Perišo Anrī

Tulūza-Lotreka dzīve

Anrī Perišo

TULŪZA-LOTREKA DZĪVE

SĒRIJĀ «IEVĒROJAMU CILVĒKU DZĪVE» IZNĀK ŠĀDI DARBI:

B. TARTAKOVSKIS. STĀSTS PAR SKOLOTĀJU SUHOMĻINSKI

V. IVBULIS. RABINDRANATS TAGORE

V.SKLOVSKIS. LEVS TOLSTOJS

A. STANKEVICS. DVĒSELES ATBALSS

A. MORUĀ. BAIRONS

B. VOLODINS. MENDELIS

O. SINJORELLI. ELEONORA DUZE

S. APTS. TOMASS MANNS

A. PER ISO. VAN GOGA DZĪVE

S. MOROZOVS. JOHANS SEBASTIANS BAHS

R. OSTROVSKA. NIKOLAJS OSTROVSKIS

B. NOSIKS. ŠVEICERS

M. ĻEVIDOVS. DZONATANS SVIFTS

B. GRIBANOVS. FOLKNERS

B. KAMOVS. PARASTS DZĪVES STĀSTS

A. ITKINA. ALEKSANDRA KOLONTAJA

V. KARDAŠOVS. ROKOSOVSKIS

0. KUDENKO. DZĪVES ORBĪTA

A. STANKEVICS. PĒC PIRMAJIEM CĪRUĻIEM

1. KALNIŅŠ. AUSEKLIS

D. URNOVS. DEFO

J. AKOBIROVS, S.HARISOVS. SADRITDĪNS AINĪ

V. PETEĻINS. ALEKSEJS TOLSTOJS

A. KOTOVS. BALTIE UN MELNIE

I. DUBINSKIS-MUHADZE. ŠAUMJANS

T. PAVLOVA. KROMVELS

G. BAIDUKOVS. ČKALOVS

Priekšvārdi

Par Tulūzu-Lotreku, viņam vēl dzīvam esot, tika stāstīts daudz leģendu. Būdams uzticīgs tiem pašiem principiem, kas mani vadija, strādājot pie divām iepriekšējām — van Goga un Sezanna — biogrāfijām, es centos atklāt mākslinieka īsto seju.

Un tas nebūt nebija viegli. Pēc pirmā acu uzmetiena var likties, ka Lotreka dzīve visiem labi zināma. Bet tas tikai tā šķiet. Pārāk bieži mēdz domāt, ka jāatsauc tikai atmiņā burvīgā Monmartras vide, lai viss kļūtu skaidrs, bet īstenībā ar to vien nepietiek. Spilgtā, mākslīgā Monmartras gaisma Lotreku bieži vien vairāk slēpa nekā ap gaismoja. Turklāt Monmartra viņam nebija nekas cits kā tikai dekorācija. Viņpus gleznainās dekorācijas viņš saskatīja cilvēku visā tā kailumā. Demonstratīvi bezbēdīgajos smieklos viņš skaidrāk nekā jebkurš cits prata saklausīt dzīves skarbumu. Viņš nekad nepievīlās nedz cilvēkos, nedz lietās. Un vismazāk pats sevī. Viņa dzīve bija īsa un dramatiska. Tā bija īsta traģēdija, ko viņš pilnīgi apzinājās, bet līdz pat mūža galam slēpa to, jo nevēlējās modināt pret sevi vērsto līdzcietību. Šis nelaimīgais punduris vārda pilnā nozīmē bija īsts gara aristokrāts: pat tie, kas ar viņu bieži satikās, ne vienmēr nojauta viņa sāpju skaudrumu. Tiešām grūti būtu atrast cilvēku, kas tik skaidri izprastu sava likteņa nežēlību un izturētos pret to tik reāli.

Tieši šo likteni es arī esmu pūlējies aprakstīt savā grāmatā.

Tāpat kā grāmatās par van Gogu un Sezannu, arī šīs grāmatas lappusēs es neesmu itin nekā izdomājis. Cik vien iespējams tuvu piekļūt īstenībai, būt precīzam un patiesam — tāds bija mans mērķis Vai gan īpaši jāakcentē fakts, ka es netiku taupījis pūļu, lai to panāktu? Izlasīju un salīdzināju visu, kas bija publicēts par Lotreku; savācu visus neizdotos materiālus un liecības, kādas vien varēju atrast; iztaujāju vairākus mākslinieka laikabiedrus, kas viņu bija pazinuši; meklēju atmiņas par Lotreku vietās, kur viņš bija dzīvojis, un tikpat rūpīgi ievācu ziņas pai cilvēkiem, kas ar mākslinieku bija saskārušies viņa īsajā, nemierpilnajā dzīvē.

Sī grāmata nekādā ziņā nebūtu tapusi tāda, kāda tā ir, ja Sal darbā mani nebūtu atbalstījušas daudzas personas. Ar viņu palīdzību man izdevās atklāt dažu labu lidz šim nezināmu faktu Lotreka dzīvē, pilnīgi restaurēt viņa biogrāfiju, precizēt vienu otru dažkārt visai svarīgu sīkumu un dziļāk ietiekties sava varoņa iekšējā pasaulē.

Par mākslinieka ģimeni, viņa bērnību un jaunību vērtīgas ziņas sniegusi viņa radiniece Mērija Tapjē de Seleirānas jaunkundze, kuras darbi uzskatāmi par neaizstājamu avotu Lotreka bērnības un agrās jaunības izpētē. Viņas smalkjūtīgajā un erudītajā vadībā es iepazinos arī ar Boskas pili. Robērs de Monkabrijē, arī Lotreka radinieks, kas turklāt kādu laiku pie viņa mācījās, bija tik laipns, ka gari un plaši rakstiski atbildēja uz maniem jautājumiem. Lielu ieguldījumu šajā manā darbā ir ielicis Sersī d'Ervils (Silvēns Bonmarjāžs): viņš augstsirdīgi nodeva manā rīcībā paša pierakstītās sarunas, kādas viņam dažādos laikos bijušas ar daudziem Lotreka dzīves lieciniekiem, it īpaši ar 2anu Avrilu, Romēnu Kolisu, Degā, Maksimu Detomā, Alfrēdu Edvardsu, Fēliksu Feneonu, Fotī, Ajema kundzi, Maiisu Zuajānu, Šarlu Eduāru Likā, L. O. Rakēnu, Ambruāzu Volāru un citiem. Mišels Anžs Bernārs ļāva man brīvi lietot sava tēva — Emīla Bernāra — arhīvu. Fransiss Žurdēns, Edmons Ezē un dakteris Luijs Šukē, Ādolfa Atbēra znots, ar lielu sirsnību un laipnību pārcilāja kopā ar mani savas atmiņas par Lotreku un dažiem viņa draugiem. Moriss Ekstēns un viņa dzīvesbiedre sniedza man interesantas ziņas par Gistavu Pelē un citiem māksliniekam tuviem cilvēkiem. Viljēsirmorēnas mērs Emīls Potjē palīdzēja man sameklēt dažus mākslinieka dzīves faktus, kad viņš uzturējās šajā vietā. Ārsts Gastons Levī ar savām mediķa zināšanām palīdzēja man labāk izprast Lotreka slimību, kas noteica viņa likteni. Estampu kabineta glabātāja palīgs 2ans Ademārs, kura darbi par Lotreku sniedz bagātīgu informāciju, ļoti laipni piedāvāja man savu palīdzību — tāpat kā Tilāra kundze, policijas prefektūras arhīva pārzine. Pētījumi, ko izdarījusi Marsela Dišmēna kundze, kas strādā psihiatrisko slimnīcu inspekcijā, savukārt būtiski papildināja materiālus par Lotreka uzturēšanos ārsta Semeleņa dziedinātavā Nejī. Romī kungs atdarīja man savu dārgumu krātuvi — dokumentu kolekciju un norādīja ceļu uz noderīgajiem informācijas avotiem. Un, beidzot, man jāizsaka sirsnīga pateicība di Ferrona-Anketēna kundzei, Luija Anketēna vedeklai, profesoram. Anrī Mondoram un profesoram Logram, ārstiem Semeieņam (dēlam), Pjēram Valeri-Rado, R. Santemesam, Šarlam Lorānam, Andrē Devēšam, Morisam Lambijotam, Armānam Gotam un Lisjēnam Noelam, kuri palīdzējuši bagātināt manis savāktos: materiālus vai atvieglojuši manu darbu. Izsaku viņiem visiem savu dziļāko pateicību.

AP.

Prologs DĀRGUMIŅŠ (1884—1879)

Es esmu gars, kas visu liedz un peļ!

Un tiešām, viss, kas rodas un kas zel, Ir vērts, ka atkal nebūtībā grūtu.

G ôte. «Pausts»

Pār Alfoī plosās negaiss. Vecajā Boskas pilī, kas paceļas līdzās senajam pilsētas cietokšņa mūru tornim, grāfiene Adele de Tulūza-Lotreka-Monfā mokās dzemdību sāpēs, bet debesīs, tricinot gaisu, grand skaļi pērkona dārdi.

Šajā 1864. gada 24. novembra nakti neganti trako stipra rudens vētra. Lietus gāž kā ar spaiņiem. Pār jumtiem līkločiem šaudās zibens, blāvi apgaismodams sarkanās ķieģeļu pilsētas namus, pilij pavisam tuvu stāvošās, cietoksnim līdzīgās katedrāles augstos mūrus un lejā — ielejas aizā — burzguļojošos Tarnas ūdeņus.

Grūtās dzemdības ieilgst. Jaunā sieviete aizelsusies vaid pie katra pērkona grāviena. Pirms gada, maijā, apprecējusies ar savu brālēnu grāfu Alfonsu, kas toreiz bija virsnieks un ar savu mundieri apmulsināja divdesmit vienu gadu vecās jaunavas prātu, viņa tagad gaida savu pirmo bērnu, dēlu, kā viņa cer, kurš pratīs godam nest savu senču slavas apmirdzēto vārdu.

Priecīgā notikuma gaidās par zēnu sapņo arī dzemdētājas tuvinieces — viņas māte un vīramāte, kas ir māsas un abas pirmo reizi kļūs vecmāmiņas; tāpat viņas vīratēvs, Melnais Princis, bargais pavēlnieks, kas dzīvo noslēdzies savā Boskas pilī, kur viņš izrīkojas kā īsts autokrāts, un, pats par sevi saprotams, sapņo grāfienes vīrs Alfonss, kura galva aizvien ir bāztin piebāzta nepiepildāmiem sapņiem. Jau tagad grāfs iztēlojas to brīdi — un, jo agrāk tas pienāks, jo labāk! — kad dēls viņu varēs pavadīt pa savas dzimtas mežiem un pļavām izjādēs un medībās ar piekūniem.

Mantinieka dzimšanai viss ir sagatavots. Šūpulis, autiņi — muslīns un mežģīnes, ziloņkaula, sudraba un ?

zelta grabuļi, prinča cienīga kristāmā kleitiņa ar šur tur izšūtiem liliju ziediem un kroņveida zelta brokāta aubīte, ko mazulim uzvilks galvā, kad viņam par godu sāks skanēt Svētās Cecīlijas katedrāles zvani.

Dēla dzimšanai viss ir sagatavots. Izraudzīti šādi vārdi: Mārī Raimons, bet galvenais viņa vārds būs Anrī —- tā sauca grāfu de Šanboru, Burbonu vecākā atzarojuma pēdējo pēcteci, kas pēc nelokāmā leģitīmista grāfa Alfonsa pārliecības ir bijis vienīgais likumīgais pretendents uz Francijas troni, ko tagad ieņēmis uzurpatora brāļadēls.

Lietusgāze un negaiss nerimstas. Debesīs virs Albī zvēro un trako zibens uzliesmojumi. Drausmīga nakts, ko grāfiene Adele neaizmirsīs līdz pat savam pēdējam elpas vilcienam. Vai šī dabasspēku trakošana nav uzskatāma par ļaunu zīmi? Sāpju un baiļu plosītā grāfiene Adele gaida sava bērna dzimšanu. Kaut tikai būtu dēls! Diex lo volt — tāda ir dieva griba — skan devīze Tulūzu-Lotreku dzimtas četrdaļīgajā ģerbonī, kuru rotāja suverēnā grāfa kronis. Ģerboņa pirmajā un ceturtajā purpursārtajā iedaļā atradās saīsināts, ažūrs, apaļš zelta krusts — grāfu de Tu-lūzu ģerbonis, bet otrajā un trešajā purpursārtajā iedaļā — uz pakaļkājām stāvošs zelta lauva, kura ilkņi un mēle darināti no filigrānemaljas, — Lotreku ģerbonis. Lai dievs dod, ka piedzimtu dēls, dēls, kas vēlāk kļūs par īstu Tulūzu-Lotreku: viņš būs vīrs, kas dzīvos ārpus šā necienīgā gadsimta, nodosies vienīgi cēlām zinātnēm, būs stalts jātnieks, lielisks mednieks, prasmīgs medību suņu un putnu audzētājs, godam nesīs savu slaveno vārdu un nekad neapkaunos savu tūkstošgadīgo dzimtu. Dēls! Nekādā gadījumā meita! «Ticiet man,» mēdza teikt grāfs Alfonss, «labāk būt par vīriešu dzimtes ķeceri nekā sieviešu dzimtes kristieti.»

Lai dievs dod dēlu! . ..

Arā šaudījās negaisa zibeņi, grāfiene Adele laida pasaulē zēnu.

Diex lo volti

Tāda bija dieva griba!

Mazais Anrī bija burvīgs bērniņš ar gaišu skatienu, apaļiem vaidziņiem, tik glīts savā modernajā uzvalciņā — bolero svārciņos un skotu bruncīšos (anglomānija bija skārusi ari tālaika modi).

Tulūziem-Lotrekiem, kas kopa ar visiem radiniekiem veidoja kuplu ģimeni, Arni bija pirmais jaunās paaudzes bērns. Ari tāpēc viņš tika sevišķi mīlēts. Ar maigumu un lepnumu zēnu sauca «bébé lou poulit», kas rūrgiešu izloksnē nozīmē «skaistais mazulis», vai ari par «Dārgumiņu», kā viņu savā apbrīnas pilnajā labvēlībā bija iesaukusi viena no vecmāmiņām.

Dārgumiņš ienāca dzīvē visnotaļ lielas uzmanības un mīlestības apņemts. Viņa vecāki bieži mainīja dzīvesvietu: brīžam zēns dzīvoja vecajā Albī pilī, istabās ar senatnīgu tapsējumu (šajā pilī viņš bija piedzimis); brīžam plašajā Seleirānas muižā, Langedokā; brīžam — visbiežāk — Bos-kas pilī, kur valdīja Melnais Princis. Skaistā pils, senais senjo.ru miteklis, ar savu lielo, apaļo torni, dakstiņu jumtiem un augstajiem, efejām apaugušajiem mūriem pacēlās Vioras ielejā.

Ap pili allaž valdīja liela rosība. Boska modās rītausmā. Pagalmā zirgi kārpīja zemi, suņi .rēja, un Melnais Princis, stalts, cieši sajozies, jāšus mugurā savam tīrasiņu ērzelim, kuru katru brīdi grasījās dot medību signālu. Melnais Princis bija vīrs spēka gados, mazliet pāri piecdesmitiem, mazrunīgs, augstprātīgs un skarbs, garenu seju, ar melnu, biezu bārdu, kuplām ūsām un izspūrušām uzacīm, kas pārkārās pār spožām, caururbjošām acīm. Viņš turēja stingros grožos gan savus ģimenes locekļus — dēlus Ai-fonsu, Sarlu un Odonu —, gan kalpus, staļļa puišus, suņu piķierus un vecāko piķieri Pjēru Grēzu. Steigšus atsveicinājušies no dāmām, mednieki devās ceļā.

Kopš saviem pirmajiem šļupstiem Dārgumiņš ik dienas dzirdēja izteicienus: «cui, cuū», «hop, hop, hopā», «dzīt briedi», «uzmanīt pārejas», «mīt pēdās». Viņš jau labi pazina zirgus, suņus un piekūnus ar dzalkstošām acīm un asiem knābjiem. Piekūnus grāfam Alfonsam speciāli apmācīja Rabastēnas zemnieki Martēni. Būdams nemierīgas dabas, Dārgumiņš, izbēdzis no uzraudzības, steigšus ielīda siltā stallī, kur siena, pakaišu un zirgu sviedru stiprā smaka patīkami kutināja viņa nāsis. Dažreiz zēns aiztecēja līdz suņu mājai, kas bija tik plaša kā aitu kūts, un notupās tur blakus lielajiem pēdu dzinējiem un dzinējsuņiem. Pamazām viņš aizvien vairāk un vairāk paplašināja savu pasauli. «Pie mums,» mēdza teikt grāfs Alfonss, «tiklīdz nokristī, uzreiz seglos iekšā! ...» Dārgumiņš deva cerības: reiz viņu pārsteidza dzeram zirgu dziru un graužam speciāli suņiem cepto rupjmaizi,

Dzīve Boskā ritēja kā pa sapņiem. Vakaros pirms gulētiešanas Dārgumiņš kādu laiciņu drīkstēja pakavēties viesistabā pieaugušu cilvēku sabiedrībā. Pēc spēku šķiešanas, kas ilga visu dienu, bija pienācis mierīgas atpūtas brīdis. Sēdēdamas dziļajos atzveltņos, uzmetušas uz pleciem zīda ' šalles, sievietes cītīgi darbojās ar tamboradatu. Pils kapelāns, abats Peirs, kūpināja pīpi. Vīrieši runāja par medībām, lika aptverē patronas vai arī lasīja, zīmēja un veidoja vaska figūriņas.

Pievēršanās mākslai Tulūzu-Lotreku dzimtā bija tradicionāla. Boskā glabājās Melnā Prinča tēva gadsimta sākumā darinātie portreti oforta, pasteļa, svina zīmuļa tehnikā. Grāfam Alfonsam patika veidot mazas zirgu un suņu statuetes; viņš bez jebkādām grūtībām varēja uzzīmēt kaut ko ar zīmuli vai spalvu. Tikpat viegli un labprāt zīmēja ari viņa jaunākie brāļi — Odons un it īpaši Saris, kam bija liela nosliece uz mākslu. «Kad mani zēni nošauj sloku,» mēdza teikt vecmāmiņa Gabriēla, «viņiem tiek trīskāršs prieks: no medībām, no klusās dabas un no cepeša.»

Stāvot blakus kādam no onkuļiem, Dārgumiņš pēkšņi sastinga, uzmanīgi vērodams roku, kas zīmēja uz papīra svītriņas un ķeburus, pēc tam tos prasmīgi savienoja, un pēkšņi parādījās mednieki ar suņiem, galvenie piķieri, auļojoši dzīvnieki, vajāts briedis, meža kuilis, kuram uz-klupuši suņi... Atlaidies zemē pie kamīna, kur liesmoja biezas malkas šķilas, Dārgumiņš izvilka no krāsns atdzisušu oglīti un cītīgi vilka uz lielā viesistabas tepiķa kvadrātiņus un ripulīšus.

Dārgumiņam vēl nebija pilni trīs gadi, kad 1887. gada 28. augustā piedzima viņa brālis Rišārs. («Brīnišķīgi izraudzīts vārds,» sacīja vecmāmiņa, «kāds no mūsu senčiem, kam arī bija vārdā Rišārs, apprecējās ar Anglijas karaļa Ričarda māsu.») Kristību dienā Albī katedrālē Dārgumiņš bija uzticēts kanoniķa sievai, kas stipri sašuta, ieraudzījusi, ka zēns ir apģērbts īsās biksītēs un zeķītēs. Pēc kristībām Dārgumiņš savas uzraudzes pavadībā piedalījās procesijā, kas devās uz draudzes baznīcu, lai tur atstātu ierakstu metrikas grāmatā. «Es ari gribu parakstīties,» savā bērna valodā pieprasīja Dārgumiņš. «Bet tu taču vēl neproti rakstīt,» kanoniķa sieva viņam atbildēja. «Nekas,» zēns iebilda, «es uzzīmēšu vērsi!»

Grāfa Alfonsa ģimenē ne jau viss bija gluži tā, kā vajag. Dārgumiņam nebija nekāds pārsteigums, ka daž-to

reiz māte asarām aizmiglotām acīm piespieda viņu sev pin krūtīm ar lielāku maigumu nekā parasti. Skaidri varēja nojaust, ka grāfiene Adele nebija laimīga.

Sl jaunā, maigā, atturīgā un kautrīgā gaišmate smalkumu un takta sajūtu — īpašības, kuras varētu uzskatīt par buržuāziskām, — bija mantojusi no saviem senčiem Tapjē de Seleirāniem. Cēlušies Azilanminervuā, nelielā ciemā kādu četrdesmit kilometru attālumā no Karkasonas, Tapjē kļuva par de Seleirāniem tikai 18. gadsimta beigās, vecā režīma laikā ieņemdami ievērojamus posteņus Narbonnas administrācijā — bijuši par tiesnešiem ko-merctiesās, par ģenerālmantziņiem un kanoniķiem.. Būdami tālredzīgi un ļoti veikli darījumu cilvēki, viņi allaž ievēroja personiskās intereses: saviem vlnadārziem pievienoja zemes gabalus, bet lauku mājām — namus pilsētās, 1798. gadā Esprī Žans Žaks Tusēns Tapjē — Dārgumiņa vecvectēvs, ko savā laikā bija. adoptējis kāds attāls radinieks 2aks Mengo, Monpeljē pilsētas Augstākās grāmatvedības palātas padomnieks, Seleirānas īpašnieks, —• bija mantojis sava audžutēva titulu un viņa īpašumus, starp citu, arī lielisko Seleirānas muižu ■— skaistu māju un tūkstoš piecsimt hektāru zemes. Lielāko tās daļu aizņēma vīnadārzi. Kādreiz muiža piederēja Maltas ordeņa bruņiniekiem, kas šeit bija sprieduši tiesu, izskatīdami ne visai svarīgas, svarīgas un ļoti svarīgas prāvas un piespriezdami arī nāves sodus.

Grāfienei Adelei patika mierīga, klusa dzīve, grāmatu lasīšana un dievbijīgas pārdomas. Savā kāzu dienā grāfiene, protams, nevarēja zināt, kāds liktenis viņu gaida, apprecoties ar brālēnu. Tulūzu-Lotreku vētrainais temperaments krasi atšķīrās no Tapjē de Seleirānu aukstasinīgās dabas.

Tulūzi-Lotreki bija nemierīga rakstura cilvēki, tiem. piemita viņu senču -— grāfu Tulūzu un vikontu de Lotreku straujums. Tulūzu un Ge Lotreku vārdi ir sakusuši ar Francijas vēsturi. Dedzīgi, nevaldāmi, bezgala drosmīgi —■ šo dzimtu pārstāvji visos gadsimtos izcēlās ar neprātīgām dēkām un pārmērīgām, nevaldāmām kaislībām. Nekas viņus nespēja salauzt. Aiz trakas darbošanās alkām, pastrādādami gan labus, gan ļaunus darbus, viņi piedalījās krusta karos Svētajā zemē, ticību, karos un kaujās svešās zemēs. Tā, piemēram, Tulūzas grāfs Raimons IV 1099, gadā viens no pirmajiem iegāja aplenktajā Jeruzalemē, bet viņa. pēctečus albigiešus, ierautus asiņainās kaujās,

pāvesti desmit reizes izslēdza no baznīcas. Tiesa, viņus tas nemaz neuztrauca: nicinādami briesmas, viņi trakās dusmās pakāra kokā pāvesta legātu, kuram bija pieticis nekaunības atvest Tulūzas grāfam svētā tēva brevi. Reiz kāda mielasta laikā grāfs Alfonss sarunā ar arhibīskapu bija rezignēti teicis: «Ak, monsenjor, nav vairs tie laiki, kad Tulūzas grāfs varēja mūkam uzd ... un, ja patika, pēc tam viņu pakārt.» Līdzīgi ekscesi notika pat radinieku vidū: 1214. gadā grāfs Raimons VI pavēlēja turpat uz vietas savu acu priekšā pakārt savu brāli Boduēnu, kas bija sadomājis pārsviesties pie Simona de Monfora.1

Tādi bija Dārgumiņa senči no tēva puses. Mūžam nemiera pilni viņi visi droši vien, cits vairāk, cits mazāk, būs līdzinājušies Lotrekas vikontam Odē de Fuā, kurš krita Neapoles ielenkšanas laikā 1527. gadā un par kuru Brantoms^2 rakstīja: «Viņam bija augstprātīga un baismīga seja. [. .] Šo iespaidu vēl vairāk pastiprināja milzīgās rētas, kas bija dabūtas kaujā pie Ravennas, kur, noturēts par mirušu, viņš ievainots bija pamests kaujas laukā.» Spāņi par viņu izteicās, ka viņš «neievēroja citu padomus un labāk kļūdījās pats, nevis citu pamācīts».

Raduši izturēties kā patvaldnieki, jo bija cieši saradojušies ar Francijas, Anglijas un Aragonas karaļu dzimtām, apprecēdamies ar monarhu brāļiem vai māsām, dēliem vai meitām, Tulūzi-Lotreki neatzina nekādus citus likumus kā vienīgi tos, lco noteica sev paši. Viņi bija apveltīti ar neizsīkstošu enerģiju. Hronika vēsta ne vien par viņu varoņdarbiem kaujas laukā, bet ir saglabājusi nākamajām audzēm arī nostāstus par viņu izlaidību, karstajām dienvidnieku asinīm.. Hronika stāsta par kāda Pjēra Žozefa de Tulūza-Lotreka — grāfa Fuā — uzdzīvi, arī par Tulūzas Adelaides netiklo dzīvi, viņas nevaldāmajiem instinktiem, par to, ka viņa «nav laidusi garām nevienu vīrieti, vienalga, vai tas bija kalps, senjors, buržuā vai zemnieks». Pjērs Zozefs de Tulūzs-Lotreks reiz lepni pateicis hercogienei de la Tremuī: «Pilsone hercogiene, nevajag jaukt mīlestību ar gultu.» Jau šī «smalkā» frāze vien ļauj spriest par cilvēku.

Grāfs Alfonss — brašs, drukns, drīzāk maza nekā liela auguma, bet ārkārtīgi spēcīgs vīrietis — nezināja, kur likt savus spēkus, un tāpēc lamāja gan 1789. gada revolucionārus un republikāņus, gan brīvmūrniekus, gan orleānie-šus, gan bonapartistus.

Pirms apprecēšanās (viņš apprecējās divdesmit piecu podu vecumā) pabeidzis Sensīras karaskolu, viņš dienēja jaunākā leitnanta pakāpē 6. uiānu pulkā Mobēžā. Piedalīdamies visās zirgu sacīkstēs — rikšošanā, auļošanā, «rallye-paper» un jāšanā ar šķēršļiem, viņš parādīja tik izcilas jātnieka spējas, ka ar savu pārākumu atņēma visiem jebkādu patiku ar viņu sacensties. Grāfs Alfonss bija pulka lepnums. Viņš bija nenogurdināms un neparasti bezbailīgs, un dažkārt gadījās, ka vienā dienā nodzina trīs zirgus, bet pats nekādu lielu nogurumu nejuta. Vēlāk viņu varēja redzēt spirgtu un mundru augu nakti dejojam un līksmojam.

Savu māsīcu grāfs Alfonss pazina kopš bērnības. Jaunieši viens otram patika, un viņi labi sapratās. Abiem likās, ka viņi viens otru mīl, taču tā nebija mīlestība, tas bija tikai «treniņš»3. Jau pirmajās kopdzīves dienās grāfiene Adele vīlusies ar šausmām atklāja, ka viņas dzīvesbiedrs ir pavisam citāds, nekā viņa to bija iedomājusies. Nekas viņu vīram netuvināja, bet tikai atgrūda no tā.

Grāfs Alfonss drīzāk bija viduslaiku, nevis 1868, gada cilvēks, jo modernā pasaule sniedza viņam iespēju šķiest savu enerģiju vienīgi sacīkstēs un medībās. Nekāda dzīves mērķa grāfam nebija, viņš klausīja vienīgi saviem instinktiem, ikvienai savai iegribai. Un kas gan varētu viņu ierobežot? Nauda? Tulūziem-Lotrekiem bija liels seifs, ko aizvien no jauna papildināja pārvaldnieki, un katrs no šā seifa ņēma pēc patikas. Sabiedriskā doma? Alfonss, gluži tāpat kā viņa senči, šajā ziņā bija nejūtīgs, grāfam pat prātā nenāca doma, ka kāds varētu viņu nosodīt. Viņš nebaidījās izskatīties smieklīgs, viņā nebija nekādas bremzes. Alfonss dzīvoja uz savas īpašas planētas, darīdams to, kas viņam patika, un viņa neapvaldītais temperaments vedināja viņu uz visneparastākām izdarībām, uz visdīvainā-kām ērmībām. Grāfs bija ekstravagants! Tā vismaz domāja tie, kas viņu tuvāk pazina.

Vasaras dienās viņš pastaigājās pa Albī ielām, pārlaidis kreklu pār biksēm, turēdams rokā piekūnu, kuru, šad tad apstādamies, baroja ar jēlas gaļas gabaliņiem. Acīmredzot negribēdams laupīt saviem piekūniem dievpalīgu, viņš tiem deva dzert svētītu ūdeni.

Nezinātājiem grāfa Alfonsa apģērbs bieži vien likās dīvains. Viņam ļoti patika tērpties neparasti, viņš labprāt vilka mugurā kovboja, pat čerkesa, skota apģērbu vai ar! krustneša bruņukreklu. Starp citu, gadījās, ka viņš sajauca dažādu tērpu atribūtus un reiz iznāca ģimenes brokastīs pledā un balerīnas pačkā. Viņa istabās starp medību trofejām, vecām grāmatām par medībām ar piekūniem, starp seniem kalendāriem un ķirmju sagrauztiem pergamentiem rēgojās visdažādākās izcelsmes ieroču un jātnieku piederumu kaudzes. Blakus samuraju dunčiem bija redzami kirgīzu segli un sarkanādaino teltis. It īpaši grāfs Alfonss aizrāvās ar visu, kas nāca no Tuvajiem vai Vidējiem Austrumiem. Sevišķi viņš jūsmoja par persiešiem. Ko tik viņš nepatapināja no Austrumāzijas tautām — gan zirglietas, gan kulinārijas receptes, gan ārstniecības līdzekļus! «Hs esmu ļoti apmierināts ar savu jauno kaukāziešu bašliku, tas izskatās pēc Boskas torņiem,» Alfonss rakstī ja nullei un pievienoja vēstulei šā bašlika zīmējumu. «Es to valkāju izjādēs uz Mežu, un, kad es auļoju, sarkanās vadmalas gali plīvo vējā.» To viņš rakstīja par izjādēm Buloņas mežā. Sis nemiera gars tiešām nespēja nosēdēt uz vietas. Viņš braukāja pa visu Franciju, dažreiz «aizmirsdams» kādā no stacijām sievu, kas, palikusi bez naudas, bija spiesta lūgt palīdzību dzelzceļa administrācijai.

Grāfs Alfonss vispār bija ārkārtīgi izklaidīgs: dažas dienas pec kāzām viņš aizbrauca uz Parīzi pie saviem pulka un uzdzīves draugiem, pavisam «aizmirsis», ka nupat apprecējies.

Viņš visu laiku ceļoja, pārceldamies no vienas medību vietas uz citu. Viņš medīja Francijas dienvidos, Boskā, savā Monfā muižā, Kastras apkaimē (tur viņš bija nodomājis izlaist brīvībā divus lauvas), medīja Soloņā, medīja arī Orleānas rajona mežos Lūri tuvumā, Nevilobuā kantonā, kur viņam bija izjaucama mājiņa, ko viņš vadāja lidzi visur, kur vien sadomāja, atkarībā no medību plāniem.

Tieši Lūri 1868. gada augustā (Dārgumiņam toreiz bija trīsarpus gadu) notika galīga Tulūzu-Lotreku ģimenes iziršana. Grāfiene Adele jau tā gandrīz nespēja samierināties ar vīra bezgaldaudzām dīvainībām, no kā cieta viņas lepnums. Bet bija vēl nopietnāki šķiršanās iemesli. Viņa, kas bija sapņojusi par mīlestību un klusu laimi, vairs negribēja paciest grāfa Alfonsa neskaitāmās laulības pārkāpšana:;, uz ko viņu pavedināja karstās asinis. Tāpat kā viņa taltalajai sencei Tulūzas Adelaidei, grāfam visas sievietes bija labas — ganumeitas, meičas no kabarē, netikli s. Gaili« nes Adeles pacietība bija galā.

Turpat Lūri 27. augustā bija nomiris viņas otrais dēls Rišārs, nodzīvojis bez vienas dienas gadiņu. Bēdu nomākta un vīra neuzticības aizvainota, Adele kopā ar Dārgumiņu atstāja Lurī un devās uz Bosku, cieši nolēmusi turpmāk pret grāfu Alfonsu izturēties tikai kā pret brālēnu.

Viņas pašas dzīve bija beigusies. Turpmāk viņas vienīgais mierinājums būs Dārgumiņš, kam tiks veltīti visi viņas nākotnes nodomi un rūpes. Pēc drausmīgā cerību sabrukuma viņai bija palicis vienīgi šis bērns.

Mācīšanos Dārgumiņš uzsāka mātes, abata Peira un attālas radinieces vecmeitas Armandīnas d'Ališū de Se-negras vadībā.

Zēnam bija attapīgs prāts, un mācīšanās viņam labi veicās. Bet kas tas bija par nerātni! Dzīvs, skaļš, zinātkārs — viņš ne mirkli nespēja nosēdēt uz vietas: īsta gumijas bumba, kā mēdza teikt māte. Viņš bija gražīgs un gandrīz vienmēr panāca, ko gribēja. Visiem bija jāpiekāpjas. Jā, protams, zēns bija mīļš un maigs pret saviem tuviniekiem, bet, kolīdz kaut kas viņam nebija pa prātam, viņš uzreiz sacēla traci. Reiz, kad viņi bija Svētās Cecīlijas katedrālē, Dārgumiņš sāka kliegt: «Es gribu čurāt! .. Jā, es gribu te čurāt!» — un, neklausīdams iztrūcinātās guvernantes Adelīnas atrunāšanu, apslacināja katedrāles grīdas plāksnes.

Staļļos, kalpu istabā, viesistabā vai suņu kūtī visur šis mazais tirāns, kurš ne no kā nav baidījies, uzspieda savu gribu, ļaunprātīgi izmantodams savu pārāk izlutinātā bērna varu. Viņam patika par kādu draiskulīgi pasmieties vai kādu izjokot. Anrī allaž ātri uztvēra visu savādo un komisko, kas piemita kādai lietai vai cilvēkam, un no viņa izsmiekla nebija glābiņa nevienam: nedz pavāriem, kad viņš, sataisījis cienīgu ģīmi, garšoja mērces un vaibstīdamies tās novērtēja, nedz zirgu puišiem, ar kuriem viņš sarunājās lauzītā angļu valodā, nedz lāga kanoniķim, kuru viņš lūkoja atdarināt. Māte uz visu pievēra acis un tikai maigi pabārās. Viņa jūsmoja par dēla mundrumu un nebēdīgo dabu.

Grāfiene Adele pat ļoti bēdātos, ja puisēns būtu citāds. Ar savu dēlu viņa lepojās, nenogurusi mācīja tam Tu-lūzu-Lotreku dzimtas vēsturi, stāstīja par slavenajiem senčiem (Dārgumiņš bija arī Lafaijeta māsas mazdēls), par laulībām ar prinčiem un par to, ka tālab Tulūzu-Lotreku dzimtā rit karaļu asinis. «Tad jau iznāk,» zēns izsaucās, «ka karaļi ir mani brālēni!»

Jā, grāfiene Adele ļoti bēdātos, ja viņas dēls būtu citāds. Bet dažreiz viņai uzmācās grūti aprakstāms, neskaidrs nemiers, kas sacēla trauksmi mātes sirdī. Dārgumiņu gan nevarēja saukt par vārgu, bet zēna veselība radīja bažas. Vēl joprojām viņam nebija sacietējis avotiņš. Turklāt zēnam piemita arī valodas defekts: viņš mazliet šļupstēja.

«Tas viss ar laiku pāries,» māte domāja, lūkodama sevi mierināt. «Nevar taču gadīties, ka Dārgumiņš nebūtu līdzīgs Tulūzu-Lotreku dzimtas pārstāvjiem, savam skarbajam vectēvam Melnajam Princim vai tēvam, kurš visbargākajā ziemā bradāja pa purvien vai augas naktis sēdēja mednieku paslēptuvēs un kura retajās vēstulēs (kad viņš atradās tālu no savējiem — un tagad tas gadījās jo bieži —, viņš paretam sūtīja uz mājām zīmītes) nebija nekā cila kā tikai stāsti par medībām un pašās beigās viens un tas pats lakoniskais teikums: «Man tā nāk miegs, ka krītu nost no kājām, bet es jūtos labi.»»

Grāfs Alfonss par savu dēlu nemaz nerūpējās. Kamēr zēns vēl nebija sasniedzis to vecumu, kad varēs drasēt tīrasiņu ērzeļa mugurā, tas viņu nepavisam neinteresēja. Maza zēna audzināšanu viņš uzskatīja par sievietes darbu. Latīņu valoda un matemātika tādas blēņas vien ir. Nopietnās zinātnes sāksies krietni vēlāk. Kādam draugam, kas mācīja savam dēlam jāšanu zirgā, grāfs Alfonss laipni ieteica: «Iemāciet viņu rīkoties arī ar laso; tas viņam vēlāk noderēs, lai noķertu sievietes, bet latīņu valodu...» Un tomēr grāfs Alfonss savam dēlam kaut ko iemācīja: viņš parādīja, «kā ar diviem pirkstiem melanholisko Napoleona III portretu, kas iegravēts uz viena sū monētas, var pārvērst par cūkas purnu»[1].

Sajās 1870. gada dienās grāfs Alfonss, starp citu, varēja priecāties: tuvojās Otrās impērijas gals. 19. jūlijā Napoleons III pieteica karu Prūsijai. Jau septembra sākumā franču karaspēks kapitulēja pie Sedānas, bet 17. septembrī prūši ielenca Parīzi. Šie notikumi grāfu Alfonsu pārsteidza Lurī. Tanī laikā, kad grāfs lūkoja samierināties ar to, ka daudzas medību vietas bija okupējis ienaidnieks, viņa brāļi devās karot uz Luāru. Odons aizjāja, sēdēdams mugurā savai skaistajai ķēvei Bavoletai.

1871. gada 28. janvārī Parīze padevās prūšu karaspēkam. 18. martā notika sacelšanās, kas beidzās ar Komūnas uzvaru. Grāfs Alfonss par Komūnu nevarēja beigt vien zākāties. No visām četrām revolūcijām, kas bija plosījušas Franciju nepilnos simt gados, Komūna viņam šķita visneģēlīgākā. Kad tad beidzot tronī nāks grāfs de San-bors?

Tulūzu-Lotreku dzimtai šie kara gadi diemžēl bija sevišķi traģiski. 1871. gada 23. decembra rītā Dārgumiņa vectēvs Melnais Princis ar savu dzinēju un suņu baru, kā parasti, izjāja medībās. Bija briesmīgi auksts. Viss bija sasalis. Melnais Princis, izcēlis zaķi, ilgi dzinās tam pakaļ. Medības ieilga, tālab pusdienas laikā viņš savam dzinējam pavēlēja doties atpakaļ uz Bosku. Viņš medīs viens pats. Lai viņu negaida.

Pagāja vairākas stundas. īsā decembra diena bija galā. Pamazām pār pili nolaidās nakts klusums, un mājās palikušajām sievietēm uzmācās nemiers.

Pēkšņi atskanēja suņu rejas. Jā, bet tie bija pārradušies bez saimnieka. Nu vairs nevarēja būt šaubu, ka atgadījies ļaunākais: ar Melno Princi notikusi kāda nelaime.

Visu nakti viņu meklēja Boskas apkaimē. Dārgumiņš neatlaidīgi lūkoja pierunāt māti nokāpt Vioras aizā. Bet viņu neviens neklausīja. Taču tieši tur rītausmā atrada negantā mednieka savainoto un sasalušo ķermeni.

Melnais Princis bija ņēmis tādu pašu galu kā viņa tēvs, kas trīsdesmit septiņu gadu vecumā aizgāja bojā medībās. Acīmredzot Melno Princi bija nometis zirgs un, krizdams no augstās kraujas, kas paceļas virs Vioras, viņš nositās pret klintīm. Nāvīgi ievainots viņš varbūt bija mēģinājis saukt palīgā un pūtis savā mednieku ragā, kas gulēja viņam līdzās, notraipīts asinīm ...

Drūmi ziemsvētki! Bēru zvanu skaņas jaucās kopā ar ziemsvētku zvaniem. Jā, šai pasaulē nav tikai prieki vien.

*

«Abata kungu viņa zirgmēslu skolnieks lūdz pateikt, kā pareizi jāraksta «Fvom oeomov» vai «PvarOi aeaO-

TOV»2^2

Dziļā cieņā Anrī de Tulūzs-Lotreks.»

«Zirgmēslti skolniekam» toreiz bija kādi astoņi gadi. Nebija ne mazāko šaubu, ka viņš ir gudrs un agri attīstījies bērns. Viņš jau mācījās latīņu valodas pamatelementus un nupat sāka mācīties grieķu valodu.

Lai Anrī uzturējās kur uzturēdamies — Boskā, Albī vai Seleirānā —, visur dzīve viņam likās burvīga. Aizvien viņam radās jauni brālēni un māsīcas, kurus viņš turēja pilnīgi savā varā, kļūdams par viņu uzjautrinātāju. Nenoguris Anrī vienmēr izgudroja jaunas spēles.

Bet zēna veselība nepavisam nesaskanēja ar viņa dedzīgo temperamentu. Par spīti tam, ka viņš pastāvīgi atradās svaigā gaisā un viņam bija bagātīgs un daudzveidīgs uzturs, viņš izskatījās vārgs un slimīgs. Grāfiene Adele norūpējusies un nobēdājusies noskatījās uz viņa šaurajiem pleciem, iekritušajām krūtīm un tievajām kājiņām. Jau sen bija laiks sākt sistemātiskas mācības licejā. Pienāca 1872. gada rudens. Vai vēl būtu jānogaida?

Tieši tai laikā grāfs Alfonss bija sadomājis apmesties uz dzīvi Parīzē, no kurienes viņam būs ērtāk braukt medībās uz Orleānas mežiem un Soloņu un kur viņš varēs būt klāt visās zirgu sacīkstēs. Tas izlēma Dārgumiņa likteni. Kādu rītu rudens sākumā zēns kopā ar māti atstāja Boskas pili.

Parīzē grāfs Alfonss iekārtojās sitē Retiro 5, kādā aristokrātisko ģimeņu pansijas «Pērēja» beletāžā. Sitē Retiro bija viens no daudzajiem galvaspilsētas stūrīšiem ar mazliet romantisku šarmu un senatnības apdvestu burvību. Tajā varēja nokļūt, izejot cauri 30. namam Fobūrsentonorē ielā; turpat pa kreisi dažu soļu attālumā tad arī atradās pansija «Pērēja». Tālāk bija dažas 18. gadsimta ēkas ar diezgan skaistām fasādēm; pēc tam. ieliņa meta līkumu un atdūrās pret 35. namu Buasīdanglā ielā. Šāds namu izvietojums, kas pēc pirmā acu uzmetiena var likties dīvains, viegli izskaidrojams: senāk, vecā režīma laikā, sitē Retiro bija vieta, kur tika novietotas galma karietes.

Tad nu turpmāk Dārgumiņam bija lemts dzīvot šajā aristokrātiskajā pansijā kopā ar vecākiem, kuri ievēroja tikai ārējas laulāto draugu attiecības — pieklājību un vienaldzību. Bet viņiem, bija dēls, un šo faktu nedrīkstēja aizmirst. Pār mazo, tumšmataino galviņu laulātie draugi vēl sadevās rokās, kurās mirdzēja laulības gredzeni. Tu-lūzi-Lotreki nodeva dēlu astotajā — sagatavošanas klasē Fontānā licejā Havras ielā; turpat jau mācījās kāds Anrī brālēns no mātes puses — Luijs Paskats.

Zēns skumīgi šķīrās no visa tā, kas līdz šim bija bijusi viņa dzīve. Aizbraukšanas brīdī viņam gandrīz uznāca raudiens. Bet viņš noturējās: aristokrātam, kaut ari viņš vēi ir bērns, neklājas izrādīt savas bēdas. Viņš tikai pie" spiedās pie mātes un, sēzdamies ekipāžā, aizžņaugtā balsī jautāja: «Māmiņ, vai mēs kādreiz šjurp atgriezīsimies?» Dārgumiņš sacīja «šjurp», jo diemžēl vēl aizvien nebija atradinājies no šļupstēšanas.

Bērna bēdas ātri gaist. Zēnu gaidīja jauna dzīve, pie kuras viņš ātri pierada, jo Auri allaž interesēja viss, kas ap viņu notika. Licejā viņš drīz vien ieguva draugus, cieši sadraudzējās ar savu brālēnu Luiju Paskālu, kurš gan bija spiests pakļauties internāta režīmam (Luija tēvs strādāja prefektūras administrācijā un tālab dzīvoja provincē), un ar bagātu buržuā dēlu Morisu Žuajānu, viņi bija vienaudži un kļuva nešķirami draugi. Lotreks un Žuajāns sacentās mācībās par pirmo vietu klasē. Dažos priekšmetos, piemēram, franču valodas gramatikā, pārāks bija Lotrelcs, toties citos priekšmetos, piemēram, latīņu valodas gramatikā, labāk veicās Zuajanam.

Astotās — sagatavošanas — klases audzinātājs Mantuā kungs būtu vēl vairāk apmierināts, ja Lotreks ar savu slikto priekšzīmi nemudinātu klasesbiedrus uz palaidnībām. «Bet kā lai viņu soda, viņš taču tik labi mācās!» mēdza izsaukties grāfiene Adele, kas tiecās būt iecietīga jo vairāk tāpēc, ka dēla veselība viņu uztrauca arvien neatlaidīgāk. «Zēns tik gausi aug, ka licejā viņu jau ir iesaukuši par Knauķi.»

Varbūt Anrī veselību spēs stiprināt jāšana? Grāfiene Adele bija ar mieru izmēģināt visus līdzekļus. Un tā nu Dārgumiņš ik rītu kopā ar tēvu devās uz Difo manēžu mācīties jāšanu. Zirgi viņam ļoti patika. Viņam, kustīgam kā jūras zāle, patika viss, kas kustas. Zēna kārajās acis varēja saskatīt nesātīgas arvien jaunu iespaidu alkas, un viņš neapnicis varēja raudzīties zirgos. Instinktīvi, tāpat kā tēvu un visus viņa radiniekus, Anrī valdzināja medību putni un tīrasiņu zirgi, vārdu sakot, visi dzīvnieki, kam daba piešķīrusi dižciltību. Viņš jūsmoja par zirgu muskuļu spēli, par tīrasiņu dzīvnieku vingrumu, kas tik precīzi atklājās skriešanās sacīkstēs.

Jāšana, zirgu sports toreiz bija lielā modē. No rīta Bu-loņas mežā pa Poto aleju jādelēja jātnieki un amazones. Pēcpusdienā Akāciju alejā elegantā publika — Parīzes augstākā sabiedrība un demimonds —. demonstrēja savas tualetes vai, kā bulvāru žargonā mēdza teikt, «izstādīja sevi apskatei». Pa aleju bezgalgarā virknē ripoja greznas ekipāžas — faetoni, kebi, lando, vaļējas četrriteņu karietes, pīti divvietīgi kabrioleti, astoņatsperu ekipāžas, divvietīgas un četrvietīgas karietes un pat karietes à la Dau-mont, ko vadīja kučieri pūderētām parūkām galvā. Pēc tam visa lepnā sabiedrība atkal satikās skriešanās sacīkstēs Šantijī vai Lonšanā. (Oteijā hipodromu vēl tikai būvēja.) Derbijs, Concours hippique, Lielās balvas izcīņa, Drags — visas šīs zirgu skriešanās sacīkstes piederēja pie «lielajiem notikumiem», kuros noteikti bija jābūt klāt.

Grāfu Alfonsu, kurš, kad bija vajadzīgs, apģērbās kā īsts dendijs un valkāja Londonā pasūtītu cilindru (tas liecināja par piederību pie augstākās sabiedrības), sirds dziļumos visai maz valdzināja seklā, samākslotā viņa vides cilvēku eksistence. Būdams kaislīgs sporta cienītājs (vārds «sports» tālaika Francijā bija jaunums un tika attiecināts galvenokārt uz jāšanas sportu), dedzīgs dabas, lielu mežu un medību mīļotājs, grāfs Alfonss visās šajās augstākās sabiedrības izpriecās piedalījās tikai tādā mērā, kādā tās saskanēja ar viņa tieksmēm. Un ari savas kārtas cilvēkus un aristokrātiskos klubus viņš apmeklēja galvenokārt tikai tāpēc, lai tiktos ar medību un jāšanas sacīkšu biedriem. Izmēģināt jaunu zirgu, novērtēt medību vanagu vai ūpi — tas viņam sagādāja īstu prieku. Pansijas «Pērēja» beletāžā grāfs bija iekārtojis nelielu darbnīcu, kur palaikam nodarbojās ar tēlniecību. Turpat viņš bija salicis arī stropus, lai varētu novērot bišu dzīvi. Grāfs Àlfonss bieži ņēma dēlu līdzi uz skriešanās sacīkstēm un uz Buloņas mežu. Viņš vēlējās izaudzināt dēlu par sportistu, Grāfs mācīja zēnu vērtēt zirgu ar naturālista precizitāti, rūpīgi un sīki analizēt īpašības, kas to padarījušas par rikšotāju. Zēnam patika skatīties uz zirgiem, un tēvs viņam, mācīja tos redzēt.

Dārgumiņš, protams, par tēvu jūsmoja. Par tēva dīvainībām viņš nemaz nebrīnījās — pie tām bija jau pierasts. Kas tur sevišķs, ja tēvs savus kreklus sadomāja mazgāt Ruaijāla ielas grāvī aiz tā iegansta, ka Parīzes veļas mazgātājas neprotot savu amatu («Vai tad pēc tam, kad Lui-jam XVI tika nocirsta galva, Francijā kāds vairs prot mazgāt veļu?»[3]);-ja viņš uz slaucamas ķēves, kas bija apseglota un iemauktota pēc kaukāziešu paraduma, devās jāšus uz Buloņas mežu un, apstājies pie ūdenskrituma, ķēvi izslauca un pienu turpat izdzēra (tās viņam bija mazās brokastis); ja reiz, «izrādīdams sevi» pa savai modei, tēvs aizbrauca vizināties pa Buloņas mežu norvēģu ekipāžā, kurā bija iejūgts pinkains ponijs no Skotijas salām; ja kādu citu reizi parādījās sabiedrībā kirgīza tērpā. Vai tad tas bija kaut kas neparastāks nekā vectēva taurēšana Seleirānas muižā negaisa laikā, steigšus sasaucot kopā visus mājiniekus? Visai ģimenei bija jāsapulcējas pils hallē, jāsasēžas atzveltņos, kas bija izolēti no zemes ar stikla plāksnēm, un, skaitot lūgsnas, jāgaida, kad debesīm labpatiks kļūt. atkal skaidrām.

Grāfa Alfonsa neatkarība, viņa galīgā vienaldzība pret citu spriedumiem, pret to, kas ir pieklājīgi un kas nav pieklājīgi, Dārgumiņu varbūt valdzināja visvairāk. Tēvs un dēls labi sapratās. Tēvu zēns uzskatīja par paraugu. Dārgumiņš sapņoja kļūt par tikpat drosmīgu, tikpat stipru, tikpat veiklu jātnieku, iegūt tikpat diženu stāju, kāda ir tēvam. Reiz grāfs Alfonss bija saderējis uz divsimt lui-doriem ar kādu Žokejkluba biedru, ka pārlēks ar zirgu pāri ekipāžai, un derības vinnēja. Kāda drosme, vai ne?! Un kas par skatu! Dārgumiņš bija sajūsmā. Cik ļoti viņš gribētu būt līdzīgs tēvam, kad izaugs liels!

Savukārt grāfu Alfon.su bezgala aizkustināja dēla kaislīgā pieķeršanās dzīvniekiem. Šai zēnā, kam patīk tas pats, kas viņam, viņš pazina pats sevi. Jo grāfs Alfonss mīlēja dzīvniekus, viņš tos mīlēja vairāk, nekā būtu gribējis atzīties. Protams, viņš mīlēja savus zirgus, savus suņus un savus piekūnus, bet viņš mīlēja arī medījumu, ko izcēla no midzeņiem. Viņam nepatika, ka medības tika pārvērstas par slepkavošanu. Daudzreiz gadījās, ka viņš pārtrauca medības ar suņiem, kad redzēja, ka tās nenotiek pēc likumiem un neatstāj briedim, stirnai vai meža kuilim pietiekami daudz izredžu izglābties. Vai viņš maz centās medījumu nošaut? Viņš allaž lūkoja padarīt medību apstākļus grūtākus, nemitīgi izgudroja jaunus šķēršļus ...

De Monteskjē kungs mēdza klubos stāstīt, kā viņš reiz bija medījis kopā ar grāfu Alfonsu. Grāfs viņu bija ielūdzis uz putnu medībām savā muižā Soloņā. Bezgala ilgs gājiens. Neizturams karstums. De Monteskjē kungs bija galīgi noguris. Beidzot pēc nogurdinoša gājiena abi mednieki sasniedza mērķi — nonāca pie dīķa. Pār viņu galvām uzšāvies gaisā bars pīļu un prīkšķu. Ieraudzījis tik daudz putnu, de Monteskjē kungs, aizmirsdams lielo nogurumu, steidzies pielādēt bisi. Tad namatēvs, mazliet apjticis, viņu atturējis: «Mīļais draugs, es jūs lūdzu, nešaujiet ... Sie putni priecina man acis, bet jūsu šāviens tos aizbaidīs. Viņi var šurp vairs neatgriezties.»

Grāfs Alfonss veda dēiu ne tikai uz tām vietām, kur varēja papriecāties par zirgiem. Viņš bieži ņēma viņu līdzi arī pie sava drauga gleznotāja Renē Prensto, kura darbnīca atradās Fobūrsentonorē ielas pašā augšgalā — tas bija mākslinieku kvartāls — 233. namā.

Abpus aklās ieliņas, aiz režģu vārtiem, atradās darbnīcas. Tur valdīja mazliet provinciāla atmosfēra. Kolīdz iestājās saulainas dienas, vasas durvis atdarījās un sākās tērzēšana.

Renē Prensto bija interesants cilvēks. Liburnas vīnu māklera dēls, no dzimšanas būdams kurlmēms, viņš bija pratis tikt pie augstākās izglītības. Sākumā māte un vēlāk speciālisti bija viņu mācījuši runāt. Viņš gan runāja ar rīkles pieskaņu, piesmakušā balsī, mazliet saraustīti un diezgan nedabiski, bet tomēr itin brīvi. Prensto ļoti labi varēja sarunāties, jo to, ko sacīja sarunu biedrs, prata nolasīt tam no lūpām. Viņš bija daudz ko mācījies, ari vingrošanu un jāšanu, un sākumā gribēja kļūt par tēlnieku. Kādu laiciņu, pirms aizbraukšanas uz Parīzi, bija studējis Bordo, Parīzē iestājās Ķeizariskajā mākslas skolā, kur tad ari pievērsās glezniecībai.

Tagad Prensto bija trīsdesmit gadu, un kā mākslinieks viņš jau bija diezgan slavens. Savus darbus viņš izstādīja mākslinieku klubā Volneja ielā, tāpat Salonā, kur viņa gleznas un skulptūras pievērsa skatītāju uzmanību un dažus viņa darbus pat nopirka valsts. Prensto bija ļoti elegants, vienmēr valkāja garos svārkus un cilindru, ciemojās pie augstākās sabiedrības pārstāvjiem un pat gāja uz ballēm — «viņš dzirdot mūziku ar vēderu», kā pats mēdza izteikties. Būdams veikls jātnieks, zirgu sacīkšu un medību mīļotājs, savā daiļradē viņš galvenokārt pievērsās animāliju žanram — ar lielu prasmi mākslinieks gleznoja zirgus, suņus, medību ainas un dažādas epizodes no zirgu skriešanās sacīkstēm.

Vispareizāk viņu varētu nosaukt par augstākās sabiedrības gleznotāju. «Es gleznoju tikai zirgus, kas maksā divdesmit tūkstošus franku,» reiz izteicās gleznotājs. Bet strādāja viņš pēc labākās sirdsapziņas. Attēlojot zirgu vai suni, mākslinieks centās uzgleznot Īstu portretu, it kā tie būtu cilvēki, pūlējās notvert un iemūžināt tieši konkrēta zirga vai suņa raksturīgākās individuālās kustības.

Prensto bija arī daži skolnieki. Sitē Retiro kādi pieci seši bagāti mākslas mīļotāji, arī sporta cienītāji, izraudzīja viņu par savu skolotāju un pakļāvās viņa stingrai vadībai. Arī grafs Alfonss piederēja pie šīs grupas.4

Drīz pēc tam, kad tēvs Dārgumiņu bija iepazīstinājis ar Prensto, zēns pats sāka regulāri apmeklēt darbnīcu Fobūr-sentonorē ielā. Nenoguris viņš varēja skatīties, kā māk« slinieks zīmē vai glezno. Un droši vien tieši tāpēc, ka Prensto galvenokārt bija animālists, turklāt izcēlās ar to, ka gandrīz nekad neattēloja dzīvniekus miera stāvoklī. Viņš bija lielisks kustības gleznotājs. Un tas zēnu aizrāva.

Ne mazāk viņam patika arī Prensto mazliet zobgalīgās asprātības, prasme ievērot cilvēka komiskās un vājās puses. Vai zēnam pašam arī nepiemita šāda slieksme?

«Knauķis», kā Prensto viņu sauca, visu laiku zīmēja. Un tā nebija tikai bērnišķīga tieksme atdarināt pieaugušos, bet nepārvarama nepieciešamība: zīmējums kļuva par svarīgāko, varbūt pat par galveno domu izteikšanas līdzekli. Kad zēns gribēja izpaust kādas jūtas vai acumirklīgu iespaidu, viņš tūdaļ ķērās pie zīmuļa. Pārsteigts viņš atklāja zīmuļa bezgalīgās iespējas, zēnam tā bija otrā valoda, kuras elementus viņš nebija mantojis, nebija iemācījies kā vārdus, bet kuri saskaņā ar vajadzību bija jārada pašam. Zēns baudīja šo brīnumaino spēli, un šai baudai jaucās klāt izbrīns: viņu pārsteidza lielais atklājums, ka viņa pirksti spēj tik daiļrunīgi «runāt».

Anrī klases un mājas uzdevumu burtnīcu malas bija izraibinātas ar zīmējumiem. Tie bija daudzi jo daudzi zirgu, jātnieku, suņu un putnu uzmetumi. Viņš izmēģināja savas novērošanas spējas, zīmēdams arī klasesbiedrus, kurus mēdza raksturot ar dažām līnijām bieži vien šaržētā manierē, bez šaubām, visai neveikli, bet šiem zīmējumiem nekad netrūka savdabības un dzīvīguma, ārējās līdzības un raksturīgo žestu.5

Diemžēl Knauķa veselība nebija nekāda labā. Zēns bija spiests bieži kavēt stundas licejā. 1873. gadā skolas gailas viņš uzsāka nevis rudenī, bet. tikai decembrī.

Par spīti šiem pārtraukumiem, Anrī mācījās teicami. Viņš ātri panāca savus klasesbiedrus, un, spriežot pēc 1874. gada apbalvojumiem, četros priekšmetos viņam piešķīra pirmo prēmiju, bet vairākos citos viņš saņēma uz* slavas rakstus. Astotajā klasē viņš kļuva par vienu no labākajiem skolniekiem.5

Šo mācību gadu viņš tiešām beidza spīdoši. Grāfienei Adelei bija pilnīgas tiesības lepoties ar dēlu. Taču, par spīti visam, mātei vairāk rūpēja Knauķa veselība, nevis viņa sekmes skolā. Patlaban zēnam bija gandrīz desmit gadi, bet viņš bija tikpat trausls kā agrāk, īpaši vārgas bija viņa kājas. Mātes bažas aizvien vairāk un vairāk apstiprinājās. Drausmīgie vārdi, kurus toreiz izrunāja ar šausmām, — tuberkuloze un koksīts — nedeva miera arī grāfienei Adelei. Laulība jau tā bija devusi viņai pārāk maz prieka. Vai gan viņai būs vēl vairāk jānožēlo sava dzīve, jāpārmet sev tas, ka viņa un Alfonss pirms precēšanās nebija padomājuši par iespējamajām asinsradniecības sekām? Viņas otrais dēls bija nomiris pavisam maziņš. Un šis . .. Mīļais dievs, ko lai iesāk? Kas būtu jādara, lai palīdzētu zēnam augt lielākam? Dārgumiņš sagādātu tik daudz prieka, ja, ja, ja! ...

1874. gada oktobri zēns — viņš jau bija pārcelts septītajā klasē — nevarēja ierasties skola reizē ar klasesbiedriem. Viņš atnāca uz skolu tikai 23. novembrī. Turklāt tikai uz dažām nedēļām. Jau 9. janvārī viņam mācības bija no jauna jāpārtrauc un šoreiz uz visiem laikiem.

Māte, droši vien pēc ārstu ieteikuma, aizveda viņu uz Austrumpirenejiem, uz Amelīlebēnas kūrortu.

Brālēni un māsīcas Boskā un Seleirānā bija paaugušies lielāki. Turpmāk Dārgumiņu audzinās viņu vidū. Bet laiku pa laikam, dzīvojot vai nu uz laukiem, vai Albī, viņš brauks ārstēties uz Nicu vai kādu citu kūrortu.

Pretēji mātei, kas bija ļoti satraukta, zēns bija pavisam bezrūpīgs. Ar kādu prieku viņš atgriezās savās dzimtajās pļavās, mežos un vīnogu dārzos! Viņš bija laimes pārpilns. Bērnu bariņš, ko viņš vadīja, ar katru gadu kļuva arvien lielāks. Grāfa Alfonsa māsa apprecējās ar grāfienes Adeles brāli; viņiem piedzima četrpadsmit bērnu, divkāršu Dārgumiņa brālēnu un māsīcu. Visi šie zēni un meitenes kopā ar vecākiem, audzinātājiem, skolotājiem, auklēm un kalpotājiem veidoja vienu no tām kuplajām ģimenēm, kādas tajos laikos varēja itin bieži sastapt Francijas provincē (grāfiene de Segira, kas nomira 1874.

gadā, līdzīgas ģimenes aprakstījusi savos jaunatnei domātajos romānos).

Dārgumiņam šajā sabiedrībā ļoti patika, un viņš jutās pavisam laimīgs. Zēns nepiederēja pie tiem bērniem, kas mīl vientulību. Varbūt tieši aiz neapzinātas fiziskā vājuma sajūtas viņam patika liela bērnu pulka dzīvīgums. Vadīdams skaļo, nemierpilno brālēnu un māsīcu baru, viņš nemitīgi izgudroja jaunas, vēl nebijušas izpriecas un visvisādus jokus un laika kavēkļus.

«Anrī no rīta līdz vakaram dzied,» rakstīja viņa vecmāmiņa. «īsts circenis, kas uzjautrina visu māju. Katru reizi, kad viņš aizbrauc, mēs izjūtam milzīgu tukšumu, jo viņš viens pats spēj aizstāt divdesmit cilvēkus.»

Dārgumiņš tiešām bija ārkārtīgi dzīvs bērns. Pat baznīcā viņam bija grūti būt rātnam, viņš necentās savaldīt savas draiskulības un, rādīdams sliktu priekšzīmi brālēniem, izsmēja dažas langedokiešu garīgās dziesmas:

Dieva dēlam Es iedevu Desas struņķi Tūtiņā.

Dārgumiņš ne brīdi nevarēja mierīgi nosēdēt, viņš pastāvīgi šaudījās turpu šurpu. Viņš bija sastopams dīķa malā, kur noņēmās ar kormorāniern vai laida ūdenī flotili: tās kuģi «gan apgāžoties, bet nekad negrimstot». Bet pēc brīža zēns jau aizrautīgi darbojās savā leļļu teātrī: raustīja aiz aukliņas neskaitāmas marionetes, runāja dažādā balsī un izdomāja simtiem smieklīgu situāciju. Viņš bija redzams arī virtuvē pie plīts, kur, būdams trakoti liels gardēdis, centās visu nogaršot, nekautrējās dot padomus un izmanījās pats pagatavot kādus vienkāršus ēdienus. Ne velti viņu iesauca par «pavāru Anrī».

Taisnība: ābols nekrīt tālu no ābeles. Tulūzu-Lotreku ģimenē vienmēr visi ir bijuši lieli gardēži. Virtuve allaž bija pārpilna ar medījumu, mājputniem, zoss aknām un trifeļiem., no kuriem tika gatavoti smalki ēdieni, turklāt lielā daudzumā un ārkārtīgi garšīgi. Mājinieki ne tikai aizrāvās ar visiem šiem gardumiem, viņiem patika izgudrot pavisam jaunus ēdienus. Kāds no Dārgumiņa vectēva brālēniem, par šausmām klātesošajām dāmām, bija licis pasniegt galdā treknu pērtiķēnu, kura ķepiņas mirka mērcē. Bet grāfs Alfonss, kam arī virtuves jomā, tāpat kā visur citur, piemita dīvainības, visai bieži mēdza izmēģināt kādu austrumnieku recepti, piemēram, pienā mērcētus trifeļus, vai ari nobaudīt bifšteku ar rokforu vai omleti ar aprikozēm.

Mērija Tapjē de Seleirāna atceras, ka Boskas pļaviņā Dārgumiņš ierīkoja «miniatūru Buloņas mežu», pa kuru viņš kopā ar brālēniem braukāja lepnās bērnu ekipāžās, ko paši bija pasūtījuši Anglijā, precīzi aprakstīdami, ko īsti vēlas. Šai sakarā bērniem bija radusies garum gara sarakstīšanās.

Dārgumiņš bija valdonīgas dabas, pieradis, ka visi viņam izdabā, un metās vai traks, ja kaut kas nenotika pēc viņa prāta. «Mīļais Raul,» viņš rakstīja kādam no saviem brālēniem. «Ožē man solīja atsūtīt seglus, ratus un divričus, bet Tu runā par lando. Aizraksti viņam tūlīt pat, ja viņš man neatsūtīs tādus ratus, kādi man vajadzīgi, tad es no tiem pilnīgi atsakos (ja vien tu man dabū vieglos ratus ar diviem riteņiem, bet, ja tādu nav, tad ar četriem riteņiem — tādus, lai varētu iejūgt zirgu; aizjūgu es gribu dzeltenu un melnu un vēl divričus). Iegaumē labi: ja iespējams, ar diviem riteņiem. Pasaki krustmātei, lai viņa parūpējas par manu pasūtījumu. Nosūti savus ratus paraugam un atraksti man, kādi izskatās tie Tavi lando.»

Šī vēl bija tikai spēle, bērnu spēle. Bet Dārgumiņš kvēli sapņoja par īstu spēli, par pieaugušu cilvēku spēli. Kad gan galu galā viņš varēs piedalīties izjādēs pa mežu, medībās? Katru vakaru ar vecākā piķiera vai tēva palīdzību (ja grāfs Alfonss atradās pilī) Dārgumiņš mācījās kāpt zirgam mugurā un jāt. Kas tas bija par prieku! Nekā jaukāka nemaz nevarēja būt. Kad zēnu gribēja sodīt, viņam neliedza saldo ēdienu, nē — neļāva jāt.

Dārgumiņam gribējās vēl vairāk — viņam būtu paticis auļot pa mežu, gar Vioras upi. Bet viņš vēl bija pārāk mazs un ne visai stiprs, kaut gan sācis mazliet stiepties garumā.

Boskā blakus viņa istabai gaitenī, uz kuru izgāja vannas istabas durvis, mātes uz sienas mēdza atzīmēt savu bērnu garumu: svītriņa, vārds un datums. Dārgumiņš bieži atspiedās ar muguru pret šo sienu, lai uzzinātu, vai nav vēl mazliet paaudzies. Daži viņa jaunākie brālēni bija jau gandrīz tikpat lieli kā viņš.

Anrī joprojām bija vārgs. Zēna fiziskie spēki nepavisam neatbilda viņa temperamentam. Un kā viņš sapņoja par medībām! Bet viņam bija aizliegtas pat pārāk straujas spēles. Plikšķinādams savu pātadziņu, zēns nepacietīgi t-aidīja, kad beidzot pienāks viņa laiks.

Prātā viņam bija tikai medības. Turpinādams mācības skolotāju vadībā, savas mātes uzraudzībā, kura bija ļoti i/.glītota sieviete, turklāt lieliska latīņu valodas pratēja, Dārgumiņš cītīgi mācījās latīņu, grieķu, vācu un angļu valodu. Angliski zēns jau prata runāt gandrīz tekoši, tālab, lai vēl vairāk papildinātu savas zināšanas, viņš ķērās pie grāmatas tulkošanas, un šī grāmata nebija nekas cits kā Salvēna darbs par medībām ar piekūniem.

Ja nu kāds par šādu zēna izvēli bija sajūsmā, tad tas, protams, bija grāfs Alfonss. Tieši viņš savam dēlam 1876. gada 1. janvāri (toreiz Anrī bija vienpadsmit gadu) uzdāvināja traktātu «Medības ar piekūniem senatnē un mūsu dienās». Dāvanai bija šāds veltījums: «Neaizmirsti, mans dēls, ka dzīve ir veselīga vienīgi svaigā gaisā un brīvā dabā; viss, kam atņemta brīvība, nolemts drīzai iz-viršanai un nāvei.

Sī grāmatiņa par medībām ar piekūniem iemācīs Tev augstu vērtēt lauku dzīvi, un, ja Tu kādreiz sajutīsi sirdī rūgtumu, tad Tavs zirgs, pirmām kārtām zirgs, tad suns un piekūns kļūs Tavi uzticami draugi, palīdzēdami mazliet aizmirsties.»

*

«Mazliet aizmirsties» — cik skumji skan šie vārdi, ko uzrakstīja grāfs Alfonss, «vecais Sašems», kā viņu šad tad mēdza saukt dēls pēc tam, kad bija izlasījis Fenimora Kūpera romānu «Pēdējais mohikānis».

«Lai tētis atradās kur atrazdamies, varēja droši teikt, ka viņš izcelsies vairāk par visiem pārējiem,» mazliet ironiski atzina puisēns. Nav šaubu, ka grāfs Alfonss joprojām daudzējādā ziņā izraisīja Dārgumiņā sajūsmu. Patiešām, kā lai nejūsmotu, ja tēvs, gribēdams iejāt jaunu ērzeli, cēlās augšā pulksten sešos no rīta un gandrīz pavisam kails auļoja bez segliem pa laukiem un pļavām! Reiz naktī kalpi izbrīnījušies redzēja, kā grāfa kungs ar cepuru kārbu rokā sveces gaismā lasīja sēnes. Pavēlējis Monfā zemniekiem ierīkot aleju, grāfs noteica, lai tie strādā vienīgi ar koka lāpstām, jo dzelzs, kā viņš paskaidroja, neesot nekāds cēlmetāls, turklāt tā esot arī «indīga». Kādu citu reizi viņam bija ienācis prātā uzcelt kamieļ-ādas telti Albī katedrāles priekšā un apmesties tur ar dažiem suņiem un piekūniem, lai varētu pamielot acis «ar savu senču celto» ēku.

Grāfa Alfonsa dīvainības līdz ar gadiem kļuva aizvien ekstravagantākas. Kad viņš ar sievu dzīvoja zem viena jumta — bet grāfs ieradās bez kāda brīdinājuma, un nekad nevarēja zināt, cik ilgi viņš uzturēsies mājās — divi dienas, divi mēnešus vai divi gadus, — grāfienei Adelei bija viena vienīga vēlēšanās: kaut. viņš drīzāk aizbrauktu. Un visu laiku ar šausmām gaidīja, ka viņš atkal pastrādās kādas dīvainības ziņkārīgo dīkdieņu uzjautrināšanai, kuras grāfieni Adeli bija galīgi nogurdinājušas. Tā, piemēram, kādā no tām reizēm, kad grāfs Alfonss uzturējās Boskā, viņš bija sagudrojis cept šašliku viesistabā, jo bija pasūtījis maltīti krievu gaumē. «Atļaujiet, mana dārgā, pasniegt jums kādu kaukāziešu uzkodu .. .»

«Mazliet aizmirsties» ... Jādomā, ka arī grāfs Alfonss nebija laimīgs. Varbūt viņš nemaz nebija tik vienaldzīgs pret savu neizdevušos laulību, kā tas varēja likties? Kas zina, vai šī vienaldzība neslēpa lielu sarūgtinājumu. Un vēl: kāpēc lai arī viņš, tāpat kā grāfiene Adele, neuztrauktos sava dēla dēļ, sava vārda mantinieka dēļ, vārda, ar kuru viņš tik ļoti lepojās?

Dažreiz viņa skatiens kavējās pie dēla ar skumjām un žēlumu, Varbūt pat ar zināmu nicinājumu. Vai tiešām dēls nekad nestaigās viņa pēdās? Cik zēns ir vārgs! Ejot viņš bieži atbalstās uz nūjas. Uz nūjas! Tulūzs-Lotreks ar nūju!

Taisnību sakot, visi tuvinieki Knauķi vēroja ar bažām. Vecmāmiņa savās vēstulēs pastāvīgi runā par satraukumu, ko pārdzīvo visa ģimene. Taču tūdaļ arī izsaucas: «Bet viņš ir tāds nebēdnis, ka izkliedē visas mūsu tumšās domas!» Pats nemiera vaininieks tiešām joprojām palika tikpat jautrs un tikpat dzīvespriecīgs.

Viņa mīļākā ir A ...

Viņa mīļākā ir A...

Viņa mīļākā ir Amanda.

Viss Boskas parks skanēja, kad Dārgumiņš dziedāja toreiz modē esošo dziesmiņu. Katru dienu, kad atļāva laika apstākļi — mitrais gaiss bija kaitīgs viņa veselībai —, Dārgumiņš mācījās jāt. Uzkāpis mugurā kādam no saviem mīļākajiem zirgiem — Uzurpatoram vai Volgai —, vecākā piķiera uzraudzībā viņš devās izjādē, cenzdamies cik vien iespējams to paildzināt. «Grūti pateikt, kurš no viņiem vairāk lepojas — skolotājs vai skolnieks,» vecmāmiņa piebilda, uz mirkli aizmirsdama savas bēdas.

Jāšana! Ai, kas tā par baudu just starp gurniem trīsuļojošus zirga sānus! Zirgs aizpildīs visu viņa dzīvi gluži tāpat kā tēvam. Pagaidām Dārgumiņš mierināja sevi, ka nav vairs tālu tas laiks, kad viņam atļaus jāt līdzi medībās tēvam un tēvočiem. Bet kāpēc šo brīdi vienmēr aizvirza uz vēlāku laiku? Jau šodien pat zēns gribētu pilnos auļos joņot pakaļ suņu baram. Viņš bija drošs par saviem spēkiem. «Ar savu drosmi un savu veiklību,» rakstīja vecmāmiņa, «viņš neatkāpsies pat ne pārmērīgi grūto šķēršļu priekšā.» Tikai ar lielām grūtībām zēnu varēja nomierināt. Viņa nepacietība jo dienas kļuva arvien lielāka.

Ja nu viņš vēl nedrīkst baudīt prieku, nošaudams medījumu, tad viņš vismaz drīkst šo medījumu uzdurt uz dakšiņas un mieloties ar to vai arī zīmēt klusās dabas. Kad laiks bija pārāk nelabvēlīgs un zēnam neļāva izjāt, viņš palika pilī un kopā ar tēvoci Sārtu, kas vadīja viņa māksliniecisko audzināšanu un palīdzēja ar padomiem, zīmēja vai gleznoja akvareļus. Zēns uzgleznoja veselu sēriju akvareļu, attēlodams medījumu: sarkanās irbes, griezes, zaķus un stirnas.

Tiklīdz zēna rokās nokļuva spalva vai zīmulis, viņš tūdaļ ņēmās zīmēt. Tikko burtnīca bija atvērta, tā uzreiz pildījās ar uzmetumiem. Zirgi, rati, jātnieki, suņi, putni, atkal zirgi, suņi, jātnieki... Anrī zīmēja to, kas viņam patika, un pirmām kārtām — dzīvniekus. Viņš mēdza uzkavēties ne vien zirgu stallī un suņu kūtī. Ar tikpat lielu interesi zēns vēroja mājputnus, makakus un paviānus, kuru sabiedrībā parasti uzturējās vecmāmiņa (bieži vien viņu varēja redzēt pastaigājamies ar pērtiķeni uz pleca). Dārgumiņa roka pati no sevis slīdēja pa papīru, droši zīmējot līnijas. Līdzīgi savam skolotājam Prensto, kas Dārgumiņu šad tad apmeklēja, arī viņš īpaši veiksmīgi prata atveidot kustību. Ar dažām izteiksmīgām līnijām viņš, piemēram, lieliski attēloja zirgu, kas ar lielām pūlēm velk vezumu. Vai šajos zīmējumos neizpaudās paša autora dedzīgais temperaments? Katrā ziņā tajos gandrīz vienmēr bija samanāms izteiksmīgums un kvēle. Turklāt tie uzrādīja jaunā mākslinieka sliecību uz visu raksturīgo, īpatnējo, tīri individuālo, kas piemita modelim.

Parīzē Luijs Paskāls, kuru nomāca dzīve internātā Fontānā licejā, sapņodams par žurnālista karjeru, 1878. gada janvārī kopa ar skolasbiedru Portalisu sāka izdot avīzi ar lepnu nosaukumu — L'Echo hanĢais. Pats par sevi saprotams, ka viņš uzreiz aicināja par līdzstrādnieku savu Albī brālēnu. Laikraksts pastāvēja ļoti īsu laiku. Bet Knauķis tomēr paguva aizsūtīt tā izdevējiem pasaku «Stāsts par Pelikānu un Zuti», «kuru visi atzina par ļoti asprātīgu».

Dārgumiņam bija mazliet pāri par trīspadsmit gadiem. Viņš mazliet paaugās. Par to liecināja atzīmes uz Boskas pils gaiteņa sienas. Nebijis nūjas, kas viņam bija nepieciešama ejot, varētu domāt, ka viss rit diezgan labi.

Kas šo puisēnu dāvāja?

Viņa mīļākā A...

Viņa mīļākā A ...

Šķita, ka viss rit diezgan labi. Dzīvesprieka pilns Dārgumiņš trallināja. Drīz vien meži atvērsies viņa zirgu un suņu priekšā. Drīz vien Melnā Prinča mazdēlam medījums vairs nekalpos tikai par zīmējumu vai akvareļu modeli — par izklaidēšanās objektu mājas apstākļos. Drīz vien Vio-ras aizās skanēs viņa zirga pakavi. Netverami plašā daba gaidīja savu jauno saimnieku.

Dārgumiņš pilns dzīvesprieka dziedāja, ticēdams nākotnei.

Bet tad pēkšņi...

Tas notika 1878. gada 30. maijā, kad Dārgumiņš ar māti atradās Albī. Vecmāmiņa bija mazliet sasirgusi, un pie viņas bija atsaukts mājas ārsts. Tieši tajā brīdī, kad ārsts izrakstīja zāles, Dārgumiņš, kas sēdēja uz pazema krēsla, gribēja piecelties, atspiedies uz savas nūjas, bet izdarīja to tik neveikli, ka zaudēja līdzsvaru un krita. Viņa kauli neizturēja.

«Kreisās gūžas kaula kakliņa lūzums,» konstatēja ārsts.

Kopš tā laika sākās viņa krusta ceļš.

Kāju ieģipsēja, un Dārgumiņš bija notiesāts uz to, ko visvairāk necieta: uz nekustīgu dzīvi. Pats par sevi lūzums bija visai parasts. Bet visus nomāca bailes no sekām. Ar lielām pūlēm izdevās salikt kopā kaulus, tie bija pārāk trausli. Viss liecināja, ka zēnu nebūs tik viegli dabūt uz kājām pēc šī kritiena — «nieka» kritiena, kā tēvs skumji piemetināja.

Boskā, uz kurieni Dārgumiņu nekavējoties pārveda, viņš pārvietojās ar ratiņiem. Normāls bērns pēc ģipša noņemšanas un pēc zināma organisma pielāgošanās laika drīz vien būtu pilnīgi vesels. Bet ar Dārgumiņu bija pavisam citādi. Viņa kauli joprojām bija trausli, lūzuma vieta slikti saauga.

Nomākta un apjukusi Dārgumiņa māte dēlu ne uz mirkli neatstāja vienu. Nezinādama, ko iesākt, viņa aicināja ārstus citu pēc cita, izmēģināja dažādas zāles, brīžam krizdama izmisumā, brīžam no jauna cerību uzmundrināta. Kas tā par mistisku kaiti, kas grauj viņas dēla veselību? Viņu māca grūtsirdība, un cerības pamazām zuda. Vai varbūt — bet tas būtu briesmīgi — viņas dēls kļuvis par nelaimīgu iedzimtības upuri? Vai vecāku tuvā radniecība atdzīvinājusi kādas iesnaudušās vainas? Nabaga Dārgumiņš, vēl vakar viņš bija tik cerīgs, bet šodien ir pavisam nožēlojams!

Citi bērni staigā, jāj, aulekšo, bet viņš kā varēdams

steberē uz kruķiem pa smilšainām alejām. Ar zirgiem viss ir cauri! Vismaz uz daudzām nedēļām. Uz daudzām, daudzām nedēļām! Viss ir citādi, nekā viņš bija domājis, — ne jau tik drīz viņš varēs sēsties mugurā Uzurpatoram vai Volgai un dzīties pakaļ stirnām.

Bet zēns pats, šķiet, ne par ko neskuma, ne par ko nesūdzējās! Viņš izrādīja tādu pašu dzīvesprieku, tādu pašu bezbēdību kā agrāk. Dārgumiņa seja allaž izskatījās priecīga, un pat viņa smiekli — jā, pat smiekli — skanēja tā, it kā nekas nebūtu noticis. Neviens, protams, nešaubījās par to, ka zēns cieš, jo bija spiests dzīvot tik nepilnvērtīgu dzīvi. Bet viņš nekā neizrādīja, jo negribēja, lai viņu žēlo. Cenzdamies mierināt savus tuviniekus, viņš par notikušo vainoja vienīgi sevi. «Nebēdājiet par mani tik daudz,» viņš sacīja, «es to neesmu pelnījis, esmu bijis pārāk neveikls.» Apbrīnojama pašsavaldīšanās četrpadsmit gadu vecumā: zēna lepnums jau iepriekš atraidīja jebkādu līdzjūtības izpausmi.

Kolīdz Dārgumiņa veselība atļāva, grāfiene Adele atkal sāka viņu vadāt pa kūrortiem. Pēc ārstniecības kursa Amelīlebēnā viņa aizveda dēlu uz Barēžu, bet no turienes uz Nicu, kur kādā angļu pansijā viņi nodzīvoja visu ziemu.

Nicā Dārgumiņam ārkārtīgi patika. Viņš jūsmoja par Vidusjūru. Laiku kavēdams, viņš ņēmās ar laivu taisī-sanu. Tovasar Barēžā viņš bija iepazinies ar kādu slimīgu zēnu, mazliet vecāku par sevi, Etjēnu Devimu, kas viņam deva padomus kuģu būvniecībā. Mājās Dārgumiņš lasīja grāmatas un zīmēja. Tai pašā laikā viņš sāka ari gleznot.

Atdarinādams Prensto manieri, viņš uzgleznoja vairākas gleznas, attēlodams zirgus un matrožus. Pastaigās viņš izbrauca vai nu ratos, vai ar stumjamo krēslu, tālab viņa iespaidiem trūka lielākas dažādības. Viņš uzgleznoja aizjūgus Promenāde des Anglais un divus amerikāņu karakuģus — «Trentham» un «Devastation», kas tobrīd bija noenkurojušies līcī. Kaut gan ainava Dārgumiņam ne visai padevās, dienvidu daba viņu tomēr valdzināja. «Es esmu galīgi nespējīgs uzgleznot ainavu, pat visparastāko ēnu ne,» Dārgumiņš atzinās Devimam. «Mani koki izskatās pēc spinātiem, bet jūra atgādina visu, ko vien vēlaties, tikai ne jūru.» Un tomēr — cik Vidusjūra ir skaista! Bet tā «ir velnišķi grūti uzgleznojama tieši tāpēc, ka ir tik skaista». īstenībā ainava, pat jūras ainava, ir kaut kas nekustīgs; un, kaut gan Dārgumiņš tagad bija spiests samierināties ar bezdarbību, viņš, ja arī ne fiziski, tad vismaz savā raksturā palika tāds, kāds bija agrāk, — darbības cilvēks. Atcerēdamies kādreizējos laimīgos laikus, viņš uzgleznoja «Atmiņas par Šantijī», attēlodams sevi, Prensto un Luiju Paskālu braucam atklātā ekipāžā no skriešanās sacīkstēm.

Ziemas beigās grāfiene Adele kopā ar dēlu atkal atgriezās Boskā. Un tur viņi pārliecinājās par to, par ko pirms tam vēl šaubījās: kopš nelaimes gadījuma Dārgumiņš gandrīz nemaz nebija audzis. Uz gaiteņa sienas pēdējais mērījums bija atzīmēts septembrī. Tagadējais mērījums bija tikai par puscentimetru augstāks. Un — ak posts! — dabas apslēptā darbība ar to vien neaprobežojās. Viņš bija sasniedzis pubertātes vecumu un ārēji ļoti pārvērtās. Viņa sejas vaibsti kļuva smagnēji. Lūpas tapa biezas un izvirzījās uz āru. Galva uz rumpja, kas gandrīz bija pārtraucis augt, izskatījās pārāk liela.

Tomēr kārtējais ārsts, kas zēnu šajā laikā apskatīja, bija noskaņots optimistiski. Atkal radās cerība. Šis ārsts pateica, ka tā esot tikai «augšanas slimība». Ievērojot «aktīvu režīmu», ilgāku laiku dzīvojot dienvidos, «mūsu dārgais puisēns kļūs stalts un spēcīgs». Taču jāapbruņojas ar pacietību: «tam ir vajadzīgs ilgs laiks, ārstēšanās prasa neatlaidību». Bet, kad šis pārejas laiks izbeigšoties, Dār-

gumiņa organisms gūšot virsroku, «un tad viņa aizkavējusies augšana panāks novēloto». Atkal bija modusies cerība.

Togad Boskas apkaimē notika armijas manevri. Ārsta mierinošo vārdu priecināts, Dārgumiņš gaidīja atveseļošanos. Staigāt bija kļuvis vieglāk, un viņš bieži gāja skatīties uz zaldātiem un uzskicēja vairākus skatus no karavīru dzīves: artilēristu, kas seglo zirgu, kādu bateriju, rikšojošu ziņnesi.

Vasarā māte Dārgumiņu atkal aizveda uz Barēžu. Mi-nerālavoti katrā ziņā paātrinās zēna izveseļošanos. Kas to būtu domājis: drīz būs pagājuši piecpadsmit mēneši, kopš notika nelaime! Piecpadsmit mēneši! Vai tas var būt? Galu gala galvenais tomēr bija panākts: Dārgumiņa kājas ar katru dienu kļuva stiprākas.

Māte ar dēlu bieži izbrauca arī uz tuvējiem laukiem.

Kādā augusta dienā, kad viņi pastaigājās kara hospitāļa tuvumā, zēns pēkšņi paslīdēja un iekrita kādā izžuvušā grāvī.

Grāvis nebija nekāds dziļais, metru vai, lielākais, pusotra metra dziļš. Bet ar to pietika. Tāpat kā pirms piecpadsmit mēnešiem Albī, Dārgumiņa kauli no jauna neizturēja. Atkal gūžas kaula kakliņa lūzums. Šoreiz labajā kājā,

Kamēr māte skrēja uz hospitāli pēc palīdzības, Dārgumiņš sēdēja grāvi.

Viņš ne reizes neievaidējās un nenobirdināja nevienu asaru,

Sēdēdams zālē, viņš tikai no visa spēka spieda gūžai klāt roku.

Pirmā daļa TREKLO (1880—1886)

I

MĀKSLINIEKS LEONS EONNA

Glezniecība man ir tikai līdzeklis, kas palīdz aizmirst dzīvi. Kliedziens naktī. Apspiesti šņuksti. Kaklā iestrēguši smiekli.

Ruo^7

1880. gadā ziema Nicā bija sevišķi silta.

Kā vienmēr šajā gadalaikā, pilsētā valdīja svētku noskaņa. No visām pasaules malām sabrauca bagāti ārzemnieki. Bija jau ieradušies Velsas princis un Krievijas lielkņazi. Pa Promenāde des Anglais uz izpriecu vietām, atstājot aiz sevis smaržu aromātu, ripoja skaistas ekipāžas ar grezni tērptām dāmām.

Anrī de Tulūzs-Lotreks raudzījās uz ekipāžu straumi, gaidīdams, ka nupat, nupat parādīsies kariete ar četriem zirgiem, ko vada viņa tēvs. Zēns skatījās, klausījās un ieelpoja tās ziemas silto gaisu, kurā sāļā jūras smarža jaucās kopā ar satraucošiem smalko smaržu aromātiem. Atbalstījies uz nūjas, gāzelēdamies kā pīle, viņš ar grūtībām virzījās uz priekšu.

Viņam ir piecpadsmit gadu. Un viņš ir kroplis.

Dārgumiņa mātei gribējās viņu kaut mazliet nomierināt, iepriecināt. Viņa vēl cerēja. Bet viņš pats — vai viņš cerēja? Abi nelaimes gadījumi bija tikpat kā bēru zvans, kas noskanēja tam ilūziju pārpilnajam laikam, kad viņš dzīvoja drošā pārliecībā, ka ir tāds pats kā visi zēni, dzīvoja, nezinādams, ka viņā ir ieperinājusies slimība, kas reiz neizbēgami parādīsies uz āru.

Neizbēgami un, pēc visa spriežot, tieši pubertātes laikā. Viņam viss bija apsolīts un uzreiz viss bija atņemts.

Cerēt? Uz ko cerēt? Pēc četrdesmit nekustīgi ģipsī nogulētām dienām, pēc četrdesmit garām, drūmām dienām pirms braukšanas uz Nīcu viņu no Barēžas aizveda uz Bosku. Boskā viņš atkal- piespiedās ar savu nožēlojamo augumu pie tās sienas, pie kuras viņa daudzie brālēni un māsīcas priecīgi skrēja klāt, lai saņemtu apstiprimājumu tam, cik viņi ātri aug. Bet gada laikā viņš bija izaudzis tikai par vienu centimetru. Šai sienai, ko līdzcietīgie kalpotāji bija iesaukuši par «raudu mūri», viņš nespēja paiet garām bez drebuļiem.

Taisnību sakot, kam viņam tagad bija vajadzīga šī siena? Viņam jau pietika paskatīties uz savām īsajām rokām un kājām. Viņa rumpis bija gandrīz normāls, bet, tā kā rokas un kājas vairs neauga, augums vērtās aizvien jocīgāks un nepievilcīgāks. Kāda karikatūra galu galā iznāks no viņa paša? Jo dienas viņš kļuva jo neglītāks. Deguns tapa resnāks, lupas pietūka, apakšlūpa kā polsterēts rullis gūlās uz sašķiebtā zoda. Vārdi, kas nāca pār šīm pārāk resnajām lūpām, bija sakropļoti, jo tika izrunāti šļupstot un dārdinot «r» skaņu, burti sadūrās cits ar citu, zilbes tika aprītas, siekalas šķīda uz visām pusēm. Viss viņa augums sablīvējās, samezglojās, zaudēja loka-numu, kļuva nesamērīgs. Pie īsajiem apakšdelmiem bija milzīgas roku delnas.

Dārgumiņš! Kurš gan tagad iedrīkstētos^ viņu tā saukt? Lotreks ar šausmām vēroja traģisko pārvēršanos, kas pamazām nežēlīgi viņu kropļoja un izķēmoja.8 Spogulī redzētajā attēlā viņš sevi vairs nepazina. Vienīgi nepārspējami spriganās acis bija tikpat skaistas, starojošas, dzidri melnas un brīnumaini spožas. Vai tiešām viņam ir lemts kļūt par ērmu, līdzīgu tiem neglītajiem punduriem, kādi redzami spāņu mākslinieku gleznās? Kāds izsmiekls! Cik nežēlīgi sadragāti visi viņa bērnības sapņi! Viņā joprojām dega tā pati uguns, bet miesa vairs neklausīja valdonīgajām prāta pavēlēm. Pēc mazākās piepūles viņa locekļos iegūla smags nogurums. Visi sapņi par zirgiem un medībām sagruvuši. Viņš nekad nekļūs par to, par ko bija gribējis kļūt. Nekad! Un tagad, kad pubertāte bija atmodinājusi viņā jaunas, spēcīgas vēlmes, kad viņā skaļi ierunājās senču karstās asinis, viņš, raugoties uz sevi spogulī, galīgi saprata, cik riebīgu, cik ļaunu joku ar viņu nospēlējis liktenis.

Pa Promenade des Anglais brauca skaistas, bezrūpīgas ārzemnieces. Nicas ziemas gaiss bija mokoši maigs. Vasarā, kad viņš Barēžā gulēja ar ieģipsētu kāju, šad tad vakaros viņu apciemoja kāda no māsīcām — Žanna d'Ar-maņaka. «Augu dienu esmu gluži viens,» Lotreks rakstīja. «Mazliet lasu, ilgstoši nevaru — sāk sāpēt galva. Cenšos pēc iespējas vairāk zīmēt un gleznot, līdz nogurst roka, bet, kad sāk tumst, gaidu, vai pie manas gultas neatnāks

Žauna d'Armaņaka. Dažreiz viņa atnāk, grib mani izklaidēt un uzjautrināt, un es klausos viņas valodā, bet neuzdrīkstos viņā lūkoties. Viņa ir tik stalta un tik skaista. Bet es neesmu nedz stalts, nedz skaists.»

Reibuma pārņemts, Lotreks jutās, it kā viņš gāztos bezdibenī. Tai laikā, kad viņa vecuma zēnos modās sapņi par mīlestību, viņam bija jāapspiež sevī visas ilgas, jāatgaina visi kārdinājumi. Nežēlīgais brieduma laiks — tas viņā modināja jaunekli, bet tūlīt pat atņēma jaunību. Tagad viņš saprata — un ar katru dienu aizvien vairāk un vairāk — Tulūzu-Lotreku kaislīgo dabu, kas pēkšņi iekvēlina asinis, apjēdza viņu nevaldāmo, gandrīz vai nenormālo jutekliskumu. Kādu baudu, bērns būdams, viņš izjuta, kad viņu glāstīja sievietes — māte un tantes! Zēnam patika maigi pieglausties tām klāt. Viņš bija ļoti maigs. Viņa sirds arvien bija atvērta, bet tagad tā uz visiem laikiem jāaizver. Skaistums vairs nevilinās viņa iztēli, nekairinās viņa jūtīgumu, bet tikai modinās viņā bezkaunību un sāpes. Būdams gudrs, ar skaidru prātu apveltīts cilvēks, viņš pārāk labi apzinājās, ka ir izslēgts no pasaules. Ko viņš varēs lasīt meiteņu acīs? Vienīgi pretīgumu vai — vēl ļaunāk — līdzcietību!

Līdzcietību! Tikai ne līdzcietību! Lotreks pārdzīvoja rūgtus izmisuma brīžus. Bet viņa raksturs palīdzēja ātri pārvarēt pagurumu un nespēku. Gausties par savu nelaimi, modināt žēlumu? To viņam neatļāva lepnums.

Slēpdams pašos sirds dziļumos savas skumjas un ilgas, viņš ar smiekliem un jokiem vairījās no žēlošanas. «Paskatieties, viņam taču galīgi trūkst elegances; un tik resns dibens, un deguns kā gurķis; viņš nepavisam nav skaists!» Lotreks bija viegli ievainojams. Lai novērstu zobgalības, viņš steidzās pats zoboties par savu āksta izskatu. Viņa bravūra bija tikai maska. Tā bija aizsarglīdzeklis. Bet šāda izturēšanās pauda arī drošsirdību. Ievainots pašā sirdī, Lotreks savu izķēmoto, sakropļoto likteni pieņem kā izaicinājumu.

Dzīve no viņa bēga projām, bet viņš neļāva sevi no tās izraidīt. Viņš to nelaida vaļā. Ar savu zīmuli un otu viņš stāvēja rosīgās pasaules pašā centrā. Viņš visu laiku nepārtraukti gleznoja un zīmēja. Bet tas viņam nebija apreibināšanās līdzeklis, Drīzāk viņš atgādināja cilvēku no avarējuša kuģa, kas pēdējiem spēkiem turas pie kuģa vraka. Viņš pats atzinās, ka ir glezniecības apsēsts. «Mana istaba ir pilna tādām lietām, ko nevar saukt pat par smērējumiem,» Lotreks rakstīja Devimam. Glezniecība viņam bija gan laika kavēklis, gan bēgšana no dzīves, gan līdzeklis nomākt dzīves alkas. Galvenais bija tas, ka tā viņam palīdzēja apliecināt sevi gan citu cilvēku, gan paša acīs. Iet bojā aiz bezdarbības, būt kroplim, kuru visi lutina? Nē un vēlreiz nē! Bet ko tad citu viņš varētu darīt? Viņam taču nebija izvēles, vai ne? Baudīt dzīvi ar acīm — viņš paturēja vismaz šo iespēju.

Viņš paliek uzticīgs iemīļotajiem sižetiem. Zirgi, aizjūgi, kuģi un suņi joprojām ieņēma galveno vietu viņa «ēdienu kartē». Viņa darbi, kas ar lielu prasmi gleznoti gaišā kolorītā, bija pilni kustības. Zīmēšanas albumos viņš nemitīgi atgriezās pie saviem iemīļotajiem zirgiem, kuru pozas rūpīgi pētīja ar lietpratēja vērību. «Es uzgleznošu skaistus auļotājus,» viņš sacīja tēvam. «Jā, uz papīra jau tu viņus uztriepsi!» atbildēja grāfs Alfonss.

Baismīgi vārdi, jo nežēlīgāki tāpēc, ka, tos izrunājot, grāfs Alfonss neapzināti vairāk bija domājis pats par sevi nekā par dēlu. Ne jau par dēlu viņam sāpēja sirds. Dēla nelaime viņu bezgala sarūgtināja tikai tāpēc, ka viņš bija dziļi vīlies. Grāfs bija cerējis, ka viņam būs medību biedrs. Bet viņam nav pat mantinieka. Pats par sevi saprotams, lai uzlabotu kroplā zēna veselību, netiks taupīta nedz nauda, nedz pūles. Bet tas arī viss, citādi šis kroplis viņu vairs neinteresēja. Grāfs izturējās tā, it kā viņam nekad nebūtu bijis dēla. Vīlies, iestidzis grūtsirdībā, viņš gremdējās vientulībā, dzīvodams starp saviem niknajiem piekūniem un pagātnes rēgiem.

Suņi un putni, ieroči, mīla,

Mirklīt’s baudas — simt sāpju ķīla.

Bēdziet no vētrām kā nikna zvēra, Bēdziet no sievietēm — negantā mēra.

Liktenis maksu par kripatu prieka No mīlnieka ievāc un medinieka.3

Slavenās un varenās dzimtas necienīgais pēctecis Anri Lotreks bija kļuvis par svešinieku — un viņš to zināja — pat savā ģimenē. Viņš bija tikai nokaltis zars. Un grāfs Alfonss to skaidri un nežēlīgi apliecināja: pirmdzimtā tiesības viņš nodeva nevis dēiam, bet savai jaunākajai māsai Aliksai.

Dažreiz Lotreks ar smagu skatienu lūkojās savos vecākos. Uz īsu bridi viņā uzliesmoja sašutums pret tēvu un māti, kas viņu bija padarījuši tādu. Bet šis jūtas viņš žigli apspieda. Taču brīžiem viņam paspruka pa dzēlīgam jokam. «Mana māte ir pati tikumība,» reiz viņš izsaucās, «un tomēr viņa nenoturējās pretī sarkanajām biksēm.» Dažbrīd viņa smiekli atgādināja šņukstus.

Viņš gleznoja. Lai atradās kur atrazdamies, viņš gleznoja. Pēc Nicas Lotreku aizveda uz parastajām ģimenes dzīves vietām — uz Albī, tad uz Seleirānu un Bosku, kur

4. novembrī pie «raudu mūra» viņš pārliecinājās, ka, tāpat kā vienmēr, gada laikā ir izaudzis tikai par vienu centimetru. Viņš nenoguris strādāja. Trīssimt zīmējumu, kādas piecdesmit gleznas — tāda bija 1880. gada raža.

Seleirānā viņš no jauna pievērsās ainavai. Albī pūlējās uzgleznot Kastelvjelas viaduktu, tādu, kādu to redzēja no Boskas savrupmājas terases. Visiem Lotreka darbiem, kuros attēlota kustība, piemīt pārliecinošs spēks, arī viņa gleznotiem portretiem netrūkst nedz izteiksmības, nedz ticamības, toties viņa ainavas izskatās tikai kā skices, tām trūkst sava īpaša veidola. Lielie, nekustīgie meži, augusta miegainībā sastingušie vīna dārzi — kāda pliekanība! Vispār jāteic, ka Lotreks dabu vairs nemīlēja. «Daba mani ir pievīlusi,» viņš mēdza sacīt.

Viņš mīlēja ne vien visu to, kas kustas, rosās, šķiež spēkus, — visu, kas atgādināja pašam zudušo pasauli, bet arī to, kas kādā cilvēkā vai dzīvniekā bija savdabīgs. Aristokrātiskā izcelsme un audzināšana bija iemācījusi viņam augstu vērtēt vienīgi spilgtus indivīdus. Lotreku pievilka dīvainības. Tās viņam šķita radnieciskas, tuvināja citiem cilvēkiem: pēc viņa domām, ikviens cilvēks tādā vai citādā ziņā ir izdzimums. Cik gan dzīve ir daudzveidīga! Kas tik tajā nav sajaukts: bezjēdzīgais un brīnišķīgais, cildenais un neķītrais! Lotreks ar baudu vēroja nemitīgi mainīgo dzīvi. Viņš to tiešām darīja ar baudu. Baudīt ar acīm — tas viņam sagādāja neizsakāmu gandarījumu. Viņam patika zīmēt. Zīmēšana viņam kļuva par dzīves jēgu. Tā bija viņa medības.

Savu braucienu laikā Lotreks mēdza šo to ierakstīt un šo to uzzīmēt savā dienasgrāmatā. 1881. gada janvārī, aizbraucis no Seleirānas un pa ziemu atgriezies Nicā, viņš izveidoja «Zigzagu burtnīcu», ko veltīja savai māsīcai Madlēnai Tapjē «cildenā nolūkā viņu mazliet izklaidēt pēc Verņeta kundzes stundām». Draiskulīgi, ar nemākslotu, pieklājīgi dzēlīgu ironiju viņš ierakstīja tajā uzjautrinošu satīru par saviem ceļabiedriem un viesnīcas kaimiņiem. Lotreka humora izjūta, ko vēl asāku padarīja apstāklis, ka viņš bija spiests noslēgties sevī, palīdzēja viņam agri atklāt citu cilvēku smieklīgās īpašības un trūkumus. «Mums blakusistabā dzīvo divi jauni, lieliski angļi un turpat mīt arī divas viņu māsas, kuras izskatās pēc lietussargiem, abas no galvas līdz kājām ģērbtas rožainos tērpos. Māsas pavada sarkanmate jaunkundze gaišzilā kleitā. Es viņu mēģināju uzzīmēt zirga mugurā, bet nekas neiznāca.»

Lotreks neaprobežojās tikai ar zīmēšanu un gleznošanu. Enerģiski un neatlaidīgi viņš nodevās arī fiziskiem vingrinājumiem, daudz staigāja, peldējās un arī airēja. Jūra ir viņa draudzene. Viņš peldēja, paša vārdiem runājot, «kā varde, bet ātri un labi». Viņš cītīgi trenējās un iemanījās pat nirt ūdenī no laivas.

Lotreka uzturēšanās laiks Nicā ieilga vienas viņa tantes slimības dēļ. Un tāpēc viņam tika ne mazāk kā piecdesmit peldes. Lotreks bija ļoti apmierināts ar šo sasniegumu: peldes pierādīja (viņš pats ar acīm redzamu gandarījumu to sacīja), ka viņa «motoriskās ekstremitātes» ir guvušas «manāmus panākumus».

*

No Nicas Lotreks kopā ar māti atkal devās uz Parīzi, kur jūlijā gribēja kārtot pirmos eksāmenus gatavības apliecības saņemšanai.

Vai viņš daudz laika veltīja skolas mācībām? Bez šaubām, mazāk nekā gleznošanai. Parīzē viņš «traki priecājās», atkal sastapdams savu draugu Prenslo. Mīlestība, kas saistīja sešpadsmit gadus veco kropli ar trīsdesmit septiņus gadus veco kurlmēmo vīru, kļuva sevišķi stipra. Abu fiziskie trūkumi padarīja viņu tuvību vēl ciešāku. Viņi satikās katru dienu. Lotreks sauca Prensto par savu «skolmeistaru», bet Prensto Lotreku — par savas «darbnīcas zīdaini».

Gleznotājs animālists Lotreku mīlēja kā īsts tēvs. Prensto ļoti skumdināja viņa mīluļa «neglītumība», kā pats mēdza teikt savā dīvainajā valodā. Bet viņš bija arī pārsteigts par pusaudža uzrādītajām spējām. To, ko viņš pats bija gadiem ilgi pūlējies atklāt un precizēt, Lotreks uztvēra pārsteidzoši ātri.

Taisnību sakot, Lotreks Prensto atdarināja «kā pērtiķis», pārņemdams viņa darba paņēmienus — otas triepienu, spēcīgo un tajā pašā laikā vieglo gleznošanas manieri, kurā liela vieta bija ierādīta gaismai. Tolaik ienīstā impresionisma netiešā ietekmē, pašā cīņas karstumā (pirmā impresionistu grupas izstāde bija notikusi 1874. gadā, tikai pirms septiņiem gadiem) laicīgās glezniecības krāsu palete kļuva gaišāka. «Mūs šauj nost un tai pašā laikā rakņājas mums pa kabatām,» dzēlīgi izteicās Degā. Sis «koriģētais un mīkstinātais impresionisms»50 savukārt iespiežas Prensto darbos un līdz ar to — arī Lotreka gleznās.

Prensto par savu skolnieku bija sajūsmā. Līdzjūtīgā maiguma un jūsmīgās izbrīnās pārņemts sakarā ar pusaudža «aizvien pieaugošajiem, brīnumainajiem panākumiem», Prensto viņam plaši atvēra savas darbnīcas durvis, atklāja visus amata, gleznošanas tehnikas noslēpumus. Lotreks ik rītu devās uz Fobūrsentonorē ielu un strādāja tur plecu pie pleca ar mākslinieku.

Tai laikā Prensto kopā ar Teofīlu Pualpo strādāja pie vērienīgas panorāmas, kas bija veltīta slavenajai 1870. gada kara epizodei — kirasieru uzbrukumam Reihshofenā; viņam bija jāuzglezno visi šās kompozīcijas zirgi, un Lotreks no daudzām viņa skicēm pagatavoja kopijas. Sevišķi labi viņš nokopēja kādu kirasieri — «tik veiksmīgi, ka man bija jānodreb», sacīja Prensto. Prensto skiču albumā Lotreks ielika dažus savus zīmējumus, un Prensto vienu otru reizi ar pūlēm tos atšķīra no savējiem.

Mākslinieku kvartālā, kur Prensto dzīvoja, bija dažādas darbnīcas, un gleznotāji un tēlnieki pastāvīgi apmeklēja cits citu. Gandrīz visi bija vienu un to pašu aprindu cilvēki. Lielākoties viņi bija aristokrātisku klubu locekļi, pastāvīgi zirgu sacīkšu un citu smalku sanāksmju dalībnieki. Prensto mēdza apmeklēt Ptižans, Bitēns, Lendons un vikonts di Pasāžs, kura portretu Lotreks uzgleznoja (di Pasāžs sēž zirgam mugurā). Bet divi mākslinieki sevišķi valdzināja jaunieti. Viens no tiem bija Džons Luiss Brauns, Bordo dzimis īrs. Viņš bija ļoti strādīgs un savos piecdesmit divos gados bija izpelnījies apskaužamu reputāciju kā zirgu, batāliju un sporta ainu gleznotājs; Napoleons III kādreiz no viņa bija nopircis divas gleznas. Lotreks, kas no Brauna saņēma dažus padomus, bija sajūsmināts par virtuozitāti, ar kādu viņš gleznoja, uzrādot nenoliedzami dziļu un apbrīnojamu zirgu pazīšanu.

Otra mākslinieka vārds bija Zans Luijs Forēns. Sis slaidais, jaunais cilvēks (viņam vēl nebija trīsdesmit gadu) ar pabālo seju, acu aso skatienu un pāragri iezīmētām krunkām ap muti bija visai maz pazīstams, jo vēl nebija sevi atradis. Būdams Dega draugs, viņš piedalījās izstādēs kopā ar impresionistiem un pievērsa sev uzmanību ar akvareļiem. Bet tobrīd māksla Forēnam deva minimālu iztiku. Visbiežāk gleznotājs kāvās ar trūkumu un laiku pa laikam viņa mantu aprakstīja tiesas izpildītāji. Negaidīdams viņu ierašanos, mākslinieks piesardzīgi nobēdzināja savas grabažas kādā drošā vietā — dažreiz pie grāfa Al-fonsa, ar kuru Forēns cieši draudzējās un kurš augstu vērtēja viņa talantu. Būdams apveltīts ar neizsīkstošu asprātību, Forēns tomēr nemēdza gari spriedelēt, taču nemitīgi zobojās, savus jokus, kuru dzēlība modināja sajūsmu dīkdieņos, kas mēdza dirnēt viņa darbnīcā, pavadīdams pērkondimdošiem smiekliem, kas izklausījās pēc īstas zvēra rēkšanas. Likdams lietā savas lieliskās novērošanas spējas, Forēns sāka apgādāt dažus laikrakstus ar zīmējumiem (tos dažkārt parakstīdams ar nekaunīgu pseidonīmu «Zut» — «Pie velna»), kuros deva pilnu vaļu savai kodīgajai asprātībai.

Lotreks nenoguris klausījās Forēnā. Viņam ļoti patika mākslinieka dzēlīgais humors, kas izsmēja pielāgošanos, viduvējību, pretenciozitāti, muļķību un zemiskumu. Tāpat nenoguris viņš varēja aplūkot Forēna darbus, skices ar Parīzes sadzīves ainiņām, kas tvertas kafēšantānos, teātru aizkulisēs, mūzikholos vai Folīberžērā. Kāds straujums! Kāds asums! Kas par skaistu zīmējumu! Cik lieliski Forēns prata ar dažām līnijām attēlot kāda personāža ārējo izskatu un psiholoģijas īpatnības! Neviena lieka zīmuļa vilciena: lakoniska ekspresija ar tiešu, asu, apbrīnojami suģestīvu iedarbību. Brīnišķīgi zīmējumi!

Fobūrsentonorē ielā neviens negarlaikojās, Lotreks juta, ka viņš tur no jauna piedzimst. Kur gan citur viņš būtu varējis iemācīties tik ironiski, zobgalīgi izturēties pret savu likteni? Vai tad Prensto fiziskās vainas bija liegušas viņam prieku skatīt apkārtējo pasauli? Mākslinieks pat nebēdāja par to, ka ir kurlmēms, un izsmēja sev līdzīgos, kuriem trūka gribasspēka dzīvot kā visiem normāliem cilvēkiem. Daudzas Prensto skices, dzirkstošas fantāzijas pilnas, liecināja par viņa dzīvesprieku. Mākslinieka tuvumā, dzīvodams viņam līdzās, Lotreks mācījās ne vien gleznot, bet arī slīpēja savu aso, dzēlīgo prātu.

Vakaros Prensto bieži veda savu aizbilstamo jaunieti uz cirku vai uz teātri. Cirks toreiz bija lielā modē. Prensto un Lotreks gandrīz vienmēr gāja uz Fernando cirku, kas atradās koka mājā Rošešuaras bulvārī 63. Tajos laikos tas bija labākais cirks un uz turieni skrēja visa Parīze.11

Fernando cirkā abus draugus galvenokārt interesēja zirgi. Tur bija lieliski jātnieki un jātnieces, kas izcēlās ar apbrīnojamu veiklību. Lotreks aizrāvās arī ar akrobātu, žonglieru un ekvilibristu priekšnesumiem, ar dresētiem dzīvniekiem, ar vingrošanu uz trapecēm un ar voltižē-šanu. Viņam patika, nē, vēl vairāk — viņš dievināja pilnību. Jebkura izcila meistarība, it īpaši fiziskajā jomā, modināja viņā sajūsmu. Viņu apbūra šie spēcīgie un lokanie cilvēki, kuri bija pratuši piedabūt savu ķermeni līdz pilnīgai paklausībai, kuriem vairs it kā neeksistēja nekādu grūtību, kuri tās pārvarēja bez mazākās piepūles pazīmēm.

«Ko, vai nav skaisti?» viņš sajūsmināts sauca. Āksti atgādināja jaunietim viņa paša neglītumu. Bet viņi smējās. Smējās paši par sevi, par savu lempību, smieklīgumu. Un arī viņš smējās. Smējās pats par sevi. Mākslīgajā, brīnumaini fantastiskajā cirka gaismā nopūderētās klaunu sejas, kas izskatījās pēc satriecoši skumjām, smieklīgām un jocīgām maskām, bija izaicinājums cilvēces postam, šā posta īsta parodija.

Gaismas un ēnu efekti — Prensto un Lotreks nekā cita teātrī nemeklēja. Runātais teksts viņiem bija pilnīgi vienaldzīgs. Viņi to nemaz neklausījās. Viņus interesēja vienīgi dekorācijas, krāsu rotaļa, ko, aktieriem kustoties pa skatuvi, radīja kostīmi. Gāzes radziņi, kas toreiz vienīgie vai gandiūz vienīgie apgaismoja skatuvi, meta no apakšas uz augšu blāvu, dzeltenīgu, neparastu gaismu, kas mainīja sejas apveidus, padarīja tās kontrastainas, uzlika tām izteiksmīgas, dīvainas gaismēnas, atņēma tām ikdienišķo pliekanību un piešķīra ikvienai sejas kustībai neparastu reljefumu. Arī šī skatuves gaisma bija maska.

Un kāpēc lai viņam, Lotrekam, šķistajam, sāpju pilnajam jauneklim, nepatiktu maskas?

Skolas darbi viņam rūp aizvien mazāk. Par tiem viņam vairs nav nekādas intereses. Lotreku bija sagrābusi savā varā dzīve, viņš gribēja nodoties tikai tai. Turpmāk viņš vēlējās vienīgi gleznot, jo tas deva viņam prieku, kļuva par mierinājumu.

No untuma rodas stipra vēlēšanās. No untuma un vilšanās. Bet viņā bija arī kaut kas nopietnāks: sajūta, ka varbūt pienāks diena, kad ar saviem darbiem viņš vi-sicm — arī pats sev — pierādīs, ka nebūt nav neveiksminieks. Kāda nozīme vairs varēja būt latīņu valodai un franču literatūrai? Un viņš mācās pavisam nevīžīgi. Rezultāti nebija ilgi jāgaida: gala eksāmenos viņš izkrita un izkrita tieši franču literatūrā.

Sapīcis viņš aiz tīšas lielības pasūtīja sev vizītkartes, kurās bija lasāms: «Anrī de Tulūzs-Lotreks, izkritušais literatūrā». Bet, lai kā viņš turējās pretī, rudenī viņam tomēr atkal bija jāliek eksāmeni, jo māte negribēja ne dzirdēt par viņa atteikšanos, kad mērķis jau bija tik tuvu.

Gandrīz tūdaļ pēc šīs neveiksmes māte ar dēlu aizbrauca uz dienvidiem. Lotreks no jauna ārstēsies kūrortā. Šogad Ero departamentā, Lamalū — kūrortā ar kdzelžainiem un viegli (kā teicis ārsts) arsēnikāliem avotiem».

Pilsētiņa Lotrekam galīgi nepatika. «Drausmīgs, nomaļš kakts ar rūsganu zemi,» — tā Lotreks šo vietu aprakstīja Devimam. «Daudz bēdīgāks nekā Barēža, quod non est paululum dicere^4.» Tur viņam bija ne vien «jāmazgā sevi no iekšpuses un ārpuses», bet arī stipri jāgarlaikojas. Taču Devims viņam sagādāja darbu un vienlaikus ari lielu prieku: nupat pabeidzis rakstīt noveli «Kokote», viņš Lotreku lūdza šo darbu ilustrēt. Lotreks, sajūsmināts par to, ka draugs bija «ievērojis viņa smērējumus», šo glaimojošo piedāvājumu steidzās pieņemt,

«Kokote» bija ne visai oriģināls stāsts par vecu ķēvi, kas, nokalpojusi armijā, mierīgi vada sava mūža beidzamās dienas pie labsirdīga lauku mācītāja. Bet kādudien ciemam cauri iet viņas bijušais pulks. Taura skaņu uzmundrināta, atvaļinātā ķēve sāk aulekšot nopakaļ karavīriem, raudama līdzi arī mācītāju.

Šim nieka stāstiņam bija vismaz viens nopelns: tas iekvēlināja Lotreku, kas, ne mirkli nevilcinādamies, ķērās pie drauga pasūtījuma. Strādādams ar lielu degsmi un būdams labā garastāvoklī, viņš pagatavoja divdesmit trīs spalvas zīmējumus. Visos zīmējumos, kur zirgi bija attēloti kustībā, tie bija ļoti izteiksmīgi.

Beidzis darbu, Lotreks to tūdaļ nosūtīja Devimam. Spriežot pēc šiem zīmējumiem, var nojaust, ka māksliniekam bija skaidrs priekšstats par to, ko viņš mākslā meklē, un ka, iesākot zīmējumu, viņš jau redzēja, kāds tas izskatīsies pēc darba pabeigšanas.

«Es centos attēlot īstenību, nevis ideālu,» viņš rakstīja Devimam. «Varbūt tas ir slikti, bet es nepalaižu garām nevienu kārpiņu, man patīk izrotāt, tās nerātnām spalviņām, noapaļot un piesaistīt tām uzmanību.»

Savu pavadvēstuli viņš paraksta: «Zaļš gleznotājs». Noraizējies par Devima spriedumu, Lotreks viņu lūdz pārāk nevilcināties ar atbildi. «Atrakstiet labi drīz. Esmu satraukts.» Cik ļoti viņš alka pēc panākumiem! Dzīve viņam bija tik gauži nodarījusi pāri, ka viņš tagad par visu šaubījās, arī par savām spējām.

Kad Lotreks saņēma Devima cildinošo atsauksmi, viņš nespēja valdīties aiz prieka. «Kad es izlasīju Jūsu laipno un .iecietīgo vēstuli, man šķita, ka es mazliet jūku prātā,» viņš rakstīja pateicības pilnā aizkustinājumā. «Es nepavisam nebiju cerējis uz tādu laimi: Jūs saņēmāt manus nožēlojamos uzmetumus un vēl man pateicaties. Jūs tik lielu uzmanību veltījāt maniem zīmējumiem! Paturiet tos, kuri Jums patīk ... Vārdu sakot,» Lotreks nobeidz savu vēstuli, «esmu traks aiz laimes, jūku prātā aiz prieka, iedomājoties, ka varbūt Jūsu proza kā ugunīga raķete izrotās manu smērējumu, ka Jūs man pasniegsit palīdzīgu roku grūtajā ceļā uz atzinību un, beidzot, ka atkal esmu atguvis kripatiņu no mūsu vecās draudzības, kas kļuvusi vēl stiprāka.»12

Gatavodamies gala pārbaudījumiem — neko darīt! — Lotreks daudz laika veltīja gleznošanai. Seleirānā un Boskā, kur jauneklis bija atgriezies pēc kūrorta, viņš gleznoja portretus, likdams saviem tuviniekiem pozēt.

Savus labprātīgos modeļus viņš attēlo visai nesaudzīgi. Vienīgi mātes portreti darināti ar mīlestību un cieņu, tie pauž maigās dēla jūtas. Toties pavisam citādi tas bija ar pārējiem ģimenes locekļiem. Gleznodams kādu no saviem brālēniem, gadus desmit vecu zēnu, Lotreks to attēloja visā augumā, lepni noraugāmies uz tītaru, kuram tas nepavisam nav pa prātam. Tēvu gleznodams, Anrī neiztiek be'z ironijas: viņš to parāda grāfa Alfonsa iemīļotajā kaukāziešu tērpā, bašliku galvā, ar piekūnu kreisajā rokā, jāšus zirgā, kura zirglietas kādreiz piederēja slavenajam Kaukāza imamam Samilam Efetīdi. Toties dzīvniekus Lotreks attēlo ar daudz lielāku maigumu. Baltās ķēves Gazeles portrets — tas tik tiešām ir īsts portrets — bezgala aizkustina ar savu dziļo izjūtu.

u

Sulīgie un brīvie otas triepieni, ar kādiem darināta lielākā daļa Lotreka darbu, piešķīra tiem izteikti pārliecinošu spēku. Daudzi darbi parāda jau īstu meistarību. Kāda garīdznieka portretā — sārta seja uz sarkanīga fona — Lotrekam uzreiz izdevās atklāt šī cilvēka iekšējo būtību, ko pauž viņa poza, — mācītājs sēž noliektu galvu, dziļi iegrimis pārdomās. Acīmredzot modelis nav necik ilgi pozējis. Otas triepieni ir viegli un strauji. «Kad mans zīmulis sāk skriet,» Lotreks rakstīja Devimam, «tam jādod pilna vaļa, citādi — blākt! — un viss pagalam.» Tāpat ir ar viņa otu.13

Novembrī Lotreks, lai saņemtu gatavības apliecību, Tu-luzā atkal lika eksāmenus un šoreiz sekmīgi. 22, novembrī viņš no Albī ļoti jautrā garā raksta Devimam: «Ierauts eksāmenu virpulī, vārdnīcu un skolas grāmatu dēļ es biju pavisam aizmirsis savus draugus, glezniecību un visu citu, kas šai pasaulē pelna uzmanību. Beidzot Tulūzas eksaminācijas komisija pavēstīja, ka eksāmenus esmu izturējis, kaut ari tiku palaidis muļķīgu joku, atbildot uz jautājumiem par eiissesl Es minēju tādus Lukiāna citātus, kādu nekad nav bijis, un pasniedzējs, gribēdams izrādīties erudīts, saņēma manu atbildi ar sajūsmu.» Un jaunizceptais bakalaurs nekavējās ar dažiem spalvas vilcieniem uzmest minētā pasniedzēja šaržētu portretu: pārmērīga pašapmierinātība, pliks pauris, milzīgas acenes, «Beidzot tas viss ir galā,» Lotreks nobeidz savu vēstuli.11

Mācības ir galā, reizi par visām, reizēm. Viņš vairs ne par kādu maksu nebūs piedabūjams gatavoties nākamās pakāpes bakalaura eksāmeniem. Sis slogs ir nost no pleciem. Gleznot, vienīgi gleznot, nekā cita viņš negrib darīt. Nekas nespēs viņu piespiest nodoties garlaicīgajam darbam — eksāmenu gatavošanai. Tās tik un tā viņam nekā nedos.

Māte padevās. Viņa nespēja turēties dēlam pretī. Ja glezniecība tiešām ir viņa vienīgais aicinājums, labi, lai glezno! Viņa vēlējās tikai vienu: kaut dēls būtu laimīgs, jo liktenis jau tā viņu nežēlīgi piemeklējis, Cik vien būs viņas spēkos, viņa centīsies dēlam palīdzēt. Gleznošana galu galā ir tāda nodarbošanās, kas pilnīgi savienojama ar viņu dzimtas godu. Turklāt «Paletes kundze» varbūt ļaus nelaimīgajam zēnam mazliet aizmirst to, kas viņam šai mūžā būs liegts. Ak dievs, septiņpadsmit gadu vecumā Anrī vēl tā pa īstam nenojauš, cik skaudri pārdzīvojumi viņu sagaida vēlāk. Kura no viņa aprindu meitenēm riskēs ar viņu apprecēties? Dzīvojot nemiera pilnu, allaž možu aristokrātisku jaunekļu un skaistu,, kairinošu sieviešu. vidū, kas cits viņu gaidīs, ja ne pazemojums? Lai viņš glezno, ja tas viņam dara prieku!

Māte samierinājās ar neizbēgamo. Turklāt tēvocis Saris Lotreku īpaši uzmundrināja. Savukārt Prensto apgalvoja, ka «zīdainim» ir neparasts talants un pilnīgi iespējams, ka Lotreku gaida spoža nākotne. Arī grāfs Alfonss neiebilda: vai viņa dēls labi prot latīņu valodu, vai ir nodomājis pavadīt savas mūža dienas, sēdot atzveltnes krēslā vai arī niekojoties ar mālēšanu, — kāda starpība! Ja grāfu Tulūzu-Lotreku pēctecis nav spējīgs uz vienīgo, patiesi vērtīgo nodarbošanos zemes virsū — uz jāšanu un medīšanu —, tad nav par ko runāt.

Sajūsmināts par domu, ka viņš būs «neatkarīgs mākslā» {tā apgalvoja Prensto), Lotreks uz savu aizraušanos raudzījās itin nopietni. Arvien vairāk un vairāk glezniecība kļuva par viņa vitālo nepieciešamību. Viņš alka pēc |Kinākumiem, alka gūt revanšu vienīgajā jomā, kas viņu valdzināja.

Pirms tam viņš bija strādājis it kā no gadījuma uz gadījumu, it kā rotaļādamies, paļaudamies uz iedzimtajām spējām. Tagad viņš nolēma nopietni studēt glezniecību. Lotreks nodomāja iestāties Daiļo mākslu skolā un sagatavoties eksāmeniem kādā slavenā darbnīcā. «Iedomājieties, bijušas man mazliet garākas kājas, es nemūžam nebūtu ķēries pie gleznošanas!» Bet, tā kā liktenis bija padarījis viņu par kropli, viņš gleznos. Anrī centīsies kļūt par īstu gleznotāju. Ne jau nu par Forēnu! «Kaut viņš varētu gleznot vismaz kā viņa lielais draugs Prensto vai kā Džons Luiss Brauns!»[5] Lūk, par ko viņš sapņoja! Prensto viņam bija daudz ko iemācījis. Bet ar to vairs nepietika. Viņam jātiek tālāk, jāpakļaujas stingrākai disciplīnai. Prensto atbalstīja Lotreka nodomu, ieteica pārcelties uz Parīzi un iestāties Leona Bonnā kursos.

Četrdesmit astoņus gadus vecais Bonnā nupat bija ievēlēts Akadēmijā. Viņš bija ievērojams mākslinieks, smalks portretists, «miljonāru gleznotājs». Neviens cits, tikai Bonnā ir visvairāk piemērots, lai grāfu Tulūzu-Lotreku pēcteci vadītu grūtajā mākslas ceļā. Viņa stundas, «Bonnā kunga» stundas — viņu sauca par «Bonnā kungu», tāpat kā dižais meistars no Montobānas kādreiz tika dēvēts par «Engra kungu», — uzticīgi atspoguļoja franču glezniecības dižās tradīcijas, kuras impresionisti — šie revolucionāri, šie pindzelmaņi — centās nomelnot. No Bonnā kunga nekādi pārsteigumi nebija gaidāmi. Viņa stingrajā vadībā jaunajam Lotrekam bija lielas izredzes taisīt spīdošu karjeru, kādu viņam vēlēt vēlēja Prensto. Lotreks varētu kļūt par vienu no tiem augstu kotētajiem māksliniekiem, kuri saņem godalgas Salonā, triumfē augstākajā sabiedrībā un daži no viņiem — izveicīgākie! — iekļūst pat Franču institūtā.

Tulūzu-Lotreku draugs — zeltkalis no Albī Ferreois — pazīst kādu baņķieri, kura brālis Anrī Rasti — tam ir divdesmit pieci gadi, arī nolēmis kļūt par gleznotāju —-mācās Bonnā darbnīcā. Rašū solījās ieteikt Lotreku savam skolotājam.

Lotreks ieradās Parīzē martā. Mēneša beigās, pēc taru kad Prensto viņu bija stādījis priekšā Bonnā, viņš iestājās meistara darbnīcā aklajā Helēnas ieliņā.

Grāfiene Adele bija augstākā mērā apmierināta ar skolotāja izvēli un izredzēm, kādas tas solīja viņas dēlam. Tikpat apmierināts bija arī Lotreks.

«SVĒTĀ BIRZS»

Viņam garām, cits citu apdzīdami, steidzās visādi Parīzes slavenības. Kurp viņi iet? — jautāja sev Prometejs.

Andrē Zids. «Vāji piekaltais Prometejs»

Katru rītu Bonnā darbnīcas priekšā apstājās fiakrs, ar ko atbrauca Lotreks.

Atbalstījies uz nūjas, kurai bija izliekts rokturis un kuru Lotreks jokodams sauca par «zābaku āķi», viņš ar prāvām grūtībām neveikli rausās ārā no ekipāžas. Smagi elsdams, viņš izkāpa, pūlēdamies noturēt līdzsvara, gāzelēdamies iesteberēja darbīcā un, cik vien ātri varēdams, nozuda ierastajā kaktā. Ticis līdz savam ķeblim, viņš atspiedās uz tā ar savām lielajām delnām, palēcās un beidzot apsēdās. Kājas palika karājamies gaisā.

Pirmajā dienā pārējie skolnieki varbūt klusi ķiķināja, ieraudzījuši šo gnomu, kura rumpis turējās uz divām mazām kājiņām, kas bija paslēptas melnbalti rūtotās biksēs, šo galvu, kas izskatījās milzīga, šo resno degunu ar pensneju metāla ietvarā, šīs biezās lūpas, kas bija slapjas no siekalām, šo slīpo zodu, uz kura bija sākušas dīgt melnas, astriem līdzīgas, cietas spalviņas. Mākslinieku darbnīcās nemēdz izrādīt maigumu. Bet var ari būt, ka, Pašu brīdināti, skolnieki atturējās no nepieklājīgām piezīmēm. Lot-reku taču šurp atveda Rašū. Lotreks bija vienaldzīgi — ārēji vienaldzīgi! — paspiedis visiem roku, izturēdams sev pievērstos skatienus. Vienmēr, nokļūdams svešā vidē, kur viņu nepazina, viņš jutās neveikli. Atklāti sakot, vairāk nekā neveikli — viņam bija kauns. Bet viņš to pārvarēja. Viņš varonīgi izturēja ziņkārīgos skatienus, augstu pacēla galvu un gāja, stiprāk nekā parasti gāzelēdamies, it kā sacīdams: «Jā, tāds es esmu, un kas par to?»

Jā, kas par to?

Viņš zināja, kādām pārestībām būs pakļauts, gribēdams, par spīti visam, dzīvot kā citi cilvēki. Viņš jau iepriekš bija visu apsvēris. Viņš nepiederēja pie mlkst-

čaujiem, kas slēpj no sevis patiesību. Viņam nebija izvēles — vai nu tāda dzīve, vai nekādas. Nekādas — tas nozīmē slimnieka istabu, lutināšanu, bet sevis nicināšanu; dvēseles mieru, bet pretīgumu. Tad jau labāk nomirt.

Viņa vārds un viņa bagātība ir tikai sarūsējušas atslēgas, kas vairs nevar atdarīt nevienas durvis. Pasaule viņam ir aizslēgta. Ja viņš tiešām grib tajā iekļūt, viņam tas jāpanāk paša spēkiem, jāizpelnās citi dižciltības tituli. Viņš atgādina slavenas dzimtas jaunāko pēcteci, kas, palicis bez mantojuma, dodas pāri jūrām meklēt laimi jaunatklātajās zemēs.

Kādu brīdi Lotreks bija domājis kļūt par ārstu vai ķirurgu. Viņam būtu paticis rīkoties ar skalpeli, pētīt cilvēka organismu. Bet ar viņa fiziskajiem dotumiem par to nemaz nebija ko domāt. Atlika vienīgi māksla. Tikai māksla viņam palīdzēs iegūt kārotās tiesības elpot to pašu gaisu kā citi cilvēki.

Sākumā Lotreks ar grūtībām pielāgojās dzīvei darbnīcā. Tajā viss tik ļoti atšķīrās no vides, kurā viņš bija uzaudzis. Viņu māca grūtsirdība, bet viņš centās to pārvarēt. Un ar milzīgu gribasspēku, kas bija viņa tālo senču — kareivīgo albīgiešu — cienīgs, Lotreks ar visu sirdi metās darbā.

Īsā laikā viņš iekaroja savu biedru simpātiļas. Kā pēc tradīcijas pieklājās, viņš, protams, visus bagātīgi pacienāja: galdā bija punšs, baltvīns, austeres, tūtiņas ar ceptiem kartupeļiem, cigaretes un cigāri — svētkos nedrīkstēja nekā trūkt. Bet ne jau ar cienastu viņš iekaroja skolasbiedru simpātijas. Viņus savaldzināja Lotreka rakstura īpašības. Krustnešu pēctecis būtu varējis izturēties augstprātīgi. Bet viņš bija pati vienkāršība. Jauneklis, ar kuru liktenis bija izspēlējis tik nežēlīgu joku, varētu kļūt īgns un nelaipns. Bet viņš bija pati laipnība. Viņam nebija ne prātā atriebties par savām nelaimēm citiem, viņš arī nemeklēja vainīgos. Visus aizkustināja viņa inteliģentā izturēšanās, prasme iemantot simpātijas. Nekas, šķiet, nespēja viņu pārsteigt, aizskart viņa godu. Viņu itin viss interesēja. Iepazīstoties ar Lotreku mazliet tuvāk, cilvēki vairs nepievērsa uzmanību viņa kroplumam. Viņš bija tik sirsnīgs, tik sabiedrisks! Pieradis pie dzīves lielā ģimenē, viņš itin viegli iekļāvās kolektīvā. Turklāt draudzība viņam bija nepieciešama. Dziļi izjuzdams savu vājumu, viņš baidījās no vientulības, meklēja atbalstu. Tas bija skaidri redzams. Un draugi viņam par to bija pateicīgi. Ja viņš būtu gaudies, no viņa visi novērstos. Bet. viņš pats pirmais smējās par savu nelaimi. Un labprāt par sevi zobojās. «Es esmu pazema pudele,» viņš šļupstēdams mēdza teikt. Viņš vaibstījās un parodēja sevi, uzjautrinādams skatītājus ar tīšuprāt pārspīlētu kroplumu vienīgi pašaizsardzības nolūkā: tad taču vairs nesmējās par viņu, bet par viņa vaikstīšanos. Bet kas gan spēja viņu uzminēt? Kas zināja, kādas mokas cieš «mazais stumbenis»?

Lotreks valdzināja ar savu godprātību, neatkarīgo uzvedību, dzīvīgumu, puiciskumu un fantāziju. Viņam piedeva visu: izlutināta bērna untumus, nepacietību, to, ka nieka dēļ pēkšņi noskaities viņš varēja nodarīt pāri tiem, kurus visvairāk mīlēja, — Rašū, ar kuru viņš uzreiz cieši sadraudzējās, vai Ādolfam Albēram, divdesmit sešus gadus vecam jauneklim, kas viņam bija ļoti pieķēries. Jāteic gan, ka labo garastāvokli viņš ātri atguva. Viņu spēja uzjautrināt pat visai viduvējs kalambūrs. Kolīdz kāds iedungojās, Lotreks tūdaļ pievienojās.

Lotrekam tomēr bija pašam savi ieskati. Viņš skaidrām acīm spēja raudzīties pats uz sevi un uz citiem un varēja būt pilnīgi objektīvs spriedējs, jo apzinājās, ka pats stāv ārpus visa. Starp jauniešiem., kas bija ap viņu, viņš uzreiz uzminēja tos, kuri nekad nekā nesasniegs, mīkstčauļus un pļāpas, kuri bārsta daudz skaistu vārdu, lišķus, kuri savas viduvējības un mazdūšības dēļ iedomājas, ka, lai kļūtu par mākslinieku, pietiek ārēji atdarināt lielos meistarus.15 Tēlot krāsu triepēju — Lotreku tas šausmināja. Jau tā viņa ārējais izskats pievērsa sev uzmanību, un tas bija diezgan sāpīgi. Viņa dzīves traģēdijā nav vietas komēdijai. Un tikpat neciešama viņam bija arī citu tēlotā komēdija. Iedomība un gaisa piļu celšana viņam riebās. Viņam patika atklāti cilvēki, tādi, kas neizlikās, īstas personības.

Lotreks strādāja ar milzīgu aizrautību.' No rīta — Bonnā darbnīcā, pēcpusdienā viņš gleznoja vai zīmēja pie Pren-sto vai Rašū. Jau pirms iestāšanās Bonnā darbnīcā viņš šo to zināja. Bet izturējās tā, it kā nezinātu nekā. Viņš iesāka no nulles. No ābeces. Uzmanīgi un pazemīgi uzklausīja slavenā gleznotāja padomus, visiem spēkiem cenzdamies likt tos lietā. Nenoguris viņš strādāja ar ogli.

Jāatzīstas, ka pirmie Bonnā aizrādījumi nebija visai iedrošinoši. «Bonnā kungs Anri sacīja,» Prensto rakstīja Lotreka piederīgajiem, «ka viņam esot jocīgas krāsas. Tāpat ari teica, ka viņš zīmējot kā bērns.» Kāds pātagas cirtiens! Bet skolotāja kritika vēl vairāk iekvēlināja Lot-reka enerģiju. Bonnā tikai «piemeta ingveru» viņa asinīm. Nodzēsis tikko uzzīmēto — lai dzīvo maizes mīkstums! — Lotreks ar vēl lielāku cītību no jauna ķērās pie darba. Kā lai viņš neizturētos nopietni pret Bonnā kunga domām, pret mākslinieku, «kura dižums» liedz «uzdot viņam jautājumus» (tā Lotreks rakstīja kādā vēstulē tēvocim Sarlam).

Korektiem svārkiem mugurā, ik dienu mainīdams ordeņa lentīti atkarībā no tā, uz kurieni viņš gāja, Bonnā, apveltīts ar izcila portretista slavu, apmeklēja sūtniecības, ministrijas un aristokrātu salonus. Lai pasūtītu viņam portretu, ar vēlēšanos vien bija par maz. Ne jau katrs to spēja panākt. Tā bija žēlastības dāvana, kas ļoti dārgi maksāja. Portreta gleznošanai vajadzēja gatavoties kā iesvētīšanai par bruņinieku — «ar gavēni, lūgsnām un visādām atteikšanām», jokodamies rakstīja kāds žurnālists. «Un, kad jūs būsit pilnām apzinājies šā gaidāmā notikuma svarīgumu, pasūtiet sev tērpu «Bonnā portrets» (ir tādi speciāli modeļi). Dabūjiet ieteikumu no ģenerāļa, ministra vai sūtņa, un tikai tad Bonnā kungs būs ar mieru jūs iemūžināt visā augumā, stīvu kā mietu, spīdīgu kā kristālu un no augšas apgaismotu.»

Būdams nemierā ar savu mazo augumu, Bonnā to mākslīgi pagarināja ar īpaši augstiem papēžiem. Gribēdams kaut ko teikt, viņš augstu pacēla galvu, un viņa svinīgajā runā, par spīti divdesmit pieciem Parīzē nodzīvotiem gadiem, joprojām bija saklausāms basku akcents. Bonnā ļoti daudz pelnīja; lielāko naudas daļu viņš tērēja gleznu kolekcijai, ko pacietīgi, ar mīlestību vienmēr papildināja.16 Pret vecmeistariem viņš izjuta kvēlu cieņu, taču pazemīgi atzina, ka no Velaskesa vai Mikelandželo viņu šķir bezdibenis: kad viņš runāja par «Sīksta madonnu», viņam trīcēja balss.

Bonnā «pret saviem skolniekiem Izturas diezgan stingri», rakstīja grāfiene Adele. «Šķiet, tas pierāda, ka tie viņu patiesi interesē.» Ar savu stingrību un nesatricināmo ticību principiem, kurus uzskatīja par neapstrīdamiem, Bonnā Lotrekam iedvesa cieņu. Lotreks saskatīja viņā liela mākslinieka ideālu. Tātad, ja viņš, Lotreks, grib gūt panākumus, «nebūt par neveiksminieku visās jomās», viņam jādara viss, lai Bonnā ar viņu būtu apmierināts.

Lotreks pakļāvās visām Bonnā prasībām. Viņš, kas agrāk galvenokārt bija uzticējies saviem impulsiem, tagad savaldījās, iegrožoja nepacietību, cītīgi kopēja ģipšus vai apzināti centās zīmēt kailu modeli gluži akadēmiskā manierē. Lotrekam patika spilgtas krāsas, bet Bonnā ietekmē viņa palete kļūst tumšāka. Arī skices kļūst arvien bezpersoniskākas un sausākas, jo tā vēlas skolotājs.

Lotreks joprojām interesējās par zirgu sacīkstēm, apmeklēja aristrokrātiskos klubus un mākslas izstādes. «Lieliska izstāde greznās telpās,» viņš rakstīja tēvocim Sar-lam par akvarelistu Salonu, būdams vēl pilns sajūsmas» ko viņā modināja tādas gleznas kā Žakē «Beamiete» un Detaija «Tunisas skati». Arī Salons viņu sajūsmināja. «Tur ir ko redzēt!» viņš izsaucas. «Minēsim kaut vai Bonnā darināto «Pivi de Savanna portretu», Rolla gleznu «Četrpadsmitā jūlija svētki», Ž. P. Lourensa audeklu «Maksimiliāna pēdējie dzīves mirkļi».» Lotreks apbrīnoja vispāratzītās gleznas. Tēvoča Sarla brāļadēls bija uz pareizā ceļa.

Tomēr dažreiz Lotreka apziņā iezagās šaubas. Kad Bonnā savam skolniekam nepārtraukti aizrādīja, ka viņa zīmējums ir «gluži vienkārši drausmīgs», viņš ticēja tam,

ko skolotājs teica, «saņēma sevi rokās un sāka. no jauna», cenzdamies apslāpēt savu savdabīgumu, jau toreiz spilgti izteikto īsta zīmētāja individualitāti, lai tikai kļūtu līdzīgs citiem. Bet daži Bonnā ieteikumi viņā modināja izbrīnu. «Kad jūs gleznojat modeļa kājas, skatieties uz tā galvu,» viņu pamācīja gleznotājs ideālists. Vai tas nebija savādi?

Un vai arī tas nebija savādi, ka par cilvēku, kurš tika tik augstu godāts, kura vārdu visi, ar ko viņam bijusi saskare, izrunāja ar vislielāko cieņu, jaunie gleznotāji sacerēja zobgalīgas dziesmiņas, it kā Institūta locekli viņi neuzskatītu par diženu mākslas pārstāvi?

Bonnā,

Tu svārkus gleznot proti,

Jā, jā,

Jā, jāl Un kā

Ar zābakiem tie sader ļoti,

O, jā,

O, jāl

Kāpēc tāda necieņa? Martā, tieši tai laikā, kad Lotreks iebrauca Parīzē, Sentonorē ielā 251. namā, netālu no sitē Retiro, bija sarīkota Septītā impresionistu izstāde. Nav zināms, vai Lotreks apskatīja darbus, ko bija darinājuši slaveni impresionisti, visādi Monē, Renuāri, Pisaro, Sis-lēji, Bertas Morizo un citi, kuru glezniecība pilnīgi noliedza visu, ko sludināja un gleznoja Bonnā un viņam līdzīgi mākslinieki. Taču katrā ziņā negribas ticēt, ka Lotreks nebūtu dzirdējis par viņiem runājam. Darbnīcā skolnieki daudz strīdējās. Viņu gaume ne vienmēr, jā, tik tiešām ne vienmēr sakrita ar portretista gaumi. Daži skolnieki lika saprast, ka viņus interesē impresionisti, piemēram, Manē. (Vai tiešām. Salonā, kur Lotreks it kā ievērojis vienīgi Bonnā un Rolla darbus, viņa uzmanību nesaistīja Manē lielā glezna «Bārs Folīberžērā»? Tēvocim Sarlam viņš par to vēstulē nebija bildis ne vārda.) Iespējams, ka, būdams savas vides māksliniecisko aizspriedumu ietekmē, Lotreks brīnījās par biedru atzinumiem, bet. tie katrā ziņā pavēra viņam jaunus mākslas apvāršņus, lika viņam saprast, ka 1882. gada franču glezniecību pārstāv ne tikai darbi, kurus darinājuši oficiāli atzītie gleznotāji, kas sadalījuši savā starpā sēdekļus Institūtā, kā arī augstākās sabiedrības dāmu pasūtījumus.

Uzturēšanās Bonnā darbnīcā Lotrekam tomēr deva zināmu labumu. Ievērojamā portretista vadībā viņš iemācījās kompozīcijas likumus un ari saprata, ka boz disciplīnas nevar būt auglīga darba, ka savu plānu īstenošanai, talanta attīstīšanai un stiprināšanai viņam būs vajadzīga aizvien lielāka neatlaidība.

Vasarā Lotreks atkal aizbrauca uz dienvidiem.

Pēdējo reizi viņš piespieda muguru «raudu mūrim»: viens metrs piecdesmit divi centimetri. Viņš vairs neaugs. Ironizēdams viņš salīdzināja sevi ar apustuli Sīmani, šo «mazliet smieklīgo strupuli ar noliekto galvu», kurš bija atradis mājvietu kādā Albī katedrāles nišā.

Ar lielu prieku nododamies zīmēšanai un gleznošanai, Lotreks brīvdienu laikā sakrāja lielu skaitu audeklu un ogles zīmējumu — dažas ainavas, skices ar zirgiem, bet sevišķi daudz portretu. Visiem ģimenes locekļiem — mātei, vecmāmiņām, tēvocim Sarlam, tēvocim Amadejam, brālēniem un māsīcām — vajadzēja pozēt pēc kārtas. Pastāvīgi meklēdams modeļus, viņš lūdza pozēt ari zemniekus un kalpotājus, maksādams tiem septiņdesmit piecus santīmus par seansu. Darbs sekmīgi turpinājās. Lotreks guva milzīgus panākumus. Viņa darbi kļuva spēcīgāki, apliecinādami spilgta individuālā rokraksta rašanos. Tālu no Bonnā darbnīcas Lotreka palete atkal top gaišāka. Viņa labākās gleznas ir gaismas pārpilnas, it īpaši Selei-rānas laukstrādnieku portreti, kuru vidū visai izceļas Jau» niņā Rūtī portrets. Vai tas būtu impresionisma iespaids? Bet varbūt Lotreku ietekmēja Salona gleznotāji, kas aizrāvās ar lauku dzīves atainošanu, kā, piemēram, Bastjēns-Lepāžs un Žils Bretons?

Lotreka darbiem šajā laikposmā ir visai dažāda kvalitāte.17 Mākslinieks vēl taustās. Brīžam viņa darbos jūtams smalkums un vieglums, ko, protams, būtu augstu novērtējis Sislejs, bet citreiz viņš lieto biezu krāsas kārtu un glezno tumšos toņos.

Daudzo modeļu vidū, kas viņam Boskā pozēja, bija ari kāds Matiasa tēvs, pastāvīgs kabareju apmeklētājs. Lot-reks viņu attēlojis sēžam pie galda, ar noliektu uz sakrustotajām rokām galvu, pustukšu vīna glāzi priekšā. Satriecoši reālistiska glezna. Matiasa tēvs raugās gleznotājā: izklīdusī, garām krunkām izvagotā seja, blāvo acu skatiens pārliecinoši pauž trulumu, ko radījusi pārliecīga alkohola lietošana. Sx dzīves patiesības cauraustā glezna var noderēt par dokumentu, par slimības vēsturi: lūk, līdz kādam pagrimumam var novest alkohols.

Alkohols — tā ir burvju inde. Kopā ar saviem darbnīcas biedriem Lotreks bieži apmeklēja kafejnīcas. Viņš neskopojās un cienīja tikai labus dzērienus. Biedri viņam labprāt gāja līdzi. Arī viņš pats nebija daudz lūdzams. Būdams gardēdis, «es esmu tikpat liels kārumnieks kā bīskapa kaķis,» Lotreks atzinās, viņš nobaudīja, nogaršoja visu, kas «mutei sniedza tādu pašu baudu kā acīm pāva aste». Turklāt alkohols drūmās dienas pēkšņi izkrāsoja priecīgās varavīksnes krāsās. Nē, Lotreks nemeklēja aizmiršanos! Dzerdams viņš vēlējās baudīt vienīgi prieku. Bet bez prieka alkohols viņam sagādāja vēl to «pārsa-kairinātību, kas aizstāja spēku un simulēja jautrību»*. Un viss tad kļuva tik vienkāršs, un dzīvot kļuva daudz vieglāk!

Piektajā septembrī Boskā tika svinēta jaunās pils kapelas atklāšana. Vadīt šo ceremoniju speciāli ieradās Rodē-zijas bīskaps monsenjors Burē. No altāra bīskaps tēvišķi vērsās pie Lotreka. «Mans mīļais dēls,» viņš sacīja, «jūs esat izvēlējies visskaistāko profesiju, bet ari visbīstamāko.»

Tfaadee Natanson

Kad Lotreks atgriezās Parīzē, viņu sagaidīja pārmaiņas: Bonna savu darbnīcu bija likvidējis. Viņa skolnieki, pirmajā brīdī apjukuši, nolēma lūgt citu slavenu gleznotāju,, Femānu Kormonu, pieņemt viņus pie sevis. Tad nu kopā ar saviem draugiem Rašū un Ādolfu Albēru Lotreks no» nāca darbnīcā, ko Monmartrā Konstansas ielas 10. namā bija atvēris sensacionālā «Kaina» autors.

Glezna «Kains», ko bija iedvesmojusi Viktora īgo «Gadsimtu leģenda», pirms divi gadiem — 1880. gadā —-izstādīta Salonā, bija kļuvusi par vienu no izcilākajiem kultūras dzīves notikumiem. Valsts pasteidzās to nopirkt, lai bagātinātu nacionālo kolekciju. Si glezna spilgti apstiprināja visā pasaulē atzītā Kormona ■— starptautiskā mēroga gleznotāja — izcilo talantu. Mākslinieks lieliski prata atveidot vērienīgos vēsturiskos sižetus. Kormons bija vodevilista, «Divu bāreņu» autora dēls, kādreizējais Kabanela un Fromantēna skolnieks. Pēc gleznām «Muhameda nāve» un «Nībelungu kāzas» (par šiem darbiem viņš 1870. gadā, divdesmit piecu gadu vecumā, saņēma savu pirmo medaļu) Kormons uzgleznoja epizodes no indiešu mitoloģijas un pēc tam «Kainu», kas aizvedināja mākslinieku aizvēstures sižetu meklējumos, kuri bija viņa otas cienīgi. Patlaban viņš bija iedziļinājies akmens laikmetā. Viņš ieģērba zvērādās skaistas meitenes, kas viņam pozēja, bet Monmartras jaunekļus pārvērta par lāču medniekiem un pāļu būvju iemītniekiem. Droši vien viņa gaumes un arī ārkārtīgā vājuma dēļ — Kormons bija sīka auguma, neiedomājami kaulains, mazu, stūrainu seju, šķidra bārdiņu, uz āru izvalbītām acīm, pār kurām nokarājās smagi plakstiņi, — viņš bija iesaukts par «Skriemeļa tēvu». Par spīti šādai necieņai, viņu visi respektēja. Lotreks, piemēram, atzina, ka Kormonam ir «skarbs un varens talants».

Skolnieki Kormonu dievināja. Par spīti milzīgiem panākumiem, viņš bija pavisam vienkāršs un sirsnīgs cilvēks. Trīsdesmit septiņu gadu vecumā Kormons vēl joprojām, tāpat kā jaunībā, bija jautrs bohēmietis un nedz tituli, nedz pagodinājumi nebija padarījuši viņu par prātīgu, pārspīlēti cienīgu kungu. Tāpat kā agrāk, viņš labprāt piedalījās daždažādās nerātnībās. Kad viņu apbalvoja ar Goda leģiona ordeni, jaunie mākslinieki sarīkoja masku balli. Apbruņojies ar butaforisku zobenu, Kormons soļoja karnevāla gājiena priekšgalā blakus kādam skolniekam, kas virs viņa galvas turēja izplestu lietussargu. Kormona darbnīcā valdīja pavisam citāds gars: tagad Lotreks bija tālu no Bonnā un viņa brāzieniem.

Un tomēr viņam pietrūka agrākā skolotāja. Kormons Lotrekam likās pālāk iecietīgs. «Kaina» autoram nebija Bonnā stingrības, un viņš bieži vien apmierinājās, Lotreka vārdiem runājot, ar uzdevuma izpildi «apmēram tā varētu būt». Lotrekam pašam bija jāpiespiež sevi darīt vairāk, nekā prasīja skolotājs. Bet tas viņam nepatika, padarīja nervozu. Viņam gribējās saņemt impulsu no āra.

Kormons ieradās darbnīcā divreiz nedēļā. Kā putniņš viņš žigli lidinājās no molberta pie molberta, laboja gleznas un zīmējumus, ieteica retušas, vienam aizrādīja, ka viņam vajadzētu vairāk pastrādāt «pie plaknēm», citam — ka nebūtu par ļaunu pakopēt Veronēzi.

Kad skolotājs aizgāja, dzīve darbnīcā ritēja savu parasto gaitu. Skolnieki, kuru bija ap trīsdesmit, bieži vien sacēla lielu traci. Dziedāja jautras dziesmiņas, stāstīja par smieklīgiem, lielākoties piedauzīgiem notikumiem. Savu biedru vidū Lotreks, kaut ari to neizrādīja, šad tad jutās neomulīgi. «Ja es gribu kaut ko sasniegt,» viņš sacīja, «man būs pilnīgi jāatmet vesels lērums sentimentālu apsvērumu.»

Kas būtu jāsasniedz? To viņš nezināja. Nekas negāja tā, kā viņš būtu gribējis. Lotrekam šķita, ka viņš ir iestidzis viduvējībā. «Es nepavisam neatjauninu franču mākslu,» viņš rakstīja kādā vēstulē, «es tikai cīnos ar nelaimīgu papīra lapu, kura man nav nodarījusi nekā ļauna un uz kuras, ticiet man, nekas labs neiznāk.» Jā, viņš nepiederēja pie tiem, kas ar savu lielību varētu modināt skaudību. Pret sevi Lotrekam nebija ne mazākās atlaides, turpretī viņš aizvien labprāt slavēja darbus, ko bija darinājuši daži viņa draugi, piemēram, Luijs Anketēns, miesnieka dēls no Etrepanī, kuram pats Kormons bija pareģojis spožu gleznotāja nākotni. Dažas Anketēna gleznas greznoja darbnīcas sienas, un tā bija augstākā balva.

«Tētis, protams, mani nosauktu par autsaideru,» Lotreks atzina. Sargādams ģimenes godu, grāfs Alfonss bija lūdzis dēlu izraudzīties pseidonīmu. Sākumā Lotreks tam pretojās, bet tad, «lai būtu miers», skumīgi padevās. Viņš sāka parakstīt gleznas ar sava uzvārda anagrammu — Treklo vai ari nemaz tās neparakstīja.

Tātad viņam negrib atstāt, pat uzvārdu! Lotreks bēdīgs apcerēja savu dzīvi, bet tūdaļ arī sasparojās. Vakarā, kad viņš pārnāca sitē Retiro, māte viņu ieslēdza savās skavās. Maiguma patversme! Grāfiene Adele bija neuzmācīgi uzmanīga, viņa zināja sava bērna ciešanas. Viņas priekšā nebija jātēlo drosminieks — un Lotreks noņēma masku. Kormona skolnieks, kas darbnīcā smējās, vaikstījās, skaļā balsī dziedāja līdzi neķītrus piedziedājumus, vairs nedižojās. Mātes skatiens viņu atsauca kailajā un nežēlīgajā īstenībā. Un jauneklis deva vaļu savām jūtām, padevās šai mīlestībai, ar ko māte centās viņu mierināt un kas viņam bija tik nepieciešama.

Bet šī mīlestība viņu arī plosīja. Rīt viņš atkal brauks uz Monmartru un starp jokiem ākstīdamies gaudīsies: «Vai, kā man gribētos redzēt sievieti, kuras mīļākais būtu vēl neglītāks par mani!» Darbnīca šo vaļīgo joku uzņems skaļiem smiekliem. Pēc tam varbūt kāds piezīmēs, ka Skriemeļa tēvs arī nav nekāds skaistulis, tomēr tas nepavisam neliedz viņam vienlaikus uzturēt trīs mīļākās, un visi to uzskatīja par lielu nopelnu.

Treklo!

«Mīļo māmiņ, aizlūdziet par viņu,» grāfiene Adele rakstīja mātei, «Dzīve darbnīcā, raugoties no profesijas viedokļa, ir lieliska, bet jaunam cilvēkam, tas ir smags pārbaudījums.»

*

Monmartra 1882. gadā vēl ir gandrīz tāda pati, kādu to «Oktobra naktīs» aprakstījis Žerārs de Nervāls^18: «Tur ir dzirnavas, krodziņi, zaļas lapenes, svētlaimes pilni lauku stūrīši, klusas ieliņas, mājiņas ar salmu jumtiem, šķūnīši un kupli dārzi, zaļas pļaviņas ar dziļām gravām, kuru dibenā, mālainu krastu ieskauti, tek strautiņi, mazpamazām nošķirdami zaļumu saliņas, kur ganās kazas, kas apgrauž no klintīm nokārušos akantus; mazas meitenītes ar lepnu skatienu un vieglu kalniešu soli gana šīs kazas un rotaļājas.»

Dārziņi. Skābaržu birzītes. Neapbūvēti laukumi. Monmartra, kas vēl nesen bija priekšpilsēta, ko Parīzei pievienoja tikai pirms kādiem divdesmit gadiem — 1860. gadā, joprojām vēl izskatījās pēc ciema. Ar savu klusumu, plašajiem apvāršņiem, ar kaut kādu īpašu gaismu un lēto dzīvi Monmartra aicināja pie sevis daudzus māksliniekus. Šur tur pamazām uzradās darbnīcas. Bet pēc 1870. gada Monmartra sāka pārveidoties.

Monmartras virsotnē lēnām būvēja baznīcu Sacré-Coeur, kuru nolēma celt pēc 1870. gada sakāves, bet kalna pakājē radās tādi kabareji kā «Lielā pinte», «Vislielākais alus kauss» un «Naglas krogs». Rošešuāras bulvārī kāds Rodolfs Sālī kopš neilga laika bija sācis pulcināt dzejniekus, dziedoņus un gleznotājus krodziņā, kas saucās «Melnais kaķis». Monmartra tika arī dejots. Joprojām. dejoja «Lagaletas dzirnavās». Tur vēl bija saglabājušās lauku paražas un no kādām trīsdesmit dzirnavām, kuru spārni kādreiz griezās pakalnā, palikušas tikai divas. Dejots tika arī Klišī bulvārī «Baltajā karalienē» un «Melnajā bumbā», kas bija atvērtas Otrās impērijas laikā un tagad dzīvoja sava mūža pēdējās dienas, turpretī Ro-šešuāras bulvārī dejas zāle «Elizēmonmartra», kas atradās enerģiska īpašnieka rokās, ar savu velnišķo mūziku pievilka neskaitāmus uzdzīvotāju barus. Dzīve Monmar-trā kļuva arvien rosīgāka. Naktsstaiguļi, meklēdami lētās meičas (to šeit kļuva aizvien vairāk un vairāk), devās uz šo Parīzes nomaļo rajonu, kur pie krodziņiem un kafejnīcām dzelteno laternu gaismā notika šaubīgu personu kautiņi.

Konstansas iela, kur atradās Kormona darbnīca, izgāja uz Lepika ielu, kas līkumoja pa Monmartras nogāzi. Pirms pasaukt ormani, kas aizvestu mājās, Lotrekam patika paklaiņot kopā ar draugiem. «Vai neiedzersim pa glāzītei?» Daži no šiem draugiem dzīvoja tuvumā. Rašū, kas nupat bija beidzis viņa portretu (Lotreks pateicībā draiskulīgi uzdāvināja viņam «senatoru» — pērtiķi, kas, pēc viņa domām, pilnīgi atgādināja ministru Melinu), dzīvoja Gannerona ielā. Anketēnam bija darbnīca Klišī bulvārī. Kopā ar Rašū, Anketēnu, ar tulūzieti Renē Grenjē, kas mācījās brīvklausītāju darbnīcā, ar Šarlu Eduāru Līkā vai Tampjē, kas apmeklēja visas izstādes un stundām spriedelēja par glezniecību, bet uzskatīja par sevis necienīgu pieskarties otai, Lotreks, ieķēries kādam no viņiem elkonī, klumpačoja pa Monmartras ielām.

Viņš vienmēr ar skumjām šķirās no draugu sabiedrības. Palicis viens, viņš jutās apdraudēts: kurs katrs pretimnācējs mūlāps varēja viņam nodarīt, pāri. Draugu sabiedrībā viņš ne no kā nebaidījās. «Mīļo lamzak,» atmetis atpakaļ galvu, Lotreks maigi uzrunāja Anketēnu, kas bija divdesmit piecus centimetrus garāks par viņu un četrus gadus vecāks. Anketēnam bija asi veidota seja, un lauztais deguns uzsvēra viņa līdzību ar Mikelandželo,

Lotreks Anketēnu apbrīnoja. Anketēnam bija viss, kā viņam pašam trūka. Dzelzs veselība, spēcīgs, muskuļains augums, ko viņš ik dienas vingrināja, paukodamies un veikdams garas izjādes. Fanātiski aizrāvies ar jāšanu, zirgus Anketēns mīlēja gandrīz vairāk nekā glezniecību, kaut gan domāja, ka kļūs par izcilu gleznotāju. Viņš bija pārlieku iedomīgs un godkārīgs. Reiz, kad viņš ar citiem darbnīcas biedriem aizgāja uz Luvru un gids tiem piedāvāja savus pakalpojumus, Anketēns ar nicīgu augstprātību tam atbildēja: «Kāpēc? Luvru taču radām mēs!» Viņš bija brīnumaini apdāvināts mākslinieks, zīmētājs, kas nepazina nekādu grūtību, un pats sacīja, ka kļūšot par tā-laika Rubensu. Viņš sapņoja, ka varēs dzīvot tikpat krāšņu dzīvi, kādu bija dzivojis Rubenss, un, to atdarinādams, jau sāka valkāt īsus samta svārkus un filca platmali.

Šī pašpārliecība Lotreku žilbināja. Ko Anketēns vēl varēja vēlēties? Viņam nekā netrūka, arī sieviešu ne: šis baudkārais vīrs vairs nezināja skaitu savām uzvarām. Sievietes! Sēdot kafejnīcā, Lotreks, kamēr viņa draugi tērzēja, vēroja garāmejošās sievietes. Dažreiz, ieraugot viņu sēžam kaktā blakus skaistajam Anketēnam (tad viņš izskatījās vēl mazāks un neglītāks, nekā bija īstenībā, jo kontrasts ar Anketēnu viņu vērta īstā karikatūrā), kāda no sievietēm pēkšņi pagausināja soli, un viņas acis iepletās aiz izbrīna. Pēc tam viņa novērsās un gāja tālāk. Bet viņš — šā skatiena iznicināts, skatiena, kurā sieviete pat neiedrīkstējās izteikt savu riebumu, — viņš nodūra galvu, un kaklā viņam iespriedās kamols.

Viņam ir astoņpadsmit gadu. Viņā plosās kaislības, asinis mutuļot mutuļo dzīslās, neganti dauza deniņos. Garām iet. sievietes čaukstošos tērpos. Burvīgs un nežēlīgs skats. Sieviešu acis, sieviešu kustības, sieviešu rokas, sieviešu augumi — ai, kā viņš tās mīlētu! Viņš ir dzimis, lai mīlētu. Mīlēti Bet uz ko viņš var cerēt? Visiem viņa darbnīcas biedriem ir mīļākās, visi lielās ar savām mīlas dēkām. Bet viņš? Nekā. Viņam nekad nekā nebūs! Nekad neviena sieviete nebūs ar mieru piekļaut savas lūpas viņa siekalainajai mutei. Nekad!

Nekad! Izslējis galvu, zibinādams aiz pensneja paslēptās acis, Lotreks skaļā balsī izmeta kādu rupju joku vai arī savā saraustītajā deguna balsī, ik pēc trim vārdiem nosēkdamies (šķita, ka viņš ņirgājas), izgrūda pa pusei jautri, pa pusei skumji: «Mīlestība — tas ir, kad tevi sagrābj vēlēšanās (viņš nosēcas), bet nu tāda, ka jāsprāgst vai nost! (Viņš nosēcas.) Vēlēšanās, lai tevi kāds vēlētos!» Un viņš nosēcas. «Nu? Ko tu teiksi, mīļo lamzak?»

Visu, ko Lotreks nevarēja atdot mīlestībai, viņš atdeva draudzībai. Bet viņa pieķeršanās bija despotiska. Būdams nevarīgs, tiekdamies pēc stipro aizsardzības, viņš tos spieda pakļauties savām iegribām, svārstīgajam garastāvoklim, Lotreks pieprasīja, pavēlēja, rāva sev līdzi. Draugu vidū viņš bija kā «ģenerālis, kas komandē savus karavīrus»[6].

Visu, ko Lotreks nevarēja atdot mīlestībai, viņš atdeva darbam. Darbā viņš varēja ielikt savu neizlietoto vitālo spēku pārpilnību. Juteklības mākts, viņš aizrautīgi zīmēja, izraibinādams papīru nevozām, precīzām līnijām.

Viņš nepiederēja pie tiem, kas mierīgi čubinās ap saviem darbiem. Līnijas radās no viena rokas vilciena, izceļot modeļa raksturīgākās īpašības.

Sie zīmējumi gan gluži neatbilda tam, ko no viņa būtu vēlējies Kormons. Kā Lotreks pats atzinās, viņš «mīdījās uz vietas», turklāt visai «nožēlojami». «Ak, mīļo krust-māmiņ,» viņš sūkstījās, «kas tā par maldinošu profesiju! Esiet prātīgāka par mani un nenododieties glezniecībai ar visu sirdi un dvēseli. Ja pret to izturas nopietni, kā es to daru, tā ir daudz grūtāka nekā grieķu vai latīņu valoda.»

Par laimi — vismaz pēc Lotreka domām —, Kormons vairs nebūt nebija tik piekāpīgs kā sākumā. «Pēdējās divi nedēļās,» Lotreks rakstīja februārī, «viņš ir nemierā ar dažiem skolniekiem, arī ar mani, un mūs pamatīgi nostrostēja. Tad nu es atkal esmu dedzīgi ķēries pie darba.»

Lotreks visiem spēkiem centās, cik vien labi varēdams, veikt skolotāja ieteiktos uzdevumus: viņš zīmēja dažādas alegorijas, piemēram, karavīru, kas cīnās ar grifu, Ikaru, ainu no Merovingu dzīves, vēl kādu skatu no aizvēsturiskas cilts dzīves. Taisnību sakot, Lotreks aizvien vairāk un vairāk pārliecinājās, ka šie tradicionālie sižeti daudzējādā ziņā ir smieklīgi. Kormons viņam bija uzdevis uzgleznot virkni alegorisku ainu no zelta laikmeta dzīves ar kopējo nosaukumu «Dzīves pavasaris». Viņam bija jāattēlo jaunekļi un jaunavas draiskojamies ar panterām un lauvām, un, Lotreks ironiski piebilda, «ar bronzas klabur-čūskām».

Pārrunas par mākslu, kuras notika darbnīcā (tās bija pretrunā ar to, ko mācīja Kormons), aicināja pievērsties citiem māksliniekiem, piemēram, Manē, impresionistiem, visiem oficiālās mākslas pretiniekiem. Pamazām tās sāka modināt Lotrekā šaubas. Viņš nupat bija apmeklējis augstākās sabiedrības izstādes. Vai togad gleznu kvalitāte tiešām bija pasliktinājusies, vai arī Lotreka acs bija kļuvusi citāda? Lai nu bija kā būdams, bet, rakstīdams tēvocim Šarlam, viņš šīs izstādes ar dažiem epitetiem iznīcināja: «Akvarelisti — nožēlojami; Volnejs — viduvējs; Mirli-tons — ciešams.» Atvainojies par «varbūt mazliet nekautrīgo spriedumu», Lotreks piemetināja: «Nekā vairāk viņi nav pelnījuši.»

Enerģija, kādu Lotreks uzrādīja, kolīdz piesēdās pie molberta, viņa biedrus pārsteidza. Jūtīgākie no tiem nojauta viņa apjukumu. Viņi saprata, ka aiz nekautrīgajiem vārdiem slēpjas kropļa ciešanas, saprata viņa ievainoto dvēseli.

Kādudien dzīvespriecīgais normandietis Šarls Eduārs Likā^19, kas prata baudīt visus pasaulīgos priekus, kādā žēlsirdības uzplūdā sadomāja, kā Lotreku atbrīvot no uzmācīgajām domām. Viņš pazina neskaitāmas vairāk vai mazāk pieejamas sievietes. Bet pie kuras griezties ar šo neparasto lūgumu? Kura sieviete, pārvarot riebumu, būs ar mieru ievadīt šo kropli mīlas noslēpumos? Likā atcerējās kādu jauniņu modeli Mariju Šarlē, kurai viņš bija izdarījis dažus pakalpojumus. Tieši viņa bija tas «vajadzīgais lopiņš», kas derētu Likā mērķiem. Tieva kā jauneklis, gandrīz bez krūtīm, lielām acīm, lielu muti un baudkārām lūpām, par spīti saviem sešpadsmit septiņpadsmit gadiem, viņa jau pazina visus netikumus. Uzaugusi Muftāra ielā, viņa bija aizbēgusi no mājām, kur alkoholiķis tēvs dzērumā viņu bija izvarojis, un par piecpadsmit sū noīrējusi istabu Medicīnas skolas ielā. Viņa bija īsts dzīvnieks, kas neapzināti atdevās kuram katram un meklēja aizvien jaunas jutekliskas baudas, lai apmierinātu savas trakās kaislības.

Šarls Eduārs Likā viņu iesvieda Lotreka skavās.

*

Marija Šarlē!

Vai Lotreks atcerējās tos vakarus Barēžā, kad pirms četriem gadiem viņš gulēja gultā ar ieģipsētu kāju un cerēja uz Zannas d'Armaņakas ierašanos? «Es klausos, kad viņa runā, bet neuzdrošinos viņā lūkoties. Viņa ir tik stalta un skaista! Bet es — es neesmu ne stalts, ne skaists.» Kautrība, maigums, jaunas meitenes satraukums ... Puķes ir novītušas. Lotreks ir pamodies no sapņa, kas, pret paša gribu, tomēr vēl viņu tur savos valgos. Samaitātība, izvirtība, nenormāla juteklība, nevaldāmi netikumi, lūk, ko Lotrekā pamodināja prostitūta. No īstas mīlestības šeit nebija ne vēsts. Tā bija tikai izvirtība. Šarls Eduārs Likā nebija maldījies: šī dēka bija Marijas Šarlē gaumē — Lotreka neglītums viņai šķita visai pikants.

Marija Šarlē Lotrekā modināja riebumu. Riebumu un nicināšanu. Tad tāda ir mīlestība! Tāda ir sieviete! Pareizāk sakot, tā mīlestība un tā sievietes suga, ko liktenis viņam bija piešķīris. Nav vērts sevi maldināt: viņa nici-

našana pirmām kārtām bija sevis nicināšana. Tātad tāds viņš bija!

Bet viņš jau arī sevi nemaldināja. Šī neķītrā mīlas dēka bija jauns, sirdi plosošs apstiprinājums tam, ka viņa dzīve ir izpostīta. Viņš baidījās modināt līdzjūtību, bet īstenībā modināja patoloģiskas tieksmes. Labi, lai notiek! Viņš ar to ir mierā. «Jāprot ar sevi samierināties,» viņš šad tad izteicās. Piedevām Marija Šarlē bija viņam palīdzējusi izdarīt vēl vienu atklājumu: izrādījās, ka viņš ir ļoti temperamentīgs, un viņa atbrīvotie instinkti tagad vairs neatzina nekādas bremzes. Kāpēc lai viņš šiem instinktiem pretotos? Ko lai viņš māna? No kā viņam jābaidās? Un

Lotreks padevās, ļāvās ekstravagantu sieviešu iekārei. Šo sieviešu un viņa paša vēlēšanās sakrita. Viss ir kārtībā.

Viss ir kārtībā, par spīti riebumam, sapņiem un skumjām, kuras viņš tūlīt pat sevī apslāpēja. Anrī Mārī Rai-rnons de Tulūzs-Lotreks-Monfā galu galā ir tikai Treklo. Bez mākslas viņam vēl paliek tiesības uz baudu. Un tai viņš nododas tikpat nevaldāmi kā darbam. Kas par to, ka viņš savu dzīvi zaļi nodzīvos? Jokodams un smiedamies Lotreks klaiņoja pa Monmartras ieliņām.

Pamazām Monmartra kļūst par viņa dzīves centru. Jo dienas viņš te jutās brīvāk nekā jebkur citur. Parīze, šķiet, sametusi šeit visus atkritumus. Ielasmeitas un kaut kādi šaubīgi subjekti te jaucās kopā ar visvisādiem savādniekiem, no sabiedrības izstumtiem puišiem, kas pārtika nezin no kā, ar bezdarbniekiem, neatzītiem dzejniekiem, anarhistiem, jauniem gleznotājiem, kas valkāja platmales, modeļiem, kuri gaidīja darbu (katru svētdienu Pigala laukumā ap baseinu salasījās vesela modeļu birža). Te bija nabadzīgi sicīlieši, kas, ģērbušies spilgtās skrandās, tēloja Debesu tēvu, neapolietes, kas vienlīdz veiksmīgi prata pārdoties un pozēt madonnas tēlam, skaistuļi cieši piegulošās biksēs un vientuļas dāmas — Sapfo sekotājas . .. Lotreka valodā runājot, te bija vēl daudz visvisādu «fenomenu». Draudzīga pasaule, kurā mita no sabiedrības izmestie cilvēki. īsts «Brīnumu galms»*. Ikvienam šeit bija kupris — vai nu fizisks, vai garīgs. Tiklīdz pirmais izbrīns bija pāri, nekādām dīvainībām neviens vairs nepievērsa uzmanību. Drīzāk šeit būtu licies dīvains normāls cilvēks. Lotreks Monmartrā jutās nepiespiesti. Viņu jau tur pazina, pie viņa izskata bija pieraduši, neviens uz viņu vairs neatskatījās. Saskaņā ar šo apkārtējo vidi viņš atrada garīgo līdzsvaru. Un zināmu mieru.

Nemanot Lotreks no savējiem attālinājās. Ārēji šķita, ka viņa attieksmēs ar savas sabiedrības cilvēkiem nekas nebija mainījies. Katru dienu viņš atgriezās sitē Retiro; arī vēstules, kas tika adresētas uz Bosku un Albī, joprojām bija tikpat mīļas un pilnas uzticības kā senāk. Bet viņā pašā notika dziļas pārmaiņas. Prensto, par spīti lielajiem panākumiem, kādus viņš bija guvis tāgada Salonā ar gleznu «Kūts interjers», par ko saņēma medaļu, atstāja

* Brīnumu galms — kvartāls viduslaiku Parīzē, ubagu zaņķis. —i

Tulk.

Parīzi un pārcēlās, protams, pagaidām, uz 2irondu, kur tad arī uzturējās daudz vairāk nekā savā darbnīcā Sent-onorē priekšpilsētā. Palicis bez drauga sabiedrības, Lot-reks vairs neapmeklēja zirgu skriešanās sacīkstes.

Zirgi viņu, protams, vēl aizvien valdzināja un valdzinās vienmēr, bet skaistums ir rodams jebkur, ne tikai hipodromos. Lai mākslinieks atradās kur atrazdamies, viņš to prata saskatīt it visur un savā šļupstošajā valodā sajūsmināts sauca: «Nu? Kā ir? Vai nav lieliski?» Viņa apbrīnu modināja nevis konvencionālais skaistums, kādu augstu vērtēja tādi cilvēki kā Bonnā vai Kormons. Nebūdams apveltīts ar iztēli, Lotreks pieķērās tikai īstenībai. Viņa novērotāja dabu, nesātīgo ziņkāri valdzināja vienīgi neparastais, iezīmes, kas apliecināja cilvēka individualitāti. Tas un vienīgi tas mudināja viņu ķerties pie otas. Neglītums. Bet arī neglītumam «ir savs skaistums», tikai jāprot to ieraudzīt. Ak, cik «tas ir aizraujoši — atrast skaistumu»!

Pavasarī Zorža Ptī galerijā atklāja lielu japāņu mākslas izstādi. Lotreku apbūra tīrās, maigās gravīru krāsas, kas izcēla lokālkrāsu plankumus, un nervozi ritmiskais zīmējums, tik izteiksmīgs savos negaidītajos rakursos.

Cik daudz burvības piemita šai vieglajai, lakoniskajai mākslai, cik tīrs bija tās raksts, cik daudz prasmīgas izsmalcinātības! Sajūsmināts Lotreks steidzās sameklēt japāņu estampu kolekciju. Viņam pat radās nodoms kādreiz aizbraukt uz Japānu — uz zemi, ko apdzīvo maza auguma cilvēki un kur aug pundurkociņi. Māte viņam piedāvāja tūdaļ pat doties ceļojumā.

Bet Lotreks no šā priekšlikuma atteicās. Kā lai viņš to pieņem, kad viņam vēl tik claudz jāmācās, nē, tas nav iespējams! Viņš vēl joprojām līda vai no ādas ārā, lai tikai Kormons būtu apmierināts. Idealizētais konvencionā-lisms, ko no viņa prasīja skolotājs, atbaidīja Lotreku, radīja depresiju. Bet viņš tomēr neatlaidīgi turpināja darbu, «Es nevaru, nevaru,» viņš izmisis rakstīja, «Esmu spiests izlikties kurls un dauzu galvu pret sienu — jā, jā! — un tas viss ir mākslas dēļ, mākslas, kas man nepadodas, un neviens nekad, nesapratīs, kādas ciešanos tā man sagādā.» Novārdzinoša, neauglīga cīņa. Ar neizsakāmu niknumu, pārskaities Lotreks lūkoja sevi pārvarēt. Bet viņa daba — pret paša gribu — dumpojās.

Pretēji Ānketēnam, kas stundām ilgi kavējās Luvrā, ar lupu rokā pētīdams dižo meistaru gleznas un cenzdamies atklāt viņu «virtuves» noslēpumus, Lotreks nebija spējīgs novērtēt šos šedevrus, jo viņš tajos saskatīja tikai lielisku, bet no reālās dzīves pilnīgi atrautu glezniecību. Svinīgajās pozās sastingušie vēsturiskie personāži, eņģeļi, sirēnas, satīri... Jā, nenoliedzami, šo gleznotāju tehnika ir satriecoši nevainojama. Bet. kam tas viss vajadzīgs, ja glezniecība nekā nepasaka, ja tā pirmām kārtām nekalpo ekspresīvai dzīves patiesības atainošanai.

Grāfiene Adele maijā bija nopirkusi Bordo apkaimē, dažus kilometrus uz ziemeļaustrumiem no Langonas, Mal-romē muižu, skaistu pili, kuras torņi un tornīši grima mežainā paugura zaļumā. Šai muižai piederēja ap piecdesmit hektāru zemes. Netālu no šīs pils dzīvoja grāfienes Adeles brālēni Paskāli, kuru sabiedrību viņa ļoti augstu vērtēja. Pametusi Langedoku un Albī, vasaru viņa kopā ar dēlu pavadīja šajā jaunajā muižā.

Lotrekam Malromē ļoti iepatikās. Viņš ar lielu prieku strādāja šajā jaukajā zemes stūrītī. Kaut gan mākslinieks uzzīmēja dažus skatus no lauku dzīves, galvenokārt vīnogu vākšanu, viņš tomēr palika uzticīgs savai agrākajai slieksrnei un aizrāvās ar portretiem.20 Ainavas arī agrāk nebija vilinājušas Lotreku, bet tagad viņš no tām atteicās pavisam. Ainavas un klusās dabas viņš uzskatīja par bezjēdzīgiem vingrinājumiem. Tagad viņu interesēja vienīgi cilvēks (cilvēks un dzīvnieki, bet. dzīvnieki piederēja viņa bērnības paradīzei). Cilvēks, vienīgi cilvēks! Turklāt nevis kaut kāds ideāls cilvēks, erceņģelis vai najāda, nevis izskaistināts, abstrakts, idealizēts cilvēks, bet indivīds — tāds, kāds tas bija savā ikdienas dzīvē, tāds, kuru dzīve bija mētājusi savos viļņos, kura bija uzspiedusi tā sejai un augumam savu strikti īpatnēju, individuālu zīmogu. Lotreks atkal gleznoja savu tēvu un māti. Māti viņš uzgleznoja nekustīgi sēžam krēslā pie brokastu galda ar kafijas tasi priekšā, domīgu, nodurtām acīm, mazliet skumju seju.

Jaunā mākslinieka vērīgā acs ieurbusies mātes dvēseles dzīlēs. Viņa ota bez žēlastības atņēmusi mātes sejai ārējo spožumu. Nekas nenorāda uz to, ka šī skumjā sieviete ir grāfiene de Tulūza-Lotreka, bet no pirmā acu uzmetiena tās sejā var saskatīt vilšanos, nemieru, mokpilnu neizpratni, Tā ir parasta sieviete, kas radīta rāmai un vienkāršai laimei, bet nepielūdzamais, bargais liktenis piešķīris viņai pašas izraudzītu trakgalvīgu, nenosvērtu vīru un kroplu dēlu, Tā ir pazemota un samierinājusies sieviete, es kas gaida no dzīves jaunus triecienus un saņems tos noskumusi, bet padevīgi, jo tāda nu reiz ir dieva griba.

Skaists portrets, ko darinājis cilvēks, kuram izteiksmes līdzekļi ir svarīgi vienīgi tik daudz, cik tie ļauj izteikt to, ko viņš grib. Aizraušanās ar glezniecību — Lotreks droši vien to vēl tikai neskaidri nojauta — nozīmē aizraušanos ar cilvēka izpēti. Tā viņam identificējas ar otru aizraušanos — ar drudžainu zinātkāri, kura viņu apsēdusi un kuru viņš nespēj izteikt savādāk kā ar otu un zīmuli. (Lotrekam labāk patika uzmest kaut ko ar zīmuli, nevis paskaidrot ar vārdiem; vēstules viņš rakstīja pa roku galam, negribīgi un nedomādams par stilu.) Ota ir viņa zinātkāres darbarīks. Un nekas cits.

Pēc vīnogu novākšanas laika, pametis Malromē mežus un vīna dārzus, Lotreks atgriezās Monmartrā.

Viņš atgriezās Monmartrā, kvartālā, kur daudzi vīrieši un daudzas sievietes no morālistu viedokļa droši vien bija pagrimuši cilvēki, un tieši tāpēc viņi te atklāja sevi daudz labprātāk un brīvāk nekā citur — vaļsirdīgāk, nekautrīgāk, patiesāk.

Viņš aigriezās Monmartrā, šajā panoptikā, kura daudzi vīrieši un sievietes līdzīgi viņam bija no sabiedrības izstumti cilvēki.

Pūles netaupīdams, Lotreks strādāja kā vēl nekad. Nedēļas, mēneši aizritēja nepārtrauktā darbā. «Anrī strādā kā apsēsts un stipri nogurst,» grāfiene Adele rakstīja

1884. gadā.

Sājā neatlaidīgajā darbā Lotreks smēlās uzmundrinājumu Kormona uzslavās. Kormons atzinās, ka jaunā mākslinieka darbi viņam patīk arvien vairāk un vairāk. Viņš pat bija iecerējis iesaistīt Lotreku, arī Rašū un citus gleznotājus par līdzstrādniekiem kopīgā darbā — Viktora Igo darbu ilustrēšanā. Un tas vēl nebija viss: Bonnā — pats Bonnā kungs — vēlīgi uzslavēja Lotreka darbus. Ko labāku vēl var vēlēties?

Pagodinošās atsauksmes, kas grāfienei Adelei pierādīja, ka viņas dēls «nekādā ziņā darbnīcā nav vismazākais», viņai ārkārtīgi glaimoja. Pieauga ticība dēla nākotnei. «Liekas,» viņa sacīja, «glezniecība ir viņa aicinājums, un tā viņu vilina aizvien vairāk un vairāk.»

Bet par kādu aicinājumu īsti bija runa? Pēc grāfienes Adeles domām, viņas dēla mērķi, kopš viņš pirms divi gadiem bija iestājies Bonnā darbnīcā, nav mainījušies; Daiļo mākslu skola, augstākās sabiedrības izstādes, Salons, pagodinājumi un (ko var zināti) kādā jaukā dienā — Institūts. Citu ceļu uz mākslinieka karjeru viņa nespēja iedomāties. Ka Lotreks no šā ceļa jau bija nogriezies, viņa nepamanīja. Grāfiene Adele nezināja un pat nespēja iedomāties, ka dēlu pilnīgi paņēmusi savā varā Mon-martra. Viņas izpratnē Monmartra bija kaut kāda nezināma, noslēpumaina zeme, protams, mazliet satraucoša, bet tik biezā miglā tīta, ka tās īsto būtību viņa nemaz nepūlējās izprast. Monmartra taču bija tik tāla tai pasaulei, kurā viņa dzīvoja!

Turklāt — vai tad Lotreks pats skaidri apzinājās, kas viņu vilina? Bonnā un Kormona uzslavas viņu uzmundrināja, sagādāja īstu gandarījumu. «Esmu laimīgs, ka nosmalstu ar sietu ūdeni,» viņš rakstīja. Iespējams, ka pirms divi gadiem šīm skolotāju uzslavām būtu bijusi lielāka vērtība nekā tagad, bet kas to lai zina? Bonnā un Kor-monu viņš joprojām ļoti cienīja. Lai cik dažādas bija abu korifeju un Lotreka domas un uzskati par glezniecību, jaunais joprojām augstu vērtēja savus skolotājus. Mazvērtības kompleksa dēļ, ko viņā bija radījis traģiskais liktenis, Lotreks vairāk ticēja citiem nekā pats sev, vienmēr uzskatīja, ka citi ir gudrāki par viņu.

Un tomēr mākslinieks gāja uz priekšu pa to ceļu, kurp viņu rāva kāds nepārvarams spēks. Apmeklēdams 1884. gada pavasara izstādes, viņš sadomā pierakstīt savus iespaidus. Kādu necieņu pauž viņa impulsīvie vērtējumi, kuros tiek dota brīva vaļa draiskajai dzēlībai! Jā, viņš cildina Karolisa Dirāna «meistarisko vieglumu» un Delonē «koncentrēto un nesaudzīgo zīmējumu», tanī pašā laikā skaidri apzinādamies, cik viduvējs ir viss izstādē redzētais. «Apžēlojieties, Delonē kungs!» viņš izsaucas. «Kam jums vajadzīgas šīs zaļās lapas, kas tik nejauki izceļ jūsu ģenerāļa sarkanos toņus? Pārāk daudz lauru, Delonē kungs!» Pievērsdamies kādam, citam izstādes dalībniekam, Lotreks izsmējīgi jautā: «Vai jūsu darbi domāti pārdošanai, Seržāna kungs? Savu otu jūs noslaukāt brīnišķīgi, bet, vai ar savu gleznošanu jūs padarīsit bagātāku pasaules mākslu, par to gan jāšaubās.» Būdams uzticīgs savai draudzībai ar Prensto, viņš tomēr kategoriskā tonī raksta: «Prensto kungs, man šķiet, pareizi novērtē augstākās sa-

biedrības izstādes. Viņš izkarinājis pirmo pie rokas pagadījušos skici, bet tas viņam nav bijis par šķērsli godam ieņemt pirmo vietu.»

Lotreks zobgalīgi, noraugās ne vien uz gleznām, bet arī uz cilvēkiem, kas drūzmējas pie tām, uz augstākās sabiedrības pārstāvjiem, kas viņu kaitina ar savu klīrīgumu un pretenciozitāti. «Vandomas laukumā, iepretī Vando-mas kolonnai, atklāta Mirlitona izstāde! Kas par drūzmu! Tik daudz vīriešu un sieviešu, tik daudz muļķu! Šeit grūstās cimdotām rokām, pieturot pensnejus bruņurupuča vai zelta ietvarā, bet tomēr grūstās.» Simtreiz labāk nekā šī spožā sabiedrība Lotrekam patika Monmartras vide.

1834. gada Salonā pūļa apbrīnošanai Kormons izstādījis gleznu «Atgriešanās no lāču medībām akmens laikmetā»; šo gleznu, ko publika uzņēma ar sajūsmu, uzreiz nopirka valsts. Milzīgu interesi modināja PivI de Savanna kompozīcija «Mūzu un mākslu iemīļotā svētā birzs», kas domāta Lionas muzeja dekorēšanai. Par šo milzīgo gleznu, kura, kā atzīmēja kāds komentētājs, «pārceļ mūs vieglā, harmoniskā pasaulē, paradīzes bezrūpībā», Kormona skolnieku domas dalījās: vieni to dedzīgi slavēja, citi asi kritizēja. Bet Lotreks pret šo gleznu izturējās ar humoru. Pēc vil,īa domām, šajā «paradīzes» dekorācijā, ko apdzīvo puskailas mūzas, tērptas iedrapētos auduma gabalos ar pārāk skaisti, sakārtotām krokām, ir «kaut kas puņķains» (tā Lotreks mēdza apzīmēt visu, ko uzskatīja par vairāk vai mazāk smieklīgu). Kopā ar dažiem Kormona darbnīcas audzēkņiem Lotreks divās pēcpusdienās uzgleznoja parodiju par Pivi de Savanna gleznu, attēlodams, kā svētajā birzī iebrūk bars jaunu gleznotāju, kurus uzrauga policists. Pats sevi Lotreks attēloja pašā priekšā, pret mūzām pagrieztu muguru, komiskā pozā.

Ja grāfienei Adelei britu gadījies redzēt šo gleznu, viņu aizvainotu tik liela necieņa pret mākslas publikas elkiem. Bet vēl vairāk grāfiene Adele pārbītos, ja dabūtu zināt, kur viņas dēls meklē sev modeļus. Gribēdams uzgleznot plikni, Lotreks palūdza pozēt kādu vecīgu prostitūtu, resno Mariju.21

Ar lielu līdzcietību, kas mākslinieka tuviniekus katrā ziņā būtu uztraukusi, viņš uzgleznoja šo sievieti ar novītušo miesu, ar nogurušo, gandrīz sāpju pilno seju, kurai visā mūžā pieredzētās pārestības un riebums pret dzīvi bija uzspiedušas izmisuma zīmogu. Ja Lotreks no visas sirds nebūtu jutis līdzi resnai Marijai, vai gan viņš būtu varējis tik izjusti uzgleznot šīs sievietes portretu? Viņai, tāpat kā viņam, nav nekādu ilūziju. Viņam, tāpat kā viņai, nav nekādu cerību.

Lotrekam ir divdesmit gadu. Pamazām Monmartra ir paņēmusi viņu pilnīgi savā varā. Tagad viņš visu laiku uzturas šeit, klumpačodams pa ielām, un, izslējis gaisā degunu, kāri ieelpo sasmakušo gaisu, ko gribētu elpot visu mūžu. Pēkšņi kādudien, par lielu izbrīna mātei, viņš pavēstīja, ka grib apmesties Monmartra uz pastāvīgu dzīvi.

Lotreka nodomam pretojās, viņam atteicās dot naudu darbnīcas īrēšanai. Bet Lotreks par to nebēdāja. Viņš piederēja pie tās cilvēku sugas, kam viņu iegribas ir likums un neatkarība — kaislība. Pametis sitē Retiro, Lotreks palūdza pajumti savam draugam Grenjē, kas ar sievu Liliju dzīvoja Strūklakas ielā 19b.

ni

MONMARTRA

Kas ir Monmartra? Nekas Bet kam tai ir jākļūst? Visam.

Rodolls Sali

Renē Grenjē bija dažus gadus vecāks par Lotreku. Savā laikā viņš brīvprātīgi dienējis armijā par kavalērijas apakšvirsnieku. Kad dienesta laiks bija galā, viņu izsauca pie sevis pulkvedis. «Kāda velna pēc jus gribat palikt par karavīru, ja jums ir rente?» viņš tam jautāja un nopietni ieteica izvēlēties kādu citu nodarbošanos, kas tam būtu pa prātam, — kaut vai gleznošanu.

Grenjē šim padomam paklausīja. Viņš bija cēlies^no ļoti turīgas ģimenes (viņa tuviniekiem piederēja daļa Ter-nes kvartāla Parīzē), un viņam bija kādi divpadsmit tūkstoši zelta franku gada ienākumu. Glezniecība Grenjē bija tikai laika kavēklis. Kaut gan talanta viņam netrūka, pie otas viņš ķērās tikai tad, kad nebija nekā cita, ko darīt. Bet Grenjē patika dzīvot starp māksliniekiem, bohēmas atmosfērā, kas saderēja ar viņa dabu. Vai viņš uzskatīja sevi par kaut ko vairāk nekā par diletantu? Jāšaubās. Droši vien par Lotreku viņš bija tādās pašās domās. Turklāt drauga darbi viņam nepavisam nepatika.

Sis lāga puisis, kuru visi mīlēja viņa saticīgā rakstura dēļ, bija apprecējis meiču kuplām miesām, kādas bija tā-laika gaumē. Ar savu skulptūrai radīto augumu, baltam balto ādu, kas bija nosēta sīkiem vasaras raibumiņiem, ar ugunīgi sarkanajiem matiem Lilija būtu noderējusi par modeli Rubensam. Degā viņu bija uzgleznojis mazgājamies ūdensbļodā. Kopš tā laika, kad Lilija ka maza lauku meitene bija iebraukusi no Brīkontrobēras Parīze un pirmo reizi pozējusi princesei Matildei, savā krāšņajā kailumā viņa bija stāvējusi kādu desmit vai pat divdesmit gleznotāju priekšā. Ap viņu luncinājās pakalpīgi pielūdzēji, alkdami izpelnīties šīs dievietes uzmanību. Lilija, apzinādamās savu pievilcību, pilnā mērā izmantoja savu varu. Lotreks viņu iesauca par Liliju maitasgabalu.

Lotreku Lilija uzjautrināja ar savu bērnišķo, dzīvespriecīgo nebēdnību, ar to, kā viņa jūsmoja par savu skaistumu, priecājās par to, ka tik izdevīgi un tik ātri (viņai bija tikai divdesmit gadu) iekārtojusi savu dzīvi, arī par to, ka viņai ir nauda un iespēja to tērēt, šķiest uz visām pusēm, Jauns, veselīgs dzīvnieks, kas ar baudu ieelpo pavasara smaržas un kūleņo zālē. Viņa uzjautrināja Lotreku arī ar savām nepieklājīgajām izdarībām, nekautrību, augstprātīgajām un vulgārajām manierēm, kas norādīja uz viņas izcelsmi.

Lilija Lotreku valdzināja, bet viņš bija tik prātīgs, ka klusēja un apspieda vēlēšanās, ko tā viņā modināja: viņš taču nekļūs smieklīgs, sacenzdamies ar izskatīgajiem pielūdzējiem, tādiem kā, piemēram, aktieri Silvēns un Kok-lēns, jaunākais. Viņš zināja, ka Lilijai nepatika «puspun-duri». Bet pret viņu šī valdonīgā sieviete izrādīja gandrīz mātišķu maigumu. Ejot pāri ielai, viņa to kā bērnu paņēma aiz rokas. Vienmēr un visnotaļ viņa pret Lotreku izturējās kā labākais un uzmanīgākais draugs. Tajās reizēs, kad Lotrekam uzmācās skumjas, Lilija viņu mierināja. Viņa varbūt labāk nekā citi saprata šo kropli, nojauta, kā viņam trūkst, bet ko viņa nekad nebūtu ar mieru viņam sniegt. Lotrekam patika uzturēties viņas tuvumā, viņas sabiedrībā. Kad viņi kopā ieradās kafejnīcā vai kādā citā publiskā vietā, Lotreks, būdams viņai blakus, lepni izslējās visā augumā.

Grenjē laulātais pāris dzīvoja diezgan vētraini. Viņi bieži uzturējās ārpus mājas, apmeklēja daudzos paziņas. Lotreks piedalījās visās viņu izpriecās. Lilija šad tad rīkoja masku balles ar aktieru piedalīšanos. Lotreks pārģērbās vai nu par sievieti, vai japāni, vai spāņu dejotāju, kas izaicinoši rotaļājas ar vēdekli un šauda acis. «Cik jautrs puisis!» mēdza izsaukties apkārtējie cilvēki. «Un cik pareizi viņš dara, nepievērsdams uzmanību savam kroplumam, neglabādams sirdī ļaunu prātu!» Bet šīs masku, balles, tāpat kā grimases, ar ko Lotreks smīdināja visu darbnīcu (arī masku ballēs, tēlodams savu lomu, viņš ar grimasēm neskopojās), viņam bija aizmiršanās līdzeklis, pieņemta poza, ar kuru, lai tas bija cik smieklīgi būdams, viņš kaut uz mirkli lūkoja sevi piekrāpt. Ja vecos laikos punduri pārvērtās par galma ākstiem, tam droši vien bija kādi pamatoti iemesli.

Lotreks, Grenjē laulātais pāris, Anketēns un citi biedri no Kormona darbnīcas vakaros gāja uz izpriecu vietām, kuru skaits Monmartrā nemitīgi pieauga. Monmartra tiešām vērtās aizvien plašāka. «Kas ir Monmartra? Nekas. Bet kam tai ir jākļūst? Visam!» sludināja Rodolfs Sali, kuram piederēja kabarejs «Melnais kaķis», ko Lotreks un viņa draugi pastāvīgi apmeklēja. Neizsmeļams balamute, mūžīgi pilns niķu un stiķu, Sālī visvisādi centās reklamēt Monmartru.

Sali, Šatelro spirta dedzinātavas īpašnieka dēls, gara auguma, nemierīgas dabas sarkanmatis, līdz trīsdesmit gadu vecumam bija paguvis nomainīt kādas desmit profesijas un pastāvīgi cieta neveiksmi. Pēc matemātikas studijām viņš pēc kārtas pievērsās gan karikatūrai, gan medaļu gravēšanai, gan arheoloģijai, gan glezniecībai. Dekoratīvus gleznojumus viņš tika darinājis pat Kalkutā. Deviņi amati, desmitais bads. Bet tad kādā jaukā dienā — tas notika 1881. gadā — Sālī iešāvās prātā ideja pārvērst savu darbnīcu, ko viņš bija iekārtojis bijušajās telegrāfa telpās Rošešuāras bulvārī 84, par mākslinieku kabareju. Ideja gan nebija jauna. «Lielajā pintē», ko atvēra pirms trim gadiem Tridēna avēnijā, jau mēdza pulcēties rakstnieki un mākslinieki, kam pievienojās eleganta publika, lai piedalītos literāros strīdos, paklausītos dzejnieku, dziedoņu un mūziķu improvizētos priekšnesumus. Būdams asprātīgs iniciators un vīrs ar komerciālu ķērienu (ar īpašībām, kuras agrāk nebija varējis likt lietā), viņš nolēma sistematizēt īpašības, kas bija padarījušas populāru — kaut arī uz visai īsu laiku — «Lielo pinti».

Sālī mācēja sameklēt talantīgus cilvēkus. Viņš pierunāja grupu jaunu dzejnieku un mākslinieku, kuri dēvēja sevi par «hidropātiem», atstāt Sēnas kreiso krastu, kur viņi noturēja savas sanāksmes kādā Kižā ielas kafejnīcā, un pārcelties uz Monmartru. Turklāt viņš tos pārliecināja — bet jāņem vērā, ka Sālī bija tikpat skops, cik veikls, — ka viņš tiem parāda milzīgu godu, piedāvādams regulāru uzstāšanos savā kabarejā, par ko tie saņems atlīdzību dzērienu veidā, protams, paši uz sava rēķina, un varēs dzert, cik vien iet iekšā. Tad nu turpmāk noteiktās dienās un pēc iepriekš rūpīgi izstrādātas programmas dzejnieki, dziedoņi un mūziķi uzskatāmi pierādīja, ka «aristokrāta» uzticību viņi godam attaisno.22

Tā radās «Melnais kaķis», un drīz no visas Parīzes šurp nāca iedzert Sālī alu, ko iesauca par «hidromelu». «Melnā kaķa» zālē bija Luija XIII stila mēbeles, īstas vai stilizētas, sienas bija noklātas riekstkoka paneļiem (šim nolūkam bija izmantoti veci skapji), no resnajām griestu sijām nokarājās laternas, milzīgais kamīns bija piebāzts trijkājiem un malkas paliekamiem. Zāli vēl rotāja neskaitāmi vairāk vai mazāk dīvaini priekšmeti: tepiķi, gleznas, baznīcu vitrāžas, izbāztas briežu galvas, mala, alvas un vara trauki, bruņas, sarūsējuši zobeni, ķirmju sagrauztas statuetes, un nesen tam visam bija pievienojusies milzīga Vijeta glezna «Parce Dominē», par ko māksliniekam tika karaliski samaksāts — viņš saņēma divsimt piecdesmit franku. Gleznā attēlots vesels bars ākstu, jaunu mākslinieku, ielas dziedoņu un viegla rakstura sieviešu, bet pār viņiem aiz mākoņiem rēgojas sardoniskā nāves seja,

Starp oficiantiem, kas bija ģērbušies akadēmiķu tērpos (tie bija pirkti pie vecu lietu tirgotājiem), mazajā zālē, kas atradās aiz lielās halles un tika lepni dēvēta par Institūtu, un bija paredzēta māksliniekiem un pastāvīgajiem apmeklētājiem, uzturējās pats Sālī. Tērpies pelēkos, cieši aizpogātos svārkos, ar melnu, platā mezglā sasietu kaklasaiti, ar ķīļbārdiņu, viņš savā tarkšķošajā balsī sludināja: «Monmartra — tā ir brīvpilsēta! Monmartra — tas ir svēts pakalns! Monmartra — ir zemes sāls, pasaules naba un smadzenes, granīta pups, kas remdē ikvienu, kas slāpst pēc ideāla!» Par savas slavas sākumu Monmarlrai lielā mērā jāpateicas tieši Sālī.

Sālī tomēr piemita pārāk daudz samākslotības, tālab Lotreks īstas simpātijas pret viņu nejuta. Viņam ne visai patika šis virs, kas, krūtis izgāzis, labprāt tēloja kausli un reklāmas dēļ varēja izlikt uz delnas visas savas jūtas. Reiz Saiī bija pat izziņojis savu nāvi, izkarinādams pie durvīm uzrakstu: «Atvērts sakarā ar bērēm,» — un ar zeltu izšūtā frakā vadīja pats savu bēru ceremoniju.

Apmeklētājus kabarejā ielaida spilgti sarkanās drēbēs tērpies šveicars ar helebardi rokā. Viesus saņēma pats namatēvs: «Lūdzu, grāf, šurp!», «Esiet tik iaipni, gaišība, — apsēdieties!», «Ar ko jums varu pakalpot, princi?». Šī vīzdegunibas pilnā, pārspīlētā goddevība, šī pašpārliecinātā, veiksmīgā limonādes pārdevēja klanīšanās («Es spļauju rupju cilvēku alus glāzē, kuri man to pasūta nevērīgā tonī.»), šā Rodolfo Malisa^7 (tā viņu sauca Vijets) šarlatānisms, alkatība un pārspīlētais svinīgums, aiz kura slēpās maziskums un sīkstulība (par Sali stāstīja, ka viņš pat neatdodot pie viņa aizmirstos lietussargus), — visas šīs nepievilcīgās īpašības Lotreku klusībā kaitināja. Turklāt mākslinieku visai maz interesēja dzeja, literatūra un rakstnieku diskusijas, tas viss, kas galvenokārt pulcināja «Melnajā kaķī» lielāko daļu apmeklētāju. Šajā zaņķi viņš saskatīja galvenokārt snobismu, pavieglu, lētu komē-illjn, kas jo vairāk kaitināja tāpēc, ka bija tik rūpīgi i> • 111 i t;kš sagatavota.

Met vai tad tāds pats skaļums, spraigums, trokšņaina ; n ida, kas, pēc Lotreka ieskatiem, bija vienīgā «Melnā I āķa» burvība, nevaldīja arī daudzos citos Monmartras i stādījumos? Kopā ar saviem draugiem Lotreks apmeklē ja dejas zāles, starp citu, arī «Elizēmonmartru», kas at-iadās pavisam tuvu no «Melna kaķa», tai pašā Rošešuāras I ulvāra pusē, 80. namā, kur atdzima senā ekscentriskā deja (Zolā ietekmē tā ieguva jaunu nosaukumu — «natu-rālistiskā kadriļa»), vai arī rāpās līdz Lepika ielas augšgalam un gāja uz «Lagaletas dzirnavām» izdzert krūzi karstvīna, kas bija savārīts ar kanāli un krustnagliņām un bija šā krodziņa firmas dzēriens. Bet kas tas bija par grūtu gājienu viņa vārgajām kājām!

’ Jāteic, ka arī par «Lagaletas dzirnavām» Lotreks sevišķi nejūsmoja. Svētdienās šo visai pieputējušo un tumšo šķūni, kurā gan bija ierīkoti logi, pildīja galantērijas veikalu pārdevēji, izsūtāmie zēni, veļas mazgātājas, sīki bodnieciņi, trūcīgi amatnieki, Batiņolas kvartāla strādnieces savu mammiņu pavadībā, pusaudzes, kuras bija izmukušas no vecāku mājas, iepriekš ar olīveļļu pielīmējušas pie pieres izaicinošu matusprogu (šīs skuķes «Zirar-donas aklās ieliņas stūrī gaidīja viņu iemīļotie»), vestu šuvējas, bālģīmji kalpotāji, kas rātni un priecīgi dejoja ragu mūzikas spēlētos valšus, polkas un kadriļas «ģimenes garā», kamēr visam cauri skanēja kasiera kliedzieni: «Maksājiet naudu!»

Par valsi bija jāmaksā divi sū, par kadriļu — četri. Apkampušies pārīši juceklīgi mīdījās, baudīdami dejas prieku. Šeit valdīja vienkāršu ballīšu gars, visi izturējās bez kādām ceremonijām, sievietes nefrizētiem matiem šļūkāja pa grīdu čībās, vīrieši, lai nebūtu tik karsti, novilka svārkus, noņēma piepogājamās apkaklītes un kaklasaites. Toties pirmdienas vakaros šīs «Dzirnavas» pārplūdināja dīkdieņi, huligāni un suteneri, visādi šaubīgi vīrieši, kas dejoja ar prostitūtām un tumšās sānieliņās ar dunci vai pistoli cits ar citu izrēķinājās, — «Dzirnavu» apkaimei bija nelāga slava.

Bet Lotreks nejūsmoja nedz par turienes svētdienas, nedz par pirmdienas apmeklētājiem. Pavisam citāds gars valdīja «Elizēmonmartrā», kur profesionālās dejotājas, vīriešu ugunīgu skatienu pavadītas, cilāja kājas, cik vien augstu varēdamas.

Skatīties! Skatīties! Gāzes lampu apgaismojumā skanēja strauja, pērkondimdoša mūzika, iezīmējot pēkšņas kadriļas figūru maiņas; virpuļodami plīvoja svārki, no kuru apakšas šad tad pazibēja kailas miesas plankumiņš. Un šajā drudžainajā, satrauktajā, sakarsētajā atmosfērā Lot-reks pārdzīvoja neizsakāmu prieku.

Sēdēdams pie vīna glāzes, viņš skatījās līksmojošā pūlī un vilka ar zīmuli vai izdeguša sērkociņa galiņu līnijas piezīmju grāmatiņā, uz papīra strēmelītes, vienalga, uz kā, veidojot kāda auguma vai galvas kontūras. Nepārtraukdams dzeršanu, zīmēja, visu laiku raudzīdamies uz cilvēkiem, kas grūstījās dejas zālē, skatījās uz izaicinošajiem sieviešu žestiem, uz asinīm pieplūdušajām vīriešu sejām, uztverdams viņu samirkšķināšanos, redzēja, kā nodibinās viņu saprašanās, kā tiek noslēgti veikali, redzēja sejas izteiksmi un ciniskas dejotāju pozas.

Sai dejas zālē, kur atklājās cilvēka neslēptā, rupjā, dzīvnieciskā daba, Lotreks bija visdedzīgākais vērotājs. Tikai vērotājs? Nē, ar visu savu būtni viņš piedalījās šajās dejās un mīlas rotaļās, izjuta juteklisko uzbudinā-tību, kas sniedzās līdz paioksismam, dzīvoja līdzi šai asajai, satraucošajai erotikai, krampjainu drebuļu sagrābts.

Sājos vīriešos un sievietēs, kuru sejām savu zīmogu bija uzspiedusi izvirtība un netikumi, Lotreks saskatīja pats sevi, savu sakropļoto dzīvi. Viņu pievilka pagrimums un dzīves viltojums. Lotreks nemitīgi atgriezās šajā padibenē, viņš nebija un vairs nebūs no turienes izraujams. Šeit, šajā kustību templi, bija koncentrēts viss, kas viņu slepeni, sāpīgi mocīja, un šeit viņš kaisli tēloja to vienīgo lomu, uz kādu varēja pretendēt, — vērotāja lomu. Mākslinieka acis ar neremdināmu baudu, ar dziļu saprašanu un tīksmi, ko varētu uzskatīt pat par slimīgu, ja viņš ari pret sevi nebūtu tikpat nesaudzīgs, vēroja kādu bālu seju ar tumšiem lokiem zem acīm, zilgano ēnu, kas mīkstina rokas locījuma krāstoni elkonī, nemākulīgi izkrāsoto lielo acu drudžaino spīdumu, zaļgano vaiga nokrāsu.

Simtiem reižu pa vakara ķerdamies pie zīmuļa, Lotreks zīmēja visu, ko redzēja, nesaudzīgi, bez maiguma un arī bez nežēlības, vienkārši, ar tāda cilvēka skarbumu, kuram nav no sevis ko slēpt, ar ironiju, ar saltu precizitāti — kā tāds, kuram vairs nav ko zaudēt un kurš flegmatiski aprēķina savu zaudējumu kopsummu.

Lotreka skatienam nekas nepaslīdēja garām. Pie visa mākslinieks pakavējās, viss viņu interesēja. Dejotājas, kas, kājas tirinādamas, dejoja, slīgdamas gaisīgo apakšsvārku mākonī, un šad tad, pirms izstiepties uz parketa špagatā, ar veiklu un vieglu kājas spērienu nogrūda kādam skatītājam no galvas cepuri. Bijušais gvardes muzikants, orķestra diriģents Luijs Difūrs, resns, dzīvespriecīgs, apoplektisku miesas uzbūvi, kas, smagi elsdams un svīzdams, trakoja uz sava podesta, eksaltēti vicinādams diriģenta zizli un uzmundrinādams gan ar žestiem un skatieniem, gan ar visu savu augumu četrdesmit muzikantus un dejotāju pārus. Muzikanti, kas, dejas neprāta sagrābti, dauzīja kājas uz estrādes. Tikumības policijas komisārs Kutelā di Rošē, iesaukts par «Šķīstības tēvu», kura pienākums bija uzraudzīt, lai jaunkundzes tomēr nepārkāptu zināmas pieklājības robežas, aizlicis rokas aiz muguras, staigāja pa zāli, ģērbies savā melnajā frakā ar tērauda pulksteņķēdi pār vēderu. Jau trīsdesmit piecus gadus viņš svīzdams mocījās sasmakušajās krogu ballēs, un tāpēc viņa sejas āda izskatījās kā novārīta. Mazliet skumīgi un īgni viņš meta acis uz gaisā plandošajiem brunčiem, jau sen pārliecinājies, ka viņa klātiene ir lieka. Kolīdz Šķīstības tēvs pagāja mazliet tālāk, jaunkundzes to izmantoja, lai parādītu melnās mežģīņu zeķes, pārsietas maigas krāsas prievītēm ... Priekšpilsētu meitenes, kas šurp bija atnākušas iepazīties ar izvirtību («Mammiņ, mūs ilgāk aizkavēja darbnīcā.»)... Valentēns Bezkaulis, deju maestro, kas dienu tirgojās ar vīnu Gliemežnīcu ielā, bet vakarā pārvērtās par kadriļas vadītāju, — slavenais Valentēns Bezkaulis. Viņš bija garš un tievs kā diegs, pārmērīgi garām kājām un rokām, bet apbrīnojami lunkans; viņš bija slavens visās dejas zālēs Otrās impērijas laikā no «Ermitāžas» līdz «Solferino tornim» un no «Baltās karalienes» līdz «Sarkanai pilij» viņš bija pasludināts par valša karali un svinīgi nests uz rokām trīstūkstoš skatītāju klātbūtnē «Tivoli vokshollā». Nenoguris dejotājs ar nevainojamu ritma izjūtu lika savai partnerei pakļauties ikvienai viņa kustībai. Viņš dejoja puspievērtām acīm, viņa cilindrs bija mazliet pastumts uz pieres, kaulainā un drūmā seja bija pilnīgi nesatricināma, «galvu viņš turēja taisni, garais, vājais kakls palika nekustīgs, un vienīgi ādamābols, šķiet, pauda kaut kādas jūtas».

Jā, Lotreku interesēja viss. Satraukts viņš skatījās un zīmēja. Zīmēja un dzēra.

Lotreks joprojām apmeklēja Kormona darbnīcu, bet tagad jau it kā brīvklausītājs. Pret «Kaina» autora gudrajām pamācībām viņš izturējās diezgan nevērīgi, un viņa visai savdabīgajos darbos parādījās spilgti izteikts personisks rokraksts. Ja šos darbus būtu gleznojis kāds cits skolnieks, tie Kormonu katrā ziņā. saniknotu.

Bet Kormons, kam galu galā nebija tik šauri uzskati un vienpusīgi spriedumi kā dažiem viņa amata brāļiem, pret Lotreku izrādīja bezgala lielu iecietību. Mundrais Lotreka raksturs, viņa atjautība, labsirdīgā daba un spēja jokot piemita arī pašam Kormonam un noskaņoja viņu pret audzēkni labvēlīgi,

Diskusijas darbnīcā nerimās. Mākslinieku pasaulē plosījās kaislības. Pirms divi gadiem — 1883. gada 30. aprīlī — mirušais Manē kļuva arvien populārāks. Par viņu ilgi bija strīdējušies, bet nu pēc nāves bija atnākusi slava. Impresionisti gan turpināja cīņu, bet viņu grupa bija izirusi, un viņu uzskati arvien biežāk sāka radīt iebildumus jaunāko gleznotāju vidū. Pirms gada, 1884. gadā, Elizejas laukos Parīzes pilsētas paviljonā notika pirmā Neatkarīgo mākslinieku biedrības izstāde — izstāde bez žūrijas. Tajā pašā 1884, gadā Briselē bija nodibinājies avangardistu pulciņš «Divdesmitu grupa». Dažādie virzieni, kas noteica mākslas attīstību, Lotreku interesēja visai mēreni. īpaši nelikdamies zinis par estētikas doktrīnām, viņš vienlīdz brīvi izturējās gan pret konformismu, gan pret jauno virzienu un, daudz negudrodams, patapināja to, kas pašam patika, ir no vieniem, ir no otriem. Viņa vienīgā vēlēšanās bija prast attēlot to, kas modelī šķita interesants, pārvaldīt pietiekami pārbaudītu un iedarbīgu tehniku, kas ļauj izteikt to, ko mākslinieks grib. Lotreks nebūt nepiederēja pie nesamierināmajiem. Dažreiz, Kormonam par prieku, viņš pat pūlējās — gan bez sevišķiem panākumiem — modeli «izskaistināt».

Lotreka gaume, kas veidojās arvien skaidrāka un noteiktāka, daudziem vecās skolas piekritējiem likās apšaubāma. Viņš augstu vērtēja Renuāru (jūsmoja par tā krāsām), Pisaro, Rafaeīli. Vēl joprojām viņam patika Fo-rēns: kādu Forēna zīmēto grāfa Alfonsa portretu Lotreks nosauca par «brīnumu». Tomēr visvairāk viņš jūsmoja par Degā.

Impresionisti lielākoties bija ainavisti, plenēra glezno-

: >, jl, turpretī Degā attēloja sižetus, ar kuriem aizrāvās arī Lotreks: skatus no kafēšantāniem, naktsdzīves ainas, dejo-t.ljas un muzikantus mākslīgajā apgaismojumā. Turklāt I )egā bija izcils jauna veida kompozīcijas meistars, un lotreku ārkārtīgi valdzināja viņa drosme un oriģinalitāte, l iras nejaušības dēļ Degā darbnīca atradās tai pašā namā, kurā dzīvoja Grenjē, tikai dziļāk sētā. Bet Lotreks, protams, neiedrošinājās viņu apmeklēt. Viņš labi zināja, ka mākslinieks, kuru viņš uzskatīja par pašu izcilāko citu meistaru vidū, ir nesabiedrisks cilvēks.

Pastāvīgā kabareju, dejas zāļu un prieka mājas apmeklēšana Steinkerkas ielā, dažu soļu attālumā no «Elizēmon-martras», nepavisam ne vājina ja Lotreka darba degsmi. Gluži otrādi, fiziskie trūkumi, kas būtu varējuši viņu traucēt, padarīja viņu ārkārtīgi izturīgu. Mākslinieka druknais augums bija muskuļains un spēcīgs. Lotreks lieliski peldēja, airēja un nenoguris vingrinājās ar hantelēm. Nekādas pārmērības nespēja mazināt viņa vitalitāti. Lotreka draugi, ja tie viņam visnotaļ sekotu, nododamies gan pārmērīgajam darbam, gan tikpat pārmērīgajām izpriecām, drīz vien būtu savus spēkus izsmēluši. Viņš gandrīz nemaz negulēja: gūlās ļoti vēiu, augšā cēlās, kā viņš pats sacīja, «reizē ar gaiļiem».

Bijušais fotogrāfs, Foresta tēvs, atļāva Lotrekam gleznot savā dārzā, kas atradās Kolenkūra ielas lejas galā līdzās lielam malkas tirgotāja šķūnim^8. Lielākā dārza daļa bija neiekopta, aizaugusi nezālēm, krūmiem un panīkušiem kociņiem. Ceriņu vidū auga dažas liepas, sikoinores un platānas. Foresta tēvam ļoti patika šaut ar loku, un viņš divi trīs reizes nedēļā atnāca uz dārzu kopā ar draugiem, kuriem ari patika šis sports, sacensties šaušanā. Visu pārējo laiku dārzs bija tukšs un tajā valdīja pilnīgs klusums. Lotreks tur varēja pavisam mierīgi strādāt. Gleznošanas piederumus viņš turēja nelielā paviljonā, turpat bija arī vesela pudeļu baterija. «Dzert, protams, vajag maz,» viņš mēdza teikt, «dzert vajag maz, bet bieži!»

Dabiski, ka Lotrekam bija jāmeklē modeļi. Vēlēdamies vingrināt roku, viņš gleznoja portretus, un tas viņam nozīmēja to pašu, ko mūziķim gammu spēlēšana. «Tas man uzdots par sodu,» viņš jokodamies sacīja. Gleznodams portretus, Lotreks aizrautīgi nodevās modeļa psiholoģijas analīzei, nemaz nekavēdamies pie jautājumiem, kas tirdīja impresionistus. Kaut gan viņš no tiem bija aizguvis gaišo paleti, taču citādi viņu ceļus nestaigāja. Lot-reku galīgi neinteresēja dārzs kā lauku ainava, kuras fonā atradās modelis. Viņš steigšus noklāja plānu krāsas kārtiņu, vispār iezīmēdams zaļumu un izceldams vienīgo, kas viņu interesēja, — cilvēka seju vai augumu. Ja Lotreks savus modeļus gleznoja plenērā, tad darīja to a'u citādiem apsvērumiem nekā impresionisti, nemēģinādams analizēt gaismas modulācijas, ēnu un atspulgu rotaļu, kolorīta maiņu atkarībā no dienas un gadalaika. Gluži otrādi, mākslinieks centās atklāt modeļa psiholoģisko būtību nevis darbnīcas neskaidrā apgaismojumā, bet dzidrajā dienas gaismā, attīrītā no nejaušiem elementiem, kas viņam būtu traucējuši. Lotreks gribēja gleznot atkailinātu modeļa dvēseli.

Nesen Lotreks bija sadraudzējies ar kādu mākslinieku, vārdā Zandomenegi, venēcieti, kas atbrauca uz Parīzi iekarot slavu, bet bija galīgi vīlies un sarūgtināts, ka jādzīvo nepazītam, par ko vainoja frančus: tie esot pievīluši viņa cerības. Zandomenegi ieteica Lotrekam jauniņu modeli, divdesmit gadus veco Mariju Klementmu Valadonu, kas dzīvoja ar viņu vienā mājā.

Šo meiču, kas bija dzimusi no nezināma tēva un Besin-sirgartampas (Limuzēnā) veļas šuvējas, māte bija atvedusi uz Parīzi, kad viņai vēl nebija pilni pieci gadi. Abas dzīvoja ar dievu uz pusēm, pārtikdamas no tā, ko māte nopelnīja, strādādama par apkopēju. Pēc īslaicīgas mācīšanās kādā baznīcas skolā meitene vienpadsmit gadu vecumā sāka strādāt šūšanas darbnīcā. Pēc tam viņa strādāja par aukli, vizinādama bērnus Tileriju dārzā, tad par ēdienu pasniedzēju strādnieku ēdnīcā, par dārzeņu pārdevēju Batiņolas tirgū. Meiteni ļoti valdzināja cirks, un piecpadsmit gadu vecumā viņa iestājās da ' ; Moljē amatieru cirkā un kļuva par akrobāti. Taču j. ,.c dažiem mēnešiem, veicot akrobātisku vingrojumu, meitene nelaimīgi nokrita uz arēnas, un ar to tad arī beidzās viņas akrobātes karjera. Kopš tā laika bija pagājuši pieci gadi.

Marija Klementīņa Valadona bija glīti noaugusi, ar skaistu, bet mazliet nepatīkamu seju. Jau kopš agras bērnības viņa aizrāvās ar zīmēšanu, zīmēdama, kur vien pagadās, pat uz māju sienām un trotuāriem, izlīdzēdamās ar ogli, krīta gabaliņu vai zīmuļa galu, un sapņoja iekļūt mākslinieku vidē. Diezgan negribīgi palīdzēdama mātei, kas Gelmas aklajā ieliņā bija atvērusi veļas mazgātavu, Marija Klementīna nogādāja mājās veļu māksliniekiem, starp citu, arī Pigala laukumā dzīvojošajam Pivī de Savannām, kas viņai pievērsa uzmanību. Ar to arī pietika: viņa nolēma kļūt par modeli. Marija Klementīna pozēja Pivī viņa darbnīcā Nejī: mūzas un efēbi «Svētajā birzī», ko Lotreks parodēja, ir Marija Klementīna, attēlota visdažādākajās pozās; visiem gleznas personāžiem ir kaut kas no viņas.

Valadona arī vēlāk pozēja Pivī. Viņa pozēja Zando-menegi un Renuāram, kas viņu attēloja «Dejā uz laukiem» un «Dejā pilsētā» (abi panno attiecas uz 1883. gadu). Tā paša 1883. gada decembrī Valadonai piedzima zēns Moriss, kura tēvs nebija vēlējies kļūt zināms. Atspirgusi pēc dzemdībām, Valadona ar māti un dēlu^23 apmetas uz dzīvi Tūrlaka ielā 7, Kolenkūra ielas stūrī, otrā stāva dzīvoklī, tai pašā kāpņu laukumā, kur dzīvoja Zan-domenegi.

Valadonā Lotreks atrada piemērotu modeli. Jo vairāk tāpēc piemērotu, ka jaunā sieviete nebija atraidoša. Marija, kā viņu darbnīcās sauca, ne ar ko nerēķinājās, un viņas dzīve bija diezgan vētraina. Diez vai Monmartrā kāds būtu varējis pateikt, kas ir Morisa tēvs, vai čigānu dziedonis Buasī, dzērājs (viņš dziedāja kabarejos «Melnais kaķis» un «Žiglais trusis», tie atradās Vītolu ielā), vai izsmalcinātais spānis Migels Utrillo, kas tik ļoti jūsmoja par Monmartiu, ka pat dzīvoja «Lagaletas dzirnavās», vai varbūt Pivī de Savanns, kura sieva, dzimusi kņaze Kantakizēna, slepus uzmanīja sava slavenā vīra modeļus. Marijai mīlestība patika. Lotreka izskats un viņa kaislā daba Mariju neatbaidīja, nepavisam ne. Lotreka kroplums Mariju netraucēja. Viņa uzreiz kļuva Lotreka mīļākā.

Abi viņi, šķiet, bija radīti viens otram. Nedz šai plebe» jietei, nedz grālu Tulūzu pēctecim nebija nekādu aizspriedumu. Neviens no viņiem dzīves īstenību neizpušķoja. Izmantodama ikvienu izdevīgu gadījumu, lai pamācītos pie māksliniekiem amata prasmi, Valadona augstu novērtēