu, mīļotā. Izdzeršu tasi kafijas un došos tālāk. Ja apstāšos kaut uz pāris stundām Bluā, tad Tev atkal rakstīšu. Sūtu tūkstoš skūpstu savam kaķītim . ..»

Cik ļoti tas atgādina Balzaka jūtu izplūdumus vēstulēs Hanskas kundzei! Nabaga lielie cilvēki!

Parīzē Dimā atrada status quo, kas varēja novest līdz izmisumam. Ļaudīs auga augumā neapmierinātība ar kabinetu un mīlestība uz karali. Dimā ticēja šai mīlestībai, jo vēl cerēja uz valdnieka atbalstu un gaidīja no viņa atzinības pierādījumus. Par savu «misiju» Dimā uzrakstīja «Piezīmes par Vandeju». Tanīs viņš norādīja uz šuānu sacelšanās iespējamību, izteica gudrus padomus un nobeigumā «krita valdniekam pie kājām».

Aleksandrs Dimā Melānijai Valdorai 1830. gada 30. septembri: «Dārgā mīļotā, tikai dažas rindas, lai Tevi noskūpstītu, nomierinātu un vēlreiz noskūpstītu. . . Tavas mātes vēstule mani ļoti satrauca! Tavu zīmīti saņēmu dienu iepriekš... Mīļotā, ļauj, lai Tev liek tik daudz dēļu, cik vajadzīgs. Nemokies ne par ko, pat ne par salauzto ģerāniju. Mūsu vētrainā izskaidrošanās ir novedusi pie šī nozieguma — jo tas tiešām ir noziegums...

Karaļa apkaimē viss ir tanī pašā stāvoklī. Nosūtīju viņam ziņojumu, bet nezinu pat, vai viņš to ir lasījis. Viņš tiek turēts pastāvīgā ielenkumā. Tikai tie, kuriem nav ko teikt, var ar viņu runāt. Viņu iemīl arvien vairāk un atļaujas pret viņu nepiedienīgu familiaritāli. Dipatī kungs nesen aizsūtījis viņam nacionālās gvardes locekļa biļeti, tāpēc ka viņš dzīvo Palērojala iecirknī. Kāda nejēdzība . . .»

Salauztā ģerānija simbolizēja zudušas cerības uz grūtniecību. «Neraizējies par nākotni, mums abiem vēl būs ģerānija.» Neviļus jāatceras, ka Balzaks bija vēlējies, kaut Svešzemniece viņam dāvātu «Viktoru Onorē».

Karalis Luijs-Filips izlasīja «Piezīmes par Vandeju» un pat pierakstīja uz malām komentārus. Dimā bija ieteicis pārvietot dažus leģitimistiski noskaņotus garīdzniekus. «Ziņots Baznīcu pārvaldei,» ar savu roku uzrakstījis karalis. Viņš uzdeva IJdāram pavēstīt Aleksandram Dimā, ka tam piešķirta audience. Jaunais cilvēks uz to ieradās, tērpies nacionālā gvarda mundieri. Karalis viņu pieņēma ar sirsnīgu smaidu un to šķietamo labsirdību, kas atbruņoja ministrus. Karalis viņam sacīja, ka viņš maldoties attiecībā uz šuāniem:

— Jums jāzina, ka es arī esmu uzlicis pirkstu uz Vandejas pulsa ... Es šo to saprotu no ārstniecības . . . Politika ir bēdīgs amats. Atstājiet šo amatu karaļiem un ministriem . . . Jūs esat dzejnieks, rakstiet dzejoļus . . .

Cerības uz ministra portfeli sabruka. Aizvainotais Dimā aizsūtīja atlūgumu no bibliotekāra posteņa:

«Jūsu augstība,

Ta kā mani politiskie uzskati nesaskan ar tiem, kādus Jūsu majestātei n tiesības prasīt no personām, kuras Jums kalpo, tad lūdzu Jūsu majestāti atbrīvot mani no bibliotekāra vietas. Ar visdziļāko cieņu

ALEKS. DIMA»

Pēc tam viņš iestājās nacionālās gvardes artilērijā, kurā, kā zināms, valdīja republikāniski uzskati. No Parīzes namu sienām jau sāka nokasīt Jūlija revolūcijas ložu pēdas.

IV

VIETA TEĀTRI

Tūlīt pat viņu no jauna aizrāva teātris. Fēliksam Arelam jau kopš Jūlija revolūcijas bija radusies kāda doma, ko viņš uzskatīja par ģeniālu. Tā kā bonapartisti bija pievienojušies orleānistiem, lai radītu jauno režīmu, tad nu beidzot uz skatuves varēja brīvi runāt par imperatoru. Šī dieva agrākā mīļākā Žorža jaunkundze viņu vēl arvien dedzīgi pielūdza un atbalstīja šādu nodomu. Dimā par to nebija sevišķi sajūsmināts. Aiz Bonaparta vainas ģenerālis Dimā bija tik daudz cietis, ka viņa dēls nemaz nevēlējās cildināt imperatoru, un par tā nopelšanu šeit, protams, nevarēja būt runas. Turklāt šie grandiozie notikumi Aleksandram Dimā vēl šķita pārāk tuvi, lai tos atainotu uz skatuves.

Taču kādu vakaru pēc atgriešanās no Žarī, kad viņš pēc izrādes kopā ar Lokruā un Žanēnu bija paēdis vakariņas pie Arela un Žoržas, namatēvs un namamāte, pārējos viesus atlaiduši, aizturēja Dimā. Ļoti noslēpumaini, izejot cauri Žoržas guļamistabai, abi viņu ieveda glītā kabinetā, kas atradās blakus, un pateica, ka nelaidīšot Dimā projām, iekams viņš nebūšot uzrakstījis drāmu. Sižets viņam nepatika, toties kaimiņiene viņu apbūra. Kaut ari Žorža vairs nebija gluži jauna un mazliet atgādināja milzīgu Melpomenu, viņai tomēr pleci, rokas un krūtis vēl arvien bija kā statujai. Viņa mēdza ļoti dabiski un nepiespiesti iet vannā kāda drauga klātbūtnē, ļaujot apbrīnot savas grieķu dievietes krūtis, kuras būtu aizrāvušas ari mazāk temperamentīgu cilvēku nekā Dimā. Vienā nedēļā viņš uzrakstīja «Napoleonu Bonapartu». Luga bija izveidota atjautīgi, taču nemaz neatbilda tēmas varenībai. «Slikta luga, slikta rīcība,» Viņjī izteicās. «Es viņam pārmetu, ka viņš nomāc jau uzveiktos Burbonus».

Arels izvērta trokšņainu reklāmu. Viņš paziņoja, ka esot izdevis par inscenējumu simttūkstoš franku. Pirmizrādes vakarā starpbrīžos spēlēja militārus maršus. Skatītāji bija lūgti ierasties nacionālās gvardes uniformās. Zāle bija karavīru pilna un kareivīga. Imperatoru tēloja Frederiks Lemetrs. Trīsdesmit gadu vecumā šis aktieris bija kļuvis slavens ar to, ka pirmais bija iedomājies tēlot Robēru Makeru «Adrē traktierī»29 nevis kā nelieti, bet kā cinisku un asprātīgu varoni, gandrīz vai netaisnību atriebēju. Viņa interpretācijā šī melodrāma pārvērtās par revolucionāru un sociālu komēdiju. Jūlija revolūcijas «Figaro kāzas». Lemetra personāžā bija kaut kas no Šekspīra ākstiem: drūmu smieklu šaltis, rūgts izsmiekls. Sabiedrības kritika no bandīta pozīcijas. Padibeņu Manfrēds. Šāds lomas traktējums izpildītājam sagādāja triumfu.

Veidojot Napoleonu, Lemetrs iztaujāja visus (un to nebija mazums), kas bija labi pazinuši imperatoru. Baidīdamies (turklāt veltīgi) kļūt banāls, aktieris atteicās no raksturīgākajām ārējām pazīmēm: no rokas turēšanas aiz muguras, no šņaucamtabakas vestes kabatā. Viņš tēloja drosmīgi un spoži, bet ne Napoleonu. Arels jutās vīlies, publika arī, un Dimā, ko pirmā neveiksme bija ļoti pārsteigusi, klusībā sev jautāja, vai viņa iedvesma jau nav izsīkusi.

Taču, atgriezies mājās, viņš atrada zīmīti, kurā viņam tika paziņots, ka sakarā ar cenzūras ierobežojumu atcelšanu (gan uz īsu laiku) Franču teātris sāks mēģināt «Antoniju».

Marsa jaunkundze bija ar mieru tēlot Adeli, Fir-mēns — Antoniju. Glaimojošs un tomēr bīstams lomu sadalījums. Marsa jaunkundze bija apveltīta ar vispilnīgāko grāciju, asprātību un koķetēriju, kas nepieciešamas Marivo lugās, taču viņa nebija spējīga saprast «pavisam mūsdienīgo Adeles raksturu ar tā pārejām no kaislības uz nožēlu». Firmēns bija un palika klasisks aktieris, viņā nebija it nekā no Antonija — «liktenīgā» varoņa. Vēl viena pazīme līdzās daudzām citām: neviens no šiem abiem aktieriem neuzdrošinātos parādīties uz skatuves bālā grimā, bet varoņu bālums bija Dimā garā sacerēto drāmu neatņemama sastāvdaļa.

Pirms Jūlija revolūcijas Komedī-Fransēz aktieri «Antonija» lasījumu bija uzņēmuši ledaini. Noraidīt lugu, kuras autors ar «Indriķi III» bija guvis tik žilbinošus panākumus, protams, nevarēja, bet, kad sāka iestudēt «Antoniju», Marsa jaunkundze ar viņai vienīgajai piemītošo neatlaidību un veiklību mēģinājumos sāka nonivelēt Adeles lomu līdz Skriba komēdiju varoņu proporcijām. Firmēns savukārt nogludināja visas sava varoņa šķautnes. «Galu galā,» Dimā vēlāk rakstījis, «kad luga trīs mēnešus bija mēģināta, Adele un Antonijs bija izvērtušies par diviem burvīgiem mīlētājiem, kādus rāda «Žimnaza» teātrī, un viņus gluži mierīgi varētu saukt par Artura kungu un Selestas jaunkundzi.» Kāpēc autors pieļāva, ka viņa drāmu tik nesaudzīgi noplicināja? «Kā tas notika? Tāpat, kā rūsa saēd dzelzi un kā liegs vilnis izgrauž klinti.» Marsa jaunkundzes nežēlīgais maigums bija tikpat postīgs. Dimā draugi, kas dažkārt nāca uz mēģinājumiem, sacīja:

— Patiesi, jauka luga, burvīgs darbs. Mēs nekad nebijām domājuši, ka tu spēj strādāt šādā žanrā.

— Es arī ne! — Dimā atbildēja.

Beidzot parādījās afišas: «Parīt, sestdien, lugas «Antonijs» pirmizrāde.» Kad Dimā ieradās Franču teātrī uz pēdējo mēģinājumu, Marsa jaunkundze viņam medainā balsī jautāja:

— Vai jūs jau zināt visjaunāko?

— Vai kaut kas noticis?

— Mums būs gāzes apgaismošana.

— Jo labāk.

— Mums taisa jaunu lustru.

— Apsveicu.

-— Jā, bet tas nav galvenais.

— Kas tad vēl, jaunkundz?

— Esmu izdevusi tūkstoš divsimt franku jūsu lugai. •— Bravo!

— Man ir četri dažādi tērpi.

— Jūs būsiet lieliska.

— Un jūs saprotat. ..

— Nē, es nesaprotu.

— Es vēlos, lai tos redz.

— Taisnīga vēlēšanās.

— Un tā kā mums būs jauna lustra . ..

— Pēc cik ilga laika?

— Pēc trim mēnešiem.

— Tātad?

— Tātad mēs uzvedīsim «Antoniju», kad būs gatava jaunā lustra.

— Ā! Ā!

— Jā.

-— Proti, pēc trim mēnešiem?

— Jā, pēc trim mēnešiem.

— Maijā?

— Maijā. Tas ir ļoti labs mēnesis.

— Jūs gribat teikt: ļoti jauks mēnesis?

-— Ļoti labs arī.

— Vai tad šogad jūs maijā neiesiet atvaļinājumā?

— Nē, tikai pirmā jūnijā.

— Tātad, ja mēs sāksim, piemēram, divdesmitajā maijā, tad man būs trīs izrādes?

Marsa jaunkundze pārskaitīja:

— Nē, četras . . . Maijā ir trīsdesmit viena diena.

— Jauki, četras izrādes!

— Un, kad atgriezīšos, varēsim turpināt.

— Patiesi?

— Goda vārds!

— Pateicos, jaunkundze. Ļoti laipni no jūsu puses. «Pagriezu viņai muguru,» Dimā turpina savās «Atmiņās»,» un sastapos vaigu vaigā ar Firmēnu.

— Vai tu dzirdēji? — es jautāju.

— Protams ... Es jau tev teicu, ka viņa nespēlēs šo lomu!

— Bet, sasodīts, kāpēc viņa to nespēlēs?

— Tāpēc, ka tā ir Dorvala kundzes loma . . .

Jau sen arī pats Dimā par to bija domājis. Sīkā, trauslā tumšmate ar cirtām uz pieres, ar sapņainajām acīm, trīsošajām lūpām un dzejisko sejiņu — Marija Dorvala bija ne tikai aktrise. «Viņa bija pati dvēsele ... Viņas stāvs šķita esam līgana niedra, ko vienmēr locīja kāda noslēpumaina dvesma . ..» Nabadzīgu klejojošu aktieru ārlaulības bērns, uzaugusi brāzmainu un zemisku kaislību virpulī, Dorvala dusmās varēja lādēties kā rupja tirgus sieva. Viņa bija izbaudījusi dzīvē it visu, vairākkārt precējusies, viņai bija bijuši daudzi mīļākie, to skaitā arī jaunais Aleksandrs Dimā. Uz skatuves šo apbrīnojamo sievieti apgaroja iedvesma, viņā kūsāja versmaina dzīvība, vulkānisks temperaments.

Kopā ar Frederiku Lemetru viņa bija iestudējusi melodrāmu «Trīsdesmit gadi vai Kāršu spēlmaņa dzīve» 30, kurā, tēlojot sievu, kas pieredz sava vīra pagrimšanu, ģeniāli izpauda mātes sāpes, «sievietes izmisīgo cildenumu». Banvils par Dorvalu rakstīja: «Šajā lomā viss viņai nāca par labu — gan sāpīgā seja, gan neprātīgā kaislē trīsošās lūpas, asarās kaistošās acis, kuslais, nervozais ķermenis, tievās, bālās, drudžainās rokas.» Un Žorža Sanda: «Viss viņā izvērtās kaislībā —-mātes jūtas, māksla, draudzība, padevība, sašutums, ticība; un, tā kā viņa neprata un negribēja nekā iegrožot, nekā apslāpēt, tad viņa dzīvoja uz skatuves baismīgā saspringtībā, uzbudinājumā, kas sniedzas pāri cilvēku spēkiem.» Jā, Marija Dorvala tēlotu Adeli daudz labāk nekā Marsa jaunkundze.

Un viņas parastais partneris Pjērs Bokāžs tēlotu Antoniju daudz labāk nekā Firmēns. Ruānietis Bokāžs, agrākais vilnas kārsējs, iestājies teātrī aiz aicinājuma, spēlēja ar visu sirdi un degsmi. Viņam bija arī zināmi trūkumi: pārāk garas rokas, nazāla balss. Par viņu dažkārt sacīja: «Iesnainais Frederiks Lemetrs.» Viņam bija laimējies sastapt Dorvalu, kas viņā saskatīja partneri, kurš aktrisi izceltu. Dorvala redzēja Bokāža smieklīgās īpašības, uzskatīja viņu par ākstīgu un padumju, taču zināja arī, ka Antonija lomā viņš būs īstais, daudz labāks nekā Frederiks, kas censtos kļūt par lugas centrālo figūru. Ar savu garo augumu, pareizajiem vaibstiem un biezajām uzacīm Bokāžs visā pilnībā atbilda drūmajam skaistulim, par kādu sapņo Bairona lasītāji. Lirisks, bargs, dedzīgs, drūms, te iemīlējies, te negants, te cildens viņš bija kā radīts Antonija lomai. Dimā paņēma atpakaļ manuskriptu no Komedī-Fransēz un aiznesa Marijai Dorvalai. Viņa it nemaz nebija līdzīga Marsa jaunkundzei. Nekā no aristokrātiskās Selimēnas. Dorvala bija ļoti vienkārša un dabiska, viņa sagaidīja Dimā laipni un uzrunāja dziedošā balsī, kas skanēja burvīgi:

— A, cik jauki, suņuk, ka tu atnāci. . . Pusgadu neesmu tevi redzējusi. . .

— Ko lai dara, dārgumiņ, pa to laiku esmu paguvis uztaisīt bērnu^7 un revolūciju . .. Vai tad tu mani nenoskūpstīsi?

— Nevaru tevi skūpstīt. . . Esmu kļuvusi rātna.

— Kas tad izdarījis šo revolūciju?

— Alfrēds de Viņjī. Esmu pazaudējusi sirdi. . . Mīlēt ir vienīgais, ko viņš spēj dabiski, bet par to viņam var piedot visu pārējo . . . Viņš pret mani izturas kā pret hercogieni. Viņš mani sauc par savu eņģeli. . . Viņš apgalvo, ka man esot apgarota miesa.

— Bravo! ... Toties es tev atnesu lomu ... Nolasīšu tev to.

— Tu nolasīsi to man vienai? Jauki! Tātad tu mani uzskati par lielu aktrisi?

Tanī pašā vakarā Dimā nolasīja Dorvalai «Antoniju». Viņa raudāja, jūsmoja, pateicās:

— Gan tu redzēsi, kā es pateikšu: «Šīs durvis taču nevar aizslēgt! . ..» Vari būt mierīgs. Nav grūti spēlēt tavas lugas, bet tās plosa sirdi. . . Šķelmi, kur tu esi tā iepazinis sievietes? Tu viņas saproti līdz pašām īkstīm . . .

Dorvala lūdza, lai Dimā pārtaisa piekto cēlienu. Tas viņai likās «pārāk maigs». Marsa jaunkundzei tas bija šķitis pārāk skarbs. Ak, šīs aktrises! Dimā palika visu nakti pie Marijas Dorvalas. No rīta cēliens bija pārtaisīts. Pulksten deviņos aktrise līksmi sasita plaukstas, iesaukdamās:

— Ak, kā es izdvesīšu: «Es esmu pazudusi!» Pagaidi, un tad vēl: «Mana meita! Es gribu noskūpstīt savu meitu!» Un pēc tam: «Nogalini mani!» Un vēl un vēl!

— Tātad tu esi apmierināta?

— Un kā vēl. . . Tagad jāataicina Bokāžs, lai viņš paēd kopā ar mums brokastis un noklausās lugu.

Bokāžs bija tikpat sajūsmināts kā Dorvala. Viņjī piedalījās vairākos mēģinājumos un ieteica Dimā svītrot dažas replikas, kurās varonis sludināja ateismu. 1831. gada 3. maijā «Antonijs» bija sagatavots uzvešanai Portsenmartēna teātri. Tagad retam ir zināms, ka šīs lugas izrāde sacēla gandrīz tikpat lielu troksni kā «Ernanī» premjera. Zālē bija daudz jaunatnes: rakstnieki, gleznotāji, teātra cienītāji. Teofils Gotjē ir rakstījis: «Tur bija redzamas dīvainas un niknas sejas, uz-smailēlas ūsas, ķīļbārdas, garas matu cirtas, ērmīgi kamzoļi, frakas ar samta atlokiem . . . Mazliet mulsdamas, no karietēm izkāpa sievietes, izgreznojušās pēc pēdējās modes, augsti uzsukātām frizūrām, kuras rotāja bruņurupuča ķemmes, kuplām «šķiņķa» piedurknēm un īsiem svārkiem, kas ļāva saskatīt graciozus šņorzābaciņus . . .» Panākumi bija graujoši. Dorvala publiku saviļņoja ar pārdzīvojuma nemākslotību, katrs aktrises kliedziens ar savu patiesīgumu satrieca skatītājus. Kad viņa, atslīgdama atzveltnī, apburoša sievišķīgajā naivitātē un instinktīvajās izbailēs, izdvesa: «Es esmu pazudusi!» — visi zālē raudāja.

Sākumā publika jutās pārsteigta, ka Marija Dorvala tēlo augstāko aprindu sievieti; viņas mazliet aizsmakusi balss šķita piemērotāka melodrāmai no tautas dzīves. Taču luga bija uzbūvēta tik spraigi, dramatiskās situācijas sekoja cita citai tik strauji, izpildījums bija tik reālistisks, ka ovācijas pēc ceturtā cēliena ilga līdz tam mirklim, kad pacēla priekškaru piektajam cēlienam. Kad Bokāžs, nomezdams dunci saniknotajam pulkvedim pie kājām, ledainā mierā pateica: «Viņa man pretojās, es viņu nogalināju,» — zālē atskanēja šausmu kliedzieni. Abi galveno lomu izpildītāji triumfēja pelnīti. «Viņi abi sasniedza visreibinošākos mākslas augstumus,» Dimā rakstīja.

Frederiks Lemetrs, kas bija nepārspējams lietpratējs, vienmēr apgalvoja, ka «Antonija» ceturtais cēliens Dor-valas un Bokāža izpildījumā esot visskaistākais, ko viņš jebkad redzējis. Instinktīvi izjuzdams teātri, Dimā saprata, ka svarīgi ir nejaut publikas sajūsmai atsalt. Viņš bija piedabūjis skatuves strādniekus, ka tie pārmainīja dekorācijas zibenīgi ātri. Piektais cēliens pilnīgi piederēja Dorvalai: «Viņa raudāja, kā raud dzīvē, ar īstām asarām, viņa kliedza kā dzīvē, nolādēja tā, kā sieviete nolād, plēsdama sev matus, aizmezdama ziedus, gumzīdama savu tērpu, reizēm paceļot svārku malu, bez mazākās cieņas pret Konservatorijas tradīcijām, pat līdz ceļgaliem.»

«Zāle bija neprātīgi aizgrābta: skatītāji aplaudēja, elsoja, raudāja, kliedza. Lugas svelmainā kaisle bija aizdedzinājusi visu sirdis. Jaunās sievietes dievināja Antoniju, jaunie vīrieši Adeles Dervē dēļ būtu ar mieru iešaut sev lodi deniņos. «Sis pāris nepārspējami iemiesoja mūsdienu mīlestību,» rakstīja Gotjē (protams, te runa ir par mīlestību 1830, gadā), Bokāžs un Dorvaia kundze uz skatuves dzīvoja; Bokāžs — liktenīgais . vīrietis, un Dorvaia kundze — vājā sieviete . . . Tanīs laikos ar maigumu, kaisli un pat skaistumu nepietika, lai sieviete mīļāko uzskatītu par pilnību; viņam vajadzēja piemist arī nicīgai augstprātībai, zināmai noslēpumainībai Laras vai Gjaura garā, īsi sakot, baironiskai fataiitātei; viņā vajadzēja nojaust apslēptu varoni, ko apdraud dzīves netaisnības un kas stāv pāri savam liktenim . . .

Dorvaia kundze ar pārliecinoši dabiskajām intonācijām, ar dvēselīgajiem kliedzieniem satricināja skatītājus.. . Kad viņa atraisīja cepurītei lentes, noņēma to no galvas un uzmeta uz krēsla, zāle notrīsēja, it kā skatot visšausmīgāko ainu. Kāds patiesīgums viņas žestos, pozās, skatienos, kad viņa, zaudējusi spēkus, atbalstījās pret krēsla atzveltni, lauzīja rokas un pacēla uz debesīm asaru pilnās, gaišzilās acis ,..»

Nav grūti iedomāties, kā šī skaudrā luga ietekmēja tālaika dedzīgo publiku un karstasinīgo jaunatni. Skatītāji ielenca Dimā, raustīja viņu uz visām pusēm, apkampa. Fanātiķi nogrieza viņa frakai ļipas par piemiņu no ši neaizmirstamā vakara. Elegantā pirmizrāžu publika, kas parasti ir ļoti atturīga, šoreiz bija zaudējusi galvu. Divdesmit astoņu gadu vecumā Dimā kļuva par

sdva laika visvairāk sumināto dramaturgu. Viņu pielīdzināja Viktoram Igo. Abus mēdza dēvēt par sāncenšiem, un viņu jauko draudzību nenovīdīgi draugi reizēm pacentās saduļķot, taču nekad ne uz ilgu laiku, jo abi šie rakstnieki bija cēlsirdīgi cilvēki.

«Antonija» panākumi bija nesvārstīgi un ilgstoši. Simt trīsdesmit izrāžu Parīzē. Salonu publika pirmo reizi apmeklēja Portsenmartēna teātri. Provincē šī drāma nemainīgi sagādāja triumfu Marijai Dorvalai. Viņa šo lugu dievināja un tēloja tanī nepārspējami. Reiz Ruānā kāds nepraša inspicients deva zīmi nolaist aizkaru tūlīt pēc dunča dūriena, nenogaidot Antonija pēdējo repliku. Saniknotais Bokāžs aizskrēja no skatuves un ieslēdzās savā ģērbtuvē. Publika, kurai bija laupīts gaidītais un jau izdaudzinātais fināls, skaļi protestēja. Dorvala pakalpīgi ieņēma nodurtās pozu uz krēsla. Bokāžs atteicās atgriezties uz skatuvi. Publika rēca: «Dorvala! Bokāž!» — un draudēja salauzt solus. Negantā trača pārbiedētais inspicients deva zīmi pacelt aizkaru, cerēdams, ka Bokāžs piekāpsies. Publika aizturēja elpu. Marija Dorvala juta, ka vajag rīkoties. Mirusī izslējās, piecēlās, piegāja pie rampas un pateica:

— Kungi, es viņam pretojos . .. Viņš mani nonāvēja.

Pēc tam viņa graciozi palocījās un, aplausu vētras pavadīta, nogāja no skatuves. Tāds ir teātris.

Lai novērtētu, cik svarīgs notikums teātru dzīvē bija «Antonijs», vajag izlasīt Alfrēda de Viņjī rakstu, kas iespiests «Revue des Deux Mondes». Stingrais un nopietnais dzejnieks centās pierādīt, ka šī spēcīgā, spraigā luga nemaz neaizvaino morāli. Bez šaubām, ir zināms, ka Viņjī bija Dorvala kundzes mīļākais un ka dažkārt rakstus sacer aiz laipnības, taču šis skan patiesi.

«Man nav nekas pretī,» Vipjī raksta, «ka melodrāma atgriezusies literatūras pasaulē caur 1831. gada salonu. . . Sī drāma gūst vislielākos panākumus, un katra tās izrāde ir līdzīga svētkiem, ko riko nevis viens, bet divdesmit saloni kopā . . . Katrā ložā iedegas interesanti strīdi par to, kādai vajadzētu būt mīlestībai, pārrunās pārsviežas no ložas uz ložu, izraisās starp jaunām sievietēm un vīriešiem, nereti pat starp nepazīstamiem ... Visā zālē skan apslāpētās balsīs izteikti spriedelējumi par lielo un mūžīgo jautājumu —• par uzticību mīlestībā. . . Vienalga, vai strīdniece pakļausies sarunas biedra uzskatiem vai arī pretēji, taču viņi abi būs pakļāvušies «Antonija» ietekmei. Ai cildenā skatuves māksla, ja tu labo tiku-, mus, tad šoreiz ne ar smieklu palīdzību. Nē, skatot šo drāmu, neviens nesmejas, maz ari raud, bet visi sāpīgi pārdzīvo...»

Viņji tatad atzīst, drama «Antonijs» ir Joti skaists darbs. Vai tam ir sociāla nozīme?

«Es nekādā ziņā nedomāju,» Viņjī turpina, «ka autoram var piedēvēt -— kā daži ir mēģinājuši — vēlēšanos iznīdēt mūsu vidū paradumu laulāties un ieviest paradumu nogalināt tās sievas, kuru viri dzīvo ar viņām zem viena jumta, tas būtu pārāk drūmi, un Dimā kungs noteikti nav nekā tāda gribējis.. . Viņš mēdz vispirms izveidot atrisinājumu un tad, atkāpjoties no tā, sacerēt visu lugu... Tas ir labs paņēmiens, kā apmierināt mūsu prasību pēc pārdzīvojuma kāpinājuma ... un vai tad galu galā panākumi nav viss, kas vajadzīgs? ... Cilvēks jāpieņem tāds, kāds viņš ir, un jāvērtē pēc tā, ko viņš grib panākt . . .»

Tā ir dzēlība. Alfrēdam de Viņjī, kas bija «savrupa smaile», nepatika un nevarēja patikt Dimā hiperboliskie jūtu izplūdumi. Taču te runa bija arī par Mariju Dorvalu, un tad nu Viņjī kļūst lirisks:

«Dervē kundze ir melanholiska, maiga un laba, vīram pilnīgi padevīga sieva, kas ļoti mīl savu mazo meitiņu un mīl gan rotas, gan sārtus tērpus, gan jaukas cepurītes un puķu pušķus... taču viņa nekad neaizmirst, ka viņu mīl Antonijs. Ja Antonijs atgriezīsies, viņa būs pazudināta. .. No Antonija viņa pieņem visu: negodu, bojā eju un nāvi, pieņem bez pārmetumiem, iesaukdamās tikai: «Es esmu pazudusi!...» Vientiesīgie vārdi, kurus Portsenmarlēna Adele izdveš ar tik sāpīgu izbrīnu, ka skatītāju sirdis stindzina šausmas, — šie vārdi atklāj, ka trīs skurbuma un aizmirstības mēneši viņu bija iemidzinājuši pret visu apkārtni, un pirmo reizi viņa atmostas bezdibeņa malā un to aptver ...»

Noslēgumā Viņjī apraksta «Joti jaunās, ļoti daiļās un ļoti greznās» sievietes, kas met savas puķu buķetes Dor-vala kundzei; «pārliekušās pār ložu malām, caur asarām smaidīdamas, viņas izstiepj rokas, it kā grasīdamās apskaut un paslēpt zem sava spārna pie viņu kājām notriekto māsu». Aleksandrs Dimā tovakar ierakstīja «jaunu lappusi sirds vēsturē» un arī teātra vēsturē, jo viņa triumfs pavedināja Viktoru Igo uzticēt «Marionu

Marsa jaunkundze

Saris Nodjē

Delfīna Gē

Arsenālā eka

Delormu» Portsenmartēna teātrim un Alfrēdu de Viņjī uzrakstīt Marijai Dorvalai, «izcilākajai mūsdienu traģi-ķei», «Maršalieni Dankru». Tā Dimā otrreiz mūžā pavēra jaunu ceļu.

MILLE ET TRE 31

«Antonija» panākumi Aleksandram Dimā atdeva atpakaļ ārkārtīgo pašpaļāvību. Šis vīrietis patika. Slaids un plecīgs kā dendijs viņš tuvojās trīsdesmit gadiem. Ar uzbužinātajiem matiem, zilajām acīnr, kas bija kā «divi gaismas pilieni», un melnajām Ūsiņām viņam piemita savdabīgs šarms. Panākumi pie sievietēm radīja ap viņu neatvairāmības oreolu. Mīlestība uz Melāniju Valdoru nebija pārdzīvojusi «Antoniju». Kad autors pārvērš sievieti par sava sacerējuma varoni, tad viņa tam ir mirusi. Turklāt greizsirdīgā, anēmiskā, literāras godkāres tirdītā Melānija, kas raizējās tikai par savu reputāciju, kļuva neciešama.

Ir vairāki donžuāna paveidi. Nežēlīgais un ciniskais donžuāns atriebjas visām sievietēm par to, ka viena viņu ir noniecinājusi, vai par to, ka viņš ir piedzimis, vai arī par savu neglītumu; sātaniskais donžuāns ne tik daudz pūlas iedvest mīlestību, cik izaicināt visus dievišķos un cilvēciskos likumus; ir tāds donžuāns, kas meklē ideālu mīlestību, vienmēr viļas un skumji turpina neatlaidīgos meklējumus; jutekliskais donžuāns ir labsirdīgs, viņš ņem sievietes tāpēc, ka grib tās, tāpat, kā viņš ņemtu augļus, ja būtu izsalcis. Šis nav ne sātanisks, ne ļauns; viņš negribētu darīt pāri nevienai savai mīļākajai; viņš mēģina tās paturēt visas vienā laikā, tas ir cēlsirdīgi, bet nogurdinoši, un, tā kā mīļākās ir greizsirdīgas, tad viņš spiests melot visām, tāpēc nonāk meļu ellē, nedrošības lokā.

Tāds bija Dimā. Viņš nebija pilnīgi pārtraucis sakaru ar Melāniju Valdoru, taču visas simboliskās ģerānijas, kuras kādreiz plauka viņu siržu logos, bija novītušas. 1830. gadā, atgriezies no Žarī, viņš vēl arvien solīja tai bērnu: «Jā, mīļotā, es sapņoju par mūsu Antoniju.» Savas mīlestības bērnam viņi gribēja dāvāt jūtu iedvesmotā daiļdarba vārdu. Dimā zvērēja, ka šķirsies no Bellas Krelsameras: «Turklāt es domāju, ka viņa nespēj dziļi mīlēt... Un pārliecība, ka es vienmēr būšu nomodā pār viņas karjeru teātrī, sniegs viņai mierinājumu par visu ...»

Vārdi, tikai vārdi! . . . Atgriezusies Parīzē, Melānija Valdora atklāja, ka Dimā ne tikai nebija šķīries no Bellas Krelsameras (skatuves vārdā «Melānijas jaunkundze»), bet šī sieviete dzīvoja netālu no viņa un viņš katru vakaru to apmeklēja. Valdora kundzei ienāca prātā nelaimīga doma pašai kādu dienu aiziet pie sāncenses un sarīkot tai briesmīgu scēnu. Pārkaitinātais Dimā mēģināja pārtraukt sakarus ar Melāniju I, kura tad uzrakstīja izmisīgu vēstuli.

Melānija Valdora Aleksandram Dimā: «Ļaujiet inan Jums rakstīt šajā nakts stundā, kad aiz drudža nevaru gulēt... Es atcerēšos tikai cēlo un maigo Aleksi, kas drīzāk uzskatītu sevi par vainīgu nekā turētu aizdomās mani. O, šis Aleksis bija mana slava, mans prieks, mans dievs un mans elks. Es pati to salauzu, jā, bet salauzu aiz mīlestības pārmēra, apmēram tā, kā pērtiķi nogalina savus mazuļus, pārāk cieši tos apskaujot... No sirds lūdzu Jūs, Aleks, atstājiet man vēl iespēju saskatīt Jūsos labāko un cildenāko no cilvēkiem. Lai viss manā mīlestībā nekļūtu par kaunu un nožēlu! Lai es spētu atrast Jūsos attaisnojumu manām neprātibām, manām kļūdām un vairāk nekā kļūdām. Esiet labs un cēlsirdīgs. Mazliet atmetiet sava pašlepnumu, aiz kura Jūs nespējat panest ne mazāko pārmetumu... un esiet iecietīgāks pret mani. No kā, žēlīgais dievs, lai es sagaidu līdzjūtību un iecietību, ja ne no Jums? Neesmu pārliecināta, tomēr baidos, ka, pat redzot mani uz nāves gultas, Jūsu mute nesniegs man skūpstus, bet vēl teiks rūgtus vārdus, kas stāsies starp Nāvi un mani. Esiet žēlsirdīgs, tūkstoškārt lūdzu Jūs, esiet žēlsirdīgs — vai arī Jūs neesat cilvēks ...»

Te uzrodas trešā persona, kurai attiecībās starp Melāniju Valdoru un Aleksandru Dimā ir tā pati loma, kāda bija doktoram Renjo starp Žoržu JSandu un Zilu Sanclo. Šī persona ir doktors Valerāns. Ārsts, izšķīrušos mīlētāju uzticības persona, šķiet, ir bijusi viena no tradicionālajām «maskām» romantiskajā komēdijā.

Melānijas Valdoras testaments vēstulē doktoram Vaierānam: «Pirmdien, 22., pulksten vienpadsmitos no rīta. — Es gribu, iekams viņš aiziet, dabūt no viņa

Savas vēstules, lai tās pārlasītu, un savu portretu,

Mūsu važiņu un mūsu gredzenu.

Viņa pulksteni, ko es atpirkšu.

Viņa bronzas medaļu.

«Lūgšanu», «Ezeru» 32, «Greizsirdību».

No nabaga Zaķa matiem savītos gredzenus.

Viņa zīmogu.

Un, ja es mirstu, lai to visu (izņemot portretu) aprok kopā ar mani IvrI kapsētā, līdzās kapam, kurā atdusas Zaks. Pie mana kapa lai uzliek baltu marmora plāksni, augšmalā uz tās lai ieraksta manas miršanas dienu un manus gadus un zemāk: Sara di te o di morte [8], un plāksnes četros stūros šos četrus datumus:

1827. gada 12. septembris (atzīšanās mīlestībā),

1827. gada 23. septembris (krišana),

1830. gada 18. septembris (aizbraukšana no Zari),

1830. gada 22. novembris (diena, kurā Melānija paredzējusi izdarit pašnāvību).

Sls četras dienas ir vienīgās, kas izlēmušas manu likteni un manu dzīvi.

Gribu arī, lai māte, kamēr viņa būs dzīva, kopj uz mana kapa uzstādītās ģerānijas, un lūdzu savu meitu, lai viņa, kad būs pieaugusi, uzņemas šo pienākumu. Gribu, lai mani ietērpj nevis līķautā, bet zilajā kleitā ar dzelteno jostu. Ap kaklu lai man apliek mūsu melno važiņu ... Es gribu, lai viņa pulkstenis un mūsu gredzens ir man uz sirds kopā ar mūsu salauzto ģerāniju. Viņa dzejoļi un mūsu vēstules man pie kājām.

Savu portretu atstāju mātei. Matus — viņam, ja viņš tos vēlētos, un ari Bulanžē un Žoano zīmējumus. Laurai atstāju savu važiņu un aproces, Anrietai — gredzenus, savai meitai — karneolus... Savu albumu viņam, ja viņš to grib . ..»

So romantisko testamentu un traģisko šķiršanos Melānija Valdora pārdzīvoja par četrdesmit vienu gadu. Kamēr Portsenmartēna teātri mēģināja «Antoniju», viņa lūdzās, lai doktors Valerāns apmeklē Dimā:

«Mīļais dārgais doktor, esmu tā nomocījusies, ka man Jums jāraksta, jo vismaz Jūs jūtat līdzi manām ciešanām. Vai Jūs šodien ar viņu redzēsieties? Ai, lūdzu, aizejiet pie viņa! Ja neatradīsiet viņu mājās, tad viņš būs Portsenmartēna. Iesūtiet viņam savu vizīt-kartīti, un Jūs ievedīs pie viņa. . . Aizejiet pie viņa! Lai es redzu kādu, kas ir redzējies ar viņu. Ak vai! Velti gaidiju viņu vakar un aizvakar. Viņš man bija apsolījis, ka atnāks, un es paļāvos uz viņa goda jūtām, tāpēc ka uz mīlestību vairs nevarēju paļauties, jo vai tas, ka viņš neatnāca pēc smagā satricinājuma, kurš viņu man atdeva atpakaļ tādu, kādu biju pazinusi vienmēr, proti, kā vislabāko cilvēku, — o! — vai tas nenozīmē, ka viņš klaji atzīstas, ka ir mani pametis un vienīgi bailes no manas nāves bija viņu atvedušas atpakaļ pie manis? Žēlīgais dievsl Kāpēc es neesmu mirusi? Bet gan jau ...

Es vēl arvien sevi maldinu ar aplamo domu, ka viņš mani mīl, bet tas ir neprātīgi. Viņš lai mani mīlētu! Augstais dievs! Vīrietis, kas var mīlēt Kr(elsamera) kundzi, nekad nav mīlējis mani. Jūs vēl nepazīstat šo Kr(elsamera) kundzi! Gan jūs kādu dienu ar to iepazīsieties un viņš arī. O, ticēt Kr(elsamera) kundzei vairāk nekā man! Upurēt manu dzīvību par skūpstiem, ko viņam sniedz bez mīlestības, par skūpstiem, ko šī sieviete, tiklīdz būs zaudējusi cerību, ka viņš io apprecēs, dāvās citam mīļākam, kurš maksās vairāk!

Ak dievs, kāpēc viņš nebija pie viņas kaut kur paslēpies tanī nolādētajā dienā, kad es tā zaudēju galvu, ka aizmirsu pašcieņu un uzgāju pie viņas; kaut viņš būtu dzirdējis, ko teicu es un ko viņa .. .»

Melānija Valdora Aleksandram Dimā 1830. gada 10. decembri: «Man nav citas domas, kad esmu projām no Tevis, kā tikai Tu, un es jūtu, ka dzīvība manī dziest diendienā. Es nekā Tev nepārmetu. Tu mani mīli, tikai mani. Bet Tavs vājums mani nogalina, un es baidos mirt. Brīžiem jūtos tik vārga. O, es iedomājos, kas notiks ar Tevi, kad Tu vairs nevarēsi atdzīvināt manu sirdi un ar mīlestības spēku izpirkt savus pārkāpumus, kad es nespēšu vairs ne Tevi svētīt, ne Tev piedot. O, Aleks, aiz līdzjūtibas pret sevi pašu pieņem tagad lēmumu, kuru Tev tik un tā vajadzēs pieņemt: izvelies — viņu vai mani.

Šajā divkāršajā intrigā ir kaut kas šausmīgs, un Tava dvēsele nespēj ar to samierināties. Tu ciet, esi neapmierināts ar visu, un divdesmit septiņu gadu vecumā Tava dzīve ir sagandēta; Tu gatavo sev nākotni, kura ir pilnīgi pretēja Tavai gaumei un sapņiem par laimi! Es varēju Tevi uz to virzīt, un Tu vari atgriezties; vari paļauties uz mani. Būšu Tev viss, ko Tu vēlēsies. Tu būsi brīvs, vienmēr pilnīgi brīvs. Gaidīšu to, ko sniegs Tava sirds, un nekad nekā Tev nepārmetīšu; Tev nebūs jāpieredz ne untumi, ne ķildas, un Tu būsi laimīgs. Bet, mīļais Aleks, — lai Mel(ānija) Serra nav starp mums; viņa mani vajā kā rēgs; viņa man laupa mieru un katru cerību, viņa mani nokauj, un Tu to neredzi. Vai patiesi Tev nav tik daudz spēka, lai šķirtos no viņas, ja uz spēles ir mana dzīvība! ...»

Bella Krelsamera gaidīja bērnu no Aleksandra Dimā. Melānija to zināja.

«Raksti viņai, Aleks, aizraksti viņai. Un parādi man šo vēstuli. .. Apsoli viņai naudu, uzmanību, gādību, cieņu, draudzību — visu, tikai ne savu mīlestību un glāstus! Tie pieder man, tikai man vienīgai vai ari Mel(ānijai) Serrai — un vienīgi viņai. Bet tad, ardievu, Aleks, ardievu uz visiem laikiem! Vienalga, vai es dzīvošu vai miršu, mēs būsim šķirti uz mūžu . ..»

Un vēl viena vēstule: «Vienmēr šie nebeidzamie apmeklējumi... Un man stāstīja pai viņu, ka viņa drīz dzemdēšot! Ak dievsl Kur man aizbēgt? Un viņa esot tēlojusi «Indriķī III», kur bijusi pretīga. Bet Tu esi redzējis viņas spēli, un Tu viņu vēl mīlil Un Tu teici, ka viņa Tev vairs nepatikšot, tiklīdz Tu viņu būšot redzējis uz skatuves. Ak, cik Tu esi cietsirdīgs! Kāds negods ir mana mīlestība, un cik dziļi es sevi nicinu!

Taču Mel(ānija) Serra jau ir gados. Tu teici: «Viņa nav vairs Jauna un nav arī sevišķi skaista,» — lai mani mierinātu. Vai tas ir svarīgi, ja Tev viņa šķiet skaista un jauna un Tu viņas dēļ gribi mani nobendēt? O, dari to, būšu Tev gandrīz pateicīga, jo es jūtu, ka zaudēju prātu. Ardievu, ardievu, esiet abi laimīgi...»

1831. gada 5. martā Melānija Otrā dzemdēja meitenīti, ko nosauca par Mariju Aleksandrīni. Tā kā Bellai Krelsamerai jau bija no kāda agrāka īslaicīga sakara sešus gadus vecs dēls, tad tālredzīgā māte pieprasīja, lai Dimā atzīst oficiāli viņu meitu. Divas dienas pēc dzemdībām Dimā to arī izdarīja. «Antonija» autors, ārlaulības bērnu aizstāvis, nevarēja atteikties dot savu vārdu paša bērniem. Dimā bija labsirdīgs, bet bezrūpīgs cilvēks. Jau septiņus gadus viņš allaž piemirsa oficiāli atzīt savu dēlu Aleksandru. Tagad viņš nolēma izturēties taisnīgi.

Aleksandrs Dimā notāram Zanam Batistam Moro\ «Notāra kungs, es vēlētos ar Jūsu kantora starpniecību noformēt dokumentu, ar kuru atzīstu par savu 1824. gada 27. jūlijā Itāliešu laukuma mērijā reģistrēto bērnu, vārdā Aleksandru.

Māte: Labē kundze. Tēvs — nezināms.

Es gribētu, lai mātei par šī dokumenta noformēšanu iepriekš netiek ziņots. Domāju, ka tas ir iespējams.

Mans pilnīgais vārds: Aleksandrs Dimā Dāvī de la Paijetrī, Universitātes ielā 25.

Jārīkojas ļoti ātri. Es baidos, ka man neatņem bērnu, ko esmu ļoti iemīļojis. Esiet tik laipns un personai, kura Jums nodos šo vēstuli, norādiet turpmākos soļus. Domāju, ka Jums būs vajadzīgs dzimšanas apliecības izraksts; tādā gadījumā šī persona Jums to aiznesīs.

Ar patiesu cieņu ALEK. DIMĀ»

Kad 1831. gada maijā notika «Antonija» pirmizrāde, Melānija Valdora, kas bija Adeles Dervē prototips un to zināja, saņēma no autora benuāra ložas biļetes un šādu zīmīti: «Mana draudzene, aizsūtu Jums septiņas biļetes. Pats nepaguvu tās Jums aiznest. Man jāpiedalās svarīgā apspriedē. Pacentīšos ieiet pie Jums ložā. — Jūsu draugs A. D.»

Varēja domāt, ka «Antonijs» tikai kāpinās pamestās sievietes niknumu. Visa Parīze uzreiz identificēja Adeli Dervē, ko varēja pazīt pēc vīra oficiera, pēc vienīgās meitas, pēc zināmām apģērba detaļām un iemīļotiem izteicieniem. Publiski kompromitētā Melānija apsūdzēja Dimā, ka tas viņu «ielicis lugā». Viņa sacīja, ka drīz vien viņas tikumīgais tēvs un pieaugošā meita saskatīšot Valdora kundzē tikai vairs «Antonija» varoni! Un, kad Marsa jaunkundzes vielā galveno lomu lugā tēloja Dorvala kundze, Melānija galigi sašuta, redzot, ka viņu iemieso sāncense. Vēl viens vainu padziļinošs apstāklis: otra sāncense Bella Krelsamera ar aizvainojošo pseidonīmu «Melānijas jaunkundze» tēloja nelielo Kana kundzes lomu, un visa zāle runāja par šīs aktrises un autora mazo Mariju Aleksandrīni.

Kad luga parādījās grāmatā, Valdora kundze uzskatīja, ka Dimā viņu no jauna apvainojis, priekšvārda vietā likdams iespiest to, ko bija saucis par «visiem apslēptu un vienīgi viņai saprotamu veltījumu». Tas bija dzejolis, ko Dimā bija uzrakstījis pirms diviem gadiem, kad vēl milēja Melāniju un bija greizsirdīgs uz nekaitīgo kapteini Valdoru.

Cik daudzkārt, lidinoties laimes šūpās,

Kad mana seja pēkšņi apmācās,

Tu dvesi: «Kāpēc sāpīgs smaids tev lūpās?

Kāpēc tev acīs asaras?»

Kāpēc? Tad klausies: baudu brīdī maigā Man greizsirdības vilnis pāri grūsi,

Gaist laime esošā, krīt ēna baiga

Pār to, kas bijis un kas būs.

Pat tavi skūpsti dara tikai sāpes.

Gan tajos kaisle deg, bet kaisle šī Man teic, ka cita skūpsti tevī slāpes Pēc mīlas modinājuši.

Vēlāk Melānija Valdora nomierinājās. Kaut ari vīlusies mīlestībā, viņa tomēr joprojām palika literāte. Viņai bija salons; to lieliski greznotu «Antonija» slavenais autors Dimā. «Jūs atnāksiet, vai ne? Būs arī Igo. Tas būs intīmas patērzēšanas vakars. Jūs mani ļoti iepriecināsiet. . .» Citreiz Melānija lūdza, lai Dimā viņu atbalsta pie kāda kritiķa: «Man ir visai svarīgi, lai par maniem dzejoļiem mazliet parunātu sabiedrībā .. .» Saskaņā ar labākajām tradīcijām viņa piedāvāja savu draudzību:

«Mīlestība, kuras manī vairs nav, pārvērtusies it kā pagātnes kultā. Kad dzirdu Jūs cildinām, es it kā no jauna Jūs atgūstu. Tad man šķiet, ka es atkal Jūs iekaroju un Jūs kļūstat mans. Ai, it viss, kas Jūsos ir labs un cēls, vienmēr būs slepenām saitēm siets ar manu dvēseli. Es vairs nedzīvošu sev, un apziņa, ka Jūs esat laimīgs, mīlēts un godāts, dāvās man jaunu dzīvību, kas atkal nāks no Jums, Ardievu, mans draugs, mans brāli, ardievu...»

Abas sievietes, Melānija un «Melānija», kādu laiku vēl turpināja sarakstē apveltīt viena otru ar rūgtām patiesībām. Dzejniece apsūdzēja aktrisi, ka tā piesavinoties viņas vēstules, adresētas Aleksandram Dimā, lai, uzrādot tās kapteinim Valdoram, viņai kaitētu. Dimā atdabūja nozagtās vēstules un godprātīgi aizsūtīja atpakaļ rakstītājai. Tā lūdza no viņa vēl citus, daudz neparastākus pakalpojumus: «Es patlaban cenšos panākt, lai Val-doru pārved uz Parīzi. Būtu Jums ļoti pateicīga, ja Jūs man šajā pasākumā palīdzētu .. .»

Melānijas Valdoras pēdējā vēstule Aleksandram Dimā bija tikpat juceklīga, cik nebeidzami gara.

«Aleksandr, draugs, par spīti savām kļūdām, Tu tomēr esi pārāks par vairumu vīriešu. Salīdzinu Tevi ar viņiem un vairs nekaunos, ka esmu Tevi mīlējusi . .. Tev par atvainojumu jāpieskaita gan Tava jaunība, gan alrikāniskās asinis; kad Tu mani mīlēji, Tev vēl bija jauna, skaidra dvēsele; Tu negatavoji ar saltu aprēķinu manu krišanu; Tu neizmantoji viltu un melus, lai mani pazudinātu . . . Tava mīlestība bija nemākslota, bez aprēķina ,..»

Melānija atvainojās, ka bija dusmojusies par «Antonija» slepeno veltījumu; kāds viltīgs draugs viņu esot uz to pamudinājis.

«Piedod par manām vēstulēm, piedod visu, ko Tev rakstīju par «Antoniju», par dzejoli. Viņš man lika tā rakstīt. Viņš gribēja, lai aizsūtu Tev atpakaļ «Antoniju» un Bairona darbus! Man pietrūka drosmes to izdarīt ... Tagad jūtu, cik aplami bija ticēt visam, ko viņš aiz naida pret Tevi man sastāstīja. Viņš man visu nostādīja nepareizā gaismā... Jā, Tavas vārsmas tiešām bija tikai Tev un man saprotams veltījums. Viņš tās ar naidu un nievām noraidīja, taču tas nebija pietiekams iemesls, lai es Tevi par šīm vārsmām vainotu. Man vajadzēja būt Tev atzinīgai par šim rindām, kuras Tu biji uzrakstījis. Viņš man visu sagandēja .. .

Pastāsti man par savām drāmām. Vai esi ar tām apmierināts? Ceru, ka jā. Publikas vērtējums bija Tev ļoti glaimojošs. Pat Viktora draugi neslēpti atzīst Tava «Antonija» pārākumu. Un tomēr arī «Marionā» netrūkst skaistu vietu, un ceturtais cēliens ir dievišķīgs. Ak, strādā! Tevi gaida milzīga nākotne un slava. Mēģini kļūt laimīgs. Lai vismaz viens no mums ņem no dzīves visu tās saldmi...»

Vienmēr modrā Bella Krelsamera nočiepa arī šo vēstuli. Pie Dimā steigšus tika aizsūtīts doktors Valerāns ar šādu zīmīti: «Es lūdzu Dimā kungu, kad viņš būs man atsūtījis atpakaļ manas četras vēstules, kuras viņam atprasīju, — un pēc viņa man rakstītās vēstules esmu pārliecināta, ka viņš neatteiksies to darīt, — es viņu lūdzu nekādā veidā vairs neinteresēties par mani.» Dimā ar lielāko prieku uzklausīja šo lūgumu un sāka atklāti dzīvot ar Melāniju Serru, taču viņš vēl bieži satika pie kopējiem draugiem pirmo Melāniju. Dimā redzēja viņu pie Nodjē Arsenālā, kur viņa «šaušalīgā, sarkanā kleitā» dejoja galopu ar savu vīru. Kamēr visi gāja rotaļās, ķēra vistiņas, Dimā iztālēm vēroja Melāniju Valdoru; tā viņam likās neglīta, un viņš brīnījās, ka bija to mīlējis. Un tomēr vilkam vajadzēja tai pateikties par «Antoniju».

Ak vai, ak vai! Man debess nolēmusi

Šai pasaulē kā svešiniekam mist.. .

Tolaik viņš rakstīja šādas baironiskas vārsmas, taču zem Antonija maskas šis labsirdīgais dumpinieks ar līksmu prātu nesa trīskārtēju nastu — būt pasaulē, būt vīrietim un turklāt būt tādam vīrietim, ko pastāvīgi lenc sievietes. Viņš gribētu, lai šīs fūrijas saprotas savā starpā. Melānija Valdora bija atkāpusies, bet Bella Krelsamera, kura lika sevi dēvēt par Dimā kundzi, kopš dzīvoja ar savas meitas tēvu kā laulāts pāris, ķildojās ar Katrīnu Labā mazā Aleksandra dēļ. Bērns no tā cieta.

Pat lielisks, bet juteklisks un vieglprātīgs cilvēks var nodarīt daudz ļauna, pats to negribēdams un pat neapzinādamies. Aleksandram Dimā likās pilnīgi dabiski lidināties no vienas mīļākās pie citas; viņš no sirds vēlējās, lai ari pamestās ir laimīgas. Kad viņa neuzticība '.«ļpināja mīļākās, viņš centās nomierināt tās ar dāvanām. Katrīnas Labē dēls visu mūžu atcerējās kādu dienu, kad tēvs, kam bērna raudāšana traucēja strādāt, bija sagrābis mazuli un ar visu spēku iemetis gultā. Izbiedētā māte viņam izteica asus pārmetumus. Nākamajā dienā Dimā atgriezās pavisam nokaunējies un, lai izpirktos piedošanu, atnesa meloni. Cik daudz šādu vainas izpirkšanas meloņu visā garajā mūžā šim labsirdīgajam, bet ļoti neapzinīgajam cilvēkam vajadzēja izdalāt!

1830. gadā, tiklīdz Dimā bija nopelnījis mazliet naudas, viņš iekārtoja Katrīnu ar dēlu nelielā dzīvoklī Pasī rajonā. Reizēm viņš tur iegriezās «paelpot lauku gaisu», tērpies nacionālās gvardes artilērista uniformā. Ja puisēns saslima vai viņam atgadījās kāda cita liksta, māte steidzās uzmeklēt Dimā Luvrā, kur viņš stāvēja postenī. Reiz, kad ārsts bija noteicis, lai mazajam Aleksandram liek dēles, zēns sirdīgi pretojās. Tēvs apgalvoja, ka tas nemaz nesāpēšot.

— Nu tad pieliec sev pašam! — mazais Aleksandrs teica.

Dimā nevilcinoties pielika divas dēles kreisās rokas plaukstai.

Tēvs ilgojās iekarot dēla mīlestību, taču zēns gluži dabiski vairāk mīlēja to, kura bija viņu audzinājusi. Katrīna Labē bija «vienkārša, taisnīga, godīga, čakla un uzticīga, krietna it visās sirds tieksmēs». Noteikti no šīs Brabantes šuvējas Dimā-dēls mantoja skaidro, praktisko saprātu un veselīgo, mēreno morāli, kas viņā līdzsvaroja kvēlo iztēli, dedzību un vēlēšanos pārsteigt, ko viņam bija atstājuši mantojumā senči no tēva puses. Vēlāk Dimā-dēls ar lielu siltumu attēloja pieticīgo, vienmēr spodro mājokli un darbnīcu, kurā māte izdalīja strādniecēm šūšanai pašas piegriezto veļu.

Ar 1831. gada 17. marta aktu par dēla adoptēšanu, kas «Antonija» autoram deva tēva tiesības, sākās smaga cīņa starp Katrīnu Labē un viņas bijušo mīļāko. Bella Krelsamera uzkūdīja Dimā, iestāstīdama viņam, ka šī Katrīna Labē esot vulgāra, neizglītota sieviete, necienīga audzināt viņa dēlu, tāpēc viņš pieprasīja bērnu sev. Māte iesūdzēja Dimā un prāvu zaudēja. Viņas aizstāvis būtu varējis gūt uzvaru, ja viņa dzemdību dienā būtu parūpējusies par ārlaulībā dzimušā bērna adoptāciju saskaņā ar Francijas likumu priekšrakstiem. Nesaņēmis nekādus īpašus norādījumus, ārsts-akušieris kopā ar diviem kaimiņiem (viens bija drēbnieks, otrs zobārsts) bija devušies uz mēriju un tur reģistrējuši «Aleksandru, dzimušu šā mēneša divdesmit septītajā datumā pulksten sešos vakarā viņa mātes dzīvoklī. .. Marijas Katrīnas Labē jaunkundzes ārlaulības bērnu», bet viņiem būtu vajadzējis likt pierakstīt klāt: «ko viņa adoptē». 1831. gadā Katrīna savukārt tēvam atņēma bērnu un to adoptēja 21. aprīlī. Diemžēl par vēlu. Tēvs bija dēlu adoptējis jau iepriekš. Katrīna cīnījās veltīgi, gan reizēm paslēpdama mīļoto dēlu pagultē, gan likdama viņam izmukt pa logu. Galu galā «tiesa uzdeva policijas komisāram aizturēt septiņus gadus veco Aleksandru Dirnā-dēlu un ievietot viņu pansionātā».

Nav grūti iedomāties, kā ilgā cīņa starp vecākiem mulsināja puisēnu. Viņš būtu gribējis cienīt abus, taču vajadzēja izvēlēties — vienu vai otru, un puisēna sirds piekļāvās mātei. Viņa lam atklāja, cik maz tēvs par viņiem rūpējas. Mazais Aleksandrs arī pats jau saprata, ka mātes izturēšanās vienmēr ir krietna, turpretī tēvs dzīvo kopā ar svešu sievieti. Zēns neskaidri nojauta, ka viņa nevainojamai mātei ir ļoti nodarīts pāri un viņa ir netaisnības upuris. Bērni neizsaka to, kas viņiem ir uz sirds; savas slepenās sāpes viņi atklāj tikai dusmu uzplūdumos, kuri pieaugušajiem šķiet nepamatoti. Četrdesmit divu gadu vecumā Dimā-dēls atzinās kādam draugam, ka nekad neesot piedevis tēvam.

Kad mazais Aleksandrs bija spiests dzīvot zem viena jumta ar tēva mīļāko, viņš kļuva dumpīgs. Krelsamera kundze, kas mēģināja pieradināt savas mazās meitiņas pusbrāli, atdūrās pret sīvu pretestību. Viņa rakstīja Aleksandram Dimā:

«Draugs, Tu zini, kā es mīlu Tavu dēlu, zini, ka esmu pret viņu nevis stingra, bet iecietīga. Un tomēr, draugs, man šķiet, ka Tu nevarēsi viņu audzināt mājās. Viņa audzināšanā pašos pamatos kaut kas ir sagandēts, un tas jāizlabo, cik ātri vien iespējams. Viņš, bez šaubām, justos labi Tavā tuvumā, ja Tu varētu vienmēr ar viņu nodarboties, — bet, cik daudz laika Tu vari viņam veltīt? Augstā-

Ii.ns — pāris stundu... Atskaitot Tevi, zēns nevienam neklausa, un ,ii viņu nav iespējams tikt nekādā galā. Ne ar lūgšanos, ne ar draudiem man neizdodas viņam sasukāt matus! Viņš negrib ne rakstīt, ne lasīt un ir tik neganti draiskulīgs, ka man bieži vajag viņu rāt. I.aunākais par visu, pati Jaunuma sakne ir tā, ka viņam atjauts svētdienās un ceturtdienās satikties ar māti. Jo biežāk viņš ar to tiekas, Jo iecirtīgāks, īgnāks un niķīgāks kļūst pret mums visiem. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka māte viņu noskaņo pret mums un pat pret Tevi. Viņš vairs neprasa pēc Tevis, kā bija sākumā. Viņš domā tikai par vienu: par savu māti! Pārējais viņam nenozīmē it nekā. Viņš atgriezās otrdien pulksten trijos un rīt atkal dosies pie viņas! Viņa pati nāk paka) zēnam; viņš varbūt paliks pie mātes pa nakti un pavadīs ar viņu vairāk laika nekā bez viņas. Tas ir vislielākais Jaunums, un tas aizvien pieaugs.

Šorīt Adele gāja ar viņu pastaigāties... Viņš esot plosījies kā negudrs, lai viņu vedot pie mātes. Mājās viņš atgriezās raudādams un sašutis, ka nebija izpildīta viņa vēlēšanās. Jo biežāk viņš satiekas ar māti, jo biežāk grib iet pie tās un jo vairāk attālinās no Tevis. Tu zaudē savas sākotnējās stingrības augjus. Starp sevi un savu bērnu Tu nostādi sievieti, kura dara visu iespējamo, lai atsvešinātu viņu no Tevis, un pienāks laiks, kad Tavs dēls, no visas sirds iemīlējis māti, Tev pateiks: «Tu mani šķīri no mātes, Tu esi bijis cietsirdīgs pret viņu.» Lūk, to viņa zēnam iepotēs.

Tas, ko es Tev, mīļais, saku, ir mana visstingrākā pārliecība, un es to pašu teiktu arī tad, ja būtu Tava sieva un viņš būtu mūsu bērns. Tavs dēls daudzas lietas uztver ar desmit gadus veca bērna saprātu, taču viņš visur un vienmēr ticēs savai mātei, turklāt vairāk nekā Tev. Ja gribi no tā izvairīties, tad nekavējies, un vēlāk Tu priecāsies, ka esi kaut uz laiku šķīris puisēnu no mātes. Tu darītu pareizi, ja pats viņai par to aizrakstītu. Skūpstu Tevi, mīļais, un saplēs šo vēstuli.»

Šī cīņa Dimā-tēvam drīz apnika, un viņš nolēma dēlu atkal ievietot pansionātā. Sēnas departamenta tiesa izvēlējās vispirms Votjē mācību iestādi, kas atradās Montaņsentženevjevas ielā. Dimā-dēls ir aprakstījis «Klemanso lietā» pēdējo ar māti kopā pavadīto dienu, sudraba kausiņu un galda piederumus, ko nabaga sieviete viņam nopirka, pūriņu, kuru tā viņam sagatavoja. «Katrs no šiem priekšmetiem bija maksājis ar pūlēm nopelnītu naudu, tālu pāri pusnaktij un dažkārt līdz rītausmai strādātu darbu. Vai vīrietis, kas padara nabadzīgu meiteni par māti un atstāj bērnu vienīgi viņas gādībā, — vai šāds vīrietis apzinās, ko viņš dara?» Pie mātes maiguma pieradušajam puisēnam pāriešana uz zēnu skolu ar tās skarbajiem paradumiem sagādāja smagu pārbaudījumu.

PARĪZE 1831. GADA

Parīze nenomierinājās pēc pusceļā apturētās revolūcijas. Tāpat kā Dimā, ari galvaspilsēta bija sabozusies uz jauno režīmu. Katru vakaru starp Žimnaza un Am-bigī teātriem puikas meta ar akmeņiem uz policistiem. Teātru publikā joprojām valdīja satraukums. Romantisma skolas nodibinātāju vidū vairs nebija agrākās vienotības. Lamartins nodevās politikai. Sentbēvs nesarunājās ar Igo. 1830. gadā Igo, Viņjī un Dimā bija izveidojuši dramaturgu triumvirātu. Nevienam trium-virātam nav bijis ilgs mūžs. Reiz Igo, dziļi sašutis, sacīja Aleksandram Dimā:

— Vai tu vari iedomāties — šis žurnālists apgalvo, ka vēsturisko drāmu esot radījis Viņjī!

— Kāds muļķis! — Dimā atbildēja. — It kā visiem nebūtu zināms, ka to radīju es.

«Antonija» triumfs «sašķēla jaunos rakstniekus, kuri iepriekš bija cīnījušies zem kopēja karoga, visi kopā bija ar «Indriķi III» izdarījuši pārrāvumu un ar «Er-nanī» devušies uzbrukumā. Tagad viņi sadalījās divās grupās: vieni piekrita Viktoram Igo kungam, otri — Aleksandram Dimā kungam; viņi vairs nestājās pretī ienaidniekiem, cieši saslēgušies, bet reizēm apšaudīja paši cits citu.» Dimā attiecības ar amalabrāļiem — rakstniekiem par spīti viņa neatslābstoši labajai omai kļuva saspīlētākas. Daudzi apskauda viņa ātro augšupeju; ne viens vien sacīja, ka viņš neesot pelnījis šādus panākumus. Viņa vieglais kabriolets un brašais zirgu puisis skauģus vairāk kaitināja nekā uzjautrināja. Sar-kanmatis Sentbēvs, prasīgais kritiķis ar izsmalcināto gaumi, nicīgi izteicās: «Dimā? Tas ir kā mūžīgā vecpuiša brokastis. «Kristīne»? Otršķirīgs darbs, tikpat daudz zemāks par «Ernanī», cik izops ir zemāks par ciedru.» Tas bija bargs spriedums, it sevišķi tāpēc, ka Sentbēvs nejūsmoja arī par «Ernanī». Ceļa cirtējs tomēr bija Dimā, un «Antonijā» nebija nekādu aizguvumu no «Ernanī». Dimā pukojās: «Vecpuiša brokastis? Lai tikai man ļauj vārīt, un tad redzēs!»

Igo pret Dimā joprojām izturējās draudzīgi un laipni. Viņš tagad bija kļuvis par romantiskās skolas galvu. Viktora Igo rakstītos priekšvārdus jaunatne uzskatīja par armijas ģenerāļa pavēli. Igo gribēja būt domātājs; Dimā apmierinājās ar to, ka izklaidēja publiku. «Un pelnīja daudz naudas,» būtu piebilduši viņa ienaidnieki. Nauda viņam patiesi bija vajadzīga, taču nevis lai to saraustu, bet lai izdāļātu, izdāvinātu, izšķiestu. Lielais dzejnieks Igo dzīvoja kā taupīgs buržuā, Dimā — kā izšķērdīgs un devīgs bohēmietis. Katru vakaru teātrī Igo daudz vērīgāk nekā Dimā raudzījās uz ienākumiem. «Viktors ir šausmīgs ar savām pastāvīgajām raizēm par ienākumiem,» Fontanē^33 rakstīja savā dienasgrāmatā. Igo saņēma ienākumus karaliski.

Noklausījies Igo lasījumā «Marionu Delormu», Dimā skaļi iesaucās: «Viņš mūs visus ir tālu pārspējis!» — un klusu piebilda: «Ak, ja es, prazdams tā rakstīt lugas, kā es protu, spētu sacerēt šādas vārsmas!» Vēlreiz pārlasījis «Marionu», Dimā sacīja: «Es būtu ar mieru atdot gadu no savas dzīves par katru no šiem skaistajiem cēlieniem un tomēr jūtu pret Viktoru tikai vēl lielāku apbrinu, vēl siltāku draudzību un ne kripatiņas skaudības . ..» Šie vārdi bija pilnīgi neliekuļoti.

Tik neliekuļoti, ka Dimā, izlasījis «Marionu Delormu», gribēja savu jauno, dzejā sacerēto lugu «Kārlis VII pie saviem lielvasaļiem» pārrakstīt prozā. Aktieri tomēr atrunāja viņu no šī nodoma, un 1831. gada 20. oktobrī Odeonā notika šīs lugas pirmizrāde ar majestātisko Žorža jaunkundzi galvenajā lomā. Vēl viens sižets, ko Dimā bija smēlies uz labu laimi atvērtā grāmatā. Temats? Tas pats, kas Rasīna «Andromahā». Sieviete, kas iemīlējusies vīrietī, kurš viņu nemīl, pavedina vīrieti, kurš viņu mīl, bet kuru savukārt viņa nemīl, nogalināt to, kas viņai neatbildēja ar pretmīlestību. Kārlis VII un Agnesa Sorela lugā ievesti vienīgi intereses kāpināšanai. Trīs galvenās personas bija cietsirdīgā sieva Be-ranžēra, viņas vīrs grāfs de Savuazī un slepkava Jakubs Saracēnis, ko Savuazī atvedis līdzi no krusta kara. Jakubs, kam krustnesis bija izglābis dzīvību, mīl viņa sievu Beranžēru un, tās pamudināts, nogalina Savuazī. Lugai nebija nekādas vērtības, ja atskaita dažus diezgan veiksmīgus Jakuba monologus par rasu aizspriedumiem — par jautājumu, kurš Aleksandram Dimā vienmēr bijis tuvs un kuru viņš tāpēc izklāstīja lieliski.

Izgāšanās tā nebija. Nemaz ne. Taču pirmizrādes publika lugu uzņēma ledaini. Impozantā Žorža jaunkundze tēloja Beranžēru, divdesmit piecus gadus vecu sievieti, trauslu un bālu, — šī loma acīm redzami bija rakstīta Marijai Dorvalai. Skaistulis Lokruā atveidoja jauno arābu Jakubu. Tā bija Bokāžam paredzētā loma. Te meklējams cēlonis lielajiem uzveduma trūkumiem. Fon-tanē «Dienasgrāmatā» varam lasīt: «Šī luga netiek līdzi parastajām Dimā lugām. Tā ir ačgārns «Otello», ap kuru savītas nezin cik daudzas klasiskas un romantiskas imitācijas. Nesakarības oriģinalitāte, salasīts stils . . .»

Dimā bija paņēmis līdzi uz pirmizrādi savu mazo dēlēnu, cerēdams atkarot viņa sirdi, daloties ar viņu savos panākumos. Vēlāk, pats kļuvis slavens dramaturgs, Aleksandrs Dimā-dēls vēl atcerējās šo neparasto vakaru, kad viņš bija brīnījies: «Un to visu uztaisījis tētis!» •— un pēc tam skumīgo atgriešanos mājup kājām pa naksnīgo Parīzi, turot savu mazo roku tēva lielajā plaukstā, kas bija mazliet drebējusi. «Tētis ir nelaimīgs,» puisēns domāja. Viņš juta, ka labāk nerunāt par lugu un varbūt pat nerunāt nemaz. Publika tomēr bariem plūda uz Odeonu.

Māksliniekam, ja vien viņš nav ļoti apzinīgs, ir bīstama liela vajadzība pēc naudas, jo tad viņš nespēj atteikties no jebkura labi apmaksāta darba piedāvājumiem. «Antonija» autoram, kas tagad bija kļuvis visu atzīts drāmas meistars, daudzi nodeva savas pusgatavās lugas un aicināja viņu par līdzautoru.

Prospērs Gubo, plaši pazīstama pansionāta nodibinātājs, un baņķieris Žaks Bedēns, kas bija aizrāvies ar literatūru, atnesa Aleksandram Dimā drāmas «Ričards Darlingtons» uzmetumu, jo viņi nespēja sagudrot lugai atrisinājumu. Arels piedāvāja par galvenās lomas izpildītāju Frederiku Lemetru. Dimā pārtaisīja lugu Lemet-ram, kurš bija pavisam citāda rakstura aktieris nekā Bokāžs. Lai izceltu Frederika talantu, varoni vajadzēja pārvērst ciniķī un spēkavīrā. Dimā viņam «piegrieza pēc mēra» skaudrus dialogus un asas replikas, kuras Frederikam izdevās spoži. Lugu jau mēģināja, bet autori vēl nezināja, kā atbrīvoties no Ričarda sievas Dženijas. «Metiet viņu ārā pa logu!» — Dimā ieteica. Šī slepkavība bez iepriekšēja nodoma izvērtās par lugas kulminācijas punktu. Zaļās gaismas strēle, krizdama uz aktiera sejas, darīja viņu tik baismīgu, ka Luīza Noblē (Dženijas lomas tēlotāja) izgrūda neviltotu šausmu kliedzienus.

Noskatījies pēdējo mēģinājumu, Fontanē piezīmēja: «Labi izdevusies melodrāma. «Jaunās Francijas» pārstāvji ādas cepurēm galvā, svārkos ar platiem atlokiem, kupli matu cekuli, zaļi vaskadrānas mēteļi — lietū slīdošas ķirzakas. Petrī Borels un viņa dzeja! A!»

Drāma dziļi ietekmēja publiku — arī zālē sejas aiz šausmām vērtās zaļas. Izrādes beigās Dimā ieraudzīja, ka Misē kļuvis bāls kā krīts, un jautāja viņam:

— Kas tev kait?

—- Es smoku nost, — Misē atbildēja.

Ienākumi bija ievērības cienīgi. Bet Aleksandram Dimā jau piedāvāja jaunu sižetu. Bokāžs, kas bija saglabājis visjaukākās atmiņas no «Antonija», atnesa viņam diezgan veiklā melodrāmu rakstnieka Anisē Buržuā uzmetumu. No šī uzmetuma Dimā radīja lugu «Terēza», kurā viņam pašam nekas nepatika, izņemot vienu jaunas meitenes lomu, par kuru viņš pieticīgi izteicās:

— Tā ir tāds pats svaigs zieds kā Miranda «Vētrā» un Klērhena «Egmontā».

Šai lomai Bokāžs ieteica kādu debitanti, apgalvodams, ka viņa esot ļoti talantīga.

— Kā viņu sauc? — Dimā jautāja.

— O, jūs viņu nepazīstat. Viņu sauc Ida, viņa spēlē Monmartrā, Belvilā, bet ir ļoti apdāvināta, burvīga un gluži kā radīta šai lomai.

«Burvīga», šķiet, ir bijis pārāk optimistisks uzskats par Idu Ferjē. Viņa bija sīka, diezgan neglītu augumu, un valdzinošas bija tikai viņas skaistās acis, labā sejas krāsa un biezie, gaišie mati. Ida Ferjē centās atdarināt Dorvalu, viņas «izteiksmīgos plecus» un «līgano ūbeles kaklu». Taču Idai trūka Marijas neatdarināma dabiskuma.

Idas Ferjē īstais vārds bija Margarita Ferana; viņa visur vadāja līdzi savu māti atraitni. Kaut gan Idas loma bija neliela, viņa tomēr guva «Terēzā» skaļu piekrišanu un saviļņota metās autora skavās, sacīdama, ka tas «nodrošinājis viņas nākotni». Tobrīd viņa vēl neapjauta, cik patiesus vārdus bija izteikusi. Dimā aizveda viņu uz restorānu vakariņās, pēc tam pie sevis mājās un padarīja par savu mīļāko. Viņš bija sajūsmināts par savu jauno uzvaru un nenogurstoši apbrīnoja Idas jaunību, daiļumu un dzejiskumu. Viņš cildināja pat Idas šķīstību. «Viņa ir kristāla statuja!» Dimā sacīja. «Jūs domājat, ka lilijas ir baltas, ka balts ir sniegs, ka alabastrs ir balts? Nē jel! Visā pasaulē nav nekā baltāka par Idas Ferjē jaunkundzes rociņām.» Šie cildinājumi izraisīja smīnus.

«Terēzā» Ida Ferjē bija varējusi radīt ilūziju. Kļuvusi par Dimā mīļāko un nu juzdamās droša, ka turpmāk viņai arvien katrā Dimā lugā atradīsies kāda loma, viņa vairs nepūlējās tās izstrādāt un noslīdēja «zem viduvējības». Viņa kļuva «niecīga Dorvala, tāpat kā Me-lengs^34 bija niecīgs Frederiks . . . Viņa nevietā plātīja lielās rokas un atvēra lielo muti, lai novervelētu kādu neizprastu frāzi.» Ida bija Aleksandram Dimā bīstama. Kamēr romantiķi rakstīja talantīgiem aktieriem, tie it visu pasniedza pieņemami. Banāla frāze, ja to pateica Dorvala, publiku satricināja. Kad Ida Ferjē izrunāja šādu frāzi, tā bija un palika banāla. Autoram ir labāk cīnīties ar lieliem aktieriem nekā valdīt pār viduvējiem, Dzīve tad gan kļūst grūtāka, toties autora darbs ir glābts.

No Fontanē «Dienasgrāmatas» var secināt, ka Dimā biežā sastrādāšana ar līdzautoriem sāka uztraukt literātus:

«Pirmdien, 6. lebruāri. — Eju uz Opera-Komik skatīties «Terēžu» . . . Luga gūst panākumus, tematika, kā vienmēr, — laulības pārkāpšana, bet šoreiz abpusēja ... Lugu uzrakstījis Dimā, tai ir ari vēl viens cits autors, taču tā vārds saskaņā ar vienošanos netiek minēts... Ceturtdien, 16. lebruārī. Biju pie Dimā, ēdu brokastis kopā ar viņu, viņa daiļavu un Gubo... Pēc tam pie Gē kundzes. Tur bija ari Dimā, viņš nopietni tērzēja par republiku un revolūciju. Viņam gribot likt samaksāt par pulveri, ko viņš atvedis no Suaso-nas; lielisks joks. Dimā bija paņēmis līdzi Anisē Buržuā kungu, savu «Terēzas» līdzautoru. Abi gatavojas tāpat uzrakstīt vēl četras citas drāmas. For shame!.. .[9] Mājup atgriezos kopā ar Dimā pulksten divos, mēnesnīcā .,.»

Tanī brīdī, kad Dimā dzīvē ielauzās Ida Ferjē, Bella Krelsamera bija turnejā. Kad viņa atgriezās, uzbrāz-moja nikni negaisi. Sievietēm, kuras spētu samierināties ar Dimā quasi^10 austrumnieciskajiem tikumiem, būtu bijis ļoti viegli sadzīvot ar viņu. Dimā prasīja tikai vienu — cieņu pret viņa darbu. Visā pārējā viņa labsirdība sniedzās pat līdz vājumam. Kopš viņam bija nauda, viņš uzturēja savas tagadējās un bijušās mīļākās, to ģimenes, savus bērnus, draugus, līdzautorus un pielīdējus. Tas bija vesels pulks nepateicīgu liekēžu. Kad nezināja, kur paēst pusdienas, padoms bija drīz rokā: «Iesim pie Dimā!» Viņu bieži vien atrada pie darba. Uz kamīna dzegas spīdēja pēdējie no honorāra atlikušie luidori.

— Dimā, man vajadzīga nauda; es tos paņemšu.

— Labi.

— Atdošu jums pēc nedēļas.

— Kā vēlaties.

Viņam patika sagādāt izpriecas citiem un arī pašam tanīs piedalīties. Reiz karalis Luijs-Filips rīkoja masku balli. Karnevālam tuvojoties, Bokāžs un citi draugi ņēmās pierunāt Dimā, kas pēc lielajiem panākumiem dramaturģijā bija kļuvis par literātu nabobu un jutās labi šajā lomā, lai viņš arī sarīko masku balli savā dzīvoklī. «Jūsu ballei būs divas priekšrocības: tanī neieradīsies tie, kas iet pie karaļa, un nebūs Akadēmijas.» Grūtības sagādāja tas apstāklis, ka Dimā dzīvoklī Īrija tikai četras istabas un viņam vajadzēja ielūgt vismaz četrsimt cilvēku. Par laimi, tanī pašā stāvā bija izīrējams dzīvoklis, kura vienīgais rotājums bija zilpelēkas tapetes. Dimā palūdza mājas īpašniekam, lai tas atļauj izlietot brīvās telpas, un atļauju saņēma. Tagad vajadzēja tikai izgreznot istabas.

Šo darbu uzņēmās daudzi tālaika slavenākie gleznotāji: Ežēns Deiakruā, Selestēns Nanteijs, Dekāns, Bari, brāļi Žoanno, brālēni Bulanžē, visi Dimā draugi. Ikvienam no viņiem vajadzēja savas gleznas sižetu izvēlēties no kāda ielūgtā rakstnieka sacerējumiem. Teātra dekorators Sizerī lika apvilkt sienas ar audeklu, un dažas dienas pirms svinībām visi gleznotāji stājās pie darba. Visi, izņemot Deiakruā, kas ieradās tikai pēdējā dienā un improvizēdams dažu stundu laikā uzgleznoja brīnišķīgu kompozīciju.

Atlika vēl atrisināt pēdējo jautājumu, kuru Dimā, kas dižojās ar savu pavāra mākslu un prasmi labi pamielot, uzskatīja par vissvarīgāko, proti: vakariņas. Gluži dabiski, viņam uzreiz iešāvās prātā doma ēdienu karti dibināt uz lieliska un turklāt lēta pamata — uz medījumiem, kurus viņš pats nošautu; tas sniegtu gan ietaupījumu, gan arī patīkamu izklaidēšanos. No radinieka Deviolēna, kas joprojām bija tikpat uzticīgs, cik īgns, Dimā dabūja atļauju medīt valsts mežos, devās turp kopā ar dažiem draugiem un atveda mājās deviņas stirnas un trīs zaķus.

Tad, tāpat kā tanī dienā, kad viņš pirmo reizi bija iebraucis Parīzē, Dimā nolēma pārējos ēdienus sagādāt maiņas kārtībā. Viņš ataicināja slaveno restorāna saimnieku Ševē. Tas bija ar mieru pret trim stirnām piegādāt trīsdesmit livru smagu lasi vai piecdesmit livru smagu stori. Ceturtā stirna tika iemainīta pret milzīgu recekli. Divas stirnas izcepa un pasniedza nesadalītas. Pārējos sīkumus uzticēja nokārtot namamātei, proti, Bellai Krelsamerai.

Viņa noteica, ka maskarādes tērps vai vismaz venēciešu domino būs obligāts visiem ielūgtajiem. Bija apsolījušas ierasties visslavenākās un visdaiļākās Parīzes aktrises; augstāko aprindu dāmas izlūdzās ielūgumus. Pulksten septiņos Ševē uzrīkoja Gargantijas cienīgu bufeti. Trīssimt pudeļu bordo tika sildītas, trīssimt pudeļu burgundieša atvēsinātas, piecsimt pudeļu šampanieša turētas uz ledus. Katrā bagātīgi ar ziediem izgreznotajā apartamentā spēlēja pa orķestrim.

Ap pusnakti skats ballē kļuva pavisam neparasts. Bija ieradušies visi Parīzes ievērojamākie cilvēki, ne tikai mākslinieki, rakstnieki un aktieri, bet arī tādi nopietni vīri kā Lafajets, Odilons Barro^35, Fransuā Bilozs no «Revue des Deux Mondes», doktors Verons no «Revue de Paris». Marsa jaunkundze, Žoannī, Mišiēns un Firmēns bija tērpušies kostīmos no lugas «Indriķis III un viņa galms». Jaunās aktrises, starodamas aiz laimes, ka uz vienu vakaru bija iemantojušas paša La-lajeta uzmanību, apgalvoja, ka viņš esot tikpat galants un laipns, kāds droši vien bijis Versaļas galma ballēs pirms 1789. gada revolūcijas. Rosini Figaro tērpā sacentās popularitātē ar Lalajetu.

Nav iespējams pilnīgi iztēloties, kāda bija šī Dimā balle. Avīze «Artiste» rakstīja:

«Kaut ari Jūs būtu princis, karalis vai baņķieris, kaut ari jūs būtu valdošs firsts ar divpadsmit miljoniem gada ienākumu vai miljardieris, — es neticu, ka jums izdotos sarīkot tik spožas, līksmas un vienreizējas svinības. Jums būtu plašāki apartamenti, lieliskākos traukos pasniegtas vakariņas, varbūt pat žandarmi pie durvīm. Taču ne par kādu naudu jūs nevarētu dabūt šīs labāko otas meistaru improvizētās freskas. Pie jums nesapulcētos tik daudz jaunu un bezbēdīgu mākslinieku un slavenību. Un, galvenais, jums nekad nepiemistu mūsu izcilā dramaturga Aleksandra Dimā neliekuļotā un valdzinošā sirsniba ...»

Tā bija taisnība. Kurš miljonārs varētu dabūt šādas istabas, izgleznotas kā Rafaela lodžijas? Kurš cits spētu sapulcināt savās mājās tik daudz skaistuļu un slavenu vīru? Bella Krelsamera Elēnas Furmānas tērpā, ar baltām spalvām rotātu melnu platmali galvā izskatījās cēla un gracioza. Aleksandrs Dimā, iespīlējies divkrāsainā kamzolī ar platām, vaļējām piedurknēm, atveidoja Ticiāna brāli, Selestēns Nanteijs — rādītu karavīru, Delakruā — Danti, Bari — Bengālijas tīģeri, Alfrēds de Misē bija pajaca tērpā, Ežēns Sī — domino. Bibliofīls Žakobs (Pols Lakruā), par spīti saviem deviņdesmit gadiem, bija uzvilcis samta vamzi un uzlicis galvā smailu cepurīti. Ieradies bija arī barons Teilors un Bokāžs, tērpies Didjē kostīmā no «Marionas Delor-mas». Zorža jaunkundze itāliešu zemnieces kostīmā izskatījās kā ķeizariene. īsi sakot, te bija dažādas pasaules, dažādi gadsimti, dažādas zemes, vēsture, ģeogrāfija un — iztēle. Pulksten trijos pasniedza rablēiskas vakariņas. «Nav iespējams,» turpina «Artista» korespondents, «aprakstīt ērmīgo mudžekli, kādā sajaucās blēži, karavīri, mūki, izstieptas rokas, spalvām rotātas frizūras, putnu cepeši, pudeles, šķiņķi, glāzes, purpursarkanās sejas: Kanānas kāzas un Gamačo kāzas, salīdzinot ar šīm dzīrēm, nobāl...»

Pēc vakariņām atkal sākās dejas. Brāzmainā galopā viesi drāzās pa visām istabām, «tā ka līgojās grīda. Šķita, ka visi bija ierauti kādā trakulīgā sabatā, kur no visām pasaules malām salidojušas jaunas un skaistas raganas vervēt velnam dvēseles. Līksmes skurbums sakāpa arī visnopietnākajās galvās . . .» Svinīgais un atturīgais valstsvīrs Odijons Barro dejoja ar daiļu draiskuli. Pulksten deviņos no rīta viesi ar mūziķiem priekšgalā izgāja uz ielas un aizbrāzās pēdējā galopā, garās dejotāju virtenes galva jau sasniedza bulvāri, kamēr aste vēl izlocījās Orleānu laukumā.

Trakulīgais galops šķita simbolisks. Šis jaunais vīrietis pirms nepilniem desmit gadiem ar piecdesmit frankiem kabatā bija pametis kluso provinces nostūri, lai trauktu iekarot Parīzi. Bija pagājuši tikko desmit gadi, un, lūk, viņš, vienīgi viņš, spēja aizraut šajā milzīgajā farandolā visu spožāko, gudrāko un skaistāko, kas vien bija Parīzē. Bendžaminam Dizraelī reiz jautāja, kādai, pēc viņa domām, jābūt ideālai dzīvei, un viņš atbildēja: «Svinīgam uzvaras gājienam no jaunības uz kapu.» Dimā būtu vēlējies, lai dzīve ir grezna draugu faran-dola galopa ritmā. Jau tagad viņam sekoja vesela korteža, lēkājot viņa vijoļu ritmā; vēlāk redzēsim, ka Dimā sapulcināja ap sevi visas pasaules lasītājus, kas alkatīgi iegrima viņa stāstījumos, kuri bija tikpat aizraujoši kā šī mūzika, — viņš visus, pārģērbtus reizēm par musketieriem, reizēm par kardināliem, veda sev līdzi nebeidzamā galopā, kas vēl aizvien nav stājies.

CETURTĀ DAĻA PAZUDUŠAIS TĒVS

1

NELAS TORNIS

Lai dzīvo melodrāma, kur raudāja Margo..,

Allreds de Misē

Revolūcijas ir kā slimības, kurām īss inkubācijas periods un nebeidzami gara atveseļošanās. Jaunais karalis sāka valdīt drudžainā atmosfērā, un teātris no tā cieta. Parīzē arvien no jauna uzliesmoja dumpji, Van-dejā Bērī hercogiene pulcināja neapmierinātos; malu malās plosījās holera, ļaudis baidījās no aplipšanas, un teātru kasēs apsīka ienākumi. Tolaik neviens īsti nezināja šīs baigās epidēmijas cēloņus (mikrobi vēl nebija atklāti), bet no tās visā pasaulē mira daudz ļaužu, varbūt arī aiz šausmām un pašiedvesmas. Ārsti aizliedza ēst nevārītus augļus un saknes. Dimā toreiz, kā ļoti bieži, bija naudas grūtībās. Kāds draugs, kas viņam allaž mēdza pārmest izšķērdību, ļoti izbrīnījās, ieraudzījis, ka Dimā ēd milzīgu meloni kantalupi.

— Cik neapdomīgi! — apmeklētājs iesaucās. — Tu ēd meloni? Šinī laikā!

— Mīļais, toties tās atdod tikpat kā par velti.

Pēc tam Dimā saslima ar holeru, tāpat kā visi, bet izdziedinājās no tās tā kā neviens cits: viņš izdzēra pilnu glāzi ētera. Viņš jau atveseļojās, taču vēl nebija piecēlies no gultas, kad viņu apmeklēja asprātīgais un viltīgais Portsenmartēna direktors Fēlikss Arels.

— Jūs, Arel? — Dimā pārsteigti jautāja. — Un kā ar holeru?

— Tā ir jau projām.

— Vai esat par to pārliecināts?

— Tai ilgāk neatmaksājās palikt, — Arels atbildēja.

— Draugs, patlaban ir īstais mirklis sniegt jaunu uzvedumu . . . Publika ir nomierinājusies, tanī modīsies slāpes pēc izpriecām, un tā atsaucīgi uzņems izrādes . . . Dimā, uzrakstiet man drāmu.

— Sakiet godīgi — vai es patlaban to spēju?

Arels izskaidroja, ka runa ir par kādas lugas aran-

žēšanu. Kāds jauneklis no Tonneras (Jonnas departamentā), vārdā Frederiks Gaijardē, esot atnesis Portsen-nrartēna teātrī lugu, kurā ir «ideja», bet pati luga uzrakstīta vāji. Arels tomēr esot vienojies ar šo jaunekli un uzticējis manuskriptu kritiķim Zilam Žanēnam, kas dzīvoja tanī pašā mājā, kur Arels un Žorža. 2a-nēns drāmu esot pārrakstījis.

— Un tad?

— Luga tagad ir labāk uzrakstīta, tomēr nav uzvedama.

īsi sakot, Arels vēlējās, lai Dimā lugu pilnīgi pārtaisa.

— Vai man neiznāks nepatikšanas ar šo jaunekli no Tonneras?

— Draugs, viņš ir īsts auns.

— Saprotu . . . Un jūs gribat viņu apcirpt.

— Ar jums nav iespējams runāt.

Kad Arels atvadījās, Dimā bija apsolījis drāmu pārveidot divu nedēju laikā,

— Labi izstrādājiet lomu Žoržai! — uzsauca direktors, jau sperdams kāju pāri slieksnim.

Dīvaini, ka Aleksandra Dimā visplašāk pazīstamo drāmu, kura izrādīta tūkstošiem reižu un vēl arvien tiek uzskatīta par iranču melodrāmas tipiskāko paraugu, no kuras vēl šobaltdien (joka pēc) citē skanīgas replikas, vispirms uzrakstījis Frederiks Gaijardē no Tonneras (Jonnas departamentā) un neviens vai arī gandrīz neviens to nezina. Vai Frederikam Gaijardē ar to nodarīta smaga pārestība? Nē, jo bija vajadzīga Dimā iedvesma, viņa naivā un cēlsirdīgā filozofija, lai šim bezjēdzīgajam sacerējumam piešķirtu dinamismu un stilu, kas to padarīja par teatrālu pārmērību klasisku paraugu.

Kāds ir «Nelas torņa» saturs? XIV gadsimta sākumā Parīzē iepretim Luvrai (tieši tur, kur mūsu dienās atrodas Institūta pils), pacēlās vecs, noslēpumains un baismīgs tornis, sargtornis un reizē cietums, kura pamatus apskaloja Sēnas ūdeņi. Katru rītu mazliet lejup no torņa sardze atrod upē trīs jaunekļu līķus. Kas vainojams viņu nāvē? Karaliene Burgundijas Margarita un viņas divas māsas, kuras katru nakti slepenā torņa istabā pārkāpj laulību un nododas orģijām. Savām izpriecām dižciltīgās princeses izvēlas skaistus un staltus augstmaņus, kas Parīzē ieradušies nesen (lai viņi vēl nebūtu paguvuši ne ar vienu iepazīties), ar uzticamu kalpotāju starpniecību nosaka visiem trim satikšanos, liek viņus ar aizsietām acīm ievest tornī un tad pēc vienas vienīgas mīlas nakts pavēl viņus nonāvēt, lai Francijas karalis^11, Margaritas vīrs, nedabūtu zināt par svētā Luija mazmeita s pārkāpumiem.

Kādu dienu vienam no nāvei nolemtajiem mīļākiem izdodas izbēgt, un viņš no jauna stājas karalienes priekšā. Tagad viņš nosauc sevi par kapteini Buridānu, bet kādreiz agrāk, ar savu īsto vārdu kalpodams Burgundijas hercogam par pāžu, viņš bija kļuvis Margaritas pirmais mīļākais, un tai no viņa piedzimis dēls. Tanīs laikos viņš bija saņēmis no Margaritas dunci un pavēli nogalināt viņas tēvu — Burgundijas hercogu Robertu II. Tātad Buridāns var šantažēt karalieni, jo pazīst viņas jaunības baismīgos noslēpumus. Margarita ierodas pie Buridāna cietumā, kur likusi viņu ieslodzīt, cieši apņēmusies atbrīvoties no viņa. Tanī mirklī, kad jau šķiet, ka viņam ir gals klāt, viņš rotaļīgi iesāk jauku stāstījumu: «1293. gadā, pirms divdesmit gadiem, Burgundijā valdīja miers un laime . . . Hercogam Robertam bija meita, jauna un daiļa . . . Hercogam Robertam bija pāžs ar šķistu un ticīgu sirdi. . .»[12]

Buridāns piedraud Margaritai, ka liks nodot karalim vēstuli, kurā viņa (1293. gadā) bija izteikusi vēlēšanos, lai nogalina viņas tēvu; vēstule atrodas drošā vietā. Buridāns to visu pasaka tik pārliecinoši, ka Margarita viņam apsola brīvību un noņem važas. Tad viņš pieprasa, lai viņu ieceļ par pirmo ministru. Karaliene uzreiz piešķir viņam šo visaugstāko posteni. «Mēs dzīvojam ļoti savādos laikos,» saka viens no personāžiem. Noteikti. Pēc tam seko jauni noziegumi, bet tagad Margarita un Buridāns abi ir līdzvainīgi. Galu galā ļaundari saņems sodu. Luijs X liek viņus arestēt.

— Kā? — iesaucas Margarita. — Jūs gribat arestēt karalieni un pirmo ministru?

— Te nav ne karalienes, ne pirmā ministra, — atcērt varas pārstāvis. — Ir tikai viens līķis un divi slepkavas.

Spoža replika, aizkaram krītot, un vispār visa šī dēka bija kā radīta, lai sajūsminātu Dimā. Viņš neprātīgi dievināja varoņus, kuri pēc visšausmīgākajiem kritieniem paceļas vēl augstāk, nekā bijuši, uzvaroši cīnās pret naidnieku pārspēku un «lien iekšā pa logu, pēc tam kad ir izmesti pa durvīm». Pa daļai tāpat viņa tēvs ģenerālis Dimā un arī viņš pats bija vadījuši savas dienas. Viņa tēvs bija aizsargājis Briksenas tiltu viens pret veselu armiju. Viņš pats iedomājās, ka 1830. gadā bija ar revolveri rokā ieņēmis Suasonu. Viņa tēvs bija pretojies imperatoram, viņš pats — karalim. Dzīvē viņam ne vienmēr izdevās apmierināt savu tieksmi triumfēt, «dižoties», toties teātrī viņš sev ļāva vaļu.

Franču tauta šajos jautājumos bija pilnīgi vienprātīga ar Dimā. Šī tauta bija daudzkārt izaicinājusi karaļus, gāzusi vienu monarhiju 1789. gadā, otru 1830. gadā. Franči labprāt ticēja karaļu zemiskumam. «Ikviena vara samaitā cilvēku, un absolūtā vara samaitā absolūti.» Doma, ka pārāk liela vara noved vīrieti (vai arī sievieti) pie morāla pagrimuma, romantiķiem vienmēr bija un palika tuva. Tāpat kā Dimā, arī Viktors Igo pātago dižciltīgās dāmas savās drāmās «Lukrēcija Bordža» un «Marija Tjudora». Noziedzniece Burgundijas Margarita savas ļaundarības pūlas atvainot ar varas kārdinājumiem: «Manā tuvumā nekad neatskanēja neviens vārds, kas man būtu atgādinājis par tikumību; galminieku lūpas man uzsmaidīja, tās man teica, ka esmu skaista, ka man pieder pasaule, ka varu to satriekt drupās viena prieka mirkļa dēļ. . .»

Buridāns ir tipisks avantūrists. Atbraucis, lai iekarotu Parīzi, viņš bez mazākiem sirdsapziņas pārmetumiem ir gatavs uz visu. Viņš ir pārspīlēti bruņniecisks: «Ru

nāšu ar tevi, Margarita, stāvēdams un ar atsegtu galvu, tāpēc ka tu esi karaliene un tāpēc ka tu esi sieviete . . .» Viņš izsakās pārāk vīzdegunīgi, viņam nepiemīt Sten-dala varoņu savaldības, toties viņš ir tikpat cinisks. Viņš nevairās pat izdarīt noziegumu. Šis tēls ir otrās impērijas sazvērnieku prototips, Viktors Igo tos krietni sapurinās savā «Sodībā».

«Nelas tornis» nesniedz ne īstu cilvēcisku kaislību atainojumu, ne vēsturiska laikmeta attēlojumu. «Nelas tornis» nav ne traģēdija, ne drāma. Dimā nav ne Rasīns, ne Šekspīrs. «Nelas tornis» ir melodrāma, tipiska melodrāma, proti, luga, kuras sižets dibināts uz nejaušību savirknējuma un kurā visneticamākās sagadīšanās sasprindzina skatītāju interesi un atrisina visas problēmas ikreiz, kad jau šķiet, ka luga nonākusi strupceļā.

Kāpēc gan tomēr melodrāmu, par spīti tanī sastopamajiem pārspīlējumiem, neuzskatīt par vienu no mākslas žanriem, kaut vai mazāk nozīmīgu? Mākslas mērķis taču nav atdarināt īstenību, bet pārveidot un pat izkropļot īstenību, lai izraisītu publikā zināmas emocijas, kuras tā vēlas pārdzīvot. Skatītājs 1832. gadā tomēr jau bija gluži citāds nekā 1782. gadā. Ko toreiz dēvēja par «bulvāra publiku»? Priekšpilsētu masas, kas veicināja Portsenmartēna teātra uzplaukumu, publiku, kas maz interesējās par jūtu analīzi, jo tā prasa daudz brīva laika un ir galminieku vai citu privileģēto slāņu dīkās dzīves auglis. Daudzi rakstnieki sapņoja par tādiem panākumiem, kādus guva, piemēram, Pikserekūrs vai melodrāma «Adrē traktieris». Romantiskā drāma galu galā ir tā pati melodrāma, tikai ar dzejas formu padarīta cildenāka. Augsti mācītie rakstnieki, kā Igo un Viņjī, neatzina šo patiesību un pat vilcinājās (gan ne ilgi) dot savas lugas izrādīt Portsenmartēnā. Autodidakts Dimā nepazina šādas šaubas. «Lugas, kuras es rakstīšu, daudz labāk spēlēs bulvāru teātros nekā

Franču tealrī,» viņš bija sacījis jau paša karjeras sākumā.

Un viņam bija taisnība. Tas nāca par labu ne tikai viņam pašam, bet arī teātrim, tāpēc ka Marsa jaunkundze un viņas skola bija uzmākusi Komedī-Fransēz vēl nedabiskāku nosacītību nekā to, kas valdīja bulvāros. Protams, pēc tam pienāca laiks, kad bulvāru teātri savukārt atslāba; Rašela atdzīvināja klasisko traģēdiju; no jauna radās izglītotu ļaužu aprindas, kas atgriezās pie Rasina. Tā arī ir pareizi. Šādas svārstības veido mākslas vēsturi. Taču 1832. gadā triumfēja melodrāma, un Dimā bija īstais vīrs, lai gūtu panākumus šinī žanrā, tāpēc ka viņam bija pie sirds izjūtas, kas saviļņoja pūli: prasība pēc taisnīguma, tieksme klaji pateikt augstprātīgajiem patiesību, paradums dalīt cilvēci bez pārejas pakāpēm varoņos un nodevējos.

Tiklīdz Dimā bija izlasījis Arela atsūtīto manuskriptu, viņš uzreiz saprata, ka no tā var kaut ko iztaisīt. Sākumā vajadzēja pievienot ainu, kurā skatītājus iepazīstina ar personāžiem, tālāk — iestarpināt «cietuma ainu», kuras Gaijardē variantā nebija. Galvenais, vajadzēja izcelt drāmas būtību, kas, pēc Dimā domām, bija (un tāpat domāja arī publika) «cīņa starp Buridānu un Burgundijas Margaritu, starp avantūristu un karalieni, no kuriem pirmais bruņots ar visu sava ģēnija varenību, otrā — ar sava augstā stāvokļa varu. Pats par sevi saprotams, ka ģēnijam noteikti vajadzēja triumfēt pār varu.»

Bija arī nepieciešams iesaistīt lugā spraigos dialogus, kuri sagādāja vislielāko prieku gan Aleksandram Dimā, gan viņa publikai. Tā, piemēram, pirmā skata beigās, kad slepkava Orsini sastopas ar trim jaunajiem vīriešiem, kuru dzīvību un laimi viņš apdraud, aiz kulisēm pēkšņi atskan vakara zvans, kas aicina ļaudis doties mājās.

«Orsini. Kungi, jau skan vakara zvans.

B u r i d ā n s, paņemdams apmetni un iedams projām. Ardievu! Mani gaida pie otrā Luvras torņa.

Filips. Mani — Fruāmantela ielā.

G o t j ē. Mani — pilī.

(Viņi aiziet. Orsini aiztaisa durvis un iesvilpjas. Uznāk Landri un

trīs viri.)

Orsini. Un mūs, puiši, — Nelas torni!»

Vulgārs, bravurīgs skanējums, toties cik spēcīgi ainu nobeigumi! Kad trim jaunekļiem pēc skrubinošās mīlas nakts par to jāsamaksā ar savu dzīvību, Filips cTOnē, asinīm noplūdis, nokrīt kliegdams:

«Filips. Palīgā! Palīgā! Brāii, palīgā!

Karaliene, ienākdama ar lāpu rokā. Tu teici: «Redzēt tavu seju un pēc tam mirt!» Lai tad notiek, kā tu vēlies. {Viņa norauj masku.) Skaties un mirsti.

Filips. Burgundijas Margarita, Francijas karaliene! (Viņš mirsi.)

Sarga balss aiz kulisēm. Pulkstenis ir trīs. Visur valda miers. Guliet, parīzieši.»

Netrūka tur arī pārspīlēti svinīgu un augstprātīgu frāžu: «Velna krodziniek! Dur man sirdī kaut desmit dunču, tu tanī neatklāsi manu noslēpumu!» — «Uz tavām rokām ir dzīslas, un dzīslās ir asinis!»

«Nelas tornis» savaldzināja, aizrāva Dimā, un viņš nekavēdamies aizrakstīja Arelam, ka ir ar mieru lugu pārstrādāt un ka nepieciešami nokārtot viņa līdzdarbības finansiālos noteikumus. Pēc līguma Frederikam Gaijardē pienācās no katras izrādes četrdesmit franku autora honorāra un par astoņdesmit frankiem biļetes (kuras viņš varēja pārdot). Pusi no šīs summas viņš bija apsolījis Zilam Žanēnam, kad tas pirms Dimā bija apņēmies lugu uzrakstīt no jauna. Tagad Žanēns bija atteicies no šī pasākuma un cēlsirdīgi atkāpies. Dimā tomēr paturēja lugā vienu Žanēna monologu, proti, slaveno monologu par dižciltīgajām dāmām.

«Buridāns. Sīs sievietes — vai jums nav modušās aizdomas par viņu sabiedrisko stāvokli?. . . Vai neesat ievērojuši, ka viņām jābūt dižciltīgām dāmām? ... Vai savās garnizona dēkās esat redzējuši tik baltas rociņas, tik saltus smaidus? Vai ievērojāt, cik viņām krāšņi tērpi, cik viltīgi skatieni? Ticiet man — viņas ir augstdzimu-šas dāmas! Pēc viņu pavēles vecene ar aizsegto seju mūs uzmeklēja naktī un ar medaini saldu valodu mūs šeit ievilināja. O, viņas ir dižciltīgas dāmas! Tiklīdz mēs ienācām šajā greznajā, sasmaržotajā un skurbinoši siltajā ligzdā, viņas mūs apskāva un skūpstīja un atdevās bez izvairīšanās, bez vilcināšanās! Viņas tūlīt metās mūsu apkampienos, kaut gan bijām viņām sveši, lietū samirkuši. Tagad nu jūs skaidri redzat, ka viņas ir dižciltīgas dāmas! . . . Pie galda . .. viņas kaisli un aizrautīgi nodevās mīlestibai un reibumam; viņas zaimoja, teica ērmīgas runas un neģēlīgus vārdus; viņas aizmirsa jebkuru savaldīšanos, jebkādas kauna jūtas, aizmirsa zemi un aizmirsa debesis. Viņas ir augstdzimušas dāmas, ticiet man, Joti dižciltīgas dāmas ...»

Dimā baudīja šo tekstu kā īsts lietpratējs. Melodrāma bija «uz goda», un, tā kā Žils Žanērts atteicās no savām tiesībām, tad Gaijardē kļuva par lugas vienīgo īpašnieku. Dimā ieteica atstāt spēkā ar Gaijardē iepriekš noslēgto līgumu, pievienojot nosacījumu, ka viņš, Dimā, saņems zināmus procentus no ienākumiem, kaut vai, piemēram, desmit procentus. Arels bija ar mieru; ja luga gūs panākumus, Dimā nopelnīs daudz naudas; pretējā gadījumā viņš nedabūs nekā. Stīvēšanās sākās, kad Dimā paziņoja, ka vēloties palikt inkognito. Arelam tas nemaz nebija pa prātam, jo viņš bija cerējis tieši ar Aleksandra Dimā vārdu pievilkt publiku. Aleksandrs palika nesatricināms. Viņš gribēja, lai pirmizrādes dienā min tikai Gaijardē vārdu. Kāpēc? Aiz pieticības? Tas ir maz ticams. Varbūt Dimā domāja, ka kritika, kura bija ļoti skarbi izturējusies pret «Kārli VIII un viņa lielvasaļiem», iesācēja darbu uzņems iecietīgāk.

Frederikam Gaijardē Dimā aizrakstīja augstsirdīgu vēstuli, kurā pateica, ka Arels lūdzis viņu «dot dažus padomus», ka viņš esot sajūsmināts par izdevību palīdzēt jaunam kolēģim un ar lielāko prieku izdarot, nevis pārdodoi šo pakalpojumu, — un tā arī bija īstenībā, jo procenti, kādus Arels bija piekritis maksāt Aleksandram Dimā, nesamazināja Gaijardē honorāru.

Jauneklis no Tonneras atbildēja pikti, ka nevēloties nekādu līdzautoru. Dimā aizdrāzās pie Arela, kas pagalam sašuta: «Tas taču ir pavisam traki! Pret Žanēnu viņš necēla iebildumus!» Arels lika, lai iestudē lugu Dimā versijā. Gaijardē atbrauca no Tonneras, sacēla milzīgu traci, gribēja izaicināt Dimā uz divkauju. Galu galā viņi vienojās, ka uz afišas būs šāds paraksts: «Gaijardē un ***kungu drāma», pēc pirmizrādes tiks nosaukts tikai Gaijardē vārds; katram no abiem autoriem būs tiesības ievietot «Nelas torni» savos kopotajos rakstos. Tas viss likās taisnīgi.

Mēģinājumos ar tik izciliem aktieriem kā Žorža jaunkundze un Pjērs Bokāžs luga, pēc Dimā vārdiem, «tū-

Iil guva grandiozas proporcijas». Sākumā Buridāna lomu Dimā bija iecerējis Frederikam Lemetram, bet tas, baidīdamies no holeras, bija aizbraucis no Parīzes. Starp citu, Žorža jaunkundze arī nevēlējās sev partneri, kas censtos viens pats plūkt visus panākumu laurus, un tāpēc viņa aizstāvēja Bokāža kandidatūru. Frederiks gan steigšus atgriezās Parīzē, taču Arels atteicās maksāt līgumsodu Bokāžam, un Frederika dusmas izpaudās neaizmirstamos izvirdumos.

Dimā ļoti vēlējās sagādāt iespēju izcelties savai jaunajai protežē Idai Ferjē: «Domāju, ka Arelam ir vajadzīga šī jaunā aktrise. Žiljeta nevar pretendēt ne uz vienu kaut cik nozīmīgu lomu.» Šī Žiljeta bija Žiljeta Druē, kādreizējais skulptora Pradjē modelis, pa pusei kurtizāne, pa pusei aktrise. Arels neiesaistīja «Nelas torņa» izrādē ne Ziljetu, ne pat Idu. Lugas pirmizrāde notika 1832. gada 29. maijā. Zorža jaunkundze bija majestātiska un impozanta, Bokāžs — dēmonisks un fatāls. Dimā savos «Memuāros» šo triumfu apraksta ar vientiesīgu pašapmierinātību:

«Zālē valdīja satraukums. Gaisā bija jaušami panākumi, tos va-rēja manīt ar katru elpas vilcienu.

Otrās ainas beigas bija šaušalīgas. Buridāns izlec pa logu Sēnā; Margarita norauj masku no sava asiņojošā vaiga ... tas viss atstāja satriecošu iespaidu. Un, kad pēc šīs orģijas, pēc bēgšanas, pēc slepkavības, pēc vaidu apslāpētiem smiekliem, pēc tam, kad šis vīrietis bija iemeties upē, kad vienas nakts mīļāko viņa karaliskā metrese bez žēlastības bija likusi nonāvēt, kad pēc tā visa aiz kulisēm atskanēja naktssarga bezrūpīgā un vienmuļā balss: «Pulkstenis ir trīs. Visur valda miers. Guliet, parīzieši!» — zālē iedārdējās skaļi aplausi. Pēc tam pienāca slavenā cietuma aina.

Kādreiz mans dēls man jautāja (tad viņš vēl nerakstīja lugas):

— Kādi ir galvenie drāmas uzbūves principi?

— Pirmajam cēlienam jābūt skaidram, pēdējam jābūt īsam, un trešajā cēlienā nekad nedrīkst ievest cietuma ainu.

Izrādījās, ka, to teikdams, biju nepateicīgs, ka mans ieteikums bija nepareizs: vēl nekad nebiju pieredzējis kaut ko tik aizraujošu kā šo cietuma ainu, ko apbrīnojami notēloja abi lieliskie aktieri, kuri ainas smagumu iznesa uz saviem pleciem...

Beidzot pienāca piektais cēliens, kas bija biedējis Arelu. Šis cēliens sadalīts divās ainās: astotā ir pilna baismīga komisma; devīto ar tās baismo dramatismu var pielīdzināt vienīgi otrajai. Kaut kas tanī atgādināja Solokla antīko latalitāti, sajauktu ar Šekspīra scē-niskajām šausmām. Lugai bija milzīgi panākumi, un Frederika Gai-jardē vārdu nosauca aplausu brāzmā . ..»

Nākamajā dienā Arels lika uzrakstīt uz afišas: «Ne-las tornis», *** un Gaijardē kungu drāma.» Dimā atkal aizdrāzās pie Arela.

— Jūs no jauna sagādāsiet man nepatikšanas ar šo Gaijardē! — Dimā teica.

— Dārgais, lugai ir lieli panākumi, — atbildēja Arels. — Vajadzīgs vēl neliels skandāls, un panākumi būs milzīgi... Ja Gaijardē protestēs, būs skandāls ... Un tā viņš vismaz kaut ko būs darījis lugas labā... Vai jūs, Dimā, domājat, ka pietiek radīt šedevru un tad var' pateikt: «Man ar to nav nekādas darīšanas!» Nē, vai nu jums tas patīk vai ne, bet visa Parīze dabūs zināt, ka arī jūs tur esat piestrādājis.

Šinī mirklī pie durvīm kāds pieklauvēja. Bija ieradies tiesu izpildītājs, kas atnesa uz zīmogpapīra uzrakstītu Gaijardē no Tonneras (Jonnas departamentā) pieprasījumu, lai «Trīs Zvaigznīšu kungu» liek atpakaļ otrā vietā. Arels atteicās to darīt, Gaijardē iesūdzēja viņu tiesā, prāvu vinnēja, bet viltīgais direktors dabūja bezmaksas reklāmu, ko bija vēlējies. Ķilda starp Dimā un Gaijardē tā saasinājās, ka viņi duelējās, gan bez rezultāta. Trīs zvaigznītes atgriezās otrā vietā. No juridiskā viedokļa incidents bija izbeigts.

Šis starpgadījums tomēr kaitēja Dimā reputācijai. Sīkās avīzītes, kas vienmēr bija izturējušās neiecietīgi pret Dimā, apgalvoja, ka «Nelas tornī» viņš neesot uzrakstījis nevienu rindu, bet tā nebija taisnība. Dimā ienaidnieki — un to, par spīti viņa labsirdībai, netrūka, tāpēc ka viņa plātīšanās daudzus kaitināja un panākumi pie sievietēm un teātrī modināja skaudību daudzos, — centās pierādīt, ka Dimā neesot uzrakstījis savās lugās neviena vārda, visu padarot viņa līdzautori. Tad lai ir atļauts jautāt, kāpēc lugas, ko Gaijardē uzrakstīja patstāvīgi, guva tikai niecīgus panākumus vai pat vispār cieta neveiksmi?

Dzēlīgais Gistavs Planšs rakstīja: «Dimā kungam, kurš debitēja dramaturģijā tikai 1829. gadā, šķiet, draud drīza aizmirstība.» Planšs viņam pārmeta, ka viņš esot gribējis klasiķu ideālismu aizstāt ar zemisku reālismu: «Dimā kungs nav paradis domāt; viņam darbība ar bērnišķīgu straujumu seko tieksmei; tāpēc viņš ir pasteidzies gāzt tradīcijas, neapsvēris, cik vērtīgs ir las piemineklis, kuru viņš grib nopostīt.» Dīvaina iedoma! Vainot Dimā reālisma ieviešanā! Vai pasaulē ir kaut kas mazāk reālistisks nekā viņa teātris? Drīzāk varam piekrist tam, ko Planšs apgalvo tālāk: «Pret Dimā nostājušies visi nopietnie mākslinieki.» Ap 1830. gadu «Jaunā Francija» uzskatīja Aleksandru Dimā un Viktoru Igo par modernās drāmas nodibinātājiem. «Indriķis III un viņa galms» bija pavēris ceļu «Ernanī», un publika turēja abus dramaturgus par līdzvērtīgiem. Kopš 1832. gada ļaudis ar izsmalcinātu gaumi vairs nebija šādos uzskatos. Igo bija aizsteidzies tālu priekšā. Sentbēvs, kas nenoliedza Dimā talantu, sacīja: «Šis īstenais talants ir gandrīz lizisks. Tanī vairāk izpaužas iedvesma nekā māksla. Spēka pārpilnība versmainā temperamentā.»

Bet vai tad tas nav diezgan jauki, ja temperamentā verd spēka pārpilnība?

n

mierīga līdzāspastāvēšana

1832. un 1833. gadā Aleksandram Dimā izdevās dalīt savu dzīvi starp Bellu un Idu. Pirmo gadu viņš pavadīja kopā ar Bellu (Melāniju Serru), uzturēdamies gan Parīzē, Orleānu skvērā, gan normandiešu zvejnieku ostā Truvilā, kur patvērās kādā viesnīcā, lai strādātu. 1833. gadā virsroku guva Ida, kas iekārtoja Aleksandram Dimā Blē ielā dzīvokli (citronkoka mēbeles, zvērādu paklāji), kur valdīja viņa. Mierīgo līdzāspastāvēšanu veicināja teātra prasības. Abas mīļākās bija aktrises, un Dimā rūpējās par abu karjeru. «Anželā», kas uzrakstīta 1833. gadā, loma bija gan Melānijas jaunkundzei, gan Idas jaunkundzei. «Es gribu, lai teātrī, kuram es nododu savas lugas,» autors paskaidroja direktoriem, «tēlo talantīgas aktrises, kas man patīk,» Tas bija taktiski pateikts.

Būdama godkārīgāka nekā Bella Krelsamera, Ida Ferjē pieprasīja greznību, kas arī Aleksandram Dimā bija pa prātam. Tagad viņš jau zināja, kādi ir viņa mīļākās lielākie trūkumi: Ida katru dienu uzrīkoja vairākas scēnas, sazvērējās ar kalpotājiem pret Dimā, atplēsa un nenodeva viņam vēstules. «Bet viņai bija prasmīgi nokrāsotas uzacis,» par Idu rakstījusi grāfiene Daša 36, «sniegbalta, samtaina āda ar tikko jaušamu sārtumu, koraļļkrāsas lūpas, tūkstoš cirtās savīti mati, kā Marijai Mančini.» Idas tuklums kļuva jau bīstams, izruna viņai bija pretīga. Viņas balss skanēja tā, it kā viņai būtu hroniskas iesnas. Taču viņa prata laipni uzņemt viesus, un drīz vien Dimā sāka viņā vairāk vērtēt namamāti nekā mīļāko. Kaut gan Katrīna un Bella bija viņam dāvājušas bērnus, Idai tomēr izdevās kļūt par favorīti un pat iemitināt pie sevis, nelaulātā pāra dzīvoklī, savu māti atraitni Ferānu.

Jaunais Aleksandrs, Katrīnas dēls, tika upurēts. Viņš tanī laikā bija pārvests no Votjē mācību iestādes uz Gubo pansionātu. Pansionāta direktors Prospērs Gubo, kā jau minēts, bija zēna tēva draugs. Brīvajos brīžos Gubo rakstīja lugas, ar pseidonīmu Dino, bija populārās drāmas «Trīsdesmit gadi vai kāršu spēlmaņa dzīve» līdzautors, kā arī bija sniedzis Aleksandram Dimā «Ričarda Darlingtona» sižetu. Inteliģentais un izglītotais Gubo bija labs audzinātājs. Viņš bija nodibinājis Sen-viktora pansionātu Blanša. ielā, tanī vietā, kur tagad atrodas Parīzes teātris. Ar baņķiera Lafita finansiālo atbalstu viņam izdevās izveidot šo pansionātu par labi nostādītu mācību iestādi, kurā tika audzināti aristokrātu, lielfinansistu un lieltirgotāju dēli. Dimā izvēlējās Gubo tāpēc, ka bija strādājis ar viņu kopā teātrim. Dimā nebija iedomājies, kā uzņems veļas šuvējas ārlaulības dēlu šis izlutināto, samaitāto un augstprātīgo zēnu bars.

Dažu audzēkņu mātes bija Katrīnas Labē klientes. No šiem zēniem visi dabūja zināt, ka viņa nav precējusies un viņas puisēns ir dzimis ārlaulībā. Grūti pat iztēloties, kas pēc tam notika. «Puikas apvainoja mani augu dienu, no rīta līdz vakaram,» Aleksandrs Dimā-dēls vēlāk rakstīja, «acīm redzami viņiem sagādāja prieku pazemot manī vārdu, kuru mans tēvs bija padarījis tik slavenu, bet kurā manai mātei diemžēl nebija lemts saukties.»

Kcid mazais Aleksandrs centās aizstāvēt savas mātes godu, biedri viņu boikotēja. «Dažs uzskatīja, ka viņam ir tiesības pārmest man nabadzību, tāpēc ka pats bija bagāts; dažs, tāpēc ka viņa māte bija dīkdiene, ņirgājās par to, ka mana māte strādāja; cits, būdams dižciltīgs, izsmēja mani tāpēc, ka biju šuvējas dēls, un vēl kāds cits zoboja mani, ka man nav tēva, bet šim pašam varbūt bija divi. . .» Naktī šie mocītāji viņam neļāva gulēt, dienu ēdamistabā pasniedza tukšas bļodas. Klasē Jaunie palaidņi bija sagudrojuši šādu rotaļu — viņi jautāja audzinātājam:

— Skolotāja kungs, lūdzu, kāda iesauka bija skaistajam Dinuā? 37

— Orleānu bastards.

-— Un, lūdzu, ko tas nozīmē: bastards?

Skolēns Dimā meklēja «bastardu» vārdnīcā. Viņš atrada: «Dzimis ārlaulībā.» Viņa bendes aizgāja pat tik tālu, ka sazīmēja viņa grāmatās un burtnīcās nepieklājīgus zīmējumus, zem kuriem parakstīja Aleksandra mātes vārdu. Kad mērs bija pārpilns, mazais Aleksandrs nolīda kaktiņā un raudāja. Šī vajāšana sagandēja gan viņa raksturu, gan veselību. Viņš kļuva drūms, aizdomu pilns un dedzīgi alka pēc atriebības.

Šī pekle atstāja viņā neizdzēšamu iespaidu. Visu mūžu viņu neatlaidīgi nodarbināja pavestu meiteņu un ārlaulības bērnu problēma. Vēlāk viņš atzinās, «ka viņa dvēsele nekad īsti neatspirga, viņš nekad nespēja pilnīgi aizmirst viņam nodarītās pārestības, pat ne savos laimīgākajos mūža brīžos». Kādu dienu Aleksandrs Dimā-dēls uz bulvāra sastapa vienu no saviem agrākajiem vajātājiem; tas nāca viņam klāt. un sniedza roku «augstsirdīgi kā cilvēks, kas piedod ļaunumu, kuru pats nodarījis». Dimā viņu skarbi apstādināja, uzsaukdams: «Pagaidi, draugs, tagad es stāvu par galvas tiesu augstāk nekā tu, un, ja tu jebkad uzdrošināsies mani uzrunāt, es tev ielauzīšu ribas!»

Lūk, tāpēc viņam līdzās no tēva mantotajām īpašībām —- milzīgam augumam, simpātijām pret atriebējiem un tieksmei pašam kļūt par bargu atriebēju — izveidojās vēl citi, gluži atšķirīgi rakstura vilcieni. Dimā-tēvam ir vajadzīgs, lai ap viņu vienmēr uzturas

vesels rnetrešu un liekēžu bars, turpretī dēls mīlēs vientulību un apceri. Tēvs sagudro cilvēkus, dēls cilvēkus vēros. Dēls būs reformators, sacelsies pret iesīkstējušām nejēdzībām, un, tiklīdz jaunības kaislības viņā būs apdzisušas, viņš kļūs par visstingrākās morāles piekritēju.

Ģenerālis Dimā dažkārt bija izrādījis nepakļaušanos varai, «Antonija» autors arī reizēm dumpojās. Taču Dimā-tēvs paļāja un lādējās tikai tāpēc, ka tāda bija literārā mode, turpretī Dimā-dēla ienaids, dzimis no bērnībā pārciestajiem pazemojumiem, būs īsts un nepārejošs. Tēvam ir ziedoša veselība; dēls laiku pa laikam pārdzīvos tik smagas fiziskas un morālas krīzes, ka tās apdraudēs pat viņa saprātu. Kaut arī pieredzējis daudzas vilšanās, tēvs tomēr līdz mūža vakaram paliks optimists; dēls jau agri gūs panākumus, taču būs pesimists. «Savā dzīves gudrībā es jau iepriekš pieņemu, ka visi vīrieši ir noziedznieki un visas sievietes blēdes,» viņš vēlāk izteiksies. «Ja atklāsies, ka esmu maldījies par kādu vīrieti vai sievieti, tad šī vilšanās mani iepriecinās, nevis apbēdinās.» Ikviens vērtē tirgu pēc tā, ko viņš tanī atradis. Dimā-dēls uz dzīves sliekšņa sastapās ar Gubo pansionāta jaunajiem, elegantajiem neliešiem. Tos viņš neaizmirsīs nekad.

1832. gadā Dimā-tēva dramaturģisko darbību uz vairākiem mēnešiem pārtrauca ilgs ceļojums pa Šveici, uz kurieni viņš devās aiz piesardzības. Jūlija monarhija neiemantoja popularitāti; studenti un strādnieki rīkoja manifestācijas. Liberāļa ģenerāļa Lamarka bēres jūnijā izraisīja plašu dumpi. Dimā, ģērbies artilērista uniformā, soļoja manifestantu rindās, kur tika ievērots un denuncēts kā republikānis. Kāda leģitimistu avīze rakstīja, ka viņš esot notverts ar ieroci rokā un nošauts. Tas bija absurds, taču ap viņa vārdu sacēla bīstamu kņadu. Viņam galmā bija draugi (it īpaši jaunais, apburošais troņmantnieks Orleānas hercogs), tie viņam ieteica pagaidām pavadīt kādu mēnesi ārzemēs, kamēr tenkošana norims.

Ceļojums bija gleznains un dramatisks, tāpat kā visi Dimā ceļojumi. Viņš satikās ar Šatobriānu, ar karalieni Hortenziju, ar ceļvedi Balmā^38. Divi sējumi «Ceļojumu

iespaidi», uzrakstīti spraigi un spoži, parādījās vispirms žurnālā «Revue des Deux Mondes», pēc tam atsevišķā grāmatā. Dimā pasāka tam pašam žurnālam rakstīt vēsturiskus stāstus, kuros pārdroši romanizēja faktus, un tomēr vēsturnieki nenoniecināja šos sacerējumus. Pedantiskais kritiķis-porlretists Sentbēvs gan vērtēja Dimā kā paviršu autoru; lasītāji bija pret viņu iecietīgāki.

Kad purgatorija laiks bija apritējis, Dimā atgriezās Parīzē, un Arels uzreiz sāka viņu mudināt uz lugas rakstīšanu Portsenmartēnam. Te nu Dimā nonāca konfliktā ar Igo. Viktors Igo visu jaunību bija nodzīvojis kā paraugvīrs un tēvs. 1833. gadā šī debešķīgā ģimene zaudēja savu paradīzi. Pēc kopīgas vienošanās Adele un Viktors ļaužu un savu četru bērnu dēļ šķietami saglabāja respektējamu fasādi. īstenībā Adele jāva sevi pielūgt — un pat vēl vairāk! — Sentbēvam; Igo bija paņēmis par mīļāko Žiljetu Druē, žilbinoši skaistu, bet viduvēji talantīgu aktrisi. Līdz tam laikam Igo un Dimā bija diezgan labi sapratušies. Katrs no abiem bija pārāk pašapzinīgs, lai izjustu skaudību pret otru, turpretī aktrises savā starpā ir nenovīdīgākas nekā autori. Tiklīdz Viktoram Igo bija radusies sava protežējamā — Žiljela, kā Aleksandram Dimā Ida, konflikti kļuva neizbēgami, jo vairāk tāpēc, ka abas aktrises tīkoja tēlot tās pašas lomas un tanī pašā teātrī — Porlsenmartēnā.

Direktors Arels un teātra dieviele-aizgādne Žorža jaunkundze vairāk atbalstīja Idu Ferjē nekā Žiljetu Druē, vispirms tāpēc, ka Ida bija labāka aktrise, otrkārt tāpēc, ka Žiljeta bija skaistāka, un jo sevišķi tāpēc, ka Žorža jaunkundze bija noskaitusies uz Igo, kas nekad nebija mēģinājis ap viņu lakstoties. Žorža jaunkundze nemaz negribēja, lai Igo kļūtu viņas mīļākais, bet viņu kaitināja tas, ka tik skaists vīrietis bija citas, turklāt jaunākas sievietes mīļākais. Arels darīja visu, ko vēlējās viņa majestātiskā un valdonīgā draudzene. Viņš centās iestudēt ārpus kārtas Dimā drāmu, kuru tas bija uzrakstījis Idai («Katrīna Hovarda»), un aizkavēt Viktora Igo «Marijas Tjudoras» uzvedumu. Te radās pirmās nesaskaņas, kuras Dimā ar savu cildeno un godprātīgo nostāju likvidēja. Viņš iejaucās un samierināja Arelu ar Igo.

Viktors Igo tomēr pieprasīja, lai otro galveno lomu viņa lugā (Džeinu Talbotu) uztic Žiljetai; galvenā loma (karaliene Marija) bija nolemta Žorža jaunkundzei. Teātrī visi runāja, ka Žiljeta lugu nogremdēšot un šo lomu vajagot dot Idai. «Neaizskaramie spīdekļi» Pjērs Bokāžs un Žorža jaunkundze izturējās pret nevēlamo partneri Žiljetu tik apvainojoši, ka nabadzīte zaudēja pat to mazumiņu talanta, kas viņai piemita. Rezultātā «Marijas Tjudoras» pirmā izrāde iznāca ļoti bēdīga. Žiljetu izsvilpa. Visi «Ernanī» aizstāvji ar Sentbēvu priekšgalā sacīja, ka Ida, par laimi, protot šo lomu un viņai tā jāspēlējot jau otrajā izrādē. Žiljeta aiz bēdām saslima un nolikās gultā, un Igo, gribēdams glābt «Mariju Tjudoru», piekāpās.

Dažas dienas pirms šiem notikumiem laikrakstā «Journal des Débats» bija parādījies Granjē de Kasanjaka raksts, kurā autors apsūdzēja Dimā, ka tas esot atdarinājis Šilleru, Gēti, Rasinu un savai «Kristīnei» iedvesmu smēlies «Ernanī» piektajā cēlienā. Dimā būtu varējis par to pasmieties. (Vai tad Viņjī savukārt neapsūdzēja Igo, ka tas apzogot visus un katru?) Taču Dimā zināja, ka šo Granjē de Kasanjaku redakcijā bija iekārtojis Igo. Dimā noskaitās un aizrakstīja Viktoram Igo: «Esmu pārliecināts, ka Jūs jau iepriekš zinājāt par šo rakstu.» Igo to noliedza un apliecināja, ka viņš ir Dimā draugs, bet Granjē de Kasanjaks tanī pašā laikrakstā publicētā vēstulē apstiprināja, ka Viktoram Igo neesot bijis nekā kopīga ar šo rakstu. Lasītāji reti notic atsaukumiem, un vēl retāk tie ir paliesi. Šķiet, ka arī šim atsaukumam nebija panākumu, jo kādā Sentbēva vēstulē lasām: «Kāds Igo drauga raksts, kas vērsts pret Dimā, modinājis viņā dusmas uz Igo; tagad abi saķildojušies uz visiem laikiem un, kas ir vēl ļaunāk, ar skandālu, un tas vienmēr met ēnu uz literatūru ...»

Svētais apustulis! Sentbēvs bija pārāk priecīgs par Dimā saķildošanos ar Igo, un literatūras labā slava viņam maz rūpēja. Taču viņš bija pārrēķinājies, neņemdams vērā Dimā labsirdīgo dabu, kas necieta ilgu naidošanos. Mazliet vēlāk, kad Aleksandram Dimā bija vajadzīgs sekundants, viņš nevilcinādamies griezās pie vecā drauga Igo:

«Viktor, par spiti mūsu pašreizējām attiecībām, es ceru, ka Jūs neliegsieties man izdarīt pakalpojumu, kuru no Jums lūgšu. Kaut kāds nekauņa mani apvainojis nožēlojamā lapelē, kurai ir četras ķepas un kuru sauc par «Lāci». Šorīt viņš atteicās ierasties, aizbildinādamies ar to, ka nepazīstot manu sekundantu vārdus. Rakstu arī Alfrēdam de Viņji, lai manam pretiniekam atņemtu iespēju aizbildināties ar iepriekšējo ieganstu. Gaidīšu Jūs rīt pulksten septiņos pie manis. Vienu vārdu vēstules nodevējam, lai es zinātu, vai varu uz Jums cerēt. Un, redziet, varbūt tādā veidā mums radīsies iespēja atkal spiest vienam otra roku; patiesību sakot, man trūkst Jūsu rokas spiediena.»

Pēc šis pagodinošās pretimnākšanas viss atkal nokārtojās. 1835. gadā Dimā devās garā ceļojumā pa Itāliju, no kurienes atveda «trīs drāmas, «Dievišķās komēdijas» atdzejojumu un jaunus «Ceļojuma iespaidus».» Atgriežoties, tāpat kā aizceļojot, Dimā brauca cauri Lionai, kur lenca aktrisi Hiacinti Menjē, kas bija ļoti veikla naivo lomu tēlotāja, jo prata viņu aizturēt, atļaujot viņam ļoti maz. «Hiacinte, mīļotā, es nekad nebūtu ticējis, ka cilvēku var darīt tik laimīgu, liedzot viņam visu . . .» Viņas tuvumā Dimā sapņoja «par mīlestību, kas stāv pāri visām citām. Tā ir vairāk sirds nekā jutekļu mīlestība . . .» Sī pusplatoniskā idile sākās 1833. gadā un ar pārtraukumiem ilga vairākus gadus. Jaunajai Hiacintei Dimā atzinās, ka esot vīlies Idā Ferjē: «Es cerēju šajā mīlestībā atrast fiziska skaistuma un dvēseles tuvības vienību, taču drīz vien atskārtu, ka viņas mīlestība ir daudz vājāka nekā mana. Būdams pārāk lepns, lai dotu vairāk, nekā man sniedz, es ieslēdzu savā sirdī kaisles pārmēru . . .» Šo pārpalikumu viņš piedāvāja, taču Hiacinte vēlējās viņu noturēt robežās, kas viņam bija pārāk šauras. «Ardievu, manu eņģei, es Tevi mīlu, skūpstu Tavu pieri un ceļgalus. Tu redzi, es nepieskaros tam, ko Tu man liedz.» Platoniska mīlestība nebija Dimā stiprā puse: «Ardievu, Hiacinte! Arī šoreiz cerības mani vīlušas. Man sekmējas godkārīgi nodomi, un Jūs būsiet viena no tām, kas man sirdi padarīs tik saltu, ka tanī varēs mājot vienīgi godkāre ...»

Nākamajā vasarā pēc Adeles uzaicinājuma Dimā apciemoja Igo ģimeni vienā no Parīzes priekšpilsētām Furkē, kur viņi mēdza atpūsties, un pilnīgi apbūra ar

saviem stāstījumiem viņu četrus bērnus. Dimā pārāk mīlēja dzīvi, lai ilgi atgremotu mirušo pagātni, un ķildošanās viņam ātri apnika.

1836. gadā Dimā guva jaunus triumfālus panākumus ar drāmu «Kins vai Ģēnijs un izlaidība», ko bija uzrakstījis par izcilo angļu aktieri, kurš pēc pārmērībās pavadītas dzīves bija miris traģiskā nāvē. Tāpat kā gandrīz visi Dimā darbi, ari šis bija radīts aiz nejaušas sagadīšanās. Frederiks Lemetrs nupat bija pārgājis uz Varietē teātri. «Ģēnijs un izlaidība», šis nosaukums diezgan labi raksturoja arī Lemetru. Dimā viņu uzskatīja par sava laika labāko aktieri. Viņam Dimā bija uzrakstījis «Napoleonu»; arī Buridāna lomu «Neies tornī» viņš tēloja labāk nekā Bokāžs. Taču Lemetram bija smags raksturs. Uz skatuves viņš nereti uznāca galīgi piedzēries un aizgāja caur sufliera būdu vai dažkārt pēkšņi uzlika zaļas brilles, tēlojot Buridānu. Lemetrs bija neiedomājami godkārīgs, viņam arvien šķita, ka viņa vārds uz afišām nav iespiests pietiekami lieliem burtiem.

— Bet, Frederika kungs, — direktors iebilda, — kur tad lai lieku iespiest pārējo aktieru vārdus?

— Līmes pusē, — Frederiks augstprātīgi atbildēja.

Lemetram bija daudz kopīga ar Kinu, un viņš vēlējās, debitējot Varjetē teātrī, atveidot šo tēlu. Divi dramaturgi, Teolons un Kursī, kas bija tikpat ražīgi, cik neapdāvināti, piedāvāja Lemetram scenāriju. Frederiku tas neapmierināja, viņš griezās pēc palīdzības pie Dimā, kas intrigu sarežģīja, radīja jaunus dialogus un viens pats parakstīja lugu. Tanī viņš ielika daudz ko no Frederika un — no sevis paša. Skats, kurā Kins apvaino Anglijas pēru, atainoja ķildu, kas Dimā klātbūtnē bija norisinājusies starp Arelu un Frederiku. Niknais Kina monologs pret angļu kritiku otrā cēlienā bija Dimā uzbrukums franču kritikai.

Dimā bija paturējis Teolona scenāriju: Kins, Velsas prinča sāncensis, cīnās ar viņu par daiļās dāņu sūtņa sievas mīlestību un pārtrauc «Romeo un Džuljetas» izrādi, lai no skatuves teiktu troņmantniekam sarkastisku tirādi. Pēc tam traģiķis tiek «uzaicināts» doties ceļojumā

uz Ameriku, trimdā viņam uzticīgi seko jauna meitene,

kura viņu mīl jau sen.

Teātru pasaules atspoguļojums un Kina tēls, ko Fre-deriks Lemetrs atveidoja «ģeniāli un izlaidīgi», sagādāja lugai milzīgus panākumus. Heinrihs Heine, kas nemaz nebija saudzīgs kritiķis, rakstīja: «Pārsteidz visas gleznas patiesīgums . . . Personāžs ir apbrīnojami radniecisks aktierim . . . Frederiks ir dievišķīgs komediants, kura baismīgie joki liek aiz šausmām nobālēt Talijai un aiz prieka smaidīt Melpomenai...»

Varietē direktors bija apsolījis Dimā tūkstoš franku prēmiju, ja «Kina» divdesmit piecu pirmo izrāžu ienākums sasniegs sešdesmit tūkstošus franku. Divdesmit piektās izrādes vakarā Dimā iegāja direktora kabinetā un pieprasīja savu prēmiju.

— Jums nav laimējies, — teica direktors, nobeidzis aprēķinus. — Mēs esam ieņēmuši piecdesmit deviņus tūkstošus deviņsimt deviņdesmit septiņus frankus.

Dimā aizņēmās no viņa divdesmit franku, aizsteidzās uz kasi un nopirka vienu partera biļeti par pieciem frankiem.

— Tagad jūs esat. ieņēmuši sešdesmit tūkstoši un divus frankus, — viņš pateica direktoram.

Un viņš dabūja prēmiju.

LAULĪBAS LUIJA-FILIPA LAIKOS

1837. gadā Orleānas hercogs precējās. Viņa tēvs bija mēģinājis dabūt viņam par sievu Austrijas erchercogieni, taču karaliskā ģimene bija pikta uz «uzurpatoru». Orleānas hercogam vajadzēja apmierināties ar vācu princesi Meklenburgas—Šverinas Helēnu, kas, starp cilu, bija patīkama, romantiska un izglītota jaunava. Svinīgajam notikumam par godu Luijs-Filips Versaļas pilī rīkoja galā dineju ar balli visām Francijas slavenībām.

Dienu pirms svinībām Dimā, neganti noskaities, atsteidzās pie Igo. Bija sagaidāma apbalvošana ar Goda leģiona ordeņiem. Sarakstā bija arī Dimā; karalis viņu

izsvītroja. Te izpaudās atmaksa republikānim, nacionālās gvardes artilēristam un sena antipātija pret plātīgo Palērojala ierēdni. Aizvainotais Dimā bija aizsūtījis atpakaļ ielūgumu uz Versaļas svētkiem. Viktors Igo cēlsirdīgi solidarizējās ar savu amata biedru un draugu un aizrakstīja Orleānas hercogam, ka arī neieradīšoties uz svinībām, paskaidrodams atteikšanās iemeslu.

Troņmantnieks, kas ļoti cienīja abus rakstniekus, jutās apbēdināts, un vēl vairāk noskuma jaunā hercogiene, kura bija priecājusies par gaidāmo sastapšanos ar saviem iemīļotākajiem autoriem. Jaunais pāris aizbilda karalim, un viss nokārtojās. Dimā uzņēma atpakaļ sarakstā. Abi draugi nolēma doties kopā uz Versaļu, un, tā kā uniforma bija obligāta, viņi apģērba nacionālās gvardes formas tērpu, ar to vēl vairāk pasvītrojot savu brālību. Pilī viņi sastapa Balzaku, kas bija ģērbies pie lietotu apģērbu tirgotāja noīrētā marķīza kostīmā, un Ežēnu Delakruā. Karalis un prinči izturējās ļoti laipni. Uzveda «Mizantropu» ar Marsa jaunkundzes piedalīšanos; publika, ģenerāļi un augsti ierēdņi jutās vīlušies. «Ak tad tāds ir «Mizantrops»? Es domāju, ka tas būs kaut kas amizants ...» Kad svinības beidzās, vajadzēja sameklēt karietes. Dimā un Igo atrada savu tikai pulksten vienos naktī un atgriezās Parīzē rītausmā.

Kopš šā laika abiem rakstniekiem bija nodrošināta karaliskā laulātā pāra draudzība. Viktoram Igo tā sagādāja Goda leģiona oficiera rozeti, Aleksandram Dimā —-kavaliera krustu. Dabūjis zināt šo jauno vēsti no troņ-prinča, Dimā par to paziņoja Viktoram Igo:

«Dārgais Viktor, šorīt parakstīts Jūsu un mans apbalvojums. Man uzdots paziņot to Jums pusoliciāli. Orleānas hercogiene ļoti lepojas ar Jūsu sūtījumu, viņa pati Jums atbildēs. To man uzdeva Jums paziņot oliciāli. Apskauju Jūs.»

Igo pieņēma šo pagodinājumu ar viņam parasto augstprātīgo cieņu; Dimā, priecādamies kā bērns, lepni pastaigājās pa bulvāri, izgreznojies ar milzīgu krustu, kuram blakus bija piespraudis Katoļu Izabellas ordeni, kaut kādu beļģu medaļu, Gustava Važas zviedru ordeni un Jeruzalemes Sv. Jāņa ordeni. Katrā zemē, ko Dimā apceļoja, viņš izdiedelēja ordeni vai nopirka medaļas,

k<idas vien varēja iegūt. Svinīgās ceremonijās viņa Iraka pārvērtās par meda|u un ordeņlentīšu izstādi. Nevainīgi prieki!

Ģenerāļa Dimā atraitne nepiedzīvoja to laiku, kad viņas dēls saņēma pagodinājumu, kurš viņas vīram tika liegts. Viņa nomira pēc otras triekas lēkmes 1836. gada 1. augustā. Dimā viņu vēl arvien bija mīlējis, taču uz beigām mazliet pametis novārtā. Viņa dzīvoja Rula priekšpilsētā, netālu no Rivoli ielas, kur nepiepildāmā Ida nesen bija izkaulējusi no sava mīļākā greznu apartamentu. Dimā aizsteidzās pie mātes un, būdams nomodā par viņas pēdējiem mirkļiem, rakstīja savam uzticamākajam draugam Orleānas hercogam: «Pie savas mirstošās mātes gultas es lūdzu dievu, lai viņš pasargā Jūsu tēvu un māti.» Pēc stundas uznāca sulainis un pateica, ka princis gaidot Dimā karietē. Dimā nogāja lejā, iekāpa karietē un izraudāja savas sāpes, galvu noliecis viscilvēcīgākās karaliskās augstības klēpī.

*

Dimā gleznotājam Amori Divalam: «Dārgais Amori, mana māte mirst. Man nav viņas portreta: paļaujos uz Jūsu draudzību, Jūs taču man neliegsiet šo pēdējo pakalpojumu. Gaidu Jūs Fobūrdirula ielā 48, pie Lorsē kundzes. Jūsu Dimā.»

Pēc mātes nāves Ida Ferjē pilnīgi saņēma Dimā grožos. Šis lieliskais, bet vājais cilvēks neprata iekārtot savu dzīvi. Labprāt viņš atļāva sevi vadīt šai gudrajai sievietei, kuru sevišķi nemīlēja, bet kura neierobežoja viņa brīvību, bija pierādījusi, ka ir neauglīga un nav slikta aktrise. Dimā aizveda Idu uz Noanu pie Žoržas Sandas, un abas sievietes ļoti labi sapratās. Kaut gan abas, katra savā veidā, bija saistītas ar romantismu, tomēr kā viena, tā ari otra bija un palika nemainīgas reālistes. Sanda izteicās, ka Ida uz skatuves «brīžiem ir dievišķīga» un uzslavēja viņas saprātu. Ida bija tik gudra, ka nepretojās Aleksandra Dimā īslaicīgām aiz-rautībām. Viņa gribēja būt un ari bija pirmā favorīte, draudzene, pie kuras pavēlnieks var atgriezties, kad citās bija vīlies. Tāpēc Dimā dzīvoja ar viņu, uzturēja karaliski, ņēma līdzi ceļojumos un rakstīja viņai lomas.

Es dzirdēju, ka teic man jūsu dārgā balss:

«Jel žiglāk uzrakstiet man drāmu . . .» Te tā būs.

Ilgu laiku viņi pavadīja Itālijā, it īpaši Florencē, kur Ida iekaroja dižciltīgus cienītājus. Viņa bija kļuvusi ļoti resna. «Tāda viņa nav bijusi vienmēr,» Teofils Gotjē rakstīja, «mēs atceramies, ka redzējām viņu slaidu un pat tievu.» Labsirdīgais Teo tūlīt pat piebilst, ka «Idai Ferjē bagātīgi piemīt tas, kā pilnīgi trūkst pusei parīziešu, un tāpēc tievās uzskata, ka viņa esot pārāk resna, pārāk smagnēja ... Riskējot tikt uzskatītam par turku, man jāatzīstas, ka ziedošu veselību un kuplas formas sievietēm es uzskatu par burvīgiem trūkumiem.» Viktors Igo savukārt ir izteicies: «Katrā sievietē ir skelets. Mums patīk, ka šis skelets ir ieslēpts miesā . . .»

Godkārīgās Idas augstākais ilgo jums toreiz bija dabūt angažementu Komedī-Fransēz. Par šo labvēlību Dimā apsolīja Franču teātrim divas lugas, un 1837. gada 1. oktobrī Idu angažēja Komedī-Fransēz trupā kā «jaunu varoni». Savas mīļākās debijai un sev par slavu Dimā uzrakstīja «Kaligulu», sešu cēlienu traģēdiju vārsmās. Antīks sižets, aleksandrīniskas vārsmas — Dimā izaicināja Rasinu viņa paša teritorijā. Lugai ar savu naivitāti būtu vajadzējis atbruņot uzbrucējus. Politiskā un mīlestības intriga tanī savijās tāpat kā «Marijā Tju-dorā». (Jauns galls Akvila apņemas nonāvēt izvirtušo imperatoru, tāpēc ka tas ir apkaunojis viņa līgavu.) Idai Dimā bija uzrakstījis šķīstās Stellas lomu — Stella ir kristīgai ticībai pievērstā romiete, ko iekāro un nolaupa Kaligula. Viņas pretstats saskaņā ar romantiskās literatūras tradīcijām ir Mesalina, samaitātā un asinskārā varone, kas «alkst neparastu un naksnīgu baudu» un atgādina Burgundijas Margaritu.

Gotjē tomēr uzslavēja šo nejēdzīgo savārstījumu:

««Kaligula» ir vienīgais dzejiskais un godprātīgais sacerējums, kas parādījies 1837. gadā; mūsu dienās uzrakstīt sešus lielus cēlienus dzejā šķiet īsta varonība ... Negribu apgalvot, ka šim darbam nepiemīt trūkumi, tomēr tas noteikti ir pelnījis labvēlīgāku atsauksmi no kritikas puses ...» Labsirdīgais Teo, kā vienmēr, bija pārāk labsirdīgs.

«Kaligulas» uzvedumam Komedī-Fransēz bija izdevusi milzīgus līdzekļus. Uz skatuves bija redzama gan Romas iela ar Forumu aizmugurē, gan villa, «atveidota

pēc Fauna mājas Pompejā (kur Dimā bija dzīvojis kādu laiciņu, «lai iejustos turienes kolorītā»); gan Cēzara pils lerase un, beidzot, imperatora triklinijs. Dimā bija pat giibējis, lai Cēzara ratus velk četri zirgi. Zirgi uz Franču teātra skatuves! Visi bija sašutuši. Dimā neatlaidās.

— Kā jūs varat prasīt no mums zirgus, — pārmeta vecākais Samsons, — kad mēs savā klasiskajā nabadzībā tikko velkam kājas!

Galu galā autoram vajadzēja piekāpties. Dekorācijas, kuras lik dārgi bija maksājušas, krietni izsmīdināja skatītājus. Lugu izsvilpa. Vairumam aktieru nepatika viņu lomas. «Tu mani kaligulē,» Ližjē sacīja kolēģim. Idu uzņēma viduvēji, apjūsmoja viņas skaisto seju, nožēloja, ka viņa ir tik resna un pastāvīgi aizsmakusi. Kādā avīzē uzdrošinājās runāt par «Kalipigas mocekli» 39. Drīz vien hronistu dzēlības apsīka, jo luga nekā neienesa un to noņēma no repertuāra.

Dimā kolēģi dramaturgi tomēr joprojām uzskatīja viņu par ārstu konsultantu savām lugām, kuras kliboja. Literāra puritānisma uzplūdumā viņš cēlsirdīgi visus noraidīja.

Aleksandrs Dimā Ar mānam Dirantēnam J837. gada 29. jūnijā: «Cienījamais kungs, patlaban esmu tik loti aizņemts ar savu traģēdiju «Kaļigula» (ko ceru ne vēlāk kā 15. augustā nolasīt Franču teātri), ka nevaru būt Jums tik noderīgs, kā vēlētos. Katrā ziņā es noteikti nesadarbotos ar Jums kā līdzautors. No šāda veida pasākumiem esmu pilnīgi atteicies, jo tie degradē mākslu, padara to amatniecisku. Jūsu luga ir vai nu laba, vai slikta. Neesmu to vēl izlasījis, bet atļaujiet pateikt Jums atklāti savu viedokli: ja luga ir laba, tad Jums nav vajadzīga mana palīdzība un jo mazāk līdz-strādāšana. Ja luga ir vāja, tad es neesmu tik pārliecināts par savām spējām, lai cerētu, ka ar savu darbu padarīšu to labāku. Un tomēr, cienījamais kungs, ar to mazumu, ko es varu un spēju, esmu pilnīgi Jūsu rīcībā .. .»

Ši tikumības krize nebija ilgstoša.

Igo un Dimā pēc savstarpējās ķildas izbeigšanas kopīgi mēģināja dabūt atļauju otra Franču teātra dibināšanai. Abiem dramaturgiem bija sliktas attiecības ar Komedī-Fransēz aktieriem, un arī ar Arelu viņi nebija apmierināti. Dimā izklāstīja viņu aizgādnim Orleanas

hercogam, ka jaunajai literatūrai nav teātru, jo Komedī-Fransēz nodevusies miroņiem, bet Portsen-martēns — muļķiem, un mūsdienu māksla ir bez pajumtes; hercogs atzina, ka abiem izcilajiem dramaturgiem ir tiesības uz savu skatuvi, un apsolīja par to parunāt ar Gizo.

— Teātris ir laba lieta, — Viktors Igo sacīja, — bet tam būs vajadzīgs direktors.

Igo ieteica šim postenim kādu teātra kritiķi, kurš bija aizstāvējis jauno skolu: Antenoru Žolī.

— Antenoru Žolī? — Dimā brīnījās. — Viņš taču ir galīgs tukšinieks.

— Ja viņam būs atļauja, — Igo atbildēja, — gan tad viņš naudu sagrabinās.

1837. gada septembrī Žolī dabūja atļauju, mazliet naudas un noīrēja «Vantadūra» zāli, kas kļuva par Renesanses teātri. Viktoram Igo vajadzēja uzrakstīt teātra atklāšanai jaunu drāmu («Ruī Blā»), un tas mazliet satrauca Dimā. Ida mudināja viņu pieprasīt pilnīgi vienlīdzīgas tiesības ar Igo un apgalvoja, ka tas esot slepus atbalstījis pret «Kaligulu» vērsto sazvērestību. Ziljeta Druē cerēja dabūt jaunajā drāmā Spānijas karalienes lomu. Adele Igo aizrakstīja Antenoram Žolī un brīdināja viņu, lai viņš novērš šo «skandālu»; direktors piekāpās. Ida Ferjē vērpa intrigas, lai šoreiz atkal atņemtu lomu nabaga Žiljetai, taču tas viņu pārāk smagi aizvainotu, tāpēc Spānijas karalieni tēloja trešā aktrise — Atala Bošēna. Frederika Lemetra piedalīšanās nodrošināja lugai panākumus. Priecādamies, ka dabūjis izrauties no sava parastā ampluā, viņš lieliski tēloja Ruī Blā un izteica vērtīgus padomus autoram, «lai pastiprina lugas komisko strāvojumu».

1838. g'adā pienāca Dimā kārta, viņš iesniedza «Alķīmiķi», drāmu, ko bija sacerējis (par spīti savām asajām deklarācijām pret līdzstrādāšanu) kopā ar jauno, valdzinošo dzejnieku Žerāru de Nervalu. Iemīlējies aktrisē Ženijā Kolonā un dedzīgi vēlēdamies uzrakstīt viņai lugu, de Nervals kopā ar Dimā bija sacerējis komēdiju «Pikillo», kuru parakstīja Dimā viens pats un kurā galveno lomu tēloja Ženija. Pēc tam abi līdzautori radīja

«Alķīmiķi» Idai Ferjē un tad «Leo Burhartu», ko parakstīja Nervals. Drāma «Leo Burharts» dibinājās uz Kocebū noslepkavotāja studenta Kārļa Zanda^40 dzīves stāsta, un politiskā cenzūra ilgi aizturēja atļauju šīs lugas izrādīšanai. Varbūt tieši aiz šī iemesla Dimā atstāja lugu Zerāram, kurš, starp citu, arī bija (cik var spriest pēc stila) veicis lielāko darba daļu.

Ir uzglabājušās vēstules, ko 1838. gadā Nervals rakstījis Aleksandram Dimā:

«Dārgais Dimā . . . Nupat lasīju Frankfurtes laikrakstā, ka Jūs esat bijis 24. Koblencä, mit Ihrer liebenswürdigen Gattin^13 (sic!). Tātad mana vēstule Jūs vēl sasniegs Frankfurtē .. . Patlaban beidzu vākt materiālu mūsu kopīgajam darbam un varēšu Jums piedāvāt kaut ko aizraujošu. Es Jūs apbēršu ar noveļu sižetiem, ja gribēsiet rakstīt; vēl nekad man galva nav strādājusi tik labi kā šovasar . . .» Šī Gattin bija Ida Ferjē.

Dimā lugās, kuru līdzautors ir Nervals, saskatāmas viņa talanta iezīmes. «Pikillo» ir kā Misē teātra priekšvēstnesis. Teofils Gotjē to uztvēra:

«Beidzot mums parādījusies luga, kas nav līdzīga citām... Asu dzelkšņu, svilinošu nātru, vējauzu un neauglīgu stādu necaurejamajā biezoknī, kas saaudzis starp putekļainajiem skatuves dēļiem, zem lustru palsajiem stariem mēs ar lielu prieku redzējām uzplaukstam skaistu fantāzijas ziedu ar sidrabaini svēdrotu kātu, teiksmaini izrobotām lapām, zaļām kā jūras ūdens un vizošām kā kvarcs, — tanī ideālajā un pasakainajā zaļumā, kurā dominē ultramarīns un kuru gleznotāji sauc par Veronēzes zaļumu; zieda kausiņš dzalkstī liesmainās svītru svītrās; šis zieds — pa pusei tauriņš, pa pusei putns, un no tā auglenīcas izšaujas te pāva spalvas, te gārņa cekuls, te filigrānas zelta spirāles . . .

Stila railums bieži atgādina Moljēra mazās komēdijas: tas ir spraigs, precīzs, ass, trāpīgs stils, tas balamutīgi trauc uz priekšu, tā ka spalvu pušķis nopland vējā, un no parasto komisko operu smagnējās liekvārdības tas atšķiras kā diena no nakts; rūpīgi uzrakstītās vārsmas ir līdzīgas «Amfitriona» 4I, «Psihes» 42 un Kino^43 intermēdiju brīvajām vārsmām ...»

Patiesi, par šī kritiķa aso uztveri nevar nesajūsmināties.

Zemāk citētā vēstule, ko Žerārs de Nervals rakstījis

kādai trešai personai, parāda, cik neapskaužami bija izveidojušās finansiālās attieksmes starp šiem diviem rakstniekiem, kuriem pastāvīgi trūka naudas:

«Ļoti nožēloju, cienījamais kungs, ka patlaban varu Jums sniegt tikai šo niecīgo iznākumu par visām Jūsu laipnībām, bet es pats nebiju paredzējis, ka saņemšu tik maz. Esmu tālu no tā, lai sūdzētos par savu līdzautoru Dimā kungu, taču varbūt viņš būtu varējis man atstāt visas biļetes uz «Leo Burhartu», tāpēc ka viņš man nedeva nevienu biļeti uz «Alķīmiķi». Tie visi ir tik delikāti jautājumi, ka tos gandrīz nav iespējams iztirzāt pat ne trešai personai, tāpēc ka, strādājot kopīgi, katrs līdzautors vienmēr uzskata, ka ir veicis lielāko darba daļu. Tāpat ar «Pikilio» — Dimā gribēja saņemt divas trešdaļas; es nepiekritu un tomēr atstāju manuskriptu pilnīgi viņa rīcībā. Tiklīdz Jūs man izmaksājāt avansu, es viņam atdevu visu, ko biju parādā par mūsu ceļojumu. Ir gan tiesa, ka viņš sedza ceļa izdevumus, kad atgriezāmies no Frankfurtes, toties par «Alķīmiķi» viņš bija saņēmis piectūkstoš franku prēmiju. Turklāt es nekad neesmu atgādinājis par piecsimt frankiem, kurus viņam aizdevu, kad viņš brauca uz Itāliju, apsolīdams par šo summu sūtīt man rakstus tai pašai avīzei, kas ir manu pašreizējo grūtību cēlonis.

Viņš zina ari ļoti labi, ka Renesanses teātris nebija apmierināts ar «Leo Burharta» pirmo variantu, kura četrus cēlienus uzrakstīja viņš un divus es (scenārijs viss bija mans), un ka man vajadzēja lugu pilnīgi pārstrādāt, tā ka tanī no viņa palika tikko divsitnl rindu, un tikai pēc šīs pārveidošanas teātris lugu pieņēma.

Piedodiet, godājamais kungs, ..ka stāstu Jums visus šos sīkumus, bet Jūs pret mums, rakstniekiem, esat kā ārsts, un mēs nevaram nekā no Jums noslēpt. Vienīgi tanī gadījumā, ja Jūs uzskatītu garantijas, kuras Jums piedāvāju, par nepietiekamām, lūdzu Jūs varbūt painteresēties par manām biļetēm. Man būtu daudz patīkamāk, ja Jūs varētu apmierināties ar to, ko Jums pagaidām piedāvāju, jo patiesi tikai aiz maniem pašreiz ļoti spaidīgajiem apstākļiem es iedomājos iespējamās pārrunas ar Dimā par naudas lietām.

Starp citu, visas šis grūtības ir pārejošas. Drīz nobeigšu divas lugas, vienu «Renesanses» teātrim, otru Komiskajai operai (abas pēc scenārija ir pieņemtas), un ceru, ka tās man beidzot dos iespēju izkļūt no šī nepatīkamā stāvokļa.

Jūsu padevīgais kalps ŽERĀRS LABRINI de NERVALS»

Tanī laikā, kad Dimā-tēvs uzrakstīja «Alķīmiķi», Dimā junioram bija četrpadsmit gadu. 1838. gadā viņš pārgāja no Gubo pansionāta uz Enona mācību iestādi (Kursēta ielā 16), kura gatavoja audzēkņus uz iestāšanos Burbonu kolēžā. Dimā-dēlam peldēšanas skola Pa-lēiojalā un vingrotava Senlazāra ielā patika labāk nekā

latīņu valodas un matemātikas stundas. Viņa visai brīvā jaunība ļoti atgādināja tēva jaunību, vienīgi ar malu medniecību un klaiņāšanu pa mežiem dēls neaizrāvās. Toties Dimā-lēvam nekad nebija bijis jāpieredz pamestās mātes strīdi ar tirāniskajām mīļākajām. Dimā-dēls pret Idu Ferjē izturējās tikpat noraidoši, cik iepriekš pret Bellu Krelsameru.

Dīvaini: Bellas Krelsameras (aitas Melānijas Serras) meita Marija pārdzīvoja gluži to pašu drāmu, ko bija pārdzīvojis Katrīnas Labē dēls Aleksandrs. Tas dziļi satrauca maigo Marselīnu Debord-Valmoru: «Satiku

Serru-Dimā kundzi, viņa kļuvusi vēl daiļāka un nebeidz apraudāt savu nelaimi un skumt par meitu, ar kuru viņš negrib ļuul tai satikties. Mežonīgs despotisms!» Šo cietsirdīgo izturēšanos diktēja Ida; pēc Mar-selīnas vārdiem, Dimā «nodarot pats sev pārestību», upurēdams šīs egoistiskās sievietes dēļ Serras kundzi, «kas ir skaistāka, ārkārtīgi eleganta un turklāt ļoti labsirdīga».

1840. gadā Dimā apprecēja Idu Ferjē. Viņam nebija nekādu ilūziju par šo sievieti. Kādēļ viņš pārvērta par pastāvīgām saitēm šo sakaru, kas viņu jau nomāca? Stāsta, ka Dimā kādu vakaru, pārkāpdams etiķeti, paņēmis Idu līdzi pie Orleānas hercogu pāra uz lielu pieņemšanu, cerēdams, ka daudzo viesu pūlī viņa paliks nepamanīta, bet princis klusu pateicis Dimā: «Priecājos redzēt Dimā kundzi. Ceru, ka jūs drīz mums stādīsiet priekšā savu sievu šaurākā sabiedrībā,» — un šie vārdi skanējuši ne tikai kā laipni izsacīta labu manieru mācība, bet kā pavēle. Šis atgadījums gan šķiet maz ticams. Vjelkastels4/1 apgalvo, ka Ida esot uzdevusi uzpirkt Dimā parādzīmes un tad likusi viņam izvēlēties starp precībām vai parādnieku cietumu. Aktieris Renē Ligē stāstījis, ka Dimā pats, kad viņam jautājuši, kāpēc viņš precoties, esot atbildējis: «Dārgais, lai atbrīvotos!»

Kad laulības tika izziņotas, Melāniju Valdoru sagrāba neprātīgas dusmas. Aleksandram Dimā-dēlam, kas brīvdienas tagad pavadīja pie mātes, bija sirsnīgas attiecības ar šo pirmo Melāniju. Abu pamesto mīļāko ietekmēts, Dimā-juniors aizrakstīja Dimā-senioram protesta vēstuli. Līgavainis pret savu gribu tobrīd slēpās

Ptitviletā pie Žaka Domanža, bagāta asenizācijas darbu uzņēmēja, ko Ida sauca par «savu dārgo labdari» un kas patiesi gatavojās dot līgavai puru. Uz turieni Melānija lika majora Valdora ziņnesim nogādāt sašutuma pilnās lappuses, kurās licejists pretojās sava nelikumīgā tēva laulībām.

Melānija Valdora Aleksandram Dimā-dēlam, 1840. gada 15. janvārī: «Dārgais bērns, nosūtu Tev parakstu par Tavas tēvam adresētās vēstules saņemšanu. Vēstuli nogādāja Ptitviletā ziņnesis. Viņam tikai ar pūlēm izdevās iekļūt Domanža kunga namā, un viņu pieņēma vienigi pats saimnieks, kas teica, ka Tava tēva tur neesot, un atplēsa vēstuli, sacīdams, ka pretējā gadījumā neparakstīšoties par saņemšanu! Sis kungs izteica daudzus jautājumus, uz kuriem viņam nekas netika atbildēts. No saņemšanas apliecinājuma vari secināt, ka rīt viņš aizies uz Tavu pansionātu. Rakstu šo vēstulīti uz Tavas mātes adresi [14].

Ļoti baidos, ka Tava vēstule tēvam netiks nodota; ir darīts viss, lai to panāktu! Es pati sagaidīju ziņneša atgriešanos. Viņš aizgāja šorīt desmitos un atnāca atpakaļ tikai divos. Rīt nebūšu mājās no vienpadsmitiem līdz pieciem pēc pusdienas. Ja gribēsi man ko pateikt, iegriezies no rīta agrāk vai vakarā.

Domanža kungs esot apgalvojis ziņnesim, ka Tavs tēvs uzturoties Rivolī ielā^15.

Domāju, ka Tavai mātei kopā ar Tevi vajadzētu aiziet pie lieciniekiem un atklāt viņiem patiesību, jo viņiem ir iestāstīts, ka Tu ar prieku piekrītot šīm laulībām. Varbūt tā jums izdotos glābt Tavu tēvu.

Ardievu, draudziņ! Maigi skūpstu Tevi. Atnāc svētdien, ja agrāk neesi brīvs, un, ja Tev rodas kaut niecīgākā cerība, atraksti man . . .»

Dimā-tēvs taisnodamies aizrakstīja dēlam īstu aizstāvēšanās runu:

«Tā nav mana, bet Tava vaina, ja starp mums tēva un dēla attiecības ir izbeigušās. Agrāk Tu nāci manā mājā, visi Tevi labi uzņēma, un tad pēkšņi Tev iepatikās, nezin kāda padomdevēja uzkūdītam, vairs nesveicināt sievieti, ko es uzskatīju par savu sievu, jo dzīvoju ar viņu. Tā kā nedomāju sekot Taviem padomiem (pat netiešiem), tad kopš tās dienas sākās stāvoklis, par kuru Tu sūdzies un kurš diemžēl ilgst jau sešus gadus.

Sis stāvoklis, kas arī mani sāpina, var izbeigties kuru katru dienu, kad vien Tu vēlēsies. Aizraksti Idas kundzei, palūdz, lai

viņa Tev kļūst tā pati, kas viņa ir Tavai māsai^16, un Tu vienmēr un uz visiem laikiem būsi mīļi gaidīts mūsu mājās. Tev vajadzētu priecāties, ka mana kopdzīve ar Idas kundzi turpinās, jo, tā kā man šo sešu gadu laikā nav bijis bērnu, tad esmu pārliecināts, ka to neirās ari turpmāk un Tu paliksi ne tikai mans vecākais, bet arī vienīgais dēls . .,

Vairāk nekā man nav ko Tev sacīt. Apdomā vienīgi, ka man varētu būt vēl trīs četri bērni, ja es apprecētos ar kādu citu sievieti, turpretī ar Idas kundzi man nekad nebūs pēcnācēju.

Domāju gan, ka Tu vadīsies no sirds balss, nevis no materiāliem apsvērumiem, kaut gan šoreiz abi pretēji paradumam saskan. No visas sirds apskauju Tevi. . .»

Laulības līgums tika parakstīts Viletā 1840. gada 1. februāri Žaka Domanža notāra Demaneša klātbūtnē. Līgavaiņa liecinieki: vikonts de Šatobriāns un Fransuā Vilmēns, tautas izglītības ministrs Gizo kabinetā. Līgavas liecinieki: vikonts de Narbonlara un valsts padomnieks vikonts de la Bonarjērs. Pūra summa: simt divdesmit tūkstoši franku «franču zelta un sudraba monētās».

Memuārists Gistavs Klodēns piedēvējis Šatobriānam asprātību, kura šķiet diezgan ticama. Vērojot līgavas korsāžu, ievērojamais Francijas pērs, dodams mājienu gan uz franču monarhiju, gan ari reizē uz Idas mazliet apvītušajiem daiļumiem, esot sarūgtināti nočukstējis: «Jā, mans liktenis nemainās. Viss, kam dodu savu svētību, iet bojā.» Anekdote ir pikanta, bet vai tā ir autentiska? Klodēna apliecinājumi iedveš zināmas šaubas, tāpēc ka viņa stāstījumā ir divas lielas neprecizitātes: pirmkārt, viņš min liecinieku vidū Rožē de Bovuāru, un tas ir nepareizi; otrkārt, viņš apgalvo, ka laulību ceremonija notikusi Pēru palātas kapelā. Īstenībā nākamie laulātie diaugi, kas tanī laikā jau dzīvoja Rivoli ielā 22, laulību svētību saņēma savas draudzes, proti, Sv. Roka baznīcā 1840. gada 5. februārī^17.

Šatobriāns, kas todien bija saslimis, aizsūtīja savā

vietā uz baznīcu citu personu. Baznīcas laulību dokumentu parakstījuši: gleznotājs Luijs Bulanžē, arhitekts Šarls Roblēns un «namīpašnieks 2aks Domanžs». Tālāk citēšu kādu amizantu Pola Lakruā (bibliofila Žakoba) piezīmi:

«Par mūsu drauga Aleksandra Dimā kāzām ir daudz runāts. Mēs par tām nekā nevaram piebilst, vienīgi to, ka «Indriķa III» un «Antonija» autors brīvi atzinis civilkodeksa 165. paragrāfa derīgumu un, ja gribat., pat svētumu... Kā var atļauties nopelt vai kritizēt likumīgu laulību (runājot katķisma stilā), kuras noslēgšanai par lieciniekiem bijuši tautas izglītības ministrs un de Satobriāna kungs! Šie divi vārdi patiesi ir cienīgi rotāt literāta laulības ligumu. Šos divus vārdus var iztulkot arī šādi: «Jaunais cilvēk, jums, kas mūsu dienās esat pelnīti guvis vislielākos panākumus dramaturģijā, jums, dzejniek, romānist, ceļotāj, — arī jums jāpieņem pazemojošais klasiskā Himeneja jūgs, lai sasniegtu augstus amatus ministrijā un iekļūtu Akadēmijā!»

Tagad varam būt droši, ka Aleksandrs Dimā kungs kādā jaukā dienā noteikti kļūs par Franču akadēmijas pastāvīgo sekretāru un tautas izglītības ministru. Ar laulības sakramentu, ko sankcionējusi vipas augstība Francijas karaliene, var sasniegt it visu šajā zelta un civillistes valdonības laikmelā . . . Pils malrimoniomanija! , ..

Vilmēna, Satobriāna un Nodjē kungi (Šarlu Nodjē, šo asprātīgo franču vārdu mākslas pārstāvi, ja nemaldos, es atstāju Tešenera grāmatu tirgotavā) tātad pavadīja jauno pāri uz ne sevišķi svinīgo ceremoniju mērijā, bet uz neoficiālo ceremoniju baznīcā viņi aizsūtīja savā vietā citus lieciniekus. Šie jaunie liecinieki ari bija gudri un talantīgi cilvēki, kaut gan neietilpa akadēmiskajā ganāmpulkā.

Svētā Roka baznīcas kirē, kurš karaļa vārdā laulāja mūsu Aleksandru Dimā, bija sagatavojis apstākļiem piemērotu runu.

«Slavenais «Kristietības ģēnija» autor (kirē iesāka, pievērsdamies vienam no lieciniekiem, kas bija apdāvināts koloristu skolas gleznotājs) . . . un jūs, korektais un smalkais rakstniek, kas turat savās rokās franču valodas un tautas izglītības likteņus (viņš turpināja, pievērsdamies otram lieciniekam, kurš bija tikai labs arhitekts), kungi, jūs esat uzņēmušies cildenu un godājamu aizgādnību pār šo jauno neofitu, kas ir atnācis altāra pakājē izlūgties svētību savai laulībai! . .. utt. Un jums, jaunais cilvēk, es atkārtošu vārdus, kurus diženais bīskaps Remi ir teicis karalim Klovisam: «Noliec galvu, augstprātīgais sikambr, pielūdz to, ko esi dedzinājis, un sadedzini to, ko esi pielūdzis!» ... Kaut turpmāk jūsu spalva rakstītu tikai kristīgus, audzinošus un evaņģēliskus darbus! Atmetiet bīstamos teātra satraukumus, viltīgās kaislību sirēnas, sātana derdzīgās, tukšās izpriecas utt. Vikont de Satobriāna kungs un Vilmēna kungs (man žē), ka Šarls Nodjē kungs nav atnācis), jūs atbildat dieva un cilvēku priekšā par šī ķecerīgā romantisma dumpinieka literāro atgriešanu. Kļūstiet krusttēvi viņa nākamajām grāmatām un bērniem. To es viņam novēlu, mani dārgie brāļi iekš Kristus. Tā lai notiek!»

Svētā Roka baznīcas kirē kungs savu pārskatīšanos aptvēra tikai vēlāk, izlasīdams draudzes grāmatā liecinieku parakstus. Saimniecības vadītājai viņš stāstījis, ka zināmas aizdomas par šo qui pro quo^18 viņam gan modušās, kad viņš ievērojis, ka de Šatobriāna kungam ir «Jaunās Francijas» stilā apcirpta bārda un Vilmēna kungam rokās dzelteni cimdi par diviem frankiem piecdesmit santīmiem. Kirē vienīgais mierinājums ir atmiņas par Aleksandra Dimā pilnīgu atgriešanu no maldu ceļiem.»

Idai precības negāja labumā. Varbūt, tās viņai iedvesa pārāk stingru paļāvību uz laulības saišu nesaraujamību. Kāda anekdote, kas laikam ir apokrifa, vēstī, ka Ida gandrīz tūlīt pēc kāzām kļuvusi neuzticīga vīram un, kā jau parasts, ar vislabāko ģimenes draugu Rožē de Bo-vuāru, dzejnieku un dramaturgu, kurš bija septiņus gadus jaunāks par laulāto draugu. Bovuārs bija burvīgs.

«Cik koķets un ekscentrisks bija šis neprātis!» grāfiene Daša jūsmo par Bovuāru. «Cik jaukus dzejoļus viņš rakstīja un cik jau-jcas vakariņas sarīkoja! Viņš bija Anakreons un reizē Mecenāts. Viņš sacerēja romānus un atbalstīja māksliniekus. Katru rītu pie viņa saplūda bars autoru, kam nebija izdevēja, gleznotāju, kuriem nebija darbnīcu, un visus viņš, tiklīdz bija piecēlies, pieņēma un pamieloja ar kotletēm un šampanieti; ikviens no tiem aiziedams daudzināja, ka viņam piemītot savaidzināšanas talants . . .

Tanī laikā Bovuaram bija trīsdesmit tūkstoši livru gada rentes, viegls kabriolets, zirgu puisis, rikšotāji. . . Viņš visur dūrās acis ar saviem žilbi melnajiem matiem, izteiksmīgo seju un kņadu, kādu allaž sacēla ap sevi. Viņš valkāja zelta brokāta vestes un mājas tērpus. Divdesmit četru stundu laikā viņš vismaz trīs reizes mainīja tualeti. Katru dienu viņš nolietoja četrus pārus gaiši dzeltenu cimdu. Viņš nepalaida garām nevienu izrādi Operā, kur skraidīja no kulisēm uz skatītāju zāli un atpakaļ, lai visi viņu ievērotu, un meklēja dēkas. Vakarā viņš iegriezās visos teātros.. . Pusdienas viņš ēda Café de Paris, Café Anglais vai Rocher de Cancale restorānā, un tas viņu nemaz nekavēja turpat ierasties art uz vakariņām. Tā bija skurbinoša dzīve. Viņš bija neatvairāms . . .»

Kā gan Ida būtu spējusi viņu atvairīt?

Melānija Valdora un Melānija Serra uzņēma ļoti traģiski abu kopējā mīļākā likumīgās laulības.

Marsefina Debord-Valmora savam vīram 1840. gada 7, februāri: «Tu jau droši vien zini, ka Dimā apprecējies ar to resno jaunkundzi? Stāsta, ka laulības līgumu parakstījuši Satobriāns, Nodjē, Vilmēns un Lamartins! Dabūjusi to zināt, Serra kundze paģība. Viņa sūdzēsies tiesā, lai viņai atdod meitu. Bija atsteigusies ari Valdora kundze,

augstsirdīga prieka saviļņojumā domādama, ka Dimā precēsies ar kādu godīgu sievieti. Viņa nupat bija tam aizrakstījusi, ka «atviegloti uzelpojusi, uzzinādama, ka tas beidzot pārrāvis šo apkaunojošo sakaru». Vari pats spriest, kādu iespaidu šī vēstule būs atstājusi. Es no savas puses nekā nevaru piebilst. Viņš ir apprecējies — tas ir viss! ...»

Tēva laulības ar citu sievieti, nevis jaunā Aleksandra māti dēlam bija īsta drāma.

IV

KOMĒDIJAS

«Alķīmiķis» cieta neveiksmi; arī «Ruī Blā» neguva panākumus. Žanri noveco tāpat kā cilvēki. Drāma ago-nizēja.

«Ļoti žēl, taču nevaru noliegt,» rakstīja Teofils Gotjē, «ka esam nonākuši pie pilnīga pagrimuma; visur iespiedušās fabrikas metodes; lugu tagad darina gluži tāpat kā jaunu uzvalku; viens no līdzautoriem noņem aktierim mēru, otrs piegriež audumu, trešais sadiedz kopā gabalus, stila, valodas un cilvēka sirds pētīšanu uzskata par gluži lieku . . . Līdzstrādāšana daiļradē ir kaut kas aplams. . . Iedomājieties Prometeju, kas iedvesmas brīdī cīnās pret liju ar lēraud-cieto knābi, kurš tik labi prot trāpīt sirdī un aknās, — bet drosminiekam pretī, zodu atbalstījis delnā, apsēdies līdzautors, kas vēro šo cīņu un ar Kontē 45 zīmuli uz papīra lapiņas raksta piezīmes! . . .»

Instinktīvi nojauzdams publikas noskaņojumu, Dimā centās mainīt reģistru. Ja apdomā, tad patiesi liekas dīvaini, ka šis dzīvespriecīgais cilvēks biežāk rakstījis drūmas drāmas nekā gaišas komēdijas. Ja viņam piemita arī dotības iedvest šausmas, tad jo vairāk viņš spēja ielīksmot cilvēkus. Tuvojoties ceturtajam gadu desmitam, Dimā sāka rakstīt lugas Marivo garā, un Gotjē ar viņam raksturīgo gaišredzību izskaidroja Dimā talanta evolūciju šādi: «Komēdija nerodas agrā jaunībā, kas visu uzņem nopietni un dedzīgi aizraujas ... Ja Dimā kungs tagad pārtaisītu «Antoniju», tad Adele Dervē nemirtu un mīļākais, mierīgi stādījies priekšā vīram, uzspēlētu ar viņu partiju ekartē ... Jo ilgāk jūs dzīvojat, jo dziļākas skumjas jūs pārņem, un tad jūs rakstāt komēdijas ...»

1839. gadā Komedī-Fransēz uzveda Dimā komēdiju

«Belīla jaunkundze». Sentbēvs, kas nekad nebija izteicies atzinīgi par Dimā dramaturģiju, pēkšņi kļuva apbrīnojami vēlīgs:

«Kad autors bijis nomaldījies, kad viņš velti pūlējies ar poēzijas palīdzību izlikties diženāks, nekā ir patiesībā, tad mūs tiešām iepriecina viņa pēkšņie, spožie un viegli iegūtie panākumi, kuri atkal visu noliek īstajā vietā. Aleksandrs Dimā kungs ir autors, ko publika mīl, un tā sirsnīgi aplaudēja viņa spraigās un asprātīgās komēdijas izrādē... Kaut Dimā kungs arvien tēmētu kaut kur vidū starp mākoņiem un bulvāri, ne pārāk augsti, ne pārāk zemi. ..»

Franču teātra aktieri pievienojās Sentbēva domām.

— Jūs brīnišķīgi rakstāt komēdijas, — viņi teica Dimā.

— Vai jūs to nesakāt tāpēc, ka vienmēr esmu rakstījis drāmas?

«Belīla jaunkundze» pēc stila atgādina Marivo un Bomaršē komēdijas, kuras Dimā bija cītīgi lasījis un atdarināja veikli, bet ne tik graciozi. Pēc daudzajiem noziegumiem, pašnāvībām un dumpjiem bija patīkami atrasties gluži pretējā vidē, smalku, eleganti nekaunīgu švītu sabiedrībā, kuri prot bez asarām un vaimanām baudīt dzīvi. No XVIII gadsimta Dimā paturēja tikai trīs raksturīgas īpatnības: ērtu tikumu brīvību, izsmējīgu attieksmi pret uzticīgiem vīriem (vai sievām) un Baslīlijas grūtsirdīgās bēdas, kas pēc zobenu cīņas prieka sagaida uzvarētos.

«Belīla jaunkundzes» sižets ir diezgan sīks, toties pikants. Hercogs de Rišeljē, gadsimta lielākais netiklis, saderējis ar slaistu kompāniju, ka viņš iegūs pirmo sievieti, jaunavu vai atraitni, kas ienāks šajā galerijā, un jau tanī pašā vakarā, pusnakts stundā, daiļava pieņems viņu savā guļamistabā. Šinī mirklī tiek pieteikta marķīze de Prī, Burbonu hercoga mīļākā.

— O, kungi, šī dāma neskaitās, — Rišeljē saka. — Es jau negribu jūs apzagt.

Tad galerijas galā parādās de Belīla jaunkundze, kas atbraukusi izlūgties, lai favorīte parūpējas par viņas tēvu, kas ieslodzīts Bastīlijā. Jaunais kavalieris d'Obinjī tūlīt uzņemas noslēgt derības ar Rišeljē:

-— Pēc trim dienām apprecēšu to, kurai Rišeljē kungs domā šovakar laupīt godu. Galvoju par šo jaunavu.

Šķēpi ir krustoti.

Otrā cēlienā marķīze de Prī, kas ņēmusi savā aizgādībā meiteni, aizsūta viņu karietē uz Bastīliju, kur viņa satiksies ar tēvu. Favorīte ieslēdzas de Belīla jaunkundzes istabā un tumsā gaida ierodamies pārāk uzņēmīgo Rišeljē. «Īstenībā nav iespējams,» raksta Sentbēvs, «ka hercogs, kas taustīdamies dodas uz maigā upura pusi, gandrīz tūlīt pat nepamanītu kļūdīšanos vai villu ... Es ļoti atvainojos, bet te literārā jautājuma pamatā ir fizioloģisks jautājums . . . Nudien savādi: mēs esam nonākuši tik tālu, ka vajag, lai spriestu par dramatiska sacerējuma patiesīgumu, gandrīz vai pētīt tiesu medicīnas atgadījumus; es pie tā nepakavēšos; publika darīja tāpat . . .» Teātrī publika notic visam, it īpaši neticamajam. Skatītāji labprāt pieļāva, ka Rišeljē, pavadījis nakti ar de Prī kundzi, domā, ka ir pavedis jaunavu. Tātad hercogs, pilnīgi pārliecināts par savu taisnību, aizsūta zīmīti kavalierim d'Obinjī, paziņodams, ka derības laimējis.

Līdz šim mēs esam Marivo vai pat drīzāk Krebijona atmosfērā. «Taču mēs nedrīkstam aizmirst, ka mums ir darīšana ar Dimā, ar lielo kaislību uzkurinātāju.» Ar mūsu Dimā, kurš vairāk par visu mīl dramatismu un kurā mājo veselīga tautas morāle. Paliesību sakot, viņš pats savā mūžā ir laupījis nevainību ne vienai vien jaunavai, taču uz skatuves nopeļ netikumu un, sākot no trešā cēliena, komismam piejauc patētiku. Izskaidrošanās ainā kavalieris d'Obinjī, kas joprojām mīl savu līgavu, pārmet viņai neuzticību; meitene nespēj attaisnoties, jo ir devusi zvērestu, ka nevienam nekā neizpaudīs par braucienu uz Bastīliju, un tātad nevar pateikt, kur pavadījusi nakti. Aina, kurā Rišeljē, būdams pārliecināts, ka runā ar dēkas līdzdalībnieci, muļķīgā pašapmierinātībā atgādina Gabrielai de Belīlai par jauko nakti, galīgi nostiprinot kavalierī d'Obinjī pārliecību, ka viņa aizdomas ir dibinātas. Gabrielas izmisums:

— Dievs, ak dievs! Esi man žēlīgs!

Derības kļūst par mocībām. Tālāk un līdz pašai pēdējai ainai komēdija pēkšņi pārvēršas par drāmu, kādas izrādīja Portsenmartēna teātri. Galu galā viss beidzas

ar komēdiju, un jautrais atrisinājums iepriecina jo vairāk tāpēc, ka nāk pilnīgi negaidīts. Hercogs de Rišeljē, kam marķīze atvērusi acis, atsteidzas laikā, lai pagūlu visus nomierināt. Pēdējais vārds ir kavalierim d'Obinjī, kas svinīgi stāda priekšā:

— De Belīla jaunkundze — mana sieva. Hercogs de Rišeljē — mans labākais draugs.

Sentbēvs dzēlīgi piebilst, ka «hercogs droši vien pavīpsnāja par šo labākā drauga atestātu, ko viņam piešķīra saderināšanās brīdī; varbūt drāmai derētu pievienot īsu un tīri komisku cēlienu ar nosaukumu «Pēc diviem gadiem . . .» Lai to uzrakstītu, Rožē de Bovuārs bulu bijis ļoti piemērots līdzautors. Taču arī tāpat komēdija guva skaļus panākumus. Tanī pēdējo reizi triumfēja Marsa jaunkundze, kas sešdesmit gadu vecumā tēloja Gabrielas lomu aizkustinoši un pat naivi. Jaunība teātrī ir rakstura jautājums. Firmēns, kas bija bijis Dimā pirmais draugs Komedi-Fransēz teātrī, iedzīvināja hercoga de Rišeljē tēlu ar aristokrātisku augstprātību. īsi sakot, tā bija burvīga izrāde.

Panākumu iedrošināts, Dimā atkārtojās. 1841. gadā viņš nodeva teātrim lugu «Laulība Luija XV laikos»; «tās sižets nav jauns — kā autors pats izteicās, — bet ar asprātīgām detaļām to varēja atkārtot». Tas ir senais stāsts par diviem jauniešiem, kurus vecāki saprecinājuši un kuri pēc kopīgas vienošanās izšķiras, bet tad atzisl, ka ir kļūdījušies, un pamet viens savu metresi, otra — pielūdzēju, kurus bija iedomājušies mīlam, un atgriežas viens pie otra, šoreiz aiz abpusējas mīlestības.

Komēdiju «Sensīras^46 audzēknes» (1843. g.) uzņēma daudz nelabvēlīgāk. «Šī, tāpat kā visas Dimā lugas,» Sentbēvs rakstīja Žislam Olivjē'17, «ir diezgan spraiga, aizraujoša, pa pusei pat uzjautrinoša, bet to sagandē nenobeigtība, paviršība, vulgaritāte. Vai varat iedomāties, ka de Mentenona kundzes audzēkne runātu kā lo-rete no Heldera ielas? ... Skatoties Dimā sacerējumus, mēs mēdzām iesaukties: «Cik žēl!» Tagad sāku domāt, ka esam maldījušies; viņš ir viens no tiem cilvēkiem, kuri nekad nebūtu spējīgi sasniegt sevišķus augstumus un radīt nopietnus mākslas darbus. Mēs uzskatījām, ka

viņš neprātīgi izšķiež savas dotības, bet īstenībā viņš tās ir pilnīgi realizējis, turklāt vēl sev par labu vedinādams mūs spriedelēt, ka spēj radīt kaut ko vērtīgāku, kaut gan īstenībā nekādā ziņā nav uz to spējīgs . ..» Žils Žanēns lugai uzbruka ar putām uz lūpām: «Ja arī turpmāk uzvedīs tik nožēlojamus draņķus, tad Franču teātri vajadzēs taisīt ciet. . . Pirms premjeras malu malās runāja: «Tur tik būs ko redzēt! Tur nu būs ko dzirdēt!» Cik daudz trokšņa par neko . . .»

Dimā kļuva dusmīgs un, pēc dabas būdams labsirdīgs cilvēks, atbildēja neveikli. Ļaunprātības nebija viņa stiprā puse; gribēdams būt nežēlīgs, viņš bija vienkārši pliekans, atgādinādams sen pagājušus notikumus, kam nebija nekāda sakara ar pašreizējo atgadījumu. Dimā pieminēja to laiku, kad Žanēns bija dzīvojis Madamas ielā vienā mājā ar Arelu un Žorža jaunkundzi un bijis šajā ģimenē trešais loceklis, nemaz netraucēdams šī pāra labo saskaņu. Bezgaumīgs sarkasms.

Viens no Žanēna pārmērīgā asuma iemesliem bija tas, ka tieši tobrīd Dimā ļoti centās iekļūt Franču akadēmijā. Viktora Igo ievēlēšana modināja cerības visos romantisma skolas pārstāvjos. Pats Igo arī tā domāja: «Akadēmijas, tāpat kā viss pārējais, piederēs jaunajai paaudzei. Pagaidām es būšu dzīvā plaisa, pa kuru jau šodien ieplūst jaunās idejas un rīt ienāks jauni cilvēki.» Kuri cilvēki? Igo domāja par Viņjī, Dimā, Balzaku un pat par savu ienaidnieku Sentbēvu, jo bija cēlsirdīgs. Dimā domāja tikai par Dimā. Jau 1839. gadā, pēc «Be-liia jaunkundzes» panākumiem, viņš bija aizrakstījis «Revue des Deux Mondes» direktoram Fransuā Bulo-zam: «Parunājiet par mani savā žurnālā sakarā ar ievēlēšanu Akadēmijā un izpaudiet izbrīnu, ka es neesmu kandidātu sarakstā, bet Anselo^48 ir...» 1841. gada 15. janvārī: «Ieminieties par mani savā žurnālā pirms vēlēšanām Akadēmijā. Es gan neesmu kandidātu sarakstā, bet man šķiet, ka visi par to brīnās . . .»

Pēc Igo ievēlēšanas Dimā griezās pie sava vecā drauga Nodjē, kas jau sen bija Akadēmijas loceklis: «Kā Jūs domājat — vai patlaban man būtu izdevība iekļūt Akadēmijā? Igo nupat ir ievēlēts. Gandrīz visi viņa draugi ir arī mani draugi... Ja redzēsiet, ka situācija ir izde-

viga, tad uzkāpiet akadēmiskajā tribīnē un manā vārdā pasakiet saviem godājamajiem kolēģiem, ka mana karstākā vēlēšanās ir būt viņu vidū . . . Galu galā pastāstiet par mani visu labo, ko jūs domājat, un pat to, ko nedomājat . . .» Taču Aleksandram Dimā nekad neizdevās iekļūt pa šīm durvīm. Tāpat kā Balzakam. Bet Balzaks nomira jaunāks. Dimā nodzīvoja līdz sešdesmit astoņu gadu vecumam, tomēr netika ievēlēts.

«Tātad slava arī var kļūt par kavēkli?» dziļi sašutusi, jautāja Delfine de Žirardēna. «Kāpēc talantīgiem un slaveniem cilvēkiem ir tik grūti sasniegt mērķi? Vai tad tas ir noziegums, ka autors iemantojis atzinību? .. . Balzaks un Aleksandrs Dimā uzraksta piecpadsmit līdz astoņpadsmit sējumu gadā; to viņiem nevar piedot. — Tie taču ir lieliski romāni! — Tas nav attaisnojums; to ir par daudz. — Bet tie gūst ārkārtīgu piekrišanu! — Jo ļaunāk: lai viņi uzraksta vienu pašu mazītiņu un viduvēju romāniņu, ko neviens nelasa, tad varēs padomāt. — Pārāk liela bagāža ir šķērslis; Akadēmijā ir tādi noteikumi kā Tilēriju dārzā: tur nelaiž iekšā tos, kam ir pārāk lieli saiņi...»

Īstenībā Akadēmiju nebiedēja Dimā milzīgā literārā bagāža. Viktors Igo, ko tā bija uzņēmusi, arī bija ražīgs autors. Akadēmija baidījās no skandāliem, un Dimā, kas bija visbohēmiskākais bohēmietis, varēja piedzīvot grūtas dienas. Divi ārlaulības bērni, ķildīgas mīļākās, milzīgi parādi ... Ja arī viņš nopelnīja daudz naudas, tad izdeva vienmēr vairāk.

— Es nekad nevienam neesmu atteicies iedot naudu, — viņš dažkārt sacīja, — izņemot savus kreditorus.

Kādu dienu viņam palūdza divdesmit frankus, tika vākti ziedojumi, lai sarīkotu pieklājīgas bēres kādam trūkumā mirušam tiesu izpildītājam.

— Te jums būs četrdesmit franku. Apbediet divus tiesu izpildītājus!

Tie visi, protams, bija tikai joki, taču oficiālajās aprindās šādus jokus nemīl. «Dimā ir burvīgs,» par viņu mēdza sacīt, «bet viņš nav nopietns.» Francijā cilvēku, kas nenes galvu kā svētā sakramenta šķīvi, var uzskatīt par amizantu, bet viņu neciena. Priekšroka ir garlaicīgumam.

PAZUDUŠAIS TĒVS

Kopš Dimā bija apprecējies ar Idu, attiecības starp tēvu un dēlu neuzlabojās. Tēva mīlestība pret dēlu bija pastāvīga, bet pavirša; dēla sirsnīgā pieķeršanās tēvam reizēm mijās ar īgnuma uzliesmojumiem. Nebija iespējams nemīlēt un neapbrīnot jautro biedru, bet pagāja ilgs laiks, iekams dēls pierada pie tēva neprātībām. Ne sevišķi spoži nobeidzis mācības, Dimā-dēls laiku pa laikam mēģināja dzīvot tēva mājās. Tur viņš atrada ne visai audzinošus piemērus. «Dēls, ja cilvēkam ir tas gods valkāt Dimā vārdu,» tēvs svinīgi sacīja, «tad jādzīvo plaši, pusdienas jāēd Cate de Paris un nav jāatsakās ne no vienas izpriecas ...»

Jauneklis, pat ja viņš pēc dabas un audzināšanas ir tikumīgs, nespēj pretoties izpriecu vilinājumiem. Vēlāk Dimā-dēls rakstīja: «Es nodevos šādai dzīvei drīzāk aiz bezrūpības, aiz atdarināšanas tieksmes un laiskuma nekā aiz īstas patikas.» Un citur: «Man nesagādāja prieka šīs seklās izpriecas. Es vairāk vēroju nekā aizrāvos ar brāzmaino uzdzīvi.» Daudzi smīnēja «par šo diezgan piedauzīgo tēva un dēla biedriskumu kopīgos dēku meklējumos . .. Viņi viens otram uzticēja savus mīlestības noslēpumus, maksāja no kopēja maka un izšķieda naudu neskaitīdami.» Dažs labs tomēr nopēla tēvu, kurš «atdeva dēlam savus vecos apavus un savas vecās mīļākās».

Dimā-dēls, gan neatzīdams par pareizu baudkāro un grezno dzīves veidu tēva mājās, kādu laiku tomēr tanī piedalījās: «Astoņpadsmit gadu vecs es tiku iegremdēts līdz kaklam tanī, ko es nosauktu par mūsdienu dzīves pagānismu . . . Protams, es nedzīvoju kā svētais, ja neņem vērā svētā Augustīna agro jaunību^49...» Dimā-dēls bieži apmeklēja prieka meitas, tādu tanī laikā bija daudz, un netrūka arī ļoti valdzinošu. Astoņpadsmit gadu vecumā viņam bija «pirmais romāns ar precētu sievieti». Vēstulē majoram Rivjēram (1871. gada 11. aprīlī) viņš atceras šo mīlas dēku:

«. . . Iedomājieties (tas man iešāvās prātā, kad datēju šo vēstuli), ka šodien, šajā stundā, kad Jums rakstu (pustrijos), aprit divdesmit astoņi gadi, kopš daiļā Pradjē kundze^50, kas man pa daļai noderēja par prototipu Klemanso kundzei, ieradās pie manis pirmo reizi, tērpusies ar ziedu pušķiem izšūtā baltā zīdā, ar tādu pašu šalli ap pleciem un risa salmu cêpurïti galvā. Man bija astoņpadsmit gadu. Nupat biju beidzis kolēžu. Pirmo reizi pār mana vecpuiša dzīvoklīša slieksni spēra kāju viena no tām, kuras mēdz dēvēt par sabiedrības dāmām. Viņa bija ļoti daiļa: zelta mati, salira acis, pērļu zobi, rožu pirkstiņi .. . Laiku viņa velti nezaudēja un izģērbās pilnīgi kaila, tas nozīmē, ka viņai nepiemita lizisku trūkumu un kautrības... Jā, es labprāt gribētu vēlreiz piedzīvot to dienu .. ,»

Vecpuiša dzīvoklis, elegantas mīļākās, Calé Anglais — tāda dzīve maksāja dārgi. Arī Dimā-dēls taisīja parādus. Kad viņš sāka par tiem raizēties, tēvs, kam itin labi būtu paticis izmantot Aleksandra Otrā topošo talantu, viņu pamācīja: «Strādā, un tu varēsi parādus nomaksāt. Kāpēc tu negribi kļūt par manu līdzstrādnieku? Vari man ticēt, tas ir ļoti viegli; ļauj tikai man rīkoties!» Aleksandram Otrajam bija citādi godkārīgi nodomi. Pietauvoties tēvam un slīdēt šā varenā kuģa fos-forizējošajā ķīļūdenī — nē, tas dēlam šķita par maz. Pieredzējis tēva žilbinošos panākumus, dēls alka triumfēt patstāvīgi. Viņš vēl nezināja, ko rakstīs un vai vispār rakstīs (slavu varēja gūt arī citās jomās), taču tērzēja jau īsti spoži un asprātīgi, un tēvs, kas lepojās ar jauno Dimā, labprāt citēja viņa izteicienus. Pēc Pon-sāra «Šarlotes Kordē» nolasīšanas Aleksandrs Otrais pateica:

Viņš bojā aizgāja. Ak debess! Tādu sodu!

Pat novannoties lemts tam nebija ar godu.

Šis skolnieciskais distihs sajūsmināja Aleksandru Pirmo.

Dēlam nepiemita tēva familiaritāte attieksmēs ar cilvēkiem.

— Dārgais, «Antonija» autoru es uzrunāju ar «tu», bet jums saku «jūs»! Tas taču ir smieklīgi! To vajag izlabot.

— Pareizi, — jaunais Dimā atbildēja. — Jums vajag manu tēvu uzrunāt ar «jūs».

Šad tad starp abiem vīriešiem iedegās ķilda Idas dēļ;

viņai bija izdevies pilnīgi iekarot savu pameitu Mariju, bet padēla simpātijas iemantot viņa pūlējās velti. Dimā-tēvs aizbilda par savu laulāto draudzeni.

Dimā-lēvs Dimā-dēlam: «Draudziņ, Tu maldies, jo esmu panācis — pareizāk sakot, pieprasījis — vēl vairāk. Dimā kundze Tev rakstīs un uzaicinās Tevi ierasties, kad pie mums būs viesos draugi. Tā Tu ienāksi manā īstajā mājā, iepazīsi, kas ir mani draugi, — ar to būs izlabota Tava ilgā prombūtne un nākotnē viss nokārtosies. Skūpstu Tevi. Vai redzēšu Tevi šovakar?»

Tēvs sniedza padomus arī dzīves ceļa izvēlē:

«Mīļo zēn, Tava vēstule mazliet nomierināja mani attiecībā uz finansiālo un morālo jautājumu, bet ne mazāko mierinājumu tā man nesniedza par Tavu nākotni. Tu pats esi izvēlējies sev nākotni garīgā darba laukā, taču neviena vieta nevar atbilst tām prasībām, kuras gan aiz manas, gan arī aiz Tavas vainas Tev izvērtušās par ieradumiem.

Katra slava izpaužas naudā, bet nauda patiešām tikai seko slavai. Vai Tu domā, ka, likdamies gulēt rītausmā un pieceldamies divos trijos pēc pusdienas, vakardienas nepatikšanu vai rītdienas bažu nomākts, Tu spēsi atlicināt pietiekami daudz laika pārdomām, lai varētu kaut ko labi veikt? Veikt kaut ko šā tā ir par maz; vajag veikt labi. Ar to nepietiek, ka Tev maksā, Tev vajag arī nopelnīt. Pastrādā gadu, divus vai trīs. Pēc tam kad būsi nostiprinājis pamatu zem kājām, varēsi darīt, ko un kā gribēsi...»

1844. gadā Aleksandrs Otrais, vairs nespēdams paciest Dimā kundzi, lūdza naudu ceļojumam. Tēvs sākumā pretojās; viņam patika paturēt savā tuvumā skaisto, asprātīgo jaunekli. Aleksandrs Pirmais mēģināja atrunāt dēlu no šī nodoma:

«Draugs, atbildēšu Tev, kā Tu pats lūdzi, ar vēstuli, turklāt garu. Tu zini, ka Dimā kundze ir mana sieva tikai vārda pēc, turpretī Tu tiešām esi mans dēls; un ne tikai mans dēls, bet gandrīz vienīgais prieks un mierinājums, kāds man ir.

Tu gribi braukt uz Itāliju vai uz Spāniju. Nemaz nerunāšu par to, ka tā no Tavas puses būs šausmīga nepateicība, ja Tu mani pametīsi vienu starp jaudīm, kurus es nemīlu un ar kuriem mani saista tikai sabiedriskas attiecības. Bet kāda nākotne Tevi gaida Itālijā vai Āfrikā? Ja runa ir par vienkāršu ceļojumu, kurā Tu gribi doties, tad ir labi. Un tomēr man šķiet, ka Tu varētu pagaidīt, kamēr mums būtu iespējams aizceļot abiem kopā.

Tu saki, ka Tev Parīzē esot muļķīgs un pazemojošs stāvoklis ... Paskaidro, lūdzu, — kādā ziņā? Tu esi mans vienīgais draugs. Visi tā pieraduši redzēt mūs vienmēr kopā, ka vairs nešķir mūsu abu

vārdus. Ja Tevi kaut kur gaida nākotne, tad tikai Parīzē. Strādā nopietni, raksti, un pēc gada vai diviem Tu nopelnīsi desmittūkstoš franku gadā. Es tur nesaredzu nekā muļķīga, nedz pazemojoša. Galu galā Tu taču zini, ka to cilvēku labā, kuri ir ap mani un par kuru labklājību esmu uzņēmies atbildību dieva priekšā, es aizvien esmu bijis gatavs nest visus iespējamos morālos upurus un darišu tā, kā Tu gribēsi. Citādi Tu kādu dienu, ja būsi nelaimīgs, varēsi man pārmest, ka esmu Tevi novirzījis no ceļa, kuru Tu biji izvēlējies, un domāt, ka esmu Tevi upurējis egoistiskai tēva mīlestībai, vienīgajai un pēdējai mīlestībai, kura vēl palikusi manā sirdī un kuru Tu savukārt pievilsi, tāpat kā pievīluši pārējie.

Varbūt Tu vēlētos kaut ko citu? Vai negribi dabūt Parīzē vietu kādā bibliotēkā, kur Tu kļūtu gandrīz pilnīgi neatkarīgs? Tikai apsver, vai Tev, kas esi pieradis būt kungs par savu laiku, pietiks izturības upurēt četras stundas dienā darbam kancelejā?

īsi sakot, saproti vienu: šķirties no Dimā kundzes es varu tikai garīgi,- oficiāla laulības šķiršana pārāk ieinteresētu publiku, un tas man būtu ļoti nepatīkami, tātad ir neiespējami. Turklāt, manuprāt, ir ļoti nepareizi un netaisni, ka Tu, kam pieder visa mana mīlestība un sirsnība, nāc un saki: «Izvēlies starp mani un viņu, kurai nav nekā no tā visa un ir tikai brīva rīcība ar tavu naudu.» Tas ir aplami, ka Tu par visiem šiem jautājumiem negribi aprunāties ar mani tieši. Gaidīšu Tevi līdz trim. Tu skaidri redzi, ka es pilnīgi piederu Tev, turpretī Tu man tikai pa pusei. . .»

Tā kā dēls neatlaidīgi tīkoja aizbraukt no Parīzes, tēvs viņu aizsūtīja uz ilgāku laiku uz Maršēju, kur pats bija ieguvis labus draugus. Tur bija patīkama literārā vide: dzejnieks Žozefs Oltāns, cēlies no senas marse-ļiešu ģimenes, untumainais un ekscentriskais Žozefs Mērī, bibliotekārs un rakstnieks, un Maltā dzimusī lēdija Sūzana Greiga, kurai bija salons Senfereola ielā. Jaunais Dimā iekaroja Marseļā daudzu sirdis. Otrāns uzrakstīja viņam šādu veltījumu:

Kad ieradies pie mums, vēl būdams dzejnieks zaļš,

Un priekšā stādījies, — tev pretī steidza skaļš Un jūsmīgs apsveikums un vērās visas durvis.

Mēs brīna jautājām — kāds meistarisks burvis Gan tevi veidojis? Bij jaunais draugs tik cēls,

Ka tūdaļ atzinām: cik tēvam līdzīgs dēls!

Mums šķila: kļuvis jauns, tēvs apciemot mūs nācis,

Tas bija viņa prāts, kas dzirkstīja tev acīs;

Tā viņa gaita bij un balss, un viņa skats,

Ar vārdu sakot, tu — tas bija dzīvs viņš pats!

Un kurš šai kopijai, kas modelim tik tuva,

Ka visu apbrīnu un mīlestību guva,

Gan tobrīd nelika vēl velējis no sirds:

Sī lielā līdzība lai laiku laikos mirdz!

Aleksandrs Pirmais iztālēm gādīgi sekoja dēla gailam, sūtīja viņam naudu, kas arī ir galvenais pat pazudušo tēvu uzdevums, un piedāvāja iespējas pašam kaut ko nopelnīt. Dimā-tēvam bija lūgts uzrakstīt nelielu sacerējumu par Versaju. Kāpēc dēls nevarētu uzņemties šo darbu? . . . Tēvs viņam aizsūtītu vajadzīgās grāmatas, izziņas un plānu. Šis garlaicīgais un sīkais pasūtījums tomēr nepatika godkārīgajam jauneklim, kas sacerēja dzejoļus, rakstīja romānu un lenca daiļu aktrisi, kura bija ieradusies uz viesizrādēm Marseļā. Kad viņa atgriezās Parīzē, Dimā-dēls viņai sekoja un pēc tam pavēstīja Žozefam Mērī par savas dēkas beigām. Šo vēstuli ir vērts citēt, jo tā lieliski raksturo jauno Dimā.

Aleksandrs Dimā-dēls Žozefam Mērī 1844. gada 18. oktobri. «Dārgais, jaukais Mērī, ja Jūsu istabā logs ir atvērts, manā tas ir ciet, toties man karamā iekurta uguns, «jo nesilda Feba uguns», kā būtu teicis mūsu draugs Delils. Patlaban esmu, kā Jūs mēdzat sacīt, pilnīgi iegrimis Luijā XV un jau pāris nedēju skumstu.

Vai atceraties to dienu, kad es aizbraucu uz Lionu un atgriezos, dabūjis vēl vienu saules dūrienu un zaudējis vēl vienu aizrautību? Kad Jums izstāstīju savu piedzīvojumu, Jūs apgalvojāt, ka es esot rīkojies gudri un pierādījis tik lielu gribas spēku, kāda Jums nebūtu bijis. Dārgais draugs, tad tagad nu esmu izdarījis kaut ko daudz pārāku.

Nesen tēvs man ļoti saprātīgi ieteica šķirties no tās, kuras dēļ biju attraucis uz Parizi, taču man nebija nekāda iegansta un, izrādījās, grūti sekot šim padomam. Beidzot jaunā, interesantā būtne, kas Jūsu laipnajā pilsētā bija izturējusies pret mani tik pretimnākoši, izsacīja man šādus ievērības cienīgus vārdus: «Baidos, ka mūsu sakara dē/ man var iznākt saskriešanās ar Tavu tēvu teātri. Gribot negribot es iztērēju vairāk naudas, nekā Tu man vari dot, pat ja Tu pats ierobežotos. Nesatiksimies vairs. Zvēru Tev, ka Tu nekā nevari man pārmest.»

Neliku divreiz sev to sacīt un kopš divām nedēļām neesmu spēris kāju pār viņas dzīvokļa slieksni. Viņa jau nākamajā dienā no rīta lidz vakaram skrēja man pakal, apmeklēja manus draugus, sūtīja tos pie manis, dažādi centās panākt izlīgumu — es it neko neatbildēju, bet, kad paliku vienatnē, lēju karstas asaras. Galu galā mēs abi nomierinājāmies. Pagājušajā svētdienā viņa atnāca pie manis, es biju mājās. Likdama saprast, ka viņa gan dzīvojot ar kādu citu, kuru uzskatot par savu vīru, bet kurš viņai vajadzīgs tikai naudas dēļ, ši mīļā būtne atzinās, ka ar lielāko prieku turpinātu agrākos sakarus ar saviem Marseļas draugiem.

Tad es satvēru viņas rokas, godbijīgi tās noskūpstīju un ieteicu neapmeklēt mani bieži, jo viņa kompromitētos veltīgi. Brālīgi aizvadīju viņu līdz durvīm, par spīti pāris asarām, kuras iemirdzējās viņas lielajās zilajās acīs, kas staro no Zimnāza skatuves, un neviens

brālis ar māsu nav bijuši tik šķisti kā mēs abi. Vakar, tas ir, ceturtdien, viņa atkal bija atnākusi, es par laimi biju aizgājis uz zirgu skriešanās sacīkstēm. Tādi, draugs, ir jaunākie notikumi. Tie man Jums bija jāizstāsta, jo Jūsu tuvumā tas viss iesākās.

Tagad es vairs pārāk nesēroju. Strādāju, pašsajūta ir laba, un, kad atceros Marseļu, kas atgadās diezgan bieži, tad vairāk domāju par māju Muzeja ielā nekā par dzīvokli Pali ielā 73. Atzīšos tomēr, ka brīžiem sirds man sažņaudzas. Jūs, protams, atminaties, cik amizanti un jauki tas viss iesākās! Jā, jā! Redzu, kā Jūs pavīpsnājat, lasot šīs rindas. Jūs nodomājat: «Arī es esmu visu to pārdzīvojis! Es skaidri zināju, kā tas beigsies,» — un tieši tāpēc, ka ari es to zināju, reizēm es Jums stāstīju par šī romāna sākumu, bet nekad nerunāju par tā nākotni.

Jā, mīļais, labais draugs, pavēstīšu Jums ievērojamu jaunumu! Dimā nams ir sabrukuma priekšvakarā. Laulātie draugi taisās šķirties kā Ābrams un Agare, taču iemesls nebūs neauglība,[19] man šķiet, drīz vien Jūs redzēsiet, ka viena resna sieviete dosies cauri Mar-seļai, braucot uz Itāliju, lai tur paliktu dzīvot uz visiem laikiem. Tas man patīk itin labi. Par mums varu pateikt, ka nākamajā gadā ceļosim uz Ķīnu un pa ceļam paņemsim līdzi Mērī, Tādi ir mūsu jaunākie piedzīvojumi un nodomi.. .»

Dimā-dēls izsakās diezgan ciniski par sievieti, ko brīdi bija mīlējis. Ja arī jauneklis vēl atvilgst un nobirdina pa asarai, dresētājs jau savicina pātagu.

Dimā laulība toreiz tiešām piedzīvoja sabrukumu. Jau pirms vairākiem gadiem Ida Florencē bija savaldzinājusi kādu dižciltīgu itālieti Edoardo Abatu, divpadsmito firstu Villafranku, Salaparutas hercogu, Spānijas pirmās pakāpes grandu, Monreālas firstu, Saponaras hercogu, Santa Lučias marķīzu, Mastras baronu, Mirijas, Man-džiavakas, Viagrandes un citu īpašumu senjoru . . . Go-tas almanahs, kas ar titulu autentiskumu nejoko, ierindojis Edoardo de Villafranku (1818—1898) visgaišāko augstību rangā. Kā svētās impērijas firsts un Palatinas grāfs viņš bija mantojis tiesības (teorētiski) kaldināt monētas.

Būdams tik daudzu lēņu vienīgais mantinieks, Villa-franka bija izpildījis savu muižnieka pienākumu: jauns apprecējies, viņš bija radījis vienīgo dēlu, ko nokristīja par Džuzepi Frančesko Paolo Gaspari Baltazaru. Pēc tam, atstājis māti ar dēlu Palermā, viņš pats bija pārcēlies uz pussalu, kur dzīvoja brīžiem Romā, brīžiem

Florencē ar Aleksandra Dimā kundzi. ŠI dāma bija septiņus gadus vecāka par savu mīļāko un desmit gadus vecāka par pamesto firstieni. Toties viņa bija no tām sievietēm, kuras, iekarojušas kāda vīrieša sirdi, prata to noturēt. ŠI aktrise, kurai piemita viss parīziešu burvīgums, nebija muļķe. Viņas veselīgais saprāts savaldzināja sicīlieti.

Kopš 1840. gada viņa ik gadu dažus mēnešus pavadīja Florencē, kur viņai bieži pievienojās arī Dimā, ko šī dalīšanās nemaz neuztrauca. Pēc tam viņa atgriezās Parīzē, kur iznesīgi un graciozi vadīja marķīza de la Paijetrī māju.

Ida Dimā Teotilam Gotjē (1843. g.j: «Dārgais dzejniek, kā piedāvāt parastu tasi tējas Jums, kas pārtiekat no oleandra ziedlapu skūpstiem? Ja Jums tomēr labpatiktu uz bridi nokāpt no Jūsu skaistās Spānijas^20 zilajiem padebešiem, tad Jūs atradīsiet trešdienas vakarā mūs mājās dažu vairāk vai mazāk asprātīgu draugu sabiedrībā, un pacentīsimies garlaikoties, cik vien maz iespējams. Ar sirsnīgiem sveicieniem. . .»

Starp Idu un Dimā-dēlu norisinājās nemitīga ciņa: kurš no viņiem valdīs pār Dimā-tēvu? Tanī laikā, kad jaunais Aleksandrs uzturējās Marseļā, viņa brālēns Alfrēds Lateljē, Aleksandrīnes Emē^21 dēls, kas strādāja par sekretāru Dimā-tēvam, bija aicinājis jaunekli atpakaļ uz Parīzi:

«Tava pārāk ieilgusī uzturēšanās Marseļā var Tev ļoti kaitēt. Tavs tēvs ir labsirdīgs, pārāk labsirdīgs, bet, ja Tevis te nav, lai līdzsvarotu cilu personu ietekmi, tad vēlāk Tev var nākties to ļoti nožēlot... Saku Tev to kā brālēns un draugs un kā cilvēks, kas redz diendienā, ka tas viss norisinās. Tagad labākais būtu, ja Tu, krietni izklaidējies Marseļā, atgrieztos Parizē. Apdomā, ka Tev jau ir divdesmit gadu un Tev jāstājas darbā. Tavs tēvs arī tāpat iesāka, un tas viņu nekavēja kļūt par to, kas viņš ir šodien. . .»

1844. gadā laulātie draugi labprātīgi šķīrās. Ida gribēja dzīvot ar savu firstu; Dimā, kuram viņa bija pagalam apnikusi, ar lielāko prieku piekrita. 1844. gada 15. oktobrī noslēgtajā līgumā Dimā apsolīja viņai mak-

Zorža jaunkundze

Marija Dorvala Marionas Delormas loma

sāt ik gadu tūkstoš divsimt franku rentes plus trīstūkstoš franku «karietei». Viņš pat piedāvājās atpirkt par fantastisku summu — deviņtūkstoš frankiem citronkoka guļamistabas iekārtu.

Uz papīra Dimā devīgums ir iespaidīgs. Ar ko viņš riskēja? Nebija taču grūti izdāļāt neesošas rentes un rakstiski piešķirt pensijas, kas izmaksājamas ar procentiem no tukša bankas konta! Ida labāk par jebkuru citu zināja, ka savu pūru (simt divdesmit tūkstošu franku zeltā) viņa atpakaļ nedabūs. Nākotne viņai bija pie Villafrankas sāniem.

Faktiska šķiršanās, bez formalitātēm. Dimā izturas bruņnieciski pret sievieti, kura valkā viņa vārdu. Kad Ida pavisam aizbrauc uz Itāliju, viņš dod tai līdzi Francijas sūtnim adresētu vēstuli, sirsnīgā tonī uzrakstītu vēstuli, kurā pat starp rindām nevar izlasīt, ka šis ceļojums ir galīga šķiršanās un ka šī slavenā ģimene izirusi. Marķīzs de la Paijetrī, kam Idas rīcība ir gluži vienaldzīga, bet kas pret aristokrātiju jūt bijīgu cieņu, uzskata, ka marķīze atradusi patiesi viņa cienīgu pēcteci.

Dimā tiešām bija apmierināts par atgūto brīvību. Kaut arī Ida nebija greizsirdīga, tomēr viņa ar pilnām tiesībām bija aizņēmusi ģimenes māju un kavējusi tanī no-mitināt pašreizējo favorīti. Dimā priekšstatā laime bija klusa, atsevišķa istaba; nekrāsots koka galds; milzīga kaudze gaišzila papīra; darbs desmit līdz divpadsmit stundu dienā; izklaidēšanās pēc — jauna un dedzīga sieviete; dēls un meita, kurus viņš mīlētu no visas sirds, pret kuriem izturētos biedriski un kuri nekad nelasītu viņam morāli; jautri draugi, kas tukšotu viņa maku, izēstu pārtikas krājumus, izdzertu vīnu un par visu to samaksātu ar asprātībām; visam tam klāt vēl teātra kņada, mūžīga lasīšana, arvien jaunu un grandiozu sižetu mutuļošana. īsāk, viņš dievināja neatkarību, varenību, līksmi un baidījās vienīgi no garlaicīgiem cilvēkiem, raudulīgām mīļākām un kreditoriem. Glezna nebūtu pilnīga, ja aiz šīs lieliskās un versmainās eksistences mēs neiezīmētu apslēptu tieksmi kalpot pazemotajiem un apvainotajiem, tieksmi, kuru dzīvē viņam neizdodas īstenot un kuru viņš turpmāk piepildīs savos romānos.

PIEKTĀ DAĻA NO «TRIM MUSKETIERIEM» LĪDZ «KAMĒLIJU DĀMAI»

I

DRAMATURGS KĻŪST PAR ROMĀNU RAKSTNIEKU

Neviens cils nav dziļāk izjutis teātri; viņa romānos tas skaidri manāms.

Arsēns ttusē

Mūža pirmā pusē Aleksandru Dimā publika un kritika uzskatīja par «teātra cilvēku». Publika un kritika nebija maldījusies. Bez šaubām, paralēli drāmām viņš bija rakstījis esejas, kā «Gallija un Francija», ceļojumu iespaidus, pat romānus, taču visos šajos žanros bija izpaudusies viņa instinktīvā prasme veidot spraigu darbību, kas ir dramaturga raksturīgā pazīme, un viņš vēl nebija stājies pie grandiozā pasākuma — atdzīvināt Francijas vēsturi veselā romānu ciklā, kas vairāk nekā drāmas nodrošināja viņa slavu.

Literāri žanri rodas ģēnija saskarē ar apstākļiem. Dimā bija savdabīgi ģeniāls; viņam piemita jūsmīga iztēle un dramatisma izjūta. Apstākļi veica pārējo. Pirmais apstāklis bija vēsturiskā romāna atdzimšana. Jau pirms Valtera Skota bija sacerēti romāni, kuros izdomāti varoņi darbojās līdzās plaši pazīstamām vēsturiskām personām. Piemērs — «Klēvas princese». Valters Skots bija pirmais, kas atdzīvināja pagājībā aizslīdējušus laikmetus un to ļaudis. Balzaks, Igo, Viņjī un Dimā jūsmoja par viņu.

Kāpēc? Tāpēc, ka viņš atbilda prasībām, kuras izvirzījās šajā laikmetā, kam bija laupīti impērijas laiku teatrālie efekti un kas bija izslāpis pēc brīnumainā. Kāds ir teicis, ka 1820. gada jauniešu iztēle esot kā tukša pils, kuras zālēs gar sienām sakarināti dižu senču portreti. So pili vajadzēja piepildīt ar mēbelēm. Ja tagadnē tās neatradās, tad rakstniekiem vajadzēja parakņāties milzīgajā mēbeļu krātuvē, ko sauc par vēsturi. Garlaicīgi atstāstīta vēsture var izvērsties par drūmu kapsētu. Vai ters Skots padarīja vēsturi dzīvu un gleznainu. Pat vēsturnieki viņu novērtēja atzinīgi.

Ogistēns Tjerī^51 izsacījies šādi: «Skots ir cilvēks, ko es uzskatu par vislielāko meistaru vēsturiskā kolorīta uzminēšanā.»

Jaunie franču rakstnieki sekoja Valtera Skota pēdās. Alfrēds de Viņjī uzrakstīja romānu «Senmars», Igo — «Parīzes Dievmātes katedrāle», Balzaks — «Šuāni», Me-rimē — «Kārļa IX valdīšanas laika hronika». Šīs grāmatas guva lielus panākumus šaura, izmeklētā sabiedrībā; vienīgi Igo iemantoja piekrišanu «plašā publikā». Un tomēr tā labprāt gribēja lasīt vēsturiskus romānus, tāpat kā iepriekš bija bieži gājusi skatīties vēsturiskas drāmas, turklāt aiz tiem pašiem iemesliem. Tauta, kas bija veidojusi vēsturi un pieredzējusi milzīgas pārvērtības, vēlējās ielūkoties šīs nesenās pagātnes aizkulisēs. Taču, lai pūlī modinātu interesi par karaļiem un karalienēm, par ministriem un favorītiem, vajadzēja atklāt, ka zem galminieku greznajiem apmetņiem slēpjas cilvēcīgas būtnes, — un to Dimā prata nepārspējami.

Viņš nebija ne erudīts, ne pētnieks. Viņš mīlēja vēsturi, taču neizturējās pret to godbijīgi. «Kas ir vēsture?» Dimā sacīja. «Tā ir nagla, uz kuras es uzkaru savus romānus.» Dimā gumzīja Klio tērpu, uzskatīdams, ka viņam ir tiesības atļauties visādas vaļības ar šo mūzu, ja vien viņš tai uztaisa bērnu. Vīrišķīgais rakstnieks jutās uz to spējīgs un pat nedomāja uzklausīt diezgan pedantiskās un ļoti pļāpīgās Klio sīkumainās atzīšanās, labojumus un žēlabas. Dimā zināja, ka viņš kā vēsturnieks nekad netiks ņemts nopietni. «Sensāciju rada tikai ar grūtībām lasāmi stāstījumi; tie ir kā smagi sagremojamas pusdienas. Par ēdieniem, kurus sagremo viegli, nākamajā dienā vairs nedomā . . .» Aleksandram Dimā trūka vajadzīgās pacietības, lai kļūtu erudīts; viņš aizvien tiecās pētīšanu samazināt līdz minimumam. Viņam bija nepieciešams saņemt jēlvielu, kuru pārstrādājot viņš spētu izlietot savas atdzīvinātāja dotības. Laimīga nejaušība talantīgo rakstnieku saveda kopā ar cilvēku, kam piemita pieticīgākas, tomēr ļoti vērtīgas dedzīga memuāru lasītāja un pazinēja dotības.

Atcerēsimies, ka valdzinošais Žerārs de Nervals bija kļuvis par vienu no parastajiem Aleksandra Dimā līdzautoriem. Nervalam bija kāds draugs, jauns skolotājs Ogists Makē, bagāta rūpnieka dēls, elegants jauneklis, kas valkāja musketieru Ūsiņas un bija aizrāvies ar literatūru. Kopš 1833. gada, kad viņam bija divdesmit gadu, Makē bija pievienojies nelielai drosminieku antiklasi-cistu grupai, kurā bez Nervala ietilpa arī Teofils Gotjē, Petriss Borels, Arsēns Husē, gleznotājs Selestēns Nan-teijs. Šajā grupā Ogists Makē, kam viņa vārds šķita pārāk neromantisks, lika sevi saukt par Ogastesu Makkitu. Viņš mācīja vēsturi Kārļa Lielā licejā, taču skolotāja profesiju nemīlēja un centās atrast citur darba lauku. 1836. gadā viņš iestājās par līdzstrādnieku laikrakstā «Figaio» un sāka rakstīt lugas.

Viņš nodeva drāmu «Karnevāla vakars» Renesanses teātra direktoram, kurš lugu noraidīja. «Labi uzrakstīta, bet teātrim neder,» 2olī sacīja. Teātra virspriesteriem sagādā nežēlīgu prieku skarbi atstumt profānus.

Žerārs de Nervals ieteica parādīt «klibiķi» izcilajam neizdevušos lugu ortopēdam Dimā. Diagnoze bija šāda: «Pusotra cēliena ir ļoti labi, pusotra cēliena jāpārtaisa. Aleksandram Dimā nav laika to izdarīt, jo viņam divās nedēļās jāpabeidz «Alķīmiķis» ...» Taču, ja kāds draugs bija neatlaidīgs, Dimā vienmēr atrada laiku un paguva izdarīt visu.

Zerārs de Nervals Ogistam Makē 1838. gada 29. novembri: «Dārgais draugs, Dimā pārrakstījis pilnīgi visu lugu, protams, saskaņā ar Tavām iecerēm; Tavs vārds tiks minēts. Luga ir pieņemta, visiem tā patīk un tiks uzvesta. Redzi nu .. . Ardievu! Rīt satikšos ar Tevi un iepazīstināšu ar Dimā ...»

Tā Ogistam Makē divdesmit piecu gadu vecumā uzveda trīscēlienu lugu, un viņš iepazinās ar «pirmā lieluma slavenību». Drāma dabūja citu virsrakstu, proti, «Batilde», un tās pirmizrāde notika 1839. gada 14. janvārī. Šī debija sajūsmināja Makē, un nākamajā gadā jauneklis aiznesa Aleksandram Dimā romāna uzmetumu ar virsrakstu «Vientiesis Bivā», par Sellamara sazvērestību (šis Spānijas sūtnis bija rīkojis sazvērestību pret pavaldoni un ticis izraidīts), ko atstāsta vienkāršs rakstvedis (vientiesis Bivā), kas arī tiek iejaukts notikumos, kuru nozīmi nesaprot. Dimā iepatikās šis darbs. Tanī bija aprakstīts laikmets, kuru viņš pats bija atainojis savās komēdijās; Dimā pazina tā tikumus un stilu. Viņš piedāvājās pārstrādāt un pagarināt Makē tekstu.

Ap šo laiku uz arēnas uznāca jauns spēks, kas galīgi nostiprināja labvēlīgu konjunktūru romānam ar turpinājumiem. Jau vairākus gadus divas avīzes — Emila de Žirardēna «La Presse» un Ledrī-Rolēna «Le Siècle» bija ļoti pūlējušās palielināt savu lasītāju skaitu. Abonēšanas maksa bija tikai četrdesmit franku gadā, abonētāju un sludinājumu pieplūdums radās liels, taču vajadzēja arī censties tos noturēt. Labākais līdzeklis, lai to sasniegtu, bija publicēt kādu «aizgrābjošu» romānu-fe-ļetonu. «Turpinājums nākamajā numurā» (šo formulu izgudroja 1829. gadā doktors Verons žurnālam «Revue de Paris») kļuva žurnālistikā par varenāko pievilkšanas spēku.

Laikrakstu direktori par izcilāko autoru uzskatīja to, kas piesaistīja visvairāk lasītāju. Lieliski rakstnieki varēja būt slikti feļetonromānu sacerētāji. Balzakam pastāvīgi trūka naudas, un viņš ar lielāko prieku piegādātu romānus visām avīzēm. Ienaidnieki par viņu mēdza sacīt: «Uzzinājis, ka kaut kur ir pilna kase, viņš nespēja atraut no tās skatienu gluži kā kaķis, kas redzējis alā iemūkam peli un gaida, kad tā nāks ārā.» Avīžu direktori tomēr vilcinājās: Balzaks viņiem šķita nepiemērots autors. Viņa garie vietu apraksti romāna sākumā nesaistīja lasītāju. Par šī savdabīgā žanra meistariem direktori uzskatīja Ežēnu Sī, Aleksandru Dimā un Frede-riku Suliē. «Ja es būtu karalis Luijs Filips,» izteicās Mērī, «tad es piešķirtu renti Aleksandram Dimā, Ežē-nam Sī un Suljē, lai viņi turpina mūžīgi «Musketierus», «Parīzes noslēpumus» un «Sātana atmiņas». Valstī vairs nekad nebūtu revolūciju.»

Sentbēvs rakstīja: «La Presse» nekaunīgā spekulācijā ir uzpirkusi visus rakstniekus, kādi atradās grāmatu tirgū, uzpirkusi par katru cenu, it kā uz visiem laikiem; šī avīze ir rīkojusies kā bagātie kapitālisti, kuri, lai kļūtu stāvokļa noteicēji, uzpērk vairumā eļļu vai

labību un to uzkrāj, vēlāk pārdodami sīktirgotājiem mazumā. Ja jūs, mazā avīze, kas neesat tik bagāta kā «La Presse,» gribat dot saviem lasītājiem, piemēram, kādu Aleksandra Dimā darbu, «La Presse» jums to atkalpārdos par zināmu summu, jo ir nopirkusi visu, ko Aleksandrs Dimā var sacerēt un parakstīt turpmāko divpadsmit līdz piecpadsmit gadu laikā; šai lielajai avīzei ir vairāk, nekā pati spēj izlietot, taču vienīgi pie tās un pēc tās noteikumiem jūs turpmāk varēsiet dabūt,, ko vēlaties . ..

«La Presse» paziņo, ka publicēs ģenerāļa Montolona^52 pārstrādāto «Dienasgrāmatu no Sv. Helēnas salas», un Aleksandrs Dimā arī pieliks roku šim sacerējumam, lai godājamā ģenerāļa atmiņas padarītu autentiskākas. «Un vēl vakar «La Presse»,» raksta «le Globe», «sajūsminājās par ģenerāļa stilu. Kāda komēdija! Vai var vēl augstprātīgāk ņirgāties par lasītājieml» Par spīti šiem sīkajiem un neizbēgamajiem starpniekiem tomēr var uzskatīt, ka Napoleons turpmāk būs viens no trim galvenajiem «La Presse» līdzstrādniekiem.

Slavinājumi, kurus šajā paziņojumā avīze adresē pati sev, ir nepārspējami: Aleksandrs Dimā tanīs tiek pielīdzināts reizē gan Valteram Skotam, gan Rafaelam . . .»

Dimā bija vairāk, nekā mēdz uzskatīt, pārdomājis par sava amata meistarību. Viņš bija izstudējis Valtera Skota daiļrades paņēmienus. Skols jau romāna sākumā sīki aprakstīja darbojošās personas, tā ka lasītājs, tālāk sastapis viņas, uzreiz pazīst. Romānā-feļetonā, kuram no pirmajām rindām «jāaizrauj» lasītājs, autors nedrīkst sniegt garas ievaddeskripcijas, un Dimā, ar pāris spilgtiem vilcieniem iezīmējis personas, tūlīt pāriet uz darbību un dialogu. Viņa dramaturga talants tā atrada pilnīgu pielietojumu. Žanra specifika prasīja spoži noslēgt katru nodaļu, paturot lasītāju saspringtā ieinteresētībā. Dimā jau sen pilnīgi pārvaldīja cēlienu nobeigšanas grūto mākslu. 1838. gadā «Kapteinis Pols» (Feni-mora Kupera romāna «Pirāts» asprātīgi risināts atdarinājums) triju nedēļu laikā piesaistīja avīzei «Le Sičcle» piectūkstoš abonentu. Tāpēc avīžu direktori dievināja Dimā.

Pārstrādājis Ogista Makē grāmatu un devis tai jaunu virsrakstu — «Kavalieris d'Armantals», Dimā labprāt būtu ļāvis, lai jaunais autors parakstās kopā ar viņu, taču avīze nebija ar mieru. Emils de Žirardēns sacīja: «Par romānu, ko parakstījis Aleksandrs Dimā, mēs maksājam trīs frankus par rindu; ja romānu parakstīs «Dimā un Makē», tas būs vērts trīsdesmit sū par rindu.» Žirardēns pazemīgi padevēs savu lasītāju gaumei. «Man nav

ki

laika lasīt,» viņš teica. «Ja Dimā vai Ežēns Sī uzraksta vai paraksta kaut vai blēņas, publika, paļaudamās uz izkārtni, tās uzskata par šedevriem. Kuņģis pierod pie barības, kuru tam sniedz.» Teofilam Gotjē, kas sūdzējās, ka viņš nav izredzēto vidū, Žirardēns ciniski atbildēja: «Protams, jūs visi esat izcili rakstnieki, taču nespējat man piesaistīt ne desmit abonētāju. Tur ir tas āķis .. .» Lielo avīžu direktori dzinās pēc slavenībām un vairījās no iesācējiem. Tātad Dimā parakstīja romānu viens pats. Makē saņēma astoņi tūkstoši franku; tanīs laikos tā bija milzīga summa, kādu viņš bez Dimā nekad nebūtu nopelnījis. Atlīdzība viņam tobrīd likās pilnīgi taisnīga. Vēlāk viņš sūdzējās! Līdzdarbības sākumā Ogisls Makē pats atzinās, ka esot pateicīgs Dimā, kas viņu apbūris un savaldzinājis.

«Kavaliera d'Armantala» panākumi parādīja Aleksandram Dimā, ka vēsturiskie romāni ir īsta zelta bedre. Tāpēc viņš bija sajūsmināts, kad Makē viņam atnesa plānu romānam no Luija XIII, Rišeljē, Austrijas Annas un Bekinghemas hercoga laikiem, romānam, kas izvērtās par «Trim musketieriem». Kurš no abiem autoriem pirmais bija atklājis «Karaļa musketieru pirmās rotas kapteiņleitnanta d'Artanjana kunga memuārus», viltotos memuārus, kurus bija uzrakstījis Gasjens de Kurtils (bieži saukts par Kurtilu de Sandrā vai Sandrā de Kurtilu) un publicējis 1700. gadā Ķelnē un pēc tam 1704. gadā Amsterdamā Žans Elzevirs? Makē apgalvo, ka pirmais bijis viņš. Marseļas bibliotēkas formulārs liecina, ka Aleksandrs Dimā paņēmis šo grāmatu 1843. gadā un nav atdevis atpakaļ. Bibliotekārs, kas bija viņa draugs Mērī, izturējās iecietīgi pret nolaidīgo lasītāju.

Nevar noliegt, ka, pirmkārt, daudzas romāna epizodes, arī personu vārdi (mazliet pārveidoti) — Atoss, Portoss un Aramiss ir aizgūti no Gasjena de Kurtila; otrkārt, šis paskvilu sacerētājs bija maz apdāvināts, un labākās epizodes (Bonasjē kundzes, milēdijas Vinteres līnijas) Dimā un Makē pilnīgi pārveidoja vai pa lielākai daļai paši sacerēja; treškārt, ja Makē var uzskatīt par akmeņkali, tad īstais tēlnieks bija Dimā. Aleksandram Dimā ar saviem līdzstrādniekiem bija gandrīz nemainīga darba metode. Līdzstrādnieks izveidoja

scenāriju. Dimā «alkatīgi» to izlasīja un pēc tam izmantoja par uzmetumu. Viņš tekstu pārrakstīja, pievienoja tūkstoš detaļu, kas ienesa tanī dzīvību, meistariski pārveidoja dialogus, izstrādāja nodaļu beigas un romānu pagarināja, lai tas atbilstu avīzes prasībām, jo feļetonam mēnešiem ilgi vajadzēja uzturēt lasītājos neatslābstošu interesi.

Dimā ieveda jaunas personas, kā sulaini Grimo, lielo klusētāju, kas uz jautājumiem allaž atbildēja ar vienu vārdu — lielisks izgudrojums, jo avīzes maksāja par rindām. Tik straujam dialogam bija divas priekšrocības — tas atviegloja lasīšanu un desmitkārt palielināja autora honorāru. Šis izgudrojums zaudēja vērtību, kad «La Presse» un «Le Siècle» kādā jaukā dienā nolēma, ka uzskatīs par rindām tikai tās, kas pārsniegs pusi slejas. Todien pie Dimā nejauši bija aizgājis «Figaro» direktors Vilmesāns. Viņš ievēroja, ka rakstnieks, pārlasīdams savu manuskriptu, svītroja veselas lappuses.

— Dimā, ko jūs tur darāt?

— Tāpat, es viņu nogalināju.

— Kuru?

— Grimo ... Es viņu izgudroju tikai īso rindiņu dēļ. Tagad viņš man vairs nav vajadzīgs.

Kāds tālaika rakstnieks Vermeršs vēlāk uzrakstīja parodiju par šiem Dimā dialogiem:

«— Vai redzējāt viņu?

— Ko?

— Viņu.

— Kuru?

— Dimā.

— Tēvu?

— Jā.

— Lielisks cilvēks!

— Protams.

— Kāda ugunsl

— Nenoliedzami.

— Un kāds ražīgums!

— Velns lai parauj!»

Neapšaubāmi, Makā ir daudz strādājis pie «Trim musketieriem». Uzglabājušās trauksmainas zīmītes, ko Dimā viņam sūtījis:

«Cik vien ātri iespējams, atnesiet materiālu, it īpaši d'Artanjana pirmo sējumu (Memuārus) ...»

«Neaizmirstiet pagādāt Luija XIII valdīšanas laiku vēstures sējumu, kurā aplūkota Salē prāva un attiecīgie dokumenti. Pie viena atnesiet arī visu, ko esat sagatavojis par Atosu ...»

«Savādi: šorīt uzrakstīju, lai Jūs ievedat šajā ainā bendi, pēc tam iemetu vēstuli ugunī, nolēmis, ka ievedīšu to pats. Tagad ar pirmo vārdu, ko lasu, es redzu, ka mūsu domas bijušas vienādas . . .»

Taču ir ari ne mazums vēstuļu, kas rāda, ka spēli vadījis Dimā.

Aleksandrs Dimā Ogislam Makē: «Šķiet, ka varētu izveidot burvīgu ainu — nakts pie Marijas Tušē 53. Trauslā sieviete, kas mierina visvareno karali un ir vienīgā visā karaļvalstī, kura viņu mīl. Mazais Angulemas hercogs šūpulī. Karalis aizmirst... Apsveriet to. Lasiet. Skatieties ...»

«Dārgais draugs, nākamajā nodaļā mums jāuzzina no Aramisa, kas apsolījis d’Artanjanam izdibināt, kurā klosterī atrodas Bonasjē kundze, ko viņa tur dara un ka viņa ir karalienes aizgādnībā. . .»

«Dārgais draugs, man rādās, ka mūsu Goranflo [22] iznāk pārāk mazsvarīgs. Ja mēs viņu aizvedam no klostera, tad vajadzīgs svarīgāks iemesls. Mums rīt noteikti jāsatiekas.»

«Ja mums nekas prātīgs neiznāk no tā, ka Diksmers un Mezonružs^23 ir atšķirti un nekā nezina viens par otru, tad savienosim viņus. Būtu ļoti grūti likt viņiem darboties tanī pašā cietumā tā, lai viņi viens otru neatklātu ...»

«Šodien vēl pamatīgi jāpasvīst pie Braželona, lai tad pirmdien vai otrdien mēs varētu pie tā atgriezties un nobeigt otro sējumu^24 . .. Bet šovakar, rīt, parīt un pirmdien — sasodīts! — rausimies melnās miesās ar Balzamo!»

Makē vēlāk publicēja nodaļu par milēdijas nāvi, kādu bija sākumā uzrakstījis. Toreiz viņš ar to gribēja pierādīt, ka ir īstais «Trīs musketieru» autors. Viņš pierādīja pretējo. Viss labākais šajā ainā, kas tai piešķir spilgtumu un dzīvību, bija nācis no Dimā. Maldīgi bija

arī apgalvojumi, ka Dimā neesot izdarījis pēlijumus. Tieši viņš izlaboja neprecizitātes, kādas bija pamfletista Gasjena de Kurtila grāmatā, smeldamies papildu ziņas de Lafajeta kundzes, Talmana de Reo^54 un desmit citu autoru darbos. Dimā bija tas, kurš pārvērta musketierus, kas Gasjenam de Kurtilam bija diezgan nesimpātiski avantūristi, par leģendārajiem varoņiem, kuri vēl šodien sajūsmina lasītājus. Viņš bija mantojis no tēva patiku uz neticamām un tomēr patiesām cīņām, kurās viens vienīgs cilvēks, tāpat kā pie Briksenas tilta, atbruņo simt naidnieku, viņš bija tas, kas «izjuta» Francijas vēsturi, jo viņa tēvs bija viens no karavīriem, kuri savā laikā veidoja Francijas vēsturi.

«Četru varoņu — d'Arlanjana, Atosa, Portosa un Aramisa burvības noslēpums ir dzīvais franču gars, kas viņos ietverts. Ar savu kvēlo gribu, aristokrātisko melanholiju, mazliet augstprātīgi parādīto spēku, izsmalcināto un galanto eleganci viņi it kā simbolizē to jauko, drosmīgo un vieglprātīgo Franciju, kādu mums tik iztēloties vēl tagad. Protams, ārpus šis rosmīgās pasaulītes, kurā vijās mīlestības un politikas intrigas, dzīvoja arī Dekarti un Paskali, kuriem, starp citu, ari nebija sveši armijas un augstāko aprindu paradumi. Bet cik daudz augstsirdības, iznesības, apņēmības, vīrišķības un attapības izpauž šie jaunekļi, kurus šķēpi apvieno jau agrāk nekā musketieru apmetnis! Itin visi, pat maigā Bonasjē kundze, drosmi vērtē augstāk nekā tikumību.

D'Artanjans, veiklais gaskonis, kas allaž uzsmailē Osiņas, pašapmierinātais spēkavīrs Portoss, mazliet romantiskais augstmanis Atoss un Aramiss — atturīgais Aramiss, kas slēpj savu reliģiozitāti un mīlas dēkas, cītīgais svēto tēvu audzēknis (non inutile est desiderium in oblatione) — šie četri draugi, nevis četri brāļi, kā viņus bija attēlojis Kurtils, pārstāv franču nacionālā rakstura četrus pamatva-riantus. Cik neatlaidīgi un jūsmīgi — to jau mēs visi zinām! — un apbrīnojami vienkārši viņi veic savus varoņdarbus! Viņi brāžas pāri šķēršļiem tik trauksmaini, ar tik līksmu prātu, ka iedveš drosmi ari mums. «Memuāros» tikai garāmejot pieminētais ceļojums uz Kalē romānā norit tik strauji, ka to var pielīdzināt Itālijas karagājienam. Un, kad Atoss uzstājas par savas briesmīgās laulātās draudzenes tiesātāju, mēs neviļus atceramies gan kara, gan revolūcijas laiku tribunālus. Ja Danlons un Napoleons bija franču enerģijas iemiesotāji, tad Dimā «Trīs musketieros» ir šis enerģijas iemūžinātājs romānā.»

Viena paaudze var maldilies kāda sacerējuma novērtēšanā. Četras vai piecas paaudzes nekad nemaldās. «Trīs musketieru» nepārejošā popularitāte visā pasaulē

reida, ka Dimā, vientiesīgi izpauzdams caur saviem varoņiem pats savu dabu, atbilda tām prasībām pēc darbības, spēka un cēlsirdības, kādas pastāv visos laikos un visās zemēs. Viņa daiļrades metode bija tik labi pieskaņota šim žanram, ka vēl joprojām noder par paraugu tiem, kuri mēģina tanī darboties. Dimā vai Dimā-Makē^25 vielu smēlās vispār pazīstamos avotos, reizēm viltotos, kā «D'Artanjana memuāri», reizēm autentiskos, kā de Lafajeta kundzes «Memuāri», no kuriem radās «Vikonts de Braželons». Salīdzināsim memuārus ar romānu. De Lalajeta kundze stāsta bez dialogiem par Luija XIV pirmajām aizraulībām, par saķildošanos ar Mariju Mančini, sastapšanos ar Luīžu de la Valjēru, par Mazarini nāvi un Fukē^55 krišanu nežēlastībā. Stāstījuma stils ir lakonisks, atturīgs, nevainojams; dramatiskie pārdzīvojumi paliek neatsegti; de Lafajeta kundze nekad neapraksta ainas, pie kurām pati nav bijusi klāt.

Dimā aizgūst no viņas sižeta veidojumu un arī personas. Ikreiz, kad «Memuāros» ir tikai netieši norādīts uz kādu ainu, Dimā to uzraksta kā teātrim, ar pārsteiguma momentiem, ar dramatismu vai komismu. De Lalajeta kundzes smalkais zīmējums izvēršas par muzeju, kurā redzam izkrāsotas, apģērbtas un mazliet izkariķē-tas figūras, kas tomēr rada dzīvības ilūziju. Vēsturiskās personas autors glezno izteikti neobjektīvi. Dimā savus varoņus vai nu mīl, vai ienīst. Viņa Mazarini ir tikpat pretīgs kā kardināla de Rēca 56 skatījumā. Dimā ar rokām un kājām nostājas par Fukē, pret Kolbēru. Vēsture prasītu vairāk nokrāsu; romānu-feļetonu lasītājiem patika, ja raksturi bija sniegti balti vai melni.

Pats galvenais — un tieši tur slēpjas Dimā panākumu atslēga, — viņš ieved vēstījumā paša iecerētas blakus personas un caur šo neievērojamo cilvēku darbību izskaidro lielos vēsturiskos notikumus. Reizēm šie cilvēki tiešām ir dzīvojuši. Piemēram, kāds vikonts de Braželons de Lafajeta kundzes «Memuāros» pavīd kā tikko samanāma ēna. Reizēm Dimā viņus izgudro pilnīgi.

Kā par brīnumu, šie iztēlē radītie varoņi vienmēr ir klāt pie īstās vēstures izšķirīgajiem mirkļiem. Atoss paslēpies zem ešafota, uz kura nocirtīs galvu Kārlim I Stjuartam, un dzird tā pēdējos vārdus; tieši viņam Kārlis pasaka slaveno: «Remember!»* Atoss un d'Artanjans divi vien atkal ieceļ Anglijas tronī Kārli II. Aramiss cenšas Luiju XIV aizstāt ar viņa dvīņu brāli, kas vēlāk kļūst par Dzelzs Masku. Vēsture tiek novesta līdz iemīļotu un pazīstamu personu līmenim un reizē ar to līdz lasītāju līmenim.

Sī metode ir nemaldīga tikai ar noteikumu, ja rakstnieks ir tikpat temperamentīgs kā Dimā-tēvs. Nav iespējams radīt dzīvus varoņus, ja tanīs neiekausē kaut ko no sevis paša. Tāpat kā Moljērs atrada sevī gan Alsestu, gan Filantu, Misē — Oktavio un Čelio^57, Dimā sadalās, lai radītu Portosu un Aramisu. Portosā iemiesots viss, ko Dimā ir mantojis no tēva; Aramisā — elegance, par kuru abi Dimā var pateikties marķīzam Dāvī de la Paijetrī. «Smalkas locītavas un spēcīgi muskuļi» — tāds ir Dimā.

Vēl jāpiebilst, ka Dimā ar savu morāli un filozofiju bija tuvs nevis apdomīgākajiem frančiem, bet lasītāju masām. Valteram Skotam, kas bija krietns Skotijas pilsonis, viņa mākslinieciskie un morālie uzskati diktēja tikumīgus epilogus. Dimā morāle ir alkas pēc slavas un «veselais saprāts», kam nebūt netrūkst zināma cinisma. Tā Dimā sasaista varoņeposa frančus ar fablio^58 frančiem, radot savienojumu, kas atbilst gan ne visai Francijai, tomēr ievērojamai tās daļai. Tāpat kā Rablē, arī Dimā mīl svinības, dzīres, mīlas dēkas. Ja d'Artanjans nebūtu varonis, tad viņš liktos ļoti amorāls. Musketieri, tāpat kā viņu radītājs, nesaskata nekā ļauna, ja kāds bieži maina mīļākās, nedz arī ja to ir vairākas uzreiz, nedz ja no tām prasa naudu. Tā nu ir, un tomēr Dimā romāni nav nedz nepieklājīgi, nedz izaicinoši amorāli. Dimā daiļrade bija spilgts pretstats viņa draugu romantiķu daiļradei, kas atgādināja apbedīšanas piederumu veikalu.

«Kaut kas gluži neticams!» rakstīja Zils Žanēns. «Šī •

* Atceries! (AngI.)

romāna intriga risinās un vijas cauri ievērojamākajiem notikumiem visā Eiropas vēsturē!» Tā bija taisnība. Aiz Dimā iegribas Parīze 1845. gadā interesējās vairāk par Austrijas Annu nekā par Luiju-Filipu un vairāk par Bekinghemas hercoga mīlestībām nekā par Anglijas draudiem.

ii

«FIRMA ALEKSANDRS DIMĀ UN KOMPĀNIJA»

Vēl nekad visā franču literatūras vēsturē neviens rakstnieks nav bijis tik ražīgs kā Dimā laikā no 1845. gada līdz 1855. gadam. Pār avīžu redakcijām un grāmatnīcām nepārtraukti gāžas romāni astoņos līdz desmit sējumos. Tanīs atainojas visa Francijas vēsture. «Trim musketieriem» ir turpinājums «Pēc divdesmit gadiem» un tad skumīgais «Vikonts de Braželons». Kādā citā triloģijā («Karaliene Margo», «Grāfiene de Monsoro», «Četrdesmit pieci») uz skatuves uznāk Valuā karaļ-nams. «Karaliene Margo» vēstī par cīņu starp Katrīnu Mediči un Navaras Indriķi. «Grāfiene de Monsoro» ļoti saistoši stāsta par Indriķa III valdīšanu. Romānā «Četrdesmit pieci» Diāna de Monsoro atriebjas Anžū hercogam par sava mīļākā Bisi d'Ambuāza nonāvēšanu.

Tanī pašā laikā Dimā aprakstīja, kādā citā sērijā («Karalienes kaklarota», «Kavalieris de Mezonružs», «Žozefs Balzamo», «Anžs Pitū», «Grāfiene de Sārnī») franču monarhijas pagrimumu un krišanu. Var ar pilnām tiesībām runāt par Dimā «vēsturisko imperiālismu». Viņš jau agrā jaunībā bija iecerējis apvienot savā romānu valstībā visu vēsturi. «Maniem sapņojumiem nav robežu,» viņš pats ir izteicies. «Es vienmēr tiecos pēc neiespējamā. Kā es to sasniedzu? Strādādams tā, kā neviens nekad nav strādājis, svītrodams no dzīves visus sīkumus, atraudams sev pat miegu . . .» Tā radās šie pieci vai seši simti sējumu, šis skaits pārsteidz lasītāju.

Sājā kolosālajā produkcijā neveiksmju ir maz. Viņa romāni ir kļuvuši par neizsmeļamu lasāmvielu visai pasaulei atpūtas brīžos. «Neviens nav izlasījis visus Dimā

sacerējumus (tas būtu tikpat neiespējami kā tos uzrakstīt), bet visa zemeslode ir lasījusi Dimā... Ja patlaban — ļaudis runāja 1850. gadā, — kādā neapdzīvotā salā vēl ir kāds Robinsons Kruzo, tad viņš droši vien lasa «Trīs musketierus».» Te vēl jāpiebilst, ka visa pasaule un arī pati Francija iepazinās ar Francijas vēsturi Dimā romānos. Tanīs šī vēsture nav pilnīgi pareiza, taču arī nekad ne pilnīgi aplama un vienmēr tā ir apbrīnojami dramatiska. «Vai Dimā pavedina domāt? — Reti. Sapņot? Nekad. Aizrautīgi šķirt lappuses? Vienmēr.»

Panākumi rada ienaidniekus. Dimā joprojām daudzus kaitināja ar savu valodigumu, plātīšanos, ar saviem ordeņiem un košajām vestēm, turklāt viņš nerespektēja daiļrakstu republikā pieņemtos likumus. Daudziem šķila aizvainojoši, ka viens pats rakstnieks aizņēma visās avīzēs feļetonromānam iedalīto vietu. Daudziem ļoti nepatika, ka viņš vadīja veselu nodaļu anonīmu līdzautoru: Felisjenu Malfiju (parastais Zoržas Sandas līdzstrādnieks), Polu Merisu, Ogistu Vakerī (Viktora Igo līdzstrādnieki), Žerāru de Nervalu, Anrī Eskirosu un, protams, Ogistu Makē. Cilvēks, kas savā labā liek strādāt «moriem», nekad nav izpelnījies cildinājumus vai simpātijas. Vai arī šo līdzstrādāšanu vajag pienācīgi noformēt. Sentbēvs bez sekretāriem nekad nebūtu spējis veikt savus milzīgos darbus, bet viņš cienīja savu svēto misiju un prata arī citiem iedvest pret to cieņu; viņa palīgi likās nevis kā vergi vai ekspluatējamie, bet kā baznīcas kalpi, kas palīdz garīdzniekam dievkalpojumā.

Par Dimā domāja (maldīgi), ka viņš uzpērk par divsimt piecdesmit frankiem manuskriptus, ko pēc tam pārdod par desmit tūkstošiem. Melsa, ka viņš karjeras sākumā esot nodibinājis drāmu fabriku un vēlāk tai pievienojis romānu rūpnīcu. «Nelas torņa» laikos starpgadījums ar Gaijardē bija sacēlis nepatīkamas tenkas. Pēc tam Granjē de Kasanjaka raksts bija daudzos modinājis aizdomas. 1843. gadā kāds jauns erudīts Luijs de Lomenī, kam viņa godājamie sacerējumi nebija ātrie suši slavu, publicēja «Slavenu laikabiedru portretus nenozīmīga cilvēka skatījumā». Lomenī sūdzējās par «mil zīgo zvanu, kas neļauj sadzirdēt viņa mazo zvārgu līti»; viņš nikni strostēja šo «literatūras uzņēmumu»

Sentbēvs arī nosodīja «literāro rūpniecību». Lomenī rakstīja: «Dimā kungu ir aplipinājusi nožēlojamā industriālisma sērga, šī mūsu laikmeta strutojošā vāts, tā ka var teikt un ir jāsaka: viņš ar sirdi un dvēseli šķiet nodevies zelta teļa pielūgšanai. Vai ir tāda literāru produktu bo-dele, vai ir tāds teātris, kaut vai visnožēlojamākais, uz kura afišām nefigurētu viņa vārds? Fiziski nav iespējams, ka Dimā kungs spētu uzrakstīt vai nodiktēt visu to, kas parādās ar viņa vārdu . . .»

1845. gadā kāds pamfletists Ežēns de Mirekūrs (īstajā vārdā Žans Batists 2ako) publicēja brošūru «Romānu fabrika: firma Aleksandrs Dimā un kompānija», kas sacēla lielu kņadu. Te ir jāatklāj, ka Mirekūrs pirms uzbrukuma Aleksandram Dimā bija izpaudis vēlēšanos līdzstrādāt ar viņu un piedāvājis romāna sižetu, no kura varot iznākt «nozīmīgs darbs». Tātad šis nevainojamais nemaz nebija tik nevainojams un labprāt, ja vien būtu varējis, piedalītos «uzņēmumā». Cietis neveiksmi, viņš vispirms griezās «Literātu savienībā» ar protestu pret rīcību, kura laupot citiem rakstniekiem (tā viņš izteicās) iespēju nopelnīt sev iztiku dzīvei. Noraidīts arī šeit, Mirekūrs aizrakstīja Emilam de Žirardēnam, «La Presse» direktoram, lūgdams, lai tas aizver durvis «apkaunojošajam Aleksandra Dimā merkantilismam» un tās atver «jaunajiem talantiem», proti: Ežēnam de Mirekū-ram. Žirardēns atbildēja, ka lasītāji prasot Dimā un viņš tiem došot Dimā. Pēc tam Mirekūrs nolēma uzrakstīt un publicēt pamfletu «Firma Aleksandrs Dimā un kompānija».

Acīm redzot, Mirekūrs bija diezgan labi informēts. Daži Dimā līdzautori, kuriem bija licies, ka viņu pakalpojumi netop pienācīgi novērtēti un viņu talantam tiek laupīta pienācīgā slava, bija izkratījuši sirdi Mirekūram. Viņš aplūkoja visus Dimā darbus, drāmu pēc drāmas, romānu pēc romāna, atklādams to vārdus, kurus dēvēja par «īstajiem autoriem»; Ādolfu de Lēveņu, Anisē Buržuā, Gaijardē, Zerāru de Nervalu, Teofilu Gotjē, Polu Merisu un it īpaši Ogistu Makē. Varbūt šis uzbrukums sasniegLu mērķi, ja būtu izdarīts ar mēra sajātu, bet Mirekūrs atsedza savu ļaunprātību, zemiski apvainojot Dimā.

«Parakņājieties Dimā kunga darbos,» nikni rakstīja Mirekūrs, «un j ūs atradīsiet mežoni. . . Brokastīm viņš izrauš no pavarda pelniem karstus kartupeļus, ko aprij ar visu mizu! . .. Viņš dzenas pēc pagodinājumiem . .. Viņš savervē pārbēdzējus no inteliģences aprindām, pērkamus literātus, kas sevi pazemina līdz nēģeru stāvoklim, strādādami zem mulata pātagas!»

Mirekūrs uzbruka pat Dimā personīgajai dzīvei, izsmēja Idu Ferjē, marķīzi de la Paijetrī. īsi sakot, pamflets bija tik rupjš, ka tas derdzās pat Dimā ienaidniekiem. Balzaks, kas priecātos, ja viņa sāncensim, kurš viņu pastāvīgi aizēnoja, būtu trāpīgi sadots pa ādu, Mirekūru tomēr bargi nosodīja: «Man iedeva izlasīt pamfletu «Firma Dimā un kompānija». Tas ir līdz neģēlībai muļķīgs, kaut gan diemžēl patiess ... Tā kā Francijā daudz vairāk tic asprātīgiem apmelojumiem nekā truli izteiktai patiesībai, tad šis pamflets Aleksandram Dimā kaitēs maz .. .»

Tas ne tikai maz kaitēja Dimā popularitātei, bet arī tiesā viņš guva uzvaru. Iesūdzējis neslavas cēlāju, Dimā panāca, ka Mirekūram piesprieda divas nedēļas cietumsoda un spriedumu publicēja laikrakstos. Literātu aprindās Mirekūrs zaudēja jebkādu uzticību. Komiskākais ir tas, ka šo apsūdzētāju vēlāk pašu apsūdzēja, turklāt dibināti, par līdzautoru izmantošanu, noklusējot viņu vārdus. 1857. gadā kāds Rošfors pamfletā «Firma Ežēns de Mirekūrs un kompānija, bijušā kompanjona atmiņas» pastāstīja, ka Mirekūrs, kam steidzami vajadzējis uzrakstīt kādu vēsturisku romānu, uzdevis šo darbu erudītajam Viljamam Daketam, kas, būdams pārāk aizņemts, savukārt uzticējis to Rošforam, kurš par saviem pūliņiem saņēmis simt franku; Dimā gan maksāja vairāk.

Lai galīgi atbruņotu Mirekūru, Dimā atsaucās uz Ogista Makē liecību. Makē uzrakstīja vēstuli, kuras uzdevums būtu (tā viņš izteicās) aizsargāt Dimā pret iespējamām Makē mantinieku prasībām, vēstuli, kurā viņš paziņoja, ka ir apmierināts ar taisnīgo un godīgo norēķināšanos. Kad vēlāk šo vēstuli publicēja, Makē, jau saķildojies ar Dimā, apgalvoja, ka tā viņam esot

«varmācīgi izrauta». Kada te varēja but varmacība? Vēstules tonis liekas vaļsirdīgs, bez divkosības.

«1845. gada 4. martā. Dārgais draugs, mūsu kopdarbībā mēs vienmēr esam iztikuši bez cipariem un līgumiem. Mums pietika ar labu draudzību un goda vārdu, tā ka esam uzrakstījuši vai pusmiljonu rindu par citu lietām, nekad nedomādami rakstīt kaut vārdu par mūsu pašu lietām. Tad kādu dienu Jūs pārtraucāt šo klusēšanu; Jūs tā darījāt, lai mūs pasargātu no zemiskiem un nejēdzīgiem apmelojumiem; Jūs tā darījāt, lai mani necerēti pagodinātu; Jūs tā darījāt, lai publiski paziņotu, ka esmu kopā ar Jums uzrakstījis diezgan daudzus darbus. Jūs, dārgais draugs, esat pateicis pārāk daudz; Jūs varējāt izvēlēties: padarīt mani slavenu vai divreiz noliegt mani. Vai tad Jūs neesat visā pilnībā man atlīdzinājis par kopīgi uzrakstītajām grāmatām?

Es nekad neesmu ar Jums slēdzis līgumus, un Jūs nekad neesat saņēmis no manis kvītis; iedomāsimies, ka es nomirtu. Vai tad kāds negants mantinieks nevar atnākt pie Jums ar Jūsu paziņojumu rokā un pieprasīt no Jums to, ko jau esat man atdevis? Uz paziņojumu jāatbild ar paziņojumu, — Jūs pavedinājāt mani ķerties pie spalvas un papīra.

Es paziņoju, ka, sākot no šīs dienas, atsakos no jebkādām īpašuma un atkārtotas publicēšanas tiesībām uz šādiem darbiem, kurus esam rakstījuši kopīgi, proti: «Kavalieris d'Armantals», «Silvanīrs», «Trīs musketieri», «Pēc divdesmit gadiem», «Grāfs Montekristo», «Sieviešu kari», «Karaliene Margo», «Kavalieris de Mezonrūžs» un apliecinu, ka Jūs pilnīgi un pienācīgi esat par tiem man atlīdzinājis saskaņā ar mūsu vienošanos.

Uzglabājiet šo vēstuli, dārgais draugs, lai varētu to parādīt negantajam mantiniekam, un pasakiet viņam, ka, dzīvs būdams, esmu vienmēr uzskatījis par lielāko godu būt par visspožākā franču rakstnieka līdzstrādnieku un draugu. Lai viņš dara tāpat kā es.

MAKE»

Lai pareizi novērtētu šo tiesāšanos, ir jāatceras, ka Dimā laiku paradumi pieļāva kolektīvu literāru darbu. Bez šaubām, tas ir nepareizi, jo liels mākslinieks visam darbam uzspiež sava ģēnija zīmogu. Arī izcili gleznotāji (Rafaels, Veronēze, Dāvids, Engrs) plašu kompozīciju radīšanā ir nodarbinājuši savus audzēkņus. Teātra uzvedums gandrīz neizbēgami ir autora, režisora, aktieru, dekoratora un reizēm pat komponista kopīgs darbs. Aleksandram Dimā, lai iedarbinātu iztēli, bija vajadzīgs kāds «ideju ierosinātājs». Viņš nebija vienīgais. Balzaks vairākus lielus romānus ir uzrakstījis uz citu ieteiktiem vai iedvestiem sižetiem («Beatrisi»

Zorža Sanda, «Ielejas liliju» — Sentbēvs, «Departamenta mūzu» — Karolina Marbuti). Stendāls «Lisjenu Lēveņu» radījis pēc kādas nepazīstamās manuskripta. Vai tas ir kas jauns?

Dimā nav bijis «laiskais karalis»50, kas visu varu būtu atdevis veikliem pils mažordomiem. Viņš noteikti neekspluatēja savus līdzstrādniekus, drīzāk reizēm pārvērtēja viņu nozīmi. Katru literāru izdzimumu, ko Aleksandram Dimā atnesa pa pusei mirušu, viņš tik viegli pārveidoja par versmaini dzīvu sacerējumu, ka reizēm uzskatīja par apdāvinātiem tādus cilvēkus, kuriem nebija ne mazākās apdāvinātības.

— Nesaprotu, — Dimā kādreiz sacīja, — kā Malfijam trūkst, lai viņš būtu talantīgs rakstnieks.

— Es jums pateikšu, -— sarunas biedrs atbildēja, — viņam trūkst talanta.

— Nudien, taisnība, — Dimā piekrita, — un man neienāca tas prātā.

Kad bija publicēti «Žirondisti», viņš rakstīja: «La-martins ir pacēlis vēsturi līdz romāna līmenim.» Par Dimā nevar sacīt, ka viņš pacēlis romānu līdz vēstures līmenim — ne rakstnieks pats, ne viņa lasītāji to nevēlējās, — bet viņš ir vēsturi un romānu, iemiesotus neaizmirstamos tēlos, uzvedis uz tautas skatuves, darījis tos pieejamus visplašākajai publikai, kas arī ir īstā publika, un viņa prožektoru ugunīs vēsture un romāns atguvis jaunu dzīvību, sagādājot vislielāko prieku visām tautām un gadsimtiem.

iil

MARIJA DIPLESI

Zem grezna/ām kamēlijām es ietau-dziju mazu, zilu ziedu.

Emils Anrio

Kopš Idas aizbraukšanas uz Florenci tēva un dēla attiecības bija kļuvušas sirsnīgākas. Dimā-tēvs kādreiz sacīja dēlam: «Kad tev savukārt būs dēls, mīli viņu tā,

kā es tevi mīlu, bet neaudzini viņu tā, kā es tevi esmu audzinājis.» Dimā-dēls galu galā samierinājās ar Dimā-tēvu tādu, kādu daba viņu bija radījusi: varenu, lielisku, taču bezatbildīgu cilvēku. Jaunais Aleksandrs bija cieši apņēmies patstāvīgi gūt panākumus. Viņš, protams, rakstīs, bet ne tā kā «Antonija» autors. Dēls apbrīnoja tēvu, taču mīlēja viņu drīzāk tēvišķīgi nekā ar bērna mīlestību. «Mans tēvs ir liels bērns,» jaunais Aleksandrs dažkārt sacīja, «ko es dabūju, kad biju vēl pavisam mazs.» Tādu priekšstatu viņam bija radījusi māte, prātīgā Katrīna Labē, kas tagad, lai nopelnītu lidzekļus dzīvei, bija atvērusi nelielu lasāmzāli Mišod-jēra ielā. Uz savu gaisīgo mīļāko viņa neturēja ļaunu prātu, bet ari neloloja nekādas ilūzijas.

Dēli bieži asi nostājas pret savu tēvu kļūdām. Dimā-dēls augsti vērtē Dimā-tēva spraigo garu un iztēli, bet dažas viņa smieklīgās īpašības jaunekli pazemo. Viņš cieš, klausīdamies tēva vientiesīgo dižošanos. Dzīvojot šajā mājā, kurā vienmēr tiek dzenāti simt franki, dēlā mostas slepena vēlēšanās pēc materiāla nodrošinājuma. Arī vecīgs donžuānisms vienmēr kaitina jauno paaudzi. «Es izskatos,» Aleksandrs Dimā-dēls sacīja Aleksandram Dimā-tēvam, «kā tavas slavas durvju sargs, kam jāielaiž apmeklētājas. Tiklīdz paņemu kādu sievieti zem rokas, viņa vispirms pavelk uz augšu svārku malu, lai to nenotašķītu ar dubļiem, un pēc tam tūlīt lūdz, lai iepazīstinu ar tevi.»

Sabiedrībā viņus, lai atšķirtu vienu no otra, jau sāka saukt par Aleksandru Dimā-tēvu un Aleksandru Dimā-dēlu, un vecākais par to ļoti sašuta.

«Tev nevajadzētu parakstīties Aleks ļandrs] Dimā, kā es, — jo kādreiz tas mums abiem var radit lielas neērtības, tāpēc ka mūsu paraksti ir vienādi, — labāk paraksties Dimā-Davī. Tu taču saproti, ka mans vārds ir pārāk plaši pazīstams, lai rastos kādas šaubas, un es, protams, nevaru pievienot uzvārdam «tēvs»: esmu vēl par jaunu .. .»

Divdesmit gadu vecumā Dimā-dēls bija izvērties par skaistu, staltu, spēkpilnu un šķietami veselīgu jaunekli, Ļoti liels augums, plati pleci, daiļi veidota galva, vienīgi sapņainais skatiens un gaišbrūno matu sīkais

cirtojums atgādināja viņa tālo priekšteci, Sandomingo salas melno verdzeni. Viņš ģērbās kā dendijs vai, pēc tolaiku izteiciena, kā «lauva»: vadmalas fraka ar platiem atlokiem, balta kaklasaite, angļu piķē veste, spieķis ar zelta rokturi. Drēbniekam rēķins nebija samaksāts, tomēr jauneklis izturējās augstprātīgi un neskopojās ar griezīgām asprātībām. Aiz brīvās uzvešanās bija nojaušams nopietns un jūtīgs raksturs, mantots no Katrīnas Labē; Dimā-dēls slēpa šīs īpašības.

1844. gada septembrī tēvs un dēls dzīvoja Senžerme-nanlē, villā «Mediči», Tur abi strādāja, kā arī sirsnīgi un viesmīlīgi uzņēma draugus. Dimā-dēls viņus dažkārt uzaicināja ar laipniem vēstījumiem dzejā:

Pūš šodien ziemelis, ja tas Jūs neatbaida,

Tad ziniet, Senžermēnanlē jau sen sen gaida Jūs divi cilvēki: viens — tēvs un otrs •— dēls,

Kas nemitīgi cer, ka atbrauksit Jūs vēl.

Ja možais gaismas dievs — ja Fēbs ar sidrabloku Te kliedē mākoņus un sauli ber ar roku,

Ja mušu malienā, kas mežonīga šķiet,

Bez bieza mēteļa var pastaigāties iet.,

Tad brauciet tikai šurp, varbūt mēs spēsim abi Likt aizmirst miglu Jums un justies pie mums labi,

Kaut zilā debess gan te būtu jāaizstāj Ar pīpi istabā un šķilām kamīnā.

Ir puslīdz paredzams, ka mūsu plašo māju Šais dienās apmeklēs viens otrs no gleznotājiem,

Kas ziemas dārzā šeit mums ailes izrotās,

Un biljardšķindoņa tad tur uz laikiem stās.

Būs Millers, ieguvis ar pasteļiem kas slavu,

— Jūs viņu atzīstat; tāpat Dozā, kam nava Vairs otra līdzīga, — tik lieliski viņš prot Gan krāšņo Madridi, gan Romu atainot.

Un jautrais Diass būs; bet tā uz pievakari Sai mitnē ierasties var dažas dāmas arī.

Šis arguments, nupat ko pievienoju klāt,

Tik svarīgs — atstāts tas uz beigām tīšuprāt.

Lai aiztaupītu Jums ikvienu soli lieku,

Kā vieglāk atrast mūs, es pateikšu ar prieku;

Mediči ieliņā līdz zaļiem vārtiņiem Jums jāsoļo un tad ir jāienāk pa tiem.

Bet, ja nu tornēr vēl Jūs kādas šaubas māktu Vai, aplam meklējot, pat maldīties Jūs sāktu,

Tad pavaicājiet tik, un katrs pateiks Jums,

Kur mūsu māju rast, kā nokļūt var pie mums.

Nu, sveiki, apskauju, patiesi allaž Jūsu.. .

Kādu dienu Dimā-dēls uz Senžermenas ceļa satika Ežēnu Dežazē, slavenās aktrises dēlu. Abi jaunekļi noīrēja zirgus un devās izjādē pa mežu, pēc tam, atgriezušies Parīzē, aizgāja uz Varietē teātri. Rudens tikko sākās, Parīze likās tukša. «Komedī-Fransēz teātrī nepazīstami debitanti pensionētiem aktieriem tēloja sen aizmirstas lugas,» rakstīja de Žirardēna kundze. Palē-rojala un Varietē zālēs varēja sastapt daiļas viegla rakstura sievietes.

Ežēns Dežazē tikpat maz raizējās par vispārpieņemto morāli kā Dimā-dēls. Māte Ežēnu lutināja, viņam bija vairāk naudas nekā draugam. Abi jaunekļi, meklēdami piedzīvojumus, nopētīja graciozās meičas, kas sēdēja Varietē avanscēnā un ložās. Šīs sievietes, kas izturējās ar «labam tonim atbilstošu nepiespiestību» un bija rotājušās ar brīnišķīgām dārglietām, pilnīgi varēja noturēt par tā saukto «labāko aprindu» dāmām. Nedaudzās slavenās, visā Parīzē pazīstamās «augsti situētās kokotes» veidoja galantās pasaules aristokrātiju, kas ļoti atšķīrās no loretēm un grizetēm.

Kaut gan viņas uzturēja bagāti pielūdzēji (dzīvot taču vajadzēja!), tomēr visas šīs jaunās sievietes sapņoja par skaidru mīlestību. Viņas bija apzīmogojis romantisms. Viktors Igo bija reabilitējis Marionu Delormu — un Žiljetu Druē. Sabiedriskā doma labprāt attaisnoja kurtizāni, ja viņas krišanas cēlonis ir bijis noziedzīga aizraušanās vai galēja nabadzība. Kurtizānes arī bija sentimentālas. Vairums no viņām agrā jaunībā bija strādājušas; viņām tikai nebija laimējies sastapt labu vīru. Pastaiga Tivolī parkā, loža Ambigī teātrī, kašmira šalle, kāda rotaslieta bija viņas ievedusi metrešu pasaulē. Kļuvušas pērkamas, viņas tomēr nezaudēja ilgas pēc īstas mīlestības. Zorža Sanda bija pavairojusi nesaprasto sieviešu skaitu, kuras alka «mūžīga jūtu skurbuma». Tas viss izskaidro, kāpēc abi ciniskie jaunekļi Varietē teātrī vēroja ne tikai sniegbalto, iekārojamo miesu, bet arī skumju un maigu domu atspulgus acīs.

Tovakar vienā no proscēnija ložām sēdēja sieviete, kas bija kļuvusi slavena ar savu skaistumu, labo gaumi un bagātībām, kuras bija izputinājusi. Viņas īstais vārds bija Alfonsine Piesī, bet viņa bija vēlējusies saukties

par Mariju Diplesī. «Viņa bija gara,» Dimā-dēls rakstīja, «ļoti slaika, lumšiem matiem, balti sārtu seju. Galva viņai bija maza, iegarenas, spožas acis kā japānietei, bet spriganas un lepnas, lūpas sarkanas kā ķirši, visskaistākie zobi pasaulē — viņa izskatījās kā Saksijas porcelāna statuete...» Trauslais augums, gulbja kakls, šķīstā un jaunavīgā sejas izteiksme, baironiskais bālums, garās cirtas, kas pēc angļu modes viņai krita līdz pleciem, baltā atlasa kleita ar izgriezumu, briljantu kakla rota, zelta aproces — tas viss viņu darīja karaliski skaistu. Viņa apžilbināja Dimā, uzreiz iekaroja tā sirdi.

Neviena cita sieviete šajā zālē neizskatījās cildenāka, un tomēr, atskaitot vienu viņas vecmāmiņu Annu de Menilu, kas bija cēlusies no dižciltīgas normandiešu dzimtas un noslēgusi mezaliansi, visi Marijas Diplesī senči bija sulaiņi un zemnieki. Viņas tēvu Marēnu Piesī, ļaunu un netiklu cilvēku, ciemā uzskatīja par burvi. Marēns Piesī bija apprecējis Mariju Dezaiē, Annas de Menilas meitu, kura dāvāja viņam divas meitas un pēc tam aizbēga no viņa. Alfonsine bija dzimusi 1824. gadā, tātad bija tikpat veca kā Dimā-dēls. Viņa bija uzaugusi uz laukiem. Kad meitenei bija piecpadsmit sešpadsmit gadu, tēvs, kā ļaudis runāja, esot viņu pārdevis čigāniem, kas viņu aizveduši uz Parīzi un tur nodevuši par mācekli pie kādas modistes.

Salasījusies Pola de Koka romānus, jaunā grizete dejoja ar studentiem visos Parīzes nostūros un svētdienās Monmoransī ļāva sevi ievest ēnainās alejās. Kāds Palē-rojala restorāna īpašnieks, kas bija izbraucis ar meiču uz Senklū, pēc tam iekārtoja viņai mazu dzīvoklīti Ar-kadu ielā, bet tūlīt pat Mariju viņam «nocēla» hercogs Aženors de Gišs, elegants politehniskās skolas students, kas 1840. gadā bija izstājies no armijas, lai kļūtu par tīrasinīgu Itāliešu bulvāra «lauvu» un «1840. gada An-tinoju». Pēc nedēļas Itāliešu teātrī un Operas slavenajā proscēnija «velnišķīgajā ložā» nr. 1, kas bija savdabīga Žokejkluba filiāle, runāja tikai par hercoga jauno metresi.

Valdzinošo skaistuli pielūdza visspožākie Parīzes vīrieši: Fernāns de Mongijons, Anrī de Kontāds,

Eduards Delesērs un desmit citu. No dižciltīgajiem mīļākiem viņa apguva labas manieres un zināmu kultūru, gan paviršu, tomēr patīkamu. Smalku pamācītāju vadībā jaunā, apdāvinātā, jūtīgā sieviete uzplauka. 1844. gadā, kad Dimā-dēls iepazinās ar Mariju Diplesī, viņas bibliotēkā bija Rablē, «Dons Kihots», Mol jērs, Valters Skots, Dimā-tēvs, Igo, Lamartins un Misē. Viņa labi pazina šos autorus un mīlēja dzeju. Viņa bija mācījusies arī klavierspēli un izjusti atskaņoja barkarolas un valšus.

īsi sakot, viņa apbrīnojami strauji bija virzījusies uz augšu un tagad dzīvoja izsmalcinātā greznībā. 1844. gadā Mariju Diplesī uzskatīja par elegantāko sievieti Parīzē un viņa sacentās ar Alisi Ozī, Lolu Montēšu, Atālu Bošēnu. Viņas mājā varēja sastapt ne tikai Žokej-kluba «lauvas», bet arī Ežēnu Sī, Rožē de Bovuāru, Alfrēdu de Misē. Viņi visi jūsmoja par Mariju Diplesī, izjuzdami pret viņu gan cieņu, gan žēlumu, jo viņa tiešām stāvēja pāri savai apkaunojošajai profesijai. Kāpēc viņa ar to nodarbojās? Tāpēc, ka bija pieradusi izdot simttūkstoš zelta franku gadā un arī tāpēc, ka, būdama slima, vienmēr drudžaini satraukta, neapmierināta ar sevi, Marija Diplesī spēja aizmirsties tikai izpriecās.

Tovakar Varietē viņas ložā sēdēja ļoti vecs sirmgalvis — grāfs Štakelbergs, bijušais Krievijas sūtnis. Vēlāk Marija Diplesī pastāstīja jaunajam Dimā, ka šis večuks uzturot viņu tāpēc, ka viņa tam atgādinot mirušo meitu. Skaidrs izgudrojums! «Grāfs, par spīti sirmajam vecumam, meklēja Marijā Diplesī nevis Anti-goni, kā Edips, bet kā Dāvids Betzabu.» Viņš bija iekārtojis Marijai Diplesī dzīvokli Madlēnas bulvārī 11, uzdāvinājis viņai zilu karieti un divus tīrasiņu zirgus. Pateicoties vecajam grāfam un citiem pielūdzējiem, Marijas Diplesī dzīvoklis pastāvīgi bija rotāts ziediem, ne tikai ar kamēlijām, bet ar visām puķēm, kādas kurā gadalaikā uzplauka. No rozēm viņa baidījās, to smarža viņu skurbināja; viņai patika nesmaržojošās kamēlijas. «Viņu ieslodzīja kamēliju cietoksnī. . .» rakstījis Arsēns Husē.

Marija Diplesī no ložas vairākkārt pamāja ar roku

resnai sievietei, ko Dimā pazina, — tā bija pa pusei modiste, bet lielāko tiesu savedēja, vārdā Klemansa Prā. Ežēns Dežazē ļoti labi pazina šo resnuli, kas arī dzīvoja Madlēnas bulvārī, kaimiņos Marijai Diplesī. Nepalikusi līdz izrādes beigām, Marija iesēdās savā karietē un aizbrauca. Mazliet vēlāk fiakrs aizveda Dimā, Ežēnu Dežazē un Klemansu Prā uz viņas mājām, kur visi trīs palika gaidot turpmākos notikumus. «Kamēliju dāmā» Dimā-dēls ir aprakstījis šo ainu, tikai Štakelbergs te figurē kā «vecais hercogs» un Klemansa Prā nosaukta par Pridansu Divernuā.

«— Vecais hercogs ir pie jūsu kaimiņienes? — es jautāju Pridansai.

— Nē, viņa droši vien ir viena.

— Tad taču viņa šausmīgi garlaikojas!

— Mēs gandrīz katru vakaru pavadām kopā; kad viņa atgriežas mājās, tad pasauc mani. Viņa nekad neiet gulēt pirms diviem naktī. Viņa nevar agrāk aizmigt.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka viņa slimo ar plaušām un viņai gandrīz vienmēr ir drudzis.»

Drīz vien Marija pasauca pa logu Klemansu un lūdza, lai tā nāk atbrīvot viņu no apnicīga viesa grāfa N„ kas viņu garlaikojot līdz nāvei.

— Nevaru iet, — atbildēja Klemansa Prā, — pie manis ir divi jaunekļi: Dežazē dēls un Dimā dēls.

— Ņemiet viņus līdzi. Nekas nevar būt ļaunāks par šo grāfu. Nāciet drīzāk.

Visi trīs aizsteidzās un blakus mājā atrada salonā grāfu, atslējušos pret kamīnu, un Mariju pie klavierēm. Viņa abus jaunekļus uzņēma laipni un pret grāfu izturējās tik skarbi, ka tas drīz vien atvadījās. Tad Marija kļuva ļoti jautra. Visi kopa ēda vakariņas, daudz smējās, bet Dimā jutās skumji. Jauneklis bija apbrīnojis šīs sievietes nesavtīgumu, kad viņa aizraidīja bagātnieku, kas viņas dēļ bija gatavs izputināties, taču viņš cieta, redzēdams, ka šī cildenā būtne dzēra pāri mēram, «runāja kā smagais ormanis un smējās jo sirsnīgāk, jo rupjāki joki tika stāsLīti». Ar katru šampanieša glāzi viņas vaigi kvēloja arvien drudžaināk. Uz vakariņu

beigām viņai uznāca klepus lēkme un viņa aizskrēja projām.

— Kas viņai notika? — Ežēns Dežazē jautāja.

— Viņa pārāk daudz smējās un tagad spļauj asinis,— atbildēja Klemansa Prā.

Dimā iegāja slimnieces istabā. Viņa bija atgāzusies uz dīvāna. Līdzās uz galda sudraba bļodā bija redzamas asiņu lāses.

«— Tuvojos viņai, — raksta Dimā-dēls «Kamēliju dāmā», — bet viņa pat nepakustējās. Atsēdos un satvēru viņas roku, kas gulēja uz dīvāna.

— A, jūs? ... — viņa pasmaidīdama ieteicās. — Vai jūs arī esat slims?

— Nē. Bet vai jums vēl aizvien ir grūti?

— Ne sevišķi; tagad jau esmu pie tā pieradusi.

— Jūs sev darāt pāri, — es aizkustināts sacīju. — Gribētu būt jūsu draugs, jūsu tuvinieks, lai varētu aizkavēt jūs tā sevi bendēt...

— No kā izriet šāda uzupurēšanās tieksme?

— No neatvairāmām simpātijām, kādas pret jums jūtu.

— Varbūt esat mani iemīlējies? Tad pasakiet to uzreiz. Tā būs daudz vienkāršāk.

— Ja arī kādreiz man vajadzētu jums to pateikt, tad šodien jau nu ne.

— Labāk nesakiet to man nekad.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka no tā var būt tikai divēji iznākumi.

— Kādi?

— Vai nu es jūs noraidīšu: tad jus man dusmosiet. Vai arī es jums atbildēšu piekrītoši: tad jums būs neapskaužama mīļākā, nervoza, slima, skumja sieviete, kuras līksme ir grūtsirdīgāka nekā bēdas; sieviete, kas spļauj asinis un izdod simttūkstoš franku gadā! Tāda der vecam bagātniekam, bet jauneklim, kāds esat jūs, var būt tikai par nastu . . . Visi jaunie mīļākie ir mani pametuši.

Es nekā neatbildēju, tikai klausījos. Šī šausmīgā dzīve, no kuras īstenības nabaga meitene bēga uzdzīvē, skurbumā un bezmiegā, mani tik sāpīgi saviļņoja, ka neatradu vārdus.

— Lai nu tas paliek! — viņa turpināja. — Mēs runājam blēņas. Dodiet man roku, un atgriezīsimies ēdamistabā.»

Kāpēc viņa kļuva Dimā metrese? Viņš bija nabags, un ugunīgas atzīšanās mīlestībā Marija dzirdēja desmit reižu dienā. Taču jaunais Dimā ar kaislu neatlaidību lenca Mariju Diplesī. «Šis jautrības un skumju, šķīstības un netiklības sajaukums, pat slimība, kas jaunajā sievietē kāpināja ne tikai nervozitāti, bet ari juteklību, iedvesa dedzīgu vēlēšanos viņu iegūt. . .» Dvēselē viņa

bija naiva, un «reizēm viņu pēkšņi pārņēma ilgas pēc mierīgākas dzīves . . . Padevusies miesas kārdinājumiem un baudām, viņa tomēr nezaudēja zināmu lepnumu un tiklību pat savā negodā . . .»

Jaunajam Dimā netrūka cēlsirdīgu dziņu; mīlestība uz savu māti bija viņā modinājusi līdzjūtību pret visām netaisnīgi no sabiedrības izstumtajām sievietēm. Būdams sirsnīgs un reizē arī blazēts, Dimā juta līdzi šīm sievietēm viņu bēdās, prata izraisīt viņās atklātību un uzminēja asaras zem mākslotajiem priekiem. Pret kurtizānēm viņš bija bezgalīgi iecietīgs. Viņš tās uzskatīja nevis par grēciniecēm, bet par upuriem. Šīs sievietes bija pateicīgas jauneklim par cieņu, ar kādu tas pret viņām izturējās viņu pazemojumā. Bez šaubām, tieši tas pie jaunā Dimā saistīja arī Mariju Diplesī. Kādreiz viņa tam pateica: «Ja jūs apsolīsiet, ka vienmēr bez nmzā-kiem iebildumiem izpildīsiet katru manu vēlēšanos un nekad nekā man nejautāsiet, varbūt es jūs iemīlēšu .. .»

Kurš divdesmit gadu jauneklis nedotu šo neizpildāmo solījumu? Uz kādu laiku Marija Diplesī pameta gandrīz pilnīgi savus bagātos aizgādņus nopietnā un burvīgā pāža dēļ. Viņa ar prieku atkal pārvērtās par grizeti un devās ar Dimā pastaigās pa Buloņas mežu vai Elizejas laukiem. Savā istabā, kur «uz paaugstinājuma stāvēja krāšņa Bula darināta gulta ar četrām kariatidām, kurās bija attēloti fauni un bakhantes», viņa jauneklim dāvāja «skurbinošus baudu svētkus». O, kā viņš mīlēja Marijas lielās acis ar tumšajiem lokiem, viņas nevainīgo skatienu, lokano augumu un «saldkaisles aromātu, kas plūda no viņas»!

Dimā-tēvs ir atstāstījis, kā dēls viņam atklāja savu uzvaru:

«Sekojiet man uz Franču teātri; tur uzved, ja nemaldos, «Sen-siras audzēknes». Es eju pa koridoru; pēkšņi aizmugurē atveras kādas ložas durvis, es jūtu, ka mani kāds satver aiz frakas ļipas; atskatos. Redzu, ka mani aizturējis Aleksandrs.

— A, tu tas esi! Labvakar, manu zēn!

-— Ienāc, tēva kungs!

-— Tu neesi viens?

— Tieši tāpēc. Aizver acis, pabāz galvu pa durvju spraugu, nebaidies, tev nenotiks nekas nepatīkams.

Tiešām, tiklīdz biju aizvēris acis, tiklīdz pabāzu galvu, es sajutu

uz lūpām divu trīsošu, drudžainu, karstu lūpu pieskārienu. Atvēru acis. Ložā divatā ar Aleksandru atradās jauna, burvīga gadu divdesmit vai divdesmit vienu veca sieviete, kura nupat man bija sniegusi ne sevišķi bērnišķīgo skūpstu. Pazinu viņu, jo dažu labu reizi biju viņu ievērojis proscēnija ložā. Tā bija Marija Diplesī, kamēliju dāma.

— Daijais bērns, tā esat jūs? — es ieteicos, saudzīgi atbrīvodamies no viņas rokām.

— Jā. Šķiet, ka jūs vajag tvert ar varu? O, es gan skaidri zinu, ka jums ir citāda reputācija, — bet kāpēc tad jūs pret mani izturaties tik cietsirdīgi? Jau divas reizes esmu jums rakstījusi, aicinot jās ierasties Operas ballē . ..

— Es nodomāju, ka vēstules adresētas Aleksandram.

— Aleksandram Dimā, protams.

— Bet Aleksandram Dimā-dēlam.

-— Blēņas! Aleksandrs ir Dimā-dēls, bet jūs neesat Dimā-tēvs. Jūs tāds nekad nebūsiet.

— Pateicos par komplimentu.

— Un tagad pasakiet — kāpēc jūs neatnācāt? ... Es to nevaru saprast.

— Tūlīt jums paskaidrošu. Tik skaista meitene kā jūs uzaicina uz satikšanos vīrieti manos gados tikai tad, ja viņai no tā kaut kas vajadzīgs. Ar ko varu jums pakalpot? Apsolu jums savu protekciju un atbrīvoju jūs no izlikšanās.

— Es taču tev teicu! — Aleksandrs iesaucās.

— Tādā gadījumā, — valdzinoši pasmaidīdama un ar garajām, melnajām skropstām uz mirkli aizplīvurodama acis, sacīja Marija Diplesī, —• vai mēs drīkstēsim jūs apmeklēt?

— Kad vien vēlēsieties, jaunkundz ...

Palocījos tik zemu, it kā atvadīdamies no kādas hercogienes. Durvis aizvērās, es atrados koridorā. Tā bija vienīgā reize, kad skupstiju Mariju Diplesī; tā bija arī pēdējā reize, kad viņu redzēju. Gaidīju ierodamies Aleksandru un skaisto kurtizāni. Pēc dažām dienām atnāca Aleksandrs viens pats.

— Kas noticis? — es jautāju. — Kāpēc tu viņu neatvedi?

— Viņas untums jau pārgājis; viņa gribēja iestāties teātrī. Par to sapņo viņas visas! Bet teātrī vajag iestudēt lomas, mēģināt, spēlēt ■— tas prasa daudz darba . . . Daudz vieglāk ir piecelties divos dienā, apģērbties, pavizināties pa Buloņas mežu, atgriezties pilsētā, paēst pusdienas Calé de Paris vai pie «Brāļiem provansāļiem», pēc tam vakarā aizbraukt uz Vodeviļu vai Zimnāzu, pēc izrādes paēst vakariņas un pulksten trijos naktī doties uz savām vai kāda cita mājām, — tas ir daudz vieglāk nekā darbs, ko veic Marsa jaunkundze! Mana debitante jau aizmirsusi savu skatuves aicinājumu... Un man šķiet, ka viņa ir slima . . .

— Nabaga meitene!

— Tev taisnība, viņa ir jānožēlo. Viņa ir daudz labāka nekā amats, ar kuru nodarbojas.

— Ceru, ka tā nav mīlestība?

— Nē, līdzjūtība, — Aleksandrs atbildēja.

Vairāk es nekad ar viņu nerunāju par Mariju Diplesī...»

Dimā-dēlam bija stingrāki morāles principi nekā Dimā-tēvam. Marija Diplesī lasīja Manonu Lesko. Viņa vēlējās, lai skaistais jauneklis tēlo Degriē lomu. Viņš atteicās. Ko būtu vēlējies viņš? Pārveidot Mariju Diplesī? Panākt, lai viņa maina dzīves veidu? Varbūt viņa būtu uz to spējīga, jo bija drīzāk sentimentāla nekā savtīga. Dimā pats izteicās par Mariju: «Viņa bija viena no pēdējām un retajām kurtizānēm, kurām ir sirds.» Taču izdevumi par vienu pašu ar Mariju pavadītu vakaru — teātra biļetes, kamēlijas, saldumi, vakariņas, vēl kaut kādas iegribas spēja izputināt jauno Aleksandru. Viņš pelnīja ļoti maz, un viņam nemitīgi vajadzēja diedelēt naudu no tēva, kam arī tās nekad nebija; laiku pa laikam tēvs iedeva dēlam čeku par simt frankiem, kas iekasējami no teātra biļešu pārdevējas Poršē kundzes.

Aleksandrs Dimā-dēls Poršē kundzei: «Kundze, pagaidiet dažas dienas! Tas taču ir tāpat, kā kad Jūs pateiktu cilvēkam, kuram tūlīt nocirtis galvu, lai viņš padejo rigodonu vai sagudro kādu asprātību! Pēc dažām dienām es būšu miljonārs! Es saņemšu piecsimt franku. Ja es griežos pie Jums, ja apgrūtinu Jūs ar savu lūgumu, tad tas nozīmē, ka esmu nonācis tādā postā, ka, salīdzinot ar mani, Ijābu, visnabadzīgāko antikvitātes cilvēku, varētu uzskatīt par turīgu. Ja rteatsūtīsiet man ar vēstnesi šos simt frankus, tad par saviem pēdējiem sū es iegādāšos klarneti un pūdeli un sarīkošu koncertu pie Jūsu durvīm, uzrakstījis sev uz vēdera: «Ziedojiet literātam, ko Poršē kundze pametusi nelaimē!» Vai gribat, lai par šiem simt frankiem lieku Jums savu galvu ķīlā vai lai kliedzu: «Lai dzīvo republika!» — vai arī lai apprecos ar Moralesa jaunkundzi? Varbūt Jūs labāk gribat, lai aizeju uz Odeonu un atzīstu, ka aktieris Kašardī ir talantīgs, vai arī lai es valkāju saliecamo cilindru? Es darīšu visu, ko Jūs pavēlēsiet, ja tikai atsūtīsiet man šos simt frankus. Un labāk atsūtiet vēl vairāk.

Visdziļākā padevībā Jūsu A. DIMĀ

Man ir vienalga, vai šie simt franki būs sudrabnaudā vai banknotēs, tā ka lieki neapgrūtiniet sevi.»

Katru rītu Marija Diplesī aizsūtīja jaunajam Aleksandram dienas norīkojumu: «Dārgais Adē . . .» No sava mīļākā iniciāļiem — A. D. viņa bija radījusi iesauku. Vakarā Aleksandrs aizveda viņu uz restorānu pusdienās, pēc tam viņi aizbrauca uz teātri, tad atgriezās Marijas buduārā, kur lielas Ķīnas vāzes bija piepildītas ar

ziediem bez smaržas. «Reiz es viņu atstāju tikai pulksten astoņos no rīta,» Dimā rakstīja, «un drīz pienāca diena, kad atstāju viņu tikai pusdienas laikā.»

Vai atceraties vēl tās naktis, mīlas svelmē Kad augums tvīka jums un negribēja rimt,

Kad, skūpstos reibdama, jūs slīgāt kaisles dzelmē.

Līdz acis aizkrita un steidzāt miegā grimt?...

Viņa bieži nevarēja aizmigt; uzvilkusi uz kailas miesas baltus vilnas rīta svārkus, «viņa atsēdās uz paklāja pie kamīna un skumji vērās liesmās». Šādos mirkļos Dimā viņu kaisli mīlēja. Citos viņš baidījās, ka tiks piekrāpts. Viņš zināja, ka Marija viņam bieži meloja, varbūt aiz smalkjūtības. Štakelbergs joprojām bija palicis viņas dzīvē un arī kāds jaunāks vīrietis Eduards Pe-rego, no tēva puses slavenā finansista — Francijas bankas priekšsēdētāja mazdēls, no mātes puses — Taren-tas hercoga mazdēls. Uz sārtas, trīsstūrī salocītas papīra lapas Marija Diplesī viņam rakstīja: «Dārgais Eduard, Jūs mani ļoti iepriecinātu, ja apmeklētu mani šovakar (Vodeviļas teātrī, 29. ložā). Pusdienas ēst kopā ar Tevi nevaru; jūtos ļoti sagurusi.» Un uz gaišzila papīra: «Ned, dārgumiņ, šovakar Varietē būs ārkārtēja izrāde, Bufē^60/ benefice. Tu mani ļoti iepriecinātu, ja dabātu man ložu. Atbildi, dārgais draugs, tūkstošreiz skūpstu Tavas acis ...»

Nedam viņa rakstīja: «Es pavadīšu vakaru ar Ze-liju,» — kad pavadīja to ar Dimā. Jaunajam Aleksandram viņa tēloja grēku nožēlnieci. Kādu dienu, kad viņai jautāja, kāpēc viņa tik bieži melo, Marija, sirsnīgi iesmiedamās, atbildēja: «Meli dara baltus zobus.» Viņa veltīgi pūlējās «samierināt, savas darīšanas ar savu mīlestību». Pēc nedaudzām laimes dienām Dimā mēnešiem ilgi mocījās aizdomās un šaubās. Viņš uzskatīja, ka viņam jāizšķiras starp Mīlestību un Godu. Ak, cik daudz tukšas godkāres ir šajos vārdos, ko raksta ar lielo burtu!

Otrā mēneša beigās glāstus nomainīja pārmetumi. Viņš aizvien retāk satikās ar Mariju. Viņa nojauta, ka Dimā tīši attālinās no viņas. «Dārgais Adē,» viņa rakstīja, «kāpēc nesaņemu no Tevis nekādu ziņu, un kapec

Tu neatraksti man vaļsirdīgi? Domāju, ka Tev vajadzētu izturēties pret mani kā pret draugu. Ceru sagaidīt no Tevis kādu vēsti un maigi skūpstu Tevi kā mīļākā vai kā draugs — izvēlies pats! Katrā gadījumā būšu Tev vienmēr uzticīga. — Marija.»

1845. gada 30. augustā Dimā nolēma galīgi izbeigt šo sakaru.

Aleksandrs Dimā-clēls Marijai Diplesi: «Dārgā Māri, neesmu tik bagāts, lai Jūs mīlētu tā, kā es gribētu, un arī ne tik nabags, lai tiktu mīlēts tā, kā Jūs gribētu. Tāpēc aizmirsīsim abi: Jūs — vārdu, kurš Jums droši vien ir gandrīz vienaldzīgs; es — laimi, kas man kļūst neiespējama. Lieki būtu Jums stāstīt, cik dziļi esmu noskumis, jo Jūs jau zināt, kā es Jūs mīlu. Ardievu. Jūs esat pārāk cildena, lai nesaprastu manas vēstules cēloni, un pārāk gudra, lai man nepiedotu.

Paturēšu Jūs vienmēr piemiņā.

A. D,

30. augustā. Pusnakti.»

Mākslinieka iztēlē mīlestība sāk jaunu dzīvi, kad viņam gaist fiziskās tuvības laime. Zudusī Marija vienmēr atgriezās Adē sapņojumos.

IV

NESENTIMENTALS ceļojums

Pēc tam kad tēvs bija šķīries no Idas Ferjē un dēls no Marijas Diplesī, abi Dimā atkal dzīvoja kopā, bohēmiski un savstarpēji iecietīgi. Dēls bija kļuvis Vodeviļas aktrises Anaisas Ljevenas mīļākais. Kādās vakariņās, ko šī aktrise bija sarīkojusi «Brāļu provansāļu» restorānā, tika izprovocēta ķilda, kas beidzās ar skandalozu divkauju starp jaunu žurnālistu, talantīgo «La Presse» feļetonromānu nodaļas vadītāju Dižarjē un profesionālu uzpērkamu slepkavu Rozemonu de Bovalonu, kas zemiski nonāvēja savu pretinieku, kā tolaik runāja, — pēc sāncenšu laikrakstu rīkojuma un uz to rēķina. Cīņā par abonentu iekarošanu tad jau aizgāja līdz slepkavībai.

Pirmo reizi Bovalonu attaisnoja, bet pēc tam ar kasācijas tiesas lēmumu viņa lietu nodeva Ruānas tiesai, kur viņam piesprieda astoņus gadus ieslodzījuma. Abi Dimā, kas bija uzaicināti par lieciniekiem, ieradās Ruānā ar savām metresēm, par ko sabiedriskā doma viņus bargi nosodīja. Nestora Rokplana (il vēstulē brālim Kamilam lasām:

«Dimā (tēvs) padarīja sevi par apsmieklu ar savu atbildi uz tiesas priekšsēdētāja jautājumu: «Kāda ir jūsu profesija?» — «Es teiktu, ka esmu dramaturgs, ja neatrastos Korneija dzimtajā pilsētā.» Mans aktieris Hiacints lieliski parodē šo seklo asprātību. Kā nacionālās gvardes seržantu Aleksandru Dimā uzaicināja nodot zvērestu un uzskaitīt savus titulus un amatus. «Es teiktu, ka esmu dramatisks aktieris, ja šeit nebūtu Brando 62 no Komedī-Fransēz.

Dimā šajā prāvā, kurā gribēja izrādīties par pieredzējušu un rafinētu pazinēju goda jautājumos, par zvērinātu ķildnieku, ir sakompromitējis uz visiem laikiem apzīmējumu «dižciltigais», pārāk bieži nevietā to lietodams. Viņa lugas «Reģenta meita» premjerā pirmo aktieri, kurš uz skatuves izteica vārdu «dižciltīgais», publika izsvilpa ... Pa visu Ruānas prāvas laiku Dimā tēvs un dēls ar savām mīļākām saimniekoja kopigi. y.»

Dimā-dēls droši vien cieta no šīs plašās ievērības.

1846. gadā tēvs un dēls ar prieku izmantoja izdevību mazliet attālināties no Parīzes. Viņi kopā devās garā ceļojumā pa Spāniju un Alžīriju. Kāpēc pa Alžīriju? Tāpēc, ka grāls de Salvandī, tautas izglītības ministrs, apmeklēdams šo skaisto zemi, izsacījās: «Cik žēl, ka pie mums tik maz pazīst Alžīriju! Kā to varētu popularizēt?» Viņa ceļabiedrs rakstnieks Ksavjē Marmjē atbildēja: «Vai zināt, ministra kungs, ko es darītu jūsu vietā? Es pacenstos iekārtot tā, lai Dimā apceļo tās vietas, kuras mēs esam apceļojuši, un uzraksta par to divus trīs sējumus ceļojuma piezīmju ... Ar tām iepazīsies trīs miljoni lasītāju, un varbūt piecdesmit vai sešdesmit tūkstošos no tiem modīsies interese par Alžīriju.»

— Lieliska ideja, — ministrs bija atbildējis. — Es to apsvēršu.

Atgriezies Parīzē, Narciss de Salvandī, kas pats arī bija literāts (viņš bija uzņēmis, gan diezgan skābi, Viktoru Igo Franču akadēmijā), uzaicināja Dimā uz pusdienām.

— Dārgais dzejniek, — de Salvandī sacīja, — jums jāizdara man kāds pakalpojums.

— Dzejnieks lai izdara pakalpojumu ministram! Ar lielāko prieku, kaut vai tāpēc, ka šāds gadījums ir Joti rets. Par ko ir runa?

Salvandī izskaidroja savu nodomu un piedāvāja des-mittūkstoš franku ceļa izdevumiem. Dimā augstprātīgi atbildēja:

— Es pievienošu četrdesmit tūkstošu franku no savas kabatas un došos šajā ceļojumā.

Ministrs šķita pārsteigts par šo pārmērīgo summu, tāpēc Dimā paskaidroja, ka ņemšot līdzi ceļojumā (uz sava rēķina) dēlu Aleksandru, līdzstrādnieku Ogistu Makē un gleznotāju Luiju Bulanžē. Viņš lūdza tikai, lai viņa rīcībā nodod kara kuģi, ar ko doties izbraukumos gar Alžīrijas piekrasti.

— Ak tā! — ministrs iesaucās. — Jūs gribat, lai jums sniedz to, ko mēdz sniegt tikai prinčiem . ..

— Katrā ziņā. Ja man sniedz tikai to, kas pieejams katram, tad nebija vērts mani traucēt. Es pats varu aizrakstīt Pasažieru kuģniecības kantorim, lai man rezervē kajītes.

— Lai notiek, jūs dabūsiet kara kuģi. Kad jūs vēlaties doties ceļā?

— Man vēl jānobeidz divi trīs romāni. Tas ilgs pāris nedēļas.

Un kāpēc uz Spāniju? Tāpēc, ka nākamajā dienā pēc audiences pie ministra Dimā ēda pusdienas pie viņa karaliskās augstības hercoga de Monpansjē. 1842. gadā troņmantnieks Orleānas hercogs, rakstnieku aizgādnis, Viktora Igo un Aleksandra Dimā draugs, gāja bojā pēkšņā nāvē kādā satiksmes katastrofā. Neatsverams zaudējums Francijai. Dziļš apbēdinājums Aleksandram Dimā, kas uzglabāja kā relikviju asiņainu dvieli, ar ko bija pārsiets nelaimīgais princis. Pēc dažiem gadiem «Musketieru»[26] pirmizrādes vakarā 1845. gada

27. oktobrī Aleksandru Dimā stādīja priekšā Luija-Filipa piektajam dēlam — jaunajam hercogam de Monpansjē. Tas izturējās pret rakstnieku ļoti laipni, runāja par draudzību, kādu pret Dimā jutis nelaiķis Orleānas hercogs, un piešķīra dramaturgam privilēģiju dibināt jaunu teātri, ko varēšot nosaukt par Vēsturisko teātri vai Eiropas teātri, vai pat par Monpansjē teātri. Dimā būs teātra direktors un uzvedīs tani ne tikai savas, bet arī Šekspīra, Kalderona, Gētes un Šillera drāmas.

Šī privilēģija daudzos modināja negantu skaudību.

Nestors Rokplans savam brālim gleznotājam Kamilam Rokplanam: «Tagad visi dzenas pēc balsīm, pēc aizgādņiem, pēc deputātu un prinču labvēlibām. Princis teātru jautājumos visumā ir ļoti noteikts. Hercogs de Monpansjē nupat apveltījis Dimā ar kolosālu, smieklīgu teātri, es jau tagad paredzu, ka tā bankrots gada laikā tiks reģistrēts komerciālās tiesas kancelejā. Dimā izturēšanās ir kaut kas pilnīgi nedzirdēts! Klausies, ko viņš pateica: «Septiņpadsmit gados teātri ar manām lugām ir nopelnījuši desmit miljonus; pēdējos piecos gados četri laikraksti ar maniem romāniem pelna katrs trīssimt tūkstošus franku gadā. Es gribu sev teātri, kas ienestu šos miljonus, gribu laikrakstu, kas viens pats nopelnītu šo miljonu un divsimt tūkstošus franku. . .» Pagaidām tiesu izpildītāji viņu vajā, tiesu ierēdņi viņu arestēja dzīrēs, kuras viņš bija izmaksājis Ambigī aktieriem, kas tēloja «Musketierus». Viņa dēls uztur ar divtūkstoš frankiem mēnesī Vodeviļas aktrisi Ljevena jaunkundzi... Dimā apgalvo, ka esot jau pasūtījis dekorācijas septiņām pieccēlienu lugām, kuras viņš uzrakstījis pirms pāris nedēļām, ēzdams vakariņas ar savu me-tresi... Sī puiša jautrība, bezbēdība, fantastiskās izdomas, asprātība, juceklība, neapdomība, viņa veselība un ražīgums ir pilnīgi fenomenāli...»

Privilēģiju izsniedza uz Ipolita Ostēna vārda; šis jauneklis, pa pusei ārsts, pa pusei kritiķis, pa pusei dramaturgs, bija strādājis Komedī-Fransēz par sekretāru un vairākos citos teātros par direktoru. Vajadzīgo kapitālu deva hercogs de Monpansjē un pasāžas īpašnieks Zufruā, bet Dimā uzņēmās finansiālo atbildību par uzņēmuma vadību. Viņi nopirka zemes gabalu Fobūrdi-tarnpla un bulvāra stūrī un vienojās, ka šajā vietā liks uzbūvēt milzīgu teātra zāli pa to laiku, kamēr Dimā apceļos Alžīriju.

Ēzdams pusdienas pie Monpansjē, Dimā viņam izstāstīja par sarunu ar Salvandī.

— Lieliska doma! — iesaucās jaunais princis. — It

īpaši, ja jūs brauktu caur Spāniju, lai piedalītos manās kāzās.

Hercogam de Monpansjē tiešām bija paredzēts 1846. gada 10. oktobrī noslēgt laulību ar četrpadsmit gadus veco Spānijas infanti Luīžu Fernandu, karalienes Izabellas II jaunāko māsu un iespējamo mantinieci. Šīs laulības (kuras kādā jaukā dienā varēja Spānijas tronī nosēdināt francūzi) laupīja miegu Anglijas ministriem. Dimā tanī pašā vakarā aizsūtīja ielūgumu uz ceļojumu Ogistam Makē, Luijam Bulanžē un savam dēlam. Viktors īgo par to rakstīja:

Aleksandru Dimā sūta uz Spāniju kā hercoga de Monpansjē laulību hīstoriogrāfu. Līdzekļus šim ceļojumam sadabūja šādi: tautas izglītības ministrija deva tūkstoš piecsimt frankus no fonda «Pabalsti un uzmundrinājumi literātiem», tūkstoš piecsimt franku no tonda «Literāras misijas». Iekšlietu ministrija deva trīstūkstoš franku no speciāla fonda, hercogs de Monpansjē deva divpadsmit tūkstošu franku. Kopsummā: astoņpadsmit tūkstošu franku. Saņemdams šo naudu, Dimā pateica: «Ari labi! Ar to man pietiks, ko samaksāt ceļvežiem!»

Atlika tikai atrast priekšzīmīgu apkalpotāju. Restorāna īpašnieks Ševē piedāvāja Abesīnijas nēģeri ar aromātisku vārdu: Odebenžuēns — benzosveķu ūdens. Viņi devās ceļojumā vispirms pa dzelzceļu, kas tolaik bija vēl jauns transporta līdzeklis, un Dimā iesāka savas piezīmes: «Līdz mums atplūda lokomotīves smirdīgā elpa; milzīgā mašīna sakustējās; bija dzirdama dzelžu čerkstošā drebēšana; garām aizzibēja laternas kā lietuvēnu lāpas sabata naktī; pamezdami aizmugurē garu ugunīgu asti, mēs traucām uz Orleānu . . .»

Daudz trokšņa par neko, taču Dimā spalva atdzīvināja pat lokomotīvi,' kas izvērtās par drāmas personāžu. Dimā «Ceļojuma piezīmēs» Makē redzam kā nopietnu, drosmīgu, godprātīgu cilvēku, kaut gan mazliet pastāvu kā garīgi, tā arī fiziski; gleznotājs Luijs Bulanžē ir sapņotājs, kam viss liekas ļoti svinīgs (ne velti viņš ir bijis Viktora Igo labākais draugs); par Aleksandru Dimā-dēlu tēvs izsakās: «.. . viņš ir gaismas un ēnas savienojums . . . Viņš ir gardēdis un sātībnieks; viņš ir izšķērdīgs un taupīgs; viņš ir blazēts un sirdsšķīsts; viņš ar visu savu dzēlīgo asprātību mani izzobo un no visas

sirds mīl mani. Viņš ik brīdi ir spējīgs mani apzagt, kā Valērs^63, un cīnīties manā labā, kā Sidsb4... Turklāt viņš ir neprātīgi pārdrošs . .. arvien gatavs lēkt zirgā, izraut zobenu, pistoli vai šauteni . . . Laiku pa laikam mēs saķildojamies, un tad viņš pamet tēva mājas, taču es tanī pašā dienā nopērku telēnu un sāku to uzbarot . . .»

Šo četru musketieru ceļojums pa Spāniju melnādainā Grimo pavadībā ir aprakstīts tik saistoši, ka to var lasīt kā romānu. Ap simt lappušu tanī veltīts vēršu cīņām. Ieraudzījis asinis, Makē zaudē samaņu. Daudz labāk neklājas ari Aleksandram Otrajam, un viņš lūdz glāzi ūdens. Kad viņam to atnes, viņš pasaka: «Ielejiet to Mansanaresā, viņai tas nāks par labu.» Garām braucot, viņš bija ievērojis, ka upe ir izžuvusi. Naksnīgie cīniņi ar mājvietu — posadas vai paiadores saimniekiem atspoguļoti Servantesa spalvas cienīgi. Spāniešu deju atainojuma izpaužas grācija, kāda raksturīga Gotjē labākajām lappusēm. Tēvs un dēls sapņo par balkoniem, ģitārām, duenjāin un jaunām, ugunīgām skaistulēm. Aleksandrs-dēls piedzīvo ne vienu vien dēku un ietver tās vārsmās, ko velti Končilai un Annai Marijai. Pēc Misē tradīcijas viņš tanīs atskaņo Andalūziju ņr žalūziju, Seviļu ar mantiļu.

Jel ticiet, visudaiļākā,

Ka tas, kurš tikai mirkli vienu Jūs kailu redzējis, to dienu Vairs nespēj aizmirst it nekā —

Jus esat prātā tam arvienu.

Monpansjē Madridē lieliski uzņēma franču rakstniekus un māksliniekus. Ari spānieši jūsmīgi izpauda Aleksandram Dimā savu apbrīnu: «Esmu labāk pazīstams un varbūt populārāks Madridē nekā Francijā. Spānieši atrod manos darbos kaut ko kastīlisku, un tas viņiem iet pie sirds. Tā patiesi ir, jo, iekams es kļuvu Goda leģiona kavalieris, es jau biju Katoļu Izabellas komandors.»

Alfrēdam Kiviljē-Flerī, bijušajam Omalas hercoga audzinātājam, kas bija pavadījis franču prinčus uz Madridi, ievērojamais ceļotājs neatstāja tik labu

iespaidu, kādu tas atstāja sev pašam: «Nupat ieradās Aleksandrs Dimā, ko Salvandī atsūtījis ar šo muļķīgo misiju. Dimā ir kļuvis resns, neglīts un baismīgi vulgārs.» Taču Kiviljē-Flerī bija visai neiecietīgs cilvēks bez humora izjūtas.

Abas «spāniešu kāzas» tika svinētas vienlaicīgi: karaliene Izabella II salaulājās ar infanlu donu Asīzes Francisku (sauktu par Pakiiu) un Monpansjē — ar «Izabellas māsu, kas bija daiļāka nekā pati karaliene, skaistām acīm, brīnišķīgiem matiem, ļoti cēli izslietu galvu un valdzinošu seju». Divkāršās laulības tika svētītas Austrumu pils Sūtņu zālē, visa Spānijas galma klātbūtnē; nākamajā dienā svētīšanas ceremoniju ļoti svinīgi atkārtoja katedrālē Nuestra Senora cle los Atocha, kur bija klāt arī gluži apžilbušais Dimā. Pēc dažām dienām (1846. gada 17. oktobrī) Dimā bija uzaicināts uz pusdienām pie katoļu karalienes Kolonu zālē. Galds bija klāts simt personām. «Mēs bijām iejukuši starp ļaudīm, kuri neprata ne vārda mūsu valodā,» rakstīja Kiviljē-Flerī. «Aleksandram Dimā, tāpat kā man, bija pa labai rokai kāds bīskaps, pa kreisi — kambarkungs ar atslēgu uz muguras. Šī atslēga diemžēl neatver ļaužu asprātībai durvis, tāpēc Aleksandram Dimā vajadzēja ēst klusējot, gluži kā negausim, un vākt «Ceļojumu iespaidus» sava kaimiņa tonsūrā. «Tas bija visneglītākais bīskaps pasaulē!» viņš pēc pusdienām sacīja .. .»

Četri jaunlaulātie apstaigāja zāles. Tikko sešpadsmit gadus vecā Izabella II dzirkstīja vienos briljantos, bet viņai bija «tumša sejas krāsa un vaigi spīdēja». Daudzi paredzēja, ka viņai «draud aptaukošanās, tāpat kā viņas vecmāmiņai, kas tagad bija kļuvusi resna kā muca». Karalis-konsorts (tāds turpmāk bija Pakitas oficiālais tituls) izskatījās kā jauna meitene divīzijas ģenerāļa uniformā; viņš runāja melodiskā balsī. Brālēns un māsīca, aiz politiskiem iemesliem vienoti laulības saitēm, šie jaunie valdnieki kopš bērnības bija ienīduši viens otru. Turpretī infante hercogiene de Monpansjē, lepodamās ar savu Daiļo Princi, aiz laimes staroja. «Patīkams radījums . . .» rakstīja Kiviljē-Flerī. «Viņas sejiņa dveš piemīlīgu šķelmību . . .»

1846. gada 18. oktobrī Dimā-dēls, kuru, par spīti

Končitai un Antonijai, vajāja atmiņas par Mariju Dip-lesī, aizrakstīja viņai, lūgdams piedošanu. Viņš nožēloja, ka bijis tik netaisnīgi skarbs.

«Mutjē nupat ieradās Madridē un man pateica, ka Jūs esot bijusi slima, kad viņš izbraucis no Parīzes. Vai atļausiet man pievienoties to skaitam, kurus apbēdina Jūsu ciešanas?

Nedēļu pēc tam, kad Jūs būsiet saņēmusi šo vēstuli, es iebraukšu Alžīrā. Ja atradīšu pastā uz pieprasījuma kaut zīmīti no Jums, ka piedodat man pārkāpumu, ko izdarīju apmēram pirms gada, tad atgriezīšos Francijā mazāk skumjš, ja grēks man būs atlaists, — un pavisam laimīgs, ja Jūs būsiet atveseļojusies.

Jūsu draugs A. D.»

Kad bija izplaiksnījuši pēdējie uguņošanas spīdumi, Aleksandrs Pirmais ar savu galmu devās uz Alžīriju. Tur uzjautrināšanos bija papilnam. Brauciens ar kara kuģi «Veloss» (Straujais), vizīte pie maršala Bižo, franču gūstekņu atbrīvošana no arābu rokām (Dimā tik bieži to stāstīja, ka galu galā pats tam noticēja), bankets viņam par godu Alžīras reidā, ērgļu medības, vēlāk par Jugurtu nosauktā grifa nopirkšana, iebraukšana Tunisā (kur viņam nebija nekādu tiesību ievest franču kara flotes kuģi).

Toties kāda brēka sacēlās palātā pēc Dimā atgriešanās! Kā varēja nodot kara kuģi ar oficieriem un matrožiem «publikas uzjautrinātāja» rīcībā? Kāpēc ministrs, — jautāja grāfs de Kastelane, — bija uzticējis «zinātnisku misiju» feļetonromānu autoram? Vai tiesa, — tincināja deputāts no Perigoras, Malvils, — ka ministrs esot teicis: «Dimā atklās Alžīriju deputātu kungiem, kuri to nepazīst!»? Salvandī dūšīgi turējās pretī inter-pelantiem. Dimā savukārt sūtīja pie viņiem savus sekundantus, bet viņi izaicinājumu nepieņēma, atsaukdamies uz deputātu neaizskaramību. Musketieris palika * visizdevīgākajā lomā.

Šis ir kulminācijas punkts Dimā-tēva karjerā. Valsts iestādes izturas pret viņu kā pret valdnieku nama pārstāvi. Ar katru jaunu romānu pieaug viņa panākumi. Šos romānus Makē un Dimā vai Dimā un Makē pārveido drāmās, kas pievelk milzīgus skatītāju pūļus.

«Musketieri», ko izrādīja Ambigī teātrī, sākās pusseptiņos vakarā un beidzās vienos naktī.

Teofils Gotjē rakstīja savā feļetonā:

«Mums ir pietiekami daudz laika, lai iepazītos ar personāžiem, pierastu pie viņu izdarībām, noticētu viņu realitātei . . . Luga,» viņš piebilst, «Ambigī teātrī piedzīvos tikpat daudz izrāžu, cik avīžu numuros bija iespiests šis romāns. Tas nav maz... Šie panākumi ir jo apbrīnojamāki tāpēc,» Gotjē turpina, «ka drāmā nav ne ēnas no mīlestības, nav pat nevienas Arisijas^65, lai izdabātu frantu gaumei; ir gan tiesa, ka franti nenāk uz Bulvāri. Lugā visvairāk saista draudzība un uzticiba, šis cildenās jūtas, kas pašas par sevi ir cienīgas aizpildīt drāmu. Ir kaut kas aizkustinošs šo četru drosminieku draudzībā, kurā viņi apvieno savas domas, sirdis, varonību un spēku. Šie četri brāļi, kurus saista nevis asinsradniecība, bet dvēseļu tuvība, veido tādu ģimeni, pēc kādas ilgojas katrs. Kurš gan savā jaunībā, kad sirdī vēl mīt ticība, nav centies nodibināt šādas saites, kas atris — ak vai! — pirmajā grūtajā brīdī vai pie pirmās sāncensības, — vienalga, vai aiz Piiada vai Oresta vainas? Tur meklējams ka romāna, tā arī lugas panākumu noslēpums ...»

Gudrs, pat dziļš spriedums. Jā, Dimā-tēva neizsmeļamais sirds dāsnums nodrošināja šos apbrīnojamos panākumus un valdonību teātrī un laikrakstu zemsvītras slejās.

MARIJAS DIPLESĪ NĀVE

Augstākais cildinājums, ko varam viņai veltīt, ir pateikt, ka viņas dvēselei itin drīz apnika dzīve, kādu dzīvoja ķermenis, ko viņa nogandēja, lai izbeigtu šādu eksistenci.

Pols de Senviktors

*

Uz vēstuli no Madrides jaunais Dima nesaņēma nekādu atbildi. Pastāstīsim, kāpēc.

Marija nekad nebija gribējusi šķirties no Dimā. Bet, «pieradusi, ka viņas pieķeršanās gaist, pieradusi pie īslaicīgiem sakariem, pieradusi pāriet no vienas mīlestības uz cilu, viņa», Žils 2anēns rakstrļ «bija kļuvusi

vienaldzīga... un par šīsdienas mīlestību nedomāja vairāk kā par rītdienas kaislību»: Vienaldzīga? Nē, bet samierinājusies. Viņa «ilgojās pec miera, klusuma un pēc mīlestības. Viņai bija grizetes dvēsele, kas cik spēdama piemērojās kurtizānes miesai». Kurtizānei vajadzēja savaldzināt bagātus mīļākos: Stakelbergu, Perego; grizete meklēja sirdsdraugu, kas spētu aizstāt Adē.

Viņa atrada Franci Listu, ko 1845. gada novembrī viņai stādīja priekšā doktors Korefs, neparasta persona, hofmanisks ārsts, pa pusei šarlatāns, pa pusei ģēnijs, kurš Mariju ārstēja. Slavenais mūziķis Lists, «daiļš kā jauns dievs», nesen bija pārtraucis savu ilgo sakaru ar Mariju d'Agū. Viņš tolaik bija viens no redzamākajiem vīriešiem. «Diplesī jaunkundze jūs grib un jūs iekaros,» Zils Zanēns sacīja virtuozam.

Viņa tiešām iekaroja Listu, un viņš nekad nespēja aizmirst Mariju Diplesī. «Visumā es nevērtēju augsti ne Marionas Delormas, ne Manonas Lesko, bet šī bija izņēmums. Viņa bija ļoti labsirdīga . . .» Un tomēr Lists atteicās saistīt savu dzīvi ar skaisto kurtizāni un pat liedzās doties kopā ar viņu ceļojumā uz Austrumiem, ko viņa vēlējās.

Eduards Perego uzaicināja Mariju citā ļoti pārsteidzošā ceļojumā. Viņš aizveda kurtizāni uz Londonu, kur 1846. gada 21. februārī noslēdza ar viņu civillaulību Midlseksas grāfistes reģistratūrā. Marija kļuva grāfiene Perego. Šķiet, ka šī laulība neatbilda likumiem, jo uzsaukšana netika publicēta. Franču ģenerālkonsuls Londonā arī nebija apstiprinājis abu savu līdztautiešu laulību, kā prasīja likums, tāpēc Francijā tā vispār nebija spēkā. Turklāt abi laulātie draugi, atgriezušies Parīzē, uz abpusējas vēlēšanās atdeva viens otram brīvību. Kā tad izskaidrot šo formalitāti? Varbūt Perego bija cerējis ciešāk piesaistīt Mariju; varbūt viņš bija gribējis izpildīt mirstošās untumu, jo Marija, saslimusi ar «ātro di-loni», zināja, ka viņas dienas ir skaitītas. Londonā in extremis^27 noslēgtā laulība ļāva Marijai likt uzkrāsot uz savas karietes durtiņām ģerboņa vairogus. «Tikai vistuvākie, visuzticamākie draugi zināja, ka viņai uz to

bija tiesības. Piegādātāji, kuriem viņa nebija samaksājusi, pasāka adresēt rēķinus «grāfienei Dipiesī».

Patiesībā viņa jutās pārāk vārga, lai būtu īsta sieva vai mīļākā. Vaigu «mulsinošo bālumu» bija nomainījis drudžains sārtums. Viņa centās ar dārgakmeņu spožumu mākslīgi atdzīvināt savu gaistošo skaistumu. Viņa braukāja pa kūrortiem, pārcēlās no Spā uz Emsu; būdama apbrīnojama dejotāja, viņa vēl arvien tika apbrīnota; taču ar katru jaunu apstāšanās vietu viņas stāvoklis pasliktinājās. Viesnīcu rēķinos viņai atzīmēti vairs tikai: «Piens . . . Zāļu tēju uzlējums ...»

Marija Dipiesī Eduardam Perego: «Uz ceļiem lūdzos Jūs, dārgais Eduard, piedodiet man; ja Jūs mani vēi kaut cik mīlat, uzrakstiet pāris vārdu: piedošanas un draudzības vārdus. Rakstiet uz Emsu, Nasavas hercogistē, pastā uz pieprasījumu. Esmu šeit viena un ļoti slima. Tātad, dārgais Eduard, ātri — piedošanu. Ardievu.»

Atgriezusies Parīzē, Marija, sava bijušā skaistuma rēgs, dažas nedēļas vēl apmeklēja balles. Pēc tam pienāca diena, kurā viņa vairs nespēja atstāt savu dzīvokli Madlēnas bulvārī. Viņai bija divdesmit trīs gadi, un viņa stāvēja uz nāves sliekšņa. Tad viņas istabā atrada vietu «ar vilnas plīšu pārvilkts dievlūdzamais soliņš» un «divas apzeltītas jaunavas Marijas». Dažreiz vakarā, ģērbusies baltajos rītasvārkos, ap galvu apsējusi sarkanu kašmira šalli, viņa atsēdās pie loga un vēroja, kā pēc teātra izrādes garām plūda augstāko aprindu dāmas ar kavalieriem, dodoties uz restorānu vakariņās.

Vairs nevarēdama pelnīt naudu ar savu izkāmējušo miesu, viņa bija spiesta pārdot citu pēc citas dārglietas, kuras tik ļoti bija mīlējusi. Kad Marija Dipiesī mira, viņai no visām rotām bija atlikušas tikai divas rokassprādzes, koraļļu broša, jājampātagas un divas mazas pistoles. Eduardu Perego, kas Mariju apmeklēja, viņa nepieņēma. Viņa nomira 1847. gada 3. februārī, īsi pirms karnevāla pēdējās dienas, kuru tanīs laikos Parīzē svinēja neprātīgi līksmi. Svētku kņada ieplūda pa logiem mazajā dzīvoklītī, kurā Marija Dipiesī agonizēja. Madlēnas baznīcas vikārs atnāca pasniegt viņai svēto vakarēdienu, pēc tam, neatteicies no vieglas uzkodas,

atkal aizgāja. «Par šķiņķi garīdzniekam — divi franki,» istabene atzīmēja izdevumu grāmatā.

1847. gada 5. februārī ziņkārīgo pūlis sekoja bēru ratiem, «kas bija noklāti ar baltiem vainagiem». No agrākajiem draugiem tikai divi atsegtām galvām soļoja aiz līķratiem: Eduards Perego un Eduards Delesērs. Mon-martra kapsētā Mariju apbedīja vispirms pagaidām, pēc tam, karnevāla pēdējā dienā — 16. februārī, viņas mirstīgās atliekas izraka un guldīja zemes klēpī kapvietā, ko Eduards Perego par piecsimt divdesmit sešiem frankiem bija nopircis mūžīgā īpašumā. Sēru ceremonija «norisinājās zem zemām, drūmām debesīm, kuras pēcpusdienā pārplīsa, izšļākdamas brāzmainas lietus gūzmas uz «meteņa vērša» procesiju. Tonakt visos Parīzes stūros simt orķestri kā velna apsēsti ar sajūsmu izvadīja karnevālu ...»

Par šo lēno agoniju Dimā-dēls, kas tanī laikā ceļoja pa Alžiriju un Tunisu, nekā nezināja. Atgriezdamies Francijā, viņš daudz domāja par Mariju Diplesī. Viņš vēl arvien mīlēja šo neparasto, aizkustinošo sievieti. «Viņš gāja, bet atmiņas par saldajām naktīm viņam visur sekoja ...» Tas tomēr nebija viņu kavējis tvert katru piedzīvojumu, kāds gadījās pa ceļam. No Tunisas viņi atgriezās Alžīrā ziemsvētkos. 1847. gada 3. janvārī «Veļoša» pasažieri uzkāpa uz tvaikoņa «Orinoko». 4. janvārī viņi sasniedza Tulonu un nākamajā dienā — Marseļu. No turienes Dimā-tēvs steidzās uz Parīzi, kur uz viņu gaidīja Vēsturiskais teātris. Dimā-dēlu savaldzināja Otrāna un Mēri viesmīlība, kā arī iespēja nobeigt tālumā no Parīzes dēku romānu «Četru sieviešu un viena papagaiļa piedzīvojumi», ko pieprasīja grā-matizdevējs Kado.

Marseļā Dimā-dēls dabūja zināt, ka Marija mirusi. Šī vēsts viņu dziļi apbēdināja un modināja viņā sirdsapziņas pārmetumus. Ne tāpēc, ka viņš būtu nelabi izturējies pret nelaiķi, bet viņš bija bijis pārāk bargs, tātad netaisnīgs pret nabaga meiteni, kuras dzīve bija pārāk grūta, lai viņu varētu par kaut ko vainot. Neapmierināts ar sevi, Dimā-dēls apņēmās dedzīgi ķerties pie darba un samaksāt visus parādus. To apņemties bija vieglāk nekā izpildīt. Atgriezies Parīzē, viņš ieraudzīja

paziņojumu, kurā bija izsludināta mēbeļu un «greznumpriekšmetu» pārdošana pēc īpašnieka nāves; adrese: Madlēnas bulvārī 11. Personas, kuras vēlētos kaut ko iegādāties, bija uzaicinātas apmeklēt dzīvokli, kurā pārdodamā iekārta bija izstādīta. Dimā-dēls aizsteidzās turp. Viņš pazina rožkoka mēbeles, savas bijušās īsās laimes liecinieces, smalko veļu, kas bija ieskāvusi maigo, burvīgo augumu, nelaiķes tērpus, kuru dēļ savā starpā strīdēsies tā sauktās godīgās sievietes. Viņš jutās satriekts un, aizgājis mājās, uzrakstīja savu labāko dzejoli:

Mēs saķildojāmies. Par ko? Par tīriem niekiem.

Ka citu mīlat Jūs, man modās aizdomas.

Es aizbēgu, bet nu ar pārmetumiem liekiem Bez mitas nomokos — nav līdzams vairs nekas.

Jums, kundze, rakstīju, ka drīz es būšu klātu Un nolūgšos no sirds, lai piedots man viss iiek,

Ka loti paļaujos uz Jusu laipno prātu,

Ka katrā ziņā man Jūs alkal jāsatiek.

Bet, šurpu atsteidzies pēc prombūtnes jo ilgas,

Es redzu: Jūsu logs un durvis ciet — viss kluss.

Un ļaudis paleica, ka sen jau smilgas Klāj kapa kopiņu, zem kuras mīļā dus .. .

Bij nāves stundā klāt un acis aizdarīja Viens vienīgs cilvēks Jums, bet gaitā pēdējā No draugu pulciņa vairs tikai divi bija,

Aiz šķirsta sekoja kas galvām nodurtām.

Ak, esiet svētīti, ka, cēlsirdības dzīti,

Jūs nevairījāties no tās, ko mīlējāt,

Un ļaužu šaurībai un valodām par spīti Līdz pašām beigām vēl — pēc nāves bijāt klāt.

Bet hercogs, marķīzs, lords, ar dižmanību stīvu Kas aplidoja to, pēc nāves nepratās,

Jo mīlējuši bij tie tikai miesu dzīvu • Un neatvadījās no mīlas mirušās!

Čarlzs Dikenss ari bija aizgājis uz ūtrupi. «Tur bija sapulcējušās visas Parīzes slavenības,» viņš rakstīja grāfam d'Orsē. «Vesels pūlis visaugstāko aprindu dāmu, un ši izmeklētā sabiedrība ziņkārīgi gaidīja vairāksolīšanas sākumu, saviļņota un aizkustināta, pilna līdzjūtības pret šo padauzīgo meiču . . . Stāsta, ka viņa esot mirusi aiz lauztas sirds. Es, robusts anglis, kam piemīt nedaudz vesela saprāta, drīzāk domāju, ka viņa mirusi aiz garlaicības un pārsātinātības ... Vērojot vispārējo

pacilātība un skumjas, varētu pieņemt, ka aizgājēja ir nacionāla varone, kāda Žanna d'Arka. Publikas sajūsmai nebija robežu, kad Ežēns Sī nopirka šīs kurtizānes lūgšanu grāmatu . . .»

Dikenss bija gan sentimentāls, taču, kā pats izteicās, pārāk anglosaksisks, lai viņu spētu aizkustināt viegla rakstura sievietes liktenis. Dimā nopirka «par piemiņu» Marijas zelta važiņu. Ūtrupe ienesa astoņdesmittūkstoš deviņsimt septiņpadsmit franku, šī summa tālu pārsniedza mantojuma pasīvu. Marija Dipies! bija novēlējusi pārpalikumu savai māsasmeitai Normandijā (māsas Del-fīnes un audēja Pakē meitai) ar nosacījumu, ka mantiniece nekad nebrauks uz Parīzi.

Marijas Dipies! dzīvei un nāvei bija izšķīrēja nozīme Dimā-dēla morālajā evolūcijā. Viņa tēvs, tāpat kā visi romantiķi, bija daudzinājis kaislības tiesības, taču pats itin drīz atkāpies no šiem ideāliem. Daudz labāk nekā Melānijas Valdoras tipa mīļākās viņam patika neuzticīgas, toties iecietīgas meičas. Dēls divdesmit gadu vecumā bija nodevies vieglām mīlas dēkām, bet jau viņa paša mātes piemērs viņam rādīja, cik smagas sekas tām mēdz būt; Marijas liktenis Dimā-dēlu pilnīgi pārliecināja, ka baudu komēdija diemžēl bieži vien beidzas traģiski.

1847. gada maijā viņš devās pastaigā uz Senžermenu un atcerējās to dienu, kad ar Ežēnu Dežazē bija aulekšojuši pa mežu. Pēc tam abi draugi bija aizgājuši uz Varietē, un tad viss bija sācies. Aleksandrs apmetās «Baltā zirga» viesnīcā, pārlasīja Marijas vēstules un uzrakstīja par viņu romānu: «Kamēliju dāma». Jau kopš gadsimta sākuma dzejnieki apdziedāja savas mīlestības. Igo, Sanda, Misē un pat Balzaks ir iemūžinājuši romānos savus sakarus. Dimā-dēla grāmata nav autobiogrāfija, kaut gan tās pamatā ir autora romāns ar Mariju Diplesī, kas grāmatā nosaukta par Margeritu Gotjē. Dzīvē Dimā uzreiz bija atteicies no domas par grēcinieces pacelšanu. Romānā Armāns Divals mēģina viņu atgriezt pie tikumības.

«Esmu pilnīgi pārliecināts par vienu: sievietei, kura nav no bērnības audzināta uz labu, dievs gandrīz vienmēr paver divas takas, kuras viņu uz to ved; sāpju taku un mīlestības taku. Tās ir grūtas;

būtnes, kuras pa tām iet, noberž kājas liclz asinīm, saplosa rokas, toties uz ceļa dzelkšņiem pamet netikuma rotas un mērķi sasniedz tanī kailumā, par kuru nav jākaunas tā kunga vaiga priekša ...»

Divala tēva lomu, viņa ierašanos pie Margeritas Gotjē, Margeritas apņemšanos pārdot savus zirgus un rotas lietas, lai ar mīlestību izpirktu grēkus; kurtizānes varonīgo pašaizliedzību, uzupurējoties mīļotā vīrieša labā, — to visu Dimā izdomāja, tāpat kā pamestās, izputinātās, mirstošās Margeritas izmisīgās vēstules. Nav iedomājams, ka dzīvē Dimā-tēvs būtu bijis spējīgs sarīkot tādu scēnu Margeritai Gotjē.

Viņš bija paradis iekarot kurtizānes, nevis aizsargāt to tikumību.

Romāns guva milzīgus panākumus. Katra sieviete, pērkama vai tāpat grēkos kritusi, jutās dziļi aizkustināta. «Tuberkuloze un bālums iemantoja liegu valdzinājumu.» Dažas dienas pēc grāmatas publicēšanas autors sastapa dramaturgu Sirodēnu, kas viņam sacīja: «Kāpēc neizveidot drāmu pēc jūsu romāna? Tanī, draugs, ir auglīga zeme, ko nevajag atstāt neizmantotu.»

Dimā-dēls ierunājās par to ar tēvu, kas bija visvarens Vēsturiskajā teātrī, kurš bija atklāts 1847. gada 21. februārī ar «Karalieni Margo». Radīdams šo teātri, Dimā, tāpat kā vienmēr, bija iecerējis grandiozu projektu: viņš gribēja atainot uz skatuves, kā jau bija darījis savos romānos, nacionālo vēsturi pēc grieķu traģēdiju un Šekspīra hroniku parauga.

Atklāšanas izrāde bija spoža — un bagātīga. «Karaliene Margo» sākās pulksten sešos vakarā un beidzās trijos no rīta.

«Jā,» nākamajā dienā Teofils Gotjē rakstīja feļetonā, «Aleksandrs Dimā veica brīnumu: viņš noturēja visu publiku tukšā dūšā savās vietās veselas deviņas stundas. Tikai uz beigām, īso starpbrīžu laikā, cits uz citu skatījās, it kā atrazdamies uz Medūzas^66 plosta, un tuklākie sāka justies neomulīgi. Paldies dievam, mums nav jāapraud neviens kanibālisma upuris, tomēr turpmāk, kad atkal uzvedīs drāmas piecpadsmit ainās ar prologu un epilogu, uz afišām vajadzētu piebilst: «Starpbrīžos vieglas uzkodas . . .»»

Uz ielas bija sadrūzmējušies desmittūkstoš ziņkārīgo, lai aplūkotu ārā nākošos skatītājus un jaunā teātra fasādi. Šaurā teātra ēka bija triumfējoši izslējusies Tam-pla bulvārī starp divām milzīgām mājām. Tā izskatījās savdabīgi, jo atšķirībā no vairuma toreizējo teātru nebija līdzīga «ne biržai, ne templim, ne kazarmai, ne muzejam». Arhitektam vai varbūt pašam Dimā bija ienākusi prātā doma stilizēt klejojošo aktieru primitīvo skatuvi, divu mucu vietā liekot divas kariatīdes, kas atbalstīja balkonu. Teofils Gotjē uzslavēja arhitektu Sešānu, ka tas nav centies teātra vietā atveidot Partenonu. «Piešķirot celtnei izteiksmīgu raksturu,» Gotjē izsacījās, «un izmantojot derīgos elementus, mūsdienu arhitektūra atradīs jaunās formas, kuras meklē veltīgi.» Interjera freskās bija redzami visi vecie Dimā draugi: Sofokls,

Aristofāns, Eshils, Eiripids, Korneijs, Rasīns, Moljērs, Marivo un vēl Talma un Marsa jaunkundze. Dimā, tāpat kā seno laiku cilvēki, labprāt turēja savā tuvumā savus dievus.

Hercogs de Monpansjē ar savu piecpadsmit gadus veco hercogieni arī noskatījās izrādi, kura ieilga līdz vēlai naktij. Beatrisa Persona, ko Dimā tanī laikā pagodināja ar savu labvēlību, tēloja karalieni māti Katrīnu Mediči. Deviņpadsmitgadīgā aktrise bija pārāk jauna šai lomai, taču lielu vīru mīlestība dažkārt kronē visnepiemērotākās galvas. «Karalieni Margo» nomainīja «Hamlets»; dīvains «Hamlets», ko Dimā bija adaptējis un, lai lugai dotu laimīgas beigas, pretēji Šekspīram nelika mirt dāņu princim.

Dimā-dēls cerēja, ka uz Vēsturiskā teātra skatuves viņa tēva drāmām sekos «Kamēliju dāma».

— Nē, — Aleksandrs Pirmais sacīja, — «Kamēliju dāmas» sižets neder skatuvei, es nekad nevarētu to uzvest.

Dēls iecirtās, jo vairāk tāpēc, ka profesionāli dramaturgi viņam piedāvājās uzrakstīt lugu. «Kāpēc es pats to nevaru izdarīt?» viņš nodomāja. Viņš uz nedēļu ieslēdzās savā nelielajā mājiņā Neijī. Tā kā viņam nebija laika aiziet nopirkt papīru, viņš rakstīja uz visām lanckām, kas gadījās pa rokai. Nobeidzis lugu, viņš

aizsteidzās pie tēva. Tas bija pārliecināts par savu taisnību, taču aiz tēvišķīgām jūtām bija ar mieru noklausīties lugas lasījumu. Pēc pirmā cēliena viņš uzslavēja: «Ļoti labi!» Pēc otrā cēliena Aleksandram Otrajam neatliekami vajadzēja aiziet kaut kādās darīšanās. Atgriezies viņš ieraudzīja, ka Aleksandrs Pirmais, izlasījis lugu, raudāja.

— Dārgo zēn, — viņš sacīja, piekļaudams dēlu pie sirds, — esmu maldījies! Tava luga ir pieņemta Vēsturiskajā teātrī.

Taču Vēsturiskajam teātrim vairs neatlika daudz dienu, ko dzīvot. Francija atkal sliecās uz daudz reālākām drāmām nekā Dimā-Makē sacerējumi. Valdošā monarhija tuvojās bojā ejai; valdošā literārā skola novecoja. 1847. gada februārī nomira Frederiks Suljē, pirmās «Kristīnes» autors. Daudz parīziešu sanāca uz viņa apbedīšanu; viņš bija iemīļots, viņa «Ženē namiņš» bija guvis skaļu piekrišanu. Masas, kuras jau virda nākamās revolūcijas jausmās, palika uzticīgas tiem, kuri runāja par cerību un līdzjūtību: Lamartinam, Viktoram Igo, Mišlē, Dimā, Sandai, Suljē. Kapsētā Viktors Igo teica runu. Aktīvā karaspēka zaldāti ar pēdējo zalvi salutēja pie vēl neaizbērtā kapa, un pēc tam pūlī atskanēja saucieni: «Aleksandru Dimā! Aleksandru Dimā!» Viņš pagāja uz priekšu, gribēja kaut ko sacīt, bet asaras smacēja balsi. Tās arī bija pietiekami daiļrunīgas. «Viņš izskatījās ar savu cirtaino, sirmo matu biezokni kā vecs auns,» rakstīja Rokplans, «un ar resno vēderu kā vērsis.» Frederiks Suljē bija viens no pirmajiem Dimā draugiem literātu vidū. Suljē ar savas kokzāģētavas piecdesmit strādniekiem bija izglābis Dimā «Kristīni» no izsvilpšanas. Būdams viens no romantiķu grupas veterāniem, Frederiks Suljē nomira jauns un dzīvē vīlies. «Parīze,» viņš kādreiz rakstīja, «ir Danaīdu muca: cilvēks iemet tanī savas jaunības ilūzijas, brieduma gadu ieceres, vecuma sarūgtinājumus: tā aprij visu un neatdod neko.»

Dimā-dēls, kas bija aizgājis līdzi tēvam, dzirdēja pūlī šādu sarunu:

— Milzums ļaužu saplūduši!

— Būs vēl vairāk, kad apbedīs Beranžē. Tad laidīs apgrozībā vilcienus par pazeminātu maksu.

Pēc mēneša, 20. martā, nomira Marsa jaunkundze. Viņa vienīgā, dzīva būdama, bija atveidota Vēsturiskā teātra dekoratīvajos gleznojumos. Kāds teātra atklāšanas dienā bija sacījis: «Marsa jaunkundze ierindota

starp mirušajiem; viņa vairs ilgi nedzīvos.» Izrādījās, ka tā bija taisnība. Igo ieradās Madlēnas baznīcā uz sēru ceremoniju. Milzīgo pūli, kas bija sapulcējies pie ieejas baznīcā, apspīdēja spoža saule. Igo, atbalstījies pret kolonu, palika stāvot peristilā kopā ar Žozefu Otrānu un Ogistu Makā.

«Tur bija daudz vienkārši ģērbušos cilvēku,» Igo rakstīja, «kas izsacīja patiesas un interesantas domas par teātri, par mākslu, par dzejniekiem. . . Mūsu tautai ir vajadzīga slava. Kad tai nav Ma-rengo un Austerlicas, tad tā mīl Aleksandrus Dimā un Lamar-tinus . . . Pie mums pienāca Dimā ar savu dēlu. Pūlis pazina viņu pēc kuplajiem matiem, dažs labs nosauca viņa vārdu. . . Līķrati sakustējās, un mēs visi kājām tiem sekojām. Pavadītāju bija savi desmit tūkstoši. Tie veidoja tumšu straumi, kura it kā bīdīja uz priekšu līķratus, pastāvīgi sakratīdami kolosālos melnos spalvu pušķus. . . Dimā ar dēlu aizgāja līdz pašai kapsētai . . . Visas Franču teātra aktrises, tērpušās sērās, nesa milzīgas vijolīšu buķetes, kuras uzmeta uz Marsa jaunkundzes zārka . . .»

Aizgājējas sāncenses Rašelas buķete bija vislielākā. Ja arī parīziešu masas pazina un godināja Dimā, kreditori tomēr nebeidza viņu vajāt; kāda žurnāla direktors viņu iesūdzēja tiesā par līguma neizpildīšanu. Dēls lepni aizstāvēja tēvu:

Ak, dzejniek, domātāj, ak tēvs! Man uznāk bažas,

Ka mūžam nesaraut tev rakstniecības važas,

Ka, veicot darbu šo, spiests būsi šad un tad Ar saviem pūliņiem raust naudu citiem ļaudīm,

Pāls ari svētdienās sev nenovēlot baudīt Ne atpūtu, ne mieru it nekad . ..

Vai tikko vakars tumst, vai nakts jau iet pret rītu,

Vienmēr tavs logs ir gaišs, tev lampa deg bez mitas,

Tev darba lampa deg ar gaismu mūžīgu:

Tavs ģēnijs piespriedis tev smagus spaidu darbus —

Bez kādas atpūtas divdesmit gadus skarbus,

Diendienā strādādams, jau aizvadījis tu.

Jel strādā! Vērā liec: ja rīt no gurdām rokām Tev karogs izslīdēs, ko pat par spīti mokām Tu augstu turēji par godu Francijai,

Tad skaļie muldoņas cels gaismā senču slavu Un, nozākādami bez kauna vārdu tavu,

Ar viltus nopelniem steigs pievienoties tai! ...

Jel strādā, strādā, tēvs! Tev modrs sargs es būšu, Jo man vienalga ir, ka nopulgots pats kļūšu:

Bez viņiem ceļu sev es izlauzīšu pats.

Bet šobrīd tēva gods man sargājams no paļām, Ko skauģi kladzina pa kaktiem rīklēm skaļām. Tēvs, strādā mierīgi: ir sargam modra acs.

Dēls ari turpmāk palika nomoda par tēvu, kam bija radusies sāpīga nepieciešamība pēc šīs uzupurēšanās.

SESTĀ DAĻA MONTEKRISTO

Izgudrotais un ērmīgais ir cilvēcīgāks nekā īstais cilvēks.

Pols Valeri

l

«GRĀFS MONTEKRISTO»

Montekristo ir vārds, kas palīdz izprast kā Dimā daiļ-radi, tā arī viņa dzīvi. Šo vārdu viņš lika par virsrakstu savam slavenākajam romānam pēc «Trim musketieriem», šajā vārdā viņš nosauca māju, kas bija viņa lepnums un arī cēlonis izputēšanai. Šis vārds vislabāk palīdz iztēloties viņa sapņus par lieliskumu un taisnīgumu.

Kā viņš iecerēja šo grāmatu? Tas notika vairākos laikposmos. Dimā stāsta savās «Sarunās», ka 1842. gadā, kad viņš uzturējās Florencē, Žeroms Bonaparts, Vestfā-les ekskaralis, uzticējis viņam pavadīt savu dēlu (princi Napoleonu) uz Elbas salu, vienu no imperatoriskās ģimenes svētākajām vietām. Aleksandram Dimā toreiz bija trīsdesmit deviņi gadi, princim deviņpadsmit, bet jaunākais no abiem bija rakstnieks. Viņi sasniedza Elbas salu, izstaigāja to krustām un šķērsām, pēc tam devās pamedīt uz tuvējo Pianozas saliņu, kurā bija ļoti daudz zaķu un irbju. Uzmezdams acis gleznainai klintij, kas bija izslējusies jūras vidū, atgādinādama milzīgu cukurgalvu, ceļvedis viņiem sacīja:

— Ja jūsu augstībām labpatiktu aizbraukt uz turieni, tad gan j ūs lieliski pamedītu!

— Kā tad sauc šo svētlaimīgo salu?

— Tā ir Montekristo sala.

Šis vārds sajūsmināja Dimā.

— Monsinjor, — Dimā teica princim, — atmiņai par mūsu ceļojumu es kādam no romāniem, ko vēlāk uzrakstīšu, došu virsrakstu «Montekristo».

Nākamajā gadā, atgriezies Francijā, Dimā noslēdza līgumu ar izdevējiem Betīnu un Plonu, apņemdamies uzrakstīt astoņos sējumos «Iespaidus ceļojumā pa Parīzi». Šo darbu viņš bija iecerējis izvērst kā ilgu arheoloģisku un vēsturisku pastaigu pa pilsētu; izdevēji nepiekrita Dimā nodomam. Viņiem bija sakāpuši galvā graujošie panākumi, ko guva nesen publicētais Ežēna Sī veiksmīgais romāns «Parīzes noslēpumi»; viņi gribēja, lai Dimā uzraksta piedzīvojumu romānu, kura darbība norisinātos Parīzē.

Autoru nebija grūti pārliecināt; viņu nebiedēja nekādi projekti. Dimā sāka meklēt intrigu. Viņš jau sen bija ielocījis kādu lapu Žaka Pešē sacerējuma «Izvilkumi no Parīzes policijas arhīviem» piektajā sējumā. Tur viņu bija pārsteigusi kāda nodaļa ar virsrakstu «Atriebības dimants». Dimā ir kādā piezīmē mazliet nepateicīgi rakstījis: «Tāds, kāds šis notikums bija sniegts, tas bija vienkārši muļķīgs. . . Un tomēr šajā gliemežnīcā slēpās pērle. Bezveidīga, neapstrādāta pērle bez jebkādas vērtības, pērle, kas gaidīja juvelieri. . .»

Pešē tiešām savā laikā bija strādājis policijas prefektūrā par arhivāru. No arhīva dokumentiem viņš bija savācis sešus sējumus «Izvilkumu», kuri vēl šodien būtu īsta zelta bedre bulvārromānu autoriem. Neparastais atgadījums, kas saistīja Aleksandra Dimā vērību, bija šāds.

1807. gadā Parīzē dzīvoja jauns kurpnieks Fransuā Piko. Nabadzīgais puisis bija ļoti glīts un jau saderinājies. Kādu dienu, uzcirties savā svētdienas uzvalkā, viņš aizgāja uz Sentoportīna laukumu pie sava drauga krodzinieka, vārdā Matjē Lupiana, kurš, tāpat kā viņš pats, bija no Nimas. Krodziņš Lupianam ienesa labu peļņu, taču šis vīrs bija nenovīdīgs, un cita cilvēka veiksme viņā allaž modināja skaudību. Krodziņā Piko sastapa trīs paziņas no sava dzimtā Garas departamenta, kuri arī bija saimnieka draugi. Tie uzvilka uz zoba Piko par viņa svētdienīgām drānām. Viņš paziņoja, ka drīz precēšoties ar ļoti skaistu bāreni — Margeritu Vigurū, kurai glītais puisis bija pratis iepatikties; viņa iecerētai pūrā bija simttūkstoš franku zeltā. Četri draugi palika mēmi aiz brīnumiem par kurpnieka lielo laimi.

— Un kad tad būs kāzas?

— Nākamajā otrdienā.

Tiklīdz Piko bija aizgājis, skaudīgais un viltīgais Lu-pians sacīja:

— Es šīs svinības aizkavēšu!

— Kādā veidā? — draugi jautāja.

— Drīz atnāks komisārs ... Es viņam pateikšu, ka Piko ir angļu aģents . . . Viņu pratinās; viņš dabūs pamatīgi nobīties; un kāzas tiks atliktas.

Napoleona policija uz politiskiem noziegumiem skatījās ļoti stingri. Viens no trim nimiešiem — Antuāns Aili sacīja:

-— Tas ir Jauns joks.

Pārējiem šis nodoms likās amizants:

— Karnevāla laikā taču vajag uzjautrināties!

Lupians tūlīt ķērās pie nodoma īstenošanas. Viņam

gadījās uzdurties uz neapdomīgu un ļoti cītīgu policijas komisāru, kas šajā gadījumā saskatīja izdevību izcelties; bez kādas tuvākas izmeklēšanas šis vīrs uzrakstīja ziņojumu pašam policijas ministram Rovigo hercogam Savarī. Ministru tanī laikā ļoti uztrauca dumpji Van-dejā. «Nav nekādu šaubu,» Savarī nodomāja, «šis Piko ir Luija XVIII slepens aģents.» Nelaimīgo jaunekli nakts vidu uzcēla no gultas un aizveda, viņš pazuda, un neviens vairs nekā netika dzirdējis par viņu. Tuvinieki un līgava sākumā gan taujāja pēc viņa, bet, nesaņemdami nekur nekādu norādījumu, galu galā samierinājās. Promesošiem vienmēr nodara pāri.

Aizrit septiņi gadi, 1814. gadā krīt Napoleona impērija. Fenestrelas pili atstāj kāds no ciešanām pāragri novecojis cilvēks, kas bijis ieslodzīts septiņus gadus. Tas ir Fransuā Piko, novārdzis, pārvērties līdz nepazīšanai. Cietumā viņš pašaizliedzīgi bija kopis kādu itāliešu prelātu, kurš bija arestēts aiz politiskiem motīviem un kura dienas jau šķita skaitītas. Mirējs mutiski bija viņam novēlējis visu savu mantu, it īpaši Milānā noslēptās bagātības: briljantus, Lombardijas dukātus, Venēcijas florīnus, angļu ginejas, traucu luidorus un spāniešu monētas.

Iznācis no cietuma, Piko meklē un atrod šīs bagātības, noglabā tās drošā vietā un tad ar Žozefa Lišē vārdu

atgriežas Parīzē, savā agrākajā kvartālā. Tur viņš apvaicājas, kas noticis ar kurpnieku Pjēru Fransuā Piko, kurš ap 1807. gadu taisījies precēties ar bagāto Vigurū jaunkundzi. Viņš izdibina, ka ļauns karnevāla joks, ko izspēlējuši četri drauģeļi, pazudinājis nabaga puisi. Līgava pāris gadus viņu apraudājusi, bet tad, domādama, ka Piko miris, samierinājusies un apprecējusies ar krodzinieku Lupianu, kas bija atraitnis ar diviem bērniem. Piko grib dabūt zināt arī pārējo vaininieku vārdus. Kāds viņam iesaka:

— Varat aizbraukt uz Nimu, tur dzīvo Antuāns Allī, kurš jums tos pateiks.

Piko, pārģērbies par itāliešu garīdznieku, iešuvis drānās zeltu un dārglietas, aizsteidzas uz Nimu, kur uzdodas par abatu Baldinī. Par skaistu dimantu Allī nosauc trīs pārējos liktenīgā karnevāla joka līdzvainīgos. Pēc dažām dienām Lupiana krodziņā sāk strādāt apkalpotājs Prospērs. Šis vīrs ar izmocīto seju, apdilušajām drānām izskatās gadus piecdesmit vecs. Tas ir Piko savā jaunajā maskā. Abi nimieši, kuru vārdus Allī bija nodevis, joprojām apmeklē Lupiana krodziņu. Kādu dienu viens no viņiem — Šambārs neierodas. Atklājas, ka viņš iepriekšējā naktī, pulksten piecos no rīta, nodurts uz Mākslu tilta. Uz brūcē atrasta dunča roktura lasāms uzraksts: «Pirmais».

Krodziniekam Lupianam no pirmās laulības bija dēls un meita. Sešpadsmit gadu vecumā meita kļuvusi daiļa kā eņģelis. Kāds dendijs, kas uzdodas par marķīzu un miljonāru, viņu paved. K|uvusi grūta, meitene ir spiesta atzīties savā pārkāpumā Lupianu ģimenei, kas labsirdīgi un pat ar prieku viņai piedod, tāpēc ka elegantais aristokrāts ir ar mieru apprecēt sava nākamā bērna māti. Viņš to arī izdara civilā un baznīcas laulībā, bet pēc tam, pirms kāzu mielasta, viesus pārsteidz vēsts, ka jaunais vīrs aizbēdzis. Izrādās, ka tas bijis atbrīvots katordznieks, nevis marķīzs un miljonārs.

Jaunās sievas vecāki jūtas satriekti. Nākamajā svētdienā aiz neizdibināma iemesla izceļas ugunsgrēks viņu mājā (kurā atrodas ģimenes dzīvoklis un arī krogs), un ēka nodeg līdz pamatiem. Lupians ir izputināts. Viņam uzticīgs paliek vienīgi vecais draugs Solarī (pēdējais

vēl dzīvais no agrākajiem krodziņa apmeklētājiem) un apkalpotājs Prospērs, kas, protams, Lupianam nekā nenojaušot, ir visu viņa nelaimju sagādātājs. Kā jau varēja paredzēt, mirst arī Solarī, viņš tiek noindēts. Pie melnās drānas, kas nosedz viņa zārku, atrod piespraustu zīmīti, uz kuras ar iespiedburtiem uzrakstīts: «Otrais».

Krodzinieka dēls jaunais Ežēns Lupians ir vāja rakstura vējgrābslis. Nezin no kurienes uzradušies blēži viņu ātri samaitā. Iejaukts kādā laupīšanā ar ielaušanos, viņš tiek notiesāts uz divdesmit gadiem cietumā. Lupiani nonāk visdziļākā postā un negodā. Bagātību, labo slavu, laimi, itin visu ir aizmēzusi šī reibinošā katastrofu lavīna. «Daiļā Lupiana kundze», dzimusi Marge-rita Vigurū, aiz bēdām nomirst, un, tā kā viņa nav dāvājusi krodziniekam neviena bērna, tad viņas pūra atliekas Lupians spiests atdot aizgājējas ģimenes locekļiem, viņas tiešajiem mantiniekiem.

Tad apkalpotājs Prospērs piedāvā izputinātajam saimniekam savus ietaupījumus ar noteikumu, ka burvīgā Terēza, Lupiana meita un aizmukušā katordznieka sieva, kļūs viņa mīļākā. Lai glābtu tēvu, lepnā skaistule ir ar mieru.

Aiz daudzajām nelaimēm Lupians ir pa pusei zaudējis prātu. Kādu vakaru tumšā Tilēriju dārza alejā viņu uzrunā cilvēks, kura seju aizsedz maska.

— Lupian, vai atceries 1807. gadu?

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka tanī gadā tu izdarīji noziegumu.

— Kādu noziegumu?

— Vai esi aizmirsis, ka aiz skaudības tu iegrūdi cietumā savu draugu Piko?

— Ak, dievs mani par to ir sodījis ... un ļoti bargi.

— Ne dievs, bet Piko, kurš aiz atriebības nodūra Šambāru, noindēja Solarī, nodedzināja tavu māju, iegrūda negodā tavu dēlu un ieprecināja lavai meitai katordznieku . . . Jā, savā kalpotājā Prospērā tu redzi Piko, un nu arī ir pienācis mirklis, kad viņš izrēķināsies ar trešo!

Noslepkavotais Lupians sabrūk, bet tanī pašā mirklī, kad Piko jau grasās iziet no Tilērijām, viņu sagrābj dzelžaina roka, viņam kāds aizbāž muti un aiznes viņu

tumsā. Viņš attopas pagrabā un redz savā priekšā svešu vīru.

— Piko, tu gan laikam atriebību uzskati par rotaļāšanos? . . . Desmit mūža gadus tu esi pavadījis, vajādams trīs nožēlojamus cilvēkus, kurus tev būtu vajadzējis saudzēt... Tu esi izdarījis briesmīgus noziegumus, un es esinu kļuvis tavs līdzzinātājs, jo es tev atklāju tavas nelaimes vaininiekus ... Es esmu Antuāns Allī! Iztālēm es vēroju tavus smagos pārkāpumus. Galu galā es sapratu, kas tu esi. Ierados Parīzē, lai to pateiktu Lupianam. Velns bija tavā pusē, tu man par īsu mirkli aizsteidzies priekšā.

—- Kur es tagad atrodos?

— Vai tev nav vienalga? Tu esi tādā vietā, kur tev nav ko gaidīt ne palīdzību, ne žēlastību.

Atriebība pret atriebību. Piko tiek zvēriski nogalināts. Viņa slepkava izceļo uz Angliju. 1828. gadā smagi saslimušais Allī liek ataicināt katoļu garīdznieku, kam nodiktē sīki jo sīki šaušalīgo notikumu norisi, atļaujot pēc savas nāves šo grēksūdzi nodot franču tiesas iestādēm.

Biktstēvs pēc labākās sirdsapziņas izpildīja Allī pēdējo gribu, un vērtīgais dokuments nonāca policijas arhīvā, kur Žaks Pešē ar to iepazinās.

Aleksandram Dimā, Balzakam vai Ežēnam Sī šajā arhīva izvilkumā slēpās gatavs romāns. Un ne tikai viņiem, bet arī lasītājiem. Jau gadu tūkstošiem nelaimīgā cilvēce sevi mierina ar dažādām teiksmām par taisnības uzvaru. Populārākās teiksmu personas ir Burvis un Taisnības aizstāvis. Pazemotie un apvainotie gaida ar cerību, kuru nekādas neveiksmes nespēj vājināt, ka dievs vai kāds varonis nāks un vērsīs par labu visas netaisnības, satrieks ļaundarus un beidzot pacels godā krietnos un sēdinās pie savas labās rokas. Senos laikos šo Taisnības aizstāvi iztēlojās kā cilvēku ar milzīgu fizisko spēku, piemēram, Heraklu. Dimā sava tēva ģenerāļa piemiņai ar lieliem panākumiem iedzīvināja Portosa tēlā teiksmu par Heraklu.

«Tūkstots un vienas nakts» pasakās Taisnības aizstāvis ir Burvis. Viņam nepiemīt fizisks, bet apslēpts burvju spēks. Viņš spēj nevainīgo pārcelt tālu projām no tā

vajātājiem un atvērt nabagam alas, kas pilnas ar dārgumiem. Tanīs laikos, kad rakstīja Dimā, šis burvis izvērtās par nabobu, kura bagātība atļauj viņam īstenot visādas pārdrošas iedomas. Dimā allaž ilgojās kļūt par šīspasaules mantu sadalītāju. Tanīs diemžēl ļoti ierobežotajās iespējās, kādas viņam atļāva pastāvīgās naudas grūtības, viņš ar baudu tēloja šo lomu saviem draugiem un metresēm. Visu viņa zeltu varēja sabērt vienā pašā kausā, taču viņš to izbārstīja ar tik plašu žestu kā īsts nabobs.

Radīt pasakaini bagātu varoni, ar viņa starpniecību izdāļāt safīrus, briljantus, pērles, rubīnus — tas sagādāja Aleksandram Dimā kolosālu prieku. Turklāt viņš gribēja šo varoni padarīt arī par cēlu atriebēju. Jo Dimā, par spīti savam laimīgajam, augstsirdīgajam raksturam, tomēr sirds dziļumos bija uzkrājis aizvainojuma sarūgtinājumus pret sabiedrību vispār un pret dažiem ienaidniekiem īpaši. Viņa tēvs bija kritis par upuri nenovīdībai; viņu pašu nemitīgi vajāja kreditori, apmeloja šantāžisti. Viņš dalīja ar ļoti daudzām netaisnīgus pāridarījumus cietušām cilvēcīgām būtnēm atriebības slāpes, kuras kopš «Orestijas» iedvesmojušas uz daudzu šedevru radīšanu. Viņu vilināja iespēja kaut vai izdomā grit atalgojumu par īstenībā izciestajām pārestībām.

Pešē viņam sniedza gatavu intrigu, un patiesi notikumi ir lielisks pamats, ja īsts mākslinieks to attiecīgi apdarina. Dimā jau bija licis diezgan tālu ar savu darbu, kad viņš ar to iepazīstināja Makē.

«Izstāstīju viņam, ko jau esmu padarījis un kas vēl jādara.

— Man šķiet, — viņš man sacīja, — ka jūs izlaižat visinteresantāko periodu sava varoņa dzīvē... mīlestību uz katalānieti, Dang-lāra un Fernāna nodevību un desmit ieslodzījuma gadus ar abatu Fana.

— To visu es izstāstīšu, •— es viņam teicu.

— Jūs nevarat izstāstīt četrus vai piecus sējumus, un tur ir četri vai pieci sējumi.

— Varbūt jums taisnība. Atnāciet rīt pie manis uz pusdienām. Pārrunāsim vēl par to.

Visu vakaru, nakti un no rīta apsvēru viņa aizrādījumu, un tas man likās tik pareizs, ka es atteicos no savas pirmatnējās ieceres. Kad Makē nākamajā dienā atnāca pie manis, viņš atrada trīs stingri norobežotās daļās sadalītu romānu: Maršēja — Roma ■— Parīze.

Tanī pašā vakarā mēs kopīgi uzmetām pirmo piecu sējumu plānu.

No šiem pieciem sējumiem pirmais bija paredzēts romāna ekspozīcijai, trīs nākamie — ieslodzījumam un pēdējais — izbēgšanai un Morelu ģimenes atalgošanai. Arī viss pārējais, gan vēl neizstrādāts detaļās, visumā bija gandrīz līdz beigām izdomāts.

Makē uzskatīja, ka ir man vienkārši pakalpojis kā draugs. Es domāju, ka viņš ir veicis līdzautora darbu .. .»

Tagad ir jāpastāsta, kā Dimā izmantoja Pešē materiālus. Dimā varonis Edmons Dantess, tāpat kā Fransuā Piko, ir nodomājis pavisam drīz apprecēt savu iemīļoto, kad pēkšņi viņu piemeklē neizskaidrojamas nelaimes. Viņa Mersedesu atņem zvejnieks Fernāns, tāpat kā Piko līgavu apprecēja Lupians. Taču Dimā ir sadalījis Lu-pianu, radot divas personas: Fernānu un nodevēju Dang-lāru. Tiesnesim Vilforam, kas Dantesa pazudināšanā saskata avansēšanas iespēju, ir bijis dzīvs prototips — komisārs, kurš pārāk steidzīgi noturēja par patiesu Lu-piana melīgo denunciāciju.

Abats Faria (Edmona Dantesa cietuma biedrs Ifas pilī) ir stājies Milānas prelāta vietā, kurš bija novēlējis savu bagātību Fransuā Piko. Pēc izbēgšanas no cietuma, kļuvis bagāts, Dantess tēlo citu pēc citas šādas lomas: abatu Buzonī, Sinbadu Jūras braucēju, lordu Vilmoru un grāfu Montekristo, tāpat kā Piko bija uzdevies par Zozefu Lišē, abatu Baldinī un apkalpotāju Prospēru.

Nav piemirsts arī, ka Lupiana meita, ko savaldzināja kāds krāpnieks, bija noticējusi, ka saradosies ar dižciltīgām ģimenēm, apprecot viltus marķīzu — katordznieku. Šo epizodi arī bija izdevīgi iesaistīt romānā. Dimā ieved Danglāru mājās Benedeto, Vilfora ārlaulības dēlu, kurš par krāpšanām, zādzībām un viltojumiem bijis notiesāts uz katorgu Tulonā. Šis katordznieks pēc izbēgšanas veiksmīgi uzdodas par itāliešu augstmani. Danglāra meita — burvīgā Eiženija ir ar mieru kļūt viņa sieva. Tanī dienā, kad jaunais pāris ļoti svinīgi gatavojas parakstīt laulību līgumu, līgavaini arestē par slepkavību.

Taču dabā nebija atrasts ģeniālais nosaukums «Grāfs Montekristo», kas tik neizdzēšami iespiedās lasītāju atmiņā. Noslēpumaino ķīmiju, kas rada mākslas darbus, šis vērtīgais reaktīvs bija bagātinājis tanī dienā, kad Dimā bija aizbraucis medīt uz salas, kura atradās blakus Elbai.

īstais Piko savā atriebībā ir pārāk cietsirdīgs, lai varētu kļūt par iemīļotu varoni. Dantess ir nepielūdzams atriebējs, nevis nežēlīgs slepkava. Piko pats nogalināja savus ienaidniekus. Viņš atriebās, bet Dantess tiek atriebts. Fernāns, kas kļuvis ģenerālis grāfs de Monserfs un Mersedesas vīrs, izdara pašnāvību; Danglārs izput; Vilfors kļūst ārprātīgs. Lai mestu mazliet gaismas šajā pekles tumsībā un radītu «Tūkstots un vienas nakts» pasakas atmosfēru, Dimā apveltī Montekristo ar austrumniecisku metresi Haidē, Janinas pašā meitu. Viņa ir valdzinoša verdzene, kādu pats Dimā labprāt vēlētos.

Grāmatas beigās Edmons Dantess, piesātinājies atriebes, dāvā pūru sava ienaidnieka meitai Vilfora jaunkundzei, kura apprecēsies ar viņa drauga dēlu Morelu. Kad jaunais pāris grib pateikties savam labdarim Montekristo un jautā jūrniekam Džakopo: «Kur ir grāfs? Kur ir Haidē?» — Džakopo ar roku norāda uz apvārsni.

«Abi jaunieši palūkojās jūrnieka norādītajā virzienā un pie tumšzilās svītras, kas šķir debesis no jūras, ieraudzīja baltu buru, ne lielāku par kaijas spārnu .. .»

«Grāfs Montekristo» beidzas tāpat kā Čarlija Čaplina filmas — ar tālē aizslīdošu siluetu.

KURĀ ROMĀNS ĪSTENOJAS DZĪVĒ

Sai burtnīcā mēdz ierakstīt Dimā Ik dienu, cik viņš iztērējis naudas;

Bet, acīm redzot, pietrūcis tam jaudas: Par prāta tēriņu nav ierakstīts nekā.

Rozē de Bovuārs

«Montekristo» panākumi pārsniedza visus panākumus, kādus Dimā līdz tam laikam bija guvis. Romāns bija neprātīgi sajūsminājis visu Parīzi un Dimā pašu vairāk nekā jebkuru citu parīzieti. Viņš nekad nemēdza novilkt stingru robežu starp saviem romāniem un paša dzīvi. Viņam bija sagādājusi bezgalīgu prieku iespēja

ar Edmona Dantesa starpniecību pārdzīvot iztēlē tā vienreizējo dzīvi, un viņš juta kārdinājumu atkārtot to reālajā pasaulē. Vai tad viņš nebija literatūrā nabobs? Vai viņš nenopelnīja divsimt tūkstošu zelta franku gadā? Kāpēc viņš nevarētu uzbūvēt Montekristo pili?

Kopš 1843. gada Dimā, paturēdams dzīvokli arī Parīzē, bija noīrējis (par divtūkstoš frankiem gadā) villu «Mediči», kas atradās Senžermenanfē, un nomāja arī šīs mazās pilsētiņas teātri. Tanī Dimā aicināja viesoties Komedī-Fransēz, gādāja par aktieru mājokļiem un baroja viņus, garantēja viņiem noteiktu ieņēmumu un zaudēja šajā pasākumā veselu bagātību. Toties Dimā galms, viņa harēms un menažērija līksmi rosījās ap viņu, un dzelzceļa līnijas Parīze—-Senžermena ienākumi pieauga. Ziņkārīgie saplūda bariem, lai tuvumā pavērotu lielo vīru. Viņš, labais princis, visiem spieda roku un apveltīja katru ar asprātībām, par kurām pats smējās pirmais.

Karalis brīnījās un jautāja ministram Montalivē:

— No kā Senžermena tā atdzīvojusies?

-— Sir, vai jūsu augstība vēlētos, lai Versaļa kļūst neprātīgi jautra? Dimā pāris nedēļās ir pilnīgi elektrizējis Senžermenu. Pavēliet viņam pāris nedēļu pavadīt Versaļā.

Ne Versaļā, bet pa ceļam no Buživalas uz Senžermenu Dimā nopirka ar mežu apaugušu zemes gabalu, lai uz tā uzceltu savu sapņu pili. Viņš atveda uz šīs nogāzes arhitektu Dirānu un tam pateica:

— Jūs man te izveidosiet angļu parku, un tā vidū es gribu pili renesanses stilā, kurai pretī jāatrodas gotiskam paviljonam, ko apiiems ūdeņi... Te ir avoti. Jūs tos pārvērtīsiet par kaskādēm . . .

— Dimā kungs, te ir mālaina zeme. Jūsu ēkas iegrims.

— Dirāna kungs, lieciet rakt, līdz sasniegsiet tufu . . .

Lai ēkaf ir divi stāvi pazemē pagrabiem un arkādēm.

— Tas maksās vairākus simttūkstošus franku.

— Domāju gan! — ar starojošu smaidu attrauca Dimā.

Brīnišķīgākais ir tas, ka viss, ko viņš vēlējās, tika izdarīts. Plašais, gleznainais angļu parks vēl šobaltdien priecē skatienu ar romantiskajiem vītoliem un zaļojo-

šajām norām. Divus sānu paviljonus savieno grezni režģi. Otrā pusē ceļam, kas veci uz Marlīleruā, stāv burvīgas saimniecības ēkas (Valtera Skota stilā), kuras mūsu dienās veido patstāvīgas lauku mājas. Pati pils gan ir tikai villa, turklāt uzbūvēta tik jauktā stilā, ka atstāj ērmīgu un aizkustinošu iespaidu. Balzaks apbrīnoja šo dīvaino mājokli un par to apskauda Dimā. Nepamatoti.

No Anē pils nokopētie logi atgādina Žanu Gužonu^67 un Žermenu Pilonu6B. Ciļņu salamandras ņemtas no ģerboņa, ko Fransuā I dāvāja Vilēkotrē pilsētai, kurā Aleksandrs Dimā piedzima. Apkārt mājai stiepjas frīze, ko veido ievērojamu cilvēku skulpturāli portreti, sākot no Homēra līdz Sofoklam, no Šekspīra līdz Gētem, no Bai-rona līdz Viktoram Igo, no Kazimira Delavinja līdz Dimā-tēvam. Virs galvenajām durvīm pils īpašnieka devīze: «Mīlu tos, kas mīl mani». Virs Indriķa II stila fasādes izslējās austrumniecisks minarets. Trubadūru laikmeta arhitektūra apvienota ar «Tūkstots un vienas nakts» Austrumiem. Jumts apkrauts ar vēja rādītājiem. Nelielie, toties ļoti dažādie apartamenti ar piecām istabām katrā aizpilda visus trīs stāvus, virs kuriem atrodas ar paneļiem apšūti mansardi. Galvenā zāle ieturēta Luija XV stilā — balts un zelts. Arābu istaba rotāta ar smalkām ģipša arabeskām, uz kurām zeltā un spilgtās krāsās uzvilktiem burtiem bija lasāmi daži korāna panti.

Apmēram divsimt metru no pils paceļas apbrīnojama gotiska ēka -— miniatūrs sargtornis vai leļļu cietoksnis. Pāri ūdens grāvim ved mazs tiltiņš. Uz katra akmeņa iecirsts kāda Aleksandra Dimā sacerējuma nosaukums. Visu apakšējo stāvu aizņem viena pati istaba. Tās griesti — ar zvaigznēm nosēts debess jums. Sienas tapsētas ar zilu audumu, virs skulpturālā kamīna — vairogs ar ieroču kolekciju. Viduslaiku lādes, no kāda izputējuša klostera sadabūts ēdamzāles galds. Tur Dimā varēja strādāt samērā netraucēti. Spirālveida kāpnes veda uz augšstāva celli, kurā viņš reizēm pārgulēja nakti. No novērošanas platformas viņš varēja nolūkoties uz dārzā staigājošajiem viesiem. Tas bija liliputiski un grandiozi.

Leons Gozlāns^69 bija sajūsmināts.

«Ar šo arhitektūras pērli,» viņš rakstīja, «varu salīdzināt vienīgi karalienes Blanšas pili Šantijī mežā un Žana Gužona māju . .. Ēkai ir nošķelti stūri, akmens balkoni, vitrāžas, tornīši un vējrādītāji... Tā nepieder nevienam noteiktam laikmetam, ne antikvitātei, ne viduslaikiem, taču tai piemīt zināma renesanses smarža, kas to dara neparasti burvīgu . . . Dimā, kas labāk par jebkuru citu pazīst sava gadsimta talantīgākos māksliniekus, pasūtījis pils rotāšanai statujas Ogistam Preo, Džeimsam Pradjē un Antonēnam Mimam . . . Pirmā stāva frīzi grezno visu laikmetu izcilāko dramaturgu krūš-tēli...»

Gozlāns cildina tunisiešu skulptorus, kas «radījuši ciļņveida rotājumus, kādus var redzēt tikai Alhambras mauru plafonos; filigrāno izdobto rakstu savirknē jums kopumā rada vissmalkāko mežģīņu iespaidu . . . Apbrīnojams veikums! Trianonā nav neviena plafona, ko varētu salīdzināt ar to, kuru tunisietis radījis Montekristo. No centrālā balkona paveras skaistāka ainava nekā no Senžermenas terašu augstienes . ..» Gozlāns te ir vairāk Montekristo nekā pats Montekristo. Viņa apjūsmotā pils īstenībā ir tikai dīvaina, ērmīga, diezgan maza māja, kurā Dimā dzīvoja tomēr kā lielkungs.

Jaunās mājas iesvētīšanas dienā (1848. gada 25. jūlijā) Dimā uzaicina uz dineju sešsimt personu. Maltītes piegādā slavens restorāns («Indriķa IV paviljons» Sen-žermenā), galdi klāti zālājā. Kvēpināmajos traukos gruzd smaržvielas. Visur mirdz marķīzu de la Paijetrī devīze: «Kaislībām kvēli! Dvēseli dievam!» Dimā, priekā starojošs, pastaigājas starp viesiem. Pie frakas viņam dzirkstī vesels lērums krustu un ordeņu. Šķērsām pāri iesārti vizošajai vestei smaga, masīva zelta ķēde. Viņš apkampj skaistas sievietes un visu nakti nenogurstoši stāsta brīnumainus notikumus. Vēl nekad viņš nav juties tik laimīgs.

Balzaks Evai Hanskai 1848. gada 2. augustā: «Ai, «Montekristo» ir viena no jaukākajām neprātibām, kādas jebkad izdarītas! Tā ir viskaraliskākā bonbonjere pasaulē. Dimā par to jau izdevis četr-simttūkstoš franku, un viņam vēl jāpieliek kādi simttūkstoši, lai to nobeigtu, bet viņš no tā neatkāpsies. Vakar es atklāju, uz kādas zemes uzbūvēta mazā pils. Zemes gabals pieder zemniekam, kurš

to pārdevis Aleksandram Dimā, ar viņu mutiski vienojoties, tā ka šis vīrs, ja vēlas, var likt Aleksandram aizvākt pili un atņemt zemi, lai uz tās dēstītu kāpostus. No tā Jūs diezgan labi varat spriest par Dimā! Uzbūvēt brīnumu, — jo tas ir brīnums, kaut arī nepabeigts! — uzbūvēt to uz cita zemes, bez dokumentiem, bez līguma! Zemnieks var nomirt, un mazgadīgie mantinieki varbūt nespēs izpildīt zemnieka doto solījumu! ...

Jūs arī būtu sajūsmināta, ja to redzētu. Tā ir burvīga villa, skaistāka nekā villa «Pamfili», jo no tās paveras skats uz Senžermenas terasēm, un tur ir arī ūdeņi!. . Dimā to nobeigs. Tā ir tikpat jauka, tikpat izsmalcināta kā Anē portāls, ko Jūs redzējāt Daiļo mākslu skolā. Tā ir arī labi iedalīta, īsāk, tā ir Luija XV laiku neprātīgā greznība Luija XIII stilā ar renesanses rotājumiem. Stāsta, ka viņš par to jau izdevis piecsimttūkstoš franku, un viņam vēl vajadzīgi simt tūkstoši, lai to nobeigtu! Viņš ir aplaupīts kā meža vidū. Viņš to visu būtu varējis paveikt par divsimt tūkstošiem franku...»

Diezgan amizanti ir lasīt, ka Balzaks strostē Dimā par izšķērdību un māca, kā netikt aplaupītam.

Tad «Montekristo» pilī sākās neatkārtojama dzīve. Mājas saimnieks apmeties mikroskopiskajā cietoksnī; tur virs darba kabineta atrodas viņa guļamistaba, tanī ir dzelzs gulta, nekrāsots koka galds un divi krēsli. Tur viņš strādā no rīta līdz vakaram un bieži vien arī no vakara līdz rītam; viņam mugurā ir tikai krekls un svītraina auduma bikses. Viņš ir ļoti aptaukojies, un resnais vēders viņam uzgūlis uz galda, taču pats viņš ēd ļoti vienkāršu barību. Pantagrieliskās dzīres Dimā pasūta viesiem. «Montekristo» pilī uzņem un pamielo katru, kas tur ierodas. Dimā pasniedz viesim kreiso roku, nepārtraukdams rakstīšanu, un uzaicina to uz brokastīm. Pavārs nemitīgi saņem rīkojumus palielināt bearniešu gaumē cepto kotlešu skaitu. Reizēm Dimā, kas pats ir lielisks kulinārs, pagatavo kādu ēdienu pēc savas gaumes un dedzīgi jauc mērces.

Katrs rakstnieks, katrs gleznotājs, kam nav ko grauzt, var apmesties «Montekristo». Tur pastāvīgi dzīvo vesels pūlis liekēžu, kurus amfitrions dažkārt pat nepazīst. Šo ļaužu uzturēšana viņam maksā «vairākus simttūkstošus franku gadā». Un tur bija arī sievietes ...

Montekristo «pilī» favorītes ātri nomaina cita citu: Luīza Boduēna, saukta par Atālu Bošēnu, Vēsturiskā teātra debitantes, rakstnieces. 1848. gada favorīte bija Selesta Skrivaneka, burvīga aktrise, kas pavisam jauna

jau dublēja Dežazē un graciozi izpildīja vodeviļās kuplejas. Būdama Dimā mīļākā, draudzene un sekretāre, viņa labprāt būtu tēlojusi šajā nestabilajā ģimenē arī mātes lomu.

Selesta Skrivaneka Dimā-dēlam: «Dārgais Aleksandr, esmu ārkārtīgi laimīga: es nešķiršos no Jūsu tēva. Viņš ir ar mieru ņemt mani līdzi. Es ceļošu kopā ar jums kā zēns: drēbnieks nupat noņēma man mēru uzvalkam. Ai, esmu gluži kā bez prāta aiz prieka! Piedodiet, labais, dārgais draugs, ka nepateicu to Jums'jau agrāk, bet es diendienā grasījos patērzēt kādu brīdi ar Jums, taču vienmēr kaut kas mani aizkavēja. Jūsu tēvs liek man daudz strādāt: viņš diktē, es rakstu; esmu ļoti lepna un laimīga, ka varu būt par sekretāri šim universālajam cilvēkam. Ceru, ka redzēšos ar Jums pēc mēneša, pa to laiku tomēr atrakstiet man kādus draudzīgus vārdus.

Esam izpildījuši Jūsu pasūtījumus. Patlaban es apvīlēju Jūsu kaklasaites; tiklīdz drēbnieks būs pabeidzis Jūsu bikses, nekavējoties aizsūtīsim Jums visu kopā. Šovakar mēs brauksim uz Versaļu, kur paliksim veselas trīs dienas. Ardievu, atraksiet man labi drīz!

Jūs mīlošā mazā māmiņa S. SKRIVANEKA »

Arī Lola Montesa dažas dienas nodzīvoja «Monte-kristo», taču nav domājams, ka viņa būtu bijusi Dimā metrese, jo, ar sava mīļākā — Bavārijas karaļa Lud-viķa I žēlastību kļuvusi visvarenā grāfiene Lansfelda, viņa rakstīja Aleksandram Dimā:

«Minhenē 1847. gada 14. ap rifi. Dārgais Dimā kungs! Man sagādāja lielu prieku Jūsu laipnā vēstule, ko saņēmu pirms dažām dienām. Ja jūs pie mums atbrauktu, varu galvot, ka Jūs te uzņemtu tā, kā pienākas uzņemt tik talantīgu un slavenu rakstnieku. Viņa augstība karalis mani lūdza izteikt Jums pateicību par laipnajiem vārdiem, kurus Jūs viņam veltījāt man adresētajā vēstulē, kā ari pasacīt Jums, ka viņam būtu ļoti patīkami redzēt Jūs Bavārijā. Es domāju, ka Jums nevajag kavēties šeit ierasties. Pie mums visi ir sajūsmināti par Jūsu lieliskajiem sacerējumiem, un esmu pārliecināta, ka Jūs liksiet uzņemts kā īsts karalis. . .

Rakstu Jums tik sīki tāpēc, lai Jūs nevilcinātos apmeklēt karali. Man šķiet, ka Jūs būsal abpusēji apmierināts.

Neuzdrošinos aizņemt Jūsu vērtīgo laiku, labi zinādama, ka vēstule no tik neievērojamas personas kā no manis nevar Jūs interesēt. Atļaujiet tomēr, dārgais Dimā kungs, man palikt ari uz priekšu vienai no Jūsu lielākajām cienītājām.

LOLA MONTESA»

Bavārijas grāfiene Lola Montesa bija īriete, kas uzdevās par spānieti. No vēstules redzams, ka viņa

rakstīja ar rupjām gramatiskām un pareizrakstības kļūdām. Taču tas nav metreses tonis, kaut gan varbūt viņa aiz piesardzības izvairījusies no familiaritātes.

«Montekristo» saimniecību pārvaldīja mājas pārzinis itālietis sinjors Raskoni. Dārznieks Mišels, kas prata darīt visu un bija cītīgs «Dabaszinātņu vārdnīcas» studē-tājs, sajūsmināja Dimā, nosaukdams latīniski stādus un dzīvniekus. Bija tur arī vēl mazais nēģerēns Aleksiss, ko Aleksandram Dimā kādreiz bija atnesusi Marija Dorvala puķu grozā.

— Nevaru viņu vairs uzturēt, — sacīja burvīgā aktrise, kas bija iegrimusi parādos, — tāpēc, manu suņuk, dāvinu viņu tev.

— Kur viņš cēlies?

— Antiļu salās.

— Un kādā valodā tur runā?

— Tur runā kreoliski.

— Kā tad saka kreoliski: «Labdien, kungs!»?

— Saka: «Labdien, kungs.»

— Tad man viss ir skaidrs! Turpmāk, puisēn, mēs runāsim kreoliski. . . Misei! . . . Misei!

Dārznieks ienāca.

— Redziet, Mišel, te ir viens pilsonis, kas turpmāk dzīvos mūsu mājās.

Bija tur arī viens kalpotājs, kas uzraudzīja suņu kūti, otrs — putnu māju, jo šajos džungļos mita zvēriņi, kuriem Dimā ir veltījis jauku grāmatu: «Mani dzīvnieki». Tur bija pieci suņi, trīs pērtiķi, no kuriem viena — pēr-tiķiene (tiem viņš bija devis vienam — slavena rakstnieka, otram — plaši pazīstama tulkotāja un trešajai —• populāras aktrises vārdu); divi lieli papagaiļi, kaķis, vārdā Misufs, zelta fazāns, nokristīts par Lukullu, gailis, saukts par Cēzaru, un no Tunisas atvestais grifs Ju-gurta, ko pārkristīja par Dioģenu, kad tas bija izvēlējies par mājokli mucu.

Šī zvēru dārza klaigas un ķērcieni Montekristo patika; uz galda viņam pastāvīgi bija zilas papīra lapas (uz tām viņš rakstīja romānus), sārtas (uz tām viņš uzšņāpa rakstus) un dzeltenas (domātas poēmām, kuras viņš veltīja savām odaliskām); viņu nemitīgi nodarbināja raizes par Vēsturisko teātri, kam viņš pārstrādāja

par drāmām romānu pēc romāna; viņš justos neizsakāmi laimīgs, ja dēls būtu ar mieru iestāties par akcionāru firmā «Aleksandrs Dimā un kompānija». Ja dēls gribētu uzņemties Makē lomu, tad viņš, kā tēvs teica, viegli varētu nopelnīt četrdesmit līdz piecdesmit tūkstošu franku gadā.

— Tici man, tas nebūs grūti... Es tev izskaidrošu. Un tev būs tiesības izteikt man iebildumus . . .

Kaut gan Dimā-dēla romāns bija guvis panākumus, naudas viņam nebija, tāpēc galu galā viņš, gan ne bez spurāšanās, piekrita savākt un apstrādāt tēvam dažus vēsturiskus materiālus.

Dimā-tēvs Dimā-dēlam: «Aizsūtu Tev piecsimt franku. Mēģini man nobeigt trešo sējumu līdz mēneša beigām. Tad Tu dabūsi divtūkstoš franku ...»

Reizēm Dimā-dēls, kādas daiļavas pamudināts, griezās pie Ipolita Ostēna, izdarīga jaunekļa, kam Dimā-tēvs bija uzticējis Vēsturiskā teātra vadību:

Ostēn, mans dārgais draugs, es esmu gluži bešā,

Ne plika graša vairs nav palicis man ķešā,

Pat ormaņsamaksai nav aizķēries nekas.

Dilonam nav ne sū — viņš apgalvo vismaz.

Poršē — to es nupat no sievas uzzināju —

Tāpat ar līdzekļiem pavisam plāni klājas,

Viņš naudu nedos man. Un tādēļ neatliek

Man neviens cits kā Jūs. Jums trīssimt franku — nieks,

Turklāt šis aizdevums būs pakalpojums cēls.

Es gaidu atbildi. Ar cieņu Dimā-dēls.

Taču pat šis sīkais avots drīz izžuva pavisam.

iii

MONTEKRISTO IZPUTĒŠANA

Caurs grozs? Tas tiesa, tikai ne es tanī esmu taisījis caurumus.

Aleksandrs Dimā

Pirmā sezona Vēsturiskajā teātrī bija veiksmīga: septiņsimt septiņi tūkstoši deviņsimt pieci franki ienākumu. Otrā sezona sākās ar Dimā-Makē triumfu —

«Kavalieri de Mezonrūžu», drāmu, kurā uz lielu revolūcijas notikumu fona risinās aizkustinošs mīlestības romāns. Luga beidzas ar žirondistu pēdējo banketu un dziesmu «Mirt par tēvzemi. ..». 1848. gada 7. februārī Vēsturiskais teātris kā drosmīgu jauninājumu uzveda drāmu divos vakaros pēc kārtas: «Montekristo».

Pirmā vakara izrāde, kas beidzās ar Edmona Dantesa izbēgšanu, bija ilgusi no sešiem pēc pusdienas līdz pusnaktij.

«Visi devās uz mājām,» Gotjē rakstīja, «noteikti apņemdamies atgriezties: nakts un nākamā diena šķita kā mazliet ieildzis starpbrīdis ... Otrā vakarā skatītāji jau cits ar citu sasveicinājās, sapazinās, sāka sarunāties... Katrs centās iekārtoties ērtāk, novietoties izdevīgāk; skatītāji pārvērtās par iedzīvotājiem... Kad aizkars nolaidās pēdējo reizi, no visu krūtīm izlauzās nopūta: «Kā, jau cauri? Šķirties tik drīz, pavadījušiem kopā tikai divas dienas? Kāpēc diženais Aleksandrs Dimā un nenogurstošais Makē tik maz paļāvušies uz mums? Mēs labprāt veltītu viņiem visu nedēļu ...»

Taču 24. februārī sākās 1848. gada revolūcija. Sacelšanās pazudina teātrus. Skatītāju zāles stāv tukšas. Vienīgi Rašela vēl pievilka ļaužu pūļus Franču teātrī, starp Korneija vai Rasīna traģēdiju ceturto un piekto cēlienu apbrīnojami, ar nelokāmu lepnumu ‘deklamēdama Marseljēzu. Kaut gan Dimā bija noskaņots republikāniski, viņš tomēr būtu vēlējies mazāk himnu un vairāk skatītāju. Viņam nemaz nebija žēl Luija-Filipa, kas pret viņu vienmēr bija izturējies nelabvēlīgi, taču ar jaunajiem prinčiem viņš zaudēja vērtīgus aizgādņus. Tāpat kā Viktors Igo, arī Dimā droši vien būtu apsveicis Or-leānas hercogienes pavaldonību. Taču šāds atrisinājums likās neiespējams, tāpēc Dimā nolēma pieslieties jaunajam režīmam un izvirzīt savu kandidatūru uz deputāta mandātu.

«Revolūcijas brāzma aizmēza kopā ar kronēto sirmgalvi arī sērojošo māti un kuslo bērnu. Francija šajās smagajās dienās,» Dimā rakstīja, «griezās pie saviem labākajiem dēliem . . . Man šķita, ka man ir tiesības skaitīties to saprātīgo vīru vidū, kurus tā aicināja palīgā . . .» Tas nozīmēja, ka Dimā bija nolēmis, tāpat kā Lamartins un Igo, nodoties valstslietām.

Atlika tikai izvēlēties departamentu, kurā izvirzīt

savu kandidatūru. Igo nebija svārstījies: Parīze bija viņa pilsēta; parīzieši skatījās uz viņu nopietni. Taču parīzieši neievēlētu Dimā, kas likās pārāk uzjautrinošs, lai iedvestu bijību. Varbūt izmēģināt laimi Ēnas departamentā, kur viņš bija dzimis? Dimā baidījās, ka tur viņu uzskatis par republikāniskāku nekā pati republika. Varbūt Sēnas un Uāzas departamentā, kur viņam piederēja «Montekristo» un kur viņš komandēja Senžermenanlē nacionālās gvardes bataljonu? Ak vai! 1848. gada revolūcijas izšķirīgajās trīs dienās Dimā bija mudinājis savus vīrus maršēt uz Parīzi, un tie nebija piedevuši «vieglprātību, ar kādu viņš bija gribējis riskēt ar to dzīvībām». Šie nācijas aizstāvji gan gribēja aizstāvēt nāciju, bet tikai pašu mājās un bija pieprasījuši pārāk kareivīgā komandiera demisiju.

Kāds jauneklis, kam Dimā bija kaut kā pakalpojis, apgalvoja, ka Dimā esot ļoti iemīļots Jonnas departamentā un tur viņu noteikti ievēlēšot. Dimā apsvēra, ka paliesi Jonnā viņš droši vien ir tikpat populārs kā visur un ka tur nevienam citam kandidātam nebūs lielākas izredzes. Tas nozīmēja, ka Dimā aizmirsa vienu: Francijas provincēs priekšroku vienmēr dod savas puses cilvēkiem. «Kas ir šis Dimā?» Jonnas ļaudis cits citam jautāja. «Vai viņš ir šejienietis? Vai viņam pieder vīna dārzi? Vai viņš ir vīntirgotājs? Nē? . . . Tad viņš droši vien ir kāds politikānis, Orleānas prinču draugs, paval-donības piekritējs,» apgalvoja vieni. «Aristokrāts, marķīzs!» papildināja citi. Dimā nodibināja avīzi «Le Mois» (ar pieticīgu devīzi: «Dievs diktē, es rakstu»); tanī viņš izteica vēlējumu, lai Orleānas hercoga statuju novieto atpakaļ uz pjedestāla Luvrā. Vēlētāji pārmeta Aleksandram Dimā šo uzticību hercogam. Dimā atbildēja daiļrunīgi, atsaucās uz draudzību un atzinību, atgādināja, cik sāpīgi visus bija saviļņojusi jaunā prinča traģiskā nāve, — Dimā pusi zāles izraudināja, otrā pusē izraisīja aplausus, bet — netika ievēlēts.

Parīzē viņš tomēr lika iestādit Vēsturiskā teātra priekšā brīvības koku, pateikdams direktoram: «Ostēn, paliksim kopā ar tautu. Francijā būs dižena tauta arī tad, kad prinču vairs nebūs nekur.» Jonnā pirmsvēlēšanu sapulcē kāds vīrietis rupji pārtrauca Dimā runu,

uzsaukdams: «E, tāds marķīzs! Tāds nēģeris!» — un tad Dimā rīkojās ģenerāļa Dimā vai Portosa cienīgi. Viņš sagrāba nekauņu aiz bikšu dibena un pacēla pāri tilta margām: «Lūdz piedošanu, vai arī es tevi iemetīšu ūdenī!» Vainīgais atvainojās. Tad Dimā sacīja: «Labi. Es tikai gribēju tev pierādīt, ka rokas, kuras divdesmit gadu laikā ir uzrakstījušas četrsimt romānu un trīsdesmit. piecas drāmas, ir strādnieka rokas...» Kādu brīdi viņš loloja nodomu izvirzīt savu kandidatūru An-tiļu salās. «Aizsūtīšu viņiem savu matu šķipsnu, un viņi redzēs,» Dimā izteicās, «ka esmu pašu cilvēks.» Taču arī no šī nodoma vajadzēja galu galā atteikties, un, netikdams pie vēstures veidošanas, viņš atsāka rakstīt vēsturiskus sacerējumus.

Dimā romānista un dramaturga darbs tomēr vairs nespēja apturēt viņa parādu neatvairāmo paisumu. Vēsturiskā teātra ienākumi bija noslīdējuši līdz nullei. Bal-zaka luga «Pamāte» (1848. gada 25. maijā) galīgi izgāzās. Kaut arī atjaunoja «Nelas torni», teātris tomēr nonāca uz bankrota sliekšņa. Jau kopš paša kopdarbības sākuma Dimā izšķērdība bija biedējusi Ostēnu, ar kuru, kā rakstīja Marselīna Debord-Valmora, «nekad nebija tik viegli tikt galā kā ar mūsu dzejnieku, šo nabaga lielo bērnu, kas mums visiem ir tik tuvu pie sirds». Nabaga lielais bērns apsolīja visu it visiem. Viņš izdāļāja neskaitāmus angažementus: «Aktieri trauktin

trauca pie Dimā,» turpina Debord-Valmora, «taču visus šausmināja viņa nestabilais stāvoklis un pārmērīgā greznība, kuru varētu atsvērt, kā runāja, tikai ar sīkstulību Bokāža garā, un to vajadzētu uzņemties Ostēna kungam . . .» Taču pat Ostēns drīz vien atteicās būt par «Dimā saprātu». 1849. gada decembrī viņš atkāpās no direktora posteņa. Viņa pēctečiem neveicās labāk. Nepiesātināmais Vēsturiskais teātris aprija lugu pēc lugas, bet nekā neienesa. Kreditori no malu malām uzklupa Aleksandram Dimā. «Montekristo» apķīlāja, uz šo nekustamo īpašumu gūlās hipotēkas par divsimt trīsdesmit diviem tūkstošiem četrsimt sešdesmit deviņiem frankiem un sešiem santīmiem.

Ida Ferjē vai, pareizāk, marķīze Dāvī de la Paijetrī, kā viņa saucās Itālijā, bija privileģētā kreditore, kurai

Dimā bija parādā simt divdesmit tūkstošu franku pūra naudas, plus procentus, plus alimentus; viņa cīnījās par šo parādu piedzīšanu, pati neierazdamās Parīzē. 1847. gada augustā viņa savas lietas vešanu uzticēja advokātam Lakānam, kuram rakstīja, ka neuzdrošinoties sākt tiesāties ar Dimā.

Neapolē 1847. gada 1. augustā: «Vai es, nabaga vientuļa sieviete, kuras vienīgais spēks ir taisnība, ko varēšu paust tikai no tālienes, vai es spēšu atspēkot viltīgos izgudrojumus un veiklos melus, kas no šī cilvēka mutes skanēs ietekmīgi, jo viņš ar savu talantu ir iemantojis autoritāti? Lai arī kā cilvēku viņu nosodītu, kā rakstnieks viņš ir un paliek neatvairāmi pievilcīgs. Viņa prāts, kas ir tik ražīgs uz poētiskiem un amizantiem izdomājumiem, tāds pats ir arī cīņā pret tiem, kurus viņš ienīst. Viņš neatteiksies pat no baismīgākajiem nomelnojumiem, ja tie varēs mani satriekt un viņu attaisnot. Kaut arī taisnība būs manā pusē, man tomēr vajadzēs ciest neveiksmi vai arī viņa negodīgums un meli man nodarīs tik lielu ļaunumu, ka es vairs negribēšu turpināt šo cīņu. Uz to Dimā kungs vienmēr ir spekulējis, lai aizkavētu mani griezties pie tiesas... Viņš zina, cik man pretīgi skandāli un kādus upurus esmu nesusi, lai paturētu sabiedrībā stāvokli, kuru viņš ar visiem iespējamiem līdzekļiem ir mēģinājis man laupīt.

Mēs daudz ko vērtējam ļoti atšķirīgi: viņš uzskata, ka ar savu skandalozo dzīvi paceļ savu grāmatu popularitāti, un tikpat cītīgi meklē skandālus, cik es cenšos no tiem izvairīties. Ļoti lūdzu Jūs, Lakāna kungs, paziņot man, kādas šāda veida nepatīkamas sekas var rasties manam lūgumam pēc alimentiem. Man un maniem tuviniekiem nonākt pilnīgā trūkumā būtu ļoti smagi, bet vēl smagāk ir kļūt par publisku noķengājumu objektu, nespējot tos atspēkot, tā kā es pati tur nebūšu. Es jau vairākus gadus dzīvoju šejienes vislabākajā sabiedrībā, un man jābūt ļoti piesardzīgai, jo Jūs, protams, zināt, cik jūtīgi uz šādām lietām reaģē sabiedrība, pret kuru Dimā kungs vienmēr izturējies izaicinoši, kas viņam bijis jo vieglāk tāpēc, ka pats nekad pie tās nav piederējis. ..»

Marķīzes Idas piekritēju nometnē atradās viņas pameita Marija, kas bija sirsnīgi pieķērusies pamātei un nosodīja tēva izšķērdību, un, protams, arī Idas māte atraitne Ferāna, kurai Dimā bija apsolījis pensiju, bet nekad nebija to maksājis. Atraitne Ferāna un Marija Dimā ilgojās aizbraukt pie Idas uz Neapoli vai uz Florenci, kur viņu uzturēja «draugi».

Ida Dimā advokātam Lakānam: «Mani Florences draugi, kas, tāpat kā es, uzskata, ka es nevaru ilgāk palikt pilsētā, kur man nav eksistences līdzekļu, un mans stāvoklis sabiedrībā, kurā uzturos jau tik ilgus gadus, diktē man zināmu dzives veidu, kas priekš manis

ir par dārgu, — šie draugi bija tik laipni, ka nesa man vēl vienu upuri un sagādāja aizdevumu, galvojot par to, tā ka man radās iespēja aizbraukt uz Neapoli, kur man aiz rūpēm par savu veselību vajadzēja ierasties jau sen. Šeit man palīdzēja atkal citas personas, citādi man pat nebūtu iespējams sagaidīt lēmumu pieprasījumā, kuru mēs iesniegsim, — es gaidu šo lēmumu, lai varētu atgriezties Flo-rencē un aicināt pie sevis savu māti un pameitu.

Es ceru, tiesa ņems vērā, ka man jāuztur vēl divi cilvēki, un alimenti, kurus es pieprasu, vajadzīgi ne tikai man vienai. Astoņpadsmit tūkstoši franku, sadalīti sievai, sievasmātei un paša meitai, ir pavisam maz, salīdzinot ar Dimā kunga literārajiem honorāriem^ par kuriem viņš pats dažādos gadījumos, starp citu, ari kādā prāvā pret — neatceros vairs, pret kuru avīzi (tas notika 1845. gadā), — ir izteicies, ka tie pārsniedzot divsimttūkstoš franku gadā! Turklāt viņa milzīgā pejņa ir katram zināma ...»

Marija Dimā bija ar mieru apstiprināt šos faktus un tiesā liecināt pret savu tēvu. Idu viņa sauca par «ļoti dārgo un mīļoto māmiņu ...» un sūdzējās par skatiem, kādi viņai, sešpadsmit gadu jaunavai, jāpieredzot «Montekristo».

Marija Dimā savai pamātei — Parīzē, 1847. gada 28 augustā: «... Starp citu, dārgā un labā māmiņ, dzīve šeit man kļuvusi nepanesama. Turklāt vēl tas, ka es pastāvīgi izjūtu sāpes par atšķirtību no cilvēka, kuru mīlu vairāk par visu pasaulē. Skumdina mani arī tēva prasības, viņš nodomājis paturēt mani pie sevis. Dārgā!... Viņa stāvokli! ... Es nespēju tam piekrist. Līdz sirds dziļumiem viņš mani aizvainoja, nekautrēdamies pavēlot man sniegt roku sliktai sievietei. Viņš pat nenosarka, likdams man uzturēties šīs personas sabiedrībā, bet, ja viņš justu tēva mīlestību pret mani, tad viņam būtu vajadzējis šo sievieti izraidīt no «Montekristo», iekams es tur spēru kāju, un man nekad nebūtu vajadzējis ne dzirdēt par viņu!... Zvēru pie Tavas dzīvības, kas esi man visdārgākā visā pasaulē, ka tikai ar varu mani varēs piedabūt uzturēties šādā sabiedrībā...»

Ida neliekuļoti vēlējās uzņemties rūpes par Marijas audzināšanu.

Ida Dimā advokātam Lakānam — Florencē 1848. gada 1. lebruārī. «Vēlreiz lieku Jums pie sirds, centieties panākt, lai mana pameita varētu atgriezties pie manis. Es noteikti paredzu, ka viņas pansionāta pārzine aiz savtīgiem iemesliem tam pretosies cik spēdama. Sājā sakarībā viņai bija saruna ar Nožānu de Senlorānu. Ļoti lūdzu

Jūs, Lakāna kungs, izskaidrojiet viņam, kāds stāvoklis īstenībā ir

nabaga meitenei, ko uzskatu par savu meitu. Visiem ir zināms, ka

viņas tēva apstākļi ir tādi, ka tas viņai nekad nevarēs dot ne

mazāko naudas summu. Vienīgais, uz ko viņa var cerēt, viņai nāks

no manis. Nav pieļaujams, ka biklā meitene paliek pastāvīgi pansionātā, jo Parīzē viņai nav ne mātes, ne ģimenes, ne piemērotas sabiedrības un, galvenais, nekādu izredžu uz nākotni. Atgriežoties pie manis, viņa atbrīvos tēvu no pansionāta maksas, un tas Dimā kungam arī var būt vērā ņemams apsvērums. Es parūpēšos šeit par viņas izglītošanas pabeigšanu . . .

Marija iekļūs šeit daudz labākās aprindās, nekā tas viņai būtu iespējams Parīzē. Domājot par viņas turpmāko iekārtošanos, Flo-rencē tas viņai būs visizdevīgāk. Ar varu paturot nabaga bērnu Parīzē, viņu ne tikai dziļi sāpina, bet arī sagandē visu viņas nākotni ...»

Advokātam Lakānam galu galā izdevās dabūt atraitnei Ferānai nelieJu pensiju, taču Ida sacīja, «viņa esot noteikti pārliecināta, ka Dimā kungs uzņemoties kaut kādas saistības tikai tad, kad viņam esot iespēja no tām izlavīties». Triju sieviešu vienīgā garantija bija «Monte-kristo». Marķīze de la Paijetrī nešaubījās, ka Dimā agri vai vēlu ar kaut kādu veiklu manevru izmānīs šo māju. Viņa nemaldījās. Ja gribam būt taisnīgi, tad tomēr jā-piebilst, ka Dimā nevarēja žēlot sievieti, par kuru zināja, ka to uztur bagāts itālietis, un turklāt Dimā uzskatīja mantas nobēdzināšanu par slavējamu sportu, jo katrs kreditors bija viņa ienaidnieks. Vai Portoss kādreiz maksāja parādus?

1848. gada 10. februārī Sēnas departamenta tiesa pasludināja lēmumu par Dimā laulātā pāra mantas šķiršanu vīram par ļaunu un nosprieda, ka viņam, pirmkārt, jāatdod sievai simt divdesmit tūkstoši franku pūra naudas, ko viņš izšķiedis; otrkārt, jāmaksā alimenli (seštūkstoš franku gadā), garantējot tos ar likumīgu hipotēku. Pirmā instancē cietis sakāvi, Dimā spriedumu pārsūdzēja. Revolūcija, izputinādama viņu, vēl vairāk sarežģīja viņa ģimenes nesaskaņas. «Moniekristo», kā arī visu villas iekārtu, vajadzēja pārdot, taču Dunā parūpējās, lai pārdošana būtu fiktīva.

Aleksandrs Dimā Ogistam Makē: «Man vajadzīga Jūsu palīdzība, cik Jūs varēsiet to sniegt. Lai nokārtotu saistības ar Dimā kundzi, esmu spiests pārdot savas mājas iekārtu, bet gribu pēc iespējas visu atpirkt. Vai varat dabūt savus tūkstoš frankus «Le Siècle» redakcijā un aizņemties vēl tūkstoti no sava tēva vai no Kopa un tad atpirkt par diviem tūkstošiem priekšmetus, kurus es Jums norādīšu? Tā kā šie priekšmeti nevarēs palikt «Montekristo», tad aizvediet tos uz

Buživalu [28], un no turienes es tos aizvākšu... Es neizkustēšos no mājām. Atnāciet. Gribu Jūs redzēt vēl dienā . . .»

Pēc tiesas lēmuma «Montekristo pils» tika pārdota, turklāt par smiekla naudu — par trīsdesmit tūkstošiem un simt frankiem kādam Žakam Antuānam Duajēnam, kas, bez šaubām, bija fiktīva persona, tāpēc ka nekad nepārņēma māju savā rīcībā. 1848. gada 28. jūlijā apelācijas tiesa apstiprināja civiltiesas lēmumu. Ida tiesās guva uzvaru pēc uzvaras, bet pie naudas netika.

Ida Dimā advokātum Lakānam 1848. gada 9. septembrī: «Daudzie pūliņi varbūt būs veltīgi un paliks bez. panākumiem, jo Dimā kungs prot apiet likumu ar līkumu! Taču vienalga, kas notiks, kādi būs prāvas vinnēšanas rezultāti, es vienmēr palikšu Jums bezgalīgi pateicīga ... Bez Jūsu enerģiskās palīdzības, bez manu Florences draugu labsirdības un padevības es nespētu rast sevī spēku gaidīt. Māte man stāsta, ka paiešot vēl ilgs laiks, iekams mēs uzzināsim, vai dabūsim kaut ko no «Montekristo» pārdošanas. Viņa pat nesaņem vairs savu pensiju un dzīvo no aizņēmumiem un citu palīdzības, gaidot, kamēr izšķirsies mans liktenis.

Mana pameita diemžēl dzīvo pie sava tēva, un kaitīgās ietekmes, no kurām es lik ļoti baidījos, jau liek sevi manīt šajā jaunajā sirdī un galvā! Paredzu, ka visas pūles, kūrās esmu veltījusi, lai palīdzētu Marijai izbēgt no bēdīgas nākotnes, izrādīsies veltīgas. Tomēr, kā jau Jums sacīju, es vēl ceru uz dievišķās aizredzes un uz Jūsu palīdzību.. .

Mana māte, kas šo to saprot no šādām lietām, mēģināja man izskaidrot mūsu pašreizējo stāvokli. Viņa man stāstīja, ka «nepieciešams nogaidīt trīs gadus» un pēc tam mēs varēšot iesniegt jaunu prasību, šoreiz pret šo Duajēna kungu. Bet uz kāda pamata? To es nekādi nesapratu . . . Ļoti baidos, vai Dimā kunga īpašuma atsavināšana (sīc/) nebūs satriekusi mūsu pēdējās cerības, kādas vēl varējām lolot. Kaut arī pēc likuma mums būtu simtkārt taisnība, — ja Dima kungam vairs nekas taustāms nepieder, mēs esam un paliekam tanī pašā stāvoklī...»

Dimā, kam patiešām vairs nekas taustāms nepiederēja, prata izšķiest ari netaustāmo. Kreditori viņu vajāja bez panākumiem. Kurpnieks, kam viņš bija parādā divsimt piecdesmit franku, aizbrauca uz Senžermenu,

gribēdams dabūt savu naudu. Izputējušais «pilskungs» viņu saņēma sirsnīgi:

— A, lieliski, draugs, ka tu atbrauci — man vajadzīgas lakādas kurpes un medību zābaki.

— Dimā kungs, atvedu jums mazu rēķinu.

— Tas ir labi. . . Parunāsim par to pēcpusdienā ... Papriekš tu ar mani iekodisi.

Pēc lieliskas maltītes kurpnieks atkal bikli izvelk savu rēķinu.

— Tagad nav īstais brīdis runāt par darīšanām . . . Gremošana pirmā vietā . . . Liku aizjūgt zirgu, lai tevi aizved uz staciju ... Te tev būs divdesmit pieci franki dzelzceļa biļetei.

Šī moljēriskā aina atkārtojās katru nedēļu. Galu galā kurpnieks bija iekasējis sešsimt franku un trīsdesmit reižu ēdis pusdienas uz Dimā rēķina. Citreiz pie viņa ienāca dārznieks Mišels:

— Kungs, man jums jāziņo, ka mums izbeidzies vīns kalpotājiem. Vajadzēs nopirkt. Pagrabā atlicis tikai jo-hannisbergers un šampanietis.

— Man nav naudas. Dzeriet visi šampanieti! Jums būs pārmaiņa.

Drīz sāka darboties tiesu izpildītāji. Viņi aizveda mēbeles, gleznas, karietes, grāmatas un pat dzīvniekus. Kāds no viņiem atstāja kvīti: «Saņemts viens grifs, nocenots par piecpadsmit frankiem.» Tas bija slavenais J ugurta-Dioģens.

Tanī dienā, kad Aleksandram Dimā beidzot vajadzēja atstāt savu «pili», viņš piedāvāja kādam draugam divas plūmes uz šķīvīša. Draugs vienu no tām paņēma un apēda.

— Tu nupat apēdi simttūkstoš franku, — Dimā sacīja.

— Simttūkstoš franku?

— Jā! Šīs divas mazās plūmītes bija viss, kas man atlicis no «Montekristo» .. . Un «Montekristo» man maksāja divsimttūkstoš franku . . .

Balzaks Evai Hanskai: «Lasu avīzēs, ka svētdien pārdos izsolē visu Dimā kustamo mantu «Montekristo»; un pati māja jau ir vai arī tiks pārdota, Sl ziņa man iedveš šausmas un modina ciešu apņēmību strādāt dienu un nakti, lai mani nepiemeklētu tāds pats liktenis. Taču es tādu nepieredzēšu, jo aizbraukšu uz Savienotajām Valstīm, kur dzīvošu pastorālu dzīvi, tāpat kā de Bokarmē kungs...»

Aleksandram Dimā piemita kāda jauka rakstura īpašība: pat pilnīgi izputināts, viņš bija un palika cēlsirdīgākais cilvēks pret visiem, izņemot sievu un parādniekus. Cik spēdams viņš atbalstīja romantiska teatra izcilos aktierus, kuru vecumdienas bija bēdīgas. Žorža jaunkundze, kuras resnums bija kļuvis jau kroplīgs, spēlēja Batinjolā^29, un viņai bieži vien nebija divdesmit piecu sū, ar ko samaksāt fiakru. Bokāžs strādāja Odeonā par direktoru un nodevās tikai intrigām un administrēšanai. Vienīgi Frederiks Lemetrs vēl cīnījās un tāpat kā Kins skarbi meta publikā:

— Pilsoņi, patlaban ir īstākais mirklis saukt: «Lai dzīvo republika!»

— Komediant, runā savu tekstu! —- viņam atcirta Misē.

Lemetrs tēloja Ogista Vakerī «Tragaldabas», tā bija pēdējā tīri romantiskā drāma. «Rapsodijas meita ir parodija.» No «Kristīnes» un «Ernanī» līdz «Tragaldabām» — ar trīsdesmit gadiem bija pieticis, lai žanru pazudinātu.

Nabaga Marijai Dorvalai, kas bija zaudējusi mazdēlu Žoržu, vienu no savām pēdējām mīļajām būtnēm, un jutās vārga, sagurusi, izmisusi, tomēr vajadzēja atsākt pelnīt sev dienišķo maizi ar klejojošas aktrises smago darbu. Kaēnā viņa saļima, galīgi uzveikta. Aknu kaite. Kad Dorvalu mirstošu aizveda mājās, viņa lika ataicināt savu bijušo mīļāko Zilu Sando^70, kas neieradās, jo bija pārvērties par bailīgu mietpilsoni, un savu «lāga suņuku» Dimā, kurš tūlīt atsteidzās pie viņas. «Sieviete, kura «Antonijā» tik daudz reižu bija čukstējusi: «Es esmu pazudusi,» — saprata, ka drīz mirs. Viņas tuviniekiem nebija naudas, ar ko nopirkt kapa vietu, un viņa baidījās, ka netiek guldīta kopējā kapā. Dimā zvērēja, ka šis negods viņai tiks aiztaupīts ...» Viņš sadabūšot naudu.

Kad Dorvala izdzisa, Dimā aizgāja pie tautas izglītības ministra grāfa de Falū un lūdza palīdzību. Ministrs

oficiāli nekā nevarēja darīt, «jo kredīti dramatisku aktieru pabalstīšanai neesot paredzēti», viņš iedeva tikai pats no savas kabatas simt franku. Taču Dimā gribēja izpildīt mirstošajai doto solījumu un, «tā kā viņa labsirdība līdzinājās viņa neapdomībai naudas lietās, tad viņš aizdrāzās uz lombardu, ieķīlāja tur savus apbalvojumus un tā sagrabināja bērēm divsimt franku . .

Šis patiesi bija varonīgs upuris, jo bērnišķīgais milzis dievināja savus dārgakmeņiem rotātos krustus un ordeņus. Vēlāk viņš uzrakstīja brošūru «Marijas Dorvalas pēdējais mūža gads», ko pārdeva «par piecdesmit santīmiem, lai savāktu naudu viņas kapa vietai», un atklāja parakstīšanos, lai varētu izpirkt aktrises vērtslietas (kas visas bija ieķīlātas) un nodot tās viņas mazbērniem. Šī «artistiskā parakstīšanās» ienesa simt deviņdesmit franku piecdesmit santīmu. Ponsārs^71 iedeva divdesmit franku.

Nelaimes nenoslāpēja Dimā uzņēmību. Kopā ar toreizējo Komedī-Fransēz vadītāju Arsēnu Husē viņš izdarīja interesantu eksperimentu. Dimā attapās, ka līdz šim vēl nav uzrakstīta «komēdija par Mol jēra laiku aizkulisēm». Naivo meiteņu tēlotājas, kas mācās savas lomas, marķīzi, kuri dod dažādus padomus, koķetes, kas flirtē, slēpjoties aiz sava vēdekļa, sveču iededzinātāju joki — no tā visa varēja izveidot burvīgu izrādi Mol-jēra gadadienai 15. janvārī. Dimā piedāvājās sacerēt «Trīs starpcēlienus «Mīlai dziedinātājai»» un saderēja, ka uzrakstīs tos vienā naktī.

Viņš derības vinnēja, turklāt starpcēlieni bija garāki nekā pati Moljēra komēdija. Diemžēl tie bija daudz vājāki un tik mīklaini, ka publika tanīs nekā nesaprata. «Starpcēliens» — skatītāji nodomāja, ka tad jāiet pastaigāties. Kad nolaidās aizkars pēc īstās «Mīlas dziedinātājas» pirmā cēliena, visi devās uz fuajē, savā starpā sarunādamies: «Šī Dimā komēdija nemaz nav pārāk slikta; viņš atdarinājis Moljēru.» Kad pacēlās aizkars un sākās Dimā «Starpcēliens», publikā gandrīz visi, atskaitot nedaudzus gudriniekus, nodomāja, ka tas ir iesāktās lugas turpinājums, taču tam nebija nekāda sakara ar iepriekšējo cēlienu. Vai tad Komedī-Fransēz pārvērtusies par Bābeles torni?

Labu brīdi publika svārstījās: vai tā ir Dimā vai Mol-jēra luga? Princis prezidents, kas savā ložā arī noskatījās izrādi, lika pasaukt teātra vadītāju, Luijs Napoleons Bonaparts nesaprata vairāk nekā vienkāršie mirstīgie. Uzjautrinājās tikai paši aktieri un kritiķi, bet pat viņi sašuta, sacīdami, ka tā esot svētuma zaimošana: «Uzdrošināties aizskart Moljēru! Kāda profanācija!». «Mīlas dziedinātājas» otro cēlienu izsvilpa, it kā Moljērs būtu iesācējs autors. Publika domāja, ka izsvilpj Dimā.

Arsēna Husē kundze sarikoja dineju, «lai sniegtu mazu mierinājumu», viņa sacīja,, «mūsu krietnajam Aleksandram, ko es rniiu no visas sirds. Viņš tik ļoti centās un bija tik asprātīgs. . .. Rašelas jaunkundze arī ieradīsies uz šim svinībām.» Tieši tanī laikā gatavoja «Belilas jaunkundzes» jaunu iestudējumu ar Rašelu galvenajā lomā. Negantā Hermiona^72 gribēja parādīt, ka traģēdijas aktrisē slēpjas pati sievišķība. Tas viņai izdevās nepārspējami.

«Kad izrāde beidzās,» savās atmiņās rakstījis Arsēns Husē, «Aleksandrs Dimā satvēra Rašelas jaunkundzi, pacēla viņu un noskūpstīja, iesaukdamies:

— Jūs esat visu gadsimtu sieviete un visos lietiska! Jūs varētu tēlot visu manu drāmu un komēdiju varones.

— Ne visu, — Rašela smaidīdama atbildēja, — jo es negribētu, ka Antonijs mani nogalina.

— O, jūs viņš nenogalinātu.

— Kāda iedomība! — Rašela sacīja. — Antonijs esat jūs, un jūs domājat, ka es neatvairītu Antoniju?

— Nē, — atbildēja Dimā, — ja tagad būtu vēl 1831. gads.. . Bet šīs skaistās dienas ir pagājušas ...»

Skaistās dienas bija pagājušas. Vecais dziedonis Be-ranžē moralizēja: «Mans dēls Dimā ir šķiedis savu talantu tāpat kā zināmas sievietes savu daiļumu, un mani māc bažas, ka mūsu literatūras nabobs nebeidz savas dienas kā galīgs nabags!» Šķietami pazemigais un sirsnīgais Beranžē vienmēr bija bistams draugs, kas reti palaida garām izdevību pateikt kādu dzēlību. Viņam nekad netrūka bezbēdības, lai panestu citu cilvēku nelaimes.

Iv DĀMA AR PĒRLĒM

Sievietes kaut kā satrauc izslavēts siržu lauzējs, tas viņas neatvairāmi valdzina.

Balzaks

Kreditoru bara vajāts, Diraā-tēvs 1850. gadā dzīvoja diezgan nabadzīgi. Viņš joprojām izdeva laikrakstu «Le Mois», kurā nopēla gan demagoģijas, gan represiju pārmērības. Valdībai viņš iesniedza grandiozu projektu par «panīkstošo teātru», proti: Portsenmartēna, Ambigī

un Vēsturiskā teātra apvienošanu viņa vadībā. Dimā vēlējās, lai viņu ieceļ par dramatisko teātru superinlen-dantu. Dekorācijas, trupa, administrācija visiem trim teātriem būtu kopēja. Tas, pēc Dimā domām, radītu ievērojamu ietaupījumu. Viņš apņēmās vadīt visas šīs skatuves «tādā vēsturiskā, morālā un reliģiskā virzienā, kurš valdībai ne mirkli nesagādātu bažas». Šis kolektīvā konformisma projekts nerealizējās.

Dimā-dēls vairs nedzīvoja kopā ar tēvu. Abi viens otru mīlēja, bieži ķildojās, atkal salīga mieru. Dēls pārmeta tēvam, ka tas ņem arvien jaunākas mīļākās. Pēdējā favorīte bija divdesmit gadus vecā aktrise Izabella Konstāna, trausla, bāla gaišmate, kāda friziera audžumeita, kas uz skatuves bija pieņēmusi patēva uzvārdu. Tik sentimentāls Dimā nebija bijis kopš skaistajām mīlas dienām ar Melāniju Valdoru.

Dimā-lēvs Izabellai Konstānai: «Mana dārgā mīļotā... Tu man liec atkal pārdzīvot manas jaunības burvīgākās dienas. Tāpēc nebrīnies, ka mana spalva ir tik jauneklīga, jo manai sirdij atkal ir divdesmit pieci gadi. Dārgais eņģei, es Tevi mīlu! Cilvēka dzīvē diemžēl ir tikai divas īstas mīlestības: pirmā, kas mirst, un — pēdējā, ņo kuras mirst. Tu, par nelaimi, esi man pēdējā. ..

Tu iedomājies būt greizsirdīga, dārgais bērns (sīc/), greizsirdīga, kad es taču esmu trīsreiz vecāks par Tevi! Mazliet padomā, cik greizsirdīgam jābūt man, kad es augu dienu Tevi neredzu, tā kā šodien... Es zaudēju prātu, nespēju strādāt, bezmērķīgi klīstu apkārt ... Nē, mana visdārgākā, tā es nespēju mīlēt — es nevaru dzīvot, kad Tu piederi man tikai pa pusei. Es nerunāju par miesu; manās jūtās pret Tevi saplūst mīļākā mīlestība un tēva mīlestība.

Un tieši tāpēc es nespēju dzīvot bez Tevis .. . Apdomā to, saku Tev ļoti nopietni, jo no tā atkarīga visa mūsu nākotne, pieņemot, ka Tu esi ar mieru mazliet no savas nākotnes saistīt ar manu. Man nepieciešama Tava klātbūtne, lai es Tev piederētu, ja Tu nepiederēsi man.

Ir vēl kaut kas, ko Tu, manu eņģei, savā šķīstībā un skaidrumā nespēj saprast: Parīzē ir simt jaunu, glītu sieviešu, kuras, vēlēdamās iegūt stāvokli, gaida — nevis lai es aizeju pie viņām, bet lai viņām atļauju atnākt pie manis. Manu eņģei, es sevi nododu Tavās rokās. Sargā mani. Izplet savus baltos spārnus pār mani. Ar savu klātbūtni aizkavē mani neprāta vai sāpju mirklī izdarīt vienu no neprātībām, kādas esmu izdarījis jau vairākkārt un kuras saindē dzīvi uz ilgiem gadiem.

Ja nevari izpildīt manu lūgumu aiz mīlestības, tad dari to aiz godkāres. Tu mīli savu mākslu, mīli to vairāk nekā mani, tā ir vienīgais sāncensis, ar ko varu samierināties. Un vēl nekad nevienas karalienes godkāre nebūs tā gandarīta kā Tava. Vēl nekad nevienai sievietei, pat ne Marsa jaunkundzei, visā mūžā nebūs bijušas Lādas lomas, kādas es Tev sniegšu tuvākajos trīs gados .. .»

Atvilgušo stilu var izskaidrot ar vecuma tuvošanos (kura pazīmes pie Dimā gan bija maz redzamas, vienīgi mati viņam sirmoja), ar tēvišķīgu jūtu un vīrišķīgas iekāres sajaukumu un jaunās aktrises trauslumu. «Citas Izabellas^73 Žeronts7,1». Dimā-tēvam sagādāja prieku tēlot ģimenes dzīvi; reizēm viņš aizgāja pie Izabellas pagatavot pusdienas, reizēm aizveda glīto meiteni kā savu sievu ciemos pie draugiem. Tas viss viņu nekavēja tanī pašā laikā vērpt desmit mīlas intrigas ar jaunām, kaislīgām un viegli pieejamām sievietēm.

Dēls izmeta tīklus augstāk. «Kamēliju dāmas» panākumi bija palielinājuši viņa prestižu. Jaunā vīrieša gaiši zilās acis valdzināja sievietes. Tanīs laikos katrs mākslinieks augstāko aprindu dāmām likās pievilcīgs un reizē bīstams. Dažkārt viņas centās, kā Anrieta de Kastrī Balzaku, saistīt mākslinieku, nekā tam nedāvājot. Dimā-dēls, būdams vēl jauns gados un sirdī, lūkojās uz šim «labāko aprindu dāmām» ar vientiesīgu sajūsmu. Marijas Diplesī liktenis bija viņu skumdinājis un dziļi satraucis. «No taisnā ceļa noklīdušie radījumi, kurus es tik bieži esmu redzējis, kuri vieniem pārdeva prieku, citiem to izdāvāja, sev paturēdami tikai negodu, liktenīgu apkaunojumu un apšaubāmu bagātību, būtībā modināja mani tieksmi drīzāk raudāt nekā smieties, un es sāku pārdomāt, kāpēc tas tā ir .. .»

Kādreiz pēc vakariņām pie kādas viegla rakstura sievietes grāfs Gijs de la Tūrdipēns viņam sacīja:

-— Draudzība un mans lielais vecums, jo man ir gadu. piecpadsmit vairāk nekā jums, ļauj man dot jums labu padomu ... Mēs nupat vakariņojām pie ļoti valdzinošas un asprātīgas skaistules. Pie viņas var sastapt dažādus cilvēkus, un jūs varat gūt derīgus novērojumus. Vērojiet, bet, kad jūs sasniegsiet divdesmit piecus gadus, tad centieties, lai jūs vairs neredz tanīs mājās ...

1849. gadā Dimā-dēls kļuva divdesmit piecus gadus vecs un nolēma sekot grāfa padomam. Aleksandram tad bija mīļākā, uzvārdā Davēna (vai Dalvēna), dāma ai diezgan šaubīgu pagātni, tomēr viņš uzturējās spožākā, ja arī ne tikumīgākā sabiedrībā. Krievu aristokrātiju tanī laikā Parīzē pārstāvēja kaut kas līdzīgs skaistuļu sūtniecībai. Jaunas sievietes: Marija Kalergisa (Teofila Gotjē «Simfonija baltajā mažorā»), viņas radiniece grāfiene Lidija Neselrode, abu draudzene kņaziene Na-dežda Nariškina" pulcināja savos salonos valstsvīrus, rakstniekus un māksliniekus. Krievijā cara, laulāto draugu un ģimenes dēļ viņām vajadzēja kaut cik ievērol piesardzību, bet Parīzē viņas dzīvoja trakulīgi.

Pie Marijas Kalergisas 1850. gadā Djmā iepazinās ai Lidiju Zakrevsku, viņa pirms trim gadiem bija apprecējusies ar grāfu Dmitriju Neselrodi. Grāfiene bija burvīga, asprātīga, ļoti bagāta un nemīlēja savu vīru, kas bija septiņpadsmit gadus vecāks par viņu. Dmitrija tēvs — kanclers grāfs Kāris Neselrode bija ārlietu ministrs, kas ar gudrību un veiklību prata noturēties savā postenī pie trim Krievijas imperatoriem. 1847. gada janvārī Dmitriju atsauca no Konstantinopoles, kur viņš bija strādājis par sūtniecības sekretāru, un apprecināja ar jauno bagātnieci, kurai pūrā bija Lrīssimttūkstoš rubļu un kuras tēvs — ģenerālis grāfs Zakrevskis, Maskavas ģenerālgubernators, bija augsti cienījama persona. Pieredzējušais diplomāts Dmitrijs bija cerējis, ka viegli pakļaus sev meitenīgo sievu, ko abas varenās ģimenes iemeta viņa gultā.

Šīs laulības tomēr izrādījās neveiksmīgas no dažādiem viedokļiem. Jaunā grāfiene sāka braukāt pa ūdensdzie-dinātavām, it kā lai ārstētu slimos nervus. Viņu varēja

redzēt Bādenē, Emsā, Spā, Braitonā un beidzot Parīzē, kas viņai izrādījās visiedarbīgākās un arī visbīstamākās zāles. Vīrs nespēja viņu izraut no šīs kārdinošās pilsētas, Dmitrijam vajadzēja atgriezties Krievijā vienam. Marija Kalergisa, kas bija šķīrusies no sava vīra, pēc laulības grieķa, bija atdevusi meitu audzināt katoļu klosterī (tikls iegansts, kas attaisnoja mātes uzturēšanos Parīzē, Anžū ielā 8); viņa apsolīja Dmitrijam modri uzraudzīt Lidiju. Kopā ar Nadeždu Nariškinu viņas veidoja žilbinošu slāvisku skaistuļu trio. Lidija braukāja no Parīzes uz Berlīni, Drēzdeni, Sankt-Pēterburgu un atkal atpakaļ. Grāfiene Neselrode bažīgi vēroja dēla ģimenes dzīvi.

1H47. gada jūnijā: «Dmitrijs man atrakstīja tikai vienu reizi no Berlīnes, kā vienmēr, — ļoti maz. Pēc tam vairs nekā neesmu saņēmusi. Esmu par viņu noraizējusies. Vai viņš pratīs izturēties ar vajadzīgo taktu, tik ilgi esot divatā ar sievu? . . . Abu uzskati taču ir ļoti nesaskanīgi. Viņam radies grūts uzdevums, ko viņš uzskatīja par vieglu. Viņš pieliekami neapsvēra, cik daudz pacietības būs vajadzīgs, lai līdzsvarotu šo jauko, bet juceklīgo galviņu. Ja viņš aizliegumus neizpušķos, ja viņam apniks vēl un vēlreiz pierādīt un pārliecināt, tad viņu vidū var rasties atsalums, un tas ir bīstami. Tas viss man sagādā raizes. Rakstu viņam par to, bet bez panākumiem.»

Vīramātēm raksturīgā gaišredzība, naidīga un asa, piemita arī svainēm. Helēna Hreploviča un Marija Zēbaha, abas dzimušas Neselrodes, neieredzēja Mariju Kalergisu, ko vainoja (ne bez pamata), ka viņa tēlojot pret kancleru, kuru vienmēr sauca par «savu apburošo tēvocīti», to pašu lomu, kuru tik ilgi bija tēlojusi kāda cita blēdīga jauna radiniece — hercogiene Dino pret Taleirānu, kad tas kļuva vecs. Marijai Kalergisai, «sniegu fejai», pārāk patika dzejnieki un pianisti; svaines skatījās uz viņu ļoti aizdomīgi un brīdināja Dmitriju no viņas kaitīgās ietekmes.

1850. gada februārī Lidijai Neselrodei piedzima dēls Anatols, iesaukts par Tolliju; tas ļoti iepriecināja visvarenos vectēvus; taču burvīgo un trakulīgo grāfieni drīz vien atkal pievilka Francija. Parīzē viņa dzīvoja neprātīgi izšķērdīgi. Vienai pašai ballei savrupmājā, ko grāfiene bija noīrējusi Parīzē, viņa izdeva astoņdesmit tūkstošu franku par ziediem vien. Kleitas, ko viņai šuva

Palmira, maksāja tūkstoš piecsimt franku katra, un, kad grāfiene gāja pie modistes, tad ikreiz pasūtīja duci tērpu. Viņa bija iegādājusies pasakainu pērļu virkni, septiņus metrus garu. Pie sarkanas kleitas viņa greznojās ar rubīniem (diadēmu, kaklarotu, rokas sprādzēm, auskariem), pie zila pana tērpa — ar safīra rotām. Tas noveda pie pasakaini lieliem parādiem.

Lidijai Neselrodei bija iegribējies iepazīties ar «Kamēliju dāmas» autoru; pēc tam viņai iešāvās prātā kļūt par tā mīļāko. Drīzāk iekarots nekā iekarotājs Dimā-dēls skurba aiz laimes. Kurš jauneklis viņa vietā neizjustu to pašu? Divdesmit gadus veca skaisLule, Krievijas premjerministra vedekla, neatvairāmi pievilcīga, izglītota, izsmalcināta koķete metās ap kaklu nabaga rakstniekam, kurš tikai nupat bija sācis literāro karjeru. Kā gan Aleksandrs varētu šaubīties, ka viņš sastapis visskaistāko mīlestību?

Dimā-tēvs savās «Sarunās» ir atstāstījis, kā dēls kādu nakti aizvedis viņu «uz vienu no elegantajām Parīzes savrupmājām, kuras ar visu iekārtu iznomā ārzemniekiem», un stādījis priekšā jaunai sievietei, kura «bija tērpusies izšūta muslīna rīta svārkos, ar sārtām zīda zeķēm un Kazaņas tupelītēm kājās». Kuplie, melnie, vaļējie mati viņai sniedzās līdz ceļiem. Viņa «bija atlaidusies uz kušetes, kas bija pārvilkta ar gaišdzeltenu damastu ... No viņas līganajām kustībām skaidri varēja redzēt, ka viņa nav iežņaugusies korsetē ... Ap kaklu viņai bija trīskārtēja pērļu virkne. Pērļu vijas ap rokām, pērles vizēja matos ...»

— Vai zini, kā es viņu saucu? — Aleksandrs jautāja.

— Nē. Kā tu viņu sauc?

— Par Pērļu dāmu.

Grāfiene Neselrode lūdza, lai dēls nolasa tēvam dzejoli, kuru vakar bija viņai sacerējis.

— Man nepatīk lasīt dzejoļus tēvam; es kautrējos.

. — Jūsu tēvs dzer tēju un uz jums neskatīsies.

Un Aleksandrs iesāka mazliet trīsošā balsī:

Vēl vakar karietē mēs abi divi braucām,

Viens otram cieši klāt, kā salstot, kļaudamies;

Kaut drūmiem klajumiem bez mitas pāri traucām,

Mēs jutām: ziedonis mums allaž līdzi ies.

Tālāk poēmā bija aprakstīta pastaiga Senklū parkā, jauna sieviete, kas mazliet pavilkusi uz augšu zīda tērpa malu, garas alejas, marmora dievietes, gulbis un statuja, kuras pakājē uzšņāpts datums un vārds:

Kad ziedi krāšņi plauks, es došos turpu, mīļā,

Kur pjedestālā vārds kāds tika iegravēts,

Vārds, kuram mana sirds uz laikiem dota ķīlā,

Vārds, kurš varbūt jau sen ir skaudrā vēja dzēsts.

Kur gan jūs būsit tad, ak mana līdzbraucēja?

Varbūt es būšu viens un jūsu pamests jau.

Varbūt jūs priecīga ar citu trauksit spēja,

Lai manī ziema nāk, lai vasaras man nav.

Ne tāda ziema vien, kad plosās vējš ar salu,

Ne kailais klajums, vakar skatītais,

Šī ziema cerībām un sirdij vēstīs galu,

Jo jūsu sirdspukstu vairs nebūs blakus tai.

Iecietīgais Dimā-tēvs noslēgumā saka: «Abus skaistos, bezrūpīgos bērnus es atstāju divos naktī, lūgdams mīlētāju dievu, lai tas stāv nomodā pār viņiem.» Mīlētāju dievs neuzklausīja Dimā-tēva lūgšanu. Vjelkastels savā dienasgrāmatā 1851. gada 29. martā aprakstījis kādu skandālu, par kuru, pēc viņa apgalvojuma, tolaik cits citam stāstījuši lielā slepenībā. Trīs augstdzimušas ārzemnieces, to skaitā Marija Kalergisa un grāfiene Nesel-rode, esot «sadomājušas nodibināt uzdzīvotāju apvienību» un savervējušas «jaunos mīlētājus izlaidīgāko literātu vidū.. . Neselrode ņēmusi sev par aizgādni Dimā-dēlu, Kalergisa — Alfrēdu de Misē . . . Dimā-dēls atradis Neselrode ļoti cītīgu audzēkni . . . bet galu galā pavēle no Pēterburgas aizsaukusi grāfieni atpakaļ uz Krieviju ...»

Vjelkastels mēdz uzpūst skandalozas tenkas, tomēr par vīra rīkojumu un cara pavēli viņš teicis taisnību.

1851. gada martā Dmitrijs Neselrode «nolaupīja» savu sievu un aizveda no Parīzes, lai izbeigtu viņas neprātības. Maiito^30 tomēr liedzās ticēt viņas krišanai. Viņš aizstāvēja Lidiju, «pārāk skaisto un nepieredzējušo

bērnu», pret nomeinojumiem. «Kāds bezkaunīgs francūzis bija uzdrošinājies viņai kompromitējoši uzmākties ar uzmanības pierādījumiem, bet es uzreiz nodibināju tur kārtību.»

Dimā nometnē uz šo drāmu skatījās, protams, no citāda viedokļa. Dimā-tēvs stāsta, ka dēls kādā marta rītā atnācis pie viņa un jautājis:

— Vai tev ir nauda?

— Varbūt trīssimt vai četrsimt franku; atver atvilktni un paskaties pats.

Jaunais Aleksandrs atvēra atvilktni:

— Trīssimt divdesmit franku... Kopā ar to, kas ir man, sanāk sešsimt franku: tas ir vairāk, nekā vajag, lai es aizbrauktu. Vai vari iedot man kādu parādzīmi uz Vāciju?

— Ja gribi, tūkstoš franku Briselē pie Melīna un Kāna. Tie ir mani draugi, viņi neatstās tevi grūtībās.

— Labi. Un, ja man būs vajadzīgs, tad tu atsūtīsi man naudu uz Vāciju. Rakstīšu tev, tiklīdz kaut kur apstāšos.

— Un tu brauc uz . . .?

•— To es tev pateikšu, kad atgriezīšos.

Aleksandrs Dimā-dēls bija projām gandrīz gadu. Cauri Beļģijai un Vācijai viņš sekoja savai mīļākai. No Briseles viņš aizrakstīja kādai draudzenei Elīzai Botē, kas bija dzimusi Korsī (ciems Vilēkotrē tuvumā), un uzdevās par Elīzu de Korsī. Vēstuli slepenpolicija aizturēja.

Aleksandrs Dimā-dēls Ellzai Botē de Korsī 1851. gada 21. martā: «Dārgā draudzene, esam ieradušies Briselē. Dievs zin kurp viņa mani vedīs tagad! Šovakar redzēju viņu trīs četras reizes, viņa bija bāla un skumja, ar saraudātām acīm. Jums būtu bijis viņas žēl. Ak, esmu iemilējies!»

Pēc Beļģijas pakaļdzīšanās aizveda viņu uz Vāciju. No Drēzdenes, no Breslavas viņš atkal rakstīja tēvam, savam sabiedrotajam, lūgdams naudu, un tas, jūsmodams par katru avantūru, aizsūtīja, cik spēja.

Dimā-tēvs Dimā-dēlam: «Dārgais draugs, Vjeijo aizgāja pie visām personām, kuras Tu norādīji, taču neviens neiedeva ne santīma. Tātad ceri tikai uz mani, bet ceri droši. Tu rīkojies pareizi, tur palikdams. Ja esi aizgājis tik tālu, tad vajag iet līdz galam. Tikai piesargies no krievu policijas, tā ir velnišķīgi rupja un, par spīti

mūsu trīs poliešu protekcijai, varbūt pat šīs protekcijas dēļ, var ātri vien nogādāt Tevi līdz robežai. .. Vakar aizsūtīju divdesmit franku Tavai mātei... Esi prātīgs. Aizsūtīju Tev visu, ko varēju sagrabināt; pēc pāris nedēļām aizsūtīšu Tev vajadzīgos piecsimt frankus ... Skūpstu Tevi. Izabellas acīs Tu esi izaudzis par simt olektīm...»

No stacijas uz staciju, no viesnīcas uz viesnīcu jaunais Dimā dzinās pakaļ Neselrodu pārim, bet, nonācis pie krievu Polijas robežas, Mislovicā, viņš atrada, ka robeža «ir slēgta un aizbultēta». Muitnieki bija saņēmuši instrukciju neielaist Aleksandru Dimā Krievijā. Tēvs un dēls Neselrodes bija devuši pavēles, lai «nekaunīgo francūzi» noraida. Dimā pavadīja divas nedēļas (1851. gada maijā) kādā lauku mājvietā, piecsimt ljē attālumā no savas dzimtenes, izklaidēdamies tikai ar Žor-žas Sandas vēstulēm Frederikam Šopēnam.

Dimā-dēls JDimā-tēvam: «Pa to laiku, kamēr Tu, tēv, ēdi pusdienas ar Sandas kundzi, es arī nodarbojos ar viņu ... Iedomājies: manās rokās ir visa viņas desmit gadus ilgā sarakste ar Sopēnu! ... Diemžēl vēstules man ir tikai aizdotas. Kā tas noticis, ka šeit, Silēzijas nomalē, Mislovicā, esmu atradis šo saraksti, kas uzplaukusi Bērī centrā? Pavisam vienkārši: Sopēns, kā Tu zini vai ari nezini, bija polis. Viņa māsa, kad viņš bija miris, atrada nelaiķa papīros visas šis vēstules, rūpīgi uzglabātas, aploksnēs sakārtotas pēc datumiem, kas liecina par dziļu cieņu un bijīgu mīlestību. Māsa paņēma vēstules līdzi, bet, iekams pārgāja pāri robežai uz Poliju, kur policija būtu visu nekautrīgi pārlasījusi, viņa tās uzticēja glabāt Mislovicā dzīvojošajiem draugiem. Profanācija tomēr ir notikusi, jo es iepazinos ar šo svēto noslēpumu ... Zini, bezgalīgi skumji un aizkustinoši bija izlasīt šīs vēstules, kurās tinte jau izdzeltējusi un kuras savā laikā ar prieku bija saņēmis kāds cilvēks, kura tagad vairs nav dzīvo vidū... Mirkli es vēlējos, kaut mans draugs, šo vēstuļu glabātājs, pēkšņi nomirtu, lai es varētu šos dārgumus mantot un pasniegt Sandas kundzei, kuru varbūt iepriecinātu iespēja atmiņās kaut cik atdzīvināt šo mirušo pagātni. Taču šis rakaris (mans draugs) ir vesels kā rutks, un, domādams, ka piecpadsmitajā aizbraukšu, es jau viņam atdevu šo saraksti, kurā viņš nav pat ieskatījies, jo tā viņu nemaz neinteresē. Lai Tu saprastu šādu vienaldzību, pateikšu Tev, ka viņš ir kādas eksportfirmas jaunākais kompanjons...»

Žorža Sanda, ko Dimā-tēvs bija informējis, ļoti lūdza, lai Šopēnam rakstītās vēstules viņai atdod atpakaļ.

Dimā-dēls Zoižai Sandai — Mislovicā, 1851. gada 3. jūnijā: «Kundze, es vēl atrodos Silēzijā un ļoti priecājos, ka neesmu aizbraucis no šejienes, jo varēšu Jums pakalpot. Pēc dažām dienām atgriezīšos Francijā un pats aizvedišu Jums, vienalga vai Jedrževiča

kundze^76 man atļaus vai arī ne, vēstules, kuras Jūs vēlaties saņemt. Daža rīcība ir tik taisnīga, ka tai nav vajadzīga neviena cilvēka atļauja .. . Manam netaktiskumam galu galā būs laimīgs rezultāts. Bet ticiet, kundze, ka tā nebija profanācija: sirdi, kura no tik liela tāluma un tik nesmalkjūtīgi iespiedās Jūsu sirds noslēpumos, Jūs bijāt iemantojusi jau sen; mana sajūsma par Jums kopš ilga laika ir tikpat liela kā visdziļākās un senākās padevības jūtas. Lūdzu, ticiet man un piedodiet...»

Tā Sanda kundze atguva savas mīlestības vēstules Šo-pēnam un tās sadedzināja. Tad sākās starp Dimā-dēlu un Noanas kundzēni draudzība, kas vispirms izpaudās sarakstē, bet vēlāk kļuva ciešāka.

Kādu dienu 1851. gada jūnijā Dimā-tēva kabinetā ienāca bārdains jauns vīrietis un viņam sacīja:

— Kā, tu mani nepazīsti? ... Man Mislovicā bija tik garlaicīgi, ka es izklaidēšanās pēc ataudzināju bārdu un ūsas. Labdien, papiņ!

30. decembrī jaunais Aleksandrs devās svētceļojumā uz Senklū parku un, atgriezies no turienes, pasniedza tēvam papīra lapu:

— Ņem! Tas ir turpinājums dzejolim, kuru tev nolasīju pirms gada.

Dimā-tēvs lasīja:

Gads tieši pagājis, kopš pirmo reizi vieni Ar tevi klejojām pa mežu divatā.

Ak vai, kā pienāca tā liktenīgā diena,

Kas stundām laimīgām pa pēdām allaž nāk.

Jā, mūsu mīlas zieds līdz galam neuzplauka:

Tiklīdz tam pieskāries bij pirmais stariņš maigs, Uzreiz mūs izšķīra, un divatību jauku Mums pēkšņi aizstāja drūms vientulības laiks.

Man svešā malā lemts, bez tuviem draugiem klusi No jauna ziedoni ka vientuļš sagaidu Ar skatienu, kas vērsts uz tālā ceļa pusi,

Pa kuru solījies reiz atkal atnākt tu.

Bet dienas sekoja citcitai straujā skrejā.

Nekā! Ne vārdiņa! Pat plašais apvārsnis Bij slēgts. Ne atspulga no tavas dārgās sejas,

Ne atskaņas no balss. Tik kluss un mēms it viss ...

Kaut raksta galiņu — vai tiešām tas tik grūti?

Kaut pāris rindiņu — tas taču nava daudz!

Bet, ja pret vēstulēm tu nepatiku jūti,

Tad rozi ielejā tev allaž noplūkt ļauts.

Tai norauj ziedlapas un nosūti pa pastu Ar tukšu aploksni, jo skumjais trimdinieks,

To saņēmis, uzreiz spēs nomest bēdu nastu:

Ka viņš vēl aizmirsts nav, par to būs viņam prieks!...

Aleksandrs bija gribējis uzrakstīt savas «Olimpio skumjas» 7G. Viņš nebija Viktors igo, taču viņa jūtām netrūka ne spēka, ne patiesīguma. Aleksandra mīlestībā uz skaisto ārzemnieci kaislība apvienojās ar lepnumu, un divdesmit piecu gadu vecumā šāda mīlestība ir stipra. Var saprast, ka viņš brīnījās un uztraucās, nesaņemdams no Lidijas ne mazāko dzīvības zīmi, kaut tā būtu vai vēstulīte bez paraksta, dažas sakaltušas ziedlapiņas vai pērle.

Šķietami rūdītais jauneklis tomēr bija sentimentāls, viņš nespēja iedomāties, cik salts cinisms var slēpties divdesmit gadus vecas koķetes sirdī. Kamēr viņš Polijā bija mocījies izmisumā, Krievijā Neselrodu ģimenē pa to laiku norisinājās dīvaini notikumi. Dmitrijam, kas noslēpumainā veidā bija ievainojis roku (Divkauja? Pašnāvības mēģinājums?), draudēja amputācija, no kuras tomēr laimējās izvairīties. Lidija bija pametusi vīru, un iecietīgie vecāki Zakrevski bija devuši Maskavā patvērumu untumainajai un cietsirdīgajai bēglei.

Kanclers Neselrode savai meitai Helēnai Hreptovičai 1851. gada 1. jūnijā: «Dmitriju ārstēja četri labākie mūsu pilsētas hirurgi; trīs pastāvēja uz amputāciju, ceturtais tai bija pretī, un, pateicoties viņam, tavs brālis nezaudēs roku. . . Dmitrijs bija samierinājies ar visu un lūdza tikai, lai operāciju atliek uz pāris dienām, kamēr viņš pagūtu uzrakstīt testamentu un baudīt svēto vakarēdienu. Viņš bija apbrīnojami drosmīgs... Šajos smagajos sirdēstos vēl vienu nepatīkamu pārsteigumu man sagādāja Lidija ar savu māti, kas, padzirdējušas par nelaimes gadījumu, tūlīt bija atsteigušās, lai tēlotu drāmu un panāktu samierināšanos. No tā viņām nekas neiznāca. Viņas aizbrauca atpakaļ uz Maskavu, neredzējušās ar tavu brāli. Vienīgais gandarījums, kuru, pēc manām domām, nevarēju viņām liegt, bija satikties ar bērnu, ko sūtīju pie viņām katru dienu .. .»

Kanclers, būdams «bezrūpīgs, neizsmeļami iecietīgs fatālists», neminēja ne vārda par skandālu. Viņam derdzās ģimenes scēnas. Turklāt varenam valstsvīram taču neklājās ķildoties ar neizmērojami bagātu Maskavas gubernatoru, it īpaši, ja viņa paša mazdēls ir šī gubernatora mantinieks. Kanclers dēlam ieteica vienoties, bet ne izlīgt, jo burvīgā Lidija mainīja mīļākos kā cimdus — Voroncovam sekoja Barjatinskis, Ribkinam — Druckojs-Sokolinskis. Dimā-dēlam vairs nekad nebija lemts redzēt Lidiju. Velti viņš, dabūjis zināt, ka Lidija sastrīdējusies ar vīru un ceļo pa Saksiju, aizsūtīja uz Drēzdeni Elīzu de Korsī, izdodams daudz naudas.

Dimā-dēls Elīzai de Korsī — Briselē 1851. gada 12. decembri: «Dārgā Elīza, rakstu Jums no Briseles, kur atrodos kopā ar tēvu. Viņš zaudēja tiesas prāvu, un var gadīties, ka viņam būs jāmaksā no savas kabatas divsimt tūkstošu franku, tāpēc viņam ir labāk atrasties ārpus Parīzes, kamēr tā lieta nokārtosies... Nupat aizrakstīju grāfienei. Paziņoju, ka esmu Beļģijā... Atgādinu, ka Jūs man solījāt rakstīt patiesību, tikai patiesību... Sarkans vasks — Junvs. Citas krāsas vasks viņai . . .

1851. gada 26. decembrī: «Satiecieties ar grāfieni. Tas ir galvenais ...»

Taču satikties ar grāfieni būtu bijis veltīgi. Viņai šis piedzīvojums bija beidzies. Dimā ilgi un sāpīgi pārdomāja par šīs jaunās būtnes melīgumu, —• viņa bija šķitusi tik maiga. Šī satikšanās atstāja Aleksandrā pēdas uz visu mūžu. Vienmēr viņš pieķērās sievietēm, kuras viņam sagādāja ciešanas, un nekad ne sirsnīgi mīlošām būtnēm, kuru jūtas bija īstas. Vienmēr viņš arī saglabāja riebumu pret laulības pārkāpšanu un tās sekām. Tikai 1852. gadā kāda cita slāvu skaistule — kņaziene Na-dežda Nariškina, Lidijas Neselrodes draudzene un līdzzinātāja, vārdos viņam pavēstīja par šķiršanos. Kā vēstnese ieņēma tās vielu, kura viņu bija sūtījusi, uzzināsim vēlāk.

Piedzīvojums ar Mariju Diplesī bija aizkustinājis Dimā-dēlu; piedzīvojums ar Lidiju Neselrodi bija viņu nocietinājis. Viens vienīgs vārds bērnu var pēkšņi padarīt par pieaugušu, pievilta mīlestība cilvēku apzīmogo uz mūžu.

SEPTĪTĀ DAĻA TĒVS UN DĒLS

I

GREZNAIS TRIMDINIEKS

Draugs, senā krastmala man prātā vēl arvien

Un drosminieku pulks, kaut šaurāks tas šodien...

Viktors Igo: «Aleksandram Dimā»

1851. gads Dimā-tēvam, tāpat kā Dimā-dēlam, atnesa daudz sarūgtinājumu. Likuma kalpi nežēlīgi tirdīja labsirdīgo milzi. Parastais līksmais prāts viņu pameta. Valdības apvērsums notika īstajā laikā, sniegdams Aleksandram Dimā iespēju izbēgt no kreditoriem un tiesas, nezaudējot cieņu. Viņš emigrēja uz Beļģiju, tāpat kā Viktors Igo, bet Igo, kā ļaudis runāja, bēga no tirāna patvaļas un spaidiem, turpretī Dimā — no tiesas izpildītāju aktiem un pavēstēm. Šāds spriedums tomēr ir pārāk paviršs. Ja arī personīgās intereses vedināja Dimā pamest Parīzi, tomēr jāatzīst, ka ar jauno valdnieku viņam nemaz nebija labas attiecības. Sākumā, kad princis Bonaparts kļuva prezidents, Dimā, tāpat kā Viktors Igo un Žorža Sanda, lika zināmas cerības uz bijušo karbonā-liju. Vēlāk Dimā kategoriski nosodīja valsts apvērsumu. Briselē viņš bija un palika trimdiniekiem uzticīgs draugs. Pats nebūdams izraidīts, viņš varēja, kad gribēja, aizbraukt no Briseles uz Parīzi, kur bija atstājis savu pašreizējo jauno protežē Izabellu Konstānu, iesauktu par Zirzabellu. Taču Francijā viņš allaž uzkavējās īsu laiku, lai kreditori nepagūtu viņu notvert.

1852. gada 5. janvāri Dimā Parīzes dzīvoklī (ko viņam nebija izdevies pārrakstīt uz meitas Marijas vārdu, jo tā vēl nebija pilngadīga) izūtrupēja visu iekārtu «pēc namīpašnieka prasības par nesamaksātu īres naudu». Vairāksolīšanas rezultāts pārsniedza parāda

summu tikai par tūkstoš astoņsimt septiņdesmit vienu franku un septiņdesmit pieciem santīmiem. Tas tanī laikā bija viss Dimā ģimenes skaidrais kapitāls.

1852. gada 20. janvārī «literāts Aleksandrs Dimā, kas ar Parīzes apelācijas tiesas 1851. gada 11. decembra lēmumu bija deklarēts par komersantu», in absentia^31 «ar sava pilnvarotā Šeramī kunga» starpniecību iesniedza personīgo parādu sarakstu un atzina sevi par maksātnespējīgu. Maksātnespēja tika izsludināta.

Dokumenti, kuri attiecas uz šo drāmu, kas bija īsti Balzaka garā, ir uzglabājušies Sēnas departamenta arhīvā. Šajā «personīgo parādu sarakstā» nav ietilpināti ne Vēsturiskā teātra kreditori, ne izdevēji-aizdevēji. Daudzi veci parādi tanī ierakstīti vienīgi «zināšanai», nenorādot summu, piemēram, parāds, ko pieprasa «Krel-samera kundze, dzīvojoša Klišī ielā 42-b».[32] Kaut gan Vēsturiskā teātra — juridiskās personas bankrots bija šķirts no Aleksandra Dimā — fiziskās personas bankrota, pasīvs tomēr sasniedza simt septiņi tūkstoši divsimt piecpadsmit franku, un pilnvarotais pārstāvis neatrada it nekā, ko ierakstīt brīvajā ailē pēc vārdiem «Kopējais aktīvs, atzīmēts zināšanai». Šis pilnvarotais lūdz civiltiesu «atzīt par spēkā neesošu darījumu, ko Aleksandrs Dimā kungs it kā esot noslēdzis 1847. gadā, pārdodot ar atpirkšanas tiesībām savus sacerējumus un savas autora tiesības». Pilnvarotais šajā darījumā saskata tikai maskētu garantiju un piebilst: «Tā kā nav izpildītas formalitātes, kuras likums paredzējis šāda veida līgumiem, tad šī garantija nav spēkā. Tātad autora tiesības respektīvi honorāri, uz kuriem pretendē Aleksandra Dimā cesionāri, piekrīt maksātnespējīgajam parādniekam.» Eksperts piezīmē, ka šie honorāri ir «nozīmīgi aktīva elementi», jo «katram zināms, ka Aleksandrs Dimā kungs ir daudzu lugu autors; turklāt viņš noslēdzis ne mazumu līgumu ar izdevējiem un laikrakstu redakcijām par savu literāro darbu publicēšanu . . .» To, protams, nevarēja noliegt.

Tā saukto «kredītu pieteikšanas» procedūru, ko atklāja 1852. gada 12. jūnijā, slēdza 1853. gada 18. aprīli ar «kredītu pieņemšanas» protokolu. Nav ko brīnīties, ka rūpīgā parādu pieteikumu pārbaude ilga desmit mēnešus, tāpēc ka pret «fizisko personu», vārdā Dimā, iesniedza prasības simt piecdesmit trīs kreditori. Šo Erīniju saraksts dod iespēju izprast, kur aizplūda «Trīs musketieru» un «Grāfa Montekristo» nauda:

«Adē, krāsotājs; Gāzes pārvalde; Bako, lcokaudzētājs; Busēns, galdnieks; Bureljē, stiklu tirgotājs; Bešē, bruģēšanas darbu uzņēmējs; Bondvils, skulptors; Brino, skārdnieks; Baijons, namdaris; Sazēla kundze, kašmira šaļļu tirgotāja; Šarons, jumiķis; Kuaplē, ogļu tirgotājs; Katalī, katlinieks; Kloārs, mēbeļu tirgotājs Parīzē; Dimē, vīnu tirgotājs; Delolns, kurpnieks; Dibjefs, modes preču tirgotājs; Ditaijī, dzelzs preču tirgotājs; Dagonē, sēklu tirgotājs; Devims, ieroču meistars; Demī- Duano, paklāju fabrikants; Difloks, malkas tirgotājs; Denjē, drēbnieks; Fenjo un Leruā, pulksteņtaisītāji; Gandijo, ceļojuma piederumi; Žilbērs, malkas tirgotājs; Guēzs, seglinieks; Hiršnera kundze, pārtikas preču tirgotāja; Gibeta, podnieks; Ertjē, tapešu tirgotājs; Amons, maiznieks; Lorēns, tirgus nesējs; Lemasons un Ševē, pārtikas produkti; Lorēns, drēbnieks; Lefevrs, vīnu tirgotājs; Levī, veļas tirgotājs; Lions, puķu tirgotājs; Marlē, juvelieris; Mišels, kurpnieks; Muanzārs, ratnieks; Marions un Burginjons, juvelieri; Maresko, mēbeļu tirgotājs Parīzē; Puaso, dārznieks; Potāživorē, sviesta tirgotājs; Pēti, mākslinieks dekorators; Pjērs un Vodo, livreju drēbnieki; Plantē, uzņēmējs; Ruso, atslēdznieks; Sanrefī, mēbeļu tirgotājs Sen-žermenā; Sūks, veļas mazgātava; Toijs, trauku tirgotājs; Truijs, atslēdznieks; Veronikas jaunkundze, šuvēja; Vasals, mēbeļu tirgotājs Parīzē; Vajāna kundze, puķu tirgotāja utt.. .»

Franču trimdinieki Briselē — Igo, Etcels, Dešanels, pulkvedis Šarass, Arago, Šelkers veidoja 1852. gada sākumā nelielu kaujinieciski noskaņotu cilvēku grupu, kuri bija lepni uz savu postu un askētismu, Igo, kam sifeva nupat bija atsūtījusi franču vērtspapīros trīssimt tūkstošu franku, gulēja sagrabējušā gultā un ēda lētā ēdnīcā. Dimā, kam nebija ne vērtspapīru, ne kapitāla, noīrēja divas mājas Vaterlo bulvārī 73, lika izlauzt starpsienu, kas tās atdalīja vienu no otras, nojaukt iekšējos aizžogojumus un radīja burvīgu savrupmāju, ar iebraucamiem vārtiem un balkonu. Biezi paklāji sedza kāpnes; vannas istaba bija izlikta ar marmoru; lielajā salonā tumši zilajos griestos spīdēja zelta zvaigznes, un aizkari bija šūti no kašmira šallēm. Viss uz

kredīta. «Briselē Dimā vēl noturas Fortūnas ratos,» Šarls Igo sacīja, «kaut gan tā viņu bieži ir izgāzusi.»

Par sekretāru Dimā bija pieņēmis no Francijas izraidīto nelokāmo republikāni Noelu Parfē. «Neviens cits cilvēks nekad nav bijis tik trāpīgi nosaukts. Vārds: līksmība. Uzvārds: prātīgums.»[33] Šis godīgais puisis ar šķidro bārdiņu, vienmēr ģērbies melnā uzvalkā, neizskatīdamies tomēr kā bērinieks, bija atbraucis uz Briseli ar sievu un bērniem. Dimā piedāvāja viesmīlību visai ģimenei. Parfē aiz pateicības uzņēmās rūpes par Dimā darbiem, pārrakstīja no rīta līdz vakaram romānus, memuārus, komēdijas, ko autors radīja ātrāk, nekā profesionāli pārrakstītāji pagūtu nokopēt.

Vienpadsmit darbi vai trīsdesmit divi sējumi četros eksemplāros: Briselei, Vācijai, Anglijai un Amerikai. «Visā pasaulē vienīgi Dimā varēja tik daudz uzrakstīt un vienīgi Parfē tik daudz pārrakstīt.» Lai ietaupītu laiku, Dimā nekad nelika pieturas zīmes. Parfē salika vajadzīgos komatus un pārbaudīja datumus. Turklāt viņš darbojās arī kā finansu ministrs un centās šajā izšķērdētāja mājā savilkt galus kopā. Noels Parfē pieprasīja nokavēto honorāru samaksu, panāca, ka no jauna uzveda «Nelas torni», publicēja visu, kas vēl bija atlicis no «Ceļojuma piezīmēm», un skopojās ar pēdējiem «Montekristo» luidoriem. Ar padevīgu sīkstulību viņš aizsargāja Dimā naudu pret pašu Dimā. Montekristo meklēja naudu sava rakstāmgalda atvilktnē un nekad neatrada. Tāpēc arī viņa stāvoklis mazliet uzlabojās. Taču viņš jutās uzraudzīts, tātad —• nebrīvs. Ar savu sirsnīgo smaidu uz lūpām viņš iesaucās: «Dīvaini: kopš man mājā ir nevainojami godīgs cilvēks, es vēl nekad neesmu juties tik nelāgi!»

Par spīti stingrajam mājas pārvaldniekam (un pateicoties viņam) Dimā Briselē dzīvoja ļoti plaši. Daudzi trimdinieki, arī Viktors Igo, ēda pie viņa pusdienas. Dimā viņus labprāt būtu uzņēmis kā viesus, taču viņi, lai saglabātu savu cieņu, piedāvājās maksāt par pusdienām to pašu cenu, ko ēdnīcā, proti: vienu franku piec-

padsmit santīmu. Parfē izlēma: vienu franku piecdesmit santīmu. Taču maltītes bija ļoti bagātīgas, un šis viesmīlīgais galds radīja četrdesmit tūkstošu franku deficīta. Dimā reizēm sarīkoja svinības «Montekristo» garā; vienas viņš nosauca par «Sapni no Tūkstots un vienas nakts». Monnē teātra dekorators Sešāns uzrīkoja skatuvi. Ziemas dārzā iekārtoja greznu bufeti. Pjetro Kamera iestudēja spāņu dejas. Pēc izrādes Dimā izdāvāja viesiem Indijas kašmira šalles, ar kurām bija drapēta estrāde. Igo nebija ieradies (nopietns trimdinieks taču nevarēja līksmot «Dimā karnevālā»), tomēr viņam par godu kausus tukšoja.

Visa šī jautrā kņada nekavēja laipno namatēvu strādāt no rīta līdz vakaram savrupmājas augšējā stāvā pie nekrāsota koka galda. Mīlas intrigas, neskaitāmas un vienlaicīgas, ierāva Dimā dzīvi versmainā mutulī. Ja vēl piebildīsim, ka, būdams vienmēr izpalīdzīgs un bezbailīgs, viņš izdarīja arī dažādus pakalpojumus saviem draugiem politiskajiem trimdiniekiem, piemēram, apņēmās Viktora Igo vēstules nogādāt Parīzē palikušajai sievai un atveda Adeles atbildes, tad nevarēsim neapbrīnot, ka šis pastāvīgi tramdītais un pārslogotais cilvēks iecerēja plašākus daiļrades plānus nekā jebkad agrāk. Lai remdinātu viņa Gargantijas cienīgo apetīti, bija vajadzīga visas planētas vēsture. Citēsim kādu apbrīnojamu Dimā vēstuli izdevējam Maršānam:

«Ko Jūs teiktu par grandiozu romānu, kas sāktos ar Jēzu Kristu un nobeigtos ar pēdējo radības cilvēku un savukārt dalītos piecos atsevišķos romānos: vienā darbība norisinātos Nerona laikos, otrā — Kārļa Lielā, trešajā — Kārļa IX, ceturtajā — Napoleona laikā un piektajā — nākamībā? . . . Galvenie varoņi ir: Mūžīgais žīds, Jēzus Kristus, Kleopatra, Parces, Prometejs, Nerons, Popeja, Narciss, Okta-viāns, Kārlis Lielais, Rolands, Vitikinds, Velleda, pāvests Grigo-rijs VII, karalis Kārlis IX, Katrīna Mediči, Lotringas kardināls, Napoleons, Marija Luīza, Taleirāns, Mesija un Biķera Eņģelis. Jums tas varbūt liekas neprātīgi, bet pajautājiet, ko par to domē Aleksandrs, kas pazīst šo darbu no sakuma līdz galam ...»

Nav zināms, ko par to domāja dēls, bet tēvs bija pārliecināts par sevi. Vai viņš jau kopš literārās darbības sākuma nebija lolojis sapni uzrakstīt visu Vidusjūras vēsturi? Un kāpēc smīnēt par šiem pārcilvēciskajiem

plāniem? Kādam citam milzim — Balzakam arī patīk auklēt titāniskas ieceres. «Es mērīju savu nākotni, piepildot to ar sacerējumiem,» sacījis Balzaks. Un vēl: «Apseglojis savu domu, es auļoju pa pasauli, rīkodamies ar visu pēc savas patikas.» Dimā pat brieduma gados saglabā šo dievišķo uguni. Atšķirība ir tā, ka Balzakam nepiemīt tieksme īstenot savus sapņus reālajā pasaulē. Viņš iztēlojas mīļākās un būtībā ir laimīgāks, kad tās, tā kā viņa «polārā zvaigzne» Evelīna Hanska, paliek Eiropas otrā malā. Dimā grib tās sev līdzās, ar miesu un asinīm. Balzaks sapņo par grandiozām spekulācijām; Dimā spekulē, ceļ, pavedina. No tā izriet saistību uzkrāšanās. Patiesību sakot, ir jāizvēlas. Neviens nevar dzīvot īstenajā un reizē iedomu pasaulē. Kas grib vienu un otru, cieš neveiksmi.

Uzturēdamies Briselē, Portoss vēl nesaliekdamies panes milzīgo smagumu, kas viņam uzvēlies. Kreditori ir viņu iedzinuši strupceļā; parādu kalns viņam uzgūlis uz muguras; sievietes čemuriem sakārušās kaklā; saistības, kuras viņš uzņēmies pildīt izdevējiem, pārsniedz ne tikai viena, bet desmit un pat simt cilvēku spēkus, taču šis bezbailīgais milzis alkst tikai viena: uzsākt atkal ko jaunu. Viņš gatavo savus «Memuārus», raksta lugas, prāto par laikraksta dibināšanu; viņš iekaro arvien jaunas mīļākās, nepamezdams vecās. Briseles perioda Dimā šķiet sakām: «Esmu apkrauts ar parādiem, rokas man saistītas ar līgumiem; es radu.» Ir kaut kas cildens un aizkustinošs šajā pašpaļāvīgajā spēkā, šajā vecojošajā vīrā, kas nezaudē jaunības ilūzijas un vieglprātību. Montekristo kapitulēja, bet viņa dubultnieks Dimā aizgāja pagrīdē. Viņš turējās varonīgi.

Viņš bija ataicinājis uz Beļģiju savu meitu Mariju (divdesmit vienu gadu vecu), gribēdams viņu padarīt par līdzzinātāju savās neskaitāmajās mīlas dēkās. Kad viņš inkognito ieradās Parīzē, tad steigā rakstīja uz Briseli, uzticēdams viņai dīvainus uzdevumus.

Dimā-tēvs Marijai Dimā: «Atgriezīšos ar Gidi kundzi. Ja Izabellas portrets ir atkal ielikts manā istabā, tad liec to aizvākt.»

Ir gan tiesa, ka viņš sacīja Marijai arī: «Es tevi mīlu vairāk par visu un pat vairāk par pašu mīlestību.» Mei-

tene tēva favorītes gan uzņēma ļoti slikti un reizēm ar tēlotu neveiklību centās izraisīt dāmu karus. Tas nebija grūti. Annai Bauerei vajadzēja pateikt, ka tēvs ir pie Gidi; Gidi kundzei, ka viņš ir viens pats Parīzē, Luvuā viesnīcā; īstenībā tur ar viņu dzīvoja slimā Izabella Konstāna. Gadījās, ka Marija Dimā tīši kļūdījās. Tas izsauca tēva dusmu uzliesmojumus, kuri tomēr ātri apdzisa. Samierināšanās nāca drīz.

Dimā-tēvs savai meitai Marijai: «Manu dārgo mīlulīt! Kopš esmu šeit ieradies, kopju slimnieci un strādāju; abus šos pienākumus veicu tik apzinīgi, ka neesmu paguvis Tev aizrakstīt, negribēdams darīt to steigā un tikai pāris vārdos.

Atstāju Tevi, mīļumiņ, mazliet satraukts... Trīs četras dienas man nebija labi veicies ar darbu un es īsti nezināju, kur dabūt naudu. Tas viss tagad pavērsies uz labo pusi, un es ceru, ka jau rīt varēšu jums aizsūtīt tūkstoš franku un tikpat daudz atvedīšu pats, nevienam nesacīdams ne vārda. No naudas, ko rīt Tev aizsūtīšu, mazliet vajadzēs iedot galdniekam un arī atslēdzniekam (galdniekam, lai varētu viņam pasūtīt skapi mazajam spoguļu salonam; atslēdzniekam, lai varētu no viņa paņemt dzelzs gultu, tik platu kā tas matracis, kas atrodas šķūnī)...

Ceru atgriezties naktī no sestdienas uz svētdienu. Mūsu stāvoklis ir lielisks. Dimā kundze un Ferāna kundze ir atvairītas. Tagad varam droši cerēt uz vienošanos. Mums būs nauda, varbūt pat daudz naudas, un tad — vispirms manam mīļajam bērnam visu, ko vien sirds vēlēsies.

Tev par lielu brīnumu pie Tevis ieradīsies mans mētelis. Es izlikos, ka braukšu projām šovakar, un Izabella (viņa vēl neiet ārā no istabas) man sūtīja mēteli, ko biju aizmirsis pie viņas. Mēteli nodeva kādam kungam, kas arī brauca tovakar, un šis kungs (kas veltīgi būs mani izmeklējies visos vagonos) Tev nogādās šo priekšmetu ...»

Parīzē «sakarus nodrošināja» Dimā-dēls, kas bija atgriezies no sava sentimentālā ceļojuma.

Dimā-tēvs Dimā-dēlam: «Izabella Tev simtkārt pateicas; viņa saka, Tu esot izturējies pret viņu burvīgi. Viņa man tiešām ir nepieciešama — šad un tad. Negribu šeit nekā iekārtot... Pirmdien pārvākšos uz māju. Tā ir mēbelēta un bez jebkādiem parādiem. Visas kvītis ir uz Tava vārda. Tāpat ari līgums ...»

Kad tēvs iebrauca Parīzē, abi ēda pusdienas pie prinča Napoleona (kas diezgan kritiski un naidīgi izturējās pret savu brālēnu imperatoru) kopā ar Rašelu, Biksio un

Morisu Sandu. Kādu vakaru viņi visi aizgāja uz Odeonu noskatīties sava Marseļas drauga Mērī lugu «Dons Gus-mans Drošsirdis». Izrāde panākumus neguva, un starpbrīdī Aleksandrs jautāja: «Vai iesim līdz pašai kapsētai?» — sajūsminādams Aleksandru Pirmo, kas vienmēr lepojās ar sava zēna asprātībām. Dimā-tēvs aizrakstīja Marijai: «Aleksandrs ir plencis, kam nav ne santīma kabatā,» — un tomēr viņš bija priecīgs, ka varēja paļauties uz šo uzticamo un izmanīgo draugu, lai varētu atbrīvoties no savas iepriekšējās favorītes Beatrises Persones par labu Izabellai Konstānai.

Dimā-tēvs Dimā dēlam: «Persones jaunkundze nespēlēs «Aska-nio» ... es, pats par sevi saprotams, nevēlos dot lomas cilvēkiem, kuri mani noveduši līdz bankrotam .. . Kolombas loma ir kā radīta Izabellai, un viņa spēlēs Kolombu. Ja teātris negrib viņu angažēt uz gadu, tad lai angažē uz vienu lomu; tā būs pat labāk. Piecpadsmit franku dienā — tas nav tik ļauni.. . Lūdzu Tevi, gādā, lai nekas netiek mainīts šajos noteikumos, un pierunā Merisu, lai viņš uz afišas liek tikai savu vārdu. Viņš saņems manu honorāru kopā ar savu un nodos to Tev tieši, bez paraksta ...»

Atteikdamies no lugas parakstīšanas un saņemdams honorāru slepeni no sava līdzstrādnieka Pola Merisa, Dimā izvairījās no dalīšanās ar kreditoriem. Visam ir robežas, pat godīgumam.

Dimā-tēvs Dimā-dēlam: «Dārgais bērns, Izabella arvien vairāk jūsmo par Tevi. Pievienoju (sic!) vēstuli Poršē kundzei. Var viņai uzticēt biļešu pārdošanu uz «Askanio», ar noteikumu, ka viss, kas pārsniegs tūkstoš divsimt frankus, kurus viņa atsūtīs man, tiks iemaksāts mūsu rēķinā, . . Satiku Pradjē kundzi. Nosūtu Tev «Sirdsapziņas» nobeigumu. Ir norunāts, ka Antenors Tev nodos piecsimt franku. No atlikušā tūkstoša: divsimt franku Marijai, trīssimt franku Seramī, trīssimt franku Gidi kundzei un pārējos divsimt frankus, ja iespējams — man ...»

1852, gada 14. martā: «Dārgais, tā kā esam pie cipariem, tad saskaiti:

Istaba — 6 franki Aleksiss — 4 franki Lampas un ogles — 3 franki Brokastis 3 franki Apkalpošana — 1 franks Vēstules — 2 franki

18 franki dienā (sic!).

Aprēķini divdesmit franku dienā, kopā ar neparedzētiem izdevumiem. Tu aizbrauci 9. janvārī. Tātad 9. martā apritēja divi mēneši ... Divdesmit franku dienā ir sešsimt franku mēnesī. Pa diviem mēnešiem iznāk tūkstoš divsimt franku. Pievieno vēl izdevumus par diviem Gidi kundzes braucieniem (arī viesnīcu), par diviem Seramī braucieniem un diviem Izabellas braucieniem, — un Tev iznāks apaļi tūkstoš septiņi simti franku. Tagad mazā savrupmāja ir gatava, un tanī nekas nav uz parāda ...»

Luga «Askanio», ko 1852. gada 1. aprīlī uzveda Port-senmartēna teātri, mēģinājumu laikā bija mainījusi virsrakstu un saucās: «Benvenuto Čellini». So drāmu Dimā un Meriss uzrakstīja pēc romāna, ko Dimā bija publicējis 1843. gadā. Izabella Konstāna tēloja galveno lomu; viņa pozēja par modeli Hebas statujai, ap kuru Melengs, Benvenuto Čellini lomas tēlotājs, uz skatuves nopūlējās gandrīz visu vakaru. Šai aktrisei, sava tēva oficiālajai mīļākai, dēlam tika uzticēts nodot ļoti pieticīgus pabalstus.

Dimā-lēvs Dimā-dēlam: «Vispirms pievienoju šeit vēstuli, kas jānodod Mornī. Tālāk — vai esi iedevis un vai vari iedot simt franku Izabellai? Viņa gaida šos nožēlojamos simt frankus! .. . Tiklīdz Tu saņem šo vēstulīti, pacenties iedot simt frankus Izabellai. Papūlies man atsūtīt abas vāzes, skulpturālo grupu un abas gleznas... Izabella apmeklēs mani šeit. Aizej pie viņas no rīta tam dienā, kad viņa brauks, un palīdzi viņai — viņa tik maz ir ceļojusi... Ja viņa brauktu otrdien, kā es ceru, tad Tu varētu uzraudzīt, lai vāzes nosūta reizē ar viņu. Uzliec uzrakstu: «Uzmanīgi — stikls» ...»

Kā Marija Dimā, kas neieredzēja Izabellu Konstānu, šoreiz izturēsies pret nelūgto viešņu? Nelabojamais donžuāns bija par to noraizējies. Vaterlo bulvārī viņš uzrakstīja vēstuli savai meitai, kas gulēja stāvu augstāk, un nakti iebīdīja aploksni pa durvju spraugu viņas istabā.

Dimā-lēvs savai meitai Marijai: «Mīļo bērniņ, es tik ļoti baidos Tevi sarūgtināt, ka rakstiski paziņoju to, ko neuzdrošinājos Tev pateikt: kaut gan centos Izabellu aizkavēt, viņa tomēr atbrauks šovakar!

Ko lai dara, bērniņ? Skumstu par to jau četras piecas dienas, tāpēc ka jau četras piecas dienas nojautu: tiklīdz viņa atlabs, viņa steigsies šurp. Neparko es negribētu, ka Tu man dusmotu, tā kā pagājušo reizi, kad viņa atbrauca. Dārgais bērns, es Tevi tik ļoti mīlu, ka Tava sejiņa ir mans prieks vai manas bēdas. Tāpēc sasparojies

un neskumdini mani šinīs trijās četrās dienās, kamēr viņa būs šeit. Bet kā darīt ar brokastīm un pusdienām? Ja Tevis nebūs man līdzās kā parasti, es jutīšos dziļi apbēdināts. Vai mēs nevarētu ēst Tavā darbnīcā, lai būtu vairāk paslēpti no iespējamiem apmeklētājiem?

Pa maltītes laiku mēs varētu durvis aizslēgt... Taču, ja Tev labāk patiktu, es varētu aizbildināties ar viņas slimību un likt pasniegt viņai un man pusdienas Aleksandra salonā.

Dari, kā gribi, tikai tā, lai man sagādātu cik iespējams maz sarūgtinājuma. Mīlu Tevi vairāk un stiprāk nekā pats sevi, un arī tas ir daudz mazāk, nekā gribētu Tev sacīt.»

Dimā-dēlam vajadzēja pieprasīt pienācīgās summas Parīzes laikrakstos, skubināt teātru direktorus un laiku pa laikam iemidzināt Izabellas aizdomas, jo šī jaunā sieviete bija greizsirdīga uz Gidi kundzi, uz Annu Baueri, uz Bertu, uz Emmu, uz Galateri kundzi, uz aktrisēm, kuras uzstājās Briselē, un uz visām Brabantes sievietēm. Reizēm jaunais Aleksandrs pretojās tēva «kombinācijām» vai Gidi kundzes prasībām. «Klausies, draugs,» tēvs atbildēja, «man ir bijušas dažas mīļākās. Tu viņas visas esi pazinis. Ar visām Tu sākumā esi labi saticis. Ar visām Tu galu galā esi sanīdies. Man vēl ir vēstule, kurā Tu izsakies, ka Gidi kundze ir burvīga sieviete ...»

Dimā-tēvs Dimā-dēlam: «Izabella rit Tevi apmeklēs, un es ari aizkāpšu pie Tevis. Cikos? Nevaru pateikt... Ne vārda Izabellai par manu aizvakardienas braucienu. Palūdz, lai Tavi draugi arī par to neieminas ...»

Marijai Dimā, stūrgalvīgajai līdzzinātājai, bija uzticēts ari kāds cits — labāk apslēpts sakars. 1850. gadā vai 1851. gadā Dimā-tēvs atzinās meitai, ka jauna precēta sieviete Anna Bauere gaida no viņa bērnu. Marija šajā gadījumā ieņēma tādu pozīciju, kuru tēvs neatzina par pareizu.

Dimā-tēvs meitai Marijai: «Dārgā Mārī... Atbildot uz Tavu vēstuli, rakstīšu Tev dažus nopietnus vārdus. Es uz šo jautājumu skatos no citāda viedokļa nekā Tu. Tu to aplūko no jūtu viedokļa. Es to aplūkošu no sociālā un it īpaši no cilvēciskā viedokļa.

Ikviens cilvēks ir atbildīgs par saviem pārkāpumiem un pat par savām kaitēm, un nevienam nav tiesību to dēļ likt ciest citiem. Ja nelaimes gadījums vai fizisks trūkums padarījis kādu vīrieti impotentu, tad viņam pašam ir jānes šī trūkuma sekas un drosmīgi jāuzņem notikumi, kuri no tā var izrietēt.

Ja kāda sieviete ir kritusi grēkā un aizmirsusi to, ko uzskatīja par savu pienākumu, tad viņai savs vājums jāizpērk ar spēku, tāpat kā noziegumu izpērk ar nožēlošanu. Taču sievietei savā pārkāpumā, tāpat kā vīrietim savā impotencē, nav tiesību uzkraut kādam trešajam sava pārkāpuma vai savas nelaimes smagumu.

Marija Diplesi

A. Dimā-tēvs

Rašela

Iekams bērns tika ieņemts, es izsacīju šos iebildumus. Tie tika apsvērti un izlemti ar šādiem vārdiem: «Sava bērna labā man pietiks spēka visu pateikt un visu nokārtot.» Pēc šī lēmuma tika ieņemta būtne, kuras vēl nav pasaulē un kuru sabiedrība jau iepriekš notiesā.

Nekas nebūtu vieglāk kā neļaut piedzimt bērnam, kam jau tagad, iekams viņš laists pasaulē, ir liegts sabiedriskais stāvoklis. Sos no laulības pārkāpšanas dzimušos bērnus nevar atzīt ne tēvs, ne māte. Sis būs divkārši ārlaulības bērns.

Kāds būs viņa stāvoklis, — māte, kuras veselība ir ļoti vāja, viņa pati arī uzskata, ka varot kuru katru brīdi nomirt, — un tēvs, kas ir tik vecs, ka nodzīvos, ilgākais, vēl gadus piecpadsmit? Bērns četrpadsmit gadu vecumā var atrasties viens, bez līdzekļiem, viņam naidīgā pasaulē.

Ja tā būs meitene un varbūt skaista, tad viņai atliks tikai aiziet uz policiju pēc numura un kļūt par lētu prostitūtu. Ja tas būs zēns, tad viņš tēlos Antonija lomu līdz tam laikam, kad varbūt kļūs par Lasenēru. . .77

Šādā gadījumā labāk ir iznīcināt — un vēl labāk būtu bijis neradīt. Es justos ļoti sāpināts, ja aiz klīrīga liekulīgas jūtelības iegansta ir ticis pieņemts šāds lēmums. Tas satricinātu manus uzskatus par taisnīgumu un netaisnīgumu. Tas Tev laupītu daļu manas cieņas, un es ļoti baidos, ka ar šo daļu cieņas arī visu manu mīlestību.

Vīrs ir impotents — jo ļaunāk viņam. Sieva ir bijusi vāja — jo ļaunāk viņai. Taču neviens neuzdrīkstēsies sacīt: «Jo ļaunāk tam, kuram par savu dzīvību jāpateicas šai impotencei un šai vājībai.» Katrs no mums ar kaut ko riskēja šajā kopīgajā rīcībā. X kundze riskēja ar šķiršanās prāvu un jau bija uz to tik nopietni sagatavojusies, ka taisījās man atsūtīt sava laulību līguma norakstu, — viņa gan to neizdarīja. Es riskēju saņemt zobena cirtienu vai pistoles lodi, un es joprojām esmu gatavs uz to .. .»

Šis gadījums nebeidzās traģiski. Anrī Bauers piedzima 1851. gadā. Viņš visu mūžu saucās savas mātes vīra uzvārdā, bet viņa vaibsti un augstsirdīgais raksturs pārsteidzoši un nenoliedzami liecināja par Dimā-tēva paternitāti.

Sākdams Beļģijā rakstīt savus «Memuārus», Dimā vāca materiālus. Noderēt varēja viss, pat mirusi mīlestība.

Dimā-tēvs Dimā-dēlam: «Dārgais, ja atceries vārsmas, kuras savā laikā sacerēju mazajai Valdorai, tad atsūti man tās. Gribu tās ievietot savos «Memuāros». Ja vari sadabūt viņas «Epitāfiju», to es arī gribētu. . .»

Lasītājs atceras, ka romantiskā Melānija šķiršanās mirkli uzrakstīja pati sev epitāfiju, bet nenomira. Sāpju kliedziens kļuva par literatūru.

Ļoti īsajos atpūtas brīžos Dimā joprojām satikās ar trimdiniekiem. Beļģa Kolāra mājās viņš redzējās ar Igo, Dešanelu, Kinē, Arago. Bieži viņš sēdēja ar šiem draugiem «Tūkstoš kolonu» kafejnīcas terasē. Garāmgājēji pazina Igo, Dimā un godbijīgi viņus sveicināja. Trimdinieki bija šaubījušies, vai apmeklēt Ērgļa kafejnīcu, kuras nosaukums atgādināja viņiem par impēriju, taču Arago sacīja: «Ērglis ir visu diženo vīru emblēma.» Igo tam piekrita, jo kopš_ bērna dienām viņam patika ērgļi. Tad arī kafejnīcā «Ērglis» izcilie trimdinieki reizēm satikās.

Vēlāk šī nelielā grupa izšķīrās. 1852. gada jūlijā Igo aizbrauca uz Džersejas salu; Dimā-tēvs viņu pavadīja Antverpenē līdz kuģim. Dimā jau ilgojās pēc Parīzes. «Kas paliks no mūsu gadsimta?» viņš jautāja. «Gandrīz nekas. Izlases cilvēki ir trimdā. Tits Līvijs ir Briselē, un Tacits Džersejā.» Viņš steidzās noslēgt vienošanos ar kreditoriem, lai Tits Līvijs varētu atgriezties ar augsti paceltu galvu. Dimā piedāvāja atstāt kreditoriem pusi no honorāriem par saviem tagadējiem un nākošajiem literārajiem sacerējumiem. Bijušais Vēsturiskā teātra sekretārs Hiršlers, veikls un Aleksandram Dimā padevīgs rēķinvedis, izdabūja viņam mazliet labākus noteikumus: piecdesmit piecus procentus pašam autoram, četrdesmit piecus — kreditoriem. Pilnvarotais starpnieks rakstīja: «Aleksandrs Dimā kungs pilda savas saistības ar vislielāko godprātību un vislielāko cītību.» Tā tas gandrīz arī bija.

1853. gada sākumā vienošanās tika parakstīta, un Dimā sniedza saviem Briseles draugiem lieliskas atvadu brokastis. Tā kā māja Vaterlo bulvārī bija noīrēta līdz 1855. gadam, Dimā piedāvāja to Noelam Parlē. Šis finansu ministrs pieprasīja rēķinu; viņa monarhs iemeta visas kvītis virtuves plītī. Montekristo gan bija bankrotējis, bet nepārvērtās.

«KAMĒLIJU DĀMAS» JAUNA REDAKCIJA

Atgriežoties Parīzē, Dimā atrada savu dēlu gluži jaunas slavas vainagotu. 185i. gadā Aleksandrs vēl bija kāvies ar trūkumu. Ne tāpēc, ka viņš pēdējos gados būtu maz strādājis. Viņš bija publicējis dzejoļu krājumu («Jaunības grēki»). «Šīs vārsmas nav ne sliktas, ne labas; tās ir jauneklīgas,» Dimā-dēls vēlāk izsacījās par tām. Nē, atklāti runājot, šīs vārsmas gandrīz visas ir sliktas. Publika uzņēma vienaldzīgi arī garo stāstu, ko autors bija iecerējis kā humoristisku («Četru sieviešu un viena papagaiļa piedzīvojumi»), vēsturisko romānu «Tristans Rudais», savādo grāmatu «Reģents Mistels». Lasītājiem bija patikusi tikai «Kamēliju dāma». Taču vajadzēja gaidīt līdz 1852. gada februārim, līdz luga, ko autors bija uzrakstījis pēc sava romāna, pieredzēja uzvedumu.

Lasītājs atcerēsies, ka Dimā-tēvs lugu bija pieņēmis Vēsturiskajā teātrī. Direktors Ostēns bija protestējis: «Tā ir «Bohēmas dzīve», tikai bez asprātības,» viņš bija sacījis. 1849. gadā Vēsturiskais teātris beidza pastāvēt. Jaunais Aleksandrs pēc tam bija piedāvājis savu manuskriptu visiem teātriem: Gētē, Ambigī, Vodeviļai, Žimnāzam. Visur viņš tika noraidīts. «Luga nav scē-niska,» teica viszinīgie teatrāļi. «Luga ir amorāla,» teica modrie tikumības sargi.

Autors mēģināja iekārdināt ar skaisto lomu Viržī-niju Dežazē, slaveno aktrisi un publikas dievināto asprātīgo grizeti. Taču Viržīnijai Dežazē bija jau pāri piecdesmitiem, un viņa bija apveltīta ar veselu saprātu. Viņa atzina, ka loma ir lieliska, taču viņa to varētu tēlot, ja būtu divdesmit gadus jaunāka, ja lugā būtu kuplejas un tai būtu laimīgas beigas. Viņa paredzēja Dimā-dēla lugai panākumus, bet, lai tos gūtu, «ir vajadzīgas trīs lietas: jānotiek revolūcijai, kas iznīcinās cenzūru; Fehteram jātēlo Armāna loma, un man jāatsakās no Margeritas lomas, kurā es būtu smieklīga».

Saris Fehters, jauns, valdzinošs aktieris ar melanholisku un maigu seju, bija iekarojis Dežazē sirdi, kādu vakaru tēlodams kapteini Febu de Satopēru «Parīzes Dievmātes katedrālē». Lidz pat aizkara nolaišanai viņš, acis nenolaizdams, bija skatijies uz nobriedušo aktrisi; viņa bija atnākusi arī nākamajā vakarā un pēc tam visu nedēļu. Viņš kļuva viņas mīļākais. Fehters gluži nesen bija apprecējies; Dežazē bija divreiz vecāka par viņu. Taču viņa vēl bija pievilcīga un teātrī visvarena, un jaunais Fehters bija ļoti godkārīgs.

Viržlniļa Dežazē Sailam Fehletam: «Tev Djepā bija tikai deviņdesmit seši franki ienākumu! Tas ir šausmīgi, kaut gan es zinu, ka tā ir nožēlojama pilsēta. Djepā sievietes vairāk ciena salonus nekā teātri. . . Bet deviņdesmit seši franki ir ļoti maz! Kāpēc Tu ceļo divatā? Tu divkāršo izdevumus un laupi sev poētiskumu. Publika nemīl laulātus pārus... Ir jābūt vienam, ir jābūl brīvam, lai patiktu šim nodeldētajām, romantiskajām iztālēm. Tas ir šausmīgi, bet patiesi . . .»

Dežazē padoms izvēlēties Fehteru Armāna Divala lomai bija labs. Taču bija vajadzīgs arī teātris. 1850. gadā Aleksandram nebija izdevies to atrast, un, tā kā tēvs arī nevarēja viņam vairs palīdzēt, viņš nokļuva aizvien spaidīgākos materiālos apstākļos. Viņš ļoti sadrūma. Reizēm viņš pavadīja vakaru «Mabija balles» dārzos. Tur skaļa orķestra pavadībā dejoja glītas jaunas meičas ar veikalu komijiem. Viņš vēroja šos divdesmit gadus vecos radījumus, «kam no visām porām plūda sald-kaisle», un grima rūgtās pārdomās. «Kā aizkavēt viņas būt tādām, kādas viņas ir, satraukdamas visus šos tēviņus? Cik daudz kaislību viņas modina! Cik daudz asiņu plūst pa viņu pēdām! . . . Kāds pretīgs apslēpts nodoms ir bijis dabai, radot skaistumu, jaunību un mīlestību?

Galu galā Aleksandrs sērīgi atlika savu manuskriptu atpakaļ atvilktnē. 1850. gada 1. janvārī viņš tomēr vēlreiz to pārlasīja. Agri no rīta viņš bija aizgājis uz Marijas Diplesī kapu. Viņa nākotne it nekādi neiezīmējās; viņš izšķieda savas spējas un ielika sirdi viduvējos darbos un piedzīvojumos. Nabaga meitenei, kas atdusējās šai kapā, viņš izsūdzēja savas bēdas. Atgriezies mājās, viņš aizvēra žalūzijas, aizdedzināja sveces un no jauna ķērās pie savas lugas. Kad vēlāk viņu apmeklēja draugs Miro, viņš tam nolasīja «Kamēliju dāmu». Abi raudāja.

Tātad luga bija izdevusies. Bet kas to pratīs novērtēt — un uzdrošināsies to pateikt?

Mazliet vēlāk, 1850. gada pavasarī, ejot pa Itāliešu bulvāri garām «Kardināla» kafejnīcai, Aleksandrs ieraudzīja pie viena no galdiņiem aktieri Ipolitu Vormsu un resno Bufē, bohēmas Lukullu, vienu no tiem teātru direktoriem, kuri nevienu nepārsteidz, pēkšņi kļūdami par miljonāriem vai galīgi izputēdami. Bufē pasauca jauno Dimā un uzaicināja pie sava galda.

— Vormss man stāsta, ka jūs no savas «Kamēliju dāmas» esot uztaisījis lielisku lugu. Drīz es kļūšu Vodeviļā par direktoru; paglabājiet man savu lugu kādu pusgadu — es jums apsolu to uzvest.

Laiks ritēja. 1851. gadā Aleksandram bija romāns ar grāfieni Neselrodi, un viņš ceļoja pa Vāciju. Kad viņš atgriezās Parīzē, Bufē, kā jau paredzējis, bija kļuvis Vodeviļā par direktoru; viņš tūlīt sāka mēģināt «Kamēliju dāmu». Fehters bija ar mieru tēlot Armāna lomu; Margeritas Gotjē lomu uzticēja Anaisai Fargeijai. Šī aktrise bija pietiekami skaista, bet viņa ar savu muļķību kaitināja Dimā.

— Kā tā? — viņa jautāja. — Vai šī meiča visos cēlienos spļaus savas plaušas?

— Piedodiet, jaunkundz, to viņa dara tikai piektajā cēlienā, kad jūt nāves tuvošanos.

— Labi, bet, tā kā jūs esat uzturējies viņu vidū, tad varbūt izsakiet man kādus norādījumus par šo meiču paradumiem, kuri man ir gluži sveši.

— Jaunkundz, ja jūs savos gados neesat ar tiem iepazinusies, tad neiepazīsieties nekad.

Aktrise kļuva tik nepanesama, ka autors un direktors vienprātīgi nolēma meklēt citu Margeritu. Fehters ieteica Doša kundzi.

— Lieliska ideja! — Bufē sacīja. — Doša ir ārkārtīgi valdzinoša. Piemērotāku par viņu nevar iedomāties. Bet kur, pie joda, viņu sameklēt? Es nezinu, kur viņa atrodas.

— Es zinu, — Fehters teica. — Viņa ir Anglijā. Es aizbraukšu pie viņas.

Doša kundzei bija ļoti neparasts dzīves gājums. īstajā vārdā Marija Šarlote Eiženija Planketa, viņa bija cēlusies dižciltīgā īru ģimenē, kas bija apmetusies uz dzīvi Beļģijā, kur Marija piedzima. Viņas tēvs nomira, kad viņai bija četrpadsmit gadu, un viņa nolēma «spēlēt teātri». Tas viņai izdevās. Septiņpadsmit gadu vecumā viņa apprecējās ar komponistu Aleksandru Došu^34, Vodeviļas orķestra galveno diriģentu, četrdesmit gadus vecu atraitni, taču šī laulība beidzās katastrofāli. Pēc diviem gadiem Došs emigrēja uz Krieviju, pamezdams savu sievu pusaudzi, kas viņu bija krāšņi un lieliski krāpusi. Publika nebeidza jūsmot par «mazo Došu», par viņas gulbja kaklu un slaido augumu. Aristokrātiskā aktrise ģērbās burvīgi, iegādājās lielisku bibliotēku, pirka meistaru gleznas un palidzēja trūcīgiem darba biedriem.

Vīlusies lomās, kuras viņai piedāvāja Parīzē, Doša bija aizbraukusi uz Londonu un, kā stāstīja, esot nolēmusi vairs neuzstāties. Fehters devās pie viņas un izstāstīja par «Kamēliju dāmu»: «Visas Parīzes aktrises atteikušās no šīs lomas. Vai tu negribi to uzņemties?» Viņa noklausījās lugu, bija sajūsmināta, apraudājās, sakravāja ceļa somas un nākamajā dienā pēc ierašanās Parīzē sāka mēģināt. «Viņai netrūka nekā,» Dimā-dēls vēlāk izsacījās, «ne jaunības, ne spožuma, ne skaistuma, ne talanta .. . Kad viņa tēloja šo lomu, tad likās, ka viņa pati to uzrakstījusi.» Direktors Bufē nebija uzmundrinošs.

— Tā, — viņš sacīja Došai, — «Dāmu» jūs spēlēsiet pamīšus ar «Zīda pērtiķi», tātad ik pēc divām dienām trešajā un varbūt vispār divpadsmit trīspadsmit reižu.

Pārējie izpildītāji bija noraizējušies. Pārdrošais sižets viņiem likās nepieņemams. Diemžēl arī cenzūra bija tādos pašos uzskatos. Bargais un augstprātīgais Leons Fošē, kas 1851. gadā bija ministrs, lugu aizliedza izrādīt. Tas notika pirms valdības apvērsuma, un Dimā-tēvs bija diezgan labās attiecībās ar princi prezidentu. Izmisušais dēls aizsūtīja tēvu aizbilst par viņu, taču cenzors de Bofora kungs nepiekāpās, sacīdams, ka pat abu Aleksandru Dimā reputācijas labad viņš nedrīkstot pieļaut tādu skandālu.

— Ja mēs ļausim uzvest tādas lugas, — de Bofora kungs sacīja, — tad publika jau pirms otrā cēliena beigām sviedis sēdekļus uz skatuvi.

— Kādu dienu par ministru kļūs pietiekami inteliģents cilvēks, lai atļautu uzvest manu lugu. Tad, lūdzu, atnāciet uz izrādi; tā gus milzīgus panākumus.

— Es jums to novēlu, bet tam neticu.

Doša kundze bija Londonā tuvu iepazinusies ar Luiju Napoleonu un viņa iekšlietu ministru Persinjī. Viņa devās aizstāvēt savu lugu.

— Lai šim jaukajam bērnam atdod viņas lomu! — Persinjī norīkoja.

Mornī ieradās uz kādu mēģinājumu. Viņš nebija no bailīgajiem. Viņš pieprasīja tikai «drošibas pēc» triju lietpratīgu rakstnieku parakstītu apliecinājumu par lugas mora litā ti. Dimā-dēls devās pie Zila Žanēna, Leona Gozlāna un Emila Ožjē; visi trīs izlasīja lugu un to ieteica. Par spīti triskārtīgajam galvojumam, Leons Fošē palika nelokāms. Pienāca 2. decembris. Luijs Napoleons izsludināja sevi par mūža prezidentu, drīz pēc tam par imperatoru. Mornī ieņēma Fošē vietu. Trīs dienas pēc stāšanās šajā amatā prinča pusbrālis deva atļauju lugas uzvešanai.

Panākumi bija vētraini, daudzkārt tika izsaukts autors, ko apbēra ar puķu pušķiem, «kurus skatītājas», rakstījis Teolils Gotjē, «asarām slacītus, norāva sev no krūšu izgriezuma».

«Marija Dipies! beidzot ir saņēmusi pieminekli, kuru mēs viņai pieprasījām. Dzejnieks ir veicis skulptora darbu, ķermeņa vietā esam dabūjuši dvēseli, kurai Doša kundze sniedza valdzinošu iemiesojumu . .. Vislielāko godu dzejniekam dara tas, ka visos piecos cēlienos nav ne mazākās intrigas, ne mazākā pārsteiguma, ne mazākā sarežģījuma . .. Lugas ideja ir tikpat sena un ari mūžam jauna kā pati mīlestība. ., Patiesību sakot, te nav ideja, bet jūtas. Veiklos dramaturgus droši vien ļoti pārsteidz šīs lugas milzīgie panākumi, kurus viņi nevar izskaidrot un kuri apgāž visas viņu teorijas. Nemirstīgais stāsts par kurtizānes mīlestību vienmēr kārdinās dzejniekus! ... Ir bijusi vajadzīga liela prasme, lai šodien, kad visur valda angļu-ženēviešu liekulīgā kautrība, parāditu uz skatuves mūslaiku dzīves ainas, kādas norisinās īstenībā, nenotušējot tās ar izvairīgu izlocišanos . . . Dialogā sprēgā asprātības, vārdu sadursmēs replikas dzirkstī un: skan kā divkaujā sakrustoti zobeni. Visur jūtams jauns, asi uztverošs , prāts, kas savus trāpīgos novērojumus neglabā trīs gadus pa piezimju grāmatiņām, gaidot izdevību, lai tos varētu izmantot ...»

Doša kundze bija patiesi zaudējusi samaņu, un Feh-ters izmisuma neprātā saplēsa viņai mežģīnes par seštūkstoš frankiem. Pie izejas bija sapulcējušies daudz draugu, kas gaidīja autoru, lai kopīgi nosvinētu panākumus. Aleksandrs lūdza viņu atvainot. «Es ēdīšu vakariņas ar kādu sievieti,» viņš tiem sacīja. Šī sieviete bija viņa māte — Katrīna Labē. «Tovakar mēs dzīrojām kā Venēcijā! Lieliska maltīte: šķiņķa šķēle, lēcas eļļā, Šveices siers un žāvētas plūmes. Vēl nekad mūžā nebiju tik labi paēdis vakariņas!» Tēvam, kas negribēja aizbraukt no Briseles, iekams nebūs parakstīta vienošanās, dēls telegrāfēja: «Lieli, lieli panākumi! Tik lieli, ka man šķita, it kā noliek kāda tava darba pirmizrāde!» Dimā-tēvs atbildēja: «Mans labākais darbs esi tu, mans dārgais bērns!»

Mazliet vēlāk Dežazē, uzturēdamās Briselē, aizgāja tur uz «Kamēliju dāmas» pirmizrādi un teātrī satika vecāko Dimā, kas staroja aiz laimes.

Dimā-tēvs Dimā-dēlam: «Mans labais draugs! Vakar visu vakaru pavadīju kopā ar Paskas kundzi, pārrunājām par Tevi, Taviem panākumiem un lauriem, par Doša kundzes talantu un Fehtera ģeniālo spēli. Tas viss ir lieliski. Paskas kundze man pastāstīja, ka Tu esot divas reizes saticies ar Mornī. Pacenties tomēr dabūt krustu^35; labs, kas rokā. . . Vēl viens labums, ko es saskatu Tavos panākumos, ir tas, ka Tev ienāks zināms daudzums naudas, ar kuru Tu varēsi nokārtot savus nelielos parādus. Kad būsi kaut cik saņēmis, aiznes simt frankus, kurus Tev nesen aizsūtīju (no Engjena ielas), uz La-vala ielu .. .»

Gotjē nebija vienīgais kritiķis, kas cildināja «Kamēliju dāmu». Zils Žanēns atzinīgi novērtēja «spraigo toni, pārliecinošo patiesīgumu, kas šo vieglu mīlas sakaru drāmu pārvērš par izcilu notikumu literatūrā». Pridoma kungs^78 jutās šokēts un pārmeta autoram, ka tas pacēlis uz pjedestāla kurtizāni. Pašā Vodeviļā nākamajā sezonā uzveda gluži pretēja rakstura lugu, Teodora Barjera un Lambēra-Tibū «Marmora meičas», kur viegla rakstura dāmiņām parādīja viņu īsto vietu: «Sasodīts! Tas jau ir pārāk ieildzis. Jaunkundzes, paejiet malā, aizvāciet savas karietes! Vietu godīgām sievietēm, kuras iet kājām!»

īstenībā Dimā-dēls, rakstīdams «Kamēliju dāmu», nebija gribējis ne uzbrukt kurtizānēm, ne tās aizstāvēt. Tanī laikā viņu bija sāpīgi satriekusi burvīgā un vājā radījuma nāve, radījuma, ko viņš bija mīlējis. Viņš bija attēlojis dzīvi un pats savu sirdi. Vai šī nāve bija amorāla? Vai peļams grēku izpirkšanas mēģinājums? Kāpēc? «Autors šeit neuzstājas ne kā aizstāvis, ne kā prokurors; viņš ir tikai mākslinieks, un tas ir ļoti labi...» Viņā trīso līdzjūtība pret savu varoni. Viņš to netiesā, viņš jūt pret to draudzību un žēlumu. Tikai vēlāk luga autora apziņā pārveidosies, kad romantiskais jauneklis ar gadiem kļūs par nesaudzīgu morālistu.

«MUSKETIERIS»

Tu darbos neskaitāmos ietverts krāsu zaigā

Tik spožs un daudzveidīgs, tik gaiša prieka pilns ...

Viktors Igo

Dažkārt atgadās, ka vēsturiski satricinājumi atver sabiedrībā dziļas plaisas. Spēcīgie tiek tām pāri; otrā pusē viņi ne vienmēr jūtas labi. 1848. gada revolūcija iezīmē asu pagriezienu Francijas dzīvē. Dekorāciju maiņa:debesu mašīnists licis uzvilkt velvē Luija-Filipa galmu. Aktieru maiņa: valda citi cilvēki. Mainās publikas gaume. Viktors Igo uzveic grūtības lieliski, ar trimdu un atjaunotu daiļradi, kurā lepni izpaužas politiska opozīcija. Balzaks izbēg no visa, nomirdams piecdesmit viena gada vecumā. Dimā-tēvs atgriežas no Briseles nemainījies, paļāvības un nodomu pārpilns.

Viņš steidz atkalredzēties ar draugiem, ar iemīļoto bulvāra kņadu, Bet no kā lai dzīvo? Pirmā doma, kas viņam iešaujas prātā, ir dibināt ik dienas iznākošu vakara laikrakstu «Musketieris». Abonementa maksa: trīsdesmit seši franki Parīzē, četrdesmit franki provincē. Redakcija: «Zelta mājā», Lafita ielā 1. «Zelta māju» plašāk pazīst ar nosaukumu «Zeltītā māja»; tas ir slavens restorāns, kam pieslējies četrstūrains tornis, kurā novietojās redakcija, un pašā augšējā stāvā atradās Aleksandra Dimā dzīvoklis. Avīze bija nosaukta ļoti labi. Publika uzreiz atcerējās Dimā-tēvu un viņa slavenāko romānu. Avīzes galvā bija uzzīmēts sēdošs musketieris. Pirmajā numurā bija paziņots, ka drīzumā tiks publicēti Aleksandra Dimā «Memuāri» piecdesmit sējumos.

— Piecdesmit sējumi! — iesaucās Mērī. — Tie ir divdesmit piecas pudeles ūdens, ko viņš grib dot lasītājiem izdzert. . .

Neviens nešaubījās, ka «Memuāros» netrūks arī ūdens un autora iedvesmas stiprais vīns būs atšķaidīts, taču publikai patika Dimā «ūdens», un ari pārējo avīzes līdzstrādnieku saraksts bija spožs: Aleksandrs Dimā-dēls, Žerārs de Nervals, Oktāvs Feijē, Rožē de Bovuārs, Moriss Sands, Anrī Rošfors, Alfrēds Aslīns, Oreljēns Solis un Teodors de Banvils. Jau no pirmajiem numuriem kļuva skaidrs, ka avīze gūs piekrišanu.

— Dibināt avīzi pašreizējā mirklī? Neiespējami, — pareģi bija sacījuši.

— Ja tas nebūtu neiespējami, — Dimā atbildēja, — vai tad es pie tā būtu ķēries?

«Zelta mājas» pirmajā stāvā pie durvīm bija piesprausta maza, balta kartona plāksnīte, uz kuras ar patrona roku bija uzrakstīts: MUSKETIERIS — Lūdzu, pagrieziet durvju rokturi! Pagriezis durvju rokturi, nācējs nokļuva nelielā priekštelpā, kurā atradās nekrāsots koka galds un divi trīs kalpotāji. Pie tā sauktās «kases» uz salmu pinuma taburetes svinīgi sēdēja Mišels, bijušais «Montekristo pils» dārznieks. Kāpēc tieši Mišels? Bija vajadzīgs kalkulators; tā vielā pieņēma dārznieku. «Viņš ir īstais,» Dimā bija sacījis. «Mišels neprot rēķināt. Es viņu pieņemšu par «Musketiera» kasieri.» Rēķināt te tiešām nebija vajadzīgs, jo kase vienmēr bija tukša. Dimā bija nodibinājis «Musketieri» ar trīstūkstoš franku lielu kapitālu un avīzē nevienam cilvēkam nekā nemaksāja.

Un tomēr «Musketieris» iznāca kārtīgi katru dienu. Kā tāds brīnums varēja notikt? Naudas redakcijā nekad neredzēja, bet papīra un spalvu netrūka. Līdzstrādnieki atalgojumu nesaņēma, tomēr uzticīgi palika savās vietās. Dimā solīja personālam slavu, uzrunāja visus ar «tu», un visi strādāja. Sākumā administrators Martinā, gluži apmulsis, reizēm bija ienācis Dimā istabā un pateicis:

— Dimā kungs, man nav naudas.

— Kā tā? — Dimā brīnījās. — Kur tad abonementi? Un kur atsevišķu numuru pārdošana?

— Saimniek, pirms desmit minūtēm jūs man paņēmāt trīssimt franku, visu, kas šorīt bija ienācis.

— Dabiski! Es vakar iesniedzu manuskriptu par tūkstoš frankiem!

Patiesi, apmeties savā ceturtā stāva dzīvoklī, sēdēdams pie egles koka galda, uzvilcis mugurā tikai sārtu kreklu un bikses ar pēdu saitītēm, Dimā, nekad neatpūzdamies, rakstīja kilometriem garus «Memuārus». Viņš ar īstu prieku atmiņās atdzīvināja savu tēvu un māti, Vilēkotrē, mežos pavadīto bērnību, malu medniekus, savus pirmos soļus teātrī. Pa ceļam viņš uzmeta portretus: Lēveņa, Udāra, Luija-Filipa, Marijas Dorva-las portretu. Viņš aizklīda garās atkāpēs, atstāstīdams visu Bairona dzīvi, Viktora Igo jaunību. Viņš rakstīja bez jebkāda plāna, toties dzīvi, saistoši, aizraujoši, un dažas lappuses (piemēram, par Dorvalu) ir brīnum jaukas. Vienlaikus ar savām atmiņām Dimā publicēja romānus «Parīzes mohikāņi» (kopā ar Bokāžu), «Jehī brālība» un aprakstu sēriju «Izcili cilvēki mājas tērpā», kurai vākdams materiālu viņš ar bloknotu rokā devās intervēt Delakruā, kurš pēc tam savā dienasgrāmatā sūkstījās: «Šis briesmīgais Dimā, kas nekad nepalaiž vaļā savu laupījumu, uzmācās man pusnaktī, neaprakstītu papīru rokā vicinādams. Diezin ko viņš izdarīs ar intīmajiem sīkumiem, kurus aiz muļķības viņam atklāju! Es viņu ļoti mīlu, bet esmu pavisam citādas dabas cilvēks.»

Dimā lasītāji palika viņam uzticīgi, un «Musketieris» iznāca desmittūkstoš eksemplāros, kas tanīs grūtajos laikos bija ļoti daudz. Par šo avīzi interesējās pat visnopietnākie cilvēki. Lamartins rakstīja Aleksandram Dimā: «Jūs jautājat, kādas ir manas domas par Jūsu avīzi. Zināmas domas man ir par cilvēciskām lietām, bet man nav priekšstata par brīnumiem. Jūs esat pārcilvēcisks. Manas domas ir — izsaukuma zīme! Ļaudis ir meklējuši mūžīgo kustību; Jūs esat atradis kaut ko labāku: mūžīgo pārsteigumu! Ardievu! Dzīvojiet, t. i., rakstiet. Esmu Jums pateicīgs . . .» No Džersijas Viktors Igo sūtīja savu priesterisko svētību: «Dārgais Dimā, es lasu Jūsu avīzi. Jūs mums atdodat Voltēru. Tas ir augstākais mierinājums pazemotajai un izvārdzinātajai Francijai. Vāle et me ama.[36]»

Sākumā avīzi pirka tik labi, ka tādi vareni avīžu direktori kā Milo un Vilmesāns piedāvājās Dimā atpirkt «Musketieri», atstājot viņu pašu par līdzstrādnieku ar ļoti augstu atalgojumu. Tā bija necerēta izdevība un droša garantija pret paša neprātībām. Viņš diezgan augstprātīgi atteicās. «Dārgais amatabrāli,» viņš rakstīja Vilmesānam, «tas, ko Tu man piedāvā un ko piedāvā šis zelta sirds cilvēks Milo, ir lieliski. . . Bet es visu mūžu esmu sapņojis pats par savu avīzi; beidzot tā man ir, un vismazākais, ko tā man var ienest, ir miljons gadā. Neesmu saņēmis par saviem rakstiem vēl ne sah-tīma; rēķinot četrdesmit sū par rindu, esmu kopš «Musketiera» dibināšanas nopelnījis divsimttūkstoš franku, bet mierīgi atstāju šo summu kasē, lai pēc mēneša paņemtu uzreiz piecsimttūkstoš franku. Šādos apstākļos man nav vajadzīga ne nauda, ne direktors; «Musketieris» ir zelta bedre, kuru esmu nodomājis izmantot viens pats ...»

Brīnumi nevar būt ilgstoši; tad tie vairs nebūtu brīnumi. Visuzticamākajiem līdzstrādniekiem arī apnika par atalgojumu saņemt vienīgi draudzīgu «tu». Viņi cits pēc cita pazuda. Tāpat arī abonētāji. Tagad viņiem sniedza tikai Aleksandru Dimā-tēvu. Viņi lasīja to labprāt, taču negribēja padarīt to par savu vienīgo garīgo barību. Galu galā līdzstrādnieki un pat izsūtāmie zēni aizmuka masveidā. Dimā rūgti žēlojās par viņu «nepateicību». «Musketieris» nogāja dibenā 1857. gadā.

Lai gūtu mierinājumu, Dimā daudz rādījās sabiedrībā, bieži ēda pusdienas restorānā un uzjautrinājās pats ar savu daiļrunību. Tagad viņš «stāstīja» rakstus, kurus vairs nerakstīja. Bieži viņš apmeklēja princesi Matildi, kura, gan būdama Napoleona III māsīca, atļāva savā mājā kritizēt Otro impēriju. Dimā tur uzstājās kā politiķis; viņš apgalvoja, ka ar savu popularitāti ir tikpat varens kā imperators. «Sauciet mani vienkārši par Dimā,» viņš sacīja princesei Matildei, «tādēļ es strādāju jau divdesmit piecus gadus.»

Viņš sacerēja politiskas epigrammas:

Valsts vēsture mums skaidri māca:

Grib krustdēls tēvocim tikt līdz.

Viens svešas zemes klātu vāca,

Pēc mūsu naudas otrs trīc.

Tas nepatika ne princesei Matildei, ne nicīgajam Vjelkastelam, kurš indīgi piezīmēja savā dienasgrāmatā; «Tā ir kļūda — pieņemt Dimā un ļaut viņam izteikties tik augstprātīgā tonī.» Taču princešu un arī pūļa acīs Dimā bija un palika milzis Dimā. Par Napoleonu III viņš izsacījās nievājoši: «Igo ir publicējis lieliskas rindas par šo Napoleonu; es viņam rezervēju vēl spēcīgākus izteicienus savos «Memuāros» . .. Šim komediantam nemaz nav drosmes; būdams vēl pretendents, viņš muļķīgi ļāva sevi arestēt. Viņam būtu vajadzējis rīkoties tā, kā darīju es: apbruņoties ar pistoli. 1830. gadā es viens pats ieņēmu Suasonas pilsētu, piedraudēdams tās komandantam iešaut pierē .. .»

Galu galā Dimā pats bija tam noticējis.

Viņš pēla imperatoru, ka tas pietiekami necienot māksliniekus. Pēc viena no šādiem nikniem uzbrukumiem pastāvošajam režīmam kāds jautāja princesei Matildei, vai viņa ir saķildojusies ar Dimā. Princese smaidīdama atbildēja: «Domāju gan, saķildojusies līdz nāvei . . . Šodien viņš šeit ēdīs pusdienas.» No 1857. gada viņa sāka pieņemt savā mājā ari dēlu. Viņa gribēja to stādīt priekšā imperatoram, lai tas Dimā-dēlu apbalvotu ar ordeni. Dimā-dēls atteicās, aizbildinādamies gan ar savu lepnumu, gan ar kautrību. 1857. gada 14. augustā viņu tomēr apbalvoja, un viņš izvēlējās savu tēvu par galvinieku.

Dimā-tēvs Dimā-dēlam: «Dārgais dēls! Pirms trim dienām saņēma Tavu krustu un atļauju uzņemt Tevi par ordeņa kavalieri. Kad Tu atgriezīsies, apkampšu Tevi mazliet maigāk nekā parasti, ja vien tas ir iespējams, un ceremonija būs galā.»

Dimā-tēvam netrūka iemeslu lepnumam. Kad Anglijas karaliene viesojās Francijā un viņai lūdza izvēlēties lugu, kādu viņai par godu bija paredzēts uzvest Senklū, Viktorija izvēlējās «Sensiras audzēknes». Šo komēdiju tad arī uzveda oficiālajā pieņemšanā pilī, un valdniece bija sajūsmināta. «Es zinu,» sacīja Dimā (ko imperators nebija uzaicinājis), «kas būtu karalienei bijis vēl interesantāk nekā noskatīties manu lugu: redzēt mani pašu, un, patiesi, ari man tas bulu bijis interesanti. . . Tik ievērojamai sievietei, kura droši vien kļūs par visslavenāko sievieti mūsu gadsimtā, būtu vajadzējis sastapties ar izcilāko Francijas cilvēku. Ļoti žēl, ka viņa aizbrauks, neredzējusi labāko, kas ir mūsu zemē.»

Dimā-tēvs, protams, zināja, ka Dimā-dēls bieži apmeklēja Katrīnu Labē. Agrākā baltveļas šuvēja no Itāliešu laukuma tagad vairs nestrādāja un cienījami devās pretī vecumam. «Kamēliju dāmas» lielie panākumi bija atļāvuši jaunajam dramaturgam iekārtot mātei dzīvoklīti Neijī, Orleānu ielā 1. Saulainas istabas, kuru logi vērās uz Buloņas mežu. Kādu laiku viņai piederēja neliela lasītava Mišodjēra ielā. Paraugdēls, tikumīgais Aleksandrs, palika arī bijīgs un uzticīgs draugs Melānijai Valdorai. Šī dāma publicēja grāmatu pēc grāmatas; viņas romāni un lugas guva vispārēju atzinību. Fransuā Zozefs Valdors, ar sievas gādību pastāvīgi kalpodams tālos garnizonos, bija beidzis savu militāro karjeru kā Eksas salas komandants.

Skandalozu interesi izraisījušo Aleksandra Dimā Pirmā «Memuāru» publicēšana aizvainoja divas sievietes, kuras vienīgās bija viņu īsti mīlējušas. «Memuāru» autors pilnīgi noklusēja Katrīnu Labē. Viņu abu dēlu Dimā ieved vēstījumā netieši, ar vārdu rotaļu: «1824. gada 29. jūlijā, kad Palērojalā piedzima hercogs de Monpansjē, man Itāliešu laukumā nāca pasaulē Šartras hercogs . . .» Māti viņš nenosauc. Par Melāniju Valdoru viņš izteicās pavisam nicinoši: «Kad sacerēju «Antoniju», es biju iemīlējies sievietē, kura nemaz nebija skaista, bet modināja manī šausmīgu greizsirdību . . . tāpēc ka viņa atradās Adeles stāvoklī un viņas vīrs olicieris bija armijā ...»

Autors it kā uzjautrinās, aizskaroši sajaukdams divas savas 1830.—1831. g. metreses. Lasītājs nebūs aizmirsis, ka Bella Krelsamera teātrī bija pieņēmusi pseidonīmu Melānija Serra. Aleksandra Dimā «Memuāros» viņa ārlaulības meitas māte vienmēr apzīmēta ar vārdu Melānija S***. «Mana ceļabiedre bija nodomājusi uzņemties saistību uz deviņiem mēnešiem . . . Nabaga Melānija, varbūt tā arī bija pareizi! . . .» Kad šis teksts tika publicēts, Valdora kundze, godājama vecmāmiņa, kas jau tuvojās sešdesmit gadu slieksnim, nesen bija zaudējusi savu vienīgo meitu un audzināja mazmeitiņu; viņa ļoti sašuta.

Likumīgā sieva Ida, ilgi iztiesājusies ar «Dimā, Aleksandru», joprojām dzīvoja Itālijā, kur viņu bagātīgi un cēlsirdīgi uzturēja firsts de Villafranka, iemīlēdams Idu arvien vairāk. Atcerēsimies, ka Dimā pašā sakara sākumā ar Idu Ferjē bija viņu aizvedis uz Noanu, kur jaunā aktrise bija pratusi iepatikties Žoržai Sandai. Kad 1855. gada martā slavenā rakstniece, ceļodama pa Itāliju sava dēla (Morisa Sanda) un privātsekretāra (Aleksandra Manso) pavadībā, ieradās Romā, viņa tur sastapās ar savu «dārgo Idu», kura viņu sagaidīja ar ziediem. Žoržas Sandas 1855. gada «Piezīmju grāmatiņā» varam izlasīt, ka rakstniece piektdien, 30. martā, apciemojusi savu draudzeni. Abas sievietes metās viena otrai ap kaklu, pēc tam veselu stundu nopēla vīrus (Didevānu un Dimā) un tad ar Morisu, Manso un firstu de Villa-franku devās pusdienās uz Fraskati restorānu. 19. aprīlī 2orža ēda pusdienas pie Dimā kundzes «plašākā sabiedrībā» un rezumēja šo vakaru četros vārdos: «Poētiski stāstījumi. Mūzika. Autogrāfi.»

Manso dienasgrāmata, 1855. gada 22. aprīli: «Vakars pie Dimā kundzes. Dineja. Aleksandro mūzika. Ieradušies: barons de Gasio, firsts Pjetro, kāds skulptors un divi garīdznieki, no kuriem viens — neciešams vējagrābslis. Makaroni milzīgos daudzumos . .. Šķiramies vienpadsmitos vakarā, paņemam līdzi šķiņķi un kūkas. Burvīgs vakars.»

Pirmdien, 23. aprīlī, Zorža Sanda aizbrauca no Romas. Savā «Piezīmju grāmatiņā» viņa ierakstījusi: «Atvadīšanās atņem laiku. Atnākuši Ida, firsts un barons. Dedzīgi apkampieni. Viņi ir burvīgi. ..»

1857. gadā firsts de Villafranka, vēlēdamies pavadīt dažus mēnešus Parīzē, noīrēja skaistu savrupmāju ar kolonām, kura vēl tagad stāv, kur stāvējusi, Gabriela avēnijā 38. Ida jau bija slima; sākumā uzskatīja, ka viņa sirgst ar tūsku, taču īstenībā viņai bija dzemdes vēzis, no kura viņa drīz nomira. Idas «burvīgais firsts» (tā Villafranku dēvēja Zorža Sanda) pašaizliedzīgi rūpējās par slimnieci un vadāja viņu pie ievērojamākajiem ārstiem. Kad Ida pēdējo reizi uzturējās Francijā, viņas attiecības pret Dimā bija «kā kreditorei pret parādnieku». Kad viņa atgriezās Itālijā, viņas slimība draudīgi strauji progresēja. Dženovā, Pikaso mājā, Akva Sola ielā, Mierinājuma draudzē, viņa saņēma svēto vakarēdienu un izdzisa 1859. gada 11. martā.

Zorža Sanda iirstam de Villairanka, 1859. gada 14. martā: «Nabaga dārgais draugs, mēs esam izmisuši... Ak dievs, cik šausmīgs trieciens Jums un kādas sāpes, kādas bezgalīgas skumjas visiem, kas viņu pazina. Tik cēla dvēsele, tik plašs prāts! Kāds milzīgs zaudējums Jums... Ko Jūs domājat darīt? Jūs taču nevarat palikt tur, kur it viss katru mirkli Jums atgādinās viņu. Atgriezieties Francijā, Parīzē... Ar mums Jūs vislabāk varēsiet runāt par viņu... Ja mēs varēsim spiest Jums roku, tas remdinās mūsu dzijās sēras...»

Dimā-tēvs kādu laiku nezināja, ka ir kļuvis atraitnis, jo toreiz viesojās Šatorū pie savas meitas. Marija Dimā 1856. gada 4. maijā bija apprecējusies ar beri-jieti Pjēru Olindu Petelu, un laulību liecinieki no līgavas puses bija Lamartins un (ar pilnvarotā starpniecību) Viktors Igo.

Dimā-tēvs Viktoram Igo: «Mans dārgākais un diženākais draugs! Mana meita laulāsies šā mēneša 28. datumā. Viņa raksta Jums, dārgais Viktor, lai lūgtu Jūs būt ar pilnvarotā starpniecību par viņas laulību liecinieku, kopā ar Laraartinu. Mēs bieži satiekamies un katru reizi runājam par Jums. Jūs, dārgais Viktor, esat viena no manas sirds nepieciešamībām. Un es, Jūsu vecais draugs, runāju par Jums kā jauns, nesmalkjūtīgs mīlētājs runā par savu iemīļoto. Viens no skaistajiem un lielajiem dabas brīnumiem, viena no saldākajām dieva žēlastībām ir tā, ka varmākas, kuri spēj šķirt draugu no drauga, nespēj saraut viņu dvēseļu saites.

Kā jau esmu teicis un rakstījis un kā teikšu un rakstīšu viemēr, diženais un dārgais draugs, mana miesa ir Parīzē, bet sirds — Briselē un Gernsē, kur Jūs bijāt un kur esat tagad.

Dārgais diženais, es ļoti gribētu, lai Jūs uzrakstāt uz lielas papīra lapas skaistās vārsmas, kuras esat man veltījis. Es tās ieliktu ietvarā un novietotu starp diviem Jusu portretiem, un tad Jūsu tēls visā pilnībā būtu man acu priekšā.

Uz redzēšanos, draugs. Marija gaida no Jums vēstuli, kurā Jūs paziņosiet, ka esat ar mieru ar Bulanžē starpniecību būt par viņas laulību liecinieku. Tas būs viņas dižciltības tituls. . . Pasakiet Igo kundzei, ka esmu pie viņas kājām. Viņas vēstule ir reizē dzejnieka, laulātas draudzenes un mātes vēstule. Glabāju to, nevis lai ieliktu ietvarā, bet lai pastāvīgi pārlasītu kā mēnessērdzīgs, spiežot to pie sirds... Uz redzēšanos, labais Viktor, kaut dievs mās savienotu Francijā vai trimdā, vai debesīs ...»

Par Idas nāvi Aleksandram Dimā pavēstīja Alfonss Karš, kas dzīvoja Nicā, netālu no Dženovas.

Dimā Karam: «Dārgais draugs, es biju Satorū, kad pienāca Tava vēstule. Atradu to, atgriežoties Parīzē ... Paldies! . .. Dimā kundze bija te ieradusies pirms gada un pieprasīja atmaksāt viņas pūra naudu: simt divdesmit tūkstošu franku! Man ir viņas parakstīta kvīts. Es braukšu uz Grieķiju, Turciju, Mazāziju, Sīriju un Ēģipti. . .»

Savā laikā apprecējies pret paša gribu un jau tik ilgi dzīvodams šķirti no sievas, Dimā izjuta zināmu atvieglojumu, kļūdams pilnīgi brīvs cilvēks. Turpretī Villa-franka, nenomierināmais mīlētājs, apraudāja aizgājēju, kas bija apbedīta Staljeno kapsētā. Viņš aizrakstīja Žoržai Sandai, lūgdams sacerēt epitāfiju, ko iegrebt uz mirušās draudzenes kapa pieminekļa.

Zorža Sanda firstam de Villairanka 1859. gada 29. augustā: «Dārgais draugs, vislabākie vārdi vienmēr ir visīsākie un ar tiem, kurus Jūs man atrakstījāt par viņu, pietiktu. Ja Jās gribētu vēl piebilst kaut ko, kas raksturotu viņas dzīvi, tad nerakstiet «Šeit dus» vai «Šeit atdusas», jo dvēseles neatdusas zem zemes, bet rakstiet viņas pilnu vārdu un tālāk: «piemiņai. Viņas dziļā gudrība un cildenā dvēsele ir atstājusi neizdzēšamas pēdas to dzīvē, kuri viņu pazina. Sī izcilā aktrise un augstsirdīgā sieviete aizgāja no dzīves jauna un vēl dai/a, piemīlīga un pašaizliedzīga. Sājā kapā ir aprakta kada vīrieša sirds.»

Labais Teo, kas pirms gadiem divdesmit bija apjūsmojis tuklo gaišmati Idu, arī skuma par viņas nāvi: «Kopš nomirušas Emila de Zirardēna un Aleksandra Dimā kundzes, pasaulē vairs nav gudru sieviešu . . .»

Tas nozīmēja tikai lo, ka Teofils Gotje kļuva vecs.

IV «DIĀNA DE LISA»

— Vai tev vēders nesāp?

— Nē.

— Gan redzēsim, kā tev būs, kad uzrakstīsi vēl dažas lugas.

Labišs Dimā-dēlam

Kaut gan «Kamēliju dāma» guva lielus panākumus, Dimā-dēls bagāts nekļuva, jo bija tik godīgs (tik muļķīgs, būtu teicis viņa tēvs), ka izmantoja šo likteņa labvēlību, lai samaksātu visus parādus. 1853. gadā, atkal palicis bez naudas, viņš apmetās dzīvot uz Senžerme-nas ceļa villā «Montekristo», kuras dēļ tiesu izpildītāji vēl joprojām strīdējās. Māja bija pamesta. Dimā-dēls ievietoja tanī nepieciešamās mēbeles, ko bija noīrējis, un iekārtojās tur kopā ar trim draugiem, kuru vidū bija arī resnais gleznotājs Maršals. «Izdevumus sadalījām savā starpā; mums bija tikai vienkārši metāla galda piederumi; dārznieks gatavoja mums ēdienu. Tur es uzrakstīju «Diānu de Lisu».»

Dēlam nebija ne tēva vieglprātības, ne dzīvesprieka. Rakstīšana viņam bija «īsts fizisks darbs, no kura viņam uznāca reiboņi un vēderā spazmas». Tuvā saskare agrā jaunībā ar kurtizānēm un pēc tam nelaimīgais mīlas romāns ar Neselroda kundzi bija padarījis Dimā-dēlu par vīlušos cilvēku. Tā kā viņam nepiemita varenā iztēle, kas Dimā-tēvam ļāva dzīvot starojoši līksmam šajā drūmajā pasaulē, tad viņš vēroja ļaudis skumji un bargi. Dimā-dēla ideāls bija viņa mātes ideāls: godīgums un taisnīgums. Viņš būtu gribējis nodibināt ģimeni, kura būtu pilnīgs pretstats paša ģimenei.

Dimā-dēls vēlējās saskatīt katrā sievietē bruņinieku romānu Dāmu. Taču dzīvā sieviete nav Dāma, tāpat kā dzīvais vīrietis nav Bruņinieks. Pat vislabākajām piemīt kaut kāds neprāts. Šekspīru un Misē šis neprāts iedvesmoja uz dzejošanu; Šatobriāns jūsmoja par «šo vājuma un lentīšu sajaukumu». Dimā-dēls nebija ne tik saprātīgs, ne tik iecietīgs. Iemīlējis grāfieni Nesel-rodi, viņš iepazina sievieti mātīti tās valdzinošākajā un bīstamākajā veidā. «Viņš gāja amoralitātes skolā.» Viņš vēroja Otrās impērijas sabiedrību, kurā mudžēja nekaunīgi izvirtuli, kā hercogs de Mornī, aprobežoti un truli vīri, veiklas un samaitātas sievas. Augstāko aprindu vīrietis ir netikumīgs dīkdienis, kas jaunībā paved nevainīgas šuvējas, bet apprecējies krāpj sievu. «Sieviete, kas nelaimīgi apprecējusies, un pavesta meitene; pavesta meitene un nelaimīgi apprecējusies sieviete — no šī loka Dimā-dēls nekad nespēs izrauties.»[37]

Kas viņš pats gribētu būt? Krietns cilvēks, laimīgs ģimenes tēvs. Tā kā par tādu kļūt viņam neizdevās, tad viņš kļuva Cīnītājs par taisnību, sieviešu Aizstāvis un arī viņu Tiesnesis. Dimā-dēla personāži, tāpat kā musketieri, kalpos tam, ko viņi uzskatīs par taisnīgu. Viņu zobenu cirtieni būs vārdi, bieži vien ļoti skarbi. Viņu mērķis? Glābt vientiesīgus jaunekļus no bīstamām met-resēm, šuvējas no uzdzīvotājiem un šķīstas jaunavas no samaitātiem vīriem. Dimā-dēlā būs kaut kas no karavadoņa un arī no zvēru dīdītāja. Viņš ar pātagu rokā ieies lauveņu krātiņā. Taču, iekams viņš uzņēmās šo derīgo un nepatīkamo lomu, viņam vajadzēja tikt pāri epizodei ar Neselrodi, atbrīvoties no tās savos darbos.

Pirmo reizi viņš to bija darījis 1852. gadā romānā «Dāma ar pērlēm», kur atstāstīja savu pārdzīvojumu, gandrīz nekā nepārveidodams. Romāna varone, ārzemju hercogiene, astoņpadsmit gadus veca apprecējusies ar vīrieti, kurš, tāpat kā Dmitrijs Neselrode, bija cēlies ievērojamā ģimenē un ieņēma vienu no vadošajiem posteņiem savā zemē. Tur bija viss: naidīgā svaine, «burvīgais un nesalasāmais» Lidijas rokraksts, mīlnieku līdzzinātāja, kas romānā saucās Elizabete de Norsī un dzīvē Elīza de Korsī. Grāmatas autors acīm redzami bija gribējis, lai viņu saskata varonī 2akā de Feijā, jo hercogiene tam saka: «Ja jūs kādreiz uzrakstīsiet par mani romānu, tad nosauciet to «Dāma ar pērlēm»; šī grāmata būs līdziniece tai, kuru jau esat uzrakstījis un kuras’varone ir kurtizāne . . .» Vienīgā atšķirība: atrisinājums romānā Dimā-dēlam bija glaimojošāks nekā dzīvē, jo grāmatā hercogiene Anete, šķirta no iemīļotā, nomirst aiz bēdām, turpretī īstā grāfiene Lidija dzīvoja un aizmirsa.

«Diāna de Lisa», sākumā īsa novele, pēc tam piecu cēlienu drāma, atkal vēstī par nelaimīgu patricieti, kura iemīlas māksliniekā Polā Obrī. Vīrs Diānu de Lisu pamet novārtā, un viņa nododas uzdzīvei. Pols Obrī, atkal autora pašportrets, ar cēlu smalkjūtību attur šo sievieti «no šī frivolā pazemojuma». Bet tad iejaucas vīrs. Viņš nemīl savu sievu? Nav svarīgi. Viņš ir vīrs; viņam ir tiesības. Ar visiem līdzekļiem, kādus likums dod viņa rīcībā, viņš aizvedīs Diānu tālu projām no Pola, tāpat kā Neselrode bija aizvedis savu sievu. Kad Pols un Diāna mēģina aizbēgt, lai iegūtu brīvību, grāfs de Liss salti sniedz viņiem juridisku konsultāciju.

GRĀFS: «Mans kungs, ir iespējams, ka sabiedrība ir slikti iekārtota, ka jūs gribētu izlabot tās kļūdas, ka ir bijis aplami apprecināt grāfieni ar mani. Tas viss ir iespējams, taču noteikti ir tas, ka es esmu kundzes virs, es viņu paturēšu, un nekas nevar mani aizkavēt, jo viņa ir mana sieva . . . Dodu jums goda vārdu, ka, atrodot jūs vēlreiz pie kundzes tādos apstākļos kā patlaban, es izmantošu tiesības, kādas likums man piešķir, un jūs nošaušu.»

Kā lugu nobeigt? Ar pistoles šāvienu, bez jebkādiem paskaidrojumiem? Šāds nobeigums vilināja Dimā-dēlu pa daļai tāpēc, ka tas būtu simetrisks ar «Antonija» nobeigumu. «Antonijā» mīļākais nogalināja sievu; «Diānā de Lisā» vīrs nogalinātu mīļāko. Pa daļai arī tāpēc, ka morālists, gan nicinādams neciešamo viru, sirds dziļumos tomēr viņu attaisnoja. Publikai, bez šaubām, labāk patiktu abu simpātisko mīlētāju uzvara.

Autors ilgi svārstījās. Pēc «Kamēliju dāmas» triumfa teātru direktori labprāt paņemtu viņa otro lugu. Taču cenzūra atkal lika šķēršļus. Ne tāpēc, ka sižets būtu amorāls, bet Persinjī, kurš agrāk bija protežējis jauno Dimā, tagad viņam dusmoja, tāpēc ka viņš bija atteicies uzrakstīt Operai vārdus kādai kantātei, kura slavinātu tagadējo režīmu. Atteikšanos Dimā-dēls bija motivējis labi. Francijā tolaik dzīvoja lieli dzejnieki: La-martins, Viņjī, Igo, Misē. Ja tie atteicās vai arī netika uzaicināti, tad iesācējam, turklāt diezgan vājam dzejniekam, kurš vēlējās palikt neatkarīgs, neklājās viņus aizstāt. Operas direktors Nestors Rokplans neatlaidās:

— Kā tad galu galā būs, — jūs rakstīsiet vai ne?

— Nē.

— Un ziniet, — Rokplans smiedamies sacīja, — jums ir taisnība.

«Diānu de Lisu» aizstāvēja Zimnāza direktors Mon-tinjī. Tas bija ļoti labsirdīgs cilvēks, spēcīgs, stūrainu galvu, īsi apcirptiem matiem, vaigu bārdu un spurainām ūsām. Viņš atgādināja lādzīgu sargsuni. Viņa teātri sauca par Zimnāzu, tāpēc ka tā dibināšanas laikā saskaņā ar piešķirto privilēģiju tam vajadzēja būt teātrim skolai, kurā Konservatorijas audzēkņi varētu vingrināties. Vēlāk tanī sāka uzvest vodeviļas ar kuplejām. Kopš 1844. gada Montinjī sparīgi centās pievilkt skatītājus, kuriem bija apnicis redzēt uz skatuves operetes pulkvežus, zemnieces un kanoniķes. 1847. gadā viņš bija apprecējies ar savu burvīgāko aktrisi, pavisam jauniņo Mariju Rožu Sizo, kuras vecāki arī bija aktieri; uz skatuves viņa bija pieņēmusi pseidonīmu Rozā Šerī. Skribs, autors, ko Zimnāzā daudz uzveda, bija uzņēmies Montinjī vārdā viņu bildināt.

-— Atnesu jums burvīgu un īpatnēju lomu, — Skribs sacīja jaunajai Rozai.

— Vai tā ir dramatiska?

—- Ceru, ka ne.

— Vai luga beigsies ar laulībām?

— Gluži pretēji, ar laulībām tā sāksies.

Direktors un aktrise bija īsts paraugpāris. Maigā un atturīgā Rozā Šerī bija lieliska ģimenes māte. Viņas dabiskais, rūpīgi izsmalcinātais talants publikai patika. Viņa pārveidoja Žimnāzu. Direktora sievas klātbūtne aiz kulisēm visiem diktēja pieklājīgu izturēšanos, kaut gan teātrī valdošā nekārtība veicināja vaļību. Aktieru foajē izskatījās kā ļoti nolaists omnibusu birojs, ar vienu vienīgu krēslu pašai saimniecei. Montinjī kabinetā dažādu krāsu manuskripti bija sakrauti kaudžu kaudzēs gan uz samta dīvāna, gan uz galda, gan visos kaktos. Direktors saskatīja Diānā ideālu lomu savai sievai, pieprasīja aizlieguma atcelšanu un to panāca.

Mēģinājumu laikā starp Montinjī, Rožu Šerī un Dimā-dēlu nostiprinājās ciešas draudzības saites. Autors šajā laulātajā pārī atrada tik gudrus, godprātīgus un labus cilvēkus, ka Žimnāzs kļuva viņa teātris. Viņš sekmēja Rozas Šerī pārvēršanu par leģendāru būtni, par aktieru brālības svēto patronesi. Montinjī lūgtin lūdza Dimā, lai viņš dod «Diānai de Lisai» laimīgu atrisinājumu. Autors dedzīgi palika pie sava pistoles šāviena un to paturēja. Publika un kritika bija samulsusi; panākumi bija diezgan lieli, tomēr tos nevarēja salīdzināt ar «Kamēliju dāmas» triumfu. Grāfs de Liss velti klāstīja: «Šis vīrietis bija manas sievas mīļākais; es atriebos; es viņu nogalināju»; šī «likumīgā nežēlība» skatītājus nepatīkami pārsteidza.

Autors noliedza, ka viņš aizstāvējis kādu noteiktu tēzi: «Vai tad mākslai, it īpaši teātrim, jāattīra strādājošo šķiru tikumi? . .. Saviļņojums, ko rada patiesas, vienalga kādas kaislības skatījums, ja tikai šī kaislība izpausta daiļā valodā, daiļā kustībā, ir vairāk vērts nekā garas tirādes ... un tas daudz spēcīgāk iedarbojas uz cilvēku, liekot viņam ielūkoties savā dvēselē, satraucot viņu līdz būtnes dziļumiem ...» Divās pirmajās lugās Dimā-dēls bija atainojis savu dzīvi. «Demimondā», kas sekoja «Diānai de Lisai», viņš attēloja vidi, kuru bija labi novērojis.

Šajā vidē dzīvo sievietes, kuras ieņem vidēju stāvokli starp labāko aprindu dāmām un kurtizānēm. Pēc Dimā-dēla domām, demimonds «nav kurtizāņu trokšņainais pūlis, bet deklasēto sieviešu slānis». Vēlāk par demi-raonda dāmām aplami sāka saukt pērkamās sievietes, Dimā demimonds vēl ir pa pusei pieklājīga sabiedrība. Tanī sastopamas metreses, kas neuzrāda rēķinu tūlītējai samaksai, jo mīlestība šeit ir brīvprātīga. Vai tā ir bez maksas? Visumā — jā, taču šīm sievietēm, kas atstātas neuzticības dēļ, šīm jaunajām meitenēm, kurām ir «kāds traips», šiem demimonda radījumiem no kaut kā jādzīvo. Viņas meklē glābēju vīru vai vismaz pastāvīgu aizgādni. «Sī pasaule sākas tur, kur beidzas likumīgā laulība, un beidzas tur, kur sākas pērkamā mīlestība. No godīgajām sievietēm to šķir publisks skandāls, no kurtizānēm — nauda . . .»

Pret nelaimīgajām būtnēm, kuras veido demimondu un kuras no tā sauktajām «labāko aprindu sievietēm» galu galā šķir tikai nejaušība, Dimā-dēls izturas ar tādu cietsirdību, kas modina sašutumu. Pēc viņa domām, pirmais pienākums ir neļaut godīgam vīrietim apprecēt avantūristi. Sis pienākums ir tik svarīgs, ka, lai to izpil-dītu, Taisnības Aizstāvis aizies pat līdz zemiskumam. Lai izrautu savu draugu Raimonu de Nanžaku, paļāvīgu un vientiesīgu mīlētāju, no baroneses d'Anžas tīkliem, Olivjē de Žalēns (kas šeit iemieso autoru) nevilcināsies cīnīties ar jebkuriem līdzekļiem. Pret šādu sievieti viņš izturas kā pret indīgu čūsku, kas jāsamin bez žēlastības.

Ar Olivjē de Žalēnu Dimā-aēla lugās sākas plaši pazīstamā spriedelētāju ģints; tie ir pareģi, kas iespiedušies visos siržu noslēpumos, kareivīgi morālisti, kuri kaitina ar savu uzpūtību, ar pārliecību par savu nemal-dīgumu un ar patvaļīgi piesavinātajām tiesībām vadīt cilvēku sirdsapziņu. Pavirši skatoties, šķiet, ka tie ir skeptiķi, kas atteikušies no visa; īstenībā tie aizstāv tikai vispārpieņemto morāli. Dažas šo spriedelētāju iezīmes saskatāmas jau Polā Obrī, bet Pols Obrī vēl pats piedalījās spēlē. Olivjē de Žalēns gribētu no tās izstāties un to vadīt.

Lugas pirmajā redakcijā viņš bija vēl dogmatiskāks, vēl neciešamāks. «Ir daudz parādību, kuras cilvēks manos gados parasti nepazīst, bet kuras es esmu jau dziļi iepazinis un pareizi novērtējis. Un, es jums atkārtošu, šo parādību vidū ir ari mīlestība, kādu to saprot pasaulē, kurā mēs dzīvojam. Atzīšos, ka šādu mīlestībņ, kas uzmeklē precētu sievieti viņas mājā, liek viņai noslīdēt līdz zemiskai laulības pārkāpšanai, notiesā viņu uz ikdienas meliem . . . atzīšos, ka šādu mīlestību es nespēju sajust pat ne pret jums, it īpaši ne pret jums ... Redzot jūs tik tīru, tik godīgu, tik paļāvīgu, es sapratu, cik daudz ļauna var nodarīt šī mīlestība sievietei.. .» Tāds bija pats Dimā-dēls trīsdesmit gadu vecumā, vieglas mīlestības pārsātināts, nelaimīgas mīlestības izmocīts, nodarbināts tikai ar sievietēm, pūlēdamies ieņemt pret viņām attieksmi, kādu uzskatīja par sevis cienīgu, un radīdams teātrī varoni, kāds pats gribētu būt: d'Artanjanu, kuram ikviena piedzīvojumu meklētāja būtu Milēdija.

«Demimonds» ar savu «pārdrošību» izbiedēja Mon-tinjī, bet sajūsmināja Rožu Šerī, kas baronesē d'Anžā saskatīja spožu lomu, kura ļoti atšķīrās no viņas parastajām lomām. Dažas nedēļas ministrs Ašils Fulds mēģināja izraut Aleksandram Dimā lugu Franču teātrim, ko gribēja atsvaidzināt. Vēlēdamies palikt uzticīgs Žimnā-zam, Dimā izgudroja mazu viltību: viņš iedeva Fuldam manuskriptu, kurā bija iestarpinājis dažus parupjus vārdus, kas paši par sevi bija diezgan nevainīgi, bet tanīs laikos tika uzskatīti par nepieļaujamiem uz skatuves. Imperators un imperatrise lika lugu nolasīt un aiz šausmām iekliedzās. Žimnāzs bija glābts.

Mēģinājumu laikā Dimā apbrīnoja lielisko intuīciju, ar kādu caur un cauri godīgā Rozā Šerī, kurai bija tik jaunavīga un draiska bērna sejiņa, uztvēra un atveidoja izjūtas, kas viņai šķita pilnīgi svešas. Olivjē de Zalēns, bez šaubām, būtu sacījis, ka ikvienā tikumīgā sievietē snaņž dēkaine. Montinjī nespēja atdalīt «Montinjī kundzi» no personāža, kas, pēc viņa domām, metot ēnu uz aktrisi. Dimā mudināja Rožu Šerī zīmēt lomu jo spilgtāk, Montinjī viņu centās atturēt. Vīram aiz muguras aktrise ar zīmēm rādīja Dimā-dēlam, lai tas nepiekāpjas. Autors un aktrise kopīgi vienojās aiztaupīt pirmizrādei dažus pārdrošus efektus, kuri mēģinājumos būtu vīru uztraukuši. Viņa par to priecājās iepriekš kā skolēns par kādu nerātnību un sacīja: «Galvenais, lai patrons nekā nenojauš!» Panākumi bija graujoši. Pārsteidzošais atrisinājums nodrošināja triumfu. Pat Dimā-tēvs bija sajūsmināts. Viņš nupat bija atgriezies Parīzē un ar patīkamu lepnumu priecājās par dēla panākumiem.

Morālists domā, gadījums un kaisle dara. Dimā-dēls savās lugās laulības pārkāpšanai piesprieda nāves sodu, bet pats iemīlējās precētā sievā un atrāva to no vīra. Tā atkal bija krieviete, šoreiz — kņaziene, dzimusi Baltijā, valsts padomnieka meita. Nadeždai Knorringai, «sirēnai ar zaļajām acīm», bija divdesmit seši gadi, kad Dimā kļuva viņas mīļākais. Pēc īsas, klusā nomalē pavadītas bērnības viņa vēl gandrīz pusaudze bija izprecināta vecajam kņazam Aleksandram Nariškinam. Nesaskanīgās laulības Nadeždu pārvērta par nepiesātināmu un nevaldāmu radījumu. Viņa bija bijusi Lidijas Nesel-rodes draudzene un noslēpumu līdzzinātāja. Tā kā Na-dežda garlaikojās ikonu paēnā, tad viņa nevilcinādamās bija visu pametusi un Francijā atklāti dzīvoja ar jauno Aleksandru Dimā. Aizbēgot no Maskavas, viņa tur tomēr nepameta ne savu meitiņu Olgu Nariškinu, ne mantotās vērtslietas.

«Visvairāk es viņā mīlu to,» Dimā-dēls rakstīja 2or-žai Sandai, «ka viņa ir caur un cauri sieviete, no pirkstu galiņiem līdz dvēseles dzijumiem .. . Sī būtne fiziski mani ļoti valdzina ar savām graciozajām līnijām, ar smalkajām formām. Viņas smaržīgā āda, tīģerienes nagi, garie, rūsganie mati — un acis, zaļas kā jūra, — viss man patīk!. . .» Dimā-dēlu skurbināja apziņa, ka viņš tur savā varā šo «augstāko aprindu dāmu», kas ir gatava upurēt visu, lai viņam piederētu. Ja ar Evelīnu Hansku Balzaks revanšējās nicīgajai marķīzei de Kastrī, tad Nadežda Nariškina izpirka nepastāvīgās Neselro-des neuzticību. Lai drošāk nostiprinātu uzvaru pār krievu dižciltību, Dimā-dēls pasvītroti izpauda dziļu nicinājumu pret aristokrātiju, pret tās neizmērojamajiem zemju īpašumiem un zelta rubļiem. Un tomēr viņš bija maigi pieķēries savai Lielkrievijai (Nadeždai) un Maz-krievijai (Olgai), — tā viņš tās dēvēja vēstulēs Ēoržai Sandai. «Man sagādā prieku pāraudzināt,» viņš rakstīja Noanas īpašniecei, «šo daiļo radījumu, ko samaitājusi viņas zeme, audzināšana, apkārtne, koķetērija un it īpaši dīkdienība ...» Pigmalions domā, ka viņš veido savu mīļāko; vēlāk statuja atriebjas skulptoram.

«Es viņu pazīstu ne jau kopš vakardienas, un cīņa (jo starp diviem tādiem raksturiem kā viņas un mans tikai tā to var nosaukt) — cīņa sākās pirms septiņiem astoņiem gadiem, bet viņu uzveikt man izdevās tikai pirms diviem gadiem . . . Esmu mazliet vārtījies putekļos ar viņu, taču tagad esmu uz kājām, un man rādās, ka viņa ir galīgi nolikta uz lāpstiņām. Pēdējais brauciens viņu pavisam sabeidza ...»

No braucieniem uz Krieviju kņaziene izvairīties nevarēja. Lai saņemtu savus personīgos ienākumus un panāktu, ka tiek atjaunota atļauja uzturēties ārzemēs, Na-deždai Nariškinai reizi gadā vajadzēja aizbraukt uz Sankt-Pēterburgu. Tur kāds pretimnākošs ārsts viņai parakstīja dziedināšanos Plombjērā, paziņoja, ka Krievijas klimats ir «kaitīgs viņas plaušām» un ieteica ilgstoši uzturēties Francijas dienvidos. Dimā-dēls vēlējās apprecēt savu ārzemnieci, lai saskaņotu savu rīcību ar saviem uzskatiem, bet kņazs Nariškins liedzās šķirties. Cars skatījās naidīgi uz laulības saišu atklātu saraušanu un prasīja, lai aristokrātijā laulības netiktu šķirtas; nepaklausīt patvaldniekam nozīmētu pakļauties tūlītējām represijām. Šķirties, sacīja Nariškins, būtu nolaupīt viņa meitai Olgai daļu no īpašumiem, kuru vienīga mantiniece viņa būs.

Precēta mīļākā, ģimenes māte . . . Nekas nevarēja būt lielākā pretrunā ar Dimā-dēla idejām kā viņa paša dzīve. Šāds stāvoklis abiem mīlētājiem sagādāja ciešanas. Viņi slēpa savu mīlestību. 1853. gadā kņazienes māte Olga Beklešova, «dzīvojoša Maskavā, ar sava vīra Krievijas valsts padomnieka Ivana Knorringa piekrišanu» nopirka Lišonā skaistu villu angļu georgiāņu stilā (joniski pilastri, trīsstūrains frontons). Šī māja, ko tanī laikā sauca par «Santa Maria», vēl šobaltdien pazīstama kā «Nariškinas villa». No 1853. gada līdz 1859. gadam tur nereti varēja redzēt zālājā vai ar smalku smilti nokaisītajā laukumiņā spēlējam bumbu skaistu jaunu vīrieti, glītu meiteni un sievieti ar jūras zaļām acīm.

CEĻOJUMS UZ KRIEVIJU

Kad «Musketiera» epizode bija beigusies un avīze vairs neiznāca, Dimā-tēvā modās vēlēšanās mainīt vietu. Viņš vienmēr bija mīlējis ceļojumus un prata atvest no tiem biezus manuskriptu žūkšņus. Šoreiz viņu vilināja Krievija.

Sakari ar Krieviju Dimā-tēvam radās jau viņa literārās darbības pašā sākumā. 1829. gadā Pēterburgā ar panākumiem uzveda lugu «Indriķis III un viņa galms». Lielais aktieris Karatigins tēloja hercogu Gīzu, viņa sieva — hercogieni Katrīnu. Kad Karatigins bija pārtulkojis «Antoniju», «Ričardu Darlingtonu», «Terēžu» un «Kinu», Dimā dramaturģija radīja Krievijā veselu literāru revolūciju; aristokrātu aprindas kuplināja skatītāju pūļus. Vēlāk Gogolis aiz estētiskiem iemesliem un oficiālā kritika aiz politiskiem apsvērumiem vērtēja Dimā atturīgi. Visi šie neapmierinātie varoņi (Antonijs, Kins), kas pieteica karu sabiedrībai un bija laulības pretinieki, uztrauca oficiālo pasauli. Turpretī demokrāti — Beļinskis, Hercens skatījās uz Dimā nopietni un ar sajūsmu cildināja viņu.

1839. gadā Aleksandram Dimā ienāca prātā doma uzdāvināt Nikolajam I, Viskrievijas imperatoram, vienu no savām lugām — «Alķīmiķi» greznā sējumā. Pastāstīsim, kāpēc. Gleznotājs Orass Vernē nupat bija atgriezies no triumfāla ceļojuma pa Krieviju, kur bija saņēmis no cara otrās pakāpes Staņislava ordeni. To uzreiz iekāroja arī dedzīgais ordeņu kolekcionētājs Dimā. Kāds krievu valdības slepenais aģents Parīzē ziņoja par Dimā vēlēšanos ministram grāfam Uvarovam, piebilzdams, ka, pēc viņa domām, būtu ļoti pareizi apmierināt šo vēlēšanos, jo Dimā, būdams vispopulārākais rakstnieks Francijā, varētu tur ietekmēt sabiedrisko domu, kura aiz sentimentālas pieķeršanās Polijai bija Krievijai nelabvēlīga. «Viņa majestātes piešķirtais ordenis,» aģents rakstīja, «pie Dimā krūtīm būs redzams labāk nekā pie jebkura cita franču rakstnieka krūtīm.» Šie vārdi liecina, ka aģents labi pazinis Dimā un viņa platās krūtis.

Ministrs atbildēja labvēlīgi, un manuskripts, ar vin-jetēm un lentītēm izrotāts, aizceļoja uz Sankt-Pēter-burgu kopā ar vēstuli, ko bija parakstījis «Aleksandrs Dimā, Beļģijas Lauvas ordeņa, Goda leģiona ordeņa un Katoļu Izabellas ordeņa kavalieris». Sūtītāja mērķis bija nepārprotams. Vajadzīgs bija vēl tikai imperatora lēmums. Ministrs lūdza: «Ja Jūsu Majestātei labpatiktu izmantot šo gadījumu, lai novestu daļu Iranču sabiedriskās domas pie Krievijas un tās valdnieka labākas izprašanas, tad es ieteiktu piešķirt Aleksandram Dimā trešās pakāpes Sv. Staņislava ordeni . . .» Ziņojuma malā imperators Nikolajs ar zīmuli uzrakstīja: «Gredzens ar monogrammu pietiks.»

Pietiks! Kam? Protams, ne Aleksandram Dimā, taču caram instinktīvi derdzās romantiskā drāma. Viņš reiz sacīja aktierim Karatiginam: «Es nāktu biežāk tevi skatīties, ja tu nespēlētu šīs ērmīgās melodrāmas. Cik daudz reižu šajā gadā tu esi nožņaudzis vai pārgriezis rīkli savai sievai uz skatuves?» Aleksandram Dimā paziņoja, ka viņam tiks nosūtīts briljanta gredzens ar viņa ķeizariskās augstības iniciāļiem. Tā kā sūtījums kavējās, tad Dimā to pieprasīja un galu galā gredzenu saņēma. Viņš ļoti vēsi pateicās, «Alķīmiķi» veltīja nevis caram, bet Idai Ferjē (toreizējai favorītei) un drīz vien Revue de Paris slejās publicēja romānu «Paukošanas skolotāja piezīmes», par ko cars droši vien milzīgi sašuta, jo Dimā bija romānā aprakstījis divus dekabristus (kas romānā figurēja ar izdomātiem uzvārdiem) — gvardes oficieri Aņenkovu^79 un viņa sievu, jaunu modisti francūzieti, kura devās vīram līdzi uz Sibīriju trimdā. Stāstījumu risināja paukošanas skolotājs Grizjē, pie kura Aņenkovs bija mācījies. Romānu Krievijā aizliedza, un, protams, visi, kas vien varēja šo grāmatu sadabūt, lasīja to slepus, arī pati cariene.

Dimā tātad Nikolaja I dzīves laikā bija Krievijā persona non grata^38. Rakstnieks pats to neapzinājās, un, kad viņa draugi Karatigini 1845. gadā ieradās Parīzē, viņš atkārtoti izteica vēlēšanos apmeklēt Krieviju un tikt stādīts priekšā imperatoram. Karatigini dedzīgi atrunāja Dimā, un vairākus gadus viņš par to vairs nedomāja. Vēlāk, 1851. gadā, viņu no jauna ieinteresēja Krievija, tāpēc ka viņa dēls iemīlējās pēc kārtas divās augstdzimušās krievu dāmās: grāfienē Neselrodē un pēc tam kņazienē Nariškinā.

Šīs «saites» kāpināja Dimā-tēva spraigo un dabisko interesi par krieviem. Tie bija īsti viņa gaumē. Vīrieši milzeņi bija dūšīgi iemetēji; sievietes daudzināja par izcilākajām skaistulēm Eiropā. Visu Krievzemes vēsturi piepildīja asiņainas drāmas un kaislību cīņas, ko Francijā tikpat kā nepazina (vienīgi Prospērs Merimē, kam bija šaurs lasītāju loks, bija atstāstījis dažas no tām). Vilinošs maisījums Aleksandram Dimā, gan kā cilvēkam, gan kā rakstniekam.

Tāpēc arī 1858. gadā, sastapis Parīzē, Luvra laukumā, «Trīs imperatoru» viesnīcā grāfu Kušeļovu-Bezborodko un tā ģimeni, kas ceļoja pa Eiropu ar vekseļiem par diviem miljoniem visos Rotšilda banku namos Vīnē, Parīzē un Neapolē, Dimā pievienojās viņiem. Kušeļovu-Bezborodko svītā jau bija kāds ļoti slavens itāliešu maestro un skotu spiritists (medijs, kuru bija iemīļojusi Elizabete Bareta Brouninga), kas kopš bērnības bija apveltīts ar gaišredzību un spējām izsaukt garus. Kušeļovi-Bezborodko steidzās piesaistīt savā pavadonībā arī slaveno un amizanto francūzi Dimā.

— Dimā kungs, — grāfiene sacīja, — jūs brauksiet mums līdzi uz Sankt-Pēterburgu.

— Kundze, tas nav iespējams ... Jo vairāk tāpēc, ka es gribētu, ja aizbrauktu uz Krieviju, apmeklēt ne tikai Sankt-Pēterburgu. Es gribētu redzēt arī Maskavu, Ņiž-ņijnovgorodu, Astrahaņu, Sevastopoli un atgriezties pa Donavu.

— Brīnišķīga sagadīšanās! — grāfiene iesaucās. — Man ir muiža Maskavas tuvumā, grāfam — zemes īpašumi pie Ņižņijas, stepes pie Kazaņas, zvejas vietas Kaspijas jūrā, lauku māja Izačē .. .

No dzirdētā pilnīgi varēja apreibt galva ceļotājam, kurš Parīzē turējās vienmēr tikai mata galā, un tas pats bija sievietes mats. Nikolaja I vietā bija stājies Aleksandrs II, vīzu dabūt tagad nebija grūti. Dimā-tēvs pieņēma uzaicinājumu. Pēc dažām dienām vilciens viņu aizveda uz Ķelni, Berlīni, Štetīni, pēc tam tvaikonis uz Sankt-Pēterburgu, Pa ceļam, lasīdams grāmatas un klausīdamies līdzbraucēju stāstījumos, viņš iepazinās ar Romanovu vēsturi, par kuru traģiskāku un skandalozāku nevarēja vēlēties.

Beidzot tvaikonis iepeldēja Ņevā. Izkāpis krastā, Dimā apbrīnoja droškas, kučierus garajos kattānos, viņu cepures, kas atgādināja «zoss aknu pastēti», un rombveida vara plāksnes, kuras viņiem karājās uz muguras. Dimā iepazinās ar Sankt-Pēterburgas bruģi, kas tolaik trijos gados sagandēja visizturīgākās ekipāžas. Kopā ar grāfu un grāfieni atbraucējs lielajā salonā piedalījās mājas popa noturētajā «dievkalpojumā sakarā ar laimīgu atgriešanos». Dimā namatēvs un mājasmāte bija vairāk Montekristo nekā pats Montekristo. Grāfu parkam bija trīs jūdžu apkārtmērs. Viņiem bija divtūkstoš dzimtļaužu.

No Sankt-Pēterburgas Dimā devās uz Maskavu, kur viņu uzņēma kāds grāfs Nariškins, kam bija draudzene francūziete Ženija Falkona, «graciozā feja», slavenās dziedātājas Kornēlijas Falkonas māsa. Dimā neatlaidīgi lakstojās ap namamāti: «Skūpstu Jums tikai roku, ap-skauzdams vīrieti, kurš skūpsta visu, ko es neskūpstu.» Pēc gadiem piecdesmit, kad Ženijai Falkonai bija jau astoņdesmit gadu, viņa ļāva saprast, ka neesot spējusi pretoties Musketiera dedzīgajiem uzbrukumiem.

Aleksandram Dimā bija apsolīts, ka viņu aizvedīs uz Ņižņijnovgorodas gada tirgu. Solījumu izpildīja. Piepeši Volgas līkumā viņš ieraudzīja, ka upe ir pazudusi — tās vietā izslējies karogotu mastu mežs. No krasta atplūda divsimttūkstoš cilvēku balsu murdoņa. «Vienīgais, kas var radīt priekšstatu par šo skudru pūzni, kurš mudžēja upes krastos, ir skats Rivolī ielā uguņošanas vakarā, kad krietnie Parīzes buržuā atgriežas katrs uz savām mājām ...»

Aleksandrs Dimā uzreiz kļuva par Ņižņijas lauvu. Ģenerālgubernators Aleksandrs Muravjovs stādīja viņu priekšā grāfam un grāfienei Aņenkoviem, kurus, nekad iepriekš neredzējis, Dimā bija padarījis par 1840. gadā publicētā romāna «Paukošanas skolotāja piezīmes» varoņiem. Aleksandrs II bija viņus apžēlojis; laulātais pāris uzņēma ļoti svinīgi rakstnieku, kas viņus bija pārvērtis par romāna personām.

Ceļojuma laikā Aleksandram Dimā vislielāko prieku sagādāja atklājums, ka izglītoto krievu vidū Lamartins, Viktors Igo, Balzaks, Misē, Žorža Sanda un viņš pats bija tikpat labi pazīstami kā Parīzē. Somijā viņš sastapās ar kādu klostera priekšnieci, kura aizgūtnēm lasīja «Montekristo». It visur lielkņazi, provinču gubernatori, aristokrātijas priekšstāvji un muižnieki viņu uzņēma ļoti sirsnīgi. Ierēdņi viņu godāja par «ģenerāli», tāpēc ka viņam pastāvīgi bija vismaz viens ordenis kaklā. Viņš sniedza krieviem pamācības kulinārijas jautājumos un savukārt saņēma norādījumus, kā pagatavot sterleti vai osetrīnu vai arī rožu ievārījumu ar medu un kanēli. Viņam iepatikās šašliks (uz iesma uzdurti un uz oglēm cepti jērgaļas gabaliņi, kas iepriekš divdesmit četras stundas marinēti etiķī ar sīki sagrieztiem sīpoliem), bet «vodka» negaršoja.

Dimā-lēvs Dimā-dēlam: «Mīļotais bērns, Tava vēstule mani sasniedza Astrahaņā. Lokruā ir teicis: «No Astrahaņas nemēdz atgriezties.» Brīdi man šķita, ka Lokruā ir praviešu pravietis. Šķita, ka esmu ieslodzīts te uz visu ziemu. Bet esi mierīgs, jau rīt es došos tālāk.

Vai gribi gūt priekšstatu par manu ceļojumu? Paņem Krievijas karti; tas būs to vērts. Par braucienu līdz Maskavai Tu jau zini, un es pacentīšos par to vairs nerunāt. Ceļā no Maskavas uz Borodinu Tu redzēsi divus sakrustotus zobenus. Tev jāzin, ka tur notika slavenā 1812. gada kauja. No Borodinas uz Maskavu, no Maskavas uz Troicu. Troicu Tu atradīsi virzienā uz ziemeļiem. Līdzās ezeram, kurā ir milzums siļķu. Tu jau zini, ka tās man garšo. Tāpēc nebrīnies, ka aizbraucu uz Pereslavļu, lai ar tām pamielotos.

No Pereslavļas uz Apatinu (nemeklē, to Tu neatradīsi). Tā ir muiža ar trīsdesmit tūkstošiem arpānu zemes, kuru Krievijas kartē nav bijis vērts atzīmēt. No Apatinas uz Kaļazinu. Kaļazinu Tu atradīsi pie «māmiņas» Volgas, kā saka krievi, kuri vēl nerunā pietiekami labi franciski, lai zinātu, ka Volga mūsu valodā ir vīriešu dzimtes vārds. No Kaļazinas uz Kostromu (sk. Merimē «Viltus Dimitrijs», sekojot man pa upi līdz Kostromai). No Ķpstromas uz Ņižņijnovgorodu: tur ir grandiozs gada tirgus — vesela pilsēta, ko veido seštūkstoš bodes un meilumāja ar četrtūkstoš dāmām. Kā redzi, tur visam ir plašs vēriens.

No Ņižņijas, kur satikos ar Aņenkovu un Luīžu, abiem «Paukošanas skolotāja» varoņiem, kuri atgriezušies Krievijā pēc trīsdesmit gadiem Sibīrijas trimdas ... uz Kazaņu joprojām lejup pa Volgu. Pēc tam uz Kamišinu. Kamišinā — uzmanību! Es dodos pie kirgīziem . .. Sameklē uz kartes ezeru, pareizāk sakot :— trīs ezerus; pirmais ir Eltona ezers. Tur es apmetos stepes vidū un dzīroju ar burvīgu cilvēku, Astrahaņas kazaku atamanu Beklemiševa kungu. No Astrahaņas atveda sālītu aunu, salīdzinot ar kuru Normandijas auni ir tīrais nieks. Asti mums pasniedza atsevišķi: tā svēra četrpadsmit mārciņu. Pie deserta Beklemiševs man uzdāvināja savu cepuri, kuru Parīzē uzskatītu par elegantu uzroci. Gan Tu pats redzēsi.

No Eltona ezera seko man pie Baskunčaka ezera; tas ir ļoti jauks, tā apkārtmērs sasniedz desmit ljē. Kad bijām apbraukuši ap ezeru, man jautāja, vai es vēloties redzēt ari trešo ezeru. Taču tobrīd man pilnīgi pietika ar ūdeņiem un stepēm. Atkal devos ceļā pa Volgu un ierados Caricinā. Tu ieraudzīsi Caricinu tanī vietā, kur Dona tuvojas Volgai. Tur es no jauna sēdos kuģī, kas mani aizveda uz Astrahaņu.

Nokļuvis Astrahaņā, es vispirms mazliet pamedīju Kaspija krastos, kur meža zosu un pīļu, pelikānu un roņu ir tikpat bagātīgi daudz, cik pie Sēnas akmeņčakstīšu un varžu. Atgriezies no medībām, atradu Tjumeņas kņaza ielūgumu. Viņš ir kaut kas līdzīgs kalmiku karalim, viņam ir piecdesmit tūkstoši zirgu, trīsdesmit tūkstoši kamieļu, desmit miljoni aitu un pie visa vēl turklāt burvīga astoņpadsmit gadus veca sieva ar greizām acīm un pērļu zobiem, kura runā tikai kalmiku valodā. Viņa atnesusi pūrā vīram (kam jau pašam bija desmit tūkstošu telšu) tūkstoš piecsimt telšu ar visiem to iemītniekiem. Sis lieliskais kņazs, kam ir ne tikai piecdesmit tūkstoši zirgu, trīsdesmit tūkstoši kamieļu, desmit miljoni aitu un vienpadsmit tūkstoši pieci simti telšu, bet ari divsimt septiņdesmit garīdznieku, no kuriem vieni strinkšķina cimboles, otri pūš klarnetes, trešie jūras gliemežnīcas un vēl citi divpadsmit pēdu garas trompetes, vispirms sarīkoja mums savā pagodā dievkalpojumu, kura lielākais labums bija īsums. Vēl piecas minūtes ilgāk, un es būtu atgriezies pie Tevis, zaudējis vienu no saviem pieciem jutekļiem.

Pēc dievkalpojuma viņš mūs pamieloja, goda vārds, ar lieliskām brokastīm, kuru nagla bija kumeļa fileja. Ja satiec Žofruā Sent-Ilēru, pasaki, ka tagad pievienojos viņa uzskatam, ka, salīdzinot ar zirga gaļu, vēršgaļa nav nekas vairāk kā teļa gaļa. Es saku «teļa gaļa», tāpēc ka, manuprāt, tā Tev visvairāk negaršo. Pēc brokastīm sarīkoja jāšanas sacīkstes, kurās piedalījās simt piecdesmit zirgi ar jauniem abu dzimumu kalmikiem kā žokejiem, to vidū pat četras galma dāmas . .. Uzvarēja trīspadsmit gadus vecs zeperis, kas saņēma godalgu — kumeļu un kalikona mājas tērpu ...

Pēc tam sacīkstēs raidīja sešdesmit kamieļu, ar kuriem bez. segliem jāja divdesmit līdz divdesmit piecus gadus veci kalmiki, cits par citu neglītāki. Ja godalga būtu paredzēta nevis par skriešanos, bet par neglītumu, tad kņazam vajadzētu godalgot viņus visus.

Pēc tam mēs pārcēlāmies pāri Volgai, kas iepretim kņaza pilij nav platāka par pusljē, un otrā krastā mums parādīja ap četrtūkstoš savvaļas zirgu. Kņazs atvainojās, ka nevarot parādīt vairāk, jo viņš tikai iepriekšējā dienā dabūjis zināt par manu ierašanos, un pa nakti neesot paguvuši vairāk sadzīt kopā.

Sākās apbrīnojama izrāde: savvaļas zirgu tvarstīšana ar laso. Neapseglotie zirgi ar kalmiku jātniekiem drāzās līdz pašai Volgai. Desmit, divdesmit, piecdesmit zirgu plosījās pa ūdeni, valstījās smiltīs, spārdījās, koda, zviedza — tas bija vesels jātnieku viesulis, ko nevar iztēloties cilvēks, kurš to nav pats redzējis.

Mēs atkal pārcēlāmies pāri Volgai un piedalījāmies gulbju medībās ar piekūniem. Tas viss -— gan pašas medības, gan kņaza, kņazes un galma dāmu tērpi — pilnīgi atstāja viduslaiku iespaidu un būtu Tevi sajūsminājis, kaut arī Tu esi modernisma cienītājs. Pēc tam sēdāmies pie galda. Sākām ar vistas buljonu, kurā trūka tikai kāds krauklis, lai būtu līdzvērtīgs mūsu Sentasīzes vakariņām. Pārējie ēdieni, atskaitot ar bruņurupuča gaļu pildītu zirga galvu, bija gatavoti parastajā gaumē. Pa to laiku pagalmā trīssimt kalmilci ēda jēlu sakapātu zirga gaļu ar sīpoliem un divas ceptas govis, un desmit jērus. Neesmu redzējis Gamačo kāzas, taču tagad to nenožēloju, kopš esmu bijis Tjumeņas kņaza dzīrēs.

Vai Tu man ticēsi, ka es ēdu jēlu zirga gaļu ar sīpoliem un atradu, ka tā garšo lieliski? Nevaru sacīt to pašu par kumisu. PēH! Gulēt gājām vēlu; vakarā dzērām tēju kņazienes teltī. Manā dārzā mēs dzersim tēju pilnīgi tādā pašā teltī. Tā kā es biju svinību varonis, tad mani ietērpa melna karakula kažokā. Divi kalmiki, vaigus piepūtuši, apjoza man sudraba jostu, kas iespīlēja man vidukli kā Annai. Beidzot man rokā ielika pātagu, ar kuru Tjumeņas kņazs ar vienu cirtienu nogalina vilku, iezveļot tam pa purnu. Tu pats visu to redzēsi. Es Tev pātagu aizdošu, lai Tu nogalini Ruskoni, ja viņš vēl nav miris.

Pēc tam likāmies gulēt (o, tas nemaz nav vienkārši!). Tev jāzin, ka es kopš ierašanās Krievijā neesmu redzējis neviena matrača. Gulta ir pilnīgi sveša mēbele, kuru esmu sastapis tikai tanīs dienās vai, pareizāk sakot, naktīs, kad pārgulēju pie frančiem. Toties šeit ir guļamistabas ar lielisku parketu, un pēc kāda laika cilvēkam sāk likties, ka daži parketi ir diezgan elastīgi. Man vislabāk patīk egles koks, kaut gan tas modina diezgan dīvainas pārdomas.

Nākamajā rītā mums katram pienesa gultā lielu kausu kamieļmātes piena. Izdzēru to, uzticēdams sevi Budam... Atklāšu Tev, ka uz Budu nevar paļauties, un, ja viņa altāris atrastos zem klajas debess, tad es, nudien, būtu viņam upurējis. Galu galā pēc brokastīm es atvadījos no Tjumeņas kņaza, paberzēdams savu degunu gar viņa degunu, kas kalmiku valodā nozīmē «Tavs uz mūžu», un no kņazienes, improvizēdams viņai šādu šedevru:

Ikvienai valstij dievs reiz pats ar savu roku Ir vilcis robežas: šeit — kalns, tur — upe lokās;

Bet dāvinājis Jums viņš, labestībā cēls,

So stepi milzīgo ar bezgalplašu telpu,

Kur cilvēks varētu it brīvi atvilkt elpu, —

Sīs valsts Jūs cienīga un Jūsu daiļums kvēls.

Tu pats sapratīsi, ka, tiklīdz šīs vārsmas bija pārtulkotas kalmiku valodā, kņazienes māsa Gruša (brīvs tulkojums no vārda Agripīna) gribēja arī sev madrigālu. Es nekavējoties izkalu šādu:

Dievs lēmis likleni ir cilvēkam ikvienam:

Jums licis piedzimt viņš reiz kādā jaukā dienā

Tāltālā malienā, un Volgas smilšu krasts

Bij pērli ieguvis, bet stepei dāvāts tika

Ar jums viens brīnumzieds, tik spilgts un neparasts.

Tas viss tika uzņemts ar Smaidiem, kuri, vari man ticēt, staroja tikpat valdzinoši kā uz parīziešu lūpām. Beidzot, kā sacījis karalis Dagobērs^80 savam sunim, kādreiz ir jāšķiras arī no visjaukākās sabiedrības. Bija pienācis laiks šķirties no kalmiku kņaza, no kalmiku galma dāmām ... Gribēju paberzēt degunu gar kņazienes deguntiņu, taču man aizrādīja, ka šī laipnība pieņemta tikai starp vīriešiem.

Es to ļoti nožēloju . ..»

Precizitāte nekad nav bijusi Dimā stiprā puse, taču piedzīvojumi, kurus viņš atstāstīja pēc atgriešanās no Krievijas, pārspēja pat Montekrislo dēkas. Cilvēkam, kurš atgriezies no tālienes, nav grūti sagudrot diezin ko. Un vai tas ir galvenais? Klausītāji bija sajūsmināti. Viņš stāstīja tik aizraujoši, ar tādu dedzību un pārliecību, ka noticēja visi, ieskaitot pašu stāstītāju.

Atgriešanās prieks itin drīz izgaisa. Parīze viņam sagādāja vilšanos. Kāda sieviete, kas viņu šajā laikā apmeklēja, Selesta Mogadora, agrākā dejotāja «Mabija ballēs», bijusī Frankoni cirka jātniece, kas aiz kāda aristokrātu ģimenes dēla untuma bija kļuvusi grāfiene de Šabrijāna, atrada Dimā noskumušu. Viņa rakstīja: «No izbirušajiem krāsaino logu stikliem, no nokaltušajiem un apputējušajiem augiem, no tukšajām kārtiņām, kurās vairs jautri nešūpojās daudzkrāsainie putni, varēja nojaust, ka meistars nonācis naudas grūtībās . . .»

— Tā esi tu, nepateicīgā? — Dimā sacīja.

Viņa sniedza tam roku. Dimā viņu apskāva.

— Roku es spiežu tikai vīriešiem, — viņš teica.

Pie tēva tobrīd atradās arī Dimā-dēls, kurš apmeklētājai nemaz nepatika; viņai šķita, ka tas ir dzēlīgs un acīm redzami vēlas atturēt tēvu no jaunas draudzības ar sievieti. Veiklajai Selestai tomēr izdevās vēlāk kļūt abu Dimā draudzenei. Tēvs viņai gan bija mīļāks, tas likās «labsirdīgāks un trauksmaināks». Dimā-tēvs viņai mācīja, ka dvēseles miera nodrošināšanai labāk ir būt. iecietīgam un augstsirdīgam, sakot sev: «Es esmu nejēga,» — nekā lūgt dievu, saukt «Mea culpa!»[39] un sev sacīt: «Es esmu nelietis!» Viņa atnesa parādīt Dimā-

tēvam savu romānu «Emigranti un izsūtītie» un lūdza, lai tas rokrakstu izlabo, paraksta ar savu vārdu un dala honorāru ar viņu.

— Nē, — Dimā pretojās, — tā es rīkojos tikai ar iesācējiem . .. Turklāt es tev ieteiktu sacerēt lugas. Romānos vajadzīgas atkāpes, — tās ir nepieciešamas, bet tās rakstīt ir garlaicīgi . . . Lugas sacerēt ir vieglāk .. . Nav jāapraksta ainavas, nav jāglezno portreti un tērpi... To dara dekoratori.

Dimā uzreiz ierosināja uzņemt Selestu par kandidāti Dramatisko autoru asociācijā; viņš pat bija ar mieru aiziet viņai līdzi uz turieni. No Dimā puses tā bija liela laipnība, jo viņam derdzās apsiet plato melnā zīda kaklasaiti. Kad abi soļoja pa Amsterdamas ielu (Dimā bija noīrējis nelielu savrupmāju Amsterdamas ielā 77, kas vēl tagad nav nojaukta), Selesta ievēroja, ka daudzi pretimnācēji pazina viņa sirmo matu ērkuli un godbijīgi sveicināja Dimā-tēvu.

— Kā priecājas visi šie ļaudis, jūs ieraudzīdami! — Selesta sacīja.

— Viņi sveicina mani, — Dimā laipni atbildēja, — bet apbrīno tevi.

Senlazāra ielas stūrī viņš gribēja noīrēt fiakru. Kučieris nopētīja milzīgo resnvēderi, prātā apsvēra tā smagumu un atteicās «iekraut» šādu nastu, baidīdamies salauzt savai «ķerrai» atsperes. Kāds Dimā draugs, garām iedams, viņam uzsauca:

— Sveiks, Dimā! ... Es patlaban devos pie jums.

Izdzirdis slaveno vārdu, kučieris atplauka:

— Piedošanu, — jūs esat Dimā kungs? Aleksandrs Dimā kungs? Kāpiet iekšā. Aizvedīšu jūs, kurp vien vēlaties.

Selesta Mogadora redzēja, ka «izcilajam cilvēkam gāja pie sirds šie sīkie tautas simpātiju izpaudumi». Tie viņu gan aizkustināja, gan arī sniedza mierinājumu. Otrās impērijas sabiedrība izturējās pret viņu nelabvēlīgāk nekā Luija-Filipa laiku sabiedrība. Princese [39]

Matilde tagad sacīja, ka «Dimā esot kļuvis pilnīgi neciešams, turklāt viņa to vienmēr esot uzaicinājusi tikai kā uzjautrinošu jokdari». Orleānas hercogs un hercogs Monpansjē bija delikātāki savos vārdos un arī jūtās.

VI SAVA TĒVA TĒVS

Ir kāds dramaturgs, kura trūkumus un labās īpašības Dimā-dēls ir pārņēmis gandrīz visā pilnībā, — tas ir Dimā-tēvs.

Leons Blūms

Ap 1859. gadu dēls bija tikpat slavens kā tēvs. Viņiem bija līdzīgi sejas vaibsti, platie pleci, tieksme dižoties. Visā citā viņi bija ļoti atšķirīgi un viens otru tā arī vērtēja. «Es smeļu sižetus savos sapņos,» Dimā-tēvs sacīja, «mans dēls smeļ tos īstenībā. Es strādāju ar aizvērtām acīm, viņš — ar atvērtām. Es zīmēju; viņš fotografē . . .» Un vēl piebilda: «Aleksandrs nesacer literatūru, bet mūziku. Redzamas ir tikai nošu līnijas un laiku pa laikam kādi vārdi.» Tēvs bija radījis lieliskus Taisnības aizstāvjus, taču pats nemaz nejutās vainīgs par saviem diezgan smagajiem pārkāpumiem; dēls pat dzīvē tēloja cēlsirdīgā Alosa lomu.

Abi bieži ķildojās. Dēls pārmeta tēvam, ka tas viņu nepareizi audzinājis: «Es, dabiski, darīju to pašu, ko redzēju darām tevi; es dzīvoju tā, kā tu man biji mācījis dzīvot.» Viņš nopēla brieduma gadus pārsniegušā vīrieša neskaitāmās mīlas dēkas un parādus. Reizēm Aleksandrs II izteica Aleksandram I īsti tēvišķīgus pārmetumus. Tad vecais grēkāzis dziļā nožēlā nolieca sirmojošo galvu, un vakarā tēvs atnesa dēlam sulīgus ābolus, tāpat kā agrāk, izlūgdamies piedošanu, bija atnesis meloni Katrīnai Labē.

Dimā-dēls atrada savās attieksmēs ar Dimā-tēvu lugu sižetus. «Ārlaulības dēls» (1858. g.) un «Pazudušais tēvs» (1859. g.) ir autobiogrāfiskas lugas, cik mākslas

darbs vispār var būt autobiogrāfisks, proti, ar dziļiem pārveidojumiem. Dimā-tēvs bija sajūsmināts. Viņš zināja, ka dēls viņu mīl. Turklāt dēls to ari pateica:

«Godbijīgiem tu esi kļuvis Dimā-tēvs, nekauņām — vecais Dimā, un dažādu klaigu vidū tev varbūt ir gadījies dzirdēt vārdus: «Viņa dēls noteikti ir apdāvinātāks par viņu pašu.» Kā tev tad būtu vajadzējis smieties!

Taču nē, tu esi bijis lepns, tu esi juties laimīgs kā ikviens tēvs; tu esi gribējis tikai ticēt šiem vārdiem, varbūt tu pat esi tiem ticējis. Dārgais, izcilais cilvēk, vientiesīgs un labsirdīgs, tu būtu man labprāt devis arī savu slavu, tāpat kā devi naudu, kad biju jauns un slinks; esmu laimīgs, ka beidzot man radusies izdevība publiski noliekt galvu lavā priekšā, visiem redzot, apliecināt tev savu cieņu un mīlot apskaut tevi, veroties nākamībā...»

Kad sašulums un aizvainojumi bija aizmirsti, Dimā-dēls savā tēvā saskatīja labāko draugu, skolotāju un pat audzēkni. Jo vecais rakstnieks bija dzīvs brīnums: viņš atjaunojās. Tāpat kā dēls bija dziļi izstudējis tēva drāmu uzbūvi, tēvs dēla ietekmē kļuva reālistiskāks. Pametis savus karaļus un hercogienes, viņš pievērsās buržua un mazajiem ļaudīm. «Marmora griezējs» ir vienkārša sadzīves luga; «Grāfs Hermanis» — «Monte-kristo» bez atriebībām, bez tirādēm. Kā tēvam, tā ari dēlam piemita «ģimenes nervs», uz kura balstījās viņu drāmas un komēdijas. Abi, it īpaši dēls, uzskatīja, ka rakstnieks var un ka viņam pat vajag aizstāvēt zināmas tēzes. Par to ļoti sašuta Gistavs Flobērs: «Ievērojiel, ļaudis izliekas, it kā jauc mani ar jauno Alekšu. Mana «Bovarī» tagad kļuvusi «Kamēliju, dāma»! Traki! . . .»

Igo pēc tēva nāves salīdzināja abus Dimā: «Tēvs bija ģēnijs, viņš bija vairāk ģeniāls nekā talantīgs. Viņa iztēlē rosījās milzums notikumu, kurus viņš juku jukām iemeta ceplī. Kas no tā iznāks — bronza vai zelts? Par to viņš nekad nelauzīja galvu. Viņa tropiskās dabas kvēle, pārmērīgi izšķērdēta apbrīnojamos sacerējumos, nemaz neatdzisa, viņš izjuta neatvairāmu tieksmi mīlēt un ziedoties, un draugu panākumi bija ari viņa panākumi.» — «Un Dimā-dēls?» Viktoram Igo jautāja. — «Tas ir pavisam citāds . . . Tēvs un dēls atrodas divos pretējos polos. Dimā-dēlam ir talants — tik daudz talanta, cik vien cilvēkam var piemist, bet nekā vairāk, tikai talants ...»

Līdzīgas izjūtas ap 1859. gadu izpauda grāfiene Daša. Par Dimā-tēvu viņa izsacījās:

«Uz Dimā var dusmoties tikai iztālēm. Cilvēks ierodas pie viņa ar pamatotu sašutumu, naidīgi noskaņots; ieraugot viņa sirsnīgo un saprotošo smaidu, dzirkstošās acis, draudzīgi sniegto roku, atnācējs uzreiz piemirst savas dibinātās pretenzijas; pēc. mirkļa atceras, ka nācis sūdzēties, negrib padoties Dimā burvībai, jūtas no tās pat apkaunots, jo tā pārāk līdzinās tirānijai. Atnācējs sevī kapitulē: viņš izsacīs savu sūdzību, tiklīdz mājastēvs būs beidzis stāstījumu . ..

Dimā ir vaļsirdīgs un tanī pašā laikā noslēgts. Viņš nav viltīgs, viņš melo bieži vien neapzināti. Viņš iesāk (tāpat kā mēs visi) ar meliem aiz nepieciešamības, aiz iztapības, izstāsta kādu nepatiesu notikumu. Pēc nedēļas meli un notikums pārvērtušies par patiesību. Viņš vairs nemelo; viņš tic tam, ko stāsta; viņš ir sevi par to pārliecinājis un pārliecina citus ...

Droši vien jūs negribēsiet man ticēt, tomēr pilnīgi neapstrīdama ir izcilā rakstnieka fantastiskā pastāvība mīlestībā. Ievērojiet, es nesaku uzticība. Viņš būtiski šķiro šos divus vārdus, kuriem, pēc viņa domām, ir tikpat maz līdzības kā jēdzieniem, kurus tie apzirnē. Viņš nekad nav spējis atstāt kādu sievieti. Ja tās nebūtu viņam pakalpojušas, pametot viņu, tad viņam būtu vēl visas mīļākās, sākot ar pašu pirmo. Viņš ir ieradumu cilvēks... Ļoti lēnīgs un viegli vadāms; un labprāt ļaujas vadīties ...

Dimā no visas sirds jūsmo par citiem; tiklīdz runa ir par- Viktoru Igo, viņa seja atdzīvojas, viņš jūtas laimīgs, cildinot Igo, un sirdīgi sanāktu matos ar katru, kas runātu viņam pretī. Turklāt tā nav po-zēšana, bet patiesa izjūta. Viņš sevi arī nostāda tanī pašā pirmajā rindā, bet grib, lai Igo būtu viņam blakus. Viņā ir prasība dalīties ar slavas vīraku, ko viņiem kūpina kopīgi. Igo un vēl daži citi ir daļa viņa slavas; bez tiem slava viņam liktos nepilnīga ...»

Par Dimā-dēlu tā pati literāte ir rakstījusi:

«Konditoru bērni nemēdz būt kārumnieki. Aleksandrs Dimā bija visu to cilvēku baņķieris, kuri parādus neatmaksā, un viņa dēls nevarēja izmētāt vējā ne savu naudu, ne draudzību. Aleksandra ārkār-iīgā atturība ir viņa audzināšanas un redzēto piemēru sekas. Viņa tēva dzīve ir viņam bijusi kā sarguguns bezdibeņa malā.

Dimā-dēls vispirms it pienākuma cilvēks. Viņš izpilda visus pienākumus... Jūs viņā neatradīsiet spēju, dedzīgu aizraušanos, kas tik raksturīga Dimā-tēvam. Viņš šķiet auksts un varbūt tāds arī ir tiešām kļuvis, kopš atdzisa pirmā kaislību uguns. Viņa jaunība — es gandrīz teiktu: viņa pusaudža gadi — bija vētraini... Viņš sāka kļūt nopietnāks, kad sāka gūt panākumus. Viņš nobrieda divdesmit četiu stundu laikā lustru spožajā gaismā un aplausu dārdos. Tagad viņš ir prātīgs un prātojošs cilvēks, kas dzīvē visu apsver, nekā nedara pavirši, analizē ļaudis un lietas, izvairās no pārsteidzibārn un aizrau-libām, ka ari no paradumiem, pat ja tie ir patīkami un jauki.

Viņš ir goda vīrs. Viņš vienmēr tur solījumus. .. Viņš ir nopietns, pozitīvs; viņš ir taupīgs, iegulda naudu vērtspapīros, interesējas par biržas kursu un gatavo sev nākotni. Viņa sapnis ir dzīve u^ laukiem. Viņš jau tagad tiecas pēc miera un atpūtas ...

Viņš neuzticas cilvēkiem. Viņš nav augstās domās par ļaužu dzimumu. Viņš meklē cēloni visam, ko redz... Viņa ironija ir dziļa; tā neizzobo, bet kož. Viņam ir draugi, kuri viņu mīl vairāk nekā viņš tos. Viņa profesija ir vilšanās, rūgtais pieredzes auglis. . .

Viņa dzēlību pastāvīgais objekts ir kaislība, kādu to saprata pirms divdesmit pieciem gadiem. Nesaprastās un nesavaldīgās sievietes nemodina viņā ne mazāko lidzjūtību. Kad tās raud, viņš ir gatavs tām jautāt: «Ko tas pierāda? .. .»

Abi Dimā bija’ žilbinoši tērzētāji, bet katram bija citāds stils. Dimā-tēvs runādams sacerēja un uzmeta veselu romāna nodaļu.

«Esmu dzirdējis Aleksandru Dimā stāstām par Vaterlo kauju ģenerāļiem,» atceras doktors Menjērs, «kuri bija šajā kaujā piedalījušies. Viņš runāja un runāja, klāstīdams, kur atradušies karapulki, un atkārtodams it kā tur teiktos varonīgos vārdus. Vienam no ģenerāļiem beidzot izdevās viņu pārtraukt:

— Bet tā taču nebija, mans kungs; mēs tur bijām klāt. ..

— Tad, ģenerāl, jūs tur nekā neredzējāt...»

Dimā-dēls izsacījās īsāk un panāca tikpat lielu efektu ar skarbām, bieži vien spožām asprātībām.

Gonkūru dienasgrāmata, 1868. gada 20. maijā: «Šovakar pie princeses mēs pirmo reizi dzirdējām Dimā-dēla asprātības. Rupja, toties neizsīkstoša atjautība; skaudras atbildes, kas cērt visu, neraizējoties par laipnību; pašapziņa, kas robežojas ar uzpūtību un pastāvīgi sagādā viņa vārdiem panākumus; pie visa vēl klāt nežēlīgs rūgtums .. . taču, nenoliedzami, viņam piemīt savdabīga asprātība, dzēlīga, kodīga, spraiga, un, manuprāt, ar savu kodolīgumu un negaidīti spīvo stūrainību tā ir pārāka par asprātību, kuru viņš kā dramaturgs ieliek savās lugās.

Viņš aizstāvēja tēzi, ka visiem cilvēkiem, bez izņēmuma, visas jūlas un pārdzīvojumi esot atkarīgi no labas vai sliktas kuņģa darbības; atbalstīdams šo tēzi, viņš pastāstīja par kādu savu draugu, ko atvedis pie sevis uz pusdienām tanī dienā, kad nomirusi šī drauga karsti mīļotā sieva. Viņš uzlicis viesim uz šķīvja gabalu cepeša, bet atraitnis ar maigu lūgumu balsī ieteicies: «Lūdzu, mazliet treknāku!»

— Kuņģis, — ko tur var darīt? — Dimā piebilda. — Viņam bija lielisks kuņģis; viņš nespēja pārāk dziļi izjust bēdas.. . Tāpat kā Maršals, jā! Maršalam bija tāds kuņģis, ka viņš nekad neko nevarēja smagi pārdzīvot...»

Dimā kopdzīve ar zaļacaino kņazieni nebija viegla. Taču viņš vēl joprojām jūsmoja par «krievu dāmām, kuras droši vien veidojis Prometejs no Kaukāzā atrasta ledus gabala un Jupiteram nozagta saules stara . . . par šim sievietēm, kam piemīt īpaša izsmalcinātība un intuīcija, par kuru viņas var pateikties savai divējādajai — aziātiskajai un eiropeiskajai dabai, savai kosmopolītiskajai ziņkārei un laiskajai dzīvei. . . par šiem ekscentriskajiem radījumiem, kas runā visās valodās . . . medī lāčus, pārtiek no konfektēm un smejas sejā katram vīrietim, kurš neprot viņas sev pakļaut . . . par šīm sievietiskajām būtnēm ar melodisku un piesmakušu balsi, māņticīgām un skeptiskām, glāsmainām un cietsirdīgām, kuru savdabība ir neizdzēšama, neizdibināma un neatdarināma ...»

Laikmets iezīmējas cilvēku raksturos. Dimā-tēvs bija uzkāpis skatuvē veiksmīgos laikos. 1828. gada Parīzi, kas garlaikojās, bija viegli iekarot. Gluži nesen bija pārdzīvots periods, kurā zaldāts četros gados varēja kļūt par ģenerāli. Ļaudis tiecās visu redzēt un visu iegūt. Viņiem patika katra ekstravagance, tāpēc ka pati dzīves īstenība bija fantastiska. Asprātīgi svinīgais un bezbēdīgi bohēmiskais Dimā-tēvs pēkšņi varēja kļūt dramatisks. Dēls loloja citu godkārīgu nodomu: likt ļaudīm atteikties no uzskata, ka Dimā nav nopietni ņemams, un pierādīt, ka dramaturgs var būt godīgs cilvēks — šo vārdu klasiskajā nozīmē. Viņš sāka aizstāvēt to, kā viņam visvairāk bija trūcis, proti, ģimeni, un izvērtās par nesaudzīgu pretinieku visam, kas viņu bija aizvainojis: uzdzīvotājam, kurtizānei, laulības pārkāpšanai.

Tāpēc viņu arī aizvien vairāk sāpināja tēva skandalozā dzīve. 1858. gadā sākās nepatīkama tiesāšanās starp Dimā-tēvu un viņa bijušo līdzstrādnieku Makē. Pirms desmit gadiem Makē bija iedevis Aleksandram Dimā kaut ko līdzīgu galīgam norēķinam par agrākajiem darbiem, paredzot par turpmākajiem kopējiem sacerējumiem saistības, kuras netika pildītas. Dimā-tēvs, kas uzturēja veselu harēmu un baroja desmit bijušās un esošās metreses, bija izšķiedis kopā ar savu autora honorāra daļu arī to, kura pienācās Makē, šim taupīgajam buržuā, kas apmierinājās ar vienu mīļāko (precētu sievu, ko bija vīram atvīlis), bija tai uzticīgs un slēpa

lo uz laukiem, lai nelcompromitētu. Galīgi noskaities, viņš iesūdzēja Dimā liesā, pieprasot, lai tas atzīst viņu par līdzautoru romāniem «Trīs musketieri», «Grāfiene de Monsoro», «Grāfs Montekristo» un citiem.

Daudzi nostājās Makē pusē. Agrākais «Le Siècle» šef-redaktors Saris Matarels de Fjens viņam rakstīja:

1858. gada 22. janvāri. Dārgais Makē kungs, rakstu Jums šīs paris rindas, lai pateiktu, ka izlasīju atskaiti par Jūsu prāvu un ka es ar savu liecību varētu izlabot kādu kļūdu. 1848. gadā «le Siècle» publicēja «Vikontu de Braželonu»... Kādreiz pulksten sešos vakarā man pēkšņi paziņoja, ka feļetons (kuram bija aizbraukuši pakaļ uz Senžermenu pie Aleksandra Dimā) pazaudēts! Laikrakstu nevarēja izlaist bez feļetona ... Es pazinu abus autorus: viens dzīvoja Senžer-menā, otrs Parīzē; es devos pie tā, kurš bija vieglāk sasniedzams. Jūs patlaban taisījāties sēsties pie pusdienām. Jūs bijāt tik laipns, ka pametāt ēdienu un tūlīt nācāt man līdzi uz direkcijas kabinetu. Skaidri atceros, kā Jūs strādājāt: Jūs rakstījāt nepārtraukti, laiku pa laikam iedzerdams tasi buljona vai glāzi bordo vīna, ko redakcija izsniedza no saviem krājumiem. No pulksten septiņiem vakarā līdz pusnaktij es saņēmu lapu pēc lapas. Ik stundas ceturksni es tās nodevu tālāk salicējiem. Pulksten vienos no rīta laikraksts bija iespiests ar «Braželonu». Nākamajā dienā man atnesa Senžermenas manuskriptu, kas bija atrasts uz ceļa. Makē teksts atšķīrās no Dimā teksta tikai ar kādiem trīsdesmit vārdiem uz visām piecsimt rindām, cik to bija feļetonā!

Tāda ir patiesība. Rīkojieties ar šo paziņojumu pēc savas vēlēšanās. Tā kā manas atmiņas var novērtēt kā neprecīzas, tad es lūdzu, lai šos faktus apstiprina laikraksta vadītājs, saliktuves meistars un korektors ...»

Tas nebija pārliecinoši, un Makē prāvu zaudēja. Taču pārrunas turpinājās. Abi šie cilvēki viens otram bija vajadzīgi. Nevainojamais Noels Parfē arī mēģināja iejaukties.

Noels Parlé Dimā-lēvam 1860. gada 6. oktobri: «Es stingri un sirsnīgi ticu, ka, ieteicot Tev atgriezties pie Makē, sniedzu Tev labu padomu — un neviens no tiem, kuri Tevi mīl, mani par to nenosodīs ... Pasaki tikai vienu vārdu, un es ceru, ka viss nokārtosies. Kuram gan vairāk nekā Tev piedien ļauties labai tieksmei? ... Tevi labi pazīdams, es būtu ļoti pārsteigts par Tavu tiesāšanos ar Makē, ja nenojaustu, ka tam visam cēlonis meklējams sliktajos jaudis, kas it ap Tevi. Izraujies beidzot no veikalnieku nagiem! Kļūsti atkal Tu pats, proti, labsirdīgais, lieliskais Dimā, kas gatavs atvērt savu sirdi pat tiem, kuri varbūt uz brīdi Tevi ir pārpratuši...»

Šķita, ka Dimā-tēvs piekāpsies, bet tad atkal viņš pārlika citādi.

Dimā-tēvs Dimā-dēlam — Neapolē 1860. gada 29. decembri: «Makē ir cilvēks, ar kuru man vairs nevar būt nekā kopīga. Makē pēc vienošanās vajadzēja saņemt un nodot man no rokas rokā honorāru, pašam paturot vienu trešdaļu par «Hamletu» [40], pie kura viņš nav ne pirksta pielicis, un divas trešdaļas par «Musketieriem» [41], bet viņš paturēja visu. Makē manās acis ir zaglis.

Manas grāmatas pieder man, un tās man diezgan dārgi maksā. Tās ir jūsu, Tavas māsas un Tavs īpašums, un, lai tās jums piederētu pilnīgi, es kādu dienu tāš Tev pārdošu, un mums būs tikai jānomaksā pārreģistrēšanas nodoklis, bet, kamēr es dzīvošu, manam draugam Makē vairs nebūs nekādas saskares ne ar mani, ne ar manām grāmatām ...»

Noelam Parfē Dimā bija aizrakstījis tieši pretēji:

«Parādi savu vēstuli Makē un pasaki, spiezdams viņam roku, ka nekas man nevarētu sagādāt lielāku prieku kā Tavs priekšlikums . . .»

Visi šie netīrie ķīviņi Dimā-dēlam derdzās. Pūrs, ko tēvs bija apsolījis māsai (simt divdesmit tūkstoši franku), tā arī netika izmaksāts, un Marijai tas bija ļoti nepatīkami, jo viņa dzīvoja Šatorū pie savas vīramātes Petela kundzes, kura no rīta līdz vakaram pārmeta vedeklai viņas nabadzību. Tā kā Dimā-tēvs pastāvīgi ceļoja vai arī atrāvās maigā divvientulībā ar kādu jaunu meiču, Dimā-dēlam vajadzēja sekot viņa prāvas norisei un apvaldīt žurnālistus. Reizēm dēls par to žēlojās. Sanda viņu mierināja.

Zorža Sanda Dimā-dēlam — Noanā 1862. gada 10. martā: «Ticiet man, ka Dimā-tēvs par savām neizsmeļamajām spējām var pateikties tikai izšķērdībai, ar kādu viņš tās šķiež. Man piemit nevainīgas tieksmes; un es radu vienkāršas lietas, kas ir skaidras kā diena. Bet vai Jums nešķiet, ka viņam, kas nes sevi veselu notikumu pasauli, varoņus, nodevējus, burvjus, dēkas, viņam, kas ir pats drāmas iemiesojums, nevainigas tieksmes neapdzēstu iztēles spilgtumu? Viņam ii nepieciešamas pārmērības, lai nemitīgi atjaunotu milzīgo dzīves pavardu. Jūs viņu nepārvērtīsiet, un Jums būs jānes Jūsu un viņa slavas smagums. Jūsu ar visiem tās augļiem, viņa — ar visiem dzeloņiem. Ko lai dara? Viņš ir iedzīvinājis Jūsu lielās spējas un uzskata, ka ir ar Jums norēķinājies... Ir diezgan sāpīgi un grūti, kad reizēm jākļūst savam tēvam par tēvu .. .»

Kā gan nepalikt sirsnīgi uzticīgam šim lieliskajam cilvēkam? Masīvu zelta ķēdi pār brangā vēdera izspīlēto balta piķē vesti viņš aplaudēja, kad izrādīja «Pazudušo tēvu», piecēlās un sveica publikas izsaukto autoru, līksmi un lepni skatīdamies apkārt, it kā gribēdams pateikt visiem: «Ziniet, šo lugu uzrakstījis mans zēns!»

Zēns savukārt jūsmoja par tēvu: «Viņš ir tāds, kāds ir, pats to neapzinādamies. Tieši no tā var pazīt īstu un savdabīgu ģēniju.» Diemžēl nevarēja noliegt, ka šis pazudušais tēvs bija netikumīgs. Taču dēls bija arī nešaubīgi pārliecināts, ka viņa tēvs ir vislabākais cilvēks un viscēlsirdīgākais rakstnieks — šo skaisto vārdu vispilnīgākajā nozīmē, un mūža labajās dienās šī pārliecība viņu darīja laimīgu.

ASTOTA DAĻA ŠAGRĒNĀDA

Katra dzīves greznība saīsina mužu

Alēns

I

DIMA-TEVS IEKARO EMĪLIJU UN ITĀLIJU

Sākot ar 1860. gadu, Dimā-tēvs atkal no jauna ilgojās pamest Parīzi un Franciju. Viņš no ikviena ceļojuma pārveda mājās milzīgu «Iespaidu» žūksni, ar ko atliku likām varēja aizpildīt piecus sešus sējumus. Piedzīvojumi viņu uzjautrināja un padarīja bagātu. Divkāršs ieguvums. Epigrammu sacerētāji par to smējās:

Dimā tik ceļo — grib viņš mums Sniegt iespaidus, ko palīdz perēt —

Par to es droši varu derēt —

Ik lasītājs, kurš nebeidz cerēt,

Ka mūžīgs būs šis ceļojums.

Izšķērdētājam toreiz bija — tavu brīnumu! — tekošs rēķins. Viņš nupat bija noslēdzis ar izdevēju Mišelu Levī līgumu par visiem saviem sacerējumiem, un saskaņā ar to viņam pienācās simt divdesmit tūkstoši zelta franku. Jebkurš, tikai ne Dimā, ar to būtu bijis bagāts līdz mūža vakaram. Bet viņam tik pilns naudas maks likās īsts piedauzības akmens. Kā šo maku iztukšot? Nekas nav vienkāršāk. Kāpēc viņš lai neaizceļotu, tāpat kā Lamartins un Šatobriāns, uz Austrumiem? Tas dotu iespēju apmierināt sen modušos ziņkāri un aizvest tālu no Parīzes sievieti, kuru viņš mīlēja.

Šoreiz favorīte atkal bija gaišmataina un trausla aktrise: Emīlija Kordjē. Viņas tēvs izgatavoja koka spaiņus ūdensnesējiem. Bērnībā Emīlija bija vārguļojusi un daudz lasījusi Viktoru Igo, Balzaku un it īpaši Dimā, ko vienkārši dievināja. Kad meitene kļuva spēcīgāka,

vecāki viņu nodeva par mācekli vispirms pie kādas baltveļas šuvējas, pēc tam Centrālajā tirgū. Taču meitenes galviņā nobrieda viens sapnis: spēlēt teātri. 1858. gadā kāda viņas mātes draudzene aizveda viņu pie Dimā, cerēdama izkaulēt iesācējai kaut nelielu lomiņu. Toreiz lielais ceļotājs posās uz Krieviju, taču skaisto meiteni viņš neaizmirsa un, atgriezies 1859. gadā, aizrakstīja Emīlijai, uzaicinādams atnākt uz viņa mazo, noplukušo savrupmāju Amsterdamas ielā 77. Emīlija atnāca un palika. Toreiz viņai bija deviņpadsmit gadu; Aleksandram Dimā — piecdesmit septiņi. Drīz vien jaunajā sievietē atklājās bakhantes kvēle, kas arī piesaistīja nepiesātināmo mīlētāju Dimā. Diemžēl viņas artistiskais temperaments bija daudz vājāks nekā mīļākās temperaments.

Dimā, kā vienmēr, vientiesīgi cerēja, ka viņa meita (kuras laulība bija neveiksmīga) kļūs viņa metreses draudzene, bet Marija Petela, palikdama uzticīga savai metodei, it kā kļūdas pēc sūtīja telegrammas turp, kur nepienācās, pameta viskompromitējošākās vēstules visbīstamākajās vietās un visur sēja nesaticību. Vajadzēja braukt projām.

1860. gada pavasarī Dimā, licis Marseļā uzbūvēt nelielo šoneri «Emmu» (vienkāršu laivu ar klāju), aizkuģoja kopā ar Eduāru Lokruā, Noelu Parfē un ļoti glītu radījumu, kas bija tērpies kā operetes matrozis un ko uz kuģa sauca par admirāli. Tā bija Emīlija Kordjē. Dimā viņu uzdeva reizēm par savu dēlu, reizēm par māsasdēlu.

Ceļojuma sākums bija ļoti jautrs. Šonera vienīgā kabīne bija tik zema, ka milzis allaž apdauzīja pieri. Dimā gatavoja ēdienu, tērzēja, baudīja mīlestību. Iegriežoties Dženovā, viņš dabūja zināt, ka Garibaldi, cīnītājs par Itālijas neatkarību, grasoties atņemt Bur-boniem Sicīliju un Neapoli, lai atdotu atpakaļ Itālijai (kurai, kā viņš cerēja, izdosies īstenot teritoriālo vienotību). Dimā pazina Garibaldi, viņa lepno skatienu, rūsgano bārdu, no Dienvidamerikas kampaņas atvesto poncho^42. Dimā nesen bija apmeklējis Garibaldi Turīnā

un iecerējis uzrakstīt par viņu grāmatu. No ģenerāļa Dimā Aleksandrs bija mantojis dibinātu naidu pret Neapoles Burboniem. Viņš nolēma pievienoties Gari-baldi cildenajam pasākumam.

Kas viņam tur bija darāms? Nekas. Bet, kā izteicies Saris Igo, Dimā nekad nepalaida garām izdevību iejaukties ievērojamos notikumos. Sastapis kaut kur kādu pagaidu valdību, viņš kā vecs draugs bez ceremonijām griezās pie tās. Viņš ienāca, sirsnīgi uzsaukdams: «Labdien! Kas te notiek? Esmu jūsu rīcībā!» Viņš apzinājās, ka ir plaši pazīstams, un uzskatīja, ka vienmēr būs gaidīts.

«Revolūcijas ir viņa elements,» Saris Igo rakstīja. «Nacionalitātes ir viņa daļa. Parīzē, Romā, Varšavā, Atēnās un Palermo — visur viņš vairāk vai mazāk ir palīdzējis, patriotiem grūtos mirkļos. Viņš kā ļoti aizņemts cilvēks garām ejot izsaka padomus, bet lai ļaudis pasteidzas tos izmantot, jo viņam līdz nedēļas beigām vēl jāuzraksta divdesmit pieci sējumi. Tāds Dimā ir politikā. Pret notikumiem viņš kā slavenība izturas brīvi, un ceremoniālā Vēsture vaļas brīžos draudzīgi uzsit viņam uz pleca, sacīdama:

«Dārgais Dimā! ...»»

Tūlīt pat tiek izstrādāts kampaņas plāns. Divi kuģi un «Emma» pārvedīs karaspēku uz Sicīlijas krastiem. Angļi, kuriem tur ir karakuģi, ieturēs vislabvēlīgāko neitralitāti. Nepilnu mēnesi pēc aizbraukšanas no Maršējas Dimā jau atiodas Palermo. Sicīlieši ar neprātīgu sajūsmu uzņem Garibaldi Tūkstoti. Lūk, kā viens no šiem Garibaldi lidzcīnītājiem aprakstījis Dimā ierašanos:

«Atgriežoties uz Prelorio pili, mēs rāpāmies pāri kādai barikādei, te pēkšņi ieraudzījām staltu viru, kas nāca mums pretī un (ranciski sveicināja ģenerāli (Garibaldi). Sis brašais tēvainis bija ģērbies viscaur baltā, un galvā viņam bija milzīga salmu platmale, ko rotāja trīs spalvas — viena zila, otra balta un trešā sarkana.

— Uzmini. . . Kas viņš ir? — Garibaldi man jautāja.

— Kas gan viņš var būt? — es atjautāju. — Luijs Blāns? Vai Ledrī-Rolēns?

— Nekā nebija! — ģenerālis smiedamies sacīja. — Tas ir Aleksandrs Dimā!

— Kā? «Grāfa Montekristo» un «Trīs musketieru» autors?

— Jā gan.

Lielais Aleksandrs apskāva Garibaldi, sirsnīgi izpauda savas simpātijas pret viņu, pēc tam viņam blakus iegāja pilī, tarkšķēdams un

ska|i smiedamies, it kā gribēdams piepildīt visu celtni ar savas balss un smieklu dārdiem.

Mums paziņoja, ka brokastu galds ir klāts. Aleksandram Dimā līdzi bija kāda grizete, ģērbusies vīriešu uzvalkā, pareizāk sakot, — admirāļa tērpā. Sī sīkā spindzele, kas nemitīgi vaibstījās un viebās kā īsta koķete, atsēdās ģenerālim blakus pa labi, it kā tas būtu pilnīgi dabiski.

— Par ko šis slavenais rakstnieks mūs uzskata? — es jautāju saviem galda biedriem. — Ir jau tiesa, ka dzejniekiem daudz kas tiek ļauts, bet atsēdināt šo niecīgo grēka meitu līdzās ģenerālim neatļautu ne cilvēki, ne dievi.

Lielais Aleksandrs ēda kā dzejnieks un izrādījās tik valodīgs, ka nevienam citam neizdevās atvērt muti. Jāatzīst gan, ka viņš runāt prata tikpat labi kā rakstīt, un es klausījos, elpu aizturēdams. ..»

Admirālis gaidīja bērnu. Dažas nedēļas iepriekš Dimā bija aizrakslījis savam draugam Roblēnam:

«Dārgais Roblēn, griežos pie Tevis kā pie cilvēka, kuram ir bijuši četrpadsmit bērni un kurš, iepazinis šo nelaimi, pratīs just līdzi. Jaukais bērns, ko Tu redzēji manā mājā un kas pa dienu staigāja apkārt kā zēns, pa nakti pārvērtās par sievieti. Tādā brīdī, kad viņa bija sieviete, viņai notika nelaime, kura nākamajā mēnesī lika sevi manīt. Emīla kungs pazudis, un Emīlijas jaunkundze ir stāvoklī, tātad pēc pāris mēnešiem būs spiesta ļaut man turpināt ceļojumu vienam. Ap piecpadsmito vai, vēlākais, divdesmito jūliju viņa ieradīsies Parīzē. Vai vari sameklēt viņai uz šo laiku mazu mēbelētu dzīvoklīti uz laukiem, Tavā apkaimē?... Atbildi man, dārgais draugs, pa pastu uz Maltu. Rit vai parīt brauksim uz Palermo.. . Pats par sevi saprotams, ka Emīlijas jaunkundze, atkal kļuvusi par Emīla kungu, man tūlīt pievienosies . . .»

Jo Dimā gribēja dzīvot ar «turpinājumu nākamajā numurā». Pēc uzvaras Sicīlijā Garibaldi bija nolēmis doties pāri Meslnas jūras šaurumam un maršēt uz Neapoli. Viņam trūka šauteņu, munīcijas un arī naudas, lai vajadzīgo nopirktu. Aleksandram Dimā vēl bija šoneris un piecdesmit tūkstoši franku; to visu viņš savā parastajā lieliskajā cēlsirdībā nodeva Italia una^43 rīcībā. Garibaldi piedāvājumu pieņēma. 1860. gada 7. septembrī Dimā, ģērbies sarkanā kreklā, iesoļoja Neapolē. Karaliskā ģimene savā laikā bija ieslodzījusi un mocījusi viņa tēvu; viņš padzina šo ģimeni no galvaspilsētas. Lieliska, kaut arī vēla atriebība, īsti Dimā-Edmona Dantesa garā.

Neapolē Garibaldi ieceļ viņu par Senatnes pieminekļu pārzini un piešķir viņam kā «dienesta dzīvokli» Cjata-mones pili, karaļa Fransuā II vasaras rezidenci. Dimā triumfē. Viņš vada Pompeju izrakumus. Viņš nodibina avīzi «L'Independenle»[44]. Neapoliešus uzjautrina (sākumā) šis resnais, trauksmainais un jautrais vīrs. Sākas jauna dzīve, kas sniedz viņam mierinājumu par franču nepateicību.

1860. gada 24. decembrī admirālim Emilam Parīzē piedzima maza meitiņa, «ne lielāka par īkstīti»: Mikaela Klelija Žozefa Elizabete. Selesta Mogadora, grāfiene de Šabrijāna, bija krustmāte; Džuzepe Garibaldi, caur pilnvaroto, krusttēvs.

Dimā-tēvs Emīlijai Kordjē: «Prieks un laime lai nāk pār Tevi, mana visumiļotā!.. . Tu jau zini, ka es ilgojos pēc meitiņas. Pa teikšu Tev, kādēļ: Aleksandrs man ir mīļāks nekā Marija, kuru es redzu diezin vai reizi gadā, turpretī Aleksandru varu redzēt, cik bieži man tīk. Visu mīlestību, kādu es varētu just pret Mariju, ta gad es pārnesīšu uz manu dārgo mazulīti Mikaelu.»

1861. gada februārī Emīlija jau spēja doties pie Dimā uz Neapoli; mazliet vēlāk zīdītāja ar bērnu viņai sekoja. Emīlija uzņēmās pilī namamātes lomu.

Darbs, ko tanī laikā Neapolē veica Dimā savai avīzei, pārsteidz ar milzu apjomu. Politiskos ievadrakstus, notikumu hroniku, jaunās ziņas no Romas, garus vēsturiskus apskatus par teiksmaino Iskiju^81, par Dan-dolo^82 un, protams, arī feļetonu rakstīja viņš. Lielās zilganā papīra lapas, kuras viņš tolaik noklāja ar savu pulka rakstveža rokrakstu, varētu aizpildīt piecpadsmit līdz divdesmit sējumus. Te var atrast gan proklamācijas, gan polēmikas, gan musinošus rakstus:

«Divsimt glezniecības skolas audzēkņi bija ieradušies mums pateikties par to, ka mēs aizstāvējām viņus pret mācību spēkiem, kuri, šķiet, bija piemirsuši savus pienākumus ...» — «Lai municipalitāte dod man zemesgabalu, un es, Dimā, sadabūšu simt tūkstošus dukātu, lai uzbūvētu jums teātri...»

Tanī pašā laikā Dimā rakstīja pats ar savu roku Neapoles Burbonu vēsturi vienpadsmit sējumos, romānu

(«Sanfeliče»), «Garibaldi memuārus». Benedeto Kroče ļoti atzinīgi izsakās par Dimā brošūru, kura iznāca itāliešu valodā 1862. gadā un kurā viņš runā «Par bandītisma izcelšanos, tā pastāvēšanas iemesliem un iznīcināšanas iespējām». No šīs brošūras redzams, ka cilvēks, kurš bieži uzskatīts par vieglprātīgu, labāk nekā eksperti izanalizējis agrārās reformas konkrētos nosacījumus Dienviditālijā.

Rakstnieka ražīgums palika neizsīkstošs; cilvēka nemitīgā cīņa pret neuzticību varēja novest izmisumā. Pat Portoss atrastu šo nastu par smagu.

Dimā-dēls Žoržai Sandai 1861. gada 22. augustā: «Saņēmu vēstuli no tētiņa Dimā, ari viņš ir zaudējis drosmi un man raksta: «Tūkstoš maigu sveicienu mūsu draudzenei, kas nekļūst vecāka un prot tik labi lietot papīru, spalvas un tinti, kura mani nogalina ...» Ja tētiņš Dimā sāks man sūtīt visas savas melnās domas, tad gan kļūs jocīgi. Tāpēc aizrakstiet manam tēvam un dodiet viņam visus padomus, kādus Jums ir tiesības dot, bet man ne . .. Izstāstiet viņam, ar kādu dzīvi Jūs uzglabājat savu jaunību un talantu —• un varbūt viņš satvers glābēja roku, ko Jūs viņam sniegsiet. Viņš ir tik stiprs, un pirmais uzbrāzmojums ir vienmēr tik labs...»

Ko līdz būt stipram, ja pārējie tādi nav? Kavūrs^83, uzticīgs Savojas nama kalps, uzskatīja par neatliekamu pienākumu uzstāties pret Garibaldi, kas, tāpat kā viņš, tomēr liecās pēc Itālijas vienotības, tikai balstoties uz republikāņiem. Garibaldi svārstījās. Dimā, «būdams garibaldiskāks nekā pats Garibaldi», bija Kavūra pretinieks. Francijas konsulam Livornā (kurš par šo sarunu ziņoja ar depešu savam ministram) Dimā pavēstīja, ka grib padzīt no Neapoles ne tikai Burbonus, bet arī jauno karali Viktoru Emanuēlu.

«— Kad drāmā kāds personāžs ir pilnīgi izmantots, — Dimā sacīja konsulam, — kad tā loma ir izsmelta, nobeigta, no šī personāža veikli atbrīvojas, to iznīcina. Ari mēs tā darīsim ...

— Bet, kad pjemontieši būs padzīti, ko jūs liksiet viņu vietā?

-— Mūs, dārgais, mūs!

— Kas tie ir — jās?

— Garibaldi. . .

— Un ko jūs darīsiet ar Itāliju?

— Mēs organizēsim Itālijā federatīvu republiku.»

Žorža Sanda, juzdama, ka Dimā-tēvs ir nelaimīgs, aicināja viņu uz Noanu atpūsties; viņš atteicās ar drūmu un pesimistisku vēstuli.

Dimā-dēls Zoržai Sandai 1862. gada 12. septembri: «Nudien, mans tēvs ir kļuvis untumains! Kas viņu tā ir pārvērtis? Jūs, dārgā mā-miņ, esat darījusi vairāk, nekā pienācās, un var būt, ka tā arī ir labāk. Dievs zina ko šis mežonīgais putns būtu sadarījis Jūsu mierīgajā ligzdiņā! Liksim viņu mierā. Gan viņš atgriezīsies, kad viņam būs sašauts spārns.

Attiecībā uz mūsu draugu Garibaldi es jau pagājušajā gadā rakstīju Didjē: «Patiesi, es baidos, vai mūsu varonis nav viltojums ...» Izrādās, ka neesmu maldījies. Starp mums runājot, īsti diženi cilvēki ir veidoti no citiem māliem. Cilvēki, kuri ar zobena palīdzību at-dzemdina sabiedrību, nav tik runīgi. «Dievs mani vedina,» sacīja Atila, un viņš gāja. Turpretī šis, tiklīdz ierauga kaut kur balkonu, kāpj augšā un sāk sprediķot, un uz katras papīra strēmeles raksta uzsaukumus. Dantes poēma, ko nobeidzis Vjenē^84. Es vēl ceru viņa (Garibaldi) slavas labad, ka par šādu atrisinājumu viņš jau bija vienojies ar Viktoru Emanuēlu un pateicis karalim: «Esmu pārāk daudz runājis. Pārāk daudz apsolījis. Man jāiet uz priekšu. Apturiet mani ar ieročiem rokā; laupiet man iespēju iet vēl tālāk.» Viņi dos viens otram goda vārdu; varonīgajam Garibaldi piešķirs kaut kādu nelielu lēni; viņu pataisīs par itāliešu Abdelkaderu, un viss būs galā. Lai dievs nedod, ka viņš beigu beigās vēl publicētu savus «Memuārus» ar Zila Lekonta priekšvārdu! Galvot es tomēr nevarētu ...»

Ak vai! Nepateicība ir pasaules alga. Neapoles tauta, aizmirsusi, cik augstsirdīgi tai bija palīdzējis Aleksandrs Dimā, rīkoja demonstrācijas viņa pils priekšā un kliedza: «Prom sveštautieti! Mest viņu jūrā!» Labsirdīgais milzis apraudājās: «No Itālijas es nebiju gaidījis tādu nepateicību!» Taču jau pēc piecām minūtēm viņš filozofēja: «Prasīt no cilvēku dabas pateicību ir tas pats, kas censties vilku padarīt par zālēdāju.» Kopš Garibaldi bija nodevis Neapoli un Sicīliju Viktoram Emanuēlam, Dimā konstatēja, ka vairs neredz neviena sarkana krekla karaļa apkaimē. Tie, ar kuru rokām viss bija veikts, vairs nebija godā. Tā notiek parasti.

1862. gada oktobrī Aleksandru Dimā aizrāva kāds cits grandiozs un fantastisks projekts. Kāds princis Skanderbegs, grieķu-albāņu huntas prezidents, atrakstīja viņam no Londonas, lūgdams, lai viņš izdara Atēnu un Konstantinopoles labā to, ko izdarījis Palermo un Neapoles labā. Runa bija gluži vienkārši par turku padzīšanu no Eiropas. Dimā piedāvāja «Devītajam krustu karagājienam» savu šoneri «Emmu» un atlikušo naudu. Par to viņš tika iecelts par «Austrumu kristīgo armijas

militāro noliktavu superintendantu». Glaimojošs, bet īslaicīgs tituls, jo izrādījās, ka princis Skanderbegs ir visparastākais blēdis.

Maksims di Kans, kas tolaik uzturējās pie Dimā Čja-tamones pilī, apbrīnoja šī labsirdīgā Herkulesa naivo pacietību, viņa vienmēr smaidošo seju, lielo galvu, ko vainagoja sīki cirtaini, iesirmi mati. Viņš turpināja izrakumus Pompejā. «Gan jūs redzēsiet,» viņš teica Mak-simam di Kanam, «ko mēs atklāsim. Ar kapļa cirtieniem izcelsim gaismā visu antikvitāti.» Galu galā tomēr arī viņš pagura. Garibaldi bija aizbraucis no Neapoles; turienes iedzīvotāji nepiedeva Aleksandram Dimā viņa labdarības. Viņš nolēma atgriezties Parīzē. 'Par spīti visiem niķiem un stiķiem, Francijai tomēr bija arī savs labums. Izkāpis pulksten desmitos vakarā no vilciena pēc veselu nedēļu ilga brauciena, Dimā lūdza, lai dēls viņu aizved uz Neijī pie viņu drauga dzejnieka Teofila Gotjē.

— Tēt, ir taču vēls, un tu esi noguris no ceļa!

— Es? Esmu svaigs kā rozes pumpurs.

Gotjē jau bija aizmidzis. Dimā-tēvs sāka skaļi saukt viņu. Lāga Teo parādījās loga.

— Mēs jau gu|am! — viņš sacīja.

— Sliņķi tādi! — Dimā teica. — Vai es kādreiz tik agri eju gulēt?

Viņi nopļāpāja līdz četriem no rīta, un tad beidzot Dimā-dēlam, kas bija pārguris, izdevās aizvest kājām uz savu dzīvokli Elizejas laukos tēvu, kurš visu ceļu, ejot pa Neijī avēniju un tad pa Lielās Armijas avēniju, nemitīgi runāja. Mājās viņi nonāca sešos no rīta. Dimā tūlīt pieprasīja lampu.

— Kam tev vajadzīga lampa?

— Lai to aizdedzinātu; es tūlīt ķeršos pie darba.

Nākamajā dienā viņš provizoriski iekārtojās Rišeljē

ielā 112, kur atsāka savu fantastiskās simfonijas darba ritmu, Viņš nobeidza vienlaikus divus romānus: «Gari-baldieši» un «Sanfeliče». Emīlija Kordjē izslīdēja no viņa dzīves. Viņa pārāk neatlaidīgi bija runājusi par laulībām, un Dimā-tēvs nejuta ne mazāko vēlēšanos atkārtot šo mēģinājumu. Viņš piedāvājās likumīgi atzīt par savu bērnu mazo Mikaelu, ko bija iesaucis par

«Bebē» un maigi mīlēja. Tad meitenītei būtu līdzīgas tiesības ar Dimā-dēlu un Mariju Petelu.

Emīlija gribēja laulību vai neko. Sapīkusi, ka «pavedējs, kam viņa ziedojusi savu nevainību», nevēlas viņu apprecēt, bažīdamās par tiesībām uz bērnu, ko bija likumīgi reģistrējusi par savu, Emīlija noraidīja Dimā piedāvājumu^45, tā laupot nabaga mazajai Mikaelai tās mantojuma daļu. Jo pēc izšķērdētāja nāves, kad mantinieki nomaksās viņa parādus, Aleksandra Dimā autora honorāri būs ievērojami, kamēr vien ilgs literārā īpašumā pēcnāves tiesības.

Saķildojies ar «atvaļināto admirāli», Dimā pēc dažiem mēnešiem dabūja zināt, ka jaunā sieviete dzemdējusi dvīņus, kuru tēvs bija viņas bagātais mecenāts no Hav-ras, uzvārdā Edvards.

Dimā-lēvs Emīlijai Koidjē: «Es Tev piedodu... Mūsu dzīvi piemeklējis negadījums, tas ir viss. Šis negadījums nav nokāvis manu mīlestību. Es Tevi mīlu tikpat stipri, tikai tā, kā es mīlēju kaut ko zudušu, kaut ko mirušu, kādu ēnu ...»

Viņš joprojām sirsnīgi rūpējās par Mikaelu, savu «dārgo Bebē», dāvināja viņai lelles, grāmatas ar veltījumiem un vēlāk vienkārši naudu. Kopš šis neuzticīgais mīļākais bija sasniedzis vectēva gadus, viņš kļuva lielisks tēvs.

DĀRGAIS DĒLS — DĀRGĀ MĀMIŅA

Sis izcilais, gaišais dēls ...

Zorža Sanda

Kad 1851. gadā Dimā-dēls pie Polijas robežas bija atradis un atkarojis Žoržai Sandai Šopēna vēstules, viņa

mēģināja jauno Aleksandru ievilināt Noanā. Varbūt viņa pat loloja zināmas cerības piesaistīt šo lielisko puisi intīmākām saitēm. Bet Dimā-dēla dzīvē jau bija ienākusi un to aizpildīja trīsdesmit gadus vecā kņaziene Nariškina, tā ka piecdesmit gadus vecajai Žoržai Sandai atlika tikai uzskatīt jaunekli par savu ļoti dārgo dēlu. Pirmajās vēstulēs viņš Sandu bija uzrunājis: «Kundze un dārgais meistar.» Pēc tam kad viņa tam bija aizrakstījusi: «Pieņemu Jūs par vienu no saviem dēliem,» — viņš atbildēja: «Visdārgākā māmiņ . . .» Lomas turpmāk bija skaidri sadalītas. Dimā-dēlu viņa reizēm sastapa Parīzē, bet kņaziene vairījās no ļaudīm un negāja sabiedrībā. 1859. gadā viņa bija pārdevusi villu Lišonā un noīrējusi Klerī tuvumā (Sēna un Marna) Vilruā pili. Kaut gan «šajā lielajā ēkā» bija četrdesmit četras istabas, viņa dzīvoja kopējā istabā ar Olgu, jo ļoti baidījās, ka kņazs Nariškins (kas bija ieradies Sjezā, pie Lemanas ezera, «veselības uzlabošanas nolūkos») nenolaupa savu meitu.

Vai Aleksandrs Dimā un Nadežda Nariškina vēl kādreiz pieminēja Lidiju Neselrodi, kas, būdama Aleksandra mīļākā un Nadeždas draudzene, īstenībā bija viņus abus savedusi kopā, uzdodot savai sirdsdraudzenei paziņot pieviltajam mīļākam par galīgu šķiršanos? Kāda pārsteidzoša jauna ziņa 1859. gadā abiem atkal atgādināja par Lidiju. Bijusī grāfiene Neselrode 8. februārī bija apprecējusies otrreiz un kļuvusi kņaziene Druckoj-Sokolinska. Spītēdama cara aizliegumam (kurš oficiāli bija pretojies šai divkāršajai laulību šķiršanai augstākajās galma aristokrātijas aprindās), viņa mazā sādžiņā, kura ar visiem tās iedzīvotājiem piederēja Zakrevskim, bija izvīlusi no padumja popa nelikumīgu laulības svētīšanu altāra priekšā.

Kanclers Neselrode savam dēlam Dimitrijam 1859. cjada 18.— 30. aprīlī: «Lidijas laulības ir noticis fakts, ko apstiprinājis pats Zakrevskis, kurš veicināja šīs laulības. Viņš deva svētību jaunajam pārim un izgādāja abiem ārzemju pases. Imperators ir šausmīgi sašutis. Zakrevskis vairs nav Maskavas gubernators; viņa vietā ir Sergejs Stroganovs. Tas ir viss, ko līdz šim esmu uzzinājis... Tā kā vakar man nebija pa spēkam ierasties galmā, tad neesmu saticis nevienu cilvēku, kas būtu man varējis sniegt sīkākas un precizakas ziņas par šo skandālu. Šādas ziņas man vajadzīgas, lai varētu Tev

norādit, kā Tev turpmāk darīt. Vai valdība pati spers kādus soļus? Vai arī Tev vajadzēs rīkoties, iesniegt lūgumu sinodē, lai pieprasītu un saņemtu šķiršanos? .,.»

Neprātīgā, untumainā Lidija uzdrīkstējās nepaklausīt Viskrievijas imperatoram, tā sagandējot pašas tēva karjeru. Ģenerāļa Zakrevska nesaudzīgā atcelšana palīdz saprast, kāpēc kņazs Nariškins pretojās laulības šķiršanai. Nadežda cerēja, ka varēs savienot savu brīvo sakaru un padevību caram, proti, dzīvot. Francijā ar savu francūzi, nesaraujot saites ar Krieviju. Izvēlēšanās stunda sita 1860. gadā, kad kņaziene Nariškina kļuva grūta no Aleksandra Dimā-dēla. Viņa kautrīgi slēpa savu grūtniecību, dzīvodama provincē, tomēr dzemdēt gribēja Parīzē, lai varētu saņemt izcilā ginekologa doktora Šarla Deviljē palīdzību. Ar izdomātu vārdu, kā Natālija Lefebīra, viņa noīrēja dzīvokli Nēv-dematirēnu ielā. Tur 1860. gada 20. novembrī fiktīvai mātei no nezināma tēva piedzima meitiņa, kurai saskaņā ar likumu par ārlaulības bērniem tika doti trīs vārdi un vēl pievārds Koleta.

«Ārlaulības dēla» autoram bija sāpīgi, ka viņam bija ārlaulības meita. Bet kā meitu lai leģitimē, kamēr dzīvs ir oficiālais vīrs, tātad šķietamais tēvs Nariškins?

Drīz vien stiprā sieviete Zorža Sanda kļuva Dimā-dēla mierinātāja, kurai viņš, kam tagad uznāca hipohondrijas lēkmes, izkratīja sirdi.

Dimā-dēls Zoržai Sandai 1861. gada februārī: «Esmu salauzts miesīgi un garīgi, sirdī un dvēselē, un notrulinos ar katru dienu vairāk. Nonāku tiktāl, ka vairs nerunāju, un mirkļiem man šķiet, ka es vairs nespēšu runāt, kaut arī gribētu.. . Iedomājieties kādu cilvēku, kas ballē ir virpuļojis straujā valsī, nelikdamies ne zinis par citiem, un pēkšņi viņš sajauc soli un vairs nevar iekļauties taktī. Viņš paliek stāvot, ceļ kāju pie katras frāzes sākuma, bet nespēj uztvert iepriekšējo ritmu, kaut gan mūzika viņam ausīs skan tāpat kā agrāk; pārējie dejotāji viņu stumda un grūsta un beidzot izbīda no dejotāju loka, viņš nomurmina atvainošanās vārdus savai partnerei un viens pats nolien kaktā. Gluži tāpat ir ar mani. Varat spriest pati, vai manī ir ne tikai vēlēšanās, bet pat nepieciešamība būt Jūsu tuvumā... Nekad neesmu izsacījis savas domas par Jums, jo Jūs vērtēju tik augsti, ka Jūs stāvat pāri jebkuriem — labiem vai sliktiem vērtējumiem, bet Jūs nudien esat pamatīgs zellis, un tāds puisis, kas varētu Jūs aizstāt, vēl nav nācis pasaulē...»

1861. gadā Dimā-dēls pilnīgi nesavtīgi strādāja, pārveidojot par komēdiju Zoržas Sandas romānu «Marķīzs Vilmērs». Viņa bija lūgusi Aleksandra palīdzību, jo dēls bija mantojis no tēva kaktu daktera veiklību neizdevušos lugu izlabošanai. Viņi bieži satikās; Zorža Sanda lūdzās, lai Aleksandrs atved uz Noanu savu «Lielkrieviju» un «Mazkrieviju», kurām gribēja parādīt amatieru trupas izrādes un slavenās marionetes. Zoržai Sandai, kas savā laikā bija sirsnīgi pieķērusies grāfienei d'Agu^85, tāpēc ka tai bija pieticis drosmes aizbēgt ar Listu, protams, bija liela interese par šo kņazieni ar zaļajām acīm un smagajām kaparkrāsas matu pīnēm, kura bija spējusi pamest Krievijā visvarenu augstmani un tūkstošiem zemnieku, lai Neijī pie Sēnas dzīvotu kā laulāta draudzene ar jaunu franču dramaturgu. Taču romānu rakstniece biedēja ārzemnieci.

Dimā-dēls Zoižai Sandai: «Kņaziene noteikti vēlas, lai es uzrakstu uzmetumu viņas vēstulei Jums. Bet es negribu to darīt... Kad tā apdomā, tādas kņazienes ir diezgan aplamas.. .»

Kņaziene atrada ieganstu, lai paliktu savā pilī Vilruā, un Dimā viens uzturējās Noanā 1861. gadā no 9. jūlija līdz 10. augustam. Viņš pārdzīvoja kārtējo grūtsirdības periodu. Vakaros uz terases viesis un namamāte vaļsirdīgi sarunājās. 2orža bija dzirdējusi daudz slikta par Nadeždu. Aleksandrs noliedza šīs valodas.

Dimā-dēls Žoržai Sandai: «Attiecībā uz «Personu» — viņai ir ļoti maz līdzības ar to, kas Jums par viņu stāstīts, tikai sev par nelaimi viņa nav bijusi savā dzīvē pietiekami liela aprēķinātāja. . . Esmu gatavs gan pielūgt viņu kā eņģeli, gan nogalināt kā plēsīgu zvēru, un nevaru noliegt, ka viņai piemīt kaut kas no abiem, svārstoties gan uz vienu, gan otru pusi, bet (noteikti jāatzīst) daudz vairāk uz pirmo nekā uz otro. Šī sieviete man ir sniegusi nesavtīgas pašaizliedzības pierādījumus un pat nenojauš, ka esmu par tiem pateicīgs, jo viņai liktos gluži dabiski, ka es būtu tos piemirsis. īsi sakot, es jūsmoju nevis par kaut ko jaunu viņā, bet par atjaunošanos, jo esmu ar lielu patiku pārtaisījis par jaunu šo daiļo radījumu... Esmu jau tik ļoti pieradis viņu vadīt un veidot katrā dienas stundā, kad vien man ienāk prātā, un skaļi domāt viņas klātbūtnē par jebkuru tematu, valdīt pār viņu, tomēr nepaverdzinot sev, ka es nespētu bez viņas iztikt. ..»

Viņš pateica Sandai, ka gribētu apprecēt «Personu». Sanda viņam izstāstīja par savu laulību un nelaimīgajām

mīlestībām. Klausoties dramaturga smadzenēs dzima sižeti. Sākumā Noanas bērnišķīgās un līksmās izpriecas viņu neiesildīja. Žorža Sanda atrada, ka viņa «skumjas ir grūti izkliedēt». Tad viņa mēģināja iedvest «šim izcilajam, gaišajam dēlam» savu ticību dzīvei, un uz laiku viņai izdevās Aleksandru nomierināt. Aizbraucot viņš bija atguvis zināmu garīgu līdzsvaru, un Sanda vēstulēs turpināja labas omas veicināšanu.

Zorža Sanda Dimā-dēlam: «Mēs Jūs mīlam un skūpstām. Turpiniet pļaušanu. Tas ir līdzeklis, kas velnišķīgi veicina dzelzs iedarbību. Arī aplaistīšanās ar lejkannu ir laba. Tāpat darbs un tāpat arī lauki. Viss ir labs, kad ir goda prāts un tīra sirds. Ar to un ar jaunību un talantu var uzveikt visu. . . Esmu optimiste, par spīti saviem sāpīgajiem pārdzīvojumiem; tā varbūt ir mana vienīgā labā īpašība. Redzēsiet, ka arī Jūs to iegūsiet. Jūsu gados es tāpat cietu un biju vēl slimāka garīgi un miesīgi. Kad man bija apnicis urbties citos un pašai sevī, es kādā jaukā dienā pateicu: «Tas viss man ir vienaldzīgi. Pasaule ir liela un skaista. Viss, ko mēs uzskatām par ļoti svarīgu, ir tik ātri gaistošs, ka nav vērts par to domāt. Dzīvē ir tikai divas trīs īsti vērtīgas un nopietni ņemamas lietas, skaidras un vienkāršas, bet tieši tās es līdz šim neievēroju un noniecināju. Mea culpa! Taču esmu sodīta par savu muļķību; esmu tik daudz cietusi, cik vien iespējams ciest; esmu pelnījusi piedošanu. Izlīgsim mieru ar labo dievu!»

Dimā-dēls bija tā iemīļojis Noanu, ka ilgojās tur atgriezties kopā ar kņazieni, un beidzot viņam izdevās uzveikt tās biklumu. Uzturēdamies Vilruā, viņš kaunīgi apzīmēja kņazieni par «savu saimnieci».

Dimā-dēls Zoržai Sandai 1861. gada 20. septembrī: «Ļoti pateicos par Jūsu godājamo vēstuli no š. g. 15. datuma — kā būtu teicis Pridoma kungs — un tveru spalvu, lai izpaustu Jums vissirsnīgāko atzinību. Dabūju zināt, ka mana saimniece ir Jums aizrakstījusi... Neslēpšu, ka viņa ļoti priecājas par iespēju viesoties Noanā un satikties ar Jums. Jūs esat laba sieviete, un viņa ir ļoti rātns bērns; viņa nemaz Jūs netraucēs. Tas ir galvenais. Ja Jūs kaut visniecīgākā veidā mainīsiet savus paradumus, es, tos labi pazīdams, uzreiz to ievērošu . . . Atliek tikai jautājums par viņas meitu, ko viņa negrib atstāt vienu lielās barakas četrdesmit četrās istabās; viņa lūdz Jūs atļaut stādīt Jums priekšā savu meitu, kura gulēs mammas istabā uz kušetes. Meitene, būdama ceļojoša maskaviete, šausmīgi par to jūsmo! Tā ka no šīs puses nebūs nekādu grutību.

Bet tagad — drebiet! Rūgts piliens: man ir viens draugs, resnis, kas izskatā ļoti atgādina Jūsu ņufaundlendus un ko sauc par milzīgo

Maršalu; viņš sver simt astoņdesmit divas mārciņas un ir tik asprātīgs kā četri zobgaļi kopā. Viņš var gulēt, vienalga, kur: vistu kūtī, zem koka vai pie strūklakas. Vai drīkstu ņemt viņu līdzi? ...»

Sanda atbildēja, protams, ka jaunā slāviete un resnais gleznotājs būs mīļi gaidīti viesi. Dimā intīmais draugs elzasietis Saris Maršals bija mākslinieks bez sevišķa talanta, bet interesants sarunu biedrs; viņš patika sievietēm un runāja dzēlīgi. Draugi sauca resnvaidzi milzi reizēm par Pūciņu, reizēm par Mastodontu. Viņa nepiespiestība bieži vien robežojās ar vaļību. Būdams iesīkstējis liekēdis un ne sevišķi smalkjūtīgs siržlauzējs, viņš neskopojās ar savu uzvaru atstāstījumiem. Dimā-dēls izturējās pret viņu ar Dimā-tēva cienīgu iecietību. Nav grūti iedomāties, kā Noanā ieradās karavāna no Vilruā un cik ļoti kņazieni un kņazi Nariškinas pārsteidza turienes līksmā un bezrūpīgā bohēmas dzīve. Dimā alnesa Sandai bēdīgu ziņu: bija nomirusi Rozā Šerī, ko viņi abi ļoti mīlēja. Aktrise bija mirusi ar difteriju, aplipuši, kopjot savus saslimušos bērnus. «Neraudi,» valdzinošā aktrise agonijā bija mierinājusi vīru, «neraudi, jo mūsu mazie ir glābti.» Rozā atstāja ļoti gaišu atmiņu par lielisku, pašaizliedzīgu cilvēku.

Zoržas Sandas piezīmju grāmatiņa — 1861. gada 15. septembrī: «Pēc pusdienām, pulksten desmitos, ieradās Nariškina kundze un jaunkundze, Dimā un viņa draugs Maršals, kas izskatās ļoti lādzīgs. Tērzējām salonā . . . Cits pēc cita aizejam uz savām istabām . . . Visi esam jautri un tomēr bieži vien kļūstam skumji, neviļus ierunājamies par nabaga Rožu . ..

1861. gada 1. oktobrī: Dimā mums nolasa savas lugas «Vilmērs» sākumu, tas ir burvīgs. Uzkāpju savā istabā, lai mazliet pastrādātu. Vakarā Dimā lasa dzejoļus . . .

1861. gada 9. oktobrī: Dimā aizbrauc pulksten septiņos no rīta. Maršals paliek ...

1861. gada 10. oktobrī: Ilgi uzkavējos pie Maršala. Vakarā atkal sēžam divatā un prātīgi aprunājamies, kamēr lejā notiek mēģinājums . ..

1861. gada 16. oktobrī: Maršals kopā ar Morisu iestudē marionešu lugu ...

1861. gada 19. oktobrī: Maršals kļūst mans resnais Bebe ...»

Tā Maršals, neaicināts ieradies Noanā kopā ar Dimā-dēlu un visām viņa «Krievijām», palika Berijā vēl ilgi pēc draugu aizbraukšanas. Ieradies uz pāris dienām,

viņš uzkavējās vairākus mēnešus. Viņa aizraušanās ar marionetēm nodrošināja viņam Morisa Sanda simpātijas. Zoržas jūtas bija citāda rakstura, un tās nepatika Manso (kurš jau vairāk nekā desmit gadus bija princis konsorts). Aiz iegansta, ka glezno pilskundzes portretu, Maršals ieslēdzās ar viņu darbnīcā. Dimā-dēls sūtīja savu svētību.

Dimā-dēls Zoržai Sandai 1861. gada 23. novembri: «Es jau Jums teicu, ka Jūs ar sava talanta autoritāti, ar pašas piemēru un padomiem varat atstāt uz viņu labu iespaidu, kas man neizdodas, tāpēc ka es ar šo lielo puisi esmu pārāk līdzīgs raksturā un gados un abi esam viena dzimuma. Esmu ļoti priecīgs, ka Jūs pareizi novērtējāt viņa labās īpašības, un ari par to, ka viņš atklājis sevī jaunu talantu. Daudzkārt esmu viņam ieteicis izmēģināt spēkus portretā, bet mākslinieki, nesaprotu, kāpēc, ļoti zemu vērtē šo žanru ...»

Decembrī Maršals beidzot atstāja Noanu. No viņa nepienāca neviena vēstule, neviens laipns vārds, pat ne pateicības izpaudums. Velti Sanda rakstīja vēstuli pēc vēstules. Nekādas atbildes. Neprātīgā satraukumā viņa griezās pie «sava dārgā dēla», lai dabūtu zināt, kas noticis ar viņas «galma gleznotāju» — resno Bebē.

Dimā-dēls Zoržai Sandai 1862. gada 21. februāri: «Turpmāk es vairs nekad neuzdrošināšos kādu ievest Noanas namā, kur viss norisinās starp draugiem tik saskanīgi, ka vismazākais smilšu graudiņš var apturēt visu mehānismu. Tātad mūsu draugs Maršals jau izrādījies nepateicīgs? Pārāk agri! Viņam tomēr būtu vajadzējis vismaz pateikt Jums paldies par saņemto pasūtījumu par seštūkstoš frankiem, ko princis viņam deva, tikai pateicoties Jums. Ak vai! Ak vai! Es ļoti baidos, ka cilvēce gan laikam nav dieva pilnīgākais veidojums ...»

1862. gada 26. februārī: «Šodien esmu nikns, un mana Mastodonta klusēšana mani sanikno vēl vairāk! Es ari nezinu, kur viņš ir. Audzināšanas trūkums, kas ieilgst līdz brieduma gadiem, ļoti līdzinās cietsirdībai. Sis nabaga puisis vēl nezin, ka pēc tik ilgas, sirsnīgas un ari lietderīgas viesmīlības, ko sniegusi tāda būtne, kāda esat Jūs, viņam būtu vajadzējis vismaz atbildēt uz vēstulēm, kuras viņš vēl turklāt saņem! ... Sis nelietis ir tik egoistisks kā pati daba, turklāt nepārspējami vaļsirdīgs, vientiesīgs un nekautrīgs. Kamēr es viens no tā cietu, attiecināju to visu uz viena vecuma vīriešu vidū pastāvošu ieradumu vaļību, bet no viņa lidz Jums ir pārāk liels atstatums — viņu nedrīkst pielaist sev par tuvu. Vedot viņu pie Jums, es loloju slepenu cerību, ka vienkāršība un sirsnība, kāda Jums piemīt, kaut ari esat slavena un talantīga, viņu ietekmēs labvēlīgi un mācīs, kādam jābūt viņam pašam, kad viņš savukārt kļūs izcils savā mākslā,

mācis, ko ir derīgi zināt, gaidot šo tālo nākotni. Taču es redzu, ka viņš, kā vienmēr, ir ieraudzījis tikai parādību virspusi un uzskata Jus par biedru. Tas, dārgā māmiņ, ir par traku!»

Visu 1862. gadu «dārgais dēls» un «dārgā māmiņa» intensīvi sarakstījās. Dimā nobeidza «Marķīzu Vilmāru» un augstsirdīgi atstāja visas autora tiesības Zoržai Sandai. Viņš sūdzējās par dzīvi:

«Pagājušo nedēju pavadīju pilnīgā izmisumā aiz bezdarbības. Nespēju uzrakstīt ne rindas — ne romānam, ne lugai. Esmu cieši apņēmies — ja man izdosies tos veikt tā, kā esmu iecerējis, — sūtīt pie visiem velniem spalvas un tinti! Plunčājos pa to jau kopš dzimšanas, un tagad man pietiek. Ja mākslinieks nepārvēršas savā mūžā trīs reizes, kā pārvērtās Rafaels un citi, kurus nav vērts nosaukt, tad māksla ir pretīgs amats. Turklāt es vispār neesmu mākslinieks. Ne pēc formas, ne pēc satura. Acs man ir redzīga. Es saskatu diezgan pareizi un izsakos pietiekami skaidri — tā ir, bet visā, ko es uzrakstu, nav ne sajūsmas, ne poēzijas, ne pacilātības. Viss ir ironisks un sauss. Šādi sacerējumi izklaidē, pārsteidz, pēc tam nogurdina lasītājus un līdz ar to nogalina autoru. Nobeidzis abus darbus, es mēģināšu dzīvot sev, un, ja šajā otrajā dzīvē radīsies kaut kas jauns, kādas nepazītas jūtas, kāda ticība vai pat ilūzija, tad es atklāšu to citiem, ja nē — tad nē.

Vai šajā otrajā dzīvē «Persona», par kuru tik daudz esam runājuši, būs ar mani saistīta nomināli vai taktiski? Tas nav sevišķi svarīgi. Es neņemu viņas aprindu dzīvi pietiekami nopietni, lai sevišķi piesietos vārdiem. Gribu vienkārši būt laimīgs un vairāk nekā neprasu, tāpat kā tas Mērī lugas varonis, kurš cita neprasīja .. . par savas kalpības algu, kā pavadīt mūža dienas līksmības klēpi.

Gan jau redzēsim, un nekas no labajiem un taisnīgajiem vārdiem, kurus esat man teikusi, neies zudumā lielajā apspriedē, ko noturēšu pats ar sevi...»

īsumā, viņš nosvērās uz laulībām ar «Personu».

«Atliek vēl meitene, un šajā ziņā jums ir pilnīgi taisnība. Nogaidīsim, kamēr viņa apprecēsies vai vismaz sasniegs to vecumu, kurā apzinīgi varēs pieņemt lēmumu neprecēties. Neteikšu Jums nekā par viņas raksturu. Jums pašai būtu vajadzējis ilgāku laiku viņu novērot, lai varētu novērtēt. Viņa mīl savu māti saprātīgi. Viņai patīk tikai uz laukiem. Viņa ir kārumniece, augu dienu runā par savu gremošanu — tas ir dižciltīgu sieviešu iemīļots laika kavēklis. Viņa ir tik taupiga, ka tiek sev pārtaisīt mātes vecās kleitas un lāpa zeķes! Savu naudu viņa bez mazākās pārdomāšanas atdod pirmām trūkumcietējam. Ļoti lepna un augstprātīga pret sev līdzīgiem, viņa ir maiga un laipna pret vienkāršiem Jaudīm, lai arī uz kādas sabiedriskās pakāpes tie atrastos. Vārds viņu neapžilbina, un viņa būtu

ar mieru saukties kaut vai par Benuā kundzi. Viņu valdzina studijas, it īpaši eksakto zinātņu studijas — un ne aiz godkāres, jo viņa taupa savas nelielās zināšanas tāpat kā savu kabatnaudu. Olga grib zināt sevis pašas dēļ. Viņa visumā ir mazrunīga un kādu vārdu saka tikai īstajā mirklī. Slimās aknas piešķir šim sakopojumam nenoteiktas melanholijas pieskaņu, bez jebkādas iztēles. Tas, dārgā māmiņ, ir viss, ko esmu saskatījis. Secinājumu izdariet Jūs — kā sieviete.

Pagaidām māte un meita dzīvos Buloņas mežā, burvīgā savrupmājā ar jauku dārzu, kas neredzami savienots ar Jūsu dēla mājokli. Varēsim satikties, kad vien vēlēsimies, un tomēr katrs dzīvosim savā mājā, un uz ārieni pieklājības normas netiks pārkāptas. Tik daudz tad nu mēs būsim veikuši, lai dievs un cars dara pārējo. Tagad ir viņu kārta ...»

III

ŽORŽA SANDA DIMĀ-DĒLAM DĀVĀ DIVUS BĒRNUS

Sandas spēks un gudrība vienmēr bija dziļi ietekmējusi vājus vīriešus. Viņa bija izvilinājusi no Misē šedevrus, atbalstījusi Sopēnu, mierinājusi Flobēru. Dimā-dēls bija viņai uzticējis savu dvēseles nomāktību: «Dzīvi'man neparādīja no īstās puses. Tiem, kuru uzdevums bija mācīt mani dzīvot, bija darāms daudz kas cits, un būtu netaisnīgi, ja es pārmestu, ka viņiem nav pieticis priekš manis gudrības, kuras trūcis pašiem sev . . .» Žorža savukārt ar viņai raksturīgo vīrišķīgo vaļsirdību bija aprakstījusi Dimā-dēlam fizisko vilšanos savā laulībā un likusi viņam izprast, par kādām šausmām jaunavai izvēršas pirmā fiziskā saskare, ja vīram trūkst smalkjūtības. «Mēs viņas audzinām kā svētās,» Sanda sacīja, «un sapārojam kā ķēves.»

Par šo tematu pēc ilgām pārdomām Dimā-dēls uzrakstīja lugu «Sieviešu draugs». Sižets? De Simroza kundze, ko pirmā kāzu nakts sabiedējusi, izšķiras no neveikla vīra, kuru neapzināti mīl vēl joprojām. Tagad viņa pasaulē ir viena un neaizsargāta pret to uzbrukumiem, kuri viņai sola «citādu mīlestību». Viņa būtu pazudusi, ja par viņu nestāvētu nomodā Sieviešu draugs de Riona kungs, kas, tāpat kā agrāk Olivjē de Žalēns, ir autora uzskatu atspoguļotājs. De Riona kungs ziņā visu, saprot visu, paredz visu. Ne sieviešu sirds, ne vīriešu iegribas viņam nav noslēpums. Viņš izkārto vai aizkavē satikšanās; viņš uzmin nodomus un atsedz trūkumus. īsi sakot, viņam Dimā-dēla pasaulē ir tāda pati loma, kāda grāfam Montekristo Dimā-tēva pasaulē. De Riona kungs apņemas veikt uzdevumus, izliek slazdus, izdara pratināšanas. Nežēlīgs pret ļaundariem, viņš izsaka skarbus aforismus. «Sieviete ir neloģiska, zema un kaitīga būtne,» saka de Riona kungs. «Jel kļūsiet, nelaimīgais! Sieviete iedvesmo uz dižiem darbiem.» — «Un kavē tos veikt.» Viņam jautā: «Vai tad godīgu sieviešu vispār nav?» — «Ir, pat vairāk, nekā mēdz uzskatīt, bet mazāk, nekā izrunāts.» — «Ko jūs par viņām domājat?» — «Viņas ir skaistākais, ko vīrietim lemts vērot.» — «Beidzot! Tātad jūs viņas esat redzējis?» — «Nekad.»

Šādu pesimismu neizpauda ne īgo, ne Sanda, ne Dimā-tēvs. Viņi ticēja kaislai mīlestībai, kaut arī paši ļāvās baudkārai mīlestībai. Dimā-dēls, šķiet, ir pārliecināts, ka ikviena mīlestība ir mānīga mirāža. Mīlēt sievieti nozīmē mīlēt ilgotu sapni. Šim sapnim Dimā-dēls netic. Tēvi ir pārāk alkatīgi baudījuši dzīvi, dēliem nomizojušies zobi. Pēc samaitātā XVIII gadsimta romantiķi bija atdzemdinājuši kristietīgo un bruņniecisko sievietes ideālu. Sieviete izrādījās par vāju, lai noturētos šādos augstumos. Dimā-dēls atrada savās aušīgajās kņazienēs pretrunīgas un viltīgas būtnes. Romantiķi bija mīlējuši šos nelaimīgos, untumainos radījumus, de Riona kungs tos nicina, varbūt pat ienīst.

Nežēlīgo toni diktē pats laikmets. Rastinjaks un de Maršē jau ar pātagu rokā ir iegājuši sieviešu krātiņā. Tikumu vaļība aizvien pieaug. Galanto dēku pavairošanās ir modinājusi skepticismu un riebumu. Ar Mornī ir triumfējusi augstprātīga uzpūtība. Kurtuāza uzvedība atmirst. Flobērs, Gotjē gluži nevainīgi raksta «prezidentei» nepieklājīgas vēstules. Dimā-dēls uzņemas pārmācīt tikumu pārkāpējus.

«No Riona kunga slēpšanās aiz ironijas maskas,» saka Pols Buržē, «no dzēlibu cirtieniem, kurus viņš izdajā pa labi un pa kreisi, vienmēr piesardzīgs un vienmēr bruņojies, no morāla duelanta stājas, kādu viņš ieņem katrā sastapšanās reizē, vienalga, vai viņam preti nāk sieviete vai vīrietis, meitene vai sirmgalvis, — no visa varam viegli samanīt, ka šim mizantropam sabiedriskā dzīve ir bijusi pārāk

skarba. Viņš neatklāj, ka ir sāpīgi aizvainots, un nesūdzas, jo ir pārāk lepns. Taču katras viņa frāzes tonis, izsmējīgs un tīši nežēlīgs, un viņa tiekšanās jau ar pirmajiem vārdiem pakļaut sarunas biedru un uzmākt savu pārākumu, tāpat ari neuzticēšanās, kas izpaužas ikvienā replikā un ikvienā žestā, — tas viss ir zināma atzīšanās un zināma žēlošanās.»

Tā bija paša Dimā-dēla žēlošanās.

Viņš ziņoja Žoržai Sandai par varoni, kuru viņa bija palīdzējusi laist pasaulē.

1863. gada 4. oktobri: «Par Sirnroza kundzi varu teikt, ka mūsu kopdzīve kļuvusi nopietna, Mēs vairs nešķiramies. Viņa guļ ar mani. Viiia man seko visslepenākajās vietās un galu galā sāk man apnikt. Tāpēc es pielieku visas pūles, lai ātrāk atbrīvotos no viņas...»

Džeina de Simroza pārsteidza un šokēja Parīzes publiku. «Sieviešu draugs» četrdesmit dienas pūlējās uzveikt izbrīnu, klusēšanu, apjukumu un reizēm pat skaļus piotestus. Kāds skatītājs, kas sēdēja parterā, pēc Džei-nas stāstījuma par savu kāzu nakti piecēlās un iesaucās: «Tas ir pretīgi!» Kāda kurtizāne, kas bija slavena ar saviem neskaitāmajiem un atklātajiem mīlas saka-liem, sacīja: «Sī luga aizvaino sievietes visintīmāko kautrību.» Tomēr katra sieviete zināja, ka lugā ir liela daļa patiesības. Bet Dimā bija «nodevis Dzimumu un izpaudis Labās Dievietes^86 noslēpumus». Tanīs laikos par šādām lietām nerunāja. It īpaši teātrī ne, kur valdīja sieviete. Lai luga gūtu panākumus, tanī vajadzēja dievināt sievieti un upurēt vīrieti.

«Bez šādas upurēšanas nav iespējami ilgstoši panākumi. Klitandrs, Orass un Valērs^87 lien vai no ādas laukā tikai tādēļ, lai galu galā apprecētu viņu; Otello kļūst slepkava tāpēc, ka notic viņas neuzticībai, un tāpēc, ka, viņu nogalinājis, nespēj vairs dzīvot; viņas dēļ Arnolfs 88 vārtās pa zemi un plēš sev matus no galvas; viņas dēļ Ai-cests^89 kļūst mizantrops; viņa padara Cinnu^90 nepateicīgu, Orestu — par slepkavu, Tartifu — par dieva zaimotāju. Pietiek, ka viņa mīl, kaut vai asinsgrēkā, lai Ipolits^91 mirtu! Vienīgi Rodrigo 92, kaut arī mīl Himenu, nonāvē Himenas tēvu, bet kā viņš pēc tam nāk piedāvāt iemīļotajai savu dzīvību izdzēstās dzīvības vietā! Kā viņš vairs nespēj elpot gaisu, ko nepiesātina viņas mīlestība! Kā viņš grib krist no dona Sančo rokas, ja viņa neapsolīs piedošanu un nedāvās vairs uzticību! Piekrišanu negūst neviena luga, kurā Vīrietis netiek upurēts Sievietei. Viņa ir teātra dievība — sēdēdama ložā vai partera sēdekli, daiļa, lepna, triumfējoša, mierīga, pielūgta un sumināta, viņa nolūkojas uz šim cilvēku hekatombām .. .»

De Riona kungs uztrauca skatītājas. Un jāatzīst, ka viņš bija uztraucošs. Taču skatītājas dusmojās uz viņu ne tāpēc, ka viņš tās savaldīja (sievietes neienīst sa-valdītājus), bet gan tāpēc, ka viņš neļāva kaut vienai no tām viņu sagūstīt. Lugas pirmajā versijā kāda jauna, bagāta un gudra meitene metās ap kaklu Sieviešu Draugam, un viņš to atstūma. Publika šo atrisinājumu uzņēma tik naidīgi, ka pēc Montinjī kunga neatlaidīgas prasības nākamajā izrādē de Riona kungs apprecēja Hakendorfa jaunkundzi. Tēns un vēlāk Buržē protestēja. Viņiem labāk patika de Riona kungs, kas nepiekrīt kompromisiem. Kad lugu iespieda, Dimā priekšvārdā, ko rakstīja tālu no sarkanā samtā un zeltā starojošās teātra zāles, uzdrošinājās atkal apstiprināt savu tēzi: sievietes jātur verdzībā.

«Sieviete ir aprobežota, pasīva, pakļaujama būtne, kas dzīvo mūžīgās gaidās. Viņa ir vienīgais nepabeigtais veidojums, ko dievs atļāvis Vīrietim ņemt un pabeigt. Viņa ir neizdevies eņģelis . . . Daba un sabiedrība vienmēr ir vienojusies un vienosies arvien, — lai arī kā Sieviete tam pretotos, — ka Sievietei jābūt padotai Vīrietim. Vīrietis ir dieva rīks, Sieviete ir Vīrieša rīks. Illa sub, ille super^46 Par to nav ko spriedelēt. ..»

Dzīvē de Riona kungs apprecējās. Kņazs Nariškins

1864. gada 26. maijā Sjezā nomira, un Dimā varēja salaulāties ar kņazieni, kas beidzot bija kļuvusi atraitne. 1864. gada 31. decembrī advokāts Ansels, Bodlēra aizbildnis un Neijī pie Sēnas mērs, Aleksandra Dimā-tēva un Katrīnas Labē klātbūtnē (kuri deva savu piekrišanu) vadīja Aleksandra Dimā-dēla un Nadeždas Knorrin-gas — Aleksandra Nariškina atraitnes laulību noslēgšanas ceremoniju.

Jaunlaulātā bija izvēlējusies par lieciniekiem savu advokātu Anrī Miro un akušieru Šarlu Deviljē. Dimā pavadīja divi draugi: gleznotājs Šandeljē un Imperatora bibliotēkas fondu glabātāja palīgs Anrī Lavuā. Vairāk neviens nebija aicināts. Ceremoniju turēja slepenībā, jo katrs laulību noslēgšanas akts ir skaļi jānolasa, un šajā aktā bija kāds ārkārtīgi dīvains paragrāfs:

«Nākamie laulātie draugi ir paziņojuši, ka viņi adoptē bērnu, kas reģistrēts 1860, gada 22. novembri Parīzes Devītā iecirkņa mērijā ar vārdiem Marija Aleksandrīne Anrieta un piedzimis tā paša mēneša 20. datumā Natālijai Lefebīrai, — turklāt viņi aizrādījuši, ka mātes vārds ir izdomāts ...»

«Mazo Lefebīru» četrus gadus uzdeva par bārenīti, ko pieņēmusi un audzināja kņaziene Nariškina,

Dimā-dēls Žoržai Sandai 1864. gada 15. decembri: «Dārgā māmiņ, es pēc nedaudzām dienām salaulāšos. Kopš vienas stundas tas ir neatsaucami nolemts. Paziņoju to Jums nekavējoties. Nelūdzu Jūsu piekrišanu: es zinu, ka Jūs to dosiet. Bet kā padevīgs un godbijīgs dēls daru Jums zināmu šo jauno vēsti pašai pirmajai visā pasaulē. Apskauju Jūs no visas sirds un Manso ari.»

Sanda aizsūtīja kāzu dāvanai vāzi urnas veidā. Vai šī urna bija domāta brīvības pelnu uzglabāšanai?

«Dimā-dēls Žoržai Sandai 1865. gada 1. Janvārī: «Kad saņēmu skaisto trauku, visi apkārt brīnījās: «Kas to var sūtīt? Tik lieliska mantiņa!» Taču es uzreiz teicu: «Varu saderēt, ka tas nāk no māmiņas .. .»»

Beidzot dabūjis tiesības dižoties ar savu paternitāti, Dimā-dēls to ar lielu prieku darīja. Vēstulēs Žoržai Sandai viņš vienmēr piemin Koletu, kas bija burvīgs un apdāvināts bērns. Piecu gadu vecumā viņa jau prata franču, krievu un vācu valodu. Vakara lūgšanu viņa skaitīja visās trijās valodās.

1865. gada 28. martā: «Koleta ir vesela kā rutks. Viņa vēl nav spējīga novērtēt savu vecmāmiņu, bet tas pienāks.»

1865. gada 21. augustā Sanda zaudēja Manso, savu sekretāru un mīļāko, kurš jau sen bija sirdzis ar plaušām. Ja Maršals būtu gribējis, viņš varētu aizstāt Manso. Žorža bija pieķērusies Maršalam un vajāja viņu ar glaimojošu neatlaidību.

Žorža Sanda Sarlam Maršalam: «Dārgais mazulīt, es vēl neesmu redzējusi «Orfejs pazemē», un stāsta, ka tas esot interesants un amizants. Neuzdrošinos griezties pie Ofenbaha, kaut gan viņš ir ļoti laipns. Tā kā Tu droši vien to jau zini no galvas, tad nelikšu Tev to noskatīties vēlreiz kopā ar mani. . . Pataupi savu laiku un labo gribu, lai noskatītos ar mani kaut ko tādu, kas Tevi uzjautrinās vai vismaz būs Tev jauns. Skūpstu Tevi... Vai Tu zini, ka Dimā kundze ir atbrīvojusies no grūtniecības? Rit es viņu apmeklēšu.

L

Šodien biju aizbraukusi uz Palezo * . .. Piesi kundze man vakar sacīja, ka mēģināšot mums dabūt divas labas vietas uz «Iemīlējies lauva» 93...»

Kāda cila vēstule: «Vai esi dzirdējis «Donu Zuānu» Liriskajā teātri? Es pasūtīju divas vietas uz otrdienu. Vai gribi vienu? Ja jā, tad paēdīsim kopā pusdienas, kur Tu vēlēsies. Ja nē, tad pasaki, kur satiksimies, lai varu Tevi apmīļot un svētīt, iekams dodos atpakaļ uz Noanu. No Parīzes aizbraukšu ceturtdien un no Palezo jau pirmdien. Atsūti man pirmdien atbildi uz Feijantīnu ielu, lai es otru vietu uz «Donu Zuānu» varētu atdot kādam citam biedram, ja Tu pats nevarētu to izmantot. Kā Tev iet, manu resno trusīt? Man iet labi. Tikai te pūš austrumu vējš, kas man krīt uz nerviem. Skūpstu Tevi... O, nudien, es esmu auša! ... Es atliktu aizbraukšanu par vienu dienu, ja Tu zinātu iepriekš. Mēģini atbrīvoties. Varbūt gan Tu jau esi redzējis «Donu Zuānu». Dari, kā gribi. Tikai atraksti man .. .»

Taču Mastodontam bija dārga viņa neatkarība. Viņa darbnīcā pozēja glītas, kailas viegla rakstura meitenes. Kad Sanda negaidīti aizgāja pie viņa, durvis bija slēgtas. Tomēr viņš labprāt ēda pusdienas pie Manjī ar Sandu, Dimā-dēlu un Olgu Nariškinu, kas astoņpadsmit gadu vecumā kļuva daiļa, ļoti daiļa. Nadežda (ko vīrs bija pārkristījis par Nadīni), vēl gluži neatspirgusi no priekšlaicīgajām dzemdībām piektajā mēnesī, garlaikojās Marli, kur gatavojās jaunas grūtniecības smagumam, jo ģimene ilgojās pēc «Dimā-mazdēla».

Dimā-dēla vēstule: «Dimā kundze ir notiesāta uz septiņiem mēnešiem gultas režīma, ja viņa noteikti grib laist pasaulē jaunu Aleksandru, pēc kura arvien vairāk jūtam nepieciešamību, kaut ari abi pirmie vēl ir spēkpilni, gudri un slavas vainagoti. . . Jā, te nu es esmu izstrādājis lielas lietas! Sasodītās jūras peldes vienmēr noved pie tā. Pē! .. .»

Olga ar savu jaunību un skaistumu bija diezgan kutelīgā stāvoklī attieksmē pret māti: mīļākā, kura tikai nupat otrreiz apprecējusies, jūtas visai nepatīkami, ja viņai ir meita precību gados. Tā kā doktors Deviljē bija parakstījis Nadīnei mieru un atpūtu svaigā gaisā, Dimā lūdza vecajam draugam Lēvenam, lai tas atļauj uz laiku apmesties tā mājā Marlī, un novietoja tur savu sirgstošo laulāto draudzeni, turpretī Olga, turpinādama mācības

* Nadeždai neilgi pirms tam bija noticis aborts, piektajā grūtniecības mēnesī. — A. M

palika Neijī. No Maskavas iebraukušie līdztautieši bija sākuši apskaidrot «Mazkrieviju», kas tagad jau bija kļuvusi liela, par viņas juridisko stāvokli. Meitenē modās šaubas, vai māte ar savu romānu nav viņai ļoti nodarījusi pāri, likdama dzīvot tālu no pasakainā galma, kur viņa būtu rados ar Romanoviem.

Žoržas Sandas piezīmju grāmatiņa 1866. gada 3. lebruārī: «Aizeju pie Maršala. Pusseptiņos dodamies pusdienās pie Žobēriem, tur ir vira un sievas radi, Lēmans, Dimā tēvs un dēls un trīs četri mājas draugi. Visas pusdienas, sākot no viras līdz salātiem, pagatavojis Dimā tēvs! Deviņi vai desmit brīnišķīgākie ēdieni. Pirkstus var nolaizīt! Pēc pusdienām tērzējam; viņš vispār ir burvīgs... Maršals pavada mani mājās.»

1866. gada 4. lebruārī: «Aleksandrs atnāk pulksten divos. Lasu viņam «Žanu» [47]. Kāda laime! Viņš ir apmierināts uz visas līnijas! Un es nelasu pārāk slikti. Viņš man sniedz trīs lieliskus padomus... Cik ātri viņš visu skaidri saskata un prot izlabot. Priecājos par Bulī [48] un nekavējoties aizrakstišu viņam ... Aleksandrs uzzinās, vai lugu ņems Rišeljē ielā [49]; ja ne, tad Zimnāza teātri. Eju ēst pusdienas pie Manjī, ārā draņķīgs laiks. Nav pārāk jautri. .. Odeonā «Bohēmas dzīve». Cik jauka luga, aizgrābjoša un burvīga! ...»

1866. gada 6. lebruārī: «Demarkē nupat man pateica, ka Dimā kundzei gaidāmas priekšlaicīgas dzemdības un pusdienas ceturtdien nenotiks. Viņš aizved mani pie Manjī, kur paēdu pusdienas un pēc tam noīrēju ekipāžu, lai brauktu uz Neijī avēniju, kaut gan man ir traka migrēna. Kučieris ir apdzēries, zirgs arī. Visi trīs mēs tomēr esam braši zeļļi un atrodam vajadzīgo māju. Dimā kundze ir mierīga un dūšīga, sāpju viņa nejūt. Bet kā būs rit? Vai viņa dzemdēs? Bērns ir dzīvs un gatavs nākt pasaulē. Dīvaini... Aleksandrs ir ļoti mīļš pret viņu. Braucu atpakaļ ar to pašu ekipāžu, zirgs pastāvīgi klūp un kučieris guļ. Bet mana migrēna ir pārgājusi...»

1866. gada 9. lebruārī: «Man izdodas mazliet pastrādāt, atrauties uz kādu stundu no viesiem un vēstulēm. Dimā kundze ir pārcietusi priekšlaicīgās dzemdibas, ar lielām sāpēm, bet laimīgi... Kājām eju pusdienot pie Manjī.. .»

1866. gada 11. lebruārī: «Braucu uz Neijī. Nakti tas ir īsts ceļojums un maksā desmit franku! Dimā kundze ir ļoti nomocījusies. Viņai kādu mēnesi būs jāpaliek gultā. Aleksandrs un Olga ne uz mirkli viņu neatstāj . . .»

1866. gada augusta Žorža Sanda apmeklēja Dima-dēlu mazā zvejnieku ciematā Piī, netālu no Djepas, kur

viņš bija nopircis māju, diezgan neglītu un neerlu, bet pasakainā vietā.

Zoržas Sandas piezīmju grāmatiņa: «Pie Alekša, Pil 1866. gada 26 augustā, svētdienā. — Brīnišķīgs apvidus. Lielisks laiks. Burvīgi saimnieki. Lavuā brauc projām; Amedē Ašārs šeit ir jau sen; Be-leima kundze nupat ieradusies. Bērni ir ļoti jauki. Namamāte ļoti laipna, bet nav īsta mājas saimniece. Apkalpošana neiespējama! Neiedomājama neakurātlba, kas izvērtusies par paradumu! Priekš mazgāšanās ir vāze un salātu bļoda, un ūdens tikai tad, ja pats aizej tam pakaļ! Logus nevar aiztaisīt. Gultā auksti kā sniegā... Bet diena ir lieliska. Mēs ejam staigāt pa mežu un liedagu. Sie mežiem apaugušie krasti ir īsta paradīze. Jūra ir pērļaini pelēka, ar ziliem atspulgiem, un baltais, smilšainais krasts nosēts polīpveidlgiem krama oļiem. Baltas krltainas klintis. Viss ir bāls un liegs. Bērnu balle kazino dārzā. Uzposušās sievietes, ļoti neglītas. Lieliskas pusdienas mājās, bet pulksten astoņos •— kundze ir slima un Aleksandrs iet gulēt! Ko lai iesāk — ar vienu sveci lasīšanai! Naktī saceļas vētra. Lietus gāzmas un aukstums. Klepoju tā, ka liekas — tūlīt pārplīsis rīkle.»

Pie Alekša, Piī pirmdien, 27. augustā: «Laiks mikls, bet diezgan jauks. Palieku noklausīties priekšvārdu un divus cēlienus. Tie ir ļoti skaisti un ļoti labi. Pusdienas ļoti garšīgas. Pēc tam visi aizlavījās, un es palieku ar Beleima kundzi! Šāda dzīve, kas beidzas pulksten astoņos vakarā, ar pilnu vēderu, nemaz nav pa manai gaumei! Un kādas mokas ar tualeti un visu pārējo! Ak dievs, cik te ir draņķīgi! ... Un tomēr ļoti jauki...»

No Piī Zorža Sanda aizbrauca pie Flobēra uz Kruasē, kur atrada «ērtības, spodrību, ūdeni, pretimnākšanu, visu, ko vien var vēlēties». Flobēra māte, burvīga večiņa, bija labāka saimniece nekā «Lielkrievija».

Taču Dimā iemīļoja Piī tik ļoti, ka drīz vien nopirka tur vēl vienu vasarnīcu. Ap viņu izveidojās maza kolonija. Fēlikss Dikenels, kas viesojās pie Dimā, kādreiz redzēja ienākam istabā lielu, garu, mazliet sagumušu, bet spēcīgu, bārdainu zvejnieku. Viņš bija ģērbies tabakas krāsas vamzī, flaneļa kreklā, rupja audekla biksēs un turējās stalti un brīvi. «Labdien, kaimiņ, kā jūtaties?» — «Lieliski, ekselence. Un jūs?» — «Es jūtos kā Jaunais tilts. Tā jūs mēdzat sacīt, vai ne?» Zvejniekam bija anglisks akcents. Kad viņš bija aizgājis, Dikenels jautāja: «Kāpēc jūs viņu uzrunājāt par ekselenci?» — «Tāpēc, ka viņš ir marķīzs Selsberī. Viņš šeit ieradās nejauši un pirmais apmeklēja mani: «No Aleksandra Dimā nevar prasīt, lai viņš stādās priekšā. Atļaujiet, ka

es jums stādos priekšā. Turklāt esmu jūsu parādnieks. Lasīt jūsu tēva romānus ir bijis mans iemīļotākais laika kavēklis, un tie ir dāvājuši man vislabāko atpūtu garam.»

Tēva aizgādība sniedzās pār dēlu pat tad, kad tas jau bija slavens.

*

«Sieviešu drauga» izgāšanās uz laiku attālināja Dimā-dēlu no teātra. Sarežģītā laulības dzīve ar sievieti, kas, «reizēm laiska, reizēm strauja», vienmēr žēlojās, vēl paasināja viņā sieviešu nīšanu. Kad Nadīne bija stāvoklī, viņa iegrima miegainā nekustībā; atveseļodamās viņa cieta no greizsirdības lēkmēm. Redzot Aleksandru apbrīnotāju vidū, viņa to salīdzināja ar Orfeju starp bakhantēm. Pārsniegusi četrdesmito gadu slieksni, Dimā kundze turēja aizdomās par koķetēriju katru jaunu sievieti, pat savu meitu. Sagandētie nervi darīja «Lielkrie-viju» par nepanesamu dzīvesbiedri. Tanī laikā Dimā-dēls rosīgi sarakstījās ar flotes virsnieku Rivjēru, kas bija ari talantīgs rakstnieks. Viņam Dimā-dēls atklāja savas drūmās noskaņas.

Dimā-dēls Anrl Rivjēram: «Dārgais draugs, esmu sajūsmināts, ka Jūs esat atgriezies jūrnieka dzīvē. Bija arī pēdējais laiks atrauties no zemākas kategorijas jūtām, kuras ir pilnīgi Jūsu gara spēju necienīgas. Atklāta jūra ar tās brāzmām ir daudz labāka nekā vētras ūdens glāzē, jo sievietes galu galā ir mūs pārliecinājušas, ka mums šinīs vētrās jāiet bojā. Ticiet cilvēkam, kurš vairākkārt glābies peldus un beidzot sasniedzis krastu: patiesība ir darbā un solidaritātē ar cilvēci, kura gudriem cilvēkiem, kā Jums un man, ir jāietekmē. Vērtīgāk ir vadīt krietnu kuģa komandu vai uzrakstīt labu lugu nekā iemantot visvaldzinošākās sievietes mīlestību, kaut pat īstu. Āmen.

... Jūs esat radīts, lai no pusnakts līdz četriem no rīta būtu nomodā uz kuģa klāja, nevis zem Kanrobēra kundzes gultas baldahīna. Sieviete ir elements, kuru vajag iepazīt kopš bērnības, kā esmu darījis es, lai bez piepūles un droši varētu to vadīt, taču visas šīs skaistās dievietes ir mūs izvārdzinājušas, nesniedzot nekā jauna, tāpēc ka viņas ir tukšas kā zvārguļi. .. Jūra manī vieš skumjas; mīlu to tikai tad, kad jūtu zem sevis. Tas jūrai kopīgs ar sievietēm. Šis mazliet draiskais joks Jums pierādīs, ka mana miesa jau mazliet atspirgusi, kaut ari nemaz tik bieži, kā varētu secināt no maniem vārdiem, nedodas kuģojumos pa sieviešu elementu,., Pagaidām es

strādāju, aiz ieraduma vai aiz aicinājuma, pārdzīvojot visas vilšanās, kādas piemīt šim savādajam amatam, kurs domu pārvērš par kaut ko līdzīgu linu mīstīklām . . .»

Šis pesimisms skāra ne tikai sievietes, bet visu cilvēku dzimumu. Kad kapteinim Rivjēram bija ar airi ievainota galva, Dimā viņam rakstīja:

«Jūs uzskatāt par providences nopelnu, ka tā nogalinājusi Jūs tikai pa pusei, it kā mēs šeit zemes virsū būtu vienīgi māla lelles šautuvē, kur vingrinās ar pistoli... Dārgais, vislabākais ir cieši iekalt sev galvā, iekams tā vēl nav saņēmusi belzienu ar airi, ka viss ir tikai komēdija, kuras lomas mēs tēlojam, nezinādami ne tās atrisinājumu, ne autoru; suflieri mainās katru brīdi, un visumā vērtīgākais šajā komēdijā ir mīlestība un draudzība. It īpaši draudzība.»

Tikai viena sieviete, turklāt optimiste, joprojām atrada žēlastību naidpilnā vīrieša acīs: tā bija Žorža Sanda. Dimā brīnījās, cik ātri viņa saņēmās pēc Manso nāves.

Dimā-dēls Amī Rivjēram: «Būtu atbildējis ātrāk uz Jūsu vēstuli, ja visas šīs dienas nebūtu bijis aizņemts ar Sandas kundzi, ko piemeklējušas lielas bēdas. Viņa zaudējusi Manso, kas kopš piecpadsmit gadiem bija viņas dzīves līdzgaitnieks un kārtotājs. Pēc četrus mēnešus ilgām, grūtām ciešanām viņš nomira nelielā mājā Palezo, kur viņi kopā bija dzīvojuši. .. Apbedījām viņu pirms trim dienām un centāmies izklaidēt nelaiķa draudzeni... Viņai ir liela enerģija un gribas spēks. Un prāts, kas var pazemot mūsu dzimumu, jo nezin vai daudzi mūsu vidū spētu ik desmit gadu sākt dzīvi no jauna pēc tādiem smagiem triecieniem, kādus šī sieviete panesusi... Tā kā dzīve sniedz tikai sarūgtinājumus, tad reizi par visām reizēm ar to vajag samierināties un censties skatīties uz notikumiem tā, kā vērši, kas ganās pļavā, skatās uz ratiem, kuri pa ceļiem brauc garām. Esiet kā Minerva — dieviete ar vērša acīm. Sis epitets, ko daudzi neizprot, bez šaubām, izpauž visaugstākās gudrības nesatraucamību, kas, bez šaubām, ir tikai visaugstākā vienaldzība. .. Draudzība, man šķiet, ir vienīgās jūtas, kuru dēļ ir vērts uzņemties pūles dzīvot...»

Nenoteiktas bailes kavēja viņu tobrīd rakstīt teātrim, viņš strādāja pie romāna «Klemanso lieta». Šajā darbā viņš ļāva vaļu savam apvaldītajam niknumam pret sievietēm. Tā bija slepkavas atzīšanās, viņš bija nonāvējis agrāk dievināto sievu ne tikai tāpēc, ka tā viņu krāpa, bet arī tāpēc, ka tā bija pats melu un viltus iemiesojums vispilnīgākā skaistuma čaulā. Skulptoram Pjēram

Klemanso, kas, protams, bija ārlaulības bērns, māte, dabiski, bija baltveļas šuvēja. Viss grāmatas sākums daudzējādi likās autobiogrāfisks. Sieviete, ko varonis apprecēja, bija poliete Iza Dobronovska (tas ļāva autoram netieši atriebties «neuzticīgajām slāvietēm»). Dimā ir darījis zināmu, ka Izas prototips ir viņa pirmā met-rese Džeimsa Pradjē kundze.

Dimā-dēls Zoržai Sandai 1866. gada 26. maijā: «Nu gan man sāk galīgi apnikt tā «Klemanso lieta», es drīz aiziešu no tās un atgriezīšos pie savām mazajām lugām, kur var runāt, kā tikai grib. Es vēl mīņājos pa beigām. Naža dūriens neiet tik viegli... Dzīve ne vienmēr ir līksma. Līdz divdesmit gadiem vēl nekas, bet pēc tam — ardievu! Mīlēsim viens otru, gaidīdami ko labāku, un rakstīsim, jo citam nekam mēs nederam ...»

1866. gada 5. jūnijā: «Dārgā ināmiņ, tikai ceturtdien, pulksten sešos un divdesmit minūtēs pēc pusdienas, Iza beidzot izlaida garu, pamatoti izpirkdama nodarītos pārkāpumus. Līdz tam brīdim viņas slepkava, kuram ir tas gods būt Jusu dēlam, strādāja kā viens no nēģeriem, no kuriem viņš pa tēva līniju cēlies. U-u! Man nav ne mazāko sirdsapziņas pārmetumu, bet jūtos tik izmocīts, it. kā man tie būtu, un es vēl mazliet vairāk apbrīnoju Jūs, ka Jūs radāt tik daudzus šedevrus, turklāt tik ātri.. .»

Lasītāji, kas bija pazinuši skulptora Pradjē laulību, uzreiz atšifrēja romāna varoni. «Revue des Deux Mondes» kritiķis rakstīja: «Šo sievieti, kura pozē savam vīram skulptoram, šo sievieti, kurai tiklība eksistē vienīgi kā sabiedriska konvencionalitāte un kurai Frinas lauri laupa miegu, — mēs šo sievieti pazīstam vai vismaz domājam, ka pazīstam, un varbūt apzīmējums «briesmone» mums šķiet mazliet par stipru šai daiļajai XIX gadsimta mežonei. . .» Iza, «šī netīrā dvēsele marmora miesā, kas dzimusi, tikai lai baudītu un melotu, kurtizāne no galvas līdz kājām, viens no eksotiskajiem augiem, kuri skurbina un nonāvē», šo kritiķi atbruņo. Viņš nosoda ne tik daudz Izu, cik viņas vīru. Kāpēc tas viņu mīlējis, kad jau no pirmajām dienām viņas zemiskais raksturs bijis skaidri redzams? Tāpēc, ka Pjēram Klemanso, tāpat kā Dimā-dēlam un visiem viņa varoņiem, mīlestība vienmēr bijusi tikai fiziska iekāre. Vienīgi no šī izejas punkta bija iespējams baudkārais un traģiskais atrisinājums (Pjērs pēdējo reizi guļ ar Izu un pēc tam viņu nonāvē).

Mūsdienu lasītāju pārsteidz tas, ka šo romānu 1866. gadā cildināja kā visdrosmīgākā reālisma paraugu. «Viss ir patiess, dzīvs, izteiksmīgs, un, kad Dimā kungs stājas tuvcīņā ar īstenību, mūsu priekšā ir divi vienlīdz spēcīgi atlēti . . . Dimā kungs pārgājis no lugām uz romānu tāpēc, ka prozas priekšrocības ļāva viņam spēcīgāk akcentēt, asāk izcelt miesu aprises. Viņam tas ir izdevies . . .» Kaila ķermeņa veidošanas ainas, kā arī kailo mīlētāju skūpstīšanos uz upes daudzi uzskatīja par «eksperimentālo literatūru», drosmīgu un bezbailīgu. Runāja, ka Dimā kunga romāns pilnīgi atbilstot Tēna kunga laikmetīgumam^9\ un Tēns, starp citu, jūsmoja par šo Dimā darbu. Flobērs bija atturīgāks, tomēr arī raudzījās uz šo grāmatu nopietni.

«Neesmu tik sajūsmināts kā Jūs par «Klemanso lietu», kaut gan uzskatu to par Dimā spēcīgāko darbu. Taču viņš to tīši sabojājis ar tirādēm un nodeldētām patiesībām. Manuprāt, rakstniekam nav tiesību izteikt savus uzskatus par pasaules lietām. Viņam savā daiļradē jāatdarina dievs, proti: jārada un jāklusē. Grāmatas beigas man šķiet gluži aplamas: vīrietis nenogalina sievieti pēc, jo tad izjūt vispārēju atslābumu, pretēju jebkādai enerģijai. Tā ir liela fizioloģiska un psiholoģiska kļūda . . .»

Par «Klemanso lietu» runāja visi. Resnais Maršals izstāstīja Gonkūriem par kādas nodaļas rašanos.

1866. gada 29. septembri Sengratjenā: «Maršals mums šovakar izstāstīja, ka pulksten četros no rīta makšķerēdams Sentasizē, viesojoties pie de Bovo kundzes, viņš ieraudzījis peldamies divas jaunas meitenes: viena bijusi tumšmate, otra — rūsganiem matiem. Lecošā saule glāstījusi viņu draiskulīgos stāvus Sēnā, viņu daiļums rītausmā vizējis. Maršals to pateicis Aleksandram Dimā, kas nākamajā rītā aizgājis paskatīties uz meitenēm un, lai viņas paķircinātu, apsēdies uz viņu krekliņiem. No turienes ir peldes epizode «Klemanso lietā» . ..»

Dimā-dēls bija apmierināts ar panākumiem, bet pārguris no piepūles.

Dimā-dēls kapteinim Riv/ērarn: «Jūs redzēsiet no mana rokraksta, ka Jums ir darīšana ar izmocītu cilvēku. Spalva man vairs neturas rokā, jo kopš diviem mēnešiem esmu to pārmērīgi daudz nodarbinājis, toties tagad galu galā šis radījums ir beigts, galīgi nobeigts.

Nupat nogulēju divas stundas; pagājušajā nakti gulēju vienpadsmit stundas. Citam nekam vairs nederu. Dimā kundze arī pastāvīgi guļ. Ja nu mēs tā labi atpūtīsimies no grāmatas, ko uzrakstīju es viens, tad ceru, ka pēc mēneša varēšu sākt atkal no jauna . ..»

Tā arī nolika, un viņš atgriezās pie teātra. Jābrīnās, kāpēc šis milzis jutās tik novārdzis pēc ļoti īsa romāna uzrakstīšanas. To var izskaidrot ar brāzmainajiem pārdzīvojumiem, kurus viņā izraisīja pārdomas par bezkaunībām un saldkaisli. Lai nomierinātos, viņš nolēma uzvest uz skatuves labu sievieti un pats doties pie dabas krūts. Lai klusībā varētu strādāt, viņš noīrēja Sentvale-rīanko, Etenmarā, nelielu mājiņu, kura viņam atsauca atmiņā dažas laimīgas vecpuiša dzīves dienas.

Tur viņš uzrakstīja jaunu lugu, ko arī bija iedvesusi Zorža Sanda, — «Obrē kundzes uzskati». Temats: Sandas tipa sieviete sludina ļoti augstsirdīgus uzskatus par laulību, sabiedrības šķirām, ārlaulības bērniem. Kādu dienu viņa pēkšņi nonāk strupceļā, viņas priekšā ir sāpīga dilemma: atteikties no visu mūžu paustajām idejām vai ļaut savam dēlam apprecēt iemīļoto Zanīnu, jaunu sievieti, kurai bijis mīļākais un kura strādā, lai uzaudzinātu bērnu bez tēva. Obrē kundze vilcinās, kādu brīdi bažīgi svārstās, pēc tam pieņem varonīgu lēmumu: morāles un ticības vārdā viņa apprecina savu vienīgo dēlu ar šo meiteni māti.

Pie Sandas kundzes Edmona Abū un Anrī Lavuā klātbūtnē Dimā lugu nolasīja pirmo reizi. Panākumi bija saviļņojoši. Spirituālisle Sanda un skeptiķis Abū vienprātīgi raudāja. Lai olrreiz pārbaudītu lugu, autors aizbrauca uz Provansu nolasīt to kādam citam draugam — Zozefam Otrānam. Tie paši asarainie panākumi. Otrāns, kam bija slima sirds, pat zaudēja samaņu. Vairāk nevarēja prasīt. Montinjī Žimnāza teātrī uzņēma ar sajūsmu šo lugu. Dimā tomēr vēl bija nemierīgs. Kā svētulīgā publika uztvers tās aizspriedumu nosodījumu? Drīz autors nomierinājās.

2oržas Sandas piezīmju grāmatiņa 1866. gada 27. novembrī: «Vakar pie Brebāna Aleksandrs auļoja uz melnā apokalipses zirga: viņš gribētu būt Rafaels vai Mikelandželo; nevar justies laimīgs bez mākslinieciskas iedvesmas, bez radīšanas prieka, slavas un spēka! Viņa dievs ir spēks. Maršals ar savu smalko un drošo, veselo

saprātu netiecās tādos augstumos. Un es netiecos nekur, neteicu nekā. Es neatstāstu, ko domāju, kad esmu laimīga. Ko var pateikt par to, kas sastāv no kaut kā neuztverama, no ātri gaistošiem, varbūt pat panteistiskiem iespaidiem? Nē, es nespēju izpausties. Kad es saku vienu, cilvēki saprot ko citu. Kāpēc? To nekad neizdibināšu.»

Noanā 1867. gada 17. martā: «Laba ziņa: «Obrē kundze», kā vēstī Aleksandra telegramma, guvusi kolosālus panākumus ...»

1867. gada 18. martā: «Sarsē raksts par «Obrē kundzi», Vēstules par Dimā . . . Man jābrauc uz Parīzi! . . .»

Parīzē 1867. gada 23. martā: «Eju uz brokastīm pie Dimā. Atgriežos; lasu un rakstu vēstules. Eju uz Žimnāzu ar Esteri [50]; «Obrē kundze» ir brīnišķīga, es raudu. Lielisks tēlojums ...»

Ārsti bija noteikuši Nadīnei Dimā kopš oktobra mēneša necelties no gultas, lai viņa īstajā laikā varētu dzemdēt gaidīto mantinieku.

Dimā-dēls Zoržai Sandai 1867. gada 26. lebruārl: «Mazulis klauvē cik spēdams pie šīspasaules durvīm. Skaidri redzams, ka viņš nezina, kā te ir! Dimā kundze kļūst jo dienas jo resnāka.»

1867. gada 20. apriti: «Domājams, ka mazais Dimā nāks pasaulē tanī brīdī, kad šī vēstule sasniegs Jūs Noanā...»

Ak vai! Trešajā maijā Nadīnei piedzima meitiņa. Tā kā «Obrē kundzes uzskatu» varone saucās Žanīna, tad šo vārdu deva arī jaunpiedzimušajai.

Tēvs tanī laikā rakstīja priekšvārdus savu lugu kopotam izdevumam. Šie priekšvārdi iemantoja lielu atzinību un bija to pelnījuši, jo bija uzrakstīti spraigi un nemāksloti, daudz labāk nekā pašas lugas. Barbē d'Ore-viljī, kas necieta Dimā tēvu un dēlu, atzina priekšvārdu panākumus, taču to cēloni saskatīja labi attēlotā samaitātībā, ar ko vienmēr varot gūt panākumus: «Ja pats samaitāšanās process jau sagādā zināmu prieku, tad vēl jo lielāku -— un jūs to labi zināt — sagādā savas samaitātības aplūkošana ... Kāda kolekcija! Par spīti visiem priekšvārdu autoriem raksturīgajai pazemībai es neticu šai pirmās lappuses pieticībai. Kas atklājas, tas dižojas . . . Bet, tā kā publika interesējas par jums un jūs uzklausa, tad pastāstiet vien par sevi. Dīkdieņus vajag izklaidēt. . .» Dīkdieņi kā izsalkuši metās virsū dramaturga moralizējumiem.

IV

"DIEVA MIJKRĒSLIS

Tev, Zeront, vajag jau ar sātu No mīlas priekiem vairīiies: Drīz vasara uz galu ies —

Der ziemu sagaidīt ar prātu.

1 P. Tulē

Kā mēs beigsim savas gailas? Sirmi mati mums uzliek bijājamas prasibas.

Balza ks

Spriežot pēc izskata, Dimā-tēvs nemaz nebija pārvērties Neapoles ilgās avantūras laikā. Mazliet sirmāki mati, mazliet vairāk izspiedies vēders, bet dzīvesprieks tikpat starojošs, talants tikpat pārplūstošs, un vēl arvien tā pati alkatīgā juteklība. Dēls vēroja, brīnījās, nožēloj a.

Dimā-dēls Zoržai Sandai — Vilruā 1862. gada 8. martā: «Man viņš šķiet vēl skaļāks nekā jebkad agrāk. Kaut dievs viņu tādu uzturētu ilgi — bet es par to šaubos; līdzeklis, kādu viņš lieto pats, lai palīdzētu radītāja labajai gribai, man šķiet pilnīgi aplams, kaut arī dieva radībām tas var likties iedarbīgs. Šis varenais organisms, kas vēl izpaužas katrā dienas un nakts stundā tikpat izšķērdīgā dāsnumā . .. paliks, vienalga kas arī gadītos, viena no dabas neparastākajām fantāzijām. Mēģināt viņu vadit, it īpaši tagad, būtu pilnīgi veltīgi. Tas ir tāpat kā ar cilvēku, kam vienmēr smaidījusi laime un kas pēkšņi nokrīt no piektā stāva: vai nu viņš paliks sveiks un vesels, vai uzreiz lauzīs sprandu. Ja šo lokomotīvi būtu bijis iespējams iro paša izejas punkta ievirzīt starp divām sliedēm un likt traukties cauri dzīvei taisnā līnijā, tad vienīgi dievs zina, cik daudz diženu un citiem derīgu ideju tā būtu varējusi vilkt sev līdzi. Bet, ja tas nav noticis, tad tas arī nevarēja notikt. Nogaidīsim, tomēr pagaidām man labāk patiktu mazāk trokšņains tēvs, kas vairāk piederētu man ... un pats sev.»

Braucot atpakaļ uz Parīzi, Dimā bija paņēmis līdzi no Itālijas dziedātāju Faniju Gordozu, «melnu kā plūme», bet ļoti kārdinošu un tik temperamentīgu, ka viņas vīrs itālietis, zaudējis spēkus, bija licis viņai tīt. ap gūžām mitrus dvieļus. Dimā-tēvs atbrīvoja karstasinīgo sievieti no šiem apsējiem un remdēja viņas kvēli. Tāpēc viņa tam pieķērās ar neprātīgu kaisli. Abi dzīvoja vispirms

Rišeljē ielā, bulvāra stūrī, pretī slavenā fotogrāfa Reit-lingera ateljē, pēc tam Engjenā, kur Dimā noīrēja 1864. gada vasarai villu «Kātiņā». Tur atsākās «Montekristo» bohēmiskā dzīve. Gordoza piepildīja māju ar tromboniem, vijolēm, koklēm. No rīta līdz vakaram viņa skandināja vokalīzes, un dažādi lišķi, kas bija apmetušies šajā mājoklī, izokšķerēja visas bufetes, aprija pārtikas krājumus un kūpināja viņai glaimu vīraku. Olimpietis Dimā strādāja otrā stāvā, nosedza lielas gaišzila papīra lapas ar savu pulka skrīvera rokrakstu un vakara nokāpa lejā, kur biljarda istabā viņu gaidīja vecie draugi: Noels Parfē, Nestors Rokplans, Rožē de Bovuārs un vesela kompānija svešu liekēžu. Kad pārtikas rezerves šķila izsmeltas, Dimā sameklēja pieliekamajā rīsu, tomātus un šķiņķi un sameistaroja visiem lielisku rizotto.

Daudzas sievietes cita pēc citas viesojās Engjenā: Eiženija Doša, kas vēl arvien spēlēja dēla «Kamēliju dāmu», bet nenoniecināja ari tēvu; valdzinošā Emē Deklē ar samtainajām acīm, ko Dimā-tēvs bija lencis Neapolē, kur viņa tēloja Dimā-dēla lugās; daijā debitante Blanša Pjersona; talantīgā traģiķe Agara, kas īstajā vārdā saucās Leonīda Šarvēna un šo bībelisko pseidonīmu bija pieņēmusi, lai atgādinātu Rašelu, Estere Gimona, lauvene ar aizsmakušiem rēcieniem, un Olirn-pija Oduāra, kas vienmēr zaudēja samaņu visneizdevīgākajā mirklī. Velti sinjora Gordoza stāvēja sardzē. «Viena sievieti» viņa iesaucās, kad ieradās kāda nelūgta viešņa. «Pasak viņai, ka Dūmā kung ir slima!» Dimā pacieta šo gleznaino fūriju, kas bija ģērbusies caurspīdīgā mājas tērpā, kurš neapslēpa viņas daiļumus.

Matildei Šēbelei, franču orientālisla meitai, ko Dimā bija pazinis jau kā mazu meitenīti un sauca par «savu mazo ziediņu», viņš izskaidroja: «Fanija ir mazliet aušīga, bet viņai ir zelta sirds.» Un diezgan uzpūtīgi piebilda: «Man ir daudzas mīļākās, tāpēc ka esmu humāns cilvēks. Ja man būtu tikai viena, tad tā pat nedēļu nenodzīvotu! . . . Negribu pārspīlēt, bet domāju diezgan noteikti, ka man visā pasaulē ir vairāk nekā piecsimt bērni.»

Rudenī atgriezies Parīzē, viņš iekārtoja Gordozu savā jaunajā dzīvoklī Senlazāra ielā 70. Kādu laiku viņš katru ceturtdienu rīkoja lielu dineju, pēc tam dīva dziedāja, bet mājastēvs patvērās «tālu no ņaudieniem» un strādāja. Drīz uzbrāza negaiss. Ugunīgā koloratūra pārsteidza Dimā nozieguma vietā, kādā teātra ložā, un ar saviem negantajiem spiedzieniem sacēla kājās visu zāli. Beidzot viņš Faniju padzina. Viņa aizbrauca, paziņojusi, ka atgriezīsies pie sava vīra, un paņēmusi līdzi to mazumiņu naudas, kas vēl bija atlikusi atvilktnēs.

Dimā pārvācās dzīvot uz Malzerba bulvāri 107 kopā ar meitu Mariju, kas bija pametusi savu berijieti Olindu Petelu, kurš bija psihiski slims. Kādu laiku patvērusies Marijas debesbraukšanas klosterī, Dimā meita tagad nodarbojās ar vecu mesu grāmatu izkrāsošanu. Viņa arī likās mazliet jukusi; viņa ģērbās kā ķeltu priesteriene, ap pieri apvija āmuļu zariņu un pie joslas nēsāja sirpi. Dimā ar meitu lepojās tāpat kā ar visu, kas viņam bija tuvs. Protams, mazāk nekā ar Aleksandru. Taču Aleksandrs viņu mazliet biedēja. «Viņš mīl tēzes un morāli,» Dimā-tēvs stāstīja Matildei Šēbelei. «Redzi, te ir viena no viņa pēdējām grāmatām. Paskaties, ko viņš tanī ierakstījis.» Matilde izlasīja veltījumu: «Manam dārgajam tēvam viņa lielais dēls un mazais amata biedrs.» Dimā-tēvs ar zināmu rūgtumu piebilda: «Viņš tīši maldījies, izvietodams īpašības vārdus tā, lai mani iepriecinātu, bet viņš nemaz tā nedomā.»

Šajā ziņā Dimā pats maldījās, taču viņš baidījās no «zēna» pārmetumiem un bezgalīgi piesargājās, lai dēls nesastaptu pie tēva ļoti maz apģērbtas nimfas, kuras vecais vīrs ap sevi pulcināja. Dimā-dēls bija nopircis Viljē avēnijā 98 savrupmāju, kuras nelielais dārzs izraisīja tēva zobgalību. «Jauki, Aleksandr,» viņš sacīja, «te patiesi ir jauki, bet tev vajadzētu attaisīt salona logu, lai drusku izvēdinātu tavu dārzu.» Dēls, ko tēva izlaidīgās vecumdienas skumdināja, reti viņu apmeklēja, un vecais vīrs žēlojās: «Es viņu tagad redzu tikai bērēs. Varbūt nākamreiz redzēšu viņu savās.»

«Šī karaļa Līra Kordēlija» bija mazā Mikaela, Emīlijas Kordjē meita, vārgs radījums ar vaska dzelteniem vaigiem, lielu muti ar plānām lūpām, bet neizsakāmi

valdzinošu skatienu. Viņš meitenei dāvāja lelles, kuras apģērba Marija Pelela. «Kaut tikai mans mazais dārgumiņš atnāktu!» viņš bažījās, kad Mikaelai bija sagatavota marķīze Pompadūra un Luijs XV. «Mazais dārgumiņš» atnāca, viņš apbēra meiteni skūpstiem, nožēlodams, ka «nejēga Admirālis» nav viņam ļāvusi bērnu likumīgi atzīt par savu.

Dimā-tēvs Mikaelai Koidjē 1864. gada 1. janvāri: «Dārgā mazā Bebē, ceru, ka pēc trim vai četrām dienām varēšu Tevi apskaut. Ļoti priecājos, ka Tevi redzēšu, tikai nesaki nevienam, ka es ieradīšos, lai es pagūtu Tevi pēc sirds patikas noglāstīt un apmīļot. Marija un es atvedīsim Tev divas skaistas lelles un rotaļlietas. Sākot no piektā, gaidi mani.

Tavs tēvs A. D.»

Dimā-dēls bija neapmierināts ar Mikaelas, «paklīdenes meitas», atrašanos tēva mājās. Viņš liedzās meiteni atzīt par savu pusmāsu.

«Redzēju Jūsu tēvu Odeonā. Ak dievs, kāds apbrīnojams cilvēks!» rakstīja Sanda vēl 1865. gadā. Sešdesmit trīs gadu vecumā viņš vēl arvien bija «dabas spēks». Viņa varenās darba spējas nebija mazinājušās. Viņš nupat bija nodevis iestudēšanai divas savā žanrā lieliskas drāmas: «Parīzes mohikāņi» un «Bastīlijas gūstekņi». «Parīzes mohikāņus» cenzūra ilgu laiku bija aizliegusi, aizbildinoties ar ieganstu, ka luga, kuras darbība norisinājās 1829. gadā, esot pārpilna ar pārāk liberāliem mājieniem. Autora vēstule imperatoram bija satriekusi cenzorus. Napoleons Trešais aizliegumu atcēla.

Tanī pašā laikā Dimā-tēvs publicēja vienu no saviem labākajiem romāniem — «Sanfeliče», kura darbība norisinājās Neapolē Marijas Karolinas, lēdijas Hamilto-nes un Nelsona laikos. Tas bija laikmets, kurā franču revolūcijas ģenerāļi radīja un noārdīja karalistes, ar trīskrāsainu lenti apjoztu jaunu varoņu laikmets, ģenerāļa Dimā laikmets; darbības viela — savdabīgā pilsēta, kurā autors nesen bija pavadījis četrus gadus; atmiņas par Neapolē iemantotajiem draugiem vēl bija spilgtas. Tāpēc stāstījums izcēlās ar spraigumu, strauju ritmu, žilbinošu spožumu. Kāds musketieru cienīgs itāliešu varonis viens pats nodūra sešus pretiniekus. Kuģi Neapoles līcī, zvejnieku laivas vētrā —- šīs gleznas staroja

dabiskās krāsās. Ja autors bija gribējis pierādīt, ka viņam nav vajadzīgs ne Makē, ne kāds cits, lai sauktos par Dimā, tad viņam tas bija izdevies. Žirardēns maksāja par «Sanfeliči», ko iespieda kā «La Presse» feļeton-romānu, santīmu par rindu. «Tikpat, cik Sandas kundzei,» Dimā lepni sacīja. «Sanfeliče» bija viņa gulbja dziesma, «ne asarām slacīta, bet neparasta maiguma caurstrāvota».

Gonkūri ir uzmetuši divus ļoti dzīvus sešdesmit gadus vecā Dimā portretus.

1865. gada 1. februāri: «Šovakar pie princeses galda sēdēja literāti, viņu vidū ari Dimā-tēvs. īsts milzis ar nēģera matiem, kas jau metas sirmi, mazas, skaidras, šķelmīgas nīlzirga acis, kuras pat aizplīvurotas nesnauž, un vaibsti platajā sejā atgādina pusapalās aprises, kādas karikatūristi zīmē, attēlojot mēnesi cilvēka izskatā. Viņā ir kaut kas no «Tūkstots un vienas nakts» brīnumdara un klejojoša tirgoņa. Viņš runā daudz, tomēr ne sevišķi spoži, bez dzēlibām, bez spilgtuma izteiksmē. Tikai notikumi, interesanti notikumi, paradoksāli notikumi, pārsteidzoši notikumi, kurus viņš aizsmakušā balsī izvelk no savas neizmērojamās atmiņas. Un vienmēr, vienmēr, vienmēr viņš stāsta tikai par sevi, ar liela bērna plātīgumu, kurā tomēr nav nekā izaicinoša. Tā, piemēram, viņš stāsta, ka viens viņa raksts par Karmela kalnu ienesis mūkiem septiņsimt tūkstoš franku . .. Viņš nedzer ne vīnu, ne kafiju, nesmēķē: tas ir atturīgais manuskriptu atlēts.»

1866. gada 14. februāri: «Sarunas vidū ienāk Dimā-tēvs, apsējis baltu kaklasaiti, uzvilcis baltu vesti, milzīgs, nosvīdis, aizelsies, smaidīdams pār visu ģīmi. Viņš nupat atgriezies no ceļojuma pa Austriju, Ungāriju, Bohēmiju . . . Viņš stāsta par Peštu, kur viņa luga uzvesta ungāriski, par Vīni, kur imperators viņa rīcībā nodevis vienu no savas pils zālēm publiskas lekcijas nolasīšanai; viņš stāsta par saviem romāniem, savu dramaturģiju, par savām lugām, kuras Komedi-Fransēz negrib uzvest, par savu «Kavalieri Mezonrūžu», kas ir aizliegts; pēc tam par atļauju teātra nodibināšanai, ko neizdodas dabūt, un vēl par restorānu, kuru viņš grib atvērt Elizejas laukos.

Kolosāls «es», kas atbilst milzīgajam vīram, taču no viņa izplūst bērnišķīga labsirdība, asprātības dzirkstīt dzirksti. «Ko jūs gribat,» viņš saka, «kad teātri tagad naudu var taisīt tikai ar triko . . . kuri plīst ... Jā, ar tiem Ostēns iedzīvojās bagātībā. Viņš piekodināja savām dejotājām uzvilkt triko, kuri lai plīst... un arvien tanī pašā vietā. Binokļiem tad bija darbs ... Taču galu galā iejaucās cenzūra, un šodien binokļu tirgotāji izput...»

Kaut gan Dimā talants nebija izsīcis, tagad viņam tomēr bija grūti panākt, lai viņa lugas izrāda. Viņš sāka līdzināties vecajiem, nabadzīgajiem aktieriem, kuri, lai

izvilktu dzīvību, ir ar mieru pieņemt jebkuru angažementu, vienalga kādā teātrī. Vensēnas dzelzceļa arkādēs priekšpilsētu vienkāršajiem skatītājiem bija uzcelts Lielais Parīzes teātris, tikpat neparasts pēc uzbūves, cik pēc atrašanās vietas. Šeit Dimā nodeva vienu no savām labākajām drāmām — «Mežsargi», kas pirmo reizi bija uzvesta 1858. gadā Marseļas Lielajā teātrī. Garām braucošie vilcieni satricināja zāli, lokomotīvju svilpieni pārkliedza aktieru balsis. Luga gāja tik slikti, ka drīz vien vajadzēja to noņemt no repertuāra.

Dimā, lai palīdzētu aktieriem, uzaicināja viņus organizēt izbraukumu izrādes un apsolīja viņus pavadīt, kad vien viņam būs iespējams. Priekšpilsētā un provincēs viņš vēl nebija zaudējis prestižu un tika uzņemts ar sajūsmu. Dimā dzimtajā Ēnas departamentā publika gluži neprātīgi izpauda piekrišanu. Vilēkotrē vajadzēja sniegt divas izrādes. Pēc tam visi mazās pilsētiņas iedzīvotāji sapulcējās pie viesnīcas, kurā viņš bija apmeties. Caur logiem viņi redzēja, ka Dimā, apjozis priekšautu un galvā uzlicis ballu pavārmici, «jauca mērces, aplaistīja cepeti un gatavoja pusdienas» savai trupai. Ovācijas kļuva aizvien skaļākas. Šī uzņemšana viņam sniedza mierinājumu par labvēlīgo, bet mazliet zobgalīgo iecietību, kādu Parīze tagad izrādīja pret savu veco uzjautrinātā ju. Vēl reizi viņš sāka sapņot par savu teātri un mēģināja nodibināt Jauno Vēsturisko teātri, atklājot parakstīšanos. Viņš izsūtīja tūkstošiem apkārtrakstu. Atsaucās tikai nedaudzi jauni «Trīs musketieru» apbrīnotāji. Dimā senākā burvība bija zaudējusi spēku. Ja Dimā būtu saprātīgs, viņš varētu vēl dzīvot pārticībā.

1865. gadā Mišels Levī iemaksāja viņa kontā četrdesmit tūkstošu franku zeltā; 1866. gadā viņš noslēdza jaunu, ļoti izdevīgu līgumu par savu sacerējumu ilustrētu izdevumu. Bet nauda plūda viņam caur pirkstiem. Desmitiem reižu viņš bija kļuvis bagāts un vienpadsmit reižu izputējis. «Es esmu nopelnījis miljonus,» viņš sacīja, «un man vajadzētu saņemt divsimttūkstoš franku rentes, bet man ir divsimttūkstoš franku parādu.» Viņš vairs nevarēja izmaksāt pensiju savai māsai Leteljē kundzei.

1866. gada jūnijā Dimā aizbrauca no Parīzes, kas bija

kļuvusi pret viņu nelaipna, un apmeklēja Neapoli, Flo-renci, pēc tam Vāciju un Austriju. No šī ceļojuma viņš atveda romānu «Prūšu terors», labi uzrakstītu un pilnu ar precīziem novērojumiem. Dimā bija saskatījis Prūsijā bīstamus draudus: «Tas, kurš nav ceļojis pa Prūsiju, nevar iedomāties, kādu naidu prūši izpauž pret mums. Tā ir zināma monomanija, kas saduļķojusi pat visskaidrākos prātus. Berlīnē ministrs var kļūt populārs tikai tad, ja viņš liek nojaust, ka vienā jaukā dienā Francijai pieteiks karu.» Dimā bija kā pareģis grāfa de Bē-zevika personā uzzīmējis Bismarka portretu. Kā jau pienākas, romāna varonis, jauns francūzis Benedikts Tir-pēns, izaicina vācu nacionālistus, cīnās ar pistoli, ar zobenu, dūru cīņā un uzveic visus. .. Briksenas tilts.

. . . Portoss Untei den Linden . .. Autors šajā romānā ir lieliskā formā, un agrākos laikos ar šo grāmatu būtu pieticis, lai jaunam rakstniekam sagādātu slavu, bet tagad publikai bija citas prasības un citi dievi. Vairums pasmējās par brīdinājumu pret prūšiem: «Tas Dimā nu gan ir balamute!» Kā viņi būtu varējuši ņemt par pilnu vecu sultānu, kas dīvainām odaliskām «izmētāja savu pēdējo duci mutautiņu»?

PORTOSA NĀVE

Aleksandrs Dimā no nāves nebaidījās. «Viņa būs pret mani laipna,» rakstnieks sacīja, «tāpēc ka es viņai pastāstīšu kādu notikumu.»

Arsēns Husē

1867. gads. Parādu summa aug. Par spīti lasītāju uzticībai, Dimā rēķins pie Mišela Levī debetē. Par dzīvokli Malzerba bulvārī īre nav samaksāta. Daudzas mēbeles pārdotas. Vienīgie vērtīgie suvenīri, no kuriem Dimā nav gribējis šķirties, ir Delakruā etīde rakstnieka uzvaras ballei viņa jaunībā un ar jaunā Orleānas hercoga asinīm aptraipītais dvielis. Kalpotāji prasa norēķināšanos. Savam «mazajam ziediņam» Matildei Šēbelei Dimā

žēlojas, ka dažas viņa «draudzenes» pārāk alkatīgi izrakņā viņa sekretāra atvilktnes.

— Kaut viņas inan atstātu vismaz kādu nieka divdesmit franku monētu! — Dimā komiskā izmisumā iesaucas.

Matilde atrada veco Dimā neveselu, viņš gulēja savā darba kabinetā, kas viņam kalpoja arī par guļamistabu. Pie sienām — senatnīgi ieroči, ģenerāļa Dima portrets un Orasa Vernē gleznotais Dimā-dēla portrets.

— Tu nāc īstā laikā! — viņš nopriecājās. — Esmu slims, man vajadzīga zāļu tēja, un es nevaru neviena sasaukt . . . Laikam visi ir mani atstājuši... Un man šovakar jāiet uz viesībām! . .. Esi tik laba un pameklē kumodes atvilktnēs, varbūt atradīsi kādu kreklu un baltu kaklasaiti.

Atvilktnē bija tikai divi neizgludināti naktskrekli.

— Vai tev ir mazliet naudas? Vai vari man aizdot tik daudz, lai nopirktu man virskreklu vakaram?

Meitene apskrēja visu kvartālu, bet bija jau vēls, un retajos veikalos, kas vēl bija atvērti, šāda milzīga izmēra trūka. Galu galā «Pie Herkula krekla» viņa atrada sarkaniem lāsumiņiem nosētu baltu uzkreklu. Ar sarkanu izšūts krekls pie frakas! Dimā tomēr uzdrošinājās to uzvilkt un guva lielus panākumus. «Visi to uzņēma kā norādījumu uz manu draudzību ar Garibaldi.»

Tad nāca donžuāna pēdējais varoņdarbs, viņš savaldzināja jaunu amerikānieti, jātnieci un aktrisi Adu Aizeksu Menkenu^51, kas uz Gētē skatuves puskaila auļoja trakulīga tīrasiņu rikšotāja mugurā. Sārtajā triko viņa izskatījās ļoti gracioza un nesen bija apbūrusi Londonu, uzstājoties tur «Mazepā», pēc Bairona poēmas radītā drāmā. Publika ar aizlurētu elpu nolūkojās, kā viņa, guļus piesaistīta pie zirga muguras, galopā uzjāja

pa sastatītām kāpnēm. Noslēguma salto vairākkārt viņai gandrīz bija maksājis dzīvību. Pūlis uzgavilēja šai lielajai drosmei un skaistumam.

Ebrejiete, dzimusi Luiziānā (kaut gan viņa dižojās ar it kā spānisku izcelšanos un parakstījās: Doloresa Adios los Fuertos), Ada pēc ilgākas svārstīšanās par savu īsto aicinājumu bija kļuvusi cirka jātniece. Viņa bija izmēģinājusies gan par statisti, gan aktrisi un dejotāju, gan kaila pozējusi tēlniekiem, gan bijusi līdzstrādniece laikrakstā («Cincinati IzraelU»), pēc tam braukājusi apkārt, lasīdama lekcijas par Edgaru Po. Šī neparastā jaunā sieviete prata angļu, franču, vācu un senebreju valodu. Pēc sarunas par dvēseles nemirstību viņa izdzēra trīs glāzes degvīna. Viņa jūsmoja par dzeju un sacerēja melanholiskas vārsmas par savām īsajām un nelaimīgajām mīlestībām. Valts Vitmens, Marks Tvens un Brets-Hārts bija bijuši viņas draugi.

No trim vīriem šķīrusies^52, Ada ar ceturto, Džeimsu P. Berklī, bija apprecējusies tikai tādēļ, lai bērnam, ko viņa tad gaidīja, būtu likumīgs tēvs. Ceturtās kāzas nolika Ņujorkā 1866. gada 19. augustā. Pēc pāris dienām jaunlaulātā viena pati uzkāpa uz kuģa «Java»; viņai vairs nebija lemts atkalredzēt ne Ameriku, ne laulāto draugu.

Adu pievilka Parīze. Tur viņa debitēja 1866. gada 31. decembrī teātrī Gētē. Mazliet vēlāk, 1867, gada sākumā, Dimā-tēvs iegāja viņas ģērbtuvē, lai apsveiktu ar panākumiem. Ada metās viņam ap kaklu. Abi līdzīgi alkdami popularitātes, šie divi radījumi ar lielu patiku plaši izrādīja savu efektīgo, abpusējo mīlestību no pirmā acumirkļa. Dimā lepni sev piesaistīja savu iekarojumu;

Ada visur ieradās kopā ar viņu. Viņš iepazīstināja jauno sievieti ar senatnīgo Parīzi un izskaidroja tai dzīvo Parīzi. Ādas godkārei ļoti glaimoja izdevība saistīt savu vārdu ar šī «literatūras milža» vārdu. Ada nevarēja Dimā mīlēt; viņš to izklaidēja un uzjautrināja. Uz dažām nedēļām viņš atkal kļuva jauns, veda cirka jātnieci uz Buživalas krodziņiem, kurus pirms gadiem četrdesmit bija apmeklējis ar baltveļas šuvēju Katrīnu... Uz upes dziedāja laivinieki.

Tanīs laikos, kad fotogrāfija vēl bija kaut kas neparasts, Ādai Menkenai sagādāja lielu prieku pozēt objektīva priekšā ar visiem ievērojamiem vīriem, kas šķērsoja viņas dzīves ceļu. Pie šī rituāla untumainā ceļotāja dedzīgi turējās. Dimā bija tik neapdomīgs, ka atļāva sevi nofotografēt bez svārkiem, ar pieguļošā triko tērpto mīļāko uz ceļiem. Kādā citā uzņēmumā viņa bija iekļāvusies sirmgalvja skavās, galvu piespiedusi pie viņa platajām krūtīm. Viņš šķita apjucis, bet spriganās acis atvilgušas neizsakāmā labsirdībā. Izskatījās, it kā viņš sacītu: «Es jau zinu, ka tas ir smieklīgi, bet viņa tā grib, un es viņu ļoti mīlu!» Fotogrāfs Liberts, kam Dimā bija mazliet parādā, nodomāja, ka, izpārdodot sensacionālās fotogrāfijas, viņš atdabūs naudu par nesamaksātajiem rēķiniem. Viņš lika izstādīt fotogrāfijas daudzos Parīzes skatlogos. Jaunais Verlēns par to sacerēja trioletu:

Mis Ādai lidzās krusttēvs Toms,

Ak tavu brīnišķīgu skatu!

Kāds fotogrāfam varens loms:

Mis Ādai līdzās krusttēvs Toms.

Sī viegli jāj. Šis smags kā doms,

Kam vajadzētu seglu platu.

Mis Ādai līdzās krusttēvs Toms,

Ak tavu brīnišķīgu skatu!

Satīriskais žurnāls «Le Tintamarre» publicēja balādi: «Vienmēr viņš!» Epigrāfā tai bija Žana Žaka Ruso frāze: «Kurš uzdrošinās dabai novilkt noteiktas robežas un pateikt: «Tik tālu cilvēks drīkst iet un tālāk ne!»»

Viņa jātniece bij braša,

Rakstnieks -— viņš pēc amata;

Viņa — pilnplaukumā pašā,

Viņš — jau savā norietā;

Viņa — viegliņa kā pūka,

Līgana kā pnķes kāts.

Viņš bij smags un — cik tur trūka —

Vēders tāds kā vīna vāts . ..

Jātniecei bij tumši mati,

Rakstnieks bij jau sirmgalvis .. .

Jātniece un rakstnieks sirmais Restorānā kādudien Sastapās, un skatiens pirmais Viņus abus kopā sien ...

Juzdamies eksmusketieris,

Kas arvien vēl visu drīkst,

Uzspiež skūpstu viņš uz pieres Jātniecei, kas kaunā tvikst.

«Lēnāk! Mījo rakstniek, valdies!»

Jātniece sauc smiedamās.

«Lēnāk, mīļo rakstniek, valdies!

Kāds gan labums man no tā,

Ka tu vecs un turīgs miesās?!

Saki pats — vai nava tiesa?»

«Tas, ka ievēroju jūs,

Piešķir jums jo lielu godu!»

«Nē, uz ceļiem krist jums būs!»

Jātniece šim uzliek sodu . ..

Visos veikalos aiz letes Tagad redzams attēls maigs:

Rakstnieks — lēnīgs ceļos meties,

Jātniecei — salds, smaidīgs vaigs . ..

Zorža Sanda Dimā-dēlam 1867. gada 30. maijā: «Cik Jums droši vien ir nepatīkams šis tracis ar fotogrāfijām! Bet tā nu tas ir. Vecumā atklājas bohēmiskās dzīves bēdīgās sekas. Ļoti žēl! ...»

Kad dēls viņam izteica pārmetumus, Dimā-tēvs atbildēja: «Dārgais Aleksandr, kaut gan esmu jau labi gados, tomēr es atradu Margeritu, kurai tēloju tava Ar-māna Divāla lomu ...»

Viņu neprātīgi aizrāva krāšņā sieviete ar zilajām, aizplīvurotajām acīm, garajiem, melnajiem matiem un lielisko augumu, Ādas stāsti viņu sajūsmināja. Nenogurstošā Šeherezade bija sagudrojusi sev neparastu pagātni, kuras fantastiskās epizodes labprāt atstāstīja. Nav tiesa, ka viņa kopā ar kovbojiem medījusi bifeļus, bet

par teoloģiju viņa runāja tikpat lietpratīgi, cik par jāšanu. Viņa nekad nav bijusi ne baletdejotāja Operā, ne dramatiska aktrise Kalifornijā (jo Ada Menkena visās zemēs septiņus gadus no vietas tēloja tikai vienu lomu, proti, «Mazepā»); toties ir taisnība, ka viņa brīvi lasīja grieķiski un latīniski. Tikai leģenda bija stāstījums par to, kā viņu sagūstījuši sarkanādaiņi, kurus viņa «hipnotizējusi», dejodama čūsku deju. Daitonā (Ohaio) viņa, pārģērbusies par vīrieti, nav bijusi gvardes kapteinis, bet tikai vienkāršs karnevāla «zaldātiņš». Taču Čarlzs Dikenss un Dante Gabriels Roseti viņai rakstīja draudzīgas vēstules, kuras viņa lepni rādīja saviem pielūdzējiem frančiem.

No Aleksandra Dimā-tēva, sešdesmit piecus gadus vecā mīļākā, viņa saņēma dedzīgas atzīšanās mīlestībā: «Ja ir tiesa, ka man ir talants, tāpat kā ir tiesa, ka man ir mīloša sirds, tad abi pieder Tev . . .» Ādas aizbraukšana uz Austriju, kur viņai bija angažements (viņai vajadzēja tēlot «Mazepā» Vīnes teātrī), izbeidza šo sakaru, kas ar savu skandalozitāti vēl vairāk satricināja vecā rakstnieka stāvokli.

Aiz savām neprātibām Dimā-tēvs bija nonācis asās materiālās grūtībās. Dēls labprāt būtu viņam palīdzējis, bet tēvs negribēja atzīties savās likstās. Viņš atkal nodibināja jaunu laikrakstu «D'Artanjans», kam vajadzēja iznākt trīs reizes nedēļā. Dimā lūdza, lai draugi reklamē laikrakstu: «Man nav vajadzības jums stāstīt, kas ir šis brašais puisis. Viņš, paldies dievam, licis diezgan daudz runāt par sevi; svarīgi ir, lai ļaudis dabū zināt, ka viņš atdzimis un no jauna atvāzis zobenu, lai aizsargātu savus agrākos principus . . .» Taču «d'Artanjans» neguva panākumus. Dimā aizrakstīja imperatoram, vēlreiz lūgdams palīdzību, lai nodibinātu teātri. Imperators lūgumu noraidīja. Brīnumu laiks bija pagājis. Vecums brīnumdariem ir sūrs.

1868. gadā Havrā rīkoja jūras izstādi un uzaicināja Dimā nolasīt lekcijas. Viņš uzstājās arī Djepā, Ruānā, Kānā. Havrā viņš uzmeklēja savu meitu Mikaelu, kuras māte tur dzīvoja ar savu vīru Edvardu. (Pēc piecu bērnu piedzimšanas «Admirālim» beidzot izdevās panākt, ka viņu apprecēja.) Havrā Dimā satikās arī ar Adu

Menkenu: Anglijā viņu bija piemeklējis naidīgs liktenis, ne pilnīgi atspirgusi pēc kritiena no zirga, jātniece devās atpakaļ uz Parīzi, kur viņu bija angažējis Satlē teātris. Sākumā bija runāts par lugu, ko Dimā gatavojās uzrakstīt īpaši viņai, taču teātra direktors Ostēns nolēma, ka izdevīgāk ir atjaunot «Savannas pirātus», jo dekorācijas un kostīmi vēl bija saglabāti. Mēģinājumu laikā jātniece smagi saslima. 1868. gada 10. augustā viņa nomira. Viņas istabene, grūmi, daži aktieri (kopā piecpadsmit cilvēku) un Ādas mīļākais zirgs pavadīja līķratus no Komartēna ielas uz Pērlašēza kapiem.

*

Par aktrises nāvi Dimā dabūja zināt Havrā. Atgriezies Malzerba bulvārī, viņš jutās galīgi slims un pieņēma sekretāri, mazu, biklu sievieti, ko nemitīgi ēdināja ar saldumiem; no rīta līdz vakaram viņš tai stāstīja par iecerētām lugām un romāniem. Taču pienāca diena, kad viņa domas vairs nebija visai skaidras, viņš stāstījumos sapinās. Tad viņš ieslēdzās savā istabā un sāka pārlasīt savas agrāk uzrakstītās grāmatas.

«Katra lappuse man atgādina kādu aizritējušu dienu,» viņš sacīja. «Esmu kā koks ar biezu lapotni, kurā sali-dojuši daudz putnu, kas dienvidū atdusas, bet vēlāk pamostas; kad pienāks vakars, tie piepildīs manas vecumdienas ar spārnu plīvām un dziesmām.»

Dēls viņu apciemoja un atrada iegrimušu lasīšanā;

— Ko tu lasi?

— «Musketierus» ... Es vienmēr biju apņēmies, ka noskaidrošu, kad būšu kļuvis vecs, ko šī grāmata ir vērts.

— Cik tālu tu esi?

— Pie beigām.

— Un ko tu par to domā?

-— Tā ir laba.

Taču, pārlasīdams «Montekristo», viņš sacīja;

— Tas netiek līdzi «Musketieriem».

Kopš Dimā seniors bija padarījis Katrīnu Labē par pamestu māti, viņas dzīve bija izvērtusies par tikumības paraugu. Morālistam un moralizētājam Dimā junioram, gluži dabiski, varēja rasties doma savest kopā abus vecos cilvēkus, varbūt pat beidzot salaulāt savus vecākus. Šis nodoms, kad to nojauta Dimā-tēvs, vilināja pat viņu. Neijī viņš atrastu drošu ģimenes pavardu un krietnu saimnieci, kas turētu kārtībā viņa māju un uzņemtu tanī viņa draugus. Bez šaubām, viņš cerēja arī, ka tik veca dzīvesbiedre, kas tik sen bijusi pamesta novārtā, pacietīs viņa pēdējās draiskulības.

Atteikums nāca no Katrīnas Labē. «Man ir jau pāri septiņdesmitiem,» viņa rakstīja kādai draudzenei, «es pastāvīgi sirgstu un dzīvoju vienkārši, ar vienu pašu kalponi. Dimā kungs apgrieztu otrādi manu mazo dzīvoklīti . . . Viņš ir novēlojis par četrdesmit gadiem . . .» Par Dimā-tēva dēku ar Adu Menkenu viņa pasmaidīdama teica: «Ak, viņš vēl arvien ir tāds pats! Gadi viņam nekā nav iemācījuši.» Katrīna nomira 1868. gada 22 oktobri; viņai bija septiņdesmit četri gadi.

Dimā-dēls Zoržai Sandai 1868. gada 23. oktobrī: «Dārgā māmiņ, mana māte vakar vakarā nomira bez jebkādām ciešanām. Viņa mani nepazina. Tātad viņa nezināja, ka mani atstāj. Un vai vispār mēs cits citu atstājam? .. .»

Dimā-dēls sava drauga Imperatoriskās bibliotēkas fondu glabātāja Anrī Lavuā pavadībā devās uz Neijī mēriju, lai tur sastādītu miršanas aktu. Viņš ziņoja, ka mirusī bijusi «neprecējusies, bez noteiktas nodarbošanās» un uzdevās par «viņas vienīgo dēlu Aleksandru Dimā Dāvī de la Paijetrī». Bet ailē oficiālajā reģistrācijas lapā ierakstīts: «Nelaiķes tēva un mātes vārds mums nav uzdoti.» Tas liecina, ka Katrīna Labē ir bijusi nezināmu vecāku ārlaulības bērns.

Dimā-dēls Zoržai Sandai — Senjelē, pie Osēras, Jonrtā (1868. gada oktobra beigās): «Esam Burgundijā, pie draugiem. Šeit es saņēmu skumjo vēsti un šurp atgriezos, izpildījis sāpīgos pienākumus. Esmu daudz raudājis un raudu vēl arvien. Tas man bija vajadzīgs, jau kopš vairāk nekā divdesmit gadiem es nebiju raudājis. Asaras mani atvieglo. Ir teikts, ka māte darot labu dēlam pat mirdama... Morisa

grāmata man bija uz galda naktī, kura sekoja bēdīgajam notikumam. Vienīgais, ko esmu varējis izdarīt — es atgriezu grāmatai lapas. Tā ir tepat man blakus. Lasīšu to, tiklīdz būšu spējīgs skaidri saprast izlasīto . ..»

Dimā-tēvs 1869. gada vasaru pavadīja Bretaņā, Ros-kovā. Viņš bija meklējis mierigu nostūri, kur uzrakstīt izdevēja Lemerra pasūtīto «Kulinārijas enciklopēdiju». Dimā bija atvedis līdzi virēju Mariju, kurai Roskova nepatika. «Dimā kungs, šitādā kaktā mēs nevaram palikt!» viņa sacīja. «Iespējams, ka jūs, Marij, te nepaliksiet, bet es gan!» — «Jums te nebūs ko ēst!»

Vakarā Roskovas iedzīvotāji, gaužām lepodamies, ka pie viņiem ieradies lielais Dimā, atnesa viņam dāvanas: divas makreles, omāru, buti un raju, tik lielu kā lietussargu. Taču, ja arī zivju bija bagātīgi, toties artišoki bija cieti kā lodes, zaļās kāršu pupiņas ūdeņainas, sviests sastāvējies. «Tādi nu bija īpatnējie elementi, uz kuriem balstoties vajadzēja rakstīt grāmatu par kulināriju.» Dimā tomēr strādāja ar parasto dedzību, bet saniknotā Marija viņam uzteica un aizbrauca. Tad visa Roskova uzņēmās gādību par Dimā: viņš ēda pusdienas te pie vieniem, te pie citiem, un visur mājasmātes centās pagatavot viesim visizmeklētākos ēdienus. «Sājā centībā mani laipni uzņemt ir kaut kas tāds,» Dimā rakstīja, «kas mani aizkustina līdz asarām.» 1870. gada martā «Lielās kulinārijas enciklopēdijas» manuskripts (galīgi nenobeigts) tika nodots izdevējam Alfonsam Lemerram. Monumentālo darbu publicēja tikai pēc kara, turklāt grāmatai bija pārsteidzošs līdzstrādnieks: «Lemerra jaunais darbinieks» Anatols Franss.

1870. gada pavasari Dimā aizbrauca uz dienvidiem; viņš bija pavisam zaudējis spēkus un cerēja, ka saule viņu atdzīvinās. Marseļā viņš dabūja zināt par kara pieteikumu. Vēstis par pirmajiem zaudējumiem viņu satrieca galīgi.

Pēc lēkmes pa pusei paralizēts, viņš kaut kā aizkūlās līdz Piī un piezvanīja pie dēla mājokļa durvīm. «Nāku nomirt pie tevis,» tēvs sacīja. Viņu saņēma ļoti sirsnīgi. «Manu tēvu atveda pie manis pilnīgi paralizētu. Skumdinošs skats, kaut gan šādu atrisinājumu varēja sagaidīt. Vairieties no sievietēm — tāds ir secinājums.» Tā

bija Pazudušā Tēva atgriešanās. Viņu novietoja mājas skaistākajā istabā. Viņš tūlīt likās gulēt un aizmiga.

Viņš nebeidza raizēties par savu sacerējumu vērtību. Kādu rītu viņš pastāstīja dēlam, ka sapnī redzējis sevi kalna galā un katrs šī kalna akmens bijis kāda viņa grāmata. Pēkšņi kalns zem viņa sabrucis kā smilšu kāpa.

— Guli mierīgs uz sava granīta bluķa, — Aleksandrs viņam sacīja. — Tas ir reibinoši augsts un stingrs, tikpat nezūdīgs kā mūsu valoda un nemirstīgs kā tēvija.

Tad sirmgalvja seja apskaidrojās; viņš paspieda roku savam zēnam un pašu noskūpstīja. Pie gultas uz galdiņa viņš bija nolicis divus luidorus, visu, kas atlicis no nopelnītajiem miljoniem. Kādu dienu viņš paņēma tos rokā, ilgi aplūkoja un tad sacīja:

— Aleksandr, visi ir teikuši, ka es esot izšķērdīgs, tu pat esi uzrakstījis par to lugu. Vai tu redzi, kā var maldīties? Kad es pirmo reizi ierados Parīzē, man bija divi luidori kabatā. Skaties . . . Tie man ir vēl tagad.

Mazā Mikaela, kas ar māti dzīvoja Marseļā kādā ģimenes pansijā, rakstīja tēvam un jautāja, kā viņam klājas. Meitenei atbildēja Dimā-dēls.

Dimā-dēls Mikaelai Kordjē: «Jaunkundz, trīs vēstules, kuras Jūs rakstījāt manam tēvam, saņēmu es un pagaidām nevarēju viņam tās nodot, jo Jūs tanīs runājat par viņa slimību, un mēs (cik vien iespējams) viņam slēpjam, ka viņš ir slims. Sirsnīgais vārds, kādā Jūs viņu saucat, pierāda, ka Jūs viņu mīlat, cik nu vispār Jūsu gados var mīlēt, un ka viņš Jums pieķēries. Starp citu, ja nemaldos, šķiet, ka esmu Jūs reizēm redzējis pie viņa, kad Jūs vēl bijāt pavisam maza.

Nolēmu paziņot Jums par viņa stāvokli, tāpēc ka viņš pats nav spējīgs to izdarīt. Viņš bija ļoti smagi slims. Tagad viņam ir mazliet labāk... Ja viņš atlabs tik tālu, ka varēs lasīt viņam adresētās vēstules, es Jums to paziņošu. Nosūtīšu Jums viņa atbildi. Tā kā Jūs, jaunkundz, mīlat manu tēvu, tad ir gluži dabiski, ka es darīšu visu iespējamo, lai Jums pakalpotu.»

Drīz slimnieks gandrīz nemaz vairs nerunāja. Viņš nemocījās, viņš juta, ka tiek mīlēts, un cita nekā nevēlējās. Jaukā laikā viņu krēslā aizveda uz liedagu, un tur viņš augām dienām klusēdams vēroja jūru, ko ziemas saules palsie stari tālē saplūdināja ar miglainu, pelēku apvārsni. Laiku pa laikam kāds teikums, kāds vārds atklāja, ka viņš domāja par nāvi. «Ak vai! Es esmu no tiem

bezcerīgajiem, kas saka ardievas.» Par ko viņš sapņoja, kad līdz viņa kājām atplūda zaļais vilnis? Varbūt par saviem varoņiem, par Musketieriem un par Četrdesmit Pieciem, par Buridanu un Antoniju, par aktieriem, kas tēlojuši viņa lugās, par Dorvalu un Bokāžu, par Frederiku Lemetru un Žorža jaunkundzi, par Marsa jaunkundzi un Firmēnu; varbūt par putekļaino Palēro-jala kanceleju, kur viņš nejauši atvērtā grāmatā bija atradis sižetu savai pirmajai lugai; par mazo istabiņu, kurā bija mīlējis Katrīnu Labē; par Vilēkotrē mežiem un savu pirmo medījumu, par smailo zvanu torni ar šīfera jumtu; par ģenerāli Dimā, vajāto varoni, atbruņoto milzi; varbūt par to dienu, kad viņš bija jādelējis uz Mirata zobena.

Aleksandrs Dimā Sarlam Maršalam: «Dārgais draugs, tam mirklī, kad pienāca Jūsu vēstule, es taisījos rakstīt Jums, lai paziņotu par nelaimi, kas mūs piemeklējusi un ko paredzējām jau pirms vairākām dienām. Pirmdienas vakarā pulksten desmitos nomira mans tēvs, pareizāk sakot, aizmiga, jo viņš nejuta nekādu sāpju. Pagājušās nedēļas pirmdienā viņš dienas vidū izteica vēlēšanos atgulties; kopš tā brīža viņš vairs negribēja un, sākot no ceturtdienas, vairs nespēja piecelties. Miegs bija gandrīz nepārtraukts. Tomēr, kad mēs viņu uzrunājām, viņš atbildēja skaidri un vienmēr smaidīdams. Pavisam kluss un vienaldzīgs viņš kļuva sestdien. Pēc tam viņš atmodās vēl tikai reizi, joprojām ar viņam raksturīgo smaidu, ko Jūs arī pazīstat un kas ne uz mirkli nemainījās. Tikai nāve izdzēsa to no viņa lūpām. Mirušajam seja uzreiz pārvērtās, tanī sastinga stingras, nopietnas līnijas.

Viņa prāts, pat asprātība, palika viņam uzticīga līdz beigām. Viņš mums izsacīja daudz interesantu domu, kuras būtu vērts saglabāt, un daļu no tām es Jums uzticēšu, jo zinu, ka Jūs tās varat izmantot tikai lietderīgi. Tūlīt Jums radīsies priekšstats par līksmo omu, kāda viņam vēl piemita. Kādreiz, izspēlējis ar bērniem partiju domino, viņš sacīja: «Vajadzētu kaut ko iedot šiem bērniem, kad viņi nāk izklaidēties ar mani, jo viņiem tas droši vien ir ļoti garlaicīgi.» Mūsu istabene, krieviete Annuška, iemīļoja smago slimnieku, kas vienmēr bija smaidīgs un laipns un kam reizēm vajadzēja palīdzēt kā bērnam. Mana māsa kādu dienu sacīja tēvam: «Annuška atrod, ka tu esi ļoti skaists.» -— «Stipriniet viņā šo domu!» tēvs atbildēja.

Viņš izteica ari vienus no jaukākajiem un dzejiskākajiem vārdiem, kādus vispār var izteikt, un tie attiecas uz Olgu, kas viņu bieži apmeklēja un kas, Jūs jau zināt, atgādina Perudžini «Svēto jaunavu» ar savu garo tērpu, smalkajām rokām un mūsu mazulīti, ko viņa vienmēr vadā vai nēsā līdzi. Viņas līdzība ar Jaunavu Mariju vienmēr bija ļoti pārsteigusi tēvu, un viņš izturējās pret Olgu ceremoniāli pieklājīgi, pat godbijīgi. Kādu dienu viņa iegāja tēva istabā, kad viņš bija aizsnaudies; redzēdama, ka viņš guļ, viņa tūlīt aizgāja. Viņš atvēra acis un jautāja: «Kas tur ir?» — «Olga,» māsa atbildēja. «Lai viņa nāk iekšā!» — «Vai tad tu mīli Olgu?» — «Es viņu gandrīz nemaz nepazīstu, bet jaunas meitenes ir kā gaisma.»

Katru dienu viņš pateica gan kaut ko jautru, gan aizkustinošu, līdzīgu vārdiem, kurus Jums te atkārtoju. Gluži nesen es viņam jautāju: «Vai tu gribi strādāt?» — «O nē,» viņš atbildēja ar noteiktību, kādu viņam atļāva atmiņas par darbu, ko viņš bija veicis četrdesmit gados.

Tādi, dārgais draugs, ir daži sīkumi, kurus varat izmantot, ja runāsiet par viņu .. . Tie būs atbilde tenkotājiem, kas melsa par šo vareno smadzeņu aptumsumu, kaut gan tās tikai alka atpūtas, un viņš arī atpūtās dabas klēpī, ģimenes klēpī, skatot jūru un bezgalīgās debesis un redzot ap sevi bērnus. Viņš dievināja Koletu. Viņš jutās tik labi šai mierīgajā, ērtajā vidē, kādā viņš savā izšķērdīgajā un raibajā klejotāja dzīvē reti bija mitis, ka to baudīja ar katru poru... Mums ziņo, ka prūši šodien ieiešot Djepā! Tātad viņš ir dzīvojis un nomiris vēsturiskajā romānā.

... Rakstu Jums šīs rindas steigā, pirms sēru dievkalpojuma, kas notiks mazajā Neviļas baznīcā pie Djepas šodien 8. decembrī pulksten vienpadsmitos. Zemes klēpī viņu guldīsim tur pagaidām.»

Par sava tētiņa nāvi Mikaela dabūja zināt Marseļas pansijā no sarunas pie kopējā galda. Viņa rūgti apraudājās, māte ietērpa viņu sērās. Žorža Sanda atradās Noanā, vācu armija bija viņu nošķīrusi no Normandi-jas. Viņas «jaunākais zēns» tomēr mēģināja viņai aizrakstīt.

Dimā-dēls Zoržai Sandai — Pil 1870. gada 6. decembri: «Mans tēvs nomira vakar, pirmdien, 5. decembrī pulksten desmitos vakarā, bez ciešanām. Pat ja Jūs man nebūtu tā, kas esat, arī tad Jūs būtu pirmā, kam es paziņotu par viņa nāvi. Viņš Jūs mīlēja un apbrīnoja vairāk nekā jebkuru citu . . .»

Vēlāk, kad beidzās kara darbība, viņa varēja izpaust līdzjūtību.

Zorža Sanda Dimā-dēiam — Noanā 1871. gada 16. aprīli: «Jums piedēvē šādus vārdus par Jūsu tēvu: «Viņš nomira tāpat, kā bija dzīvojis, neievērodams to.» Nezinādama, vai esat to teicis vai neesat, es uzrakstīju «Revue des Deux Mondes»: «Viņš bija dzīvības ģēnijs; viņš nāvi nejuta.» Tas ir apmēram tas pats, vai ne? . . .»

Dimā-dēls Zoržai Sandai 1871. gada 19. aprīli: «Sie vārdi ir mani. Aizrakstīju tos Harisam, un atceros šo savu izteicienu tāpēc, ka Jūsu un manas domas ir līdzīgas, tikai citādi izpaustas. Sameklēšu šeit (vai likšu atsūtīt no Londonas, ja neatradīšu Djepā) Jūsu rakstu par manu tēvu. Varat iedomāties, ka iespējami ātrāk gribu to izlasīt. Kā Jums neienāca prātā svētīgā doma atsūtīt to man? Vai arī paziņot publicēšanas datumu? Man maz rūp de Senviktora kunga vai

kāda cita zobgaļa domas par manu tēvu (kura darbus viņš droši vien nav lasījis), bet Jūsu uzskati man ir ļoti vērtīgi. Es varbūt kādreiz arī pateikšu (nevis kā dēls par tēvu) savas domas par šo neparasto, ārkārtējo cilvēku, ko viņa laikabiedriem nav pa spēkam īsti novērtēt, par šo labsirdīgo Prometeju, kas galu galā atbruņoja Jupiteru un tā liju uzdūra uz iesma. Te varētu izdarīt ļoti interesantu pētījumu par rasu sajaukumu, jo analizējamais materiāls ir kuriozs. Vai es drīkstu izdarīt šo fizioloģisko pētījumu? Par to varēs spriest, kad tas būs pabeigts. Ja tas būs labs, patiess un derīgs, tad tikšu attaisnots, pretējā gadījumā — nosodīts. Pagaidām es lasu un pārlasu viņa grāmatas, mani uzveic šī dedzība, erudīcija, daiļrunība, labā oma, asprātība, žēlsirdība, varenība, kaislība, temperaments un savdabīgā lietu un pat ļaužu asimilēšana bez atdarināšanas, bez plaģiāta. Viņš vienmēr ir skaidrs, precīzs, spožs, veselīgs, vientiesīgs un labs.

Viņš nekad neienirst dziļi cilvēku dvēselēs, taču viņam piemīt instinkts, kas aizstāj novērošanu, un daži viņa personāži izgrūž šekspīriskus kliedzienus. Turklāt, ja arī viņš negremdējas dziļumos, toties ļoti bieži paceļas ideāla augstumos. Un kāda pārliecība, kāda stingrība līnijās, cik apbrīnojama kompozīcija, kāda perspektīva! Un kāds svaigums dveš no visa, kāda vienmēr pareizu toņu daudzveidībai Pavērojiet mazliet: hercogiene de Giza, Adele Ervē, de Prī kundze, Rišeljē, Antonijs, Jakubs, Buridans, Portoss, Aramiss un «Ceļojumu iespaidi» . . . Vienmēr interesants un aizraujošs! Reiz man kāds jautāja: «Kā varēja notikt, ka jūsu tēvs nekad nav uzrakstījis nevienu garlaicīgu rindu?» — «Tāpēc, ka tas viņu būtu garlaikojis,» es atbildēju. Viņš visā pilnībā iekļaujas savos vārdos. Viņam bijušas laimīgās spējas uzrakstīt vairāk nekā jebkuram citam, viņam vienmēr ir vajadzējis rakstīt, lai sagādātu iespēju dzīvot sev un tik daudziem cilvēkiem! Un vienmēr viņš ir rakstījis tikai to, kas viņu saistījis. Nakts nomoda stundās papūlieties palasīt grāmatu, kuru laikam gan nekad neesat lasījusi: «Ceļojums pa Krieviju un Kaukāzu». Tā ir brīnumaina. Bez atelpas un bez noguruma Jūs veiksiet trīstūkstoš ljē pa šo zemi un tās vēsturi... Sājā gadsimtā jūs esat trīs: Jūs, Balzaks un viņš. Pēc tam, — sveiki! — nav un vairs nebūs neviena ...»

Vēl kāda sieviete pēc kara uzrakstīja cēlsirdīgas rindas; tā bija Melānija Valdora, kas nolauzto ģerāniju laiku pārdzīvoja par četrdesmit gadiem.

Melānija Valdora Dimā-dēlam — Fontenblo 1871. gada 20. aprīlī: «Es domāju par Tevi, dārgais Aleksandr, domādama par Tavu tēvu, ko neaizmirsīšu nekad. Paņēmu līdzi abas Tavas vēstules, kas mani ļoti saviļņoja, ļoti aizkustināja, sevišķi 18. oktobrī rakstītā, tik skaista savā vienkāršībā un patiesīgumā, ka es bieži to pārlasu, lai domās būtu ar Tavu tēvu un Tevi, ar būtnēm, kuras nekad neesmu beigusi mīlēt.

Es zinu, ka Tu tici aizkapa dzīvei un daudz esi lasījis svētos rakstus. Tanīs var smelties spēku un vienīgo ilgstošo mierinājumu...

Ja kādreiz ir dzīvojis kāds vienmēr labsirdīgs un līdzjūtīgs cilvēks, tad tas ir Tavs tēvs. Tikai viņa ģenialitāti var pielīdzināt viņa neizsmeļamajai labvēlībai un pastāvīgajai tieksmei palīdzēt citiem. Dievs viņu ir svētījis, dāvādams Francijas smagā posta stundā nāvi bez agonijas savu bērnu vidū! Viņš nekad nav pazinis neizmērojamās, neremdināmās sāpes redzēt mirstam tos, kam viņš dāvājis dzīvību.

Ardievu, dārgais bērns. Esmu vēl pārāk vārga un neuzdrošinos ļauties atmiņām... Kad mēs varēsim pilnīgi droši atgriezties Parīzē? Gribu, lai Tu zinātu, gaidot šo vairāk vai mazāk attālo laiku, ka atkalredzēšanās un sarunāšanās ar Tevi man sagādās gandrīz mātes prieku.

Tava vecā un sirsnīgā draudzene M. VALDORA»

Ogistam Makē Dimā-dēls bija aizrakstījis, lai paziņotu par sava tēva nāvi un pie viena apjautātos par abu līdzstrādnieku finansiālām attiecībām. Dimā-tēvs pēdējās sarunās ar dēlu bija kaut ko nomurminājis par kādiem «slepeniem rēķiniem». Izpauzdams šaubas, Dimā-dēls jautāja, vai līdzautori noslēguši kādu apslēptu vienošanos.

Ogists Makē Dimā-dēlam 1871. gada 26. septembrī: «Dārgais Aleksandr, skumjā vēsts, kuru Jūs man paziņojāt, mani dziļi apbēdina. Šķietamie «slepenie rēķini» ir skaidra iedoma! Nekad Jūsu tēvs neriskēja runāt ar mani par to, un tanī dienā, kad grasījās izteikt kādas pretenzijas, īsas izskaidrošanās pietika, lai mēs taisnīgi un negrozāmi norēķinātos . . .

Patiesi, dārgais Aleksandr, Jūs labāk nekā jebkurš cits zināt, cik daudz darba, talanta un uzupurēšanās esmu veltījis Jūsu tēvam mūsu gadiem ilgajā kopdarbībā, kas aprija manu īpašumu un vārdu. Jums jāzina ari, ka vēl lielāka ir manas smalkjūtības un augstsirdības daļa. Starp Jūsu tēvu un mani nekad nav bijis nesaprašanās norēķinos, taču mēs nekad nebūtu varējuši nokārtot mūsu rēķinus, jo būtu bijis vajadzīgs kāds pusmiljons, kam es būtu debitors.

Jūs man delikāti lūdzāt, lai pasaku patiesību. Te tā ir, nākusi no sirds, lai ietu Jums pie sirds. Pieņemiet manas senās un uzticīgās draudzības apliecinājumu.

O. MAKĒ

Attiecībā uz noslēpumainajiem rēķiniem, par kuriem Jūsu tēvs ir runājis, — neticiet tam. Viņš pats nekad nav tam ticējis.»

Dimā-tēvu apbedīja 1870. gada decembrī Nevillepolē, vienu kilometru no Djepas. Zimnāza direktors Montinjī. kas arī bija patvēries Piī, teica runu draugu vārdā. Kad karš beidzās, Dimā-dēls lika pārvest tēva mirstīgās atliekas uz Vilēkotrē. Te ieradās barons Teilors, Edmons

Abū, Meisonjē, māsas Broānas, Go un pat Makē. Kaps bija izrakts blakus ģenerāļa Dimā un Luīzas Laburē kapam.[53] Pēc visām runām ari Dimā-dēls teica dažus vārdus: «Mans tēvs vienmēr ir vēlējies, lai viņu aprok šeit. Te viņš ir atstājis draugus, atmiņas, un šis atmiņas un draugi šovakar apņēma mani, kad tik daudzas padevīgas rokas stiepās pēc zārka, lai stātos nesēju vietā un aizvadītu līdz baznīcai sava lielā drauga augumu . .. Es gribētu, kaut šī ceremonija būtu drīzāk svētki nekā bēres, drīzāk augšāmcelšanās nekā apbedīšana .. .»

Kāds pārsteidzošs ļaužu un notikumu sajaukums: Nor-mandijas marķīzs, melnā verdzene, Valuā viesnīcnieks, ar teātri aizrāvies zviedrs, izglītots kancelejas priekšnieka palīgs, skolotājs, kas interesējās par vēsturi, romantisks laikmets, demokrātiska prese — tas viss kopā bija radījis visu laiku un visu tautu lielāko stāstītāju.

DEVĪTĀ DAĻA DIEVS-DĒLS

Vai tu esi piegriezis Dimā-clēiu mākslas kultam? Ja tā ir, tad tu esi varens burvis,

Gislavs Flobērs, vēstule Feido

Vecā fauniskā dieva vairs nebija pasaulē. Viņa vielā publika atrada cēlu un ne mazāk diženu figūru, kura mantoja viņa slavu. Tautā īsti nešķiroja «Trīs musketierus» no «Kamēliju dāmas». Tēva apoteoze pārgāja uz dēlu, kuram bija milzīgs prestižs. 1870. gada karš un Francijas sakāve bija uzkurinājusi morālista dusmas un tās attaisnoja. Tāpat kā Renāns, viņš turpmāk sagrāvi izskaidros ar tikumu pagrimumu. Savās lugās viņš nopels laikmeta trūkumus un esejās ieteiks labošanas līdzekļus. Viņš kļūs par laicīgu nacionālu sludinātāju.

1871. gada 15. jūnijā avīzē «La Sarthe» viņš rakstīja: «Francijai ir jāpieliek vienprātīgas pūles, jāsasprindzina visu pilsoņu griba un spēks un jāvadās no vienas vienīgas, neatlaidīgas, maniakālas domas: uz ārieni atgīit zaudēto prestižu, iekšienē atdzimt. Francijai vajag dzīvot trūkumā; tai jābūt disciplinētai, pieticīgai un pacietīgai; lai strādā tēvs, lai strādā māte, lai strādā bērni, lai strādā kalpotāji, kamēr nama gods nebūs atgūts. Un, kad visā pasaulē dzirdēs vienmērīgo un nepārtraukto visu kopīgā darba skaļo troksni un kāds jautās: «Kas tas par troksni?» — vajag, lai viņam katrs varētu atbildēt: «Tur Francija strādā, lai atbrīvotos un pārveidotos.»»

Morālistam visgrūtākais ir dzīvot saskaņā ar savu morāli. Dimā personiskā dzīve bija tālu no tā, kādu viņš būtu vēlējies. Protams, viņš mīlēja savas meitas,

viņam bija uzticami draugi, bet nervozā, ātri sakaitināmā, greizsirdīgā un negantā Nadežda viņam vairs nebija īstā dzīvesbiedrene. Daudzas un bieži vien valdzinošas sievietes piedāvājās blakus šim vīrietim, kas bija izdaudzināts par vislielāko sieviešu sirds pazinēju, tēlot to lomu, kuru likumīgā laulātā draudzene vairs pilnībā netēloja. Lauvenes glāstīja dresētāju. Dimā pretojās vai arī, ja piekāpās, tad tik atturīgā slepenībā, ka viņa vājības atstājušas maz pēdu. Kārdinājumu tomēr netrūka, un daudzi bija ļoti vilinoši. Viens no interesantākajiem gadījumiem ir viņa attiecības ar Emē Deklē.

i

EMĒ DEKLĒ UN «KĀZINIEKS.»

Ko dari ūdens virsā tu,

Ak sieviete no dzelmes?

Zils Sipervjels

Ir tādas aktrises, kas spoži debitē, taču nekad nesasniedz ģēnija augstumus; citas pēc bālas debijas atplaukst kaislību ugunīs un tad pārsteidz lietpratējus. Tā notika ar Emē Deklē. Viņa bija advokāta meita, dzimusi lielburžuāzijas aprindās un audzināta, paredzot viņai bagātu partiju. Taču viņas tēvs, iestidzis neizdevīgos darījumos, izputēja. Vajadzēja no kaut kā dzīvot. Daiļā Emē Deklē bija muzikāli apdāvināta, viņa būtu varējusi kļūt dziedātāja, tomēr nolēma, ka vieglāk būs gūt panākumus uz dramatiskās skatuves. Viņa iestājās Konservatorijā, strādāja nevērīgi un konkursa eksāmenā, uzstādamās grāfienes lomā «Figaro kāzās», nedabūja nekādu apbalvojumu. Elegantais stāvs visiem patika; skaistās acis vienaldzīgi slīdēja pār žūriju, tām trūka dzīvības. Montinjī tomēr skaistuma pēc angažēja Emē Deklē Žimnāzā, dodams viņai dublēt Rožu Šerī «Demimondā». Nekādu panākumu. Šķita, it kā viņa sacītu: «Es nezinu, kādēļ esmu te atnākusi.» Publikas, autora un kolēģu neatzinība nokaitināja izlutināto meiteni. Viņa aizgāja no Žimnāza uz Vodeviļu, pēc tam aiz

sapīkuma slīdēja arvien zemāk un galu galā uzstājās puskaila kādā Varietē rēvijā.

Viņai bija divdesmit trīs gadi; viņa bija apburoša un tika pielūgta. Viņa nolēma pamest teātri un dzīvot uz savu apbrīnotāju rēķina. Kādēļ uzņemties smagu darbu, kas nenes slavu, kad tik daudzi vīrieši viņai piedāvāja bagātību par viņas labvēlību? Emē Deklē mainīja mīļākos citu pēc cita; viņas asprātības iemantoja popularitāti, viņa izvērtās par vienu no interesantākajām sievietēm Parīzē. 1861. gadā Rozas Šerī nāve likās paveram iespēju Emē Deklē atgriezties teātrī uz lielām lomām, taču viņa jau jutās atrāvusies no skatuves mākslas. Viņa braukāja apkārt pa pasauli, no Bādenes uz Florenci, no Spā uz Sankt-Pēterburgu. Daudzas viegla rakstura sievietes viņu apskauda, un tomēr pēc katras īslaicīgās aizraušanās viņas skaistās acis it kā vīlušās šķita sakām: «Nē, tas vēl nebija īstais.» Kādā masku ballē, ko rīkoja Žimnāza aktieri, viņa ieradās markitan-tes tērpā un sastapās ar Aleksandru Dimā, kas bija pjero kostīmā. Skumja maskarāde. Ne viņš, ne viņa nelīksmoja. Aleksandram Dimā viņa likās žilbinoši daiļa, sevī noslēgusies, sapņaina. «Viņa izskatījās kā pasaku princese,» viņš stāstīja, «kuru apbūris ļauns burvis un kura gaida princi atbrīvotāju.»

— Esmu izjutusi dažkārt līksmi, — viņa tam sacīja, — dažkārt prieku, bet nekad neesmu bijusi laimīga.

Divdesmit piecu gadu vecumā viņa pārdzīvoja krīzi un gribēja iestāties klosterī. «Garīdznieks, kas, acīm redzot, nezināja līdzību par pazudušo avi, noraidīja mani, sacīdams, ka neesmu cienīga spert kāju tā kunga namā . . .» Bagāto mecenātu kaprīzes galu galā viņai apriebās (tāpat kā savā laikā Žiljetai Druē un Marijai Diplesī), un viņa nolēma atgriezties pie aktrises amata un kļūt neatkarīga. Teātrī viņa iestājās pazemīga, nolēmusi būt pacietīga, padevīga un samierināties ar mazām lomām. Taču neveiksmes pagātnē ilgi met ēnu uz aktrisi. Viņu neviens neņēma nopietni. Neviens nesniedza palīdzīgu roku. Ko darīt? Doties viesizrāžu braucienos? Teātra direktors Meinadjē aizveda viņu uz Itāliju un uzticēja viņai labākās sieviešu lomas Dimā-dēla lugās. «Meinadjē trupa atvedusi pie mums skaistuli

Deklē,» Bertonam rakstīja māte. «Tu nevari iedomāties, cik ievērojami viņa progresējusi...» Tagad Deklē tēloja patiesi, tāpēc ka bija cietusi. Itālijā viņa ar savu šarmu, izsmalcinātību, asprātību un talantu guva kolosālus panākumus gan uz skatuves, gan sabiedrībā. Neapolē Dimā-tēvs, kas toreiz bija savas garibaldiskās dēkas spožumā, viņai «atvēra savas skavas, savu sirdi un māju».

Emē Deklē Dimā-dēlam: «Es parādīju neapoliešiem visas burvīgās sievietes, kuras Jūs esat radījis; mani sastāvēja līdz mākoņiem. Mēs bieži runājām par Jums, un sirds dziļumos esmu Jums pateicīga par laimi, kādu izjutu ...»

Joprojām nemitīgi strādādama, Emē Deklē Itālijā no 1864. gada līdz 1867. gadam dzīvoja diezgan trakulīgi un meklēja «princi» — vīrieti, kas viņu izglābtu. Taču plaisa starp viņas sirds vēlmēm un dzīves veidu pletās arvien dziļāka. 1867. gadā impresārijs aizveda viņu uz Briseli, kur viņa atkal tēloja Diānu de Lisu Galerīsen-tilēra teātrī. Dimā-dēlam, kas toreiz arī uzturējās Briselē un Parka teātrī asistēja «Sieviešu drauga» mēģinājumos, viņa aizrakstīja, lūgdama, lai tas atnāk paskatīties viņas spēli: «Visur runā, ka es progresējot, bet es tam sākšu ticēt tikai tad, kad arī savukārt Jūs man to pateiksiet. . .» Viņš aizgāja vairāk aiz pieklājības nekā aiz ziņkārības, nekā necerēdams. Emē Deklē vēl nebija uz skatuves ne piecas minūtes, kad viņš, ļoti pārsteigts, atklāja lielu aktrisi. «Neparasta, stiepta, nazāla balss, kas atgādināja arābu dziedoņu balsi, sākumā šķita vienmuļa, bet drīz vien pilnīgi aizrāva. Stāvs graciozs, viduklis lokans (viņa nevalkāja korseti). Lielas, melnas acis, seja atspoguļoja spējas pārejas no maiguma uz niknumu, vaigi, kas pat zem sārtā grima likās vienmēr bāli aiz dvēseles ciešanām, kalsni pleci, krūtis gandrīz plakanas, īsāk — viena no tām sievietēm, kuru visas citas atrod neglītu, bet kurai līdzās visas skaistules šķiet nenozīmīgas .. .»

Dimā-dēls devās apsveikt aktrisi un, atgriezies Parīzē, nekavējoties pateica Montinjī, ka Deklē vajag tūlīt angažēt Žimnāzā. Montinjī nebija sajūsmināts; Dimā runāja kā par jaunu Dorvalu par šo sievieti, no kuras vi-

ņam, teātra direktoram, palikušas diezgan bēdīgas atmiņas. Viņš piedāvāja angažementu uz diezgan neizdevīgiem noteikumiem. Dimā lūdza Deklē pieņemt piedāvājumu, apsolīdams uzrakstīt lugu īpaši viņai. Viņa atbildēja, ka Parīze viņu biedējot; ārzemēs viņa esot droša par publikas atsaucību un tēlojot tur, kā pati uzskatot par labu, bez aizrādījumiem un kontroles; viņai patīkot bohēmiska dzīve; parīziešiem viņa droši vien likšoties neglīta, muļķīga utt.

Dimā-dēls Emē Deklē: «Jūs neesat ne veca, ne neglīta, ne muļķīga; Jūs esat sieviete, tātad nervoza, svārstīga un nenoteikta. Tiklīdz Jūs kaut ko izdarāt, Jūs uzreiz šaubāties, vai tā vajadzēja darīt, un Jūsos mostas ziņkārība pēc jaunām izjūtām, kurām būs tāds pats rezultāts kā iepriekšējām. Patlaban Jūs nevarat izšķirties, vai Jums vajag strādāt Zimnāzā, un Jūs būtu itin priecīga, ja kāds Jums sniegtu ieganstu gribēt kaut ko citu nekā to, ko gribējāt sākumā. Šajā ziņā uz mani neceriet. Ja jau nu esam sākuši vaļsirdīgi filozofēt, tad iesim līdz galam, un es Jums atklāšu, kāpēc interesējos par Jums un Jūsu talantu. Jūs ne tikai neesat par vecu un par neglītu, lai tēlotu manās vai citu autoru lugās, bet Jūs patlaban esat sasniegusi to punktu, kurā sieviete, kas jau desmit gadus ir uz skatuves, var — viņai pat vajag — beidzot kļūt par aktrisi. Laiku pa laikam Jūs skumstat, tāpēc ka patlaban pārdzīvojat to mūža fāzi, kurā cilvēks jau vairāk skatās atpakaļ nekā uzdrošinās skatīties uz priekšu, un Jūs sev jautājat, vai pēc saviem instinktiem, gaumes, prāta spējām un dvēseles tieksmēm neesat bijusi aicināta kaut kam citam, nevis tam, ko esat darījusi. Būt skaistai sievietei, uzstāties vienā vai citā teātrī, dzīvot ar vienu vai vairākiem mīļākiem, ar aplausiem tikt izsauktai pēc ceturtā cēliena atpakaļ uz skatuves, dāvāt savu skaistumu, vienmēr turot sirdi zem atslēgas līdz tai dienai, kamēr atradīsiet kādu, kas būs cienīgs atslēgt kārbu, bet tādu Jūs nekad neatradīsiet, — tas viss var turpināties kādu laiku, radīt ilūziju, aizstājot dzīves īstenību ar ārēju rosīšanos, taču nevar ilgt vienmēr. Pienāk mirklis (un Jums tāds ir pienācis), kad cilvēks atskatās un sev jautā; «Kādēļ tas viss?» — kad viņš savā ceļā jau daudz ko ir apbedījis, kad iejūgs viņam šķiet par smagu, kad viņš nožēlo pieviltās cerības, kad izmisums viņam skandina: «Par vēlu!» Tieši šinī mirklī īsti rūdīti raksturi atjaunojas, pārveidojas, atdzimst; šis ir metamorfozas periods ...

Tagad Jums vajag nevis palikt par šaubīgu provinces vai ārzemju teātru klejojošu aktrisi, kas pārtiek no Parīzes teātru atbirām, bet gan nostāties uz stingra pamata, kļūt par gudru, īstu mākslinieci, un, kad Jums gadīsies tēlot lugā, kurā Jūs atradīsiet savus pārdzīvojumus, savas intīmās izjūtas, tad izņemiet no kārbas šo sirdi, kas Jums nekam nav derējusi, un metiet to publikai, kura atdos to Jums atpakaļ neskartu atkal cita tēla veidošanai. Tā nebūs laime, par kādu apziņas dziļumos esat sapņojusi, tas nebūs absolūtais labums, taču ari vairs ne ļaunums. Jūs iedarbosieties uz cilvēku prātu, uz jūtām,

uz jūsmu, uz dvēseles cildenākajām tieksmēm. Jūs sniegsiet kaut ko īslaicīgu, nenotveramu, bet tam būs vēlāka ietekme, tāpat kā saules slaram vai lietus lāsei, kas nokrīt īstajā laikā. Ja cilvēks mīl, tad viņš zina, ko grib; un, ja tiek mīlēts, tad jūt, ka ne tikai lielākas vai mazākas baudas dēļ, kuru aiz vairošanās dziņas viens dzīvs mironis spēj dot otram. Jūs nebijāt sagaidījusi šo mazo lekciju. Sūtu Jums to, jo uzskatu, ka Jūs esat spējīga to saprast un cienīga to saņemt. Jūsu mirklis ir pienācis. Jūs atrodaties stacijā, no kuras aliet vairāki vilcieni; iekāpiet īstajā, tanī, ko Jums norādīju. Jūs būsiet man pateicīga, kad kļūsiet tiešām veca ...»

Kaut kas no de Riona kunga vai Olivjē de Žalēna augstprātīgās pašpārliecības ieskanējās šajā tirādē, taču pamatos tā bija pareiza. Deldē paklausīja, atgriezās no Florences un apmeklēja Monlinjī. Tas jutās vīlies.

— Kas tā par sievieti, ko jūs man likāt angažēt? — viņš jautāja Dimā. — Viņa ieradās pie manis teātrī, ģērbusies vilnas kleitā ar zaļām un pelēkām rūtīm; apmetnis ar krokotu kapuci, tādus valkā normandiešu zemnieces .. . Apžēlojieties! Man kļūst baigi. No tādas nekad neiznāks Diāna de Lisa vai Frufrū!

— Pacietību, pacietību! — Dimā viņu mierināja.

1— Drīz jūs mainīsiet savas domas.

Viņam bija taisnība: Deklē jaunā debija bija triumfāla. Dimā-dēls pēc dažiem mēģinājumiem atgriezās uz mājām Piī. Velti Deklē viņam aizrakstīja burvīgu vēstulīti, lūgdama ierasties uz pirmizrādi 1869. gada 1. septembrī.

Emē Deklē Dimā-dēlam: «Trešdien Žimnāzā uzvedīs ļoti jauku lugu; debesis ir apmākušās, tas ir īstais laiks teātra apmeklēšanai. Turklāt ir izziņota kādas mazas aktrises debija, un avīzes vienprātīgi atzīst, ka viņa esot ļoti piemīlīga. Viņas balss skanot kā mūzika. Tie, kas viņu ir dzirdējuši, vēloties atkal nākt viņu klausīties. Vai tas ir tiesa? Tas kungs, kurš apmeklēs Jūs Piī un aiznesīs šo vēstuli, man apsolīja Jūs atvest, bet vai viņa solījumam var ticēt? Aleksandr Dimā kungs, es Jūs mīlu.

Jūsu mazā kaiponīte EMĒ DEKLĒ»

Viņš neatbrauca. Viņa tam aizsūtīja atskaiti:

Tas ir galā. 0-u! Man bija skaistas kleitas dažādās krāsās un matos spalvu pušķītis, kas mani darīja līdzīgu dresētam šunelim. Zāle bija kā bāztin piebāzta... Visu vakaru taustīju sev pulsu, vai nebūs paātrināts, bet nekā, pilnīgi mierīgs. Ne satraukuma, ne baiļu, ne prieka, it nekā. Es tikko biju iejutušies un jau esmu nobeigta. Ak,

es nelaimīgā! Beidzot direktors man pateica: «Iznāca tikpat labi kā Rozai.» Tas ir daudz. Viņš uz līdzenas vietas gribēja likt man parakstīt līguma pagarinājumu... Ar vārdu sakot, Montinjī kungs Jums rakstīs, jo es nekā īsti nezinu, izņemot to, ka man sagādā bezgalīgu prieku tērzēt ar Jums, mans maigais biktstēv,..»

«Diānas de Lisas» atjaunojums nostiprināja Deklē panākumus. «Kāda pārvērtība!» rakstīja kritiķi. «Tagad viņa ir pati dvēsele.» Cildināja viņas balss izteiksmību, negaidīto pāreju burvīgumu, nevainojamo tehniku. Viņa bija daudz strādājusi, pārdzīvojusi sāpīgus triecienus, un teātra pazīšana viņai ļāva «parādīt savu skarbo dzīves pieredzi». Lepns uz savu atklājumu, Dimā kļuva par viņas garīgo vadītāju. Viņa būtu gribējusi vairāk: «Es Jūs tik ļoti mīlu un jau tik sen .. .» Taču Dimā baidījās no šādām mīlestībām aiz pateicības, jo tās beidzas ar pārpratumiem: viņš uzturēja abu attiecības maigas draudzības līmenī. Deklē neapvainojās un pat pateicās, ka Dimā atraidījis viņu kā mīļāko un paturējis kā draugu. «Kāda laime, ka viss tā nokārtojās! Man nebūtu nekāda prieka Jums piedāvāt savu vecas sievietes miesu, un es jūtos svētlaimīga, ka varu Jūs mīlēt ar visu dvēseles spēku . ,.» Šai vecajai sievietei bija trīsdesmit gadu.

Laimīga viņa nebija:

«Izņemot tos sāpju gadus, kad biju prieka meita, kaut arī šķitu pieklājīga meitene, — kopš esmu izrāvusies no šīs katorgas, es nevaru sūdzēties ne par ko un ne par vienu. Cik daudzas sievietes manā vietā slavētu debesis. Esmu vesela; zāle katru vakaru ir pārpildīta; puķu un ovāciju ir tik daudz, ka varētu piesātināt visus teātra mino-taurus, — bet mani tas atstāj vienaldzīgu. . . Lai arī kā tas būtu, par šo relatīvo laimi, pilnīgo mieru un neatkarīgo stāvokli man jāpateicas Jums... un, vai nu Jums tas patīk, vai ne, man šķiet, ka Jūs es mīlu vairāk un dziļāk par visu pasaulē ...»

Ja Dimā būtu gribējis, tad varētu kļūt viņai par ilgoto «princi», taču viņš vispār neticēja mīlestībai un vēl vairāk autora un aktrises mīlestībai. «Es nostaigāšu visu savu darba cēlienu, neievācot šo banālo nodevu. Teātrī ir arī godīgas sievietes,» viņš domāja. «Un ir arī tādas, kas var iemīlēties karavīrā, f inansistā, atlētā vai aktierī, bet starp autoru un aktrisi ir profesionāla barjera. Aktrisēm autori ir pārāk vajadzīgi, lai viņas varētu šādā

mīlestībā ticēt pašas savām jūtām; un viņš, kas tik bieži bija redzējis, ka aktrises «tēlo» kaislību, klusā balsī jokodamās ar partneriem, kamēr zāle aizkustinājumā raud, viņš nevarēja intīmā dzīvē uzņemt par nopietniem jūtu izplūdumus, kurus pats ir «regulējis» no sufliera būdas. Viņam jāsaviļņo nevis aktrises sirds, bet prāts. Ārpus sirds jomas viņš atrod nevainīgu un īstu draudzību.

Deklē ar patiku izgudroja romānu, kāds varētu rasties no viņas attiecībām ar Dimā-dēlu; turpretī viņš saskatīja šajā sievietē tikai ģeniālu aktrisi, kuras dotības ir jāattīsta, izmantojot viņas pievilto sievišķību. Viņš bija ieteicis Deklē saviem draugiem Meljakam un Halevī galvenai lomai aizkustinošā viegla žanra lugā «Frufrū». Deklē atkal guva kolosālus panākumus un pateicās par tiem Dimā:

«Vai Jūs zināt, mana dārgā providence, cik daudz pateicības esmu Jums parādā? Vispirms Jūs mani atklājāt; pēc tam Jūs sniedzāt man atbalstu, kad es daudzkārt zaudēju drosmi; Jūs man atdevāt atpakaļ cilvēcisko pašcieņu. Samaksājusi par pārcelšanu, es, nabaga Ēģiptes Marija^95, taustīdamās meklēju ceļu; Jūs uzvedāt mani uz tā, Jūs man parādījāt arī mērķi, un, pateicoties Jums, esmu to sasniegusi. Daudzi, pat Jūs esat runājis par manu bagātību. Nesaprotu, kur tādas pasakas radušās. Es un bagāta! Tas būtu neloģiski. Vai tāda sieviete kā es var kļūt bagāta? Nav tādu vīriešu, kuri kaut ko dāvina; ir sievietes, kuras prot likt sevi apdāvināt... Es esmu nabaga un ar to lepojos. Taču Montinjī kungs nupat man atsūtīja trešo angažementu ar lieliskiem noteikumiem. Tātad prom splīnu, prom klosteri! Es nopelnu sev dzīvei iztiku! Es Jūs mīlu un lūdzu, jaujiet Jūs mīlēt, jo, ja arī dienišķā maize ir nodrošināta, ja vēders var gulēt mierīgi, tad tā kaimiņš — nabaga sirds pārdzīvo drausmīgu krīzi. Lielais darbs, ikvakara sasprindzinājums to nenogurdina, bet, gluži pretēji, pārmērīgi satrauc. Mīlas tvans uzbrāzmo man smadzenēs, skurbina mani un reizēm sastingst uz lūpām. Jūtu tādas alkas pēc maiguma, pēc glāstiem, ka man kļūst baisi. Sis sīkais, kalsnais augums satur neizsmeļamas bagātības, kas mani smacē. Kam tās dāvāt? Kas tās grib? Tās netiks pareizi novērtētas. «Viņi nav jūsu cienīgi,» Jūs man esat bieži sacījis. Es Jums ticēju; pēc tam sāku pārmest sev augstprātību, iedomību un piespiedu sevi noslīdēt līdz kaut kādam viņam; taču tūlīt pat atguvos, laikā atcerēdamās Jūsu vārdus. Beidzot es drīz redzēšos ar Jums, Jūs mani atbalstīsiet, jo es gribu palikt Jūsu labdarības cienīga . ..»

Starplaika starp izrādēm slavena un vientuļa sieviete dzīvoja uz laukiem ar saviem putniem, savu pūdeli un

veco kalponi Sezarlnu. Deklē jutās nelaimīga, lieka; viņa alka atdoties. Viņa lūdza Dimā, lai tas sniedz viņai spēku un gribu.

«Jūs patlaban pārdzīvojat neatvairāmās, loģiskās sekas,» viņš atbildēja, «kādas izriet no Jūsu neatkarīgā stāvokļa, kas sievietei it visnožēlojamākais stāvoklis. Sieviete ir radīta, lai tiktu pakļauta un lai paklausītu: vispirms vecākiem, pēc tam vīram, vēlāk bērniem un pienākumam vienmēr. Kad aiz pašas gribas vai aiz apkārtnes kaitīgā iespaida sieviete nostājusies vai ir nostādīta ārpus savas dabiskās funkcijas ietvariem, kad viņa ir panākusi atbrīvošanu, tad, ja viņa pēc dabas ir netikla, viņa slīd arvien zemāk un zemāk vai ari aiziet bojā, nespēdama izturēt izvirtību. Turpretī, ja sieviete ir tikai bijusi vāja un novesta no ceļa, tad pienāk mirklis, kurā viņa apjauš, ka ii vajadzējis darīt kaut ko citu, viņa jūt bailes no bezdibeņa, ko pamana savā straujajā kritienā, un sauc: palīgā! ...

... Tā domā un runā sievietes, kas atrodas Jūsu stāvoklī, un, ja viņas redz tuvumā vai tālumā kādu vīrieti, kurš nav pilnīgi līdzīgs citiem un kuru savā drudžainajā satraukumā iztēlojas vēl neparastāku, tad viņas sauc: «Tas ir viņš! Lūk, viņš, glābējs, mesija! Glābiet mani! Glābiet mani! .. .» Neesmu ne stulbenis, ne dievs, tāpēc nevaru būt ne Jūsu mīļākais, ne atpestītājs. Jūs gribētu bērnu. Ir labi, ka bērns Jums nevar būt, jo viņa nākšana pasaulē Jums sniegtu visai īslaicīgu izklaidēšanos, turpretī viņam — lielu nelaimi. Bērni aug un kļūst par vīriešiem, un sievietes par to nedomā ne tad, kad vēlas bērnus, ne tad, kad tos rada ... Jūs esat neauglīga — jo labāk. Jūs nelaidīsiet pasaulē ne izvirtuli, ne cietēju ...

Kas Jums atliek? Jums atliek izmantot priekšrocības, kuras sniedz dzīve, kādu esat sev nodibinājusi. Jūs vēl esat jauna, Jūs esat skaista; Jums ir lieli vitālo spēku krājumi. . . Jums ir visvaldzinošākā balss, Jūs esat gudra. Esiet koķeta, ārkārtīgi koķeta — tas sniegs Jums izklaidēšanos, glābiņu un atriebi, un, tā kā Jums ir īsts talants, tad ar visu sparu metieties darbā... Izmantojiet savu neatkarību, lai nekad vairs nepārdotos, un centieties ari vairs neatdāvināties.. .

Noslēgumā, dārgais bērns, ievērojiet: cilvēks nepārveidojas, be! pielāgojas. Tātad pielāgojiet visas savas labās īpašības un visus trūkumus... Kļūstiet liela māksliniece, proti, būtne, kas savu sirdi ieliek vaibstos, dvēseli — balsī un kas spēlē uz cilvēku jūtām kā uz mūzikas instrumenta. Palieciet «luksussieviete», kā Jūs izsakāties, arvien vairāk izsmalcinoties saskarē ar gudriem cilvēkiem, kuru vidū Jums iespējams dzīvot. Necentieties kļūt ne Lukrēcija, ne Madaļa. Pietiks, ja būsiet dienā Ninona un vakarā Rašela. Tas jau būs labi diezgan ...»

Derīgs šis padoms nebija, bet derīgu padomu jau vispār nav. Neviens nezina, kas otram vajadzīgs; neviens nevar uzmākt citam kādu zināmu dzīves veidu. Reizēm piemērs pārveido cilvēku, bet nobriedis rakstnieks nevarēja būt piemērs jaunai sievietei, kas garlaikojās līdz

nāvei. Aktrisi atkal uzveica viņas dēmons, šoreiz «labāko aprindu» cilvēka izskatā; viņš bija liela auguma gaišmatis ar bārdiņu, spēcīgs, vīrišķīgs.

Deklē Dimā-dēlam: «Beidzot, mans maigais biktstēv, es vairs neesmu eņģelis . . . Tagad es ticu, ka šķīstība nav savienojama ar manu profesiju. Turklāt, nudien, es biju kļuvusi pārāk tieva ...»

Maigais biktstēvs atbildēja tā, kā būtu atbildējis Viktors Igo — vēlīgi un pamācīgi, bet ne bez oratoriska patosa.

Dimā-dēls Emē Deklē: «Nabaga dvēsele, kā Tu plosies... Kā Tev gribas vairāk raudāt nekā smiet, un cik labi Tu zini, ka tas viss ir aplami!... Tu tagad pazaudēsi pirmās spalvas no spārniem, kuri tikko sākuši ataugt. Un pēc tam Tu ļoti nopietni gribi iestāties klosteri. Kādēļ? Tu tur nepaliksi. Turklāt klosteris ir visur tam, kurš prot gribēt. īstais klosteris ir pašcieņa. Te nav vajadzīgi ne režģi, ne bultas, ne biktskrēsli, ne garīdznieki. Tu nemili vīrieti, kuram atdodies, un ceri sevi attaisnot, izsmejot viņu! Vismaz mili viņu! Citādi Tava gulta, kas smaržo, kad ir mīlestība, un smird, kad tās nav, Tevi apdullinās, un, kādā jaukā rītā atmodusies, nezinādama vairs, kā izbrist no šiem dubļiem, Tu uzrakstīsi skaistu vēstuli, kurā izklāstīsi savu nepiepildīto ideālu, un nonāvēsies, un tas būs gals — varbūt arī sākums ...»

Ziljeta Druē jau arī bija dzirdējusi runājam par «eņģeli, kam ataug spārni».

Spārni palika nelabojami sakropļoti, un Dimā vairs neraizējās par šo sievieti. Turklāt karš un tēva nāve uz vairākiem mēnešiem attālināja viņu no Parīzes. Taču jau 1871. gada oktobrī viņš uzticēja Deklē lomu viencēliena lugā, kuru viņa nosauca par «mazu brīnumu» un kura vēl šodien saista publiku, proti «Kāziniekā». Šī luga atbilda vienam no Dimā spilgtākajiem uzskatiem. Tā rezumējās vienā replikā: «Viss, kas paliek pāri no laulības pārkāpšanas, ir — sievietei naids, vīrietim nicinājums. Kālab tad?» Apmēram to pašu vēlāk izpauda Anrī Beks lugā «Parīziete». Autoram tomēr vajadzēja būt diezgan drosmīgam, lai atbalstītu šo tēzi ļoti samaitātajā sabiedrībā, kurā uzticīgu mīlestību, kas Dimā acīs bija vienīgā īstā mīlestība, uzskatīja par neiespējamu un smieklīgu. Ietekmīgais kritiķis Francisks Sarsē cēla iebildumus. «Kālab tad?» viņš atkārtoja Dimā

jautājumu un atbildēja: «Tālab, lai cilvēki būtu laimīgi pusgadu, gadu vai desmit gadus.» Kritiķis apbrīnoja autora rokraksta stingrību, izpildījuma meistarību, bet pārmeta viņam cinismu: «Dimā trūkums nav tas, ka viņš nemīl sievietes vai, ja vēlaties, sievieti. Tā viņam ir tikai sekcijas objekts. Tas viss ir sauss kā pakārtā striķis.»

Diagnoze bija pareiza, Dimā-dēls nemīlēja sievietes; vienas viņš nožēloja, citas — nosodīja. Aktrises viņš uzskatīja tikai par izpildītājām. Viņam bija svarīgi pietiekami labi iepazīt sievieti, lai izvilinātu no aktrises viņam vajadzīgos akcentus. Cik brīnumaina ir teātra māksla — orķestris, kura instrumenti ir dzīvi, palete, kuras krāsas trīso. «Kāziniekā» lugas varone Lidija ir sašutusi par sava bijušā mīļākā zemiskumu, jo, pametis viņu, lai apprecētos ar citu, šis vīrietis ir gatavs pievilt sievu ar Lidiju; viņa pavēdina mutautiņu, it kā lai aizdzītu nelabu gaisu, tad noslauka lūpas un nomet mutautiņu uz galda, izsaukdamās: «Fui!» Un viņa turpina: «Ak, ja mēs zinātu iepriekš to, ko es dabūju zināt pēc Ictm!. . . Fui! . . . No šī kunga ir jāatbrīvojas — vai ne? Lai es nekad vairs nedzirdētu runājam par viņu, lai es viņu uzskatītu par mirušu, lai es aizmirstu, ka viņš vispār ir dzīvojis! Man trūkst gaisa. Cik te smacīgi... Nekad es nebūtu ticējusi, ka tik dziļi var nicināt kādu, ko tik ļoti biju mīlējusi. . .»

Šo «fui!» mēģinājumos Deklē izrunāja «virspusīgi». Dimā neatlaidīgi prasīja, lai aktrise meklē «pašos būtnes dziļumos» šo viņam vajadzīgo kliedzienu. Deklē pretojās, jo juta, ka tas viņai radīs fizioloģisku satricinājumu.

«Kādu dienu, kad saviļņota bija tikai aktrise, bet sieviete it kā palika malā, mēs izcīnījām īstu kauju. Viņa baidījās, ka pēc intonācijas, kādu es no viņas prasīju, viņa visu dienu būs kā salauzta, un ar dažādām viltībām izvairījās. Es nepiekāpos, un galu galā man vajadzīgo kliedzienu viņa izrāva no dziļumiem, kuros tas, es zināju, bija meklējams. «Te nu ir jūsu kliedziens,» viņa nogurušā balsī sacīja, «un jūs gan zināt, no kurienes tas nāk — vai ne? Bet jūs mani nogalināsiet!» — «Kāda tam nozīme,» es atcirtu, «galvenais ir, lai izrāde izdotos.» Deklē atsēdās, abas rokas piespiedusi pie sirds, un pēc brītiņa sacīja: «Viņam ir taisnība, tieši tā vajag ar mani apieties, citādi es nekam nederēšu .. .»

Autora izrautais kliedziens sagādāja aktrisei trīs aplausu brāzmas, un, viņai noejot no skatuves cēliena vidū, publika atsauca viņu atpakaļ. Kā Deklē, tā ari Dimā zināja, kur slēpās saknes šim meistariskajam «fui!»: riebumā pret pagātni, kuru viņa nosodīja; šausmās, ko viņai iedvesa viņas necienīgi vīrieši; pazemotas dvēseles sāpēs, tai cīnoties pret pazemojumiem un nespējot no tiem atsvabināties. Deklē bija, pa daļai aiz savas vainas, «aptraipīta, apmētāta dubļiem, apkaunota, apvainota». No šis pagātnes viņa beidzot radīja mākslas darbu. Taču ar pārdzīvotajām ciešanām vien nebūtu pieticis. Bija vajadzīgs arī bezgalīgs darbs. Kliedziena intonāciju var atrast; ar darbu tā jānostiprina. Teātra māksla prasa šādu nežēlīgu ķīmiju, kurā sirds sniedz barību amatam.

Edmons Abū Dimā-dēlam 1871. gada 10. novembri: «Draugs, cik apbrīnojams mākslinieks Jūs esat! Biju izlasījis un pārlasījis lugu, un tomēr to nepazinu, jo tik tiešām ir tiesa, ka īsti dramatiski darbi parādās īstajā gaismā tikai aiz rampas ugunīm! Manuskripts mani apžilbināja, izrāde mani satricināja. Si Deklē, ko redzēju pirmo reizi, sākumā man likās neglīta, kalsna, vulgāra, aizsmakusi meiča; taču jau pēc īsa brīža tā vairs nebija viņa, tā bija kaut kas tūkstoškārt vairāk, tūkstoškārt labāks: tā bija Jūsu luga pelēkā tērpā ...

Mana sieva un es — mēs bijām ložā vieni paši kā egoisti, lai nebūtu jādalās ar vienaldzīgiem ļaudīm šādas izrādes izraisītajā saviļņojumā. Mēs izgājām no teātra kā divi apmātie. Alekša teica: «Tavs draugs sarīkoja balli tūkstoš piecsimt personām uz stingri nostieptas virves; es nesaprotu, kā mēs visi tur nelauzām sprandu; bet vienalga, esmu apmierināta, ka uz to aizgāju.» Par sevi varu teikt, ka es vēl nepārdomāju, nespriežu; man ir tāda sajūta, ka esmu saņēmis uz galvas veselu strūklu domu vai iekļuvis viesuļvirpulī un es altapšos vēlāk. Pagaidām pilnīgi izbaudu nesavtīgu prieku, kādu godīgs cilvēks izjūt, sastapdams nozimigāku personību nekā viņš pats, nozīmīgāku nekā visi pārējie: lieliska prāta paraugu, kādu daba rada tikai reizi ik pa piecdesmit gadiem .. .»

Šī vēstule ir raksturīga; Dimā-dēlu 1871. gadā uzska tīja par nemaldīgu. Viņam pašam ari bija tāda sajūta, ka viņš izpilda kādu svētu misiju. Tolaik visu apbrīnotajai gleznotājai Madlēnai Lemērai, kas gandēja savu jūtu dzīvi, viņš aizrakstīja neticami bargu vēstuli.

Dimā-dēls Madlēnai Lemērai: «Jūs noteikti esat viens no tiem radījumiem, kuri visvairāk pelnijuši nožēlošanu — šī vārda morālajā nozīmē, kā es lo izprotu. Vēstule, ko nupat saņēmu no Jums,

man no jauna to pierāda. Jums piemīt pārāk vīrišķīgs prāts, lai Jūs apmierinātos ar to, ar ko pietiek vairumam sieviešu, un Jūs esat pārāk sievišķīga, lai par to nemaz neinteresētos. Iznākumā Jūs dusmojaties uz sievietēm, kuras uzskatāt par laimīgākām, nekā esat Jūs, un Jūs dusmojat uz vīriešiem, ka tie neprot sniegt Jums laimi, uz kuru Jums, pēc Jūsu domām, ir tiesības.

No tā izriet iekšējais sarūgtinājums, kas caur Jūsu skaļajiem, vienaldzīgajiem smiekliem izpaužas kā ironija un reizēm pat kā mēlnesība, kas ir Jūsu izsmalcinātā gara pilnīgi necienīgi. Jo kā atlīdzinājumu daba Jūs apveltījusi ar ļoti izsmalcinātu prātu, ļoti plašu redzes un uztveres loku. Ar Jums var tērzēt par it visu, un Jūs spējat visu saprast, ja arī Jums nav lemts to visu likt lietā. Jūs esat māksliniece līdz Jūsu daiļo roku pirkstu galiņiem, un Jūs pieķeraties darbam, lai nekristu izmisumā vai netiklībā, kas ir miesīgs izmisums. Jūs esat izmēģinājusi daudz ko, bet viss Jums ir sagādājis vilšanos un garlaikojis, nesniedzot cerēto. īsi sakot, Jūs esat nonākusi krustcelēs, kādas mežos un silos sauc par zvaigzni. No tās vietas, kur Jūs stāvat, desmit ceļi ved dažādos virzienos, kā riteņa spieķi, kas izstaro no rumbas uz loku un kas nekad nesavienojas, lai ari cik strauji ritenis grieztos.

Jūs esat pārāk talantīga un pārāk pieradusi pie darba, lai mīlestība tagad nostātos Jūsu dzīvē pirmajā vietā. Un mīlestība, viens no esības pamatprincipiem, ir valdonīga un, tāpat kā Cēzars, labāk grib būt pirmā ciemā nekā otrā Romā. Mīlestība tikai izklaidēšanās pēc nav mīlestība. Tā ir flirts, un Jūs diezgan esat flirtējusi, lai zinātu, kādu riebumu un tukšumu tas atstāj dvēselē. Jūs vairs nespējat atdoties pilnīgi, ar visu savu būti un bez apdoma, kā grib un

atdodas tie, kas mīl īsti. Sabiedriskās saistības, kādas Jūs esat uz

ņēmusies, ļautu Jums mīlēt tikai saraustīti, zināmās stundās un zināmās vietās, ar zināmiem ierobežojumiem. Jūsu saprāts un brīžiem ari pašcieņa Jūs brīdina, ka ar to ir par maz un tas ir netīri. Ja Jūs būtu jutekliska, tad apmierinātos ar šiem sīkajiem priekiem, atļaujoties tos bieži, taču Jūs neesat jutekliska; Jūs moka skumjas, kas raksturīgas visām sievietēm, kurām nepiemīt juteklība.

Kas tad Jums atliek kā atbalsts? Daudz prāta un mazliet jūtu. Ko varat sniegt vienām, ko otrām? Pirmām —- darbu, otrām —

bērnu. Tāpēc es Jums ieteicu nodarboties ar Jūsu gleznām un mei

tiņu. Jūsu dzīve drīz iemantos agrāk nepazītu nopietnību, kura Jums neliegs ari smieklus, bet tie būs sirsnīgāki un līksmāki... Jūs ierindosieties sava laika ievērojamāko ļaužu vidū. Tā jau ir godājama izeja. Tad Jūs noteikti sastapsiet savā dzīves ceļā vienu no stiprajām vīriešu draudzībām, kas padara pilnīgāku Jums līdzīgu sieviešu likteni un pacels Jūs tādos augstumos, ko vairs nesasniedz ne muļķības, ne vulgaritāte, kas patlaban vēl ir ap Jums un Jūs traucē.

Tāds, daiļā draudzene, ir mans padoms. Tas varbūt Jums vēl skan mazliet par svinīgu, bet tas izriet no daudzajām mācībām, kuras dzīve man sniegusi un ar kurām es laiku pa laikam labprāt dalos ar cilvēkiem, kas man ir mīļi, — to vidū esat ari Jūs.»

Augstprātīgā un mīlestības pilnā bardzība grēku no-žēlniecēm itin labi palika.

NO «FIRSTIENES ŽORŽAS» LĪDZ «KLAUDIJA SIEVAI»

Nelaimes, kas piemeklēja Franciju, vēl vairāk pastiprināja Aleksandrā Dimā apokaliptisko pravietiskumu. Viņš bija noliecies pār «tīģeli, kurā kausē dvēseles», — pār Parīzi, un redzēja, kā no verdošās pilsētas pacēlās Zvērs ar septiņām galvām un desmit ragiem. Šis Zvērs «turēja rokās, kas bija baltas kā piens, zelta kausu, pilnu ar Babilones, Sodomas un Lesbosas baismām un neķītrībām ... un virs desmit diadēmām daudzu citu zaimojošu vārdu vidū lielāks par visiem liesmoja vārds prostitūcija . . .» Vairumam cilvēku ir kāda neatlaidīga ideja; ikviens ārsts katrā slimībā saskata tikai to, ko pats atklājis; Dimā piedēvēja divu Francijas provinču zaudējumu Zvēram Prostitūcijai, kas, pamazām sagraudama morāli, ticību un ģimeni, ir radījusi Francijas postu.

Jau kopš 1870. gada Dimā bija iecerējis uzrakstīt lugu, kurā gribēja attēlot patriotisku zinātnieku, godīgu cilvēku, ko pieviļ netikla sieva, kas viņam nozog godu un svarīgu valsts noslēpumu. Tā kā šī sieva būs jauna Mesalīna, tad vīram vajadzētu saukties par Klaudiju^96, laulātajai draudzenei — par Sezarīni un lugas virsraksts būtu «Klaudija sieva». Atrisinājums pienāktos Netaisnību Atriebējam. Cilvēkam vajadzēja iznīcināt Zvēru, vīram vajadzēja nonāvēt sievu. Tomēr tanī mirklī, kad Dimā bija uzrakstījis baltas lapas augšmalā «Pirmais cēliens, pirmā aina», viņa iztēlē pēkšņi modās gluži pretēja luga: nevainojama sieviete apprecējusi vāja rakstura vīrieti, kas ļāvies kādas avantūristes vilinājumam. Avantūristes vīrs atklāj, ka viņa sievai ir mīļākais, un zvēr to nogalināt. Firstiene Žorža de Biraka (tas ir galvenās varones vārds) zina, ka grāfs de Termonds (pieviltais vīrs) gaida slēptuvē vīrieti, kas atnāks pie viņa sievas. Ja viņa klusēs un ļaus Birakam aiziet uz šo satikšanos ar nāvi, tad viņa būs atriebta, pati nepakļaudamās nekādām briesmām. Nepierādāms noziegums.

Taču viņa nolemj glābt noziedzīgo vīru un tam piedot.

Šo olru lugu, kas bija vērsta pret laulības pārkāpēju vīrieti, Dimā uzrakstīja vispirms, pabeigdams trijās nedēļās. Lugā bija divas lieliskas sieviešu lomas: firstiene 2orža Severīna, ko tēloja Deklē, un avantūriste Silvā-nija de Termonda, ko tēloja Blanša Pjersona, Burbonu salā dzimusi jauna kreoliete, kura ar savu daiļumu sagrozīja visiem galvas. Skaistulis Fehters, kas bija iemīlējies burvīgajā Blanšā, virzīja viņas karjeru. Zokej-kluba locekļi pilnā skaitā nāca viņai aplaudēt. Līdz «FirStienei Zoržai» Dimā bija uzskatījis viņu par graciozu, ļoti daiļu, bet neapdāvinātu aktrisi. Šajā lugā viņa pēkšņi kļuva «pati smaidošā, pārdrošā, nesatraucamā un nepielūdzamā sievišķība», mūžīgā sievišķība, kādu to attēloja Dimā, bet kādu to sievietes pašas vienmēr liedzas atzīt.

«Tie, kas redzējuši Pjersona jaunkundzes uznākšanu uz skatuves, nekad neaizmirsis viņas kuplos matus, kas šķita saulstaru savijums, zilās acis ar metālisku spīdumu, kuras dzirkstīja zem pareizajiem uzacu lokiem kā zibšņi uz aizsaluša dīķa, taisno, smalki veidoto degunu kā Tanagras statuetei ... Kailie pleci bija nokaisīti briljantiem. Ne rubīni, ne safīri, ne pērles neizraibināja šīs noslēpumainās būtnes baltumu, viņa šķita izausta no dziestoša mēness caurspīdīgās gaismas un rītausmas pirmajiem atspulgiem... Pievienojiet tam visam līganu gaitu, melodisku balsi, kuras tonis nekad nemainās, it kā lai būtu tikpat neizdibināms kā seja, neizprotamu, slīdošu skatienu, kas veras visapkārt, it kā lai vērotu, no kuras debess malas var nākt ienaidnieks. Kad ienaidnieks ieraudzīts vai tikai nojausts, skatiens kļūst stings un caururbīgs, it kā tas gribētu iedurties punktā, pie kura apstājies. Vēl nekad neesmu redzējis, ka izpildītājs un personāžs tik pilnīgi saplūst vienkop ...»

Ar ko izskaidrot šo brīnumu? Dimā ļauj saprast, ka Blanša Pjersona zem sava nevainojamā daiļuma slēpa to pašu saltumu, kas izskaidroja Silvānijas de Termon-das būtību.

«Uziesim Pjersona jaunkundzes ģērbtuvē,» Dimā rakstīja. «Viņa novelk cimdus, lai pasniegtu roku visiem, kas ieradušies viņu apsveikt ... Satveriet šo roku un paceliet pie lūpām . . . Paspiediet šo roku, un jūs būsiet ļoti pārsteigts. Kas tad tas? Sī bērnišķīgā roka, baltās, gaišmatainās, jautrās skaistules roka ir tikpat nepadevīga un cieta spiedienam, cik maiga un zīdaina pieskārienam. Tas vēl nav viss: roka ir auksta kā kristāls. Vai Termonda kundze nupat jums neteica, ka viņas rokas vienmēr esot ledaini saltas? Bet Termonda kundze un aktrise, kas viņu tēlo, ir divas dažādas sievietes. Kas

zina? Par sevi varu sacīt, ka, pirmo reizi pieskāries šai rokai, izjutis to pašu, ko jūs, es cieši ielūkojos acīs sievietei, kura man to sniedza. Sapratusi manu skatienu, viņa iesmējās un sacīja: «Jā, jā, tā tas ir!» Tā kā, rakstīdams Termonda kundzes lomu, es uzreiz zināju, kur atrast sievieti, kura šo lomu tēlos, turklāt tēlos, kā es vēlāk viņai pateicu, «nepārspējami» ...»

Starp Emē Deklē un Bļaušu Pjersonu dzīvē iedegās gluži citāda rakstura sacensība, taču gandrīz tikpat nikna kā starp Severīnu un Silvāniju. Katra tiecās iekarot nevis kādu vīrieti, bet publiku. Kad Pjersona kādā Dimā lugā pārņēma lomu, ko sākumā bija tēlojusi Deklē, tā viņai aizrakstīja: «Dārgā Blanša, rīt Tu tēlosi manu lomu. Centies neaizēnot savu draudzeni Deklē.» Nākamajā dienā pēc minētās izrādes otra zīmīte: «Mīļā, dārgā Blanša, Tu patiesi esi burvīgs biedrs. Vienmēr Tava Deklē.» Tas bija ļauni, bet asprātīgi.

Dimā bija uzrakstījis «Firstieni Žoržu» savai aizbildināmajai Deklē. To apstiprina vēstule draugam Lavuā, Nacionālās bibliotēkas tondu glabātājam un Komedī-Fransēz recenzentam; šī pati vēstule liecina, ka dramaturgs, būdams vēl gados jauns, jau jutās diezgan savārdzis.

iDimā-dēls Arnī Lavuā: «Ceru, dārgais draugs, ka Jūs būsiet apmierināts ar trim cēlieniem, pie kuriem patlaban strādāju, un Deklē kundze arī. Viņai būs kur sevi parādīt. Luga būs īpatnēja, spraiga, un atrisinājums neparasts. Es jau būtu to pabeidzis, ja mani laiku pa laikam nemocītu mans pauris un reizē ar to visi mugurkaulāja, pakauša, simpātiskie un pārējie nervi. Laiks tomēr ir jauks un pavēss, bet es savā mūžā esmu pārāk daudz prasījis no savas miesas būdas, un tagad tā dumpojas. Kādā jaukā dienā sajutīšu vieglas sāpes virs uzacs, pakritīšu ar degunu uz galda, un visam būs beigas. Sarsē pateiks kādas blēņas par mani, un «L'Illustration» publicēs manu portretu. Un kāda tam jēga?

Man jāuzraksta vēl tikai viens cēliens. Tas ir divdesmit četru stundu darbs. Bet šādas divdesmit četras stundas nenāk katru dienu. Pagaidām es izsviedrēšos, lai mazliet atvieglotu smadzenes, un noskalošos ar aukstu ūdeni, lai nostiprinātu organismu. Izturieties pret mani ar zināmu cieņu. Jums jāzina, ka monsinjors Dipanlū šinīs dienās atrakstījis vēstuli (kuru es redzēju) kādai dāmai, savai māsai iekš tā kunga, un paziņojis, ka esot izlasījis «Obrē kundzes uzskatus», kurā esot lieliskas rindkopas!

Kad satiksiet Arago [54], izsakiet viņam manu atzinību. Jauki, lie-

liski pastrādāts darbs. Vienmēr tas pats paņēmiens. Izturamies laipni pret mūsu ienaidniekiem. Nedodam krustu Polam Sabā, kam ir tris medaļas un kas pērn radīja īstu šedevru un ar pilnām tiesībām pieprasa šo ordeni, bet piešķiram to Ornānas gleznotājam^97, kas izturas pret mums kā pret salašņām un iemetīs mums sejā šo krustu... Jāstimulē lielie gleznotāji. Pazobojiet viņu mazliet, dariet to manis dēļ.

Mums te visiem iet labi, un Koleta, kas aizvien vairāk pieņemas spēkā, vienudien sniedza man ļoti zīmīgu atbildi. Es viņai teicu: «Es rakstīšu testamentu. Gadījumā, ja mēs visi, izņemot tevi, nomirtu, — kam tu gribi, lai tevi atstāj?» Viņa mirkli apdomājās un atbildēja: «Princesei [55] ..

Dimā vienmēr bija Šabā vērtējis augstāk nekā Kurbē, tā bija viena no viņa vājībām.

«Firstiene Žorža» guva panākumus; «Klaudija sieva» cieta neveiksmi. Dimā izsacījās, ka sieviešu publika, kas ir Īstā publika, nesamierinājās ar to, ka galvenajā sieviešu lomā bija briesmone, un vēl mazāk ar to, ka Klaudijs Ripērs uzdrīkstējās viņu nogalināt. «Publikai nepatīk, ka nogalina sievieti.. . Viņu vēl arvien uzskata par mazu, vāju radījumu, kas lugas sākumā jāiemīl un beigās jāapprec. Ja viņai ir slīdējusi kāja, tad vajag viņai piedot; ja viņu nonāvē, tad vīrietim jāmirst reizē ar viņu . . .» Pat Deklē baidījās no Sezarīnas lomas un to pateica autoram. Patiešām, luga bija nevērtīga. Militāro noslēpumu nozagšana pilnīgi neticamos apstākļos ož pēc visvājākajiem kriminālromāniem. Klaudijs bija pārāk nevainojams, Sezarīna — pārāk briesmīga. Daiļrades gaitas sākumā Dimā, izmantodams savas atmiņas un intīmās izjūtas, bija pilnīgi pieņemami sakausējis subjektīvos pārdzīvojumus ar objektīvo īstenību. Turpretī tagad, dažu abstraktu ideju apsēsts, viņš rakstīja tendenciozas lugas, kas vairs it nemaz nesaskārās ar īstenību.

«Klaudija sievā» viņš bija ievedis ebreju Dānieļu, kas sapņoja par savas tautas atdzimšanu Palestīnā. Personāžs bija simpātisks, tomēr daudzi skatītāji ebreji pret to protestēja. Būdami kvēli Francijas patrioti, jo sevišķi dedzīgi k|uvuši nelaimē (daudzi no viņiem bija elzasieši), viņi nepiekrita idejai par citu dzimteni.

Dimā-dēls baronam Edmonam Rolšildam: «Tauta, kas ietvērusi visu cilvēces morāles kodeksu desmit īsos baušļos, patiesi var sevi saukt par dieva tautu ... Manī modās jautājums, kādu misiju es uzņemtos, ja būtu šīs tautas loceklis .. . Un es nodomāju, ka man būtu tikai viens mērķis: atgūt savas senās dzimtenes zemi un no jauna uzcelt Jeruzalemes templi... So ideju es iemiesoju Danielā.,.»

Tāpat kā publika, arī kritika nevērtēja augsti «Klaudija sievas» sarežģīto simboliku. Akadēmiskais un diezgan talantīgais kritiķis Kiviljē-Flerī «Journal des Débats» strostēja lugas autoru dievišķīgo un cilvēcīgo likumu vārdā, kuri aizliedz nokaut. «Ko tad man darīt?» Dimā sev jautāja.

«Ja es piedodu «Kamēliju dāmai», tad reabilitēju kurtizāni; ja es nepiedodu «Klaudija sievai», tad sludinu slepkavību .. . Pieņemts uzskatīt, ka es uzvedu uz skatuves un slavinu tikai palaidnes, pretīgus izņēmumus, un tāpēc zaudēju tiesības runāt par tikumību un godu, ka es esmu samaitājis mūsdienu sabiedrību, kura pirms manis bijusi baltu avju ganāmpulks, ko no dzimšanas līdz miršanai ir varēts vadīt ar sārtām lentēm rotātu gana spieķi; ka es aizstāvu tēzes, kuras nepienākas aizstāvēt, it īpaši ne tādā vietā, kas radīta godigu ļaužu atpūtai. Galu galā, ka es esmu kļuvis sabiedrībai bīstams elements, jo uzbrūku savas zemes likumiem un aizeju pat tiktāl, ka iesaku vīriem nogalināt savas sievas ...»

Kiviljē-Flerī jautāja: «Ar kādām tiesībām Dimā uzstājas par morālistu? Vai viņš pats dzīvo saskaņā ar morāli, kuru sludina? Vai viņam ir tiesības uz tādu uzticību, kādu bauda likumdevējs, pareģis un tiesnesis?» Pats izteikdams jautājumus un atbildes, kas ir ērts polemizēšanas paņēmiens, Kiviljē-Flerī atbildēja: «Nē.» Dimā nikni protestēja. Kāpēc ne? Vai tāpēc, ka viņš nav ne tiesnesis, ne garīdznieks, ne akadēmiķis? Bet tiesneši un garīdznieki bija sodījuši ar nāvi Kalasu^98; vienkāršs literāts Voltērs bija atriebis šo noziegumu. Aiz tiem pašiem iemesliem vienkāršs literāts, Dimā-dēls, uzskata par savu pienākumu teikt patiesību cilvēkiem, kas sapulcējas teātrī. Moljērs veica savu ģeniāla cilvēka varoņdarbu, neprasīdams nevienam atļauju. Viņš, Dimā, uzskata, ka viņam ir jo vairāk tiesības nosodīt mūsu likumus, jo viņš no tiem cietis. Un tad viņš sāka pēc Kiviljē-Fleiī parauga plaši un gari stāstīt pai savu grūto dzīvi: par ārlaulības bērna pazemojumiem

pilno bērnību, par cietsirdīgajiem pansionāta biedriem. «Esmu radies pasaulē aiz pārkāpuma, un man vajag cīnīties pret pārkāpumiem.»

Tālāk par dzīvošanu kopā ar Aleksandru Dimā-tēvu:

«Jūs, cienījamais kungs, pazināt manu tēvu, jūs atceraties viņa pastāvīgi labo omu, neaptumšojamo un gavilējošo līksmību, jūs atceraties, cik izšķērdīgi viņš rīkojās ar savu naudu, ar talantu, ar spēkiem un ar savu dzīvi. Ar sirdi viņš papildināja to, kā likumīgi trūka viņa paternitātei, un es kļuvu viņa labākais draugs... Kad man palika astoņpadsmit gadi, viņa trauksmainība sabiedrojās ar manu jaunību un zinātkāri, un mēs kopā ienirām izpriecās, ļoti dažādu aprindu izpriecās. Shoking! Vai ne? Tomēr nē, vērojumus un pieredzi gūst visur, un varbūt tur, kur mēs gājām, to gūst vairāk nekā biezos filozofijas traktātos.»

Tad viņš bija sastapies ar paklīdušām sievietēm:

«Tā kā man nebija mantojuma, ko izputināt ar šīm sievietēm, tad es izdevumiem, kurus varēju atļauties, pievienoju mazliet līdzjūtības. Ņēmu dalību viņu izmisumā, uzklausīju vaļsirdīgas atzīšanās, redzēju līstam rūgtas un karstas asaras cauri šiem mānīgajiem priekiem... Romāns «Kamēliju dāma» bija šeit gūto iespaidu pirmais iznākums. Man bija divdesmit viens gads, kad to uzrakstīju ...»

Viņš bija rūpīgi izvēlējies problēmu, ko risināt visā savā daiļradē, tāpēc ka viņam par to bija visvairāk ko sacīt. Šī problēma bija mīlestība. Zinātnes patiesības? Politikas patiesības? Viņš atzinās, ka šajās jomās nav kompetents. Morāles patiesības vīrieša un sievietes attiecībās? Te viņš uzskatīja sevi par lietpratēju. Taču teātrī viņš bija sastapies ar negrozāmu faktu: vīrieti nedrīkstēja radīt pārāku par sievieti. Teātrī sieviete atriebjas stiprajam dzimumam, kas viņu apspiež īstajā dzīvē. Viņa, vienmēr tikai viņa. Viss mīlestības labā, viss caur mīlestību.

Dimā redzēja, ka ir ieslēgts šajā lokā. Velti viņš bija pūlējies no tā izrauties. Brošūrā «Vīrietis — sieviete», kura bija sacēlusi lielu traci, Dimā pārgāja uzbrukumā:

«Sievietes nekad nepadodas saprātīgiem spriedumiem, pat pierādījumiem ne; viņas padodas tikai jūtām vai spēkam. Iemīlējušās vai iepērtas, Džuljeta vai Martina“9! Pārējais viņām ir pilnīgi

vienaldzīgs. Rakstu šo tikai zināšanai vīriešiem. Ja ari pēc šim atsegtajām patiesībām viņi joprojām maldīsies attiecībā uz sieviešu dzimumu, tā vairs nebūs mana vaina, un es darīšu tā kā Pilāts...»

Ir divas vīriešu kategorijas: tie, kuri zina, kas ir sieviete, un tie, kuri to nezina. Pirmo ir ļoti maz; viņu pienākums — apskaidrot pārējos. Dēlam (iedomātam, tam Dimā-mazdēlam, ko Nadīne nebija laidusi pasaulē) viņš mācīja, ka pilnvērtīgs pāris, vīrietis — sieviete, izveidojas tikai tad, ja savienojas divas nevainojamas būtnes, kas zvēr pilnīgu uzticību viena otrai un šo zvērestu pilda. Viņš, kas bija pazinis tik daudzas samaitātas, melīgas, pustrakas sievietes, ieteic izvēlēties par laulāto draudzeni dievbijīgu, tiklu, strādīgu, veselīgu un līksmu sievieti, kam sveša ironija.

«Un tagad, ja par spīti tavai piesardzībai, zināšanām, cilvēku un lietu pazišanai, par spīti lavai likumībai, pacietībai un labsirdībai tevi tomēr pievīlusi šķietamība vai divkosība, ja esi saistījis savu dzīvi ar tevis necienīgu radījumu... ja, vairs negribēdama tev klausīt nedz kā vīram, nedz kā tēvam, nedz kā draugam, nedz kā pavēlniekam, viņa ne tikai pamet tavus bērnus, bet ar pirmo garāmgājēju grasās laist citus pasaulē, ja nekādi nav iespējams atturēt viņu ar savu miesu apkaunot tavu vārdu... ja viņa kavēs tevi pildīt tavu dieva uzlikto sūtību, ja likums, kas ir sev ņēmis tiesības savienot, liedzis sev tiesības šķirt un pasludina, ka ir bezspēcīgs, tad izsludini pats sevi tā kunga vārdā par šī radījuma tiesnesi un bendi. Tā vairs nav tava sieva, tā pat vairs nav sieviete; viņa nav dieva radība, bet vienkārši dzīvnieks, pērtiķiene no Noda zemes 10°, Kaina mātīte — nogalini viņu ...»

Tāda bija Dimā-dēla morāle. Taču dramaturgs saprata, ka zaudē kontaktu ar publiku. Viņš nokāpa no sava trijkāja un uzrakstīja «Alfonsa kungu». Galveno lomu šajā lugā viņš bija paredzējis uzticēt Deklē, taču aktrise jutās smagi slima. Viņa sūdzējās par sāpēm sānos; vēlāk ārsti konstatēja, ka viņai ir ļaundabīgs audzējs. Nabaga sieviete, nogurusi no saviem trium-fiem, jau ar tuvās nāves bālumu sejā ilgojās vairs tikai atpūtas.

Emē Deklē Dimā-dēlam: «Es parakstīšu līgumu tikai tad, ja Jūs man noteikti to pavēlēsiet, un ari tad Jums vajadzēs atbalstīt manu roku. Galu galā es tomēr ieiešu klosterī, pilnīgi noteikti, šī doma no manis neatkāpjas. Ko es šeit daru? Kālab visa šī rosība, dažādās kombinācijas, nevajadzīgās nodarbības, šis virves dejotājas amats?»

Pēc «Klaudija sievas» izgāšanās nonākusi lielās naudas grūtībās, Deklē sniedza trīsdesmit izrādes Londonā. Viņa atgriezās salauzta. «Es grimstu pie ostas,» viņa sacīja. Ārsts viņai ieteica doties uz Salīdebearnas ūdens-dziedinātavu. Izsmiekls mirējai! Pēdējās mūža dienas viņa pavadīja savā dzīvoklī Mažanta bulvāri, ceturtajā stāvā. Viņa nekā nevarēja ēst. Nelaimīgās seja izpauda vienīgi visšausmīgākās ciešanas. «Mieru!» viņa lūdzās. «Nogaliniet mani!» Peans uzskatīja, ka operācija būtu veltīga. Deklē biktstēvs sacīja: «Viņai ir skaista dvēsele.» Viņa nomira 1874. gada 8. martā. Kopš Rašelas apbedīšanas nebija redzēts tik milzīgs un tik aizkustināts pavadītāju pūlis. Tūkstošiem Jaužu netika iekšā Senlorāna baznīcā. Pērlašēza kapsētā Dimā-dēls teica runu: «Viņa mūs vienmēr saviļņoja, un tas noveda viņu kapā.. .» Viņš nobeidza ar sirdi plosošu retorisku figūru: «Diāna, Frufrū, Lidija, Severīna! Kur tu esi? Atbildes nav. Aizveriet acis, skatiet viņu pēdējo reizi savā atmiņā, — vairāk jūs viņu neredzēsiet. Ieklausieties pēdējo reizi tālumā izgaistošajā balsī, šajā neizdibināmajā balsī, kas jūs ietina un reizē skurbinājakā orientāla mūzika un kā smarža, — vairs nekad jūs to nedzirdēsiet.»

Sāncensei Blanšai Pjersonai Deklē bija novēlējusi savu vērtīgo vēdekli; Dimā-dēlam viņa atstāja mantojumā apbrīnojamu, vienmēr patiesu jūtu caurstrāvotas, augstas mākslas paraugu.

ui

KONTI KRASTMALA

Kāds jautāja Dimā-dēlam, kā vielā viņš stāšoties Akadēmijā. Viņš atbildēja: «Sava tēva vietā.»

1873—1879. Francijā šie gadi ir «notabļu vadības laiks». Trešā republika jau no paša sākuma liekas solīdāka nekā Otrā impērija, kurai pat plaukuma gados piemita kaut kas avantūristisks. Tanī laikā, kad prezidents ir Ādolfs Tjērs, vara pieder pa pusei dzimtajai aristokrātijai, pa pusei finansu oligarhijai. Gambetas vadībā

vidus šķiras tikai sāk iekarot republiku. Sabiedriskā dzīve joprojām ir spoža; slavenie klubi — Žokejklubs, Unions nav zaudējuši agrāko prestižu. Dimā-dēla personāži nav kļuvuši nemoderni.

Dimā-dēls pats kļūst par Dimā-dēla lugu personāžu. Žurnālistus, kas viņu apmeklē viņa savrupmājā Viljē avēnijā 98, pārsteidz mājokļa «ietekmīgais izskats». Korektais vestibils šķiet drīzāk kāda tempļa portāls nekā dzīvokļa priekštelpa. Simetriski novietotas vēderainas vāzes ar eksotiskiem augiem. Pie griestiem kaldināta dzelzs laterna, pie sienas liela Boningtona glezna: «Rojala iela 1825. gadā». Moljēra biste. Ēdamistabā, kas iztapsēta ar Kordovas ādu, stāv Bula darināts pulkstenis. Salona sienas rotā ar paneļiem ielogoti panno — svītrains atlass, sarkans un zelts. Darba kabinetā gaisma krīt pa diviem logiem, kuri veras uz dārzu. Telpas vidū milzīgs Luija XIV stila rakstāmgalds. «Uz rakstāmgalda vesels okeāns papīru. Liela kārtība šķietamajā nekārtībā . . . Līdzās prāvajam grāmatu skapim apmeklētājs var apbrīnot terakotā veidota Anrī Renjo 101 kapa pieminekļa modeli dabiskā lielumā. Mājas galvenā telpa ir liela, ļoti plaša, divos salonos sadalīta galerija: vienā ievietots biljarda galds, otrā ierīkots stūrītis, kurā viesi mēdz sapulcēties ap Dimā kundzi un tērzēt...» Šinī galerijā novietotas Aleksandra un Nadīnes Dimā bistes, kuras veidojis Karpo un kuras tagad atrodas Mazajā pili.

Mājā ir vairāk nekā četrsimt gleznu, gan labas, gan vājas: Diass, Koro, Dobinjī, Teodors Ruso, Volons. De-verias gleznots Viktora igo portrets jaunībā, Ežēna Lambēra kaķēni, Madlēnas Lemēras rozes, Lefevra «Guļošā meitene», Lēmana «Brīnišķīgā». Meisonjē «Mākslinieka darbnīcā» atveidota nekautrīgā Luīza Pradjē, kas kaila pozē savam vīram. Atmiņas no «tik drīz izgaisušās jaunības». Hudona statuetes ieskauj Pridona uzmetumus. Uz rakstāmgalda bronzas roka: Dimā-tēva roka. Uz visiem galdiņiem, uz plauktiem daudz citu roku — ģipša, marmora; slepkavu, aktrišu, hercogieņu rokas. Dīvaina kolekcija.

Dimā agri ceļas un agri iet gulēt. No rīta viņš pats iekur uguni un uzsilda sev viru, ko pirmajās brokastīs

ciena vairāk nekā tēju vai kafiju. Pēc tam sēžas pie galda, uz kura atrodas zils, zīdains papīrs un saišķis zoss spalvu, un strādā līdz pusdienai. Otrās brokastis viņš ēd kopā ar sievu un divām meitām: Koletai 1875. gadā ir četrpadsmit gadu, Zanīnai — astoņi^56. Viņš ar lepnumu citē savu meitu asprātības, kas ir rakstnieka spalvas cienīgas. Reiz kāda dāma apjautājusies vecākajai meitai, ko viņa gribētu apprecēt.

— Es? — Koleta sacīja. — Es gribu apprecēt stulbeni. Un nožēlotu tikai vienu: ja es sastaptu kādu vēl lielāku muļķi, ka neesmu apprecējusi to.

— Nomierinies! — iesaucās Zanīna. — Tu nekad neatradīsi lielāku muļķi par to, kurš ar tevi precēsies!

Kad pēc ķildošanās ar sievu Dimā-dēls jautāja Koletai:

— Ja tavs tēvs un māte kādu dienu šķirtos, — pie kā tu paliktu?

— Pie tā, kas neies projām.

— Kāpēc?

— Lai man nebūtu jāpārkravājas.

Pie galda viņš dzer skaidru ūdeni, bet liek to pasniegt minerālūdens pudelē, «lai piemānītu vēderu». Pēcpusdienā viņš nekad nestrādā. Viņš apmeklē ūtrupes, iegriežas pie gleznu tirgotājiem vai pats karina pie sienām nopirktās gleznas. Kad viņam jautā, kāda dāvana viņu iepriecinātu, viņš atbild: «Galdnieka instrumentu komplekts.» Bet ko viņš darītu ar dāvanām? Viņš ir bagāts, ļoti bagāts. Viņam ir ievērojami honorāri, un viņa tēva honorāri, kopš nav vairs vecā fauna, kas tos izšķērdētu, nemitīgi krājas pie Mišela Levī, Dimā-teva tekošais rēķins arvien pieaug.

Kaut gan Dimā-dēls diezgan nicīgi izturas pret valdošo režīmu, jaunie likumi viņu tomēr interesē. Vēl joprojām no viņa neatkāpjas tās pašas uzmācīgās domas: godīgu meiteņu aizstāvēšana pret neliešiem, tātad paternitātes noteikšana un mantošanas tiesības ārlaulības bērniem; godīgu vīriešu aizstāvēšana pret nelietēm,

tātad cīņa pret precētu sieviešu prostitūciju un kampaņa par laulības šķiršanu. Politiskās vai ekonomiskās reformas viņu interesē maz. Sos jautājumus viņš pārzina vāji. Mīlestība, vīrieša un sievietes, vecāku un bērnu attiecības — tādi ir viņa nemainīgie temati. Kā viņš būtu varējis patiesi attēlot strādniekus, zemniekus vai sīkburžujus?

Viņš dzīvo vismodernākajā no Parīzes elegantajiem kvartāliem (Monso līdzenumā) starp mikstām mēbelēm, statujām un zaļojošiem augiem. Tā ir viņa pasaule un apkārtne; tās ir viņa robežas.

Amata prasme viņam bija pilnīga. «Alfonsa kungs», ko uzveda Žimnāzā 1873.gadā ar Blanšu Pjersonu galvenajā lomā, kura bija domāta nelaimīgajai Emē Deldē, ir ļoti solīdi veidota luga. Tā atnesa autoram īpašu godu, viņš bija bagātinājis franču valodu ar vienu vārdu. «Alfonss» turpmāk nozīmēja pērkamu vīrieti, vēlāk — suteneru. Lugas saturs? Jauns uzdzīvotājs Ok-tāvs pagādājis bērnu meitenei Raimondai. Bērnu viņš novietojis uz laukiem pie zemniekiem un apciemo to, uzdodamies par «Alfonsa kungu». Raimonda apprecējusies ar jūras virsnieku Monteljēnu, kas ir vecāks nekā viņa un nekā nezina par viņas pagātni. Oktāvs, nonācis lielās naudas grūtībās, grasās apprecēties ar bijušo krodziņa apkalpotāju Viktuāru Gišāru, kas, salaulādamās in extremis ar krodzinieku, tikusi pie turības. Oktāvs katrā ziņā grib noslēpt nākamajai sievai, ka viņam ir ārlaulības meita. Viņš uztic bērnu Moniel-jēnam, kas, protams, nezina, ka mazā Adriēna ir arī viņa sievas bērns. Nav grūti iedomāties, ka Viktuāra Gišāra un Marks de MonLeljēns atklāj patiesību, abi piedod Raimondai, bērns paliek pie mātes, bet Oktāvs vai «Alfonsa kungs» tiek ar nicinājumu padzīts. Atrisinājums bija laimīgs, un publika jutās apmierināta.

Autoritatīvajā lugas priekšvārdā Dimā-dēls no jauna aizstāv pavestu meiteni pret pavedēju un it īpaši pret likumdevēju, kas noņem atbildību no tēva un tam saka: «Tu gribi palikt nezināms? Labi, tu paliksi nezināms un varēsi dāvāt dzīvību citiem bērniem (likumīgiem), un nevienam nebūs tiesības tev kaut ko pārmest.» Un tomēr «vīrietis, kas izvairās no tēva pienākumiem, ir

tūkstoškārt ļaunāks dezertieris nekā tas, kurš izvairās no kalpošanas tēvijai...» Kā te var līdzēt? Piešķirot sievietei līdzīgas tiesības ar vīrieti civilā un pat politiskā sfērā. «Kāpēc ne? Viņa ir dzīvs, domājošs, strādājošs radījums, kas cieš un mīl un kam ir dvēsele, uz kuru mēs esam tik lepni, un kas maksā nodokļus tāpat kā jūs un es...» Vai līdztiesīgums jau nav ieviesies amerikāņu tikumos? Vai tas neiekaro Angliju?

Dimā pretinieki pārmeta viņam pretrunību, tāpēc ka viņš prasīja sievietei līdzīgas tiesības ar vīrieti politiskajā sfērā, bet viņas pakļautību vīram mājas dzīvē. Dimā atbildēja, ka sievai brīvprātīgi jāpakļaujas vīram, ģimenes aizgādnim, un ka viņš aizstāvot tās neskaitāmās sievietes, kurām nav ģimenes. Sievietei viņš sacīja: «Vīrietis ir radījis divas morāles — vienu sev, otru tev; vienu, kas viņam ļauj mīlēt daudzas sievietes, otru, kas tev ļauj mīlēt tikai vienu vīrieti, ko esi iemainījusi pret tavu uz visiem laikiem iegrožoto brīvību. Kāpēc tā?» Tālāk, ļaudamies parastajai tieksmei uz apokaliptiskiem pareģojumiem, viņš pavēstīja nākotnē konflikLus starp Austrumiem un Rietumiem, miljoniem cilvēku kauju, kurai blakus 1870. gada karš likšoties kā ikdienišķs kautiņš uz laukiem; viņš paredzēja cīņas zem ūdens un gaisos, «zibeņus, no kuriem aizdegsies veselas pilsētas, mīnas, no kurām uzsprāgs zemeslodes daļas». Cik daudz bērnu piedzims bez tēva šajā milzīgajā nāciju satricinājumā! Vai tad valdībām nevajadzēs apvienot milzīgā ģimenē visus, kam nebūs ģimenes?

Šīm lappusēm netrūka ne daiļrunības, ne gudrības. Viens no pirmiem, kas tās uzslavēja, bija neparasti uzticīgais lasītājs monsinjors Dipanlū, Orleānas bīskaps un Nacionālās sapulces deputāts. Bīskaps pats bija ārlaulības bērns, ar to izskaidrojama šī prelāta iecietība pret neticīgo. Monsinjora Dipanlū māti, nabaga meiču no Šamberī, pavedējs bija pametis. Šī māte varonīgi bija ne tikai viena pati uzaudzinājusi dēlu, bet ari sniegusi tam lielisku izglītību. Divdesmit gadu vecumā iestājies Svētā Sulpīcija seminārā, Dipanlū bija kļuvis garīdznieks, semināra vadītājs, Luija-Filipa dēlu audzinātājs, Franču akadēmijas loceklis. Nacionālajā sapulcē gan kreisie, gan labējie viņu cienīja par lepno stāju

kara laikā. Violetajā sutanā, skarbajiem, it kā ar kaltu izcirstajiem vaibstiem viņš oratora tribīnē izskatījās loti iespaidīgi. Būdams neatkarīga gara cilvēks, viņš ar simpātijām vēroja Dimā-dēla cīņas. Viņš apspriedās ar dramaturgu, gribēdams panākt, ka civilkodeksā ievieto likumu par paternitātes noskaidrošanu. Gonkūrs ir pierakstījis Orleānas bīskapa vārdus sarunā ar Dimā.

«— Kā jums patīk «Bovarī kundze», — monsinjors Dipanlū jautāja.

— Jauka grāmata.

— Tas ir šedevrs, mans kungs . . . Jā, šedevrs, tiem, kas noklausījušies grēksūdzi šajā provincē.»

Monsinjors Dipanlū silti ieteica Aleksandram Dimā pieteikt Franču akadēmijā savu kandidatūru, kur to uzņēma neparasti labvēlīgi. Kandidāta vārds bija divkārt slavens, viņa cilvēciskā cieņa nevainojama. Sievietes, kuras viņš tik bieži bija šautis, cīnījās par viņu. «Viņš patiesi ir laimīgs,» ar zināmu skaudību rakstīja Gonkūrs, «visiem pret viņu ir dziļas simpātijas . . .» Pat Igo ieradās Akadēmijā — pirmo reizi kopš atgriešanās no trimdas, lai nodotu balsi par sava vecā drauga dēlu. Tomēr viņi viens otru nemīlēja. Dimā-dēls neatkāpās no apgalvojuma, ka Viktors Igo ir izturējies ļoti ļauni pret Dimā-tēvu un «Marija Tjudora» bijusi «Kristīnes» plaģiāts. Igo, kas tēvu bija uzskatījis par vulgāru, bet ģeniālu, dēlam atzina tikai talantu. Notika balsošana. Dimā-dēlu ievēlēja ar divdesmit divu balsu vairākumu, to skaitā bija arī Igo balss. Vakarā jaunievēlētais ieradās pateicības vizītē un, nesastapis Igo mājās, atstāja kartīti, uz kuras bija uzrakstījis: «Dārgais meistar, pirmais, ko gribēju apmeklēt kā akadēmiķis, esat Jūs. Gods, kam gods pienākas. Skūpstu Jūs. . .» Miera skūpsts bija vēss.

Dimā-dēlu pieskaitīja «nemirstīgo» pulkam 1875. gada 11. februārī grāfs d'Osonvils. Edmons de Gonkūrs, kas nekad nebija piedalījies pie uzņemšanas Akadēmijā, šoreiz bija gribējis «redzēt pats ar savām acīm, dzirdēt ar savām ausim šo ķīniešu ceremoniju». Laiks bija neganti auksts, taču Dimā pievilka publiku, un daiļas dāmas, atbraukušas ekipāžās, grūstīja ar ordeņlentītēm

greznotus kungus. Princese Matilde, kas bija atvedusi Gonkūru, ieņēma nelielu ložu, no kuras bija pārredzama visa zāle.

«Tā ir pavisam maza,» pēc tam rakstīja Gonkūrs, «un Parīzes sabiedrība tik izslāpusi pēc šī skata, ka nav redzams ne pirksta platums no partera sēdekļu nodeldētā apvilkuma, ne pirksta platums no amfiteātra koka soliem — tik cieši saspiedušās kopā un sablīvējušās dižciltīgas un doktrināras, miljonāru un varoņu pakaļas. Un caur mūsu ložas durvju spraugu es redzu gaitenī ļoti elegantu dāmu, kas apsēdusies uz kāpnēm un tur noklausīsies abas runas . . .

Akadēmijai tuvie cilvēki, daži vīrieši un akadēmiķu sievas, sapulcējušies nelielā apaļā iežogojumā aiz balustrādes. Pa labi un pa kreisi divās lielās tribīnēs uz pakāpeniski novietotiem soliem sēž melnā tērpti visu akadēmiju locekļi. Saule, kas beidzot parādās, apspīd sejas, kurās visas līnijas uzrautas uz augšu tādos izliekumos, ar kādiem baznīcas skulptūrās mēdz izpaust svētlaimību. Var manīt, ka vīriešus jau pārņēmusi apbrīna, kas lauztin laužas uz āru, un sieviešu smaidos pavīd kaut kas valgs. Atskan Aleksandra Dimā balss. Uzreiz iestājas svētsvinīgs klusums, ko brīžiem pārtrauc apvaldīti, labvēlīgi smiekli, glāstoši aplausi, sajūsmināti izsaucieni «ak!»...»

Sākdams runu, Dimā vispirms sacīja, ka šīs durvis tik plaši atvērušās, līdzko viņš pie tām klauvējis, droši vien ne aiz viņa paša nopelniem, bet uzvārda dēļ, «kuru jūs jau sen labprāt būtu pagodinājuši un tagad varat pagodināt tikai manā personā .. . Atļaudami man šodien ar manām rokām vainagot ar slavu dārgo aizgājēju, jūs man parādāt vislielāko godu, kādu vien esmu varējis tīkot, un arī vienīgo, uz ko man tiešām ir tiesības.»

Tā cildinājis tēva piemiņu, viņš tālāk runāja par savu priekšgājēju, ampīra stila dzejnieku pompozo Pjēru Lebrēnu, kas jau divpadsmit gadu vecumā, 1797. gadā, bija uzrakstījis traģēdiju par Koriolānu un nomira 1873. gadā, sasniedzis astoņdesmit astoņu gadu vecumu.

Napoleons savā laikā bija viņu protežējis: «Šis Ahilejs ilgojās, vēl dzīvs būdams, pēc sava Homēra. Viņam bija lemts to dabūt tikai pēc nāves.» Kompliments Viktoram Igo. Lebrēna lielā literārā cīņa bija drāma «Andalūzi-jas Sids», bet uzvaru tanī guva garlaicība. Kaut gan izrādē piedalījās Talma un Marsa jaunkundze, lugu tomēr uzveda tikai četras reizes. Tā noderēja Dimā par ieganstu pārejai pie cita «Sida», pie Korneija

traģēdijas, par kuru Rišeljē bija pieprasījis Akadēmijas

atsauksmi:

«Apjukums bija liels. Jūs bijāt parādā pateicību Akadēmijas dibinātājam, kura nepatiku nevēlējāties izpelnīties, jūs zinājāt, ka viņš vēlējās, lai traģēdiju nopeļ, bet tanī pašā laikā jūs negribējāt ar netaisnu spriedumu aizsprostot ceļu rakstniekam, kura pirmais mēģinājums jau bija meistardarbs . . .»

Dimā apsvēra: kāpēc Rišeljē bija vajājis Korneiju? Aiz amatabrāļa skaudības? Kāpēc ar šādu izskaidrojumu pazemot divus diženus cilvēkus?

«Mana pārliecība ir tāda, ka dižais kardināls ataicināja pie sevis dižo Korneiju un tam sacīja: «Kā tas iznāk? Tanī pašā laikā, kad es pūlos izdzīt un izskaust visu spānisko, kas uzmācas Francijai no visām pusēm, tu uz franču skatuves gribi slavināt spāniešu literatūru un varonību! ... Ieskaties savā «Sidā»: no dramatiskā viedokļa tas ir šedevrs, bet no morālā un sociālā viedokļa — īsta neģēlība. Kādu sabiedrību lai es dibinu ar meitām, kas apprecēs sava tēva slepkavu, ar karavadoņiem, kuri upurēs savu dzimteni, ja iemīļotā viņus nemīlēs? ... Vai tu patiesi gribi apgalvot, ka izcila vadoņa drosme un lielas vaists liktenis atkarīgs no tā, vai kāda meitene jūt lielāku vai mazāku mīlestību? .. . Ej, dzejniek, un radi varoņus, kurus būtu vērts atdarināt.» Un tad Korneījs iecerēja «Horāciju», proti, «Sida» anti-tēzi, un veltīja šo traģēdiju kardinālam Rišeljē ...»

Diemžēl, turpināja Dimā, triumfēja nevis «Horācija», bet «Sida» tēze.

«Patiesi, visas kaujas, kuras varoņi izcīna mūsu daiļdarbos, norisinās kādas Himēnas dēļ, viņa ir uzvarētāja atalgojums. Kad varonis dabū iecerēto daiļavu, abi apprecas un ir laimīgi — tā ir komēdija; pretējā gadījumā viņš krīt izmisumā un mirst: tā ir traģēdija vai drāma ... Teātris ir izvērties par templi, kura slavina sievieti; tur mēs viņu pielūdzam, žēlojam, visu viņai piedodam; tur viņa nāk atriebties vīrietim un noklausīties vārdus, ka viņa par spīti vīriešu radītajiem likumiem ir karaliene un sava tirāna pavēlniece... Viss no viņas! Visu viņai!

Jā, kungi, tur mēs esam zemākā stāvoklī... Starp teātra publiku un mums pastāv klusa vienošanās, ka mēs runāsim par mīlestību. Dzīvība vai nāve caur mīlestību — tas ir mūsu temats, vienmēr tas pats, un tāpēc daži nopietni cilvēki uzskata, ka mēs tādi neesam. Taču, ja mūsu pusē nav visi vīrieši, toties mums, gluži dabiski, ir ļoti varens sabiedrotais -— sieviete... Meita, mīļākā, sieva vai māte — viņu vada tikai viens instinkts, tikai viena doma, viena tieksme: mīlēt .. . Tāpēc viņa ir izslāpusi pēc teātra; tāpēc, iekarojuši sievietes, varam būt droši par panākumiem; tāpēc, beidzot, Korneijam

kā dramaturgam bija taisnība, kad viņš rakstīja «Sidu», un kardinālam Rišeljē kā valstsvīram bija taisnība, kad viņš uzstājās pret šo traģēdiju ...»

Kad Grēzs gleznoja Bonaparta portretu, viņš imperatoram iezīmēja Babitī jaunkundzes^102 vaibstus; Dimā-dēls, runādams par Lebrēnu, atgriezās pie savām iemīļotajām idejām. Viņš atgādināja, ka Lebrēns 1858. gadā, uzņemdams šeit par akadēmiķi Emilu Ožjē, bija sacījis: «Teātrī izplatās reabilitēšanas tieksme par labu zināmām no sabiedrības izraidītām personām, šo tieksmi es nespēju ne izprast, ne dalīt. Tagad ir nācis modē piedāvāt publikas uzmanībai kritušas un aptraipītas sievietes, kuras kaislība apskaidro un paceļ... Šīs sievietes nostāda uz pjedestāla un saka mūsu sievām un meitām: «Skatieties! Viņas ir labākas nekā jūs.»»

Tas bija nepārprotams «Kamēliju dāmas» nosodījums. Dimā-dēls aizstāvēja savu jaunības daiļdarbu.

«Teātris,» viņš sacīja, «nav radīts jaunām meitenēm. Ne Ag-nesa 103, ne Džuljeta, ne Dezdemona, ne Rozīna nevar būt par paraugu jaunām meitenēm. . . Tomēr būtu ļoti žēl, ja tikai tāpēc, ka ir vecāki, kuri noteikti grib vest savas meitas uz izrādi, mums nebūtu ne Agnesas, ne Rozīnas, ne Džuljetas, ne Dezdemonas. Ar vārdu sakot, kungi, — un to jums saka teātra cilvēks, — nekad nevediet pie mums jaunas meitenes... Es viņas pārāk cienu, lai liktu viņām noklausīties visu, kas man ir sakāms, un es pārāk cienu savu mākslu, lai to reducētu līdz tam, ko viņām ļauts dzirdēt. ..»

Pēc tam Dimā mazliet atspēlējās savam priekšgājējam. Visumā Lebrēns teātrī neesot guvis sevišķi spožus panākumus. Vai tāpēc, ka viņš pārāk respektējis konvencionālo morāli? «Kungi, būšu vaļsirdīgs līdz galam, bet to es jums atklāšu pavisam klusu, — mēs esam revolucionāri.» Lebrēns pārāk maz uzticējās savai mākslai, publikai un pats sev. Tas bija iemesls viņa relatīvajai neveiksmei un priekšlaicīgai aiziešanai no dramaturģijas. «Jā, kungi, mēs šodien esam šeit sapulcējušies, lai godinātu šī rakstnieka piemiņu; par ģeniālu viņu nevar saukt. Lai dievs mani pasargā no tā, ka es Lebrēnam neparādītu pienācīgo cieņu, nostādīdams viņu augstāk, nekā viņš bija īstenībā, kaut vai tikai šajā akadēmiskajā cildinājuma runā ...»

Cildinājuma runa? Nē. Tas bija nāves spriedums. Taču aiz sajūsmas apskurbusī zāle to saņēma ar aplausiem un kāju švīkāšanu. Pēc īsa starpbrīža, Gonkūrs stāsta, līdz princeses ložai atplūda «vecā d'Osonvila sāja balss».

«Tad sākās... jaunuzņemtā akadēmiķa eksekūcija — ar visiem pienācīgajiem akadēmiskās laipnības izpaudumiem, komplimentiem, ironiskajām grimasēm un nežēlīgajām divdomībām. D'Osonvila kungs lika saprast Aleksandram Dimā, ka viņš nav gandrīz nekas, ka jaunību viņš pavadījis hetēru vidū, ka viņam nav tiesību runāt par Korneiju; šajā eksekūcijā nicinājums pret Dimā daiļradi jaucās ar lielkunga nicinājumu pret klaidoni. Katru teikumu iesācis skaļā balsī ar kaut kādu apvainojumu, galvu izslējis pret zāles kupolu, cietsirdīgais orators pēc tam turpinājumu norūca kaut kur rīklē, izmezdams nobeigumā banālu komplimentu, ko neviens nevarēja sadzirdēt. Jā, man šķita, ka es sēžu leļļu teātra būdā un noskalos, kā polišinels ikreiz izsmējīgi paklanās, iesitis savam upurim ar nūju pa galvu...»

Šādu iespaidu laikam gan radījis oratora tonis, jo pati runa, izlasīta, neliekas tik nežēlīga. Grāfs d'Oson-vils iesāka ar noliegumu, ka Akadēmijas izvēle būtu Dimā-tēvam sniegts gandarījums: «Mēs nejūtamies

vainīgi «Antonija» autora priekšā .. . Ne mēs viņu aizmirsām . . . Jūsu slavenais tēvs, bez šaubām, būtu dabūjis mūsu balsis, ja būtu tās lūdzis . . .» Kas attiecas uz Lebrēna kungu, tad viņa kritika noteikti nebija vērsta pret «Kamēliju dāmu», jo 1856. gadā kādā imperiālās komisijas sēdē viņš bija ieteicis piešķirt prēmiju Dimā-dēlam «kā sava laika morālākajam dramatiskajam dzejniekam». Viņš pats, d'Osonvils, nebaidoties teātri ne no pārdrošībām, ne no revolucionāriem.

«Cik netaisns apvainojums ir pārmetums, ka jūsu lugās trūkstot morāles! Es drīzāk teiktu, ka morāles tanīs ir par daudz! Lai arī kā, taču jums, godājamais kungs, ir pilnīgas tiesības sacīt, ka jūs esat darījis visu iespējamo, lai iepotētu sievietēm viņu pienākuma apziņu un viņām parādītu, kādas ir viņu pārkāpumu sekas... Turklāt jūs esat rīkojies gan ar pārliecināšanu un maigumu, gan ar uguni un dzelzi. . . Taču jums jāsaprot arī viņu apjukums. «Antonija» pēdēja cēlienā mīļākais, lai glābtu Adeles godu, iesaucas, viņu nodurdams: «Viņa man pretojās, es viņu nonāvēju!» Jūs sakāt necienīgas sievas vīram: «Nevilcinies, nonāvē viņu!» Kā tad nu iznāk? Ja viņām jāiet bojā, vienām tāpēc, ka viņas pretojušās, citām tāpēc, ka nav pretojušās, tad sieviešu stāvoklis tiešām kļūst pārāk grūts...»

Anrī Beks, kas neko daudz necienīja Dimā-dēlu, izteicās, ka šī sēde bijusi Klavaroša pieņemšana pie hercoga de Rišeljē: «Jo Aleksandram Dimā piemīt kaut kas no Klavaroša, no uzvarētāja un karotāja, viņš ir laipns, spožs, rupjš un plātīgs.» Pie izejas marseļietis Mērī izteica šādu piezīmi: «Vai nav dīvaini? Divi cilvēki apmainās ar lodēm, un viens no viņiem mirst. Viņi apmainās ar runām, un, lūk, viens no viņiem kļūst nemirstīgs.» Marē sacīja: «D'Osonvils uzskata sevi par gudru, tāpēc ka ir apprecējis Broljī jaunkundzi uz kopīgas mantas nosacījumiem.» Tipiski parīziskas asprātības.

IV

FRANČU TEĀTRA LAUKUMS

Ilgus gadus Dimā bija palicis uzticīgs Žimnāza teātrim. Kopš viņš bija kļuvis akadēmiķis, Komedī-Fran-sēz vēlējās viņu saistīt pie sevis. Dimā izjuta vienlaikus «tieksmi un bailes». Bailes, tāpēc ka platās, ar paklājiem nosegtās kāpnes, tresotie šveicari, mūķenēm līdzīgās vietu ierādītājas, marmora krūštēliem rotātais foajē — itin viss atgādināja templi. Tas bija pirmais teātris pasauiē, Moljēra, Korneija, Rasina un Bomaršē nams. Dimā sprieda, ka prātīgāk būtu debitēt tur pēc nāves. Vēlējās, «tāpēc ka nams bija labs». Klasiķi teātra aktieriem bija pastāvīga meistarības skola, kas uzturēja viņu talantu un gaumi ļoti augstā līmenī. Citur atsevišķi talantīgi aktieri, kā Frederiks Lemetrs, Marija Dorvala, Rozā Šerī vai Emē Deklē, varēja sasniegt pilnību, bet vienīgi Komedī-Fransēz bija trupa, bija izcils ansamblis, kas modernai lugai uz dažiem vakariem piešķīra klasikas burvību.

Tāpat kā savā laikā barons Teilors (kam tagad bija astoņdesmit pieci gadi) bija atvēris Dimā-tēvam šī tempļa durvis, tagad kāds cits galvenais vadītājs — Emils Perēns uzņēma Franču teātrī Dimā-dēlu. Perēns bija garš, kalsns cilvēks, vienmēr ģērbies melnos svārkos. Teātrī viņu varēja sastapt no vieniem līdz sešiem un

no deviņiem līdz pusnaktij. Viņš pieņēma apmeklētājus ledaini laipni. Viņš tik neparasti šķielēja, ka nevarēja saprast, uz ko viņš skatījās. Kāds debitants, manīdams, ka Perēns viņu neatlaidīgi vēro, uztraukti sāka sakārtot kaklasaiti. «Ko jūs darāt?» Perēns sacīja. «Jums zābaki nav kārtībā.» Viņa skarbums dažu labu aizvainoja, taču viņš bija teātri noņēmis no sēkļa, ievedis abonementu dienas, kas iemantoja lielu piekrišanu, un, angažēdams Munē-Sillī 10\ atjaunojis traģēdiju. Viņa programmā ietilpa arī moderno autoru piesaistīšana teātrim. Vispirms viņš piedāvāja Dimā atjaunot «Demimondu», pēc tam, kad atjaunojums bija guvis spožus panākumus, pieprasīja jaunu lugu. Dimā iedeva viņam «Ārzemnieci» — jaunu apokaliptiskā Zvēra iemiesojumu.

Ārzemniece ir amerikāniete misis Klarksona, hercoga de Setmona mīļākā, kas meklē izputējušajam aristokrātam bagātu līgavu un atrod lielrūpnieku multimiljonāru Moriso, kas piedāvā savu meitu Katrīnu un lielu pūru. Pirmajā cēlienā Katrīna rīko labdarības balli; misis Klarksonai pietiek bezkaunības uz to ierasties, un hercogam pietiek nekrietnības stādīt priekšā savu mīļāko savai sievai. No Dimā viedokļa misis Klarksona un hercogs de Setmons «veicina sabiedrības bojā eju». Dīk-dienīgais, kaitīgais hercogs ir jānogalina, to prasa sabiedriskā drošība. Misis Klarksonas vīrs amerikānis, kas šauj ar pistoli tā, kā prot tikai Mežonīgajos Rietumos, uzņemas nāves soda izpildīšanu, tā dodot iespēju Katrīnai apprecēt inženieri Žerāru, savas audzinātājas dēlu, ko viņa mīl jau kopš agras jaunības. Pateicoties vislabākajam noziegumam, viss izkārtojas uz vislabāko.

Luga ir tikpat ārkārtīga kā pati ārzemniece. Ar ko miljonārs Moriso, kas upurējis savu meitu snobismam, un Katrīna, kura piekritusi šim darījumam, ir labāki par hercogu de Setmonu? Un vai hercogs bija pelnījis nāvi? «Viņš būtu varējis no tās izbēgt,» Dimā-dēls atbildēja kritiķiem, «tādā sabiedrībā, kas pieļauj šķiršanos.» Nešķiramās laulības pazudināja necienīgo vīru.

«Lai palātas mums beidzot dod likumu par laulības šķiršanu, viens no šīs balsošanas tūlītējiem rezultātiem būs mūsu teātra spēja un pilnīga pārveidošanās. Moljēra komēdiju pieviltie vīri un mūsdienu drāmu nelaimīgās sievas pazudīs no skatuves, jo vienīgi laulības ne-

šķiramība deva iespēju slepenām atriebībām un laulības pārkāpējas publiskajām vaimanām... Ja Sganarelu sieva tiešām pievils, viņš šķirsies no tās; Antonijam nevajadzēs nonāvēt Adeli; pulkvedis Dervē uzzinās, ka viņa, pārkāpusi laulību, ir stāvoklī; viņš atgūs brīvību un atņems viņai savu vārdu. Klaudijam vairs nevajadzēs šaut uz Sezarīni kā uz vilku māti, un mums vairs nevajadzēs atvest no Amerikas Klarksonu, lai atbrīvotu nabaga Katrīnu no viņas pretīgā vīra. Beidzot teātri radīsies vesela jauna estētika, un tas būs viens no jaunā likuma laimīgākajiem rezultātiem ,,.»

Prese bija sašutusi. Sarsē aiz niknuma vai pārplīsa. Pat «Revue des Deux Mondes» sabrāza autoru. Taču kritikas uzbrukumi modināja publikas interesi. Ļaudis bariem plūda skatīties lugu ar spožajiem dialogiem un lieliskajiem izpildītājiem. Komedī-Fransēz bija nodevusi visus labākos spēkus jaunā autora rīcībā. Hercogieni de Setmonu tēloja Sofija Kruazeta, sieviete ar neparastu, lepnu daiļumu, rūsganiem matiem, garām, šķelmīgām acīm, aprautu, skarbu balsi. «Viņai ir tāda galvas stāja, tādas balss modulācijas,» Sarsē sacīja, «ka viņa spētu apburt krokodilu.» Viņas devīze bija: «Līdz galējībai!» Sofija Kruazeta bija mācījusies Konservatorijā, kur pasniedzējs Bresāns viņas dēļ tūlīt pat bija pametis novārtā pārējos klases audzēkņus. Angažēta Komedī-Fransēz, viņa bija pievilkusi ļaužu pūļus uz Oktāva Feijē «Sfinksu», baismīgi reālistiski tēlodama agonijas ainā. Viņa bija piespiedusies novērot, kā nobeidzas ar strihnīnu saindēts suns.

Sofija Kruazeta šķita kā pašas providences nozīmēta misis Klarksonas tēlošanai, taču Perēns šo lomu uzticēja Sarai Bernārai un pierunāja Dimā dot Kruazetai Katrīnas lomu. Ilgajā mēģinājumu laikā autors un aktrise kļuva labi draugi.

Soli ja Kruazeta Dimā-dēlam: «Es atrodu, ka mūsu stāvoklis kļūst šausmīgi nogurdinošs; es jūtos gluži tā, it kā atrastos uzgaidāmajā telpā un aiz loga redzētu vilcienu. Gribu tanī iekāpt, jo tādēļ esmu šeit ieradusies, un man nepatīk gaidīt; tanī pašā laikā sirds man sažņaudzas, jo es aizbraukšu, došos nezināmā tālumā. Mans nezināmais tālums ir hercogiene... Kas notiks, ja es noiešu no sliedēm? Ak dievs, ak dievs! Jūs es redzu skaidri. Jums tas ir visai vienaldzīgi! Jūs ļaujat, lai Jūsu mazās nabaga lelles ķepurojas un pats sava spēka apziņā augstprātīgi smejat. Jums jāzina, ka es domāju par Jums daudz vairāk nekā Jūs par nabaga Kruazetu.. .»

Aktrises uzskatīja Dimā par ļoti stipru vīrieti, tāpēc ka viņš bija pret tām ļoti atturīgs.

1879. gadā Pols Buržē, divdesmit septiņus gadus vecs kritiķis, kura agri iemantotā autoritāte aizvien pieauga, apmeklēja Dimā-dēlu, gribēdams uzrakstīt par viņu eseju. Buržē ieraudzīja vīrieti «spēkpilnā, apbrīnojamā briedumā», ar atlēta pleciem, hirurga skatienu un kaut ko militāru stājā. Zilās, uz āru izspiedušās acis vērīgi urbās sarunas biedrā. Polam Buržē, kas bija aizrāvies ar psiholoģiju, viņš sacīja: «Jūs man atgādināt cilvēku, kam es jautāju, cik ir pulkstenis, un viņš izvelk no kabatas savu pulksteni un to salauž, lai man parādītu, kā darbojas atspere.» Un viņš skaļi iesmējās. Slavenais dramaturgs un jaunais kritiķis kļuva draugi. Dimā uzaicināja Buržē laulāto pāri ciemos uz Marlī.

Dimā-dēls Polam Buržē: «Dārgais draugs, saņēmis Jūsu vakardienas vēstuli, es tūlīt aizsūtīju Jums telegrammu, kurā paziņoju vilciena atiešanas laiku: desmitos un piecās minūtēs, neapdomādams, ka tas Buržē kundzei būs par agru un ka labāk braukt vienpadsmitos un piecpadsmit minūtēs. Vēlēšanās ātrāk Jūs redzēt pavedināja mani izdarīt šo psiholoģisko kļūdu. Jaunā dāma, kas dzīvo Mesjē ielā un vēlas atbraukt uz laukiem brokastīs, var izvēlēties vienu vai otru vilcienu, kas atiet no Rietumu stacijas ar stundu starplaika, un neviens viņu nespiež braukt ar pirmo. Vēlreiz piedodiet man to. Tātad, ja varat ierasties, gaidīšu Jūs ar vilcienu, kas atiet no Parīzes vienpadsmitos piecpadsmit.

Jūsu vēstule mani aizkustināja līdz dvēseles dziļumiem. Jūs man esat ļoti ļoti mīļš Jūsu talanta, Jūsu rakstura dēļ, un viss, ko es Jums pagājušajā reizē teicu, bija tam pierādījums. Baidījos — un gandrīz tā ari notika, — ka neaizvainoju Jūsu rakstnieka un cilvēka cieņu. Kas attiecas uz saķildošanos, tas nekad nenotiks. Kad tādi cilvēki kā mēs iemīl viens otru, viņi nesaķildojas. Jūs maigi mīlošais ...»

Dimā labprāt ēda brokastis arī ar jauno Mopasānu, nožēlodams, ka viņam nav bijusi izdevība veidot tā talantu: «Ak, ja manās rokās būtu nonākusi šāda apdāvinātība, es no viņa būtu iztaisījis morālistu.» Flobērs mēģināja no viņa iztaisīt mākslinieku. «Flobērs?» Dimā sacīja. «Tas ir milzis, kas nocērt veselu mežu, lai izgrieztu vienu kārbu . . . Kārba ir lieliska, bet tā nudien ir pārāk dārgi maksājusi.» Flobērs savukārt pukojās:

«Dimā kungs met acis uz deputāta mandātu.. . Aleksandrs Dimā izgrezno laikrakstus ar filozofiskām pārdomām . .. Teātrī tas pats.

Aina no «Fransinjona»

ar J. Bartē un B. Pjersonas piedalīšanos

Viņam nerūp pati luga, bet ideja, kuru grib sludināt. Mūsu draugs Dimā sapņo par Lamartina vai drīzāk Ravinjāna^105 slavul Neļaut sievietēm uzraut apakšbrunčus — šī ideja viņam iesēdusies galvā ...»

Pats par sevi saprotams, ka Dimā moralizēšanas patoss Flobēru varēja tikai kaitināt: «Kāds ir viņa mērķis? Pārvērst cilvēku dzimumu vai uzrakstīt skaistas lugas, vai arī kļūt par deputātu?» Flobērs runāja ar lielu nepatiku par «bramanīgo pozēšanu, par publikas pamācīšanu, kas ož pēc Dimā». Buržē redzēja skaidrāk. Zem pamācīgi autoritatīvā toņa viņš uzminējā šaubas un dziļu nogurumu. Par spīti panākumiem teātrī Dimā nebija laimīgs. Uzticīgais draugs zaudēja draugus citu pēc cita. Nabaga «Skaidiņa», gigantiskais Maršals, palicis bez Zoržas Sandas atbalsta un juzdams, ka viņam tuvojas aklums, 1877. gadā izdarīja pašnāvību. Morālistam, kas nosodīja laulības pārkāpšanu, bija mīļākā — skaistule Otīlija Flao, pie kuras viņš bieži ieradās strādāt Salnēvas pilī, pie Šatijonsirluēnas, Luarē departamentā. «Man rādās,» Dimā rakstīja kapteinim Rivjēram, «ka dzīvē vienīgā šķietamā laime ir mīlestība, — bet kas mīl? . .. Visām sievietēm tagad ir vienāds rokraksts, vienāda matu krāsa, vienādas kurpes un vienāda telegrāfiska maniere mīlestībā . . .» Dimā ienaidnieki runāja ka viņš esot «visamorālākais morālists», un sauca viņu par «Donavas Tartifu»106, kas bija pilnīgi netaisni. Dzīve viņu sagrauza tāpat kā visus cilvēkus. Kņaziene grima arvien drūmākās noskaņās, viņai uznāca izmisuma un greizsirdības lēkmes, kas sniedzās gandrīz līdz ārprātam. Dimā tomēr katru rītu iegāja viņas istabā, atsēdās uz gultas un ilgi, pacietīgi sarunājās ar viņu. Katru otrdienu kņaziene un Dimā pieņēma uz pusdienām draugus.

Pameitas Olgas bēdas skumdināja Dimā, viņš tās bija paredzējis, tomēr nebija varējis novērst. Par spīti patēva un mātes brīdinājumiem, «Mazkrievija», tikko sasniegusi pilngadību, bija apprecējusi izšķērdīgu un palaidnīgu pūra mednieku. Šajā nelaimīgajā laulībā piedzima divas meitiņas pa to laiku, kamēr ģimenes galva putināja Nariškina mantojumu. Olgai dzīvē bija firstienes Zoržas vai Katrīnas de Setmonas loma, un,

bez šaubām, viņa bija sniegusi vairākus raksturīgus vilcienus šiem personāžiem.

Dimā sabiedrībā gāja viens. Viņš rotāja lauvu med-nieces Obernona kundzes salonu, šī dāma nēsāja mazu Dimā krūštēlu matos kā diadēmu. Armāna de Kaijavē kundze (kuras brāli 1880. gadā apprecēja Koleta) cerēja padarīt Dimā par pirmā lieluma zvaigzni nākamajam salonam, kuram jaunā sieviete patlaban lika pamatus. Leons Dodē stāsta, ka Dimā arī regulāri gājis «saindēties pie princeses Matildes kopā ar Tēnu, Gonkūru un Renānu . . .». Pie galda viņš «izmeta pa nežēlīgam vārdam», ko pusdienotājas pavadīja ar «ah!» un «ai!»... Viņš runāja tāpat kā viņa komēdiju personāži.

Sakarā ar lugu, kurā viņš bija attēlojis augstāko aprindu sievietes, kāda nekautrīga dāma dramaturgam jautā: «Kur jūs esat mācījies viņas pazīt?» — «Savās mājās, kundze,» atbild Dimā. Kāds garlaicīgs cilvēks, ko Dimā bija iesaucis par «Indijas pasta kuģi», tāpēc ka viņš arvien runāja neapstādamies, iesāk atkal kaut ko stāstīt, pēkšņi apraujas un atvainojas: «Piedodiet, tālāk es vairs neatceros . . .» Dimā, atviegloti nopūzdamies, saka: «Jo labāk! . . .» Kādā sabiedrībā pārrunā par Dirantēnu, kura lugu «Eloiza Parankē» Dimā pārstrādāja. Viens no klātesošajiem iejautājas: «Kas ir šis Dirantēna kungs?» — «Izcils advokāts,» Dimā paskaidro, «un dramaturgs manos vaļas brīžos.» Viņš pastāsta, ka sastapis Diveržē jaunkundzi, ko bija pazinis pirms trīsdesmit gadiem: «Viņa man atgādināja manu jaunību, bet savu gan ne.»

Pēc šādas asprātību uguņošanas Vistlers ar dēmonisku smīnu sacīja: «Tagad viņš savāks čaulas —-he-hē! — un dažas jau ir samirkušas! . . .» Leons Dodē, ko mazliet kaitināja ievērojamā dramaturga uzbrukumi laulības pārkāpējiem, atrada, ka Aleksandram Dimā ir «kaut kas no nepārliecināta protestanta», tomēr nenoliedza, ka viņš ir drosmīgi neatkarīgs: «Viņš nelaizīja kāju pēdas ietekmīgām amatpersonām . .. Viņš turējās stingri pie sava paņēmiena īgni savākt komplimentus . .. Visumā par spīti nedaudziem iebildumiem, kurus varētu izteikt, viņam piemita liela pievilcība.»

Šī pievilcība sevišķi spēcīgi iedarbojās uz sievietēm.

Viņš joprojām neļāvās vilinājumiem. Pret Leopoldu Lakūru, jaunu Nevērās skolotāju, kas bija uzrakstījis skici par Dimā teātri, dramaturgs izturējās ļoti vaļsirdīgi. Viņš bija Lakūru uzaicinājis uz pārrunām. Jauno skolotāju ļoti saviļņoja satikšanās ar «īsto franču skatuves karali»:

«Es izmantoju lieldienu brīvlaiku (1879. gadā), lai dotos pēc viņa ielūguma uz Viljē avēniju 98, kur viņam piederēja vidēji liela un pavisam vienkārša savrupmāja, kas izskatījās kā glīta buržuā lauku māja. Vienīgā tās greznība bija diezgan liela gleznu galerija otrajā stāvā, bet pirmajā apmeklējumā es to neredzēju un atzīšos tūlīt, ka tanī dienā, kad viņš, ļoti lepodamies ar savu kolekciju, izvadāja mani pa galeriju, es par to biju sajūsmināts tikai pa pusei. Līdzās nenoliedzami vērtīgiem audekliem (proti, ja pēc tik daudziem gadiem pareizi atceros, tur bija viens Teodors Ruso, viens Diprē, viens Bonā) pārāk daudzi bija vairāk vērtīgi ar parakstiem, kuri Otrās impērijas laikā augsti kotējās, nekā paši par sevi. Sīs gleznas bija tikai interesantas. Toties par viņu pašu, tiklīdz atrados divatā ar viņu darba kabinetā, ko greznoja vienīgi skaista Dobinjī glezna, kas karājās virs parasta melna koka rakstāmgalda, — par viņu es biju pilnīgi sajūsmināts. Es nekad agrāk nebiju viņu redzējis. Liels, platiem pleciem, ļoti stalts, viņš patiesi bija impozants; cirtainie, mazliet iesirmie mati — viņam bija tikai piecdesmit pieci gadi — vainagoja valdonīgu galvu, par kuru jau esmu izteicies un kura tik ļoti veicināja viņa augstprāša reputāciju. Starp citu, nekādas līdzības ar viņa tēvu. Milzīgais Anrī Bauers, viņa ārlaulībā dzimušais pusbrālis, lūk, kas man vēlāk parādījās kā dzīvs «Montekristo» autora portrets... Vēlreiz pateicies, bez jebkādiem glaimiem, viņš iztaujā mani par skolotāja darbu, par manām mīļākām grāmatām, pēc tam pēkšņi pārsteidz ar jautājumu:

— Vai jūs zināt, kāpēc Jēzus iekaroja pasauli?

— Pirmkārt viņš iekaroja tikai daļu pasaules, — es uzdrošinājos atbildēt.

— Labi, toties šī daļa no mūsdienu kultūras viedokļa ir visinteresantākā. Tātad es atkārtoju savu jautājumu.

— Manuprāt, tāpēc, ka viņš tika sists krustā par bezgalīgas žēlsirdības un vispārējas mīlestības mācības sludināšanu.

— Bez šaubām, bet it īpaši tāpēc, ka šis mīlestības sludinātājs mira šķīsts.

(Dramaturgu tanī laikā — un es to nezināju — vajāja doma par lugas uzrakstīšanu ar virsrakstu «Šķīstais jauneklis».)

— Pat vislabākā un vispadevīgākā sieviete agri vai vēlu jums nodarīs ļaunu. Litrē kundze, īsta svētā, gaidīja četrdesmit gadus: pie mirstošā un dievinātā vīra nāves gultas viņa atveda garīdznieku, kas būtu apkaunojis ateista Litrē 107 vārdu, atgriežot viņu baznīcas klēpī, ja būtu izdevies piemānīt sabiedrisko domu. Ir sakristijas Da-lilas, tāpat kā alkova un dīvāna Dalilas. Vienīgi šķīsts jauneklis ir neuzvarams... Un tāpēc es vēlreiz saku: ja Jēzus nebūtu miris šķīsts, tad viņš nebūtu iekarojis pasauli...»

Par lugu «Šķīstais jauneklis» Dimā sapņoja ilgi. «Ielikšu sevi visu šajā darbā,» viņš sacīja Leopoldam Lakūram. «Sevi visu?» Lakūrs nodomāja. «Varbūt kā ļaunā gara izdzinēju? Bet vai arī tas netiek kārdināts?» Īstenībā Dimā alka un dievināja to, ko vārdos nosodīja, un tāpēc tik daudzas sievietes viņu mīlēja. Dīvaini un visumā aizkustinoši, ka šis dramaturgs, kas aktrisēm uzstājās kā sprediķotājs, iepriekš sprediķoja pats sev, lai nekristu kārdinājumā. Brieduma gados Dimā-dēls nemitīgi atgriežas pie temata «Vīrieša bēgšana no Kārdinātājas». Ir uzglabājusies interesantu vēstuļu kolekcija, kuras viņš rakstījis anonīmai «grēciniecei». Sarakste sākas ar atbildi uz lūgumu sakarā ar angažementu: «Dārgais bērns ... Franču teātrī es nekā nevaru darīt Jūsu labā. Jau divus gadus es lūdzu Perēnam angažementu kādai aktrisei un, kaut gan tas man likās viegli izdarāms, vēl līdz šim laikam neesmu nekā saņēmis. Negribu un nevaru vēl kaut ko viņam lūgt. . .»

Seko skaista vēstule par Delaporta jaunkundzi, burvīgu un biklu naivo lomu tēlotāju, kas bija viena no labākajām Dimā draudzenēm un ko nepamatoti viņam piedēvēja par mīļāko:

«Delaporta jaunkundzei ir pamats runāt par mani tā, kā viņa runā. So sievieti es noteikti cienu vairāk par visām. Nekad neesmu sastapis cildināmāku, cienījamāku un vīrišķīgāku būtni. Mēs jutām viens pret otru ļoti lielu sirsnību un visdziļāko godbijību... Ļaudis mums piedēvēja diezin kādas attiecības, kādas starp mums nekad nav bijušas, un es ļoti priecājos, ka viņi ir maldījušies ... Vīriešu lielākā kļūda visumā ir iedoma, ka sieviete jāiegūst fiziski, lai viņa pilnīgi piederētu. Gluži pretēji, fiziska piederēšana, ja vien to nav svētījusi laulība, abpusēji pienākumi un ģimene, satur savstarpējas atsvešināšanās cēloni un dīgli. Tiesa gan, vienīgi dvēseļu tuvināšanās skurbumu nesniedz, bet arī nenoved pie pārsātināšanās, un izjustie iespaidi ir tik tīri un svaigi, ka tie patiesi kavē fiziski novecot abiem cilvēkiem, kuri tos izjutuši...»

Šim portretam, pēc Dimā domām, vajadzēja noderēt par paraugu Grēciniecei, — bet kura sieviete jebkad ir bijusi ar mieru atdarināt kādu citu? Grēciniece lika saprast, ka viņa garlaikojas un ka mīļākais, it īpaši slavens mīļākais, ienestu viņas dzīvē romantiku. Viņa dabūja brāzienu:

«Esmu daudz pētījis dzīvi, pazīstu to tikpat labi kā citi, ja ne labāk. Manu vērojumu rezultāts: lielākās iespējas kļūt laimīgam ir būt labam. Jūs esat materiāli neatkarīga — izmantojiet to. Jūs pret mani jūtat paļāvību; tas ir vienīgais vārds, ko es savā vecumā varu lietot. Jūs to saucat par mīlestību, tāpēc ka esat sieviete, jauna un jūsmīga, un, būdama jauna, jūsmīga un turklāt sieviete, spējat saprast kaut ko tikai caur mīlestību. Viss, kas Jūsos ir labs un ko neviens nav domājis izmantot, vērsās uz mani pēc mana pirmā sirsnīgā un godprātīgā aicinājuma, un Jūs esat man par to tik pateicīga, ka ticat — nekad neviena cita neesat mīlējusi kā tikai mani. Tas man noderēs, lai mēģinātu darīt Jūs laimīgāku nākotnē, nekā esat bijusi pagātnē; un, ja tas izdosies, — vai tad visi līdzekļi nebūs bijuši labi?

Ar labu nakti, jaunkundz, dusiet saldi...»

Viņa pārmeta dramaturgam, ka tas viņā modinājis mīlestību. Viņš lietpratīgi attaisnojās:

«Vispirms vajadzēja saistīt šo dvēseli, iedvest tai paļāvību; vienīgais līdzeklis, kas bija viņa rīcībā, lai spētu ietekmēt sievieti Jūsu sevišķajā stāvoklī, bija mīlestība. Sievietes vieglāk pakļaujas iespaidam nekā prāta slēdzieniem; pareizākā taktika ar viņām ir iedvest viņās mīlestību. Kad viņas mīl, tad ir gatavas arī saprast, jo vīrietis, kuru viņas iemīl, viņu acīs apvieno visu iespējamo burvību un ģenialitāti ...»

Piedzīvojums beidzās tāpat kā ar nabaga Deklē. Grēciniece, kurai sagādāja vilšanos izcilā cilvēka pretestība, atdevās necienīgam švītam, joprojām, kā viņa apgalvoja, mīlēdama Dimā. Morālists teica skarbu bēru runu šai mīlestībai:

«Vecs sakāmvārds skan šādi: «No ogļu maisa nevar gaidīt izbirstam miltus.» Par Jums var teikt: nevar gaidīt pēkšņi mīlestību, tikumību, uzticību un platoniskas jūtas no sievietes, kura jau piecpadsmit gadus dzīvojusi tā kā Jūs. Tādā dzīves veidā zināmas smalkas stīgas neviļus notrulinās ... Jūs esat savas ģimenes (ja to var saukt par ģimeni), savas izcelšanās, neveselīgās audzināšanas, samaitātās apkārtnes upuris; Jūsu pirmajai mīlestībai, kas bija nelaimīga, sekoja citas, pērkamas mīlestības. Tā kā Jūs esat labāka par daudzām citām Jūsu apkaimes sievietēm, tā kā Jūsos vēl ir mazliet dvēseles, tad Jūs ne mazumu pūlējāties, cenzdamās Korist no dubļiem un netīrumiem, kuros esat iestigusi. Augstu virs kalna gala pavērās zils debesu plankumiņš... bet Jūs nebijāt pietiekami stipra, lai viena pati uzkāptu kalnā. Sieviete nespēj nekā, ja viņai nav līdzgaitnieka. Glābēju un ceļa biedru Jūs bijāt atradusi vienā no mūsu amata brāļiem. Viņš droši vien būtu Jūs apprecējis vai paturējis pie sevis. Taču Jūs pamanījāties sakompromitēties ar kādu komediantu, kaktu aktierīti, un glābējs Jūs pameta; Jūs kritāt atpakaļ... Jūsu sirds,

kas vēl nav pagalam samaitāta, un pašcieņa, kas Jūsos reizēm vēl ierunājas, cieš no tā visa; un Jūsu nabaga ķermenis, kas kalpo par kaujas lauku visiem šiem uztraukumiem, arī savukārt cieš. Jūs saucat palīgā — tas ir veltīgi. Neviens vairs neiet garām pa ceļu. Sasprindziniet spēkus, izglābieties viena pati, jo, ja Jūs šoreiz ļausieties, tad nogrimsiet galīgi, līdz turienei, kur ir dūņas. . .

Ja Jums nepietiek vīrišķības veltīt sevi darbam un bērnam, kas nebūtu Jūsu, un Jums tiešām piemīt mistiskas tieksmes, tad metiet visu pie malas un drosmīgi ieejiet klosterī. Kļūstiet aktrišu Laval-jēra. Sī vieta vēl ir brīva ...»

Pēdējā šīs sarakstes zīmītē ir līdzjūtības apliecinājums, ko Dimā adresē Grēciniecei sēru gadījumā:

«Es nekad neesmu ticējis Jūsu mīlestībai; es nekad neesmu šaubījies par Jūsu sirdi. Tāpēc dziļi jūtu Jums līdzi nelaimē, kas Jūs piemeklējusi...»

Būtībā viņš maz bija mainījies kopš «Kamēliju dāmas» laikiem. Bet vai cilvēki vispār mainās?

DESMITA DAĻA PRIEKŠKARS

Dievs ir izdomājis sākumu; gan viņš izdomās arī beigas, un man ir grūti ticēt, ka tas beigsies kā Anisē Buržuā drāma.

Dimā-dēls: Vēstule Anrī Rivjēram

I

UZ ATPŪTU

Izņemot pēdējo mūža gadu, Dimā-tēvs nekad nebija juties vecs nedz kā rakstnieks, nedz kā mīļākais. Dimā-dēls, vēl nesasniedzis sešdesmit gadus, jau runāja par atpūtu. Jau priekšvārdā lugai «Ārzemniece» viņš izpauda skumjas pārdomas un vilšanos.

«Dramaturgs, ar gadiem aizvien dziļāk iepazīstot cilvēka sirdi,» viņš rakstīja, «pakāpeniski zaudē rokraksta spraigumu, skaidrību, spilgtumu . .. Mēs sākam pārāk ienirt raksturu studijās un jūtu analīzē. Mēs bieži vien kļūstam smagi, nesaprotami, svinīgi, pārsmalcināti, teiksim īsto vārdu: garlaicīgi. Ja sasniegts zināms vecums — diemžēl tieši mans pašreizējais! — dramaturgam labākais ir nomirt, kā darīja Moljērs, vai atrauties no cīņas, kā darīja Šekspīrs un Ra-sīns. Tā ir zināma iespēja kaut cik pielīdzināties šiem lielajiem gariem. Teātris ir līdzīgs mīlestībai. Tas prasa labu omu, veselību, spēku un jaunību. Ļoti sāpīgi var pārrēķināties tas, kurš gribēs vienmēr būt sieviešu mīlulis un pūļa luteklis ...»

Sūra gudrība. Aiziet atpūtā ir smagi un reti nāk par labu. Dimā vairs nerakstīja priekšvārdus, bet aizstāja tos ar atklātām vēstulēm Alfrēdam Nakē (par laulības šķiršanu) vai Gistavam Rivē (par paternitātes noteikšanu) un gribot negribot atgriezās pie teātra ar «Bag-dādes princesi» 1881. gadā. Luga bija veltīta «Manai mīļotajai meitai Koletai Lipmana kundzei^57. — Esi

vienmēr godīga sieviete, tas ir galvenais.» Pareiza doma; stils pliekans.

Lugas pirmizrāde bija trokšņaina; prese — ļoti nelabvēlīga. Dimā izskaidroja neveiksmi ar politisku ienaidu; viņam nevarot piedot «Vēstuli par šķiršanos». Varbūt tas tiešām bija viens no augstāko un buržuā aprindu sašutuma iemesliem, taču galvenais iemesls bija tas, ka «Bagdādes princese» cieta no nerealitātes, kuru Dimā pats bija konstatējis novecojošiem dramaturgiem. Kur jebkad ir dzīvojis tāds nabobs kā Nurvadī? Sis Antonijs miljonārs likās «vecāks un nemodernāks» nekā 1831. gada izlaiduma Antonijs. Vai kādreiz kaut kur kāda sieviete ir tā runājusi kā Lioneta de Ina, Bagdādes karaļa un Dirantona jaunkundzes meita? Saites ar reālo dzīvi izrādījās pārtrūkušas.

Dimā labākās lugas bija autobiogrāfiskas. «Kamēliju dāma», «Diāna de Lisa», «Demimonds», «Ārlaulības dēls» un «Pazudušais tēvs» bija balstītas uz atmiņām. Bez šaubām, Margerita Gotjē un baronese d'Anža, tāpat kā ikviens dramatisks personāžs, kam lemts dzīvot un pastāvēt uz skatuves, nebija portreti, bet vienkāršotas figūras, tipi ar stingri noteiktām līnijām. Un tomēr tie izrietēja no tiešiem vērojumiem. Lioneta de Ina (tāpat kā misis Klarksona «Ārzemniecē») vairs nebija tips, bet simbols, alegorija. Kā Dimā, kas tik skaidri apzinājās šādas kļūdīšanās briesmas, pats nebija no tām izvairījies? «Daudzi, sasnieguši zināmu vecumu vai drīzāk zināmus panākumus,» Ferdinands Brintjērs rakstīja, «atraujas no apkārtējās pasaules, pārtrauc novērošanu un, noslēgušies sevī, skatās vairs tikai uz sevi. Viņi ir nobeiguši to, ko Gēte nosaucis par «Mācību gadiem», un ļauj vaļu izdomai.. .» «Bagdādes princeses» autors visu izdomāja. Taču izdoma nevar balstīties tukšumā. Tāpat kā Kanta balodim, tai lidojumam ir nepieciešama vides pretestība. Ko šis skatuves karalis brieduma gados pazina? Literatūras pasauli un augstāko aprindu pasauli. Mazītiņu Parīzes stūrīti. «Netikumā un elegancē

Lipmanes (1844. g.—1910. g.) brāli. Sājā laulībā piedzima divi dēli, kas vēl ir dzīvi: Aleksandrs un Seržs Lipmani. Koleta izšķīrās 1892. gada 25. maijā. Otrreiz viņa apprecējās 1897. gada 2. oktobrī ar rumāņu ārstu Ašilu Matcu (1872. g.—1937. g.). — A. M.

izsmalcinātu» sabiedrību. Tik tālu nonākušu rakstnieku radītā literatūra nav nekas vairāk kā «patoloģisku gadījumu kolekcija... Nekā īsti veselīga un īsti vienkārša».

«Bagdādes princesē» no jauna ieskanas divas idejas, kas neatkāpās no Dimā un bija jau viņam iedvesušas lugu «Ārzemniece», kura arī neguva panākumus: ar baismām jaukts naudas samaitājošās varas apbrīns; ar šausmām jaukta sievietes visspēcības pielūgsme. Taču idejas nav spējīgas radīt dzīvas būtnes.

Barbē d'Oreviljī bija bargs pret «Bagdādes princesi»;

«Luga izgāzās, it kā nebūtu Dimā kunga sacerēta. Pārsteigums tikpat liels, it kā teātra lustra būtu nokritusi no griestiem un sašķīdusi zālē ... Nākamajā vakarā, abonementu izrādē, caurkritusī luga neatrada kruķus, lai pieceltos. Vai tas nozīmētu kādas valdīšanas galu? Pamatoti vai nepamatoti — sabiedriskā doma bija pataisījusi Dimā kungu par mazu dramatisku Napoleonu šajā laikmetā bez Napoleona. Protams, es neapgalvošu, ka «Bagdādes princese» būtu viņa Vaterlo kauja, bet «Atvadīšanās Fontenblo» 108 gan ...»

Pēc šīs neveiksmes Dimā ilgi klusēja. Četros gados nevienas lugas, neviena romāna. Viņš dzīvoja kundziski, ziemu Viljē avēnijā, vasaru Marli, Šanflūras muižā, ko viņa tēva visvecākais draugs Ādolfs de Lēvens nodeva viņa rīcībā un vēlāk atstāja viņam mantojumā. Dimā pirka gleznas, rīkoja dinejas, kurās, tāpat kā Viktors Igo, pulcināja «sava laika izlases sabiedrību», un rakstīja neskaitāmi daudzas vēstules no tēva mantotajā «oficiālajā» rokrakstā. Šīs vēstules saista interesi ar savu vaļsirdību un augstprātīgo toni. Tas bija Jupiters, kas ducināja pērkonus no sava Olimpa.

Nepazīstamam rakstniekam: «Dārgais amatabrāli! Es nespētu sev izskaidrot Jūsu vēstuli, ja nezinātu, ka nabadzība ir viegli aizvainojama. Jūs esat nabadzīgs, Jūs esat strādīgs, Jums piemīt tūkstoškārt vairāk labu īpašību nekā dažiem citiem, kuri gūst panākumus; Jums tātad pilnīgi ir pamats brīnīties, apvainoties un pat sūdzēties, kad viens no Jūsu laimīgajiem amata biedriem, kuri ir bagāti un taisa karjeru, it kā izvairās no Jums un nedara Jūsu labā to, kas viņam, pēc Jūsu domām, būtu jādara un ko, dabiski, varētu no viņa gaidīt. Tā taču ir — vai ne?

Tagad, lūdzu, mēģiniet saprast manu stāvokli. Es bez pārspīlējuma saņemu mēnesī četrdesmit līdz piecdesmit tādas vēstules kā Jūsējā. Jūs neesat pasaulē vienīgais, kas strādā, gaida un nespēj

likt lietā savu talantu. Jūs neesat vienīgais, kas griežas pie manis. Ja es uz pāris dienām izbraucu medībās, tad, ticiet man, esmu to godīgi nopelnījis. Ko Jūs vēlaties, lai es Jūsu labā daru? Vai man pateikt Franču teātrī vai kādā citā, lai tur uzved kādu Jūsu lugu? Vai zināt, ko man atbildēs? Man atbildēs: «Vai jums tā liekas laba?» — «Jā.» — «Tad parakstiet to, un mēs uzreiz to uzvedīsim.» Taču ne Jūs, ne es negribu, lai es to parakstītu. Jūs vēlaties aprunāties ar mani? Labprāt. Nosakiet dienu un stundu, un es Jūs gaidīšu. Ko vēl? Pasakiet, ko Jūs gribētu, lai es daru. Es to izdarīšu. Es to izdarītu, ja pasaulē būtu tikai Jūs un es un pasaule piederētu man. Es Jums atdodu no tās pusi, pat trīs ceturtdaļas, ar lielāko prieku. Tomēr ir arī vēl citi ļaudis, un tiem ir savas intereses, savas kaislības, savas kļūdas un savi paradumi. Citus es nevaru ietekmēt... Es darīšu visu, kas būs manos spēkos, bet nevēlos ne no viena saņemt atteikumu, pat lūdzot par citu.»

Vēstulei ir savdabīgs stils, tā ir labāk uzrakstīta nekā «Bagdādes princese». Un šī vēstule adresēta žurnālistam rojālistam, ko bija šokējusi luga, kuru Dimā-dēls bija uzrakstījis pēc Dimā-tēva «Žozefa Balzamo» motīviem.

Pil 1878. gada 24. septembri: «Mēs dzīvojam tādā laikmetā, kad neviens nedrīkst runāt patiesību, neriskējot aizvainot kāda grupējuma pārliecību ... Tā kā pie mums ir republika, tad rojālistu vidū patlaban valda uzskats, ka visi monarhi ir bijuši eņģeļi, pat Luijs XV. Atradās ļaudis, kas man apgalvoja, ka Dibarī kundze esot bijusi ļoti labi audzināta persona un ka, piedēvējot dažus mazliet divdomīgus vārdus šai sievietei, kura sacīja karalim: «Francija, tava kafija laižas lapās!» — un de la Valjēra kungam, kad tas pēc Luija XVI nākšanas pie varas atnesa viņai pavēli par izraidīšanu trimdā: «Tas tik ir nolādēti jauks valdīšanas sākums!» — atradās ļaudis, kas man teica, ka es apmelojot šo bijušo ielas meitu, par kuru Lamartins izsacījis šādu lielisku spriedumu: «Tā nomira šī sieviete, kas apkaunoja gan troni, gan ešafotu.»

Ko man uz to atbildēt? No vienas puses, attēlojot Žilbēru, es esot apmelojis tautu, krietno tautu, kas nogalinājusi de Lamballa kundzi 109, nocirta viņai galvu un pie pirmā staba apgānīja to, kas bija atlicis no ķermeņa. Patlaban vēl uzskata, ka visi cilvēki no tautas, būdami vēlētāji, arī ir eņģeļi. Kāda vispārēja paradīze! Citi man pārmeta, ka ar Marata tēlu un piedēvējot viņam vārdus, kurus, starp citu, smēlos no romāna, — jo luga taču ir uzrakstīta pēc grāmatas, kuru es neesmu sacerējis, — es aicinot uz Komūnas radīšanu. Patlaban mēs visi ejam ar galvu uz zemi un kājām gaisā. Ko man darīt? Ar laiku tas pāries. Nākamā revolūcija visu izlīdzinās, galvu vietā nocērtot kājas. Ar vispārējām balss tiesībām, Gambetas runām un «Korneviļas zvaniem» manai zemei pietiek, lai tā būtu laimīga. Es tur nekā neiebilstu un nepretendēju to izklaidēt ar savām lugām, romāniem un idejām ...»

Kad Nakē bija izdabūjis Palātā cauri likumu par laulības šķiršanu, kuru Dimā-dēls tik sen bija gaidījis un aizstāvējis, Voklīzas senators ar laikrakstā «Le Voltai-re» publicētu vēstuli aicināja dramaturgu pieslieties republikai, kurai Francija var pateikties par šo svarīgo reformu. Taču Dimā-dēls cieši turējās pie neatkarības:

«Es ne ar vienu un ne ar ko neesmu saistījies. Es nepiederu ne pie vienas partijas, ne skolas, ne sektas, man nav nekādu godkārīgu mērķu, ne naida, pat ne cerību... Jūs, kas bijāt viens no tiem, kuri visdedzīgāk pieprasīja brīvību visiem, varat justies laimīgs un lepns; man šī brīvība ir — pilnīga, galīga, neatņemama, un tā varētu būt katram — bez uzsaukumiem, kņadas, bez dumpjiem un varmācībām. Lai to iegūtu, ir vajadzīgs tikai darbs, pacietība, pašcieņa un cieņa pret citiem.»

Viņš neticēja politiskām etiķetēm un liedzās valkāt kādu no tām:

«Kas attiecas uz valdību, kura vadīs mūsu valsti, tad man nav svarīgs tās nosaukums un uzbūve. Lai tā ir, kāda grib vai var būt, kaut tikai tā darītu Franciju diženu, vispār cienīgu, brīvu, vienotu, mierīgu un taisnīgu. Ja to paveiks republika, tad es būšu ar republiku, un domāju, ka varēšu vēl turklāt apsolīt, ka tai pievienosies visi godīgie ļaudis, kas pagaidām vēl nav ar to ...»

Dimā-dēls tiešām tā arī domāja, kaut gan sirds dziļumos viņam bija žēl Otrās impērijas pasaules, kas bija viņa jaunības pasaule.

ii

DENĪZA

Dimā atlētiskais augums, viņa skarbums, slava, atmiņas par «Kamēliju dāmu», romantiskās laulības ar krievu kņazieni — tas viss vēl arvien saistīja sievietes, daudzas meklēja saskari ar rakstnieku. Viena no interesantākajām to vidū, kuras pastāvīgi viņu aplidoja, bija Adele Kasēna, ļoti bagāta kolekcionāre, kas apdzīvoja Tilzītes ielā 1 savrupmāju ar četrām fasādēm un simt logiem ar skatu uz Triumfa arku, savrupmāju, kura bija pilna ar mākslas darbiem. Viņai bija lemts sniegt dramaturgam elementus lugai, Dimā atgriezās pie teātra.

Adele Kasēna, parasti saukta par Kasēnu^58, krāsotāja meita, dzimusi 1831. gadā Komersī, bija pavisam jauniņa strādājusi par priekšālasītāju kādai augstdzimušai sicīlietei. Kā īstai Dimā-dēla lugu varonei, laika kavētājai vecākais no Monforu ģimenes (kas cēlusies no Monfora, ko Anžu Šarls bija atvedis uz Sicīliju XIII gadsimtā) četriem dēliem pagādāja bērnu. Patvērusies dzimtajā Mēzā, Adele dzemdēja meitiņu Gabrielu.

Pēc tam sākās «Kasēna kundzes» dzīve; viņa bija gudra, skaista un alka izsisties uz augšu. Baņķieris Eduards Delesērs, viens vai divi baroni Rotšildi un Galerijas dibinātājs Zoržs Pētī sagādāja viņai iespēju nopirkt vienu no greznajām «maršalu savrupmājām», kas atradās starp Elizejas laukiem un Zvaigznes laukumu. Tur viņa savāca savu slaveno gleznu kolekciju, kurā līdzās itāliešu un spāņu meistaru audekliem ietilpa Teodora Ruso «Kastaņu aleja» un Arnī Renjo «Salome». Adeli ziloņkaula krāsas tērpā, viņas meitiņu ar vaļā atlaistiem matiem gleznojis Gistavs Rikārs^59.

Kasēna kundze nebija baronese d'Anža. Viņa dzīvoja šķietami nevainojami. Viņa rīkoja dinejas, uz kurām ieradās labāko aprindu ļaudis, taču savas sievas tie neņēma līdzi uz Tilzītes ielu. Republikas ministri, kā Gam-beta un Ribo, gleznotāji, kā Gistavs Dorē un Leons Bonā, bija viņas draugi. Adele bija panākusi, ka viņas meitu leģitimēja kāds labvēlīgs Bordo iedzīvotājs ar pusaristokrātisku vārdu, un 1869. gadā viņa Gabrielu izprecināja grāfam Rudžero Monfore, kas bija viņas pašas pirmā mīļākā — tagadējā hercoga Laurito visjaunākais brālis. Tā Gabriela laulībā saņēma vārdu, kurš viņai būtu pienācies jau no dzimšanas. Dabūjusi bagātīgu pūru, viņa dzīvoja Florencē un gandrīz bija pārtraukusi sakarus ar māti, kas pati sevi iesauca par «Gorio māti».

Ap 1880. gadu Kasēna kundze iepazinās ar Dimā, kura lugas jau sen apbrīnoja. Viņi sarunājās par glezniecību; Adele parādīja viņam savu galeriju, Dimā

viņai — savus Meisonjē, Maršala un Tasera audeklus. Dimā bija ļoti augstās domās par Taseru, kas 1874. gadā izdarīja pašnāvību, visu mūžu bijis asaru gleznotājs, kaut kas līdzīgs Grēzam Dimā-dēla garā. Oktāva Tasera gleznas saucās: «Nelaimīgā ģimene», «Vecais muzikants», «Divas mātes». Savas daiļrades otrā periodā viņš bija gleznojis kailas sievietes: «Suzanna peldē», «Diāna peldē». Pašnāvība bija palielinājusi viņa prestižu. Dimā-dēls, kas bija nopircis aizgājējam kapa vietu uz mūžu Monparnasa kapsētā, lepojās: «Man ir četrdesmit Tasera gleznu, ieskaitot viņa pašportretu, kas ir skaistāks par visskaistākajiem Žeriko audekliem.» Viljē avēnijā liela istaba, visas četras sienas bija noklātas ar Tasera darbiem. Uz tiem Dimā bija milzīgi lepns.

Pēc apmeklējuma pie Dimā Adele Kasēna aizsūtīja viņam Tasera gleznu un savu pirmo vēstuli: «Atļaujiet nolikt šo darbu Jums pie kājām . .. Tas Jums pieder ar pilnām tiesībām. Visiem Taseriem jābūt pie Jums . ..» Viņa piebilda, ka pati neesot uzdrošinājusies gleznu nogādāt: «Mans notārs būtu jūs denuncējis maniem mantiniekiem, un hercogi de Monfori ļoti mīl visu, kas pieder man . . .»

Dimā gribēja savukārt pasniegt dāvinātājai kādu gleznu; viņa pretojās: «Ļoti lūdzu Jūs, nesūtiet man nevienu gleznu! Lūdzu, palieciet tas, kas esat bijis: cilvēks, kurš man nav nekā parādā, bet kuram es esmu parādā pateicību par dziļiem saviļņojumiem. Cik slikti, ka Jūs nekā negribat no manis. Ar ko esmu izpelnījusies šādu cietsirdību? Dāvājiet man kaut simttūkstošo daļiņu savas draudzības, un Jūs būsiet mani aplaimojis . . .» Pēc dažām dienām viņa rakstīja: «Dimā kungs, Jūs esat vistaisnīgākais un līdzsvarotākais cilvēks no visiem, kurus es pazīstu . .. Un galvenais — Jūs esat kāds, ko es jau ļoti mīlu . . .»

Pēc tam viņa kļuva arvien vaļsirdīgāka:

«Tā būtu dieva svētība, ja Jūs dāvātu kripatiņu draudzības man, kas vienmēr esmu iedvesusi tikai to, ko vīrieši sauc par mīlestību! ... Šķiet, ka tā ir tikai ar mani, kas nekad neesmu pazinusi to, ko pieredz citas sievietes, proti, draudzību, kas seko mīlestībai. Es vienmēr esmu piedzīvojusi, ka naids stājas vispārspīlētāko un vismākslotāko jūtu vietā. Jūs nevarat iedomāties, cik kvēlas jūtas var iedvest

bagāta sieviete. Gadi ir aizritējuši. Esmu jau kļuvusi vecmāmiņa, taču nekas nav mainījies visās šajās komēdijās, kas dzīvi man dara vēl skumjāku, vēl tukšāku, tāpēc ka tās pamatā nav nekā patiesi sirsnīga. Es varētu iedomāties, ka esmu laimīga, ja paklausītu tiem, kas man apgalvo, ka nauda dod visu! Mīļais dievs, mani radīdams, ir noteicis: «Tev būs manta, viss, ko tu pasāksi, veiksies, Tu pat nepagūsi īsti vēlēties, bet vairāk nekā tev nebūs. ..» Šī vēstule, cienījamais kungs, gan ir ļoti familiāra. Kasēna kundze lūdz viņai to piedot, bet viņa ir kā nosalis stāds, kas alkst mazliet siltuma ...»

Viņai nelaimējās, jo viņa bija sastapusi vīrieti, kam siltuma netrūka, bet kas dižojās, ka nevienam to nesniedza. Veltīgi viņa tam stāstīja par savām «Gorio mātes» ciešanām un aprakstīja Gabrielas cietsirdību. Dimā ieurbās Adelē ar saviem «tērauda redzokļiem», kuri, kā viņa sacīja, «ienira līdz pašiem dvēseles dziļumiem». Un tad pateica, ka viņa pati esot atbildīga par savas meitas audzināšanu. «Jūs šaustāt sāpīgi, kad pie tā ķeraties,» Adele atbildēja, bet tad, tāpat kā visas pārējās, pazemīgi pakļāvās.

Adele Kasēna Dimā-dēlam: «Pēc nedaudzām dienām es aizbraucu uz Biaricu. Jūs būtu ļoti laipns, ja man pastāstītu, kā jūtaties un vai neesat mani aizmirsis pēdējā laikā. Jūs zināt, ka esat man nepieciešams. Jūs esat stingrais koks, pie kura es tagad balstos. Nepametiet mani, tas patiesi būtu pārāk bēdīgi. Manā lielajā dzīves vientulībā Jūs tagad esat viss. Es zinu, ka mūsu attiecībās nav nekā no dzimuma, un tomēr es esmu sieviete, man vajadzīga Jūsu aizgādība — tīri morāla ...»

Adele viņam aprakstīja savus daudzos pielūdzējus. Piecdesmit gadu vecumā viņa bija pietiekami bagāta un daiļa, lai tos pievilktu. Lords Paulets, sestais earl^60 Pau-lets, aizveda viņu uz Hintonsentdžordžu, Somersetšīras grāfistē, kur viņam piederēja pils un muiža 22 129 akru platībā, kas gadā ienesa 21 998 mārciņas sterliņu. Dižciltīgais lords Adeli stādīja priekšā savai mātei un visai grāfistes gentry^61 un (jau divreiz kļuvis atraitnis, abas grāfienes bija mirušas jaunas) lūdzās burvīgo francūzieti kļūt viņam par sievu. Kasēna kundze atstāstīja par saviem panākumiem Dimā. Gan pateikdamās, ka Dimā

nelakstojas ap viņu, viņa tomēr apgalvoja, ka esot mežonīgi greizsirdīga uz Flaho kundzi^62.

Viņš nostrostēja Adeli par viņas sentimentalitāti; viņa sašuta par cinismu, kādu Dimā izrādīja.

1881. gada 20. septembrī: «Kā jūs varat sacīt tik pretīgus vārdus: «Mīlestības ciešanu nemaz nav!» Tas nu atkal ir kaut kas gluži jauns, ko Jums vajadzēs papūlēties man izskaidrot. Es Jums gandrīz noticēju, kad Jūs man rakstījāt, ka morālu ciešanu nav. Tas var likties pareizi, tāpēc ka jūs piebildāt: «Ir tikai nepilnīgi orgāni, kas nav spējīgi panest sāpes, utt.» Bet apgalvot, ka nav mīlestības ciešanu! «Kāda barbaritāte!» sacītu hercogs d'Osuna [63]. Un to sakāt Jūs! Un man Jūs uzdrošināties to sacīt! Vai nu jūs jokojāt, rakstīdams man to, vai arī līdz šai dienai esat bijis laimīgākais no laimīgiem. Kā? Vai Jūs nekad neesat izjutis sirdssāpes? ...»

Patiesībā viņš bija tās izjutis un bija tās uzveicis ar savu lepnumu; viņš pozēja, lai nesabruktu. Viņi ilgu laiku palika draugi. Adelei bija zināmas Dimā laulības dzīves neveiksmes, «Kņazienes» untumi, kuru viņa arī sauca, tāpat kā savā laikā Žorža Sanda, par «Personu», garīgo līdzsvaru zaudējušās Nadīnes pastāvīgie pašnāvības draudi. Varbūt dažus gadus Adele bija lolojusi cerību stāties «Personas» vietā Dimā dzīvē. Taču Dimā izkliedēja šīs ilūzijas. Tad viņa sāka domāt par apprecēšanos ar hercogu de Monforu, kā viņas meita Gabriela jau sen lūdza.

1886. gada 6. maijā Komersī: «Es meklēju ceļu, kā izkļūt no šī bēdīgā stāvokļa. Neatrodu citas iespējas kā radīt sev pilnīgi jaunu dzīvi, apprecoties ar hercogu, ja viņš vēl to vēlēsies — jo es jau tik ilgus gadus apejos ar viņu ļoti slikti. Varbūt tad es atradīšu mieru savai izmocītajai sirdij . ..»

Dimā skarbi nopēla šo nodomu: «Bronzas durvis, kas ved uz augstāko aprindu sabiedrību (tā būtu teicis Olivjē de Zalēns), Jūs atradīsiet slēgtas!» Viņa nekavējoties atbildēja.

«Kaizerhoi» viesnīca, Kisingenā: «Man šķiet, Jūs esat apņēmies mani pazemot pašas acis. Ai, cik Jūs esat cietsirdīgs... Protams, mani mīt pazemības gars (kas ir īsti vietā), un tomēr Jūs ejat par tālu. Es būšot, Jūs sakāt, «hercogiene tikai piegādātājiem un kalpotājiem». To varētu es pati sev sacīt — bet kāpēc man tik cietsirdīgi to sakāt Jūs?

Es noteikti būtu hercogiene de Monfora savām mazmeitām^64, un tas arī ir viss, ko es kaut cik pamatoti varu cerēt šajā pasaulē. Ja manu dārgumiņu tēvocis būtu kaut kāds Zaks vai Zans, man viņš tik un tā būtu tā koka sakne, kura paēnā man jāpatveras. Bet viņš ir cēlies no Plantageneta. Jūs uzskatāt, ka es rīkošos «muļķīgi», viņu apprecēdama? Es ceru, ka manas mazmeitas būs citādās domās. Viņas nekad neapmeklēs savu nelaulāto vecmāmiņu; pie sava tēvoča hercoga sievas viņas nāks arvienl

Iespējams, ka mans tagadējais stāvoklis mani apstulbo, bet ir arī ļoti iespējams, ka Jūs aiz draudzības pret mani saskatāt pārāk drāmās krāsās nākotni, kādu sev esmu izvēlējusies. Taču, ja arī es maldīšos, tad tas notiks atvainojama mērķa labā, un, ja arī man uzbruks visas nelaimes, kuras Jūs paredzat, tad neviens cits no tām necietīs, un mierinājumu es varēšu smelties, atceroties pēdējos pārdzīvotos gadus, — tad man liksies, ka viss vēl ir tīri labi.

De la Valjēra jaunkundze sacīja: «Ja jutīšos nelaimīga karmelītu klosterī, man vajadzēs tikai atcerēties, cik daudz man ir likuši ciest šie ļaudis . . .» Kā Jūs to nesaprotat un nepalīdzat man ar savu draudzību, ja tādu pret mani jūtat? Kas tā par draudzību, ja tā man liedz mierinājumu?»

Dimā autoritāte guva virsroku. Kasēna kundze neapprecēja hercogu. Taču Dimā, ko pa daļai iedvesmoja atmiņas par šo draudzeni, kaut ari pēc «Bagdādes princeses» bija nozvērējies atteikties no teātra, galu galā uzrakstīja jaunu lugu «Denīza», ko nodeva Kemedī-Fransēz. Dramaturgu solījumi ir tikpat daudz vērti, cik žūpu solījumi. Sižets? «Obrē kundzes uzskatu» variants. Jaunu meiteni, kura kalpo kādā ģimenē, paved saimnieku dēls; viņai piedzimst bērns, kas drīz nomirst; par to zina tikai šīs meitenes — Denīzas Briso vecāki. Pēc kādiem gadiem viņa iemīl godīgu vīrieti Andrē de Bar-danu un gūst pretmīlestību. Aiz godprātības viņa tam atklāj savu kļūdīšanos. Viņš tomēr apprec Denīzu — šāds atrisinājums 1885. gadā likās pārdrošības kalngals.

Komedī-Fransēz ļoti labi iestudēja «Denīzu». Jaunā aktrise Jūlija Bartē izrādē parādīja nopietnu un aizkus-

tinošu cildenumu; Vorms apveltīja ar savu daiļskanīgo balsi Bardanu; Koklēns un Go bija Koklēns un Go no; no Zinmāza pārnākusī Blanša Pjersona bija savu jauno kolēģu cienīga. Publika izrādi uzņēma daudz labvēlīgāk nekā «Bagdādes princesi», tāpēc ka luga bija cilvēcīgāka un, Dimā būtu sacījis, tāpēc ka morālists konfliktu šoreiz izšķīra par labu sievietei.

Grāfs Primolī, sens autora draugs, rakstīja kādā itāliešu žurnālā. ««Kamēliju dāma» ir jaunekļa sacerējums; «Denīza» ir nobrieduša cilvēka sacerējums. Vienai lugai ar otru nav nekāda sakara, bet varbūt ir jābūt mīlējušam Margeritu, lai saprastu Denīzu .. .» Galvenais, autoram vajadzēja būt vienas Denīzas dēlam, uzveiktas Denīzas, kurai nebija laimējies iesākt dzīvi no jauna, un otras Denīzas draugam, kura bija uzvarējusi un tomēr izmisusi.

Panākumi bija žilbinoši, «Franču teātrī kopš trīsdesmit gadiem nepieredzēti», sacīja Perēns. Pēdējā cēlienā publika elsoja. Katru reizi, kad nolaidās priekškars, Dimā uzvilka uz skatuves un sarīkoja viņam ovācijas. Republikas prezidents Zils Grevī ataicināja viņu savā ložā, lai apsveiktu. Pēc izrādes autors devās uz vakariņām pie Brebāna kopā ar savu meitu Koletu, znotu Mo-risu Lipmanu un viņa draugu Anrī Kaenu, kas, iekāpdams fiakrā, uzsauca: «Kučier, uz Panteonu!»

Nadīne Dimā slimības dēļ bija spiesta palikt Marlī, kur saņēma divdesmit astoņas telegrammas, kurās viņai pēc katras ainas ziņoja par panākto iespaidu. Ministrs Košerī bija devis rīkojumu telegrāfa kantori neslēgt. Dimā-dēla lugas pirmizrāde izvērtās par nacionālu notikumu.

iii

«LABDIEN, TĒT!»

1880. gadā vecā drauga Ādolfa de Lēveņa vadībā noorganizējās komiteja pieminekļa uzcelšanai Dimā-tē-vam Malzerba laukumā. Publika izrādījās neatsaucīga pret rakstnieku, kas viņu tik ilgi bija saviļņojis; parakstīšanās sniedza visai viduvējus rezultātus. Tad Gistavs

Dorē cēlsirdīgi dāvināja savu darbu un uzzīmēja pieminekli, kuru diemžēl neredzēja pabeigtu, jo nomira īsi pirms atklāšanas ceremonijas, kas notika 1883. gada 3. novembrī.

Gistavu Dorē bija iedvesmojis sapnis, kuru Dimā-tēvs kādreiz bija izstāstījis Dimā-dēlam: «Es sapņoju, ka stāvu granīta kalna virsotnē un katrs kalna akmens bija kāda no manām grāmatām.» Milzīga akmens pjedestāla virsotnē, tā paša, par kuru viņš bija sapņojis, sēž smaidoša Dimā statuja bronzā. Viņam pie kājām trīs cilvēku grupa: students, strādnieks un jauna meitene, iemūžinātie lasītāji. Otrā pusē, atsēdies uz cokola, modri sardzē ir d'Artanjans.

Dimā-dēls, sēdēdams starp sievu un abām meitām, ar asarām acīs klausījās runas. 2ils Klaretī sacīja:

«Mēdz teikt, ka Dimā ir izklaidējis trīs četras paaudzes. Viņš ir darījis vairāk: viņš ir sniedzis tām mierinājumu. Ja viņš varbūt attēlojis cilvēci cēlsirdīgāku, nekā tā ir, tad nepārmetiet viņam, jo viņš to veidoja pēc sava ģīmja un līdzības . . .»

Un Edmons Abū;

«Šajā statujā, kas būtu izlieta no tīra zelta, ja katrs Dimā lasītājs būtu ziedojis kaut vienu santīmu, šajā statujā, kungi, ir atveidots dižens neprātis, kura vienmēr jautrajā omā un pārsteidzošajā līksmē bija vairāk vesela saprāta un īstas gudrības nekā mums visiem kopā. Šajā tēlā ir atveidots ārkārtējs cilvēks, kas apgāza vispārpieņemto kārtību, dzīves dedzinātājs, kurš varētu noderēt par paraugu visiem darba cilvēkiem, mīlestības, politisku un kara dēku alcējs, kas viens pats izstudējis vairāk grāmatu nekā trīs benediktīniešu klosteri kopā. Šajā portretā mēs redzam izšķērdētāju, kas, izšķiedis miljonus dažādās dāvanās, pats to nezinādams, ir atstājis karalisku mantojumu. Cilvēks ar šo starojošo seju bija egoists, kas visu mūžu ziedojās savai mātei, saviem bērniem, draugiem un dzimtenei; viņš bija vājš un lēnprātīgs tēvs, kas savam dēlam ļāva pilnīgu brīvību un tomēr, vēl dzīvs būdams, pieredzēja reto laimi, ka viņa darbu turpināja viens no slavenākajiem un labākajiem cilvēkiem, kādiem Francija jebkad ir aplaudējusi...

Dimā-tēvs kādreiz man sacīja: «Tu pamatoti mīli Aleksandru, viņš ir dziļi humāns cilvēks, sirds viņam ir tikpat liela, cik prāts. Ļausim viņam darboties; ja viss ies labi, šis zēns kļūs dievs-dēls.» Vai šis lieliskais vīrs, to sacīdams, apjauta, ka pats sev ar to piedēvēja dieva-tēva vārdu? Varbūt jā, taču pie Dimā šis Es nekad nebija pretīgs, tāpēc ka tas vienmēr bija vientiesīgs un labsirdīgs. Labsirdība ieņem vismaz trīs ceturtdaļas bagātajā, neparastajā un skurbinošajā maisī-

jumā, kas veido viņa ģēniju... Sis dedzīgais, varenais un kā brāzmains strauts neatvairāmais rakstnieks nekad nerakstīja nekā aiz naida vai atriebības; viņš bija žēlīgs un augstsirdīgs pat pret saviem niknākajiem ienaidniekiem; tāpēc viņam šeit palikuši tikai draugi. .. Tāda, kungi, ir šīs ceremonijas morāle ...»

Šī Dimā-dēlam bija laimīga diena. Pēc Dimā-tēva nāves laikraksti bija steigušies atmest vārdu «dēls», taču viņš tūlīt bija iebildis: «Šis vārds ir mana uzvārda sastāvdaļa; tas ir it kā otrs uzvārds, kas papildina pirmo.»

Aleksandrs II redzēja, ka starp viņa savrupmāju un namu, kurā bija dzīvojis Aleksandrs I, izslējās piemineklis viņa tēvam, visu apbrīnots, mīlēts un apsveikts. Visi oratori savās runās bija apvienojuši šos abus vīrus. Dēls uz brīdi beidzot atļāvās justies laimīgs. Todien viņš spieda rokas arī tiem, ar kuriem vakar nebūtu gribējis sasveicināties. Dažs labs atcerējās, ka tēvs viņu bija nosaucis par «savu vislabāko darbu» un ka viņš, gandrīz vienīgais no izcilu mākslinieku dēliem, nejutās tēva vārda nomākts, bet pat bija palielinājis tā slavu. Turpmāk viņš katru dienu, atgriezdamies mājās, dosies garām šai labsirdīgajai, tuklajai sejai un sacīs statujai: «Labdien, tēt!» Vakarā Komedī-Fransēz teātrī aktieri vainagoja Dimā-tēva krūštēlu un izrādīja «De Belīla jaunkundzi». Disonansi radīja vienīgi «Nelas torņa» līdzautora Gaijardē balss, kas protestēja pret šī virsraksta iegravēšanu daudzu citu vidū uz pjedestāla. Dimā viņam atbildēja, ka jau iepriekš atļaujot izmantot šo virsrakstu komitejai, kura celšot pieminekli Gaijardē.

Mūsu dienās ir pat grūti iedomāties, kādu stāvokli Parīzē astoņdesmitajos gados ieņēma Aleksandrs Dimā-dēls. Būdams visvarens teātrī, viņš valdīja arī Akadēmijā, kur uzvedās kā musketieris. Kad Pastērs uzstādīja savu kandidatūru, Dimā rakstīja Leguvē: «Es nepieļaušu, ka viņš nāk pie manis; es pats aiziešu viņam pateikties, ka viņš vēlas būt mūsu vidū ...»

Luijs Pastērs Dimā-dēlam: «Cienījamais kungs, es jūtos neizsakāmi aizkustināts par Jūsu atbalstu un to nemāksloto laipnību, ar kādu

Jums labpatika to man piedāvāt. Jūsu Leguvē kungam rakstītā vēstule mums kļuvusi par ģimenes relikviju. Ar priekpilnu centību tā tiek pārrakstīta klātneesošajiem... Pateicos Jums un palieku gaidīdams to dienu, kad ar dieva palīgu varēšu ar vislielāko lepnumu saukties un parakstīties: Jūsu padevīgais biedrs .. .»

Ceturtdienās Akadēmijā abi vīrieši, kuri izjuta patiku viens pret otru, izvēlējās sēdekļus blakus. Pastērs prata novērtēt «smalkjūtīgo sirdi, kura atklājās jo vairāk tāpēc, ka atklājās tikai tad, ja tam bija pietiekams pamats . . .» Kādu dienu Dimā, klausīdamies diskusiju, salocīja no papīra lapas putniņu. Pastērs palūdza to priekš savas mazmeitiņas. Dimā iedeva putniņu, uzrakstījis uz viena spārna: «Viena no manām varonēm, pagaidām neapjausta.»

Pastērs zināja, ka Dimā, ja viņam norādīja uz kādu īstas nelaimes piemeklētu, bija devīgs. Ļaudis tenkoja, ka viņš esot «sīksts». Ienaidnieki viņu sauca par «ne sevišķi izšķērdīgo dēlu» un piedēvēja šo apzīmējumu Zoržai Sandai. Tā nebija taisnība; Sandas kundze labāk par kuru kat u pazina Dimā-dēla nesavtīgumu, jo viņš bija tai uzrakstījis vairākas lugas un atteicies no honorāra. Tēva rūgtā pieredze viņam bija iemācījusi skaitīt naudu. Apdomība nav skopums.

Ienaidnieku viņam netrūka. Viņa reizēm skarbās asprātības dažu labu aizvainoja. Savam draugam Edmo-nam Rotšildam viņš sacīja: «Vai tāpēc, ka esmu uzrakstījis «Demimondu», jūs man liekat ēst pusdienas kopā ar manām varonēm?» Edmona Adāma kundzei (Ziljetai Lambērai), kas gribēja viņu savest kopā ar Anrī Roš-foru, viņš rakstīja:

«Mana dārgā draudzene, teikšu Jums pavisam vaļsirdīgi... šis cilvēks, kas mūžīgi dumpojas pret ļaudīm un lietām tikai tāpēc, ka ļaudis un lietas stāv augstāk par viņu; kas apvaino visu tāpēc, ka apskauž visu; kas spļauj uz veciem draugiem, ja nevar tiem iekost; cilvēks, kas tos, kuriem var pateikties par savu dzīvību, gribētu nogalināt, cilvēks, kura atzinība pret tiem, kas viņu glābj, izpaužas tikai lāstos un apmelojumos, cilvēks, kurš izdod nekrietnu lapeli — apzinādamies, ka tā ir nekrietna, — izdod to, lai saraustu naudu, par ko atļauties baudas, kuras citiem pārmet, — šāds cilvēks ir nicināms un tiek taisnīgi nicināts. Jums piemīt spējas elpot šādā atmosfērā — tā ir īpaša organiska dispozīcija; es izsistu rūti, lai ienāk svaigs gaiss...

Jums šķiet amizanti sēdināt pie viena galda bijušos impērijas pie-

kritējus un savu briesmoni, ar kuru Jūs pie tās pašas izdevības velētos samierināt savu draugu Dimā, tāpēc ka Jums ir apnicis un nepatīk, ka pirmais tik ļoti apvaino otro. Ir ļaudis, no kuriem dzirdēt apvainojumus ir labi, jo galu galā ir taču arī godīgi ļaudis, un ir citi. Jūsu draugs Rošfors ietilpst pēdējo skaitā, un Jūs varat darīt, ko gribat, no to vidus Jūs viņu neizvilksiet...

Ko gan tāda gaismas un spožuma būtne kā Jūs darāt šī haosa un gruvešu radījuma sabiedrībā? Vai cerat attīrīt šo kloāku un atveseļot šo dumbrāju? ...»

Ja sašutums rada dzejas, tad polēmika uzasina prozu. Taču Dimā asprātības, kuras kļuva aizvien slavenākas, mums nereti liekas viduvējas. Ar tām viņš kuplināja savas kārtējās otrdienu pusdienas (uz tām mēdza ierasties Detaijs, Meisonjē, Lavuā, Miro, Meljaks) un Ober-nona kundzes rīkotās dinejas.

«— Esmu kurls, kaut gan esmu senators, — maršals Kanrobērs viņam sacīja.

— Senatoram tā ir vislielākā laime, — Dimā atbildēja.»

Jauna aktrise, nonākusi no skatuves, viņam sacīja:

«— Pielieciet roku man pie sirds, tā pukst tik strauji! Kā jums liekas?

— Man tā liekas apaļa.»

Kad viņam pastāstīja, ka viņa draugs Narē, kas bija kļuvis ļoti resns, patlaban mazliet zaudējis svaru, Dimā pateica:

«— Jā, viņš novājē aiz bēdām, ka aptaukojas.»

Princim Napoleonam, kas bija kādai trešai personai nopēlis vienu Dimā lugu, bet, saticis autoru, uzslavēja viņu par to pašu lugu, Dimā sacīja:

«— Jūsu augstība, Jūs darītu labāk, ja citiem izteiktos atzinīgi par manu lugu, bet man runātu par tās trūkumiem.»

Tā kā Dimā lugas vēl arvien guva panākumus, tad viņš pastāvīgi bija pilnīgi nodarbināts ar to pārstudē-jumiem, un tas viņu atjaunoja. Slavenam un novecojošam rakstniekam ir patīkami savu pieredzi un meistarību atdot kalpošanai jauneklim, kāds viņš ir bijis. «Kamēliju dāmu» tagad tēloja Sara Bernāra. Viņa šajā lomā bija lieliska un allaž ienesa spēlē kaut ko neparedzētu. Kad darbības gaitā bija vajadzīgs zīmogpapīrs, viņa sacīja:

-— Nemeklējiet veltīgi: man mājās tā ir atliku likām.

Dimā-dēls vienmēr viņai dāvināja konfektes ar liķieri, kuras viņai ļoti garšoja.

Kad Komedī-Fransēz atjaunoja «Ārzemnieci», Dimā vēlējās, lai lomu, kuru bija tēlojusi Sara, uzticētu Blan-šai Pjersonai. Kruazetas lomu dabūja Bartē. Luga guva citu skanējumu, varbūt labāku. Dramaturgs teātrī gūst atziņu, ka luga dzīvo ne tikai pati par sevi, bet arī atkarībā no tās lasījuma, un viņam ir patīkami apzināties, ka viņa darbi joprojām pārveidosies, arī pēc autora nāves.

Komedī-Fransēz bija, tāpat kā agrāk Zimnāzs, kļuvis par Dimā-dēla teātri. Galvenā vadītāja Emīla Pe-rēna nāve bija smags zaudējums. Stipra draudzība bija vienojusi abus šos vēsos un atturīgos cilvēkus. Kad Pe-rēns bija sasirdzis ar nedziedināmu un mokošu slimību, Dimā bieži gāja viņu uzmundrināt. Kādu dienu 1885. gada jūnijā Perēns lika paziņot Dimā, ka vēloties viņu steidzami redzēt: «Es kuru katru brīdi miršu; gribēju paspiest jums roku, atvadīties, pateikties jums par pēdējo lielo prieku manā dzīvē, ko man sniedza «Denī-zas» panākumi.» Atgriezies mājās, Dimā pateica savai meitai: «Nav iespējams mirt vēl nesatricināmākā

mierā.»

Otru sāpīgo pārdzīvojumu sagādāja Dimā ģimenes vecākā drauga Ādolfa de Lēveņa nāve. Saslimis ar kuņģa vēzi, Lēvens atteicās no barības un mira bada nāvē; ap sirmgalvi bija viņa četri suņi, kas viņam laizīja rokas, un viņa putni, kas dziedāja putnu mājā. Dimā viņu apmeklēja trīs reizes dienā.

— Kā jums klājas? — viņš apjautājās.

— Kā cilvēkam, kurš ir uz aiziešanu, un tā ir labi. Esmu diezgan dzīvojis, un tas, kas šodien notiek, mani vairs nesaista.

Dimā mēģināja viņu pierunāt vismaz kaut ko ieēst.

— Kālab? Tagad man ir tā laime aiziet bez ciešanām. Ja es mazliet atspirgtu, kas zina, kā tad man vēlāk būtu?

Astoņdesmit divu gadu vecumā Lēvens bija kalsns, stalts sirmgalvis ar garenu, mazliet iesarkanu seju; viņš valkāja uz vienas auss braši pašķiebtu gardibeni, lielu,

taisnu apkakli un garu kaklasaiti, ko aptina ap kaklu vairākas reizes. Kopš Luija-Filipa laikiem viņš nebija mainījis apģērba veidu, un astoņdesmit gadus vecā vīra bārda spītīgi turējās melna. Nervozs, viegli aizkaitināms, viņš tomēr bija vienmēr labi sapraties ar Dimā-tēvu, pēc tam ar Dimā-dēlu, ko iecēla par savu vienīgo mantinieku. Tam viņš atstāja ari Marlī muižu atmiņai par laimīgajām dienām, kuras viņi visi kopā tur bija pavadījuši. Dimā-dēlam Lēvens uzdeva paturēt viņa zirgus līdz to dabiskajai nāvei un gādāt, lai tie nekad netiktu iejūgti karietē vai ratos. Katram savam sunim viņš novēlēja uzturnaudu. Sēru dievkalpojums notika Marlī, apbedīja viņu Pekas kapos. Dimā-dēls teica runu un nolasīja fragmentu no Dimā-tēva «Memuāriem», kuros «Antonija» autors atstāstīja par satikšanos ar zviedru, kurš viņu bija padarījis par franču dramaturgu.

«Visi, kas pazinuši Lēveņu,» Dimā-dēls sacīja, «pat tie, kuri ar viņu iepazinās viņa mūža pēdējos gados, uzreiz saskatīs viņu šajā jaunības portretā, kurā viņš ir līdzīgs savām dzimtās ziemeļu zemes eglēm, kas paliek vienmēr taisnas un vienmēr zaļas pat zem sniega segas, un tā ari mūsu draugs bija palicis līdz astoņdesmit divu gadu vecumam kalsns un stalts, aristokrātisku stāju, nepiespiestu un iznesīgu gaitu, lepnu un mierīgu skatienu. Viņa dvēseles un prāta vērtīgās īpašības, par kurām mans tēvs tik bieži runā turpmāk savos «Memuāros», ar gadiem tikai pieauga un kāpinājās. Arēji pavēss, kā visi, kas vēlas zināt, kam viņi dāvā savu draudzību, tāpēc ka grib to dāvāt ar cieņu, lai nekad nevajadzētu ņemt atpakaļ ne vienu, ne otru, — ārēji pavēss, Lēvens bija visuzticamākais, vispadevīgākais, vissirsnīgākais cilvēks pret tiem, kuri bija pratuši izkausēt pirmās saskares ledu ...

14. aprīļa rītā pēc zināmām pazīmēm man šķita, ka nāve nolēmusi drīz dāvāt viņam mieru, kuru viņš no tās cerēja saņemt. Es viņu vairs neatstāju. «Kaut šodien būtu jauks laiks!» Tie bija pēdējie vārdi, kurus viņš nomurmināja, un tas bija vienīgais no viņa pēdējiem vēlējumiem, kas nepiepildījās. Sākot no šī mirkļa — tikai viegli rokas spiedieni, aizvien skaļāka elpa, galvas mājieni un skatieni, kas nozīmēja pēdējās ardievas ... Diena dzisa; apklusa putni; istabā iezagās krēsla. Viņa mierīgo seju ar stingrajiem vaibstiem apgaismoja vairs tikai maza naktslampiņa. Viņa elpa kļuva aizvien vienmērīgāka, lēnāka, vājāka, un man vajadzēja noliekties pār viņu, lai pārliecinātos, ka viņš ir aizmidzis mūžīgajā miegā bez mazākās saraušanās un bez mazākām pūlēm. Aizvēru viņam acis, noskūpstīju viņu un atstāju tikai tad, kad kalpotāji, raudādami un skaitīdami lūgšanas, bija viņu ietērpuši drānās, kurās viņš bija vēlējies dusēt savā naktī bez atmodas.

Tā šis krietnais vīrs atstāja šo pasauli. Nav iespējams iedomāties vienkāršāku, mierīgāku, cildenāku nāvi, kas būtu vairāk cienīga kalpot par paraugu cilvēcīgajām pārsteidzībām un bailēm. Esmu izpildījis viņa gribu: viņš atdusas blakus savai sievai; draugu, ko mans tēvs pirms sešdesmit gadiem sastapa uz šī gleznainā ceļa, gar kura malām zied mārpuķītes un vilkābeles, es godbijīgi guldu kapā, kur viņš vēlējās dusēt savu labāko draugu vidū zem ziedu segas...»

Pēc Teilora un Lēveņa nāves dzīvs palika tikai viens Dimā-tēva jaunības liecinieks, toties lielākais no visiem: Viktors Igo. Viņš savukārt aizgāja mūžībā 1885. gadā. Viņa nāve Dimā-dēlu sevišķi neskumdināja. Vispirms abus šos cilvēkus bija šķīrušas sliktas atmiņas, vēlāk — politika. Igo ticēja progresam, republikai, Dimā — pagrimumam, visa veltīgumam. Teatrālā procesija no Triumfa arkas uz Panteonu kaitināja Dimā.

«Ja Viktora Igo darbi būtu naidīgi nevis impērijai, bet republikai,» Dimā izsacījās, «viņa vārsmas tāpēc nebūtu mazāk skaistas, bet viņam nesarīkotu nacionālas bēres... Ja viņš būtu dzīvojis aiz Troņa laukuma, nevis pie Zvaigznes laukuma, viņa talants tāpēc nebūtu mazāks, bet viņa mirstīgās atliekas netiktu vestas cauri Triumfa arkai. Misē ari bija liels dzejnieks, bet uz viņa apbedīšanu atnāca mazāk nekā trīsdesmit cilvēki...»

Akadēmijā sakarā ar Igo bērēm ilgi strīdējās. Vai akadēmiķu vārdā jārunā Maksimam di Kānam, kas tolaik bija vecākais? Daži akadēmiķi izteica domu, ka sakarā ar Maksima di Kāna politiskajiem uzskatiem labāk būtu neriskēt, jo bija iespējama naidīga demonstrācija.

— Akadēmijai jāstāv pāri jebkādiem uzskatiem, — Dimā stingri sacīja. — Tai ir savi priekšraksti, un tie jāievēro.

Šī augstprātīgā, kareivīgā nesamierināmība viņu raksturoja visā pilnībā.

«FRANSIJONS»

Komedi-Fransēz teātrī Perēna vietā bija stājies Zils Klaretī. Tas bija jauns, veikls cilvēks ar kāšveida degunu, viņš bija izgudrojis nedēļas hroniku. «Nedēļa Pa-

rīzē», ko publicēja «Le Temps», uzjautrināja lasītājus ar spējām un negaidītām pārejām. Pēc stingrā Perēna Komedī-Fransēz teātrī Zils Klaretī likās kā vīrs bez īsta tvēriena. Viņš apsolīja visiem visu. Viņš drīz iemantoja vairākas iesaukas: «Iekarotājs», «Jā-Nē-Ja», «Piesardzības antreprenieris». Karikatūristi attēloja viņu skrējām pa gaiteni, bēgot no teātra līdzstrādniekiem. Taču viņš tur noturējās divdesmit astoņus gadus.

Stājies administratora postenī, viņš vispirms griezās pie Dimā pēc jaunas lugas. «Gvardi, sūtiet kaujā gvardi!» 111 viņš sauca. Dimā, «pēdējā cerība un augstākā doma», sāka viņam rakstīt lugu «Ceļš uz Tēbām», taču darbs virzījās uz priekšu lēni. Viņš gribēja to veikt ārkārtīgi labi: «Kad cilvēks tuvojas šīspasaules atstāšanai, tad viņam jāsaka tikai tas, ko viņš uzskata par vērtīgu .. .» Vecums sākas tanī dienā, kad mirst drosme.

Kad tuvojās datums, uz kuru Dimā bija apsolījis nodot «Ceļu uz Tēbām», viņš saprata, ka luga nevar būt gatava vajadzīgajā laikā. Taču Klaretī uz viņu paļāvās. Ko darīt? Dimā atcerējās, ka reiz bija uzrakstījis vienu cēlienu ar diezgan pārdrošu un vieglu sižetu. Kāda sieviete saka savam vīram: «Ja tu kļūsi man neuzticīgs, es sev paņemšu mīļāko.» Vīrs kļūst viņai neuzticīgs; viņa aiziet uz balli, ar pirmo pagadījušos jaunekli aizbrauc vakariņot un, atgriezusies mājās, paziņo: «Esmu atriebusies.» Tā nav taisnība, bet vīrs notic. Viņa tēlotu šo komēdiju līdz galam un aizietu līdz laulības šķiršanai, ja tas pats jauneklis atkal neparādītos uz skatuves kā notāra klerks, kam uzdots savākt materiālus laulības šķiršanai. Labāk par jebkuru citu viņš zina, ka nekas nopietns nav noticis. Viņš to atklāj, un viņam izdodas pārliecināt vīru. Drāma attālinās; komēdija nobeidzas kā komēdija.

Pabeigts.

Bīstami pārlieku.

Par garu.

Esmu pārguris.

Jūsu A. D.

Temats nebija jauns. Luijs Ganderā savā laikā bija devis izlasīt Aleksandram Dimā lugu «Mis Fanfara» ar

tādu pašu sižetu. Dimā bija pārstrādājis lugas pirmo cēlienu. Ganderā, kam labāk patika viņa paša versija, labprāt atļāva Dimā izmantot pārstrādāto cēlienu, kas kļuva par «Fransijona» izejas punktu. Šedevrs? Nē, bet veiksmīgi uzrakstīta luga, viena no patīkamākajām Dimā dramaturģijā. Pat Ganderā augstsirdīgi cildināja virtuoza meistarību:

«Aleksandram Dimā, trešajam šī vārda valkātājam, patlaban ir jau pāri sešdesmit diviem gadiem, taču rases enerģija viņā vēl nav izsmelta. Kāds cilvēks! Kāds apbrīnojams Nēģeris! Viņš izturas pret mums kā pret Baltajiem! Viņš liek mums izjust viņa spēku un pie gadījuma arī skarbumu; mēs jūtamies apmierināti. Vienalga, vai viņš izturas pret publiku labi vai slikti, tas tiek darīts ar meistara roku. Viņš tur grožos un vada skatītāju gandrīz tāpat, kā viņa vectēvs vadīja zirgus. Patiesību sakot, ja ir kāda starpība starp Dimā jaunībā un tagad, tad nevis tā, ka viņš būtu kļuvis vājāks; starpība ir tā, ka patlaban, daudzkārt izbaudījis savu iedzimto dotību un savas mākslas visspēcību, viņš uzjautrinās ar vienkāršākiem un reizē straujākiem vingrinājumiem,..»

«Fransijona» atainotā pasaule ir parastā Dimā lugu pasaule, kurā vīrieši ar baltu kaklasaiti dodas no savas sievas salona uz klubu, pēc tam uz «zināmo dāmu» guļamistabu. Netrūka nekā no Dimā-dēla faunas: te bija gan neapzinīgais vīrs, gan aizvainotā sieva, gan draugs — pastāvīgs kluba apmeklētājs, tomēr filozofs, gan saprātīga draudzene, gan amizants radījums — pa pusei konvencionāla naivā, pa pusei pieredzējusi 1887. gada jaunava. Bet dialogs bija dzirkstošs, darbība trauksmaina, un publika uzgavilēja savam uzvarētājam.

«Fransijons» guva vētrainus panākumus. Jau tūlīt pēc priekškara pacelšanas publika aplaudēja par dekorācijām. «Savāds no koka un niķeļa darināts instruments» saistīja visu skatienus: vēl nekad pirms šī ievērojamā vakara uz Franču teātra skatuves nebija redzēts telefons! «Cik drosmīgs ir šis Klaretī!» skatītāji sačukstējās.

«Es biju apburts, savaldzināts, aizrauts ne mazāk kā publika,» rakstīja Sarsē. «Pirmais cēliens pilnīgi apžilbina ... Un asprātības sprēgā! Trāpīgi situāciju raksturojumi! Spožas dzēlības! Īsta bagātība, ko nemaz nevar aprakstīt!» Fransina de Riverola Jūlijas Bartē tēlojumā

bija izvērtusies par «mazu ķēvīti, kas kārpījās un trīsēja».

Dimā-dēls Jūli/at Barlē: «Visi skūpsta Jūsu rokas, divkārt uzvarējusī, — te iznāk vārsma, kurai nespēju atrast turpinājumu. Ilgus gadus turpiniet tāpat. To Jums novēl cilvēks, kas tagad var tikai vēl vēlēties,,,»

«Ak, šis Dimā, šis Dimā!» mēļoja salonos. «Viņš grib mūs pārliecināt, ka augstāko aprindu sieviete tikai tāpēc, ka vīrs viņu pievīlis, būtu spējīga nomakšķerēt pirmo garāmgājēju un otrā dienā lielīties, ka bijusi šī svešinieka mīļākā. Traks numurs!» Citi saskatīja lugā noteiktu tēzi: «Aci pret aci, zobu pret zobu, tā ir jūsu varones devīze, un jūs to attaisnojat. Jūs pasludināt sievietes tiesības uz atmaksu. «Nogalini viņu!» jūs sacījāt agrāk, un pēc jūsu pavēles tika izvilkti revolveri, zvērinātajiem tiesnešiem aplaudējot... «Piekrāp viņu!» jūs sakāt tagad, un nakts restorāni atvērs durvis un laipni piedāvās atsevišķus kabinetus.»

Dimā nebija teicis: «Piekrāp viņu!» Gluži pretēji. Viņš bija apgalvojis, ka laulības pārkāpšana no vīra puses arī nav nekāds nieks, kaut tai nav tik smagas sekas kā sievas neuzticībai.

Mūsdienu lasītāju, kas redzējis daudz asākas lugas, pārsteidz tas, ka «Fransijonu» uzskatīja par «rupju». Tanī bija daudz patiesības. «Fransijonā» nebija attēlota Senžermena priekšpilsētas vai Marē kvartāla sabiedrība, bet Elizejas lauku un Monso līdzenuma pasaule. «Šajā Parīzes rajonā tikumība sastopama biežāk nekā kautrība. Tur ir ari godīgas sievietes, bet žargons, kādā viņas runā, bieži vien jaukts ar argo, mazliet izaicina godīgumu . .. Pēcpusdienas kafija vienā no šīs pasaulītes saloniem vai, pareizāk sakot, hallē, pie jauna laulāta pāra, mājas draugu vidū — tādas ir mazās svinības, uz kurām Dimā kungs mūs uzaicina ...»

Un noslēgumā Ganderā vēlreiz atgādina par Dimā izcelšanos, zinādams, ka tas viņa draugam nevar nepatikt:

«Vairāk nekā pats sacerējums mūs sajūsmina tā autors; tas ir viņa spēks, ko šī virtuozitāte liek mums izjust; tas ir viņa labais garastāvoklis, kura tiešais izpaudums ir lugā kūsājošā jautrība. Visi, kas vien mēs esam, mēs apbrīnojam Dimā kungu; mēs viņu mīlam,

un, ja mums būtu viņam kaut kas jāpiedod, mēs piedotu ar prieku, tāpēc ka Briksenas varoņa mazdēls četrdesmit gadus — vai gandrīz tik daudz — pēc debijas literatūrā vēl arvien ar īsti nēģerisku temperamentu mums parāda visasāko prātu, izpauž visspožākās, nesaudzīgākās un trāpīgākās asprātības, kādas vien var izpaust īsts parīzietis ,,.»

V

MĪLESTĪBA un vecums

Talants neatsver to, ko laiks iznīcina.

Slava atjauno tikai mūsu vārdu.

Satobriāns

Ir tiesa, ka tanī laikā Dimā brīžiem likās pārsteidzoši līksms. Šim mīlestības nievātājam beidzot vajadzēja sev atzīties, ka viņš ir iemīlējies, kā sešdesmit gadus vecs vīrietis var iemilēlies jaunā sievietē — ar izmisīgu kaisli, ko iedveš pēdējā cerība.

Jau sen viņš draudzējās ar vecu pensionētu aktieri, Komedī-Fransēz goda vecāko Renjē de la Briēru, ko sauca vienkārši par Renjē. Nekas nevarēja būt jaukāks par Renjē laulāto pāri. Vīrs, agrāk bijis izcils aktieris, pēc tam Franču teātra arhivārs, Konservatorijas profe-sors, galvenais režisors un beidzot inscenējuma daļas vadītājs Operā, bija guvis pamatīgas zināšanas pie ora-toriāņiem. Renjē bija neliela auguma, laipns un sarkastisks cilvēks, kas ar savu izjusto, rūpīgi noslīpēto spēli bija pratis saviļņot un uzjautrināt. «Viņš nedzinās pēc efektiem, tie paši nāca pie viņa.» Viņš bija arī uzrakstījis vairākas lieliskas grāmatas, to skaitā «Aktieru Tar-tifs». Renjē sieva bija apbrīnojami daiļa; viņas māte, 2imnāza kādreizējā aktrise Luīza Grevedona, ilgu laiku bija Skriba dievinātā mīļākā. Renjē meita, arī īsts brīnums, bija astoņpadsmit gadus veca apprecējusies ar arhitektu Fēliksu Eska'ljē, kas bija arī gleznotājs. Dimā-dēls bija pazinis burvīgo Anrietu vēl kā bērnu. Viņš bija redzējis meiteni pieaugam un uzplaukstam daiļumā un grācijā un jūsmoja par viņu.

Laulības ar arhitektu izrādījās nožēlojama kļūda.

Šķita, ka vienīgi šis akmens cilvēks nedievināja šo sievieti, savu sievu, ko tik daudzi citi lenca veltīgi. Daudz izcietusi, viņa šķīrās no vīra un atgriezās dzīvot pie vecākiem, vīlusies un zaudējusi drosmi. Anrieta vienmēr bija jūsmojusi par Dimā, taču jutās viņa priekšā bikla «kā maza meitene». Viņa lūdza, lai Dimā iesaka viņai lasāmvielu, un pateicās par tā līdzjūtību. «Tā nav līdzcietība, ko es pret Jums jūtu,» viņš atbildēja, «tas ir bezgalīgs maigums.» Viņa sūdzējās par vientulību un izteica vēlēšanos, lai slavenais dramaturgs, kas pēc viņas domām bija «daiļš kā dievs», apmeklētu viņu un izklaidētu.

Dimā-dēls Anrietai Eskaljē 1887. gada novembrī: «Jaukā mazā draudzene! Šeit būs zelta naudas monēta, ko Jums labpatika man lūgt Jūsu labdarības mērķiem, — bet kāpēc Jūs lūdzat tik maz? Vai Jūs ticat pasaciņām par manu skopumu? Vismaz pret Jums es tāds nebūšu. Izmantojiet brīvi manu naudas maku, tas vienmēr būs lielāks nekā Jūsu mazās rokas. Es vienmēr būtu laimīgs darīt labu kopā ar Jums, tāpēc ka Jūs negribēsiet darīt ļaunu. Jaukā mazā draudzene, esmu pie Jūsu kājām, kas droši vien nav lielākas par Jūsu rociņām...

Ja Jums ir kāda fotogrāfija, kurā Jūs izskatāties sev līdzīga, tad iedodiet man vienu. Atdošu to atpakaļ grāmatā, kurā stāstīts par kādu dievieti, kas man liekas Jums līdzīga. Jūs redzēsiet, ka visi Jūsu draugi būs tādās pašās domās, bet es būšu to atklājis. Nododiet savai māmiņai manus vispadevīgākos sveicienus.»

Fotogrāfija tiešām tika atdota dāvinātājai Lafontēna grāmatā «Psihe». Dimā bija licis iesiet abus sējumiņus tņkiszilā safjānā un ielīmēt Anrietas fotogrāfiju vāka iekšējā pusē. Grāmatām bija pievienota šāda vēstule.

«Dārgā mazā draudzene, sasauciet septiņus Grieķijas gudros, pie aiciniet areopaga tiesnešus un pievienojiet viņiem Fidiju, Leonardo, Koredžo, Klodionu un pasakiet tiem: «Mans draugs Dimā apgalvo, ka es esot līdzīga Psihei.» Viņi visi atbildēs, katrs savā valodā: «Nudien, tā ir taisnība!»

Tāpēc es Jums šodien dāvinu stāstījumu par karaļmeitu, kuru Amors pārvērta par dievieti, un pievienoju tai Jūsu portretu (kura vietā ceru dabūt citu), lai tie, kuru rokās kādreiz nonāks ši grāmata, kad mēs vairs nebūsim pasaulē, ne Jūs, ne es, varētu atzīt, ka ne gudrie, ne tiesneši, ne mākslinieki, ne es neesam maldījušies, saskatīdami Jūsu sejā tās būtnes dievišķos vaibstus, kura padarīja Venēru greizsirdīgu un Kupidonu uzticīgu.

Mazā draudzene, kā atlīdzību par savām dāvanām skūpstu Jūsu rokas.»

Pārsteigts par interesi, ko viņam acīm redzami apliecināja tik jaunā un tik iekārojamā būtne, viņš neuzdrošinājās noplūkt viņam uzsmaidījušās laimes ziedu. Jau sen viņš vairs neticēja īstai mīlestībai. Tiklīdz viņš analizēja kādas sievietes jūtas, viņš tanīs atrada augstprātību, godkāri, vajadzību pēc protekcijas, bet nekad ne pilnīgo un lepno uzticību, kas vēl arvien kā jaunības sapnis mājoja šajā cilvēkā ar sirmajiem matiem. Tāpēc arī viņš nesaudzīgi atbīdīja it visas, kuras viņu lenca: aktrises un augstāko aprindu dāmas, grēcinieces un no-žēlnieces. Kādai jaunai meitenei no Sētas, kas dedzīgi viņam piedāvājās, viņš atbildēja:

«Dārgais bērns, es Jūs sapratu, bet negribēju saprast, tāpēc ka tā nevajag ... Dievs lai mani pasargā — riskēt ar visu Jūsu dzīvi Jūsu pirmās aizraušanās un manas pēdējās ilūzijas dēļ! Jūtu dzīve man jau sen beigusies, un Jūs varētu būt mana meita. Jums piemit valdzinājums un īpašiba, ko es vērtēju visaugstāk: jaunavība. Es tas nebūšu, kas padarīs Jūs līdzīgu citām sievietēm un iegrūdis Jūs bēdās, nožēlā un visās krišanas šausmās. Tās es pārāk labi pazīstu un zinu, kur tās ved.

Es nevēlos, lai Jums būtu par mani jāsūdzas un par sevi jāsarkst. Savā sirdi esmu Jums piešķīris augstu un vienīgo vietu, kuru Jūs varat cienīgi ieņemt.

Neviliniet mani tālāk par draudzību; Jums pieder tas, kas manī ir labākais ...»

Taču Anrieta Eskaljē, patiesi iemīlējusies, Dimā-dēla autoritātes, slavas un valdonīgās stājas apžilbināta, nezaudēja cerību uzvarēt viņa pretestību. Anrietas apņēmību spēcināja tas, ko viņa zināja par Dimā nesaskanīgo laulības dzīvi, par «kņazieni» ar sabeigtajiem nerviem, par to, ka attiecības ar Otīliju Flaho (kas bija kļuvusi vecmāmiņa) tagad pieņēmušas draudzības raksturu, un jaunā sieviete varonīgi sāka iekarot savu diženo cilvēku. Renjē 1885. gadā nomira, un Dimā bieži apmeklēja abas sērojošās sievietes, sniegdams viņām gan padomu, gan atbalstu. Drīz vien viņš vairs nevarēja šaubīties par iespējamu uzvaru, kuras atspulgi jau staroja Anrietas acīs.

Uzvara? Vai tā drīzāk nebūtu sakāve? Protams, viņu vilināja Anrietas gaišā seja, apbrīnojamais stāvs, jaunības svaigums. Atmiņas par mazo meiteni, ko viņš bija

redzējis pirms tik nedaudziem gadiem draiskuļojam jūras viļņos, nevainīgu un nezinošu, mulsinoši jaucās ar uzplaukušās sievietes miesīgo klātbūtni. Bet ko dotu Anrietai, — viņš prātoja, — sakars ar vecu mīļāko, kas pārāk labi pazīst dzīvi, lai nebūtu neprātīgi greizsirdīgs? Kā jaunā sieviete paciestu viņa skumjās noskaņas, mizantropiju, izmisuma krīzes, kas nomāca smaga rakstura mākslinieku, kurš uzskatīja, ka ir izsmēlies?

Nekad viņš neaizmirsīs vienu datumu: 1887. gada 13. aprīli, to dienu, kurā Anrieta pēc pirmā skūpsta viņam atdevās. «1887. gada 13. aprīlī es savu likteni saistīju ar Tavām lūpām.» Viņa būtu varējusi atbildēt kā Džuljeta: «Es biju pārāk maiga, un jūs varbūt baidīsieties, mani apprecot, ka mana uzvešanās kļūs pārāk vieglprātīga.» — «Todien es nemitīgi sev jautāju, vai šis mulsums bija patiess vai tēlots, vai arī tas viss Tev ir parasts un vajadzēja tikai tā pieiet, lai Tevi iegūtu? .,. Ai, ja es satraucu Tavus jutekļus pirmo reizi, tad Tu varēsi lepoties, ka esi apkaunojusi manas psiholoģiskās zināšanas, būdama vienīgā sieviete, kuru es nespēju izdibināt ...» Vienīgā! Ak, Olivjē de Zalēna vientiesība!

Vēlāk viņš pūlējās saskatīt pārsteidzošā vieglumā, ar kādu Anrieta viņam bija atdevusies, labu zīmi: «Kad mani pārņem šaubas, tad šī spējā un pilnīgā atdāvinā-šanās mani visvairāk pārliecina par Tavu nevainību. Sieviete, kas jau būtu atdevusies citam vīrietim, tik ātri neatdotos . .. Viņa baidītos, ka, tik viegli piekāpjoties, modinās šaubas vai pat nodos sevi...»

Dimā-dēls Anrietai Renļē 1887. gada oktobrī: «Kur mēs tā nonāksim? Pie kāda slēdziena? Pie kādas katastrofas? Es it nekā nezinu. Nu jau ir apritējis pusgads, kopš Tu meties manās skavās, slepus nojauzdama, ka Tava laime un nelaime ir mani. Cik man vēl atlicis laika dzīvot, viss mans spēks un saprāts būs veltīts vienam mērķim: darīt Tevi laimīgu. Nestrīdies, nekā nejautā, nemokies. Dzīvo un nedomā un ļauj Tevi pielūgt kā sievieti, kā eņģeli, kā dievieti, kā bērnu, kā man patiks. Tu vairs pati sev nepiederi. Tu gribēji sev pavēlnieku; Tu nevari dabūt labāku par to, kas Tev ir. Vai Tu jūti, ka esi visvairāk mīlētā būtne visā pasaulē? ...»

Dimā patiesi viņu mīlēja, kā nebija mīlējis kopš Marijas Diplesī un Lidijas Neselrodes laikiem, un varbūt pat vēl stiprāk, jo Anrieta Renjē vairāk līdzinājās

Silfidai, kuru viņš, tāpat kā daudzi vīrieši, bija meklējis velti: «Tu ienāci pēkšņi manā dzīvē, dāvājot manam ideālam visspožāko iemiesojumu... Tu biji ne tikai tā, ko dievināju no pirmā mirkļa, kad Tevi ieraudzīju, bet tā, kuru slepus vienmēr biju dievinājis par spīti dažādajiem veidoliem, kādos iemiesojās sieviete-dzīvnieks, kas nostājās starp Viņu un mani. ..»

Tā bija arī liela fiziska kaislība. Pateicoties Anrietai, viņš mūža vakarā iepazina laimi, trīsot aiz ilgām, steigt uz satikšanos, uz kuru viņa arvien ieradās. Mīļākā priekiem piejaucās gandrīz tēvišķīgs maigums būt nomodā par šo jauno būtni, par tās veselību, par tās rīcību. Ja viņam gadījās būt klāt, kad Anrieta satraukumā teica skarbus vārdus mātei, kuru tomēr ļoti mīlēja, tad Dimā nākamajā dienā aizrakstīja, nopietni brīdinādams viņu, ka viņa kādu dienu rūgti nožēlošot, ka darījusi pāri Renjē kundzei. 1890. gadā Anrieta izšķīrās. Jau daudzus gadus vairs nedzīvojusi kopā ar Eskaljē, viņa, bez šaubām, cerēja tūlīt saistīt savu dzīvi ar Dimā. Bet kā viņš varētu apprecēt Anrietu? Vai viņš varēja pamest sešdesmit gadus veco, smagi slimo Dimā kundzi? Vai viņš drīkstēja sabojāt viņu neprecētās meitas Žanīnas nākotni? Laulības pārkāpšanas pretinieks redzēja, ka ir notiesāts uz ilgu slepenu sakaru. Nopietni raizēdamies par savas iemīļotās labo slavu, viņš centās ar vientiesīgu piesardzību maskēt šīs attiecības un telegrammas, kuras sūtīja Anrietai, kad vasaras brīvdienās bija šķirts no viņas, parakstīja ar vārdu Denīza.

Viņa laimei, kā vienmēr, šajā no sākuma līdz galam nesaskanīgajā eksistencē piejaucās nenoteikta neapmierinātība ar sevi. Šī mīlestība, kurai viņam jau trūka spēka, saduļķoja viņa dzīvi, un viņš taču gribēja, lai tā būtu nevainojama.

«Jau septiņus gadus,» Dimā rakstīja 1893. gadā, «nav aizritējusi neviena stunda, kad es nedomātu par Tevi. Zvaigzne, iekrizdama jūrā, to nesabangotu vairāk, kā Tu esi sabangojusi manu dzīvi, tik pēkšņi tanī iebrāzdamās. Viss, ko biju iecerējis par mīlestību, būdams pārliecināts, ka nekad to neīstenošu, īstenojās Tevī; fiziskā pilnība un morālas pilnības iespējamība, — ja varētu ticēt Taviem apgalvojumiem ... Ai Sizon, Sizon, cik ļoti Tu man liec ciesti.,,»

Teātra cilvēks citēja Bomaršē; sirds cilvēks cieta. Kāpēc? Tāpēc, ka viņš neticēja pats savai laimei: «Visas manas dienas tagad paiet, cenšoties domās atveidot Tavu dzīvi. Es Tevi meklēju; sekoju Tev gadu pēc gada, prātodams: «Ko Anrieta darīja tanī laikā? Un kāpēc viņa tobrīd atradās tur un tur?» Un, ja man kaut kas nav skaidrs, ja Tu kā Feba "2, kuras perlamutra baltums Tev piemīt, aizslīdi aiz mākoņa, manī mostas šaubas un nemiers, es ciešu ...»

Renjē kundze bija noīrējusi vasarai Lionā pie jūras nelielu mājiņu, meita aizbrauca viņai līdzi. Šajā kūrortā, kur neierobežoti valdīja 2ipa^113, Anrieta garlaikojās. Dimā baidījās no jaunajiem vīriešiem, no spēlēm liedagā un ūdenī, no lamatām, ko izliek dīkdienība. Lai viņu nomierinātu, Anrieta aizsūtīja viņam savu jaunības dienasgrāmatu, kur jau bija daudz par viņu runājusi.

Dimā-dēls Amlelai Renjē 1893. gada 22. septembrī: «Nav labi, ka Tu nemīli jūru. Tieši pie jūras es Tevi ieraudzīju pirmo reizi, Tu jāji uz ēzelīša (1864. gadā)... Tā sākas daudzi angļu romāni... Kāpēc dievs nepapūlējās atnākt un pačukstēt man pie auss: «Pienāks diena, kad šis bērns Tevi iemīļos. Taupi sevi viņai.» Un kāds eņģelis būtu varējis Tev pateikt: «Reiz šis cilvēks Tevi bezgalīgi dievinās. Taupi sevi viņam.» Dievs nedarīja to, ko viņam vajadzēja darīt, un eņģelis aizlidoja Tev garām, nekā nepateicis, bet Tu tomēr viņu pamanīji, un Tev palika priekšnojauta. Ar Tavas dienasgrāmatas un man uzticēto vēstuļu palīdzību atskatoties Tavā pagātnē, laiku pa laikam tur sastopu savu vārdu, tas Tevi ir pievilcis arvien vairāk... līdz tam brīdim, kad Tu ieslīgi manās skavās, lai no tām vairs nekad neizrautos ...»

Par spīti aizkustinošajiem paredzējumiem viņš joprojām mocījās. Savā garajā mūžā viņš bija novērojis tik daudz iemeslu greizsirdībai, ka Anrietas zvēresti viņu nenomierināja: «Patiesi, Tavām vēstulēm ir pirmās reizes pieskaņa, bet Merkūrs ir tik viltīgs, un Tu esi pati sievišķība no kāju pirkstiņiem līdz matu galiem ...»

Uz ko viņš bija greizsirdīgs? Uz viņas vīru? It nemaz ne. «Vīrietis, kuram Tevi atdeva septiņpadsmit gadus vecu, kad Tu nezināji, kas aiz visa tā slēpjas, man nekā nenozīmē ...» Nē, viņš bija greizsirdīgs uz vīriešiem, kurus viņa varētu brīvi izvēlēties, uz komponistu Pala-dilju, kurš viņai mācīja dziedāt, uz salonu tenoriem;

viņš bija tikpat greizsirdīgs uz pagātni, cik uz tagadni, neganti mocīdamies, iedomājoties par «vismazāko aptraipīšanos». Anrieta žēlojās par nepamatoto neuzticēšanos, viņa, kā pati apgalvoja, pūloties izbēgt no «katra mēģinājuma un katra kārdinājuma». Viņš taisnojās. Kā viņš varētu būt citāds?

«Es nekad neesmu redzējis ap sevi nekā cita kā netikumus, melus un samaitātibu visdažādākos veidos. Man vajadzēja ar neapzinātām, bet neatvairāmām pūlēm atbrīvoties no visa tā vienam, bez citu palīdzības... Manī ir palikusi dziļa neuzticība. Es Tevi sastapu tanī mūža posmā, kad man jau vajadzēja atmest visas ilūzijas, taču Tu tik pilnīgi īstenoji manas agrās jaunības ilgojumus, ka es ļāvos aizrauties... No tā, ko bija darījušas un varētu vēl darīt sievietes, kuras šķērsojušas manu dzīves ceļu, ieskaitot to, kura kļuvusi mana līdzgaitniece, es necietu, jo es viņas nemīlēju. Es nebiju laimīgs, bet, pateicoties darbam, biju mierīgs. Ja es nebūtu sastapis Tevi, tad drīz vien būtu aizmirsis, ka zemes virsū ir sievietes. Nekad nekā nebiju viņām dāvājis no savas dvēseles, un mana miesa juta riebumu un pretīgumu ... Biju dzimis šķīsts . .. Neesmu pazinis sievieti, kura nebutu melojusi. Kāpēc lai arī Tu nemelotu tāpat kā cilas? ...»

Kad Renjē kundze jutās ļoti slima un tuvu nāvei, viņa ataicināja Dimā un ar dziļu nemieru tam sacīja: «Anrieta drīz paliks viena pasaulē .. .» Viņam bija ārkārtīgi smagi, ka viņš šādā mirkli nevarēja kļūt par pastāvīgu, likumīgu atbalstu jaunajai, apjukušajai sievietei. Viņš apsolīja Anrietu apprecēt, ja kādreiz kļūtu brīvs. Tas likās diezgan iespējami, jo 1891. gadā Nadīne Dimā, neprātīgas greizsirdības pārņemta, bija atstājusi Viljē avēniju un apmetusies pie savas meitas Koletas. Dimā tomēr nevarēja pieprasīt šķiršanos no psihiski slimas sievietes, ko ārsti uzskatīja par nedziedināmu. Turklāt vai viņš bija droši pārliecināts, ka to vēlas? Vēl lieku reizi Olivjē de Žalēns svārstījās par atrisinājuma izvēli.

Dimā-dēis Antietai Renjē: «Tad radās sarežģījums sakarā ar brīvības atgūšanas iespēju. Tu esi pareizi, uzminējusi, uz kādām pārdomām tā mani noveda. Es sāku baidīties no šī notikuma kā no nelaimes, kaut gan biju nopelnījis tiesības vēlēties to kā gandarījumu... Pagājuši jau divdesmit astoņi gadi, kopš es tik pārsteidzīgi izpildīju savu pienākumu, kaut gan tas man tikko nemaksāja dzīvību, pat vēl ļaunāk — saprātu. Mani glāba apziņa, ka esmu kaut kam ziedojies, un es ticēju darbam, slavai.»

Šis lepnais cilvēks droši vien pārdzīvoja smagu satricinājumu, ja atklāja to, ko vienmēr bija slēpis no saviem draugiem, pat no Žoržas Sandas, proti, traģisko neizdošanos laulībā ar zaļaci kņazieni.

VI

«CEĻŠ UZ TĒBĀM»

Pēc «Fransijona» Dimā vairs neuzrakstīja nevienu jaunu lugu. Astoņu gadu klusēšana ir ilgs laiks slavenam dramaturgam, kas vēl bija spēku briedumā un ko neatlaidīgi tramdīja vislabākais teātris Francijā. Taču šis milzis arvien ātri zaudēja drosmi. Nogurums, kas viņu pēkšņi pārņēma, atgādināja spējās nomāktības lēkmes, kādas Itālijā un Ēģiptē bija uzbrukušas viņa vectēvam ģenerālim. «No septiņu gadu vecuma,» Dimā teica jaunajam Polam Buržē, «esmu cīnījies ar dzīvi. Manā tonī nevajag saskatīt melanholiju — tas ir nogurums. Man gadās brīži, kad man ir diezgan, patiesi līdz kaklam diezgan un es labprāt liktos gulēt, pagriezis seju pret sienu, lai vairs nav nekas jādzird un it īpaši lai nav jādzird runājam par mani.»

Viņa intīmā dzīve padziļināja drūmo noskaņu, turklāt viņš šaubījās arī par savu mākslu. Daži no jaunajiem dramaturgiem vajāja viņu ar sarkastisku naidu, kurā bija arī daļa skaudības. Franču teātra kuluāros Anrī Beks, kura «Parīziete» nupat bija uzņemta repertuārā, «drukns, ar skadru skatienu zem biezajiem uzacu rugājiem, spurainām ūsām un ļaunu muti», skandināja epigrammas, akcentēdams tās ar skanīgiem: «Ko?

Nu, kā?»:

Kā bij reiz divi Korneiji, tā divi ir Dimā,

Bet Pjēram nav tie līdzīgi — tie abi ir Tomā.

Uz to Dimā atbildēja:

Tomā Korneij, kas sen jau kapā dusi,

Jel piedod Bekām, kurš tev mieru liedz:

Korneij u lasot, žāvājas viņš klusi,

Un pats vien žāvas lasītājiem sniedz.

Taču, ja Beks atrada rūgtu prieku šajos jokos, Dimā, kam viss bija apnicis, tie likās nožēlojami un tukši. Viņš skaidri apzinājās, ka Beks un Ibsens ir uzlecošas zvaigznes. Viņš zināja, ka jaunie kritiķi tagad runāja ar nievām par «labi uzrakstītu lugu», pārāk labi uzrakstītu. Viņa lugu atjaunojumi: «Kāzinieks», kur Bartē izpildīja Deklē lomu un talantīgi izspļāva slaveno «fui!»; «Sieviešu draugs», kur viņa, prasmīgi apvienodama maigumu ar pārdrošību, tēloja Džeinu de Simrozu, neatgrieza dramaturgam paļāvību saviem spēkiem. Atjau-nojums nav jaunrade. Dimā bija uzrakstījis vienu cēlienu lugai «Jaunie slāņi», par kuru viņš izteicās: «Tā būs mans «Figaro»,» — un četrus cēlienus lugai «Ceļš uz Tēbām», kurai bija paredzējis piecus cēlienus, taču nenobeidza ne vienu, ne otru.

Dimā-dēls Polam Buržē: «Atkal atsāku «Ceļu uz Tēbām», bet neredzu lugai beigas un baidos, ka nekad neredzēšu. Nav vairs sajūsmas, nav aizrautības. Es zinu, ko gribu pateikt, tomēr nemitīgi sevi atkārtoju: «Kālab vispār kaut ko sacīt?» Patiesība ir tā, ka es pārāk labi pazīstu cilvēku dzimumu ...»

īstenībā viņš pārnesa uz cilvēci pats savu neapmierinātību un uzskatīja pasauli par sliktu tāpēc, ka daudz cietis, kaut arī bija guvis spožus panākumus gan kā vīrietis, gan kā dramaturgs. Viņš varētu attiecināt uz sevi kāda sava personāža repliku:

«— Jūs noteikti esat ļoti stiprs cilvēks.

— Jā, bet es neesmu laimīgs.»

Vai viņš pat bija ļoti stiprs? Leopoldam Lakūram, kas 1894. gadā viņam apjautājās par «Ceļu uz Tēbām», ko Komedī-Fransēz tik nepacietīgi gaidīja, viņš atbildēja:

«Vai es to jebkad nobeigšu? Šaubos par to arvien vairāk. Lugā vajadzētu ielikt tik daudz, pat pārāk daudz! Teātra rakstniekam, kas grib nevis izklaidēt publiku, bet ierosināt to uz pārdomām, tāpēc ka viņš pats ir daudz pārdomājis, dzīves pieredze ar visu, ko tā sniedz meditācijai, pamazām kļūst pārāk prasīga padomdevēja, un viņam vairs nav tās bezbailīgās pašpārliecības, kas pirms gadiem divdesmit varbūt būtu ļāvusi apmierināt šīs augstās prasības. Turklāt, jā, turklāt man nekad nav piemitusi augstprātība, ticiet man, par spīti izplatītajām valodām, kuras pārāk daudziem ir patikušas un tāpēc nav izzudušas, un tomēr, pat nebūdams sevišķi uzpūtīgs, es varētu maldīties par savu darbu patieso vērtību, cerēt, ka mirstot ne-

aiznesīšu to visu sev līdzi, es to varētu — ak dievs, jā! — tāpēc, ka esmu guvis panākumus un it īpaši tāpēc, ka man ir apliecinājuši cieņu visgaišākie un spēcīgākie gari, piemēram, Tēns. Taču es redzu, ka publikas gaume mainās, daja jaunatnes pieslejas Bekām un tā mācekļiem, otra daļa uzgavilē Ibsenam, Es vēroju savu mākslas formu norietu. Mans teātris, viss mans teātris aizies bojā..,»

Viņa tēvs apmēram tā runāja mūža pēdējos mēnešos, taču Aleksandram I līdzās bija stāvējis dēls, kas viņu mierināja un par ko viņš jūsmoja. Leopoldu Lakūru aizkustināja vārgais, skumjais smaids, kas pavadīja šo atzīšanos. Viņš pateica vecajam meistaram, ka «Demi-mondu» un «Kamēliju dāmu» spēlēs vienmēr. Vai Sara Bernāra nav ar panākumiem atjaunojusi «Kloda sievu»? Vai kāds kritiķis nav rakstījis: «Dimā bija ibsenisks pirms Ibsena?» Skumjais smaids pavīdēja atkal.

«Jūs runājat no sirds,» Dimā sacīja, «un es jums pateicos. Taču pārāk ilgi esmu dzīvojis, pārāk bieži pieredzējis, ka veiksme atgriežas, lai pēc tam no jauna un šoreiz galīgi pamestu cilvēku. Varbūt man jāsaka paldies Sarai, kas ir daudz lieliskāka nekā Deklē, par šo labvēlīgo pagriezienu, ko būtu nesaprātīgi uzskatīt par paliekošu. Lielas aktrises uzvara, kas pēkšņi atdzīvina jau aizmirstībā grimušu lugu, autoram ir ļoti patīkama. Taču tā nedrīkst viņu maldināt. Vajadzētu zināt, vai nākamība, ilga nākamība to apstiprinās... Kas ir noticis ar Voltēra dramaturģiju? To vairs neviens pat nelasa. Un tomēr — kurš dramaturgs ir ticis vairāk apjūsmots un slavināts nekā «Zaīras» un «Meropas» autors? Vai tas dramaturgam nozīmē dzīvot, ja viņam vēl ir lasītāji un ja šur tur atrodams, atjaujiet sacīt, viņa krūštēls prozā tanī nekropolē, kas parasti ir literatūras vēsture? Dramaturgs turpina dzīvot mākslā, nevis grāmatā, bet uz skatuves ar vismaz diviem trim šedevriem. Franču XIX gadsimta dramaturģijā es saskatu tikko trīs četrus šedevrus, un tie nav Viktora Igo «operas», kuru vārdu krāšņums mūžīgi tās neglābs, bet dažas Misē komēdijas. Par savu tēvu es nerunāšu: viņam ģenialitāte bija tikpat dabiska, cik zilonim snuķis ...»

Atgriezies mājās, Leopolds Lakūrs atzīmēja, ka Dimā augsti izslietā galva par spīti skumjajiem vārdiem joprojām bija majestātiska: «Gaišzilo acu metāliskais spīdums nav apmiglojies. Mazliet gāzelīgajā gaitā, kas kādreiz bija modē un atgādina Napoleona III laiku elegances ideālu, viņš kaut kā militāri strauji groza plecus. Tomēr lokanuma šī «kavaliera» kustībās ir drusciņ mazāk, arī valoda kļuvusi mazliet lēnāka.» Melanholija ietina šīs kādreiz tik spožās dzīves novakaru.

Kāds cits žurnālists — Filips Žils guva tādu pašu iespaidu. Viņš jautāja Dimā:

— Vai mēs dabūsim redzēt «Ceļu uz Tēbām»?

— Padomājiet pats! — Dimā atbildēja. •— Manā vecumā riskēt un cīnīties, kad mani gaida tikai sitieni! Nē! Pareizāk būs atstāt «Ceļu uz Tēbām» atvilktnē. Es domāju, ka tā ir mana labākā luga, un es ari domāju, ka nekad neatdošu to teātrim.

Pēc tam viņš ierunājās par savām bažām:

—- Vērojot dzīves niecīgumu, mūsu pūliņu veltīgumu, vērojot, cik izmisīgi mēs piesaucam tā dēvēto sargeņģeli, kurš mūs ne no kā nepasargā, esmu nopietni domājis par aiziešanu klosterī... Tur cilvēks vismaz ir tālu no dzīves... O, nomierinieties! Man nekad nepietiks drosmes to izdarīt... Ļaudis runātu, ka esmu pievērsies reliģijai garīdznieku un sieviešu ietekmē ... Turklāt es tur bezgala garlaikotos ...

Emils Beržerā, Teofila Gotjē znots, arī atrada, ka Dimā nodarbina kristietības idejas.

— Dārgais draugs, jās izdarāt divas kļūdas: pirmkārt, jūs smēķējat, otrkārt, jūs esat panteists . .. Gaisma spīd no Golgātas.

— Jā, — Beržerā teica, — Magdalēna ... tuksneša Kamēliju dāma.

— Lai paliek «Kamēliju dāma», tas ir jaunības darbs . .. Sieviete ir evaņģēlijā.

Istabā ienāca sulainis un pateica, ka X. lūdzot vienu luidoru.

— Ak, nabags! — Dimā sacīja. — Iedodiet viņam piecus: tas viņam aiztaupīs četrus nācienus.

Likās, ka atdzimis Dimā-tēvs, starpība tikai tā, ka dēlam šie pieci luidori bija.

Zilam Klaretī, Komedī-Fransēz administratoram, viņš nolasīja lugas «Ceļš uz Tēbām» četrus uzrakstītos cēlienus un atstāstīja piekto. Sižets? Ceļā uz Tēbām Edips sastapa Sfinksu ... Zinātnieks doktors Didjē, tuvojoties mūža gaitas galam, sastop noslēpumainu un mulsinošu skaistuli Miliānu Dibreiju, kas ir rada visiem sieviešu dzimuma briesmoņiem, kuri iezīmē Dimā-dēla dramaturģiju. Didjē, slavenais ārsts, iemieso šeit autoru. Rakstnieks, lai neattēlotu rakstniekus, pārvērš tos par

gleznotājiem vai zinātniekiem, bet maskas ir caurspīdīgas.

Ārstam materiālistam un ateistam ir dievticīga sieva un meita^65 un neticīgs audzēknis Matiāss. Didjē meita Zenevjeva mīl Matiāsu, bet zvērinātais vecpuisis izturas pret viņu noraidoši un ņirgājas par viņas dievticību.

— Tava dvēsele, — Matiāss saka Ženevjevai, — ir tikai tavas smadzeņu substances funkciju kopums ... Ja es tev iesistu pa deniņiem, ko tava dvēsele teiktu?

— Viņa tev piedotu, -— atbild Zenevjeva.

Pirmajā cēlienā Didjē mājā, viņam pašam promesot, Matiāss pieņem jaunu provinciāli Dominiku de Ziniaku, kas pārdzīvo smagu satricinājumu. Dominika tēvs aiz materiāliem apsvērumiem pretojas viņa laulībām. Neprātīgi iemīlējies, jauneklis nevilcinādamies būlu apprecējies bez tēva piekrišanas, bet līgava paziņojusi, ka viņa pret tēva gribu neprecēsies. Pēc tam viņa kopā ar savu māti kaut kur aizbraukusi, neatstādama adresi. Dominiks meklē bēgles Parīzē, jo domā, ka viņas te paslēpušās. Jauneklis atklāj Matiāsam savu nodomu: iegūt dievināto būtni vai to nogalināt. Matiāss sniedz uzbudinātajam jauneklim dažus labus padomus, taču nespēj viņu pārliecināt, un viņš aiziet. Mājās atgriežas doktors Didjē, un gandrīz tūlīt pat no ielas atskan šāvieni. Matiāss pieskrien pie loga un pazīst šāvēju: tas ir Dominiks, kas aizbēg. Ieved upuri, burvīgu meiteni, un Didjē viņu izmeklē. Ievainojums nav bīstams. Ārsts uzaicina ievainoto meiteni palikt savā mājā, kamēr viņa atveseļosies. Ierodas policijas komisārs. Noskaidrojas, ka meitene ir Miliāna Dibreija, divdesmit gadus veca. Māte sniedz izvairīgus paskaidrojumus; viņa šāvēju neesot pazinusi. Jauno noziedznieku viņa apraksta pilnīgi pretēju īstenībai.

Pēc trim nedēļām, otrā cēlienā, doktora Didjē lauku mājā kopā ar savu māti dzīvo Miliāna, kas jau atveseļojusies. Par prombraukšanu viņas nedomā. Didjē uztic meitenei savu darbu pārrakstīšanu; Matiāss ar lielu patiku tērzē ar viņu par filozofiskiem tematiem. Že-nevjeva atzīstas mātei, ka ir greizsirdīga uz svešinieci. Didjē kundze lūdzas, lai vīrs neatstāj viņu mājās abas šīs sievietes. Ārsts prasa padomu Matiāsam, tas atbild: «Pats to neapzinādamies, jūs esat iemīlējies Miliānā.» Un patiesi, Didjē pat nedomā lūgt meiteni, lai tā brauc prom, gluži pretēji, viņš tai saka: «Man ir nepieciešami

just jūs savā tuvuma.» Mulsinošā persona ir ar mieru atlikt aizbraukšanu.

Pa to laiku Didjē pieņem skandināvu studentu delegāciju, kas ieradusies apliecināt viņam cieņu. Delegācijas vadītājs, vārdā Ste-fens, atstāj lielisku iespaidu uz zinātnieku, kas neviļus nodomā, ka tik simpātisks puisis būtu lielisks vīrs viņa meitai Zenevjevai.

Paiet divas dienas. Trešajā cēlienā parādās Dominiks de Žiniaks. Viņa tēvs ir nomiris; laulībām vairs nav nekādu šķēršļu. Matiāss steidzas to paziņot Miliānai, bet tā, nepatīkami pārsteigta, noteikti atsakās precēt vīrieti, kas gribējis to nogalināt. Dominiks tagad vēcina nevis revolveri, bet līgavas vēstules, kas šķiet ļoti maigas un atklāj zināmu tuvību... Tad mulsinātajā drosmīgi uzbrūk Matiāsam:

«Jūs mani uzskatāt par sfinksu, jūs pūlaties uzminēt manu mīklu. Man tādas nav. Jūs esat pārliecināts, ka man galva piebāzta ar viltīgiem un noziedzīgiem plāniem; jūs maldāties.»

Doktora asistents tomēr jautā viņai, kā viņa rīkotos, ja viņai piedāvātu piecsimttūkstoš franku, lai viņa aizvāktos. Viņa ledaini atcērt:

«Es prasītu miljonu.»

Ceturtais cēliens. Ženevjeva atklāj tēvam savu sirdi, uztic morālo apjukumu. Viņas dvēselē ir iezagušās šaubas. Viņa jautā zinātniekam:

«— Kas ir aiz šīs dzīves robežas?

— Nezināmais.

— Vai tava zinātne neapstiprina nevienu no cerībām, kuras mums dod reliģija?

— Nevienu.

— Tas var novest līdz izmisumam.

— Reizēm.»

Doktoram Didjē tomēr izdodas nomierināt savu meitu, viņa aiziet spēcināta. Tad viņš pievēršas joprojām neizdibināmajai Miliānai. Tā neskopojas ar doktora apjūsmošanu un pat paziņo, ka ir gatava darīt visu, ko viņš gribēs: visa. Un viņš atbild:

«Es jūs mīlu. Jau trīs nedēļas es, pateicoties jums, jūtos kā divdesmit gadus vecs, kaut gan, kad man bija divdesmit, es to nemaz nemanīju ... Jūs esat jauna, es jau vairs ne. Jūs esat brīva, es tāds neesmu. Jūs nevarat mani mīlēt. Tāpēc brauciet projām, brauciet un atrodiet jaunu vīrieti, dievu lutekli, kam jākļūst jūsu vīram un ko es mīlēšu kā dēlu ...»

Tā manuskripts beidzas. 1895. gada 2. aprīlī, sešdesmit astoņu gadu vecumā, pie savas meitas Koletas Njela avēnijā nomira Dimā kundze, un pēc dažām dienām sākās agonija Renjē kundzei, kas ar savu meitu Anrietu dzīvoja Romas ielā, mazā savrupmājā, ko bija uzcēlis Eskaljē. Dimā apbedīja kņazieni Neijī pie Sēnas, blakus Katrīnas Labē kapam, un 26. jūnijā, nepilnus trīs mēnešus pēc tam, kad bija kļuvis atraitnis, Marlīleruā apprecēja Anrietu. Dimā viņu mīlēja ar izmisīgu kaisli. Astoņus gadus viņš katru dienu rakstīja Anrietai. To-

mēr mēs zinām no Dimā kaimiņa Viktorjēna Sardū, kam viņš uzticējās, ka viņu bija tirdījušas negantas šaubas, pieņemot šo nopietno lēmumu. Vai tas nebija neprāts, ka viņš, cilvēks, ko tik ilgi bija vajājusi apokaliptiska «Pāra» vīzija, septiņdesmit gadu vecumā saistījās ar jaunu un tik neparasti skaistu sievieti? Tā viņš domāja, tomēr izpildīja savu solījumu. Viņam bija augsts un stingrs uzskats par goda vīru.

1895. gada 27. jūlijā Dimā uzrakstīja testamentu:

«Šodien es ieeju savā septiņdesmit otrajā mūža gadā. Ir pienācis laiks uzrakstīt testamentu, jo vairāk tāpēc, ka,- spriežot pēc dažām pazīmēm, liekas ļoti iespējami, ka es nepiedzīvošu šī gada beigas, kurā ieeju ... Un tomēr es tieši pirms mēneša apprecējos ar sievieti, kas ir daudz jaunāka par mani, taču uzskatīju par savu pienākumu sniegt viņai šo cieņas un sirsnības pierādījumu, ko viņa visādā ziņā ir pelnījusi. Esmu pārliecināts, ka viņa godam valkās manu vārdu, cik ilgi viņai būs lemts to valkāt, kad manis vairs nebūs. Turklāt viņa ir enerģisks un vīrišķīgs cilvēks, kas spēs izpildīt manu gribu, ko šeit izpaudīšu.

Es noteikti vēlos, lai mani apbedī bez jebkādām reliģiskām ceremonijām; es gribu, lai pie mana kapa netiek teiktas runas, un atbrīvoju Akadēmiju no militāru pagodinājumu izrādīšanas. Tādā veidā mana nāve sagādās raizes tikai tiem, kas vēlēsies raizēties.

Es gribu, lai mani apbedī Pērlašēza kapsētā [66] kapličā ar diviem nodalījumiem, kur — jo vēlāk, jo labāk — man līdzās atdusēsies Dimā kundze. Es vēlos, lai pēc manas nāves man apģērbj audekla kreklu ar sarkanu apmali un vienu no maniem parastajiem vienkrāsainajiem darba uzvalkiem; kājas kailas . . .

Visus savus papīrus, saraksti un manuskriptus atstāju Anrietai Dimā kundzei, kas tos sakārtos un zina, ko ar tiem darīt...»

Nāves viņš nebaidījās, bet viņu mocīja domas par Anrietas nākotni, par iespējamiem strīdiem starp viņa meitām un sievu, par nenobeigtajiem darbiem. Augustā viņš no Piī rakstīja Zilam Klaretī:

«Saņemot Jūsu vēstuli, es pārstrādāju ceturtā cēliena pēdējo ainu, kas ir galvenā aina visai lugai un Munē-Sillī. Ja mums būs lemts izgāzties, tad tas notiks šajā ainā, turpretī, ja tā izdosies, tad gūsirn lielus panākumus par spīti diezgan neizdevīgajam atrisinājumam...»

Kādā citā vēstulē viņš sacījis par «Ceļu uz Tēbām»: «Jūs to saņemsiet pēc gada, vai ari es būšu miris.» 2oržs Klaretī, Zila dēls, kādā rakstā ir atstāstījis piekto cēlienu, ko Dimā viņa klātbūtnē esot «nolasījis pilnīgi nobeigtu» Franču teātra galvenajam administratoram:

«Pēkšņi Miliāna iemīlas Stefenā, skaistajā un elegantajā zviedrā, kas vadīja ārzemju studentu delegāciju. Tanī pašā dienā, kad viņai bija norunāts aizbēgt kopā ar Didjē, viņa aizbrauc no Parīzes ar jauno skandināvieti. Parīziete seko Ibsena tautietim. Mīlestība piedien jaunībai — tāda ir lugas morāle. Krīze ir garām. Sfinksa ir projām. Didjē, skatīdamies uz savu meitu Zenevjevu, pakrata galvu un nomurmina:

«Varbūt dvēsele tiešām ir?»

Un Matiāss, savā kaktā pūzdams flautu pārtraukumā starp diviem eksperimentiem, kā Fridrihs II starp divām kaujām, atbild ar dažām spiedzīgā instrumenta izsmējīgām skaņām . . .»

Nav izslēgts, ka Dimā, ko dziļi apbēdināja viņa fiziskais savārgums, ir domājis par šādu atrisinājumu. Taču 1. oktobrī viņš saslima un tad arī saprata, ka viņa pēdējā luga nekad netiks nobeigta.

— Pieņemiet, ka es jau esmu miris, — viņš sacīja Klaretī, — un no manis nekā negaidiet.

Meitai Koletai viņš atzinās: «Nezinu, kas ar mani notiek; man ausīs visu dienu čirkst circenis.» Asinis lika vibrēt pārkaļķotajām artērijām. Drīz viņam sākās galvas sāpes, un brīžiem viņu pārņēma dīvains pusnemaņas stāvoklis, kas ļoti sabiedēja viņa sievu. Konsultanti vēl nevarēja noteikt diagnozi. Vieni runāja par asins izplūdumu, citiem bija aizdomas uz audzēju smadzenēs. Novembra beigās izcilākie ārsti sapulcējās Marlī pie slimnieka gultas; viņi atrada, ka stāvoklis ir bezcerīgs. Tāpat kā agrāk viņa mirstošais tēvs Piī jūrmalā, arī viņš augas dienas pavadīja miglainā sapņainībā.

Pirms dažiem mēnešiem, apsolījis uzrakstīt priekšvārdu krāšņam «Trīs musketieru» izdevumam, viņš ar sirsnīgu siltumu bija griezies pie sava tēva, kas bija viņa lepnums un izmisums:

«Vai tanī pasaulē, kur tu esi, vēl atceras mūsu pasaules notikumus, vai ari mūžīgā dzīvošana pastāv vienīgi mūsu iztēlē un to radījušas bailes no nebūtības? Dzīvodami viens otram līdzās, mēs nekad par to nepārrunājām, un šķiet, ka metafiziskas pārdomas tevi nekad nav satraukušas...»

Tālāk viņš atcerējās mēnešus, kurus pirms piecdesmit gadiem, pēc Idas aizbraukšanas, abi bija pavadījuši kopā brālīgā draudzībā:

«Ai, jaukais laiks! Mēs abi bijām vienā vecumā: tev bija četrdesmit divi, man — divdesmit gadi. Jautrās sarunas! Maigie jūtu izplūdumi! Man šķiet, ka tas bija vakar... Bet tu jau ceturtdaļgadsimtu dusi Vilēkotrē kapsētas vareno koku paēnā starp savu māti, kas tev kalpoja par paraugu visām godīgajām sievietēm, kuras tu esi attēlojis, un starp savu tēvu, kas tev bija par pierādījumu visiem varoņiem, kurus tu iedzīvināji savos darbos. Un man, ko tu vienmēr uzskatīji, tāpat kā es pats sevi, par bērnu tev blakus, — man mati ir jau sirmāki, nekā tev jebkad bijuši,.. Zeme griežas ātri! Uz drīzu redzēšanos!»

Paredzējumam bija Iemīs piepildīties. Dēls nekavējās sekot tēvam. 28. novembri viņš it kā atlaba. Rudens sauie apspīdēja skaistos kokus dārzā. Viņš bija atguvis apziņu un, uzsmaidīdams savām meitām, sacīja:

— Ejiet paēst brokastis, atstājiet mani mierā.

Ārsts nupat bija izgājis no istabas, pēkšņi Koleta

sauca viņu atpakaļ:

— Nāciet ātrāk! Tēvam ir konvulsija . ..

Ķermenis noraustījās pēdējās trīsās. Viņš bija miris.

Nākamajā dienā laikraksti bija pilni ar Dimā. Viņa pusbrālis Anrī Bauers uzrakstīja skaistu rakstu:

«Viņā mājoja valdonīgs spēks: griba... Viņš līdzinājās, būdams tomēr gluži citāds, savas dinastijas pirmajam ģēnijam.. . Pirms «Kamēliju dāmas» viegla rakstura meičas bija atstumtās un pārijas. Neviens cits daiļdarbs nav atstājis dziļāku ietekmi, iepotējot gan alkas pēc grēku izpirkšanas, gan līdzjūtību. Arī pēc simt gadiem nabadzīgi jaunieši ar mīlā trīsošu sirdi lies asaras par Margeritu Gotjē...»

Mūža sākumā viņš bija upuris, viņa māte bija daudz cietusi, tāpēc viņš bija aizstāvējis nevainīgos un bieži vien talantīgi. Ja vēlāk viņš bija uzņēmies dresētāja lomu, tad tas notika tāpēc, ka viņš redzēja ap sevi plēsīgus zvērus. Viņam bija vajadzējis savaldīt lauvenes, vai arī tās būtu viņu aprijušas. Viņa augstprātība kā plāna ledus kārtiņa sedza visjutīgāko sirdi. Pēdējā —» kvēlā un sāpīgā mīlestība viņu dziļi satricināja. 1895. gada novembra beigās cīņa bija galā. Vēla rudens vēsums ietina Marli dārzu. Turp devās draugi, literāti, žurnālisti, politiķi, elegantas sievietes un vienkāršā tauta. No Parīzes pienākošie vilcieni izšļāca uz mazās stacijas perona apbrīnotāju un ziņkārīgo staumes, kas plūda uz Šanflūru.

Tur viņus ieveda istabā, kur savā ampīra stila gultā, kas bija rotāta ar bronzas inkrustācijām un ko šķita balstām divi lieli no citronkoka izgriezti gulbji, atdusējās Aleksandrs Dimā-dēls, apģērbts, kā bija vēlējies, savā darba uzvalkā. Un kājas bija kailas. Tāpat kā ģenerālis Dimā, viņš vienmēr bija lepojies ar to veidojumu. Pie sienas karājās liels tēva portrets un mazs zīmējums, kurā Katrīna Labē bija redzama nāves gultā.

Veselu gadsimtu Dimā ģimene bija tēlojusi uz Francijas skatuves lieliskāko drāmu: savu dzīvi. Pēdējais no trim palika viens «aiz nolaistā priekškara, klusumā un tumsā». Jaunā atraitne un meitas, jau sēru tērpos, domāja par aizgājēju un grūto nākotni. Episkā melodrāma nobeidzās kā buržuāziska komēdija — un varbūt kā traģēdija.

PASKAIDROJUMI

1 Sandomingo — agrākais Haiti salas nosaukums. No XVII gadsimta beigām līdz 1792. gadam salas rietumu daļa bija Iranču kolonija.

2 Senžoržs (1745—1799) —- verdzenes nēģerietes un franču augstmaņa dēls, dzimis Gvadelupā. 1792. gadā viņš organizēja strēlnieku rotu, ar kuru pievienojās Ziemeļu armijai.

3 Vurmzeis Zigismunds (1724—1797) — austriešu ģenerālis, kas pie Mantujas kopā ar savu armiju padevās Napoleona karaspēkam.

4 Baijārs Pjērs di Teraijs (dz. Grenobles apkaimē ap 1473. gadu) — franču nacionālais varonis. Ar savu drošsirdību iemantojis iesauku «Bruņinieks bez bailēm un bez vainas». Viņš viens pats aizsargāja Gariljano tiltu pret divsimt spāniešu jātniekiem.

5 Oš.s Lazārs (1768—1797) — franču ģenerālis. Piedalījies Bastīlijas ieņemšanā un Vandejas dumpja sagraušanā. Viens no izcilākajiem franču revolūcijas karavadoņiem.

3 Marso Fransuā Severēns (1769—1796) — franču ģenerālis, kam bija svarīga loma Vandejas dumpja apspiešanā. Komandēdams Sam-bras un Mēzas armiju, viņš krita Altenkirhenā.

7 Horācijs Kokless — romietis, kurš, kā vēst! teiksma, viens pats aizstāvējis Sublicija tiltu Romā pret Porsennas karaspēku. Sājā kaujā viņš esot zaudējis vienu aci, tāpēc iesaukts par Vienaci.

8 Partenopejas republika —■ 1798. gadā abu Sicīliju karalis Ferdinands I pievienojās pretfranču koalīcijai. Pēc tam franču karaspēks pēc Direktorijas pavēles ieņēma Neapoli un nodibināja karalistes teritorijā tā saukto Partenopejas republiku, kas pastāvēja tikai līdz 1799. gada 20. jūnijam.

9 ... pēc sakāves pie Abukiras ... — Runa ir par kauj u, kas Abu-kiras reidā 1798. gada 1. augustā norisinājās starp franču eskadru, kuru komandēja admirālis Brijess, un angļu floti, ko komandēja Nel-sons; šajā kaujā angļi smagi sakāva frančus.

10 Bonaparls bija padzinis Padomes... — Norādījums uz valsts apvērsumu republikas astotā gada 18. brimērā (1799. g. 9. XI), kad Bonaparts padzina Piecsimtu padomi un Vecāko padomi.

11 2aks Kolārs (1758—1833) — Likumdošanas korpusa deputāts no 1807. līdz 1811. gadam.

12 Zanlisa Stefānija Felisitē, grāfiene (1746—1830) — franču rakstniece, sacerējusi darbus par audzināšanas jautājumiem.

13 «Kavaliera de Foblāza dēkas» — Žana Batista Luvē de Kuvrē galants romāns.

14 Ugo Foskoio (1778—1827) — itāliešu rakstnieks un dzejnieks.

15 Gotfrīds Augusts Birgers (1747-1794) — vācu dzejnieks liriķis.

16 Zans Fransuā Disī (1733—1816) — franču dramaturgs, kas pēc vājajiem Leturnēra tulkojumiem pārstrādāja Šekspīru franču skatuvei.

17 Nestors Rokplans (1804—1870) — franču žurnālists un kritiķis, strādājis par direktoru daudzos teātros: Panteona, Variete, Operas, Komiskās operas u.c.

18 Viržinija Burbjē, īstajā vārdā Marija Viržīnija Katrīna Delvila (beigusi konservatoriju 1821. g., mirusi 1857. g.) — viduvēja franču aktrise, visu mūžu tēlojusi mazas lomiņas.

19 Arsenāls — Kopš XVI gadsimta līdz Lielajai franču revolūcijai Arsenāla ēkā mājoja artilērijas pārvaldes priekšnieki. Viens no viņiem — Antuāns Renē de Pomī savāca lielu bibliotēku, ko 1785. gadā pārdeva grāfam d'Artuā. 1793. gadā bibliotēku nacionalizēja un 1797. gadā pārvērta par publisku bibliotēku.

20 Gē Marija Sofija Fransuāza (1776—1852) — franču rakstniece, vēsturisku romānu, komēdiju un operu autore. Gē Delfīna (1804— 1855) — Sofijas Gē meita, rakstniece un žurnāliste, publicējās ar pseidonīmu Vikonts de Lonē. Viņa apprecējās ar savā laikā plaši pazīstamo žurnālistu un izdevēju Emilu Žirardēnu.

21 Bulanžē Luijs (1806—1867) — franču gleznotājs; pazīstami viņa gleznotie Igo, Balzaka, Dimā-dēla portreti.

22 Deveria Ašils (1800—1857) — franču zīmētājs un litogrāfs. Deveria Ežēns (1805—1865) — Ašila brālis gleznotājs.

23 Rekamjē Žiljeta Adelaide (1777—1849) — asprātīga skaistule, kuras salonā Restaurācija laikā pulcējās visspožākā Parīzes sabiedrība.

24 Maskarilļo — blēdīgs, veikls un asprātīgs kalps Moijēra lugās, vispār XVII un XVIII gs. franču komēdijās. — Zoržs Dandēns — Moijēra komēdijas «Žoržs Dandēns vai Pieviltais vīrs» (1668. g.) galvenais varonis, bagāts zemnieks, kas apprecējis izputējuša barona meitu, kura viņu bez žēlastības pieviļ un uz kuru viņš neuzdrošinās dusmoties.

25 Diiecta (lat.) — mīļotā. Balzaks tā sauca savu pirmo mīļāko Lauru de Bērni (1777—1836).

26 ...pēc jūlija dienām... — 1830. gada 26. jūlijā Polinjaka ministrija publicēja rīkojumus, ar kuriem atcēla preses brīvību, atlaida

palātu, par trim ceturtdaļām samazināja vēlētāju skaitu un atņēma palātai tiesības iesniegt labojumus likumprojektiem. Parīze sacēlās, 27., 28, un 29. jūlijā pilsētā slējās barikādes, notika apšaude starp valdībai uzticīgajām karaspēka daļām un tautu. 1830. gada 27., 28. un 29. jūlijs vēsturē ieguvis nosaukumu «Trīs slavenās dienas».

27 «Moniteur» — valdības oficiālais preses izdevums.

26 «National» — politiska satura laikraksts, opozīcijas izdevums, kas sāka iznākt 1830. gadā. Uzstājās pret Polinjaka ministrijas politiku.

29 «Adrē traktieris» — Antjē, Sentamāna un Polianta komēdija trīs cēlienos.

30 «Trīsdesmit gadi vai Kāršu spēlmaņa dzīve» — Dikanža un Dino melodrāma trīs cēlienos, kura XIX gadsimtā iemantoja vislielāko popularitāti.

31 Milie et tre... — Mocarta «Dona Žuāna» Leporello ārija, kurā viņš uzskaita «tūkstots un trīs» Dona Žuāna uzvaras.

32 «Ezers» —- Lamartina dzejolis, kuru komponējis Nīdermeijers, Acīm redzot, Melānija Valdora lūgusi Dimā atdot viņai šis romances notis.

33 Fontānā Antuans Etjens (1803—1837) — franču literāts, dzejnieks, Igo, Balzaka, Nodjē draugs. — «Jaunā Francija» — grupa rakstnieku un mākslinieku, kas sludināja tīrās mākslas teoriju, aizstāvēja romantisma skolu, ņēma tiešu dalību kaujā par Igo «Ernanī». Sājā grupā ietilpa Teofils Gotjē, Zerārs de Nervals, Selestēns Nanteijs, Petriss Borels. — Borels Pelriss (1809—1859) — dzejnieks, viens no dedzīgākajiem romantisma piekritējiem.

34 Melengs Etjens Marēns (1808—1875) — būdams pēc profesijas skulptors, kādreiz nejauši notēloja Buridāna lomu «Nelas tornī» un pēc tam kļuva par iemīļotāko bulvāru teātru aktieri.

35 Barro Odilons (1791—1873) — franču politisks darbinieks, pēc uzskatiem konstitucionāls monarhists. — Verons Luijs Dezirē (1798— 1867) — pēc izglītības ārsts; aizrāvies ar žurnālistiku (viņa pseidonīms — doktors Verons), viņš pameta medicīnu un 1829. gadā nodibināja «Revue de Paris». No 1831. g. līdz 1835. g. bija Operas direktors.

36 Grāfiene Daša (1804—1872) — franču rakstnieces Gabrielas Annas de Kurtirā pseidonīms. Viņas otrs pseidonīms ir Žaks Reino. — Marija Mančini (1640—1715) — kardināla Mazarini māsasmeita, ko jaunībā pielūdza Luijs XIV.

37 Dinuā Zans (1403—1468) — Orleānas hercoga Luija I ārlaulības dēls. Viņš cīnījās pret angļiem kopā ar Zannu d’Arku.

38 Balmā Zaks (1762—1834) — franču alpīnists, 1786. gadā pirmais sasniedza Monblāna virsotni.

39 ... par Kaiipigas mocekli... — Laikraksts zobojas par Idas Ferjē pilnīgo augumu: Nerona «Zelta mājā» atrastā antīkā statuja — Kaiipigas Venēra ir ar visai kuplām formām.

40 Kārlis Zands (dz. 1795. g.) — vācu patriots, students, nogalināja dramaturgu Augustu Kocebū, ko uzskatīja par krievu spiegu, un tika sodīts ar nāvi 1820. gadā.

41 «Amlitrions» — Moljēra komēdija (1668. g. ).

42 «Psihe» — Moljēra, Korneija un Kino traģikomisks balets piecos cēlienos, Lullī mūzika (1671. g.).

43 Kino Filips (1635—1688) — franču dzejnieks.

44 VJelkastels Orass (1802—1864) — Luvra fondu glabātājs, uzrakstījis interesantus memuārus par Otrās impērijas sabiedrību.

46 Kontē Nikolā 2aks (1755—1805) — franču ķīmiķis, viens no Mākslu un amatu konservatorijas dibinātājiem. Viņš izgudroja, kā ražot zīmuļus ar mākslīgu grafītu, un šie zīmuļi nosaukti viņa vārdā.

48 Sensīra — 1802. gadā dibināta speciāla militāra skola, kurā sagatavo virsniekus.

47 Olivjē Žists (1807—1876) — šveiciešu dzejnieks, Sentbēva draugs.

48 Anselo Arsēns (1794—1854) — franču dramaturgs, uzrakstījis daudz viduvēju lugu, kuras izrādīja otršķirīgos teātros. Viņš ievēlēts Franču akadēmijā 1841. gadā.

49 Svētais Augustīns (354—430) — viens no katoļu baznīcā godājamākajiem svētiem jaunībā bija dzīvojis ļoti izlaidīgi, par ko pats rakstījis savā grāmatā «Atzīšanās».

50 Pmdjē kundze — izcilā franču skulptora Džeimsa Pradjē sieva Luīza d’Arsē, no kuras viņš tās skandalozās uzvešanās dēļ 1845. gadā šķīrās.

51 Tjeiī Ogistēns (1795—1856) — ievērojams franču vēsturnieks.

52 Montolons Saris Tristans, grāfs (1783—1853) — Napoleona armijas ģenerālis, kas pavadīja viņu uz Sv. Helēnas salu.

83 Tušē Marija (1549—1638) — Kārļa IX favorīte.

64 Talmans de Reo Cedeons (1619—1692) — franču historiogrāfs.

66 Fukē Nikolā (1615—1680) — Francijas finansu superintendants. Izmantodams sava posteņa priekšrocības, viņš sarausa milzīgu bagātību, ko devīgi šķieda, atbalstīdams literātus (Moljēru, Lafontēnu) un uzceldams lielisko Vo pili. Kolbērs atklāja viņa mahinācijas un ziņoja par tam karalim, kurš lika Fukē arestēt. 1661. gadā Fukē notiesāja kā izšķērdētāju un ieslodzīja Piņerolas cietoksnī, kur viņš pēc deviņpadsmit gadiem nomira.

66 Kardināls de Recs, Pols de Gondī (1613—1679) — franču politisks darbinieks un rakstnieks. Viņam bija svarīga loma_ frondas nemieros kā vienam no opozīcijas vadoņiem. De Recs atstājis inte-resaiitus memuārus.

57 Otavio un Čelio — Misē komēdijas «Mariannas untumi» personāži. Celio, sirsnīgs un vientiesīgs jauneklis, iemīlējies Mariannā, kurai labāk palik uzdzīvotājs Otavio, dzīvē vīlies skeptiķis.

58 Fablio — nelielas vecfranču tautas teiksmas vārsmās (XII un XIII gs.).

89 ... «laiskais karalis» ... — Par «laiskajiem karaļiem» (iaini-anls) dēvēja pēdējos Merovingu dinastijas karaļus, kuru laikā valsti faktiski pārvaldīja augstākās amatpersonas t. s. majordomi.

60 Butē Dezirē (1800—1888) — viens no sava laika populārākajiem komiķiem.

61 Rokplans Kamils (1802—1855) — franču gleznotājs un lito-grāfs; viņa brālis Nestors (1804—1870) — literāts un teātru direktors.

62 Brando Pols Luijs Eduārs (1814—?) — Komedī-Fransēz aktieris; būdams gan visai centīgs, bet neapdāvināts, viņš neiemantoja publikas piekrišanu.

63 Valērs — vairāku Moljēra komēdiju personāžs, jauns mīlētājs.

64 Sids — spāniešu XI gadsimta varonis Rodrigo Diass, iesaukts par Sidu, mauru uzvarētājs; viņa neskaitāmie varoņdarbi aņdziedāli daudzos viduslaiku literatūras pieminekļos. Korneijs uzrakstījis par viņu lugu (1636. g.).

65 Arisija — Rasina traģēdijas «Fedra» (1677) personāžs, tikumīgas un biklas meitenes tēls.

66 vMedūza» — kuģis, kas nogrima pie Ziemeļāfrikas krastiem 1816. gada 2. jūlijā. Uz plosta izglābās simt četrdesmit deviņi cilvēki, bet, kad pēc divpadsmit dienām viņus atrada garām braucoša briga, dzīvi bija palikuši tikai piecpadsmit, pārējie aiz bada un slāpēm bija nomiruši. Žeriko glezna «Medūzas plosts» (1819) atrodas Luvrā.

67 Gužons Žans (dz. 1510—1514; m. 1566—1568) — franču skulptors un arhitekts.

68 Pilons Žermens (1537—1590) — franču skulptors.

69 Gozlāns Leons (1803—1866) — franču literāts.

70 Sando Žils (1811—1883) — franču rakstnieks.

71 Ponsārs Fransuā (1814—1867) — franču dramaturgs.

72 Negantā Hermiona — Hermionas loma Rosina traģēdijā «An-dromaha» (1667) bija Rašelas spožākā loma, kurā viņa 1838. gadā debitēja un kuru tēloja 1855. gadā, atstājot skatuvi.

73 «Citas bMbellas Zeronts» — Izabella — Moljēra lugas «Vīru skola» personāžs, meitene, kura veikli pieviļ savu aizbildni Sgana-relu, kas grib viņu apprecēt. Izlikdamās iemīlējusies aizbildnī, viņa ar viltu piespiež Sganarelu palīdzēt viņai apprecēties ar Valēru.

74 Zeronts — itāliešu komēdijas personāžs, vecs prātvēders. Ar laiku Zerontu sāka attēlot kā skopu, stūrgalvīgu un ļoti lētticīgu veci. Tāds viņš ir Moljēra «Skapēna nedarbos».

75 Jedrževiča kundze — Luīza Sopēna, komponista māsa un mantiniece, kas apprecējās ar Juzefu Jedrževiču.

78 «Olimpio skumjas» — Igo poēma (1837. g.), veltīta Ziljetar Druē.

77 Lasenērs — profesionāls slepkava, sodīts ar nāvi 1836. gadā. Pēc viņa nāves publicētas «Lasenēra atmiņas, atzīšanās un dzejoļi», ko viņš bija uzrakstījis cietumā.

78 Piidoma kungs — personāžs franču rakstnieka Anrī Monjē satīriskajos sacerējumos: komēdijā «Pridoma kunga diženums un krišana» (1857. g.) un «Zozefa Pridoma memuāros». Ar Pridoma vārdu apzīmē trulu, pašapmierinātu mietpilsoni.

79 Aņenkovs Ivans Aleksandrovičs (m.1877. g.) — dekabrists, pēc atgriešanās no trimdas bijis ievērojams zemstes darbinieks.

80 Dagobērs I — franku karalis no Merovingu dinastijas (m. 638. gadā), populārs daudzu tautas leģendu un dziesmu varonis. Stāsta, ka Dagobērs nekad neesot šķīries no saviem iemīļotajiem suņiem un mirdams uzrunājis tos ar vārdiem, kurus Dimā rakstījis savā vēstulē.

81 lskija — gleznaina, auglīga sala Tirēnu jūrā, pie ieejas Neapoles līcī. Teiksma vēstī, ka šajā salā vētra izmetusi Odiseju, kur viņu atradusi Nausikaja.

82 Dandolo — sena patriciešu dzimta Venēcijā,

83 Kavūrs Kamillo Benco, grāfs (1810—1861) — itāliešu valstsvīrs.

84 Vļenē Gijoms (1777—1868) — franču dzejnieks, klasicisma epigonis.

85 D'Agū Marija de Flavinjī, grāfiene (1805—1876) — franču rakstniece, publicējusi savus vēsturiskos un filozofiskos sacerējumus ar pseidonīmu Daniels Sterns.

86 «... izpaudis Labās Dievietes noslēpumus...» — Labā Dieviete (Bona Dea) bija senajā Grieķijā auglības dievība. Tai par godu ik gadus rīkoja svētkus, kuros drīkstēja piedalīties tikai sievietes. Ar laiku šie svētki pārvērtās izlaidīgās orģijās. Reiz kāds jauneklis, pārģērbies par sievieti, ielavījās Labajai Dievietei par godu rīkotajās dzīrēs un «atklāja tās noslēpumu».

87 Klitandrs, Orass un Valērs — Moljēra komēdiju personāži, jauni mīlētāji.

88 Arnolts — Moljēra komēdijas «Sievu skola» personāžs. Bagātais un uzpūtīgais buržuā Arnolfs tiranizē savu jauno audzēkni Agnešu, tīkodams nākotnē padarīt viņu par savu padevīgo sievu.

89 Alcests — Moljēra komēdijas «Mizantrops» galvenais varonis.

90 Cinna — Korneija traģēdijas «Cinna vai Augusta žēlsirdība» varonis, ko autors attēlojis kā vājas gribas cilvēku.

91 ipolits — Rasīna traģēdijas «Fedra» personāžs. Ipolita pamāte Fedra iemīlas viņā, bet, negūdama pretmīlestību, apmelo viņu tēvam •— Atēnu valdniekam Tezejam un īpolitu pazudina.

92 Rodrigo — Korneija traģēdijas «Sids» varonis, kas atriebjas sava tēva apvainotājam grāfam Gormasam un to nogalina divkaujā, kaut gan grāfs ir Rodrigo iemīļotās Himēnas tēvs.

93 «Iemīlējies lauva» — franču dramaturga Fransuā Ponsāra (1814—1867) komēdija vārsmās.

94 ...atbilstot Tēna kunga laikmetigumam... — norādījums uz franču kritiķa Ipolita Tēna sacerējumu «Laikmetīgās Francijas izcelšanās».

95 Ēģiptes Marija (V gs.) — netikle, kas atgriezās no grēkiem un sāka dzīvot dievbijīgi, novārdzinot sevi ar gavēņiem un lūgšanām. Kopā ar citiem svētceļniekiem dodamās uz Jeruzalemi, viņa uz kuģa atkal sāka pārdoties, lai savāktu ceļa naudu.

96 Klaudijs — Romas imperators (II gs.). Viņa sieva Mesalīna bija pazīstama ar savu netiklību, un viņu sodīja par mēģinājumu gāzt Klaudiju no troņa, lai tā vietā varētu nākt kāds no viņas mīļākajiem.

97 . ,. gleznotājam no Ornar.as ... — Runa ir par Gistavu Kurbē (1819—1877), Iranču gleznotāju reālistu, kas dzimis Ornanā. Kurbē izturējās naidīgi pret Napoleona III režīmu un vairākkārt atteicās no ordeņa, ar ko imperators gribēja viņu apbalvot.

98 Kalass 2ans (1698—1762) — tirgotājs no Tulūzas, kurš tika apsūdzēts par sava dēla noslepkavošanu. 1762. gadā viņu sodīja ar nāvi, bet 1765. gadā attaisnoja, pateicoties Voltēra dedzīgajam pamfletam.

99 Martina — Moljēra komēdijas «Ārsts pret paša gribu» personāžs, komēdijas varoņa Sganarela sieva, kura strīdas ar vīru un cenšas aizstāvēt savu nealkarību tikai līdz tam mirklim, kad vīrs viņu ieper.

100 Noda zeme — leģendāra zeme uz austrumiem no Mezopotā-mijas; saskaņā ar bībeli turp devies Kalns, kad pēc Ābela noslepkavošanas dievs viņu nolādējis.

101 Renjo Anrī (1843—1871) — apdāvināts franču mākslinieks, kritis franču-prūšu karā.

102 Babitl jaunkundze — franču mākslinieka Žana Batista Grēza (1725—1805) dzīvesbiedres meitas vārds. Grēzs uzskatīja savu sievu par pilnīga skaistuma ideālu un bieži qtveidoja viņas vaibstus sejās, kuras gleznoja.

103 Agnesa — šeit domāta Agnesa Sorela, franču karaļa Kārļa VII iemīļotā, Aleksandra Dimā-tēva drāmas «Kārlis VII pie saviem vasaļiem» personāžs.

104 Munē-Silli Žans (1841—1916) -— slavens franču traģiķis, viens no tradicionālā traģiskā spēles stila «pēdējiem mohikāņiem».

105 Ravinjans Ksavjē (1795—1858) — franču jezuīts un sludinātājs

106 «Donavas Tartils» — tāpat kā Moljēra komēdijas varoņa Tar-tifa vārds kļuvis par liekulības un svētulības simbolu, kāda cita franču literatūras personāža vārds — Lafontēna fabulas «Donavas zemnieks» varoņa vārds — izvērties par rupjas vaļsirdības apzīmējumu. Saucot Dimā-dēlu par «Donavas Tarlifu», viņa nelabvēļi acīm redzot gribējuši pateikt, ka viņš apvieno sevī Tartifa liekulību ar Donavas zemnieka rupjību.

107 Litrē Pols Maksimiliāns Emīls (1801—1881) — franču filozofs pozitīvists un filologs, līdz šim brīdim vērtību nezaudējušās franču valodas skaidrojošās vārdnīcas sastādītājs. Litrē bija pārliecināts ateists un tikai nāves gultā, pēc savas dievbijīgās sievas neatlaidī-

giem lūgumiem, bija ar mieru Jaut pieaicināt garīdznieku. Viņa laikabiedri tomēr neticēja, ka viņš pievērsies reliģijai.

108 «Atvadīšanās Fontenblo» — 1814. gada 28. aprīlī Napoleons, atteicies no troņa, pirms aizbraukšanas uz Elbas salu atvadījās no savas gvardes Fontenblo pils pagalmā. Kopš šīs ievērojamās dienas Fontenblo pils pagalmu sauc par «Atvadu pagalmu».

109 Lamballa Marija Luīza — Francijas karalienes Marijas An-tuanetes galma dāma. 1792. gada septembrī pūlis viņu nogalināja.

110 Koklēns Benuā Konstāns (1841—1909) un Go Fransuā Zils Ed-mons (1822—1901) — izcili franču komiķi, kas tanī laika uzstājās uz Komedī-Fransēz skatuves.

111 «Gvardi, sāliet kaujā gvardi!» — Ar šādiem vārdiem pie Napoleona griezušies viņa ģenerēji Borodinas kaujas laikā. Napoleons atteicies tālu no Francijas riskēt ar savu gvardi.

112 Feba — viens no saules dieva Feba māsas Artemidas vārdiem.

113 Zipa (īstajā vārdā grāfiene Sibilla de Martela, 1850—1932) — tolaik populāra rakstniece, sacerējusi virkni romānu no augstāko aprindu dzīves.

SATURS

Priekšvārdi.............

Pirmā daļa. Vilēkotrē ........

Otrā daļa. Parīzes iekarošana ......

Trešā daļa. Antonijs .........

Ceturtā daļa. Pazudušais tēvs......

Piektā daļa. No «Trim musketieriem» līdz

«Kamēliju dāmai»..........

Sestā daļa. Montekristo ........

Septītā daļa. Tēvs un dēls . ......

Astotā daļa. Sagrenāda ........

Devītā daļa. Dievs-dēls ........

Desmitā daļa. Priekškars .......

André Maurois LES TROIS DUMAS Librairie Hachette Paris, 1957

А. М о р у а ТРИ ДЮМА

Издательство ЦК ВЛКСМ «Молодая гвардия»

Издательство «Лиесма»

На латышском языке Художник Гу нар Клява

Redaktore L. Rambeka. Māksi, redakt. A. Jēgers* Tehniskā redaktore Z. Kronberga. Korektore I. Gintere. Nodota salikšanai 1968. g. 20. martā* Parakstīta iespiešanai 1968. g. 13. jūnijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108732. 14,70 fiz. iespiedi.; 24,09 uzsk. iespiedi.; 26,88 izdevn. 1, Metiens 60 000 eks. Maksā 1 rbl. 58 kap. Izdev, niecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24„ Izdevn. Nr. 21842-D70. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139* Pasūt* Nr, 163,

8A(Fr)

1

1796. gada 13. februārī ģenerāļa Dimā dzīvesbiedre dzemdēja otru meitu Lmzu Aleksandrēni, kas nodzīvoja nepilnu gadu. — A. M.

2

To pierāda dēla atzīšanas dokuments un arī Katrīnas Labē miršanas apliecība, kaut gan visi biogrāfi ir apgalvojuši, ka viņa bijusi precējusies. — A. M.

3

Piedēvējis lugā «Indriķis III un viņa galms» hercogienei de Gī-zai de Monsoro kundzes piedzīvojumu, Dimā uz šīs pašas epizodes pamata vēl radīja 1846. gadā publicēto romānu un pēc tam 1860. gadā izrādīto drāmu, abus sacerējumus ar to pašu nosaukumu — «Grāfiene de Monsoro». Sājos abos darbos Fransuāza de Monsoro nosaukta par Diānu de Monsoro. — A. Ai

4

Fransuā Zozefs Valdors, dzimis 1789. gada 30. marlā Namirā, ar karaļa pavēli no 1817. gada 12. marta saņēmis Francijas pavalstniecību, 1822. gadā apprecējās ar Melāniju Vilnāvu. 1809. gadā ieslā-jies kā vienkāršs zaldāts 94. kājnieku pulkā, Valdors 1816. gadā jau ir jaunākais leitnants Dordoņas departamenta leģionā, 1822. gadā viņš tiek paaugstināts par leitnantu, 1827. gadā par kapteini. Viņš mirst 1856. gadā, sešdesmit septiņu gadu vecumā. — A. M.

5

Dzejas rindas atdzejojusi Milda Grīnfeļde.

6

Tāpat kā Adelei Dervē, arī Melānijai Valdorai bija viena vienīga meita, vārdā Elīza. — A. M.

7

Bella Krelsamera 1831. gada 5. martā dzemdēja meitu. — A. M.

8

Vai nu Tu, vai nāve (itai).

9

Kauns! (Angl.)

10

Gandrīz vai (tai.).

11

Luijs X Ķildīgais (1289.—1316. g). Vairums lugas notikumu ir izdomāti. Vēsturiski patiess ir tikai tas fakts, ka Margarita un viņas svaines Blanša de la Marša un Žanna de Puatjē tikušas apsūdzētas par laulibas pārkāpšanu. Luijs X, kam aiz politiskiem apsvērumiem vajadzēja otrreiz apprecēties ar Ungārijas Kiemansu, lika noslāpēt savu pirmo sievu starp diviem matračiem Gaijāras pili, kur viņa bija ieslodzīta Karalienei tad bija tikko divdesmit pieci gadi. — A. M.

12

1293. gadā Burgundijas Margaritai noteikti nevarēja būt ne mīļākā, ne ārlaulības bērna: viņai toreiz pašai bija trīs

gadi. — A. M.

13

Ar Jūsu laipno dzīvesbiedri (vāc.).

14

Vēstule adresēta: «Labē kundzei, nodot Dimā-dēlam, Šaijo ielā 63, Elizejas laukos. — A. M.

15

Dimā-tēvs nesen bija noīrējis Rivolī ielā 22 divus dzīvokļus, kas atradās viens zem otra. — A. M.

16

Marija Dimā, kurai toreiz bija deviņi gadi, dzīvoja pie tēva, un viņu audzināja Ida Ferjē, kurai meitene bija patiesi pieķērusies. Marija nekad nesatikās ar savu māti Bellu Krelsameru. — A. M.

17

Aleksandra Dimā biogrāfi (tāpat kā Klodēns) apgalvo, ka laulības notikušas 1. februāri. Autentiski dokumenti apliecina, ka tās notikušas 5. februārī. — A. M.

18

Pārpratumu (lai.).

19

Dimā sajauc Ābrama neauglīgo sievu Saru ar jauno verdzeni Agari, kura, gluži pretēji, dāvāja patriarham dēlu Izmailu. — A..M.

20

Teofils Gotjē nupat bija publicējis grāmatu «Ceļojums pa Spāniju: Tra los montēs». -— A. M.

21

Ģenerāļa Dimā meita bija apprecējusies ar Viktoru Leteljē, Dreī nodokļu inkasentu. — A. M.

22

Persona romānā «Grāfiene de Monsoro». — A. M.

23

Personas Dimā romānā «Kavalieris de Mezonružs» — A. M.

24

«Vikonts de Braželons» un «Zozefs Balzamo» (Kāda ārsta memuāri) tika publicēti tanī pašā gadā (1848). — A, M.

25

Tā rakstīja Atbērs Tibodē, kas gribēja, tai šis divkāršais uzvārds ieviestos tāpat kā Erkmans-Satriāns. —• .4. M.

26

Par spīti hronoloģiskajai secībai piecu cēlienu drāma «Musketieri», ko parakstījuši Dimā un Makē, uzvesta četrus gadus pirms «Musketieru jaunības», kuras turpinājums ir pirmā drāma. «Musketieru jaunības» pirmizrāde notika 1849. gada 17. februārī. — A. M

27

Pēdējā mirklī (lat.).

28

Dimā — sienāzis, Makē — skudra. Izšķērdīgā Dimā māju izūtrupē, Makē pa to laiku nopircis sev villu Buživalā. Mūža vakarā Makē ir bagāts zemju īpašnieks, viņš mirst savā pili Senmemā, Dur-dānas apkaimē. — A. M.

29

Dimā laikā viens no visattālākajiem Parīzes kvartāliem.

30

Vīrs (itāl.).

31

Prombūtnē (7af.).

32

* Sī Krelsamera kundze, bez šaubām, ir Marijas Dimā māte. — A. M.

33

Vārds «noel» (Noël) franciski nozīme «ziemsvētki»; vārds «parfē» (parlait) nozīmē «pilnīgs, nevainojams». — Tulk.

34

Aleksandrs Pjērs Zozefs Došs (1799. g.—1849. g). Viņa sieva, kurai visu mūžu izdevās uzdoties par diviem gadiem jaunākai, bija dzimusi Briselē 1821. gadā; viņa mira Parīzē 1900. gadā. — A. AI.

35

Dimā-dēls tika apbalvots ar ordeni tikai 1857. gada 14. augustā. ■— A. M.

36

Esi sveiks un mīli mani (lai.).

37

Piezīmes lekcijai «Aleksandra Dimā-dēla teātris», ko Anrī Beks bija paredzējis nolasil Marseļā 1895. gada 27. novembrī. Lekciju atcēla, tāpēc ka Dimā bija uz nāvi slims. Nākamajā dienā viņš nomira. — A. M.

38

Nevēlama persona (lat.).

39

Mana vaina (lai.).

40

Drāma piecos cēlienos, astoņās ainās, uzvesta Vēsturiskajā teātri 1847. gada 15. decembrī. — A. M.

41

«Musketieri», ko parakstījuši Dimā un Makē, uzvesti Ambigi teātri 1845. gada 27. oktobrī. — A. M.

42

Apmetnis bez piedurknēm (spān.).

43

Vienota Itālija (itāl.).

44

Neatkarīgais (ilāl.).

45

Emīlijas izturēšanos var izskaidrot šādi: tāpēc, ka Dimā bija dēlu likumīgi atzinis par savu, viņam 1831. gadā izdevās mazo Aleksandru atņemt atbruņotajai Katrīnai Labē. Šo gadījumu «Admirālis» atgādina vēstulē Pjēram Fransuā Kordjē. Viņa nevēloties piedzīvot, ka viņai «nolaupa mātes tiesības» nelaulātais tēvs, kam ir priekšroka uz (nelaulātās) mātes bērnu. — A. M.

46

Viņa zem, viņš virs (lai.).

47

Luga, kuras galīgais nosaukums bija «Lauku donžuāni». — A. M.

48

Morisa Sanda iesauka. — A. M.

49

Proti, Franču teātrī. — A. M.

50

Ežēna Lambēra kundze, dzimusi Estere Etjena. —• A. M.

51

Viņas dzimšanas apliecība ir pazudusi, jo Ziemeļu un Dienvidu atdalīšanās karu laikā Jaunorleānā visi dzimtsarakstu akti ugunsgrēkā aizgāja bojā. Viņas biogrāfs Bernhards Falks uzskata, ka viņa dzimusi 1835. gadā. Citi autori apgalvo, ka 1832. gadā. Viņa pati sacīja, ka esot dzimusi 1841. gadā, bet daudzas fotogrāfijas apgāž šo apgalvojumu, jo pēdējos portretos viņa vairs neizskatās kā ļoti jauna sieviete. Visticamāk šķiet, ka viņa mirusi trīsdesmit trīs vai trīsdesmit četru gadu vecumā. — A. M.

52

1856. gadā viņa bija apprecējusi mūziķi Aleksandru I. Men-kenu; 1859. gadā bokseri Džonu Karmelu Hinenu; 1862. gadā kādu impresāriju Robertu H. Njuelu. Divi bērni, kuri viņai piedzima, viņu nepārdzīvoja. Jaunāko (kas piedzima 1866. gadā un nākamajā nomira) viņa bija gribējusi simboliski padarīt par Zoržas Sandas krustdēlu, proti, saskaņā ar amerikāņu paradumu — dot bērnam par otru vārdu krustmātes uzvārdu. Ada Menkena zināja tāpat kā visi, ka Aurora Didevāna bija iegājusi literatūrā ar pseidonīmu Žorža Sanda, bet nezināja, ka rakstniece bija dzimusi Dipēna. Reģistrēdama viriešu dzimuma bērnu ar vārdiem Luiss Didevāns Berkli, Ada Menkena savam puisēnam par iedomātu krusttēvu īstenībā bija devusi rakstnieces nominālo vīru. — A. M.

53

Uz ceturtās kapa plāksnes tagad lasāms: «Žanina d'Otrīva, dzimusi A. Dimā (1867. g.—1943. g.).» — A, M.

54

Toreizējais ministrs. — A. M

55

Princese Matilde Bonaparte. — A. M.

56

Olga Nariškina bija 1872. gada 28. augustā apprecējusies ar Sarlu Konstānu Nikolā marķīzu de Tjerī de Faletānu. — A. M.

57

1880. gada 2. jūnijā Koleta Dimā apprecējās ar Morisu Lipmanu (1847. g.—1923. g.ļ, Armāna de Kaijevē kundzes, dzimušas Leontīnes

58

Cassin (fr.) — spainis, kubls krāsas izšķīdināšanai. — Tulk.

59

Sos divus portretus marķīzs Landolfo Karkano nodevis Mazajā pilī. Ruso «Kastaņu aleja» atrodas Luvrā; Renjo «Salome» — Ņujorkas Metropolitēna muzejā. — A. M.

60

Grāfs {angl.).

61

Muižniecībai (angl.).

62

Otīlija Hendlī bija apprecējusies ar gleznotāju Leonu Flaho. Viņa bija nenoliedzami, skulpturāli daiļa, bet viņai bija garš deguns. Flaho kundze bija iesaukta par «Venēras un polišinela meitu». — A. M.

63

Pedro de Alkantara, trīspadsmitais hercogs d'Osuna, Spānijas grands, kas bija parasts viesis Tilzītes ielā. — A. M.

64

Kasēna kundzei bija trīs mazmeitas (Džovanna, Karolīna un Margerita), vecākai no tām 1886. gadā bija sešpadsmit gadu. — A. M

65

Zanīna Dimā, audzināta kā brīvdomātāja, bija dedzīgi pieslējusies katoļticībai. Viņas laulību ar dižciltīgo oficieri Ernestu d'Ote-rivu svētīja draudzes baznīcā monsinjors d'Ilsts. Prelāta svētrunā kāds nelaimīgs teikums pēkšņi izraisīja klātesošajos neprātīgus smieklus: «Un, kad pienāks neatvairāmās šķiršanās stunda . . .» Kotēta Dimā tanī laikā taisījās šķirties no vira; viņas vecāki vairs nedzīvoja zem viena jumta; viņas māte savā laikā bija pametusi Nariškinu; viņas pusmāsa Olga dzīvoja ļoti nesaticīgi ar izvirtušo vīru. — A. M.

66

Aleksandra Dimā-dēla un viņa otrās sievas (kas nomira 1934. gadā) mirstīgās atliekas guldītas nevis Pērlašēza, bet Monmartra kapsētā zem skulptora Senmarso veidota akmens monumenta. Dīvaina sagadīšanās: Marijas Diplesī kaps atrodas dažu soļu attālumā no impozantā mauzoleja. — A. M.

Content

Moruā Andrē Trīs Dimā

PRIEKŠVĀRDI

PIRMĀ DAĻA VILĒKOTRĒ

KARALIENES DRAGŪNS TRIJOS GADOS KĻŪST PAR REPUBLIKAS ĢENERĀLI

ĢENERĀLIS BONAPARTS UN ĢENERĀLIS DIMĀ

DIKDIENĪGA, BRĪVA MEŽOS PAVADĪTA bērnība

OTRA DAĻA PARĪZES IEKAROŠANA

Dimā atklāj Palērojālu, ŠARLU NODJē UN KĻŪST TĒVS

DIMA ATKLĀJ DRĀMU, KRISTĪNI UN MARSA JAUNKUNDZI

KĀ JAUNEKĻI GŪST PANĀKUMUS

TREŠĀ DAĻA ANTONIJS

MELĀNIJA VALDORA

«ANTONIJS»

«ŽOZEF, MANU DIVSTOBRENI!»

VIETA TEĀTRI

MILLE ET TRE 31

PARĪZE 1831. GADA

CETURTĀ DAĻA PAZUDUŠAIS TĒVS

NELAS TORNIS

mierīga līdzāspastāvēšana

LAULĪBAS LUIJA-FILIPA LAIKOS

KOMĒDIJAS

PAZUDUŠAIS TĒVS

PIEKTĀ DAĻA NO «TRIM MUSKETIERIEM» LĪDZ «KAMĒLIJU DĀMAI»

DRAMATURGS KĻŪST PAR ROMĀNU RAKSTNIEKU

«FIRMA ALEKSANDRS DIMĀ UN KOMPĀNIJA»

MAKE»

MARIJA DIPLESI

NESENTIMENTALS ceļojums

MARIJAS DIPLESĪ NĀVE

SESTĀ DAĻA MONTEKRISTO

«GRĀFS MONTEKRISTO»

KURĀ ROMĀNS ĪSTENOJAS DZĪVĒ

MONTEKRISTO IZPUTĒŠANA

Iv DĀMA AR PĒRLĒM

SEPTĪTĀ DAĻA TĒVS UN DĒLS

GREZNAIS TRIMDINIEKS

«KAMĒLIJU DĀMAS» JAUNA REDAKCIJA

«MUSKETIERIS»

IV «DIĀNA DE LISA»

CEĻOJUMS UZ KRIEVIJU

VI SAVA TĒVA TĒVS

ASTOTA DAĻA ŠAGRĒNĀDA

DIMA-TEVS IEKARO EMĪLIJU UN ITĀLIJU

DĀRGAIS DĒLS — DĀRGĀ MĀMIŅA

ŽORŽA SANDA DIMĀ-DĒLAM DĀVĀ DIVUS BĒRNUS

"DIEVA MIJKRĒSLIS

PORTOSA NĀVE

DEVĪTĀ DAĻA DIEVS-DĒLS

EMĒ DEKLĒ UN «KĀZINIEKS.»

NO «FIRSTIENES ŽORŽAS» LĪDZ «KLAUDIJA SIEVAI»

KONTI KRASTMALA

FRANČU TEĀTRA LAUKUMS

DESMITA DAĻA PRIEKŠKARS

UZ ATPŪTU

DENĪZA

«LABDIEN, TĒT!»

«FRANSIJONS»

MĪLESTĪBA un vecums

«CEĻŠ UZ TĒBĀM»

PASKAIDROJUMI

SATURS

1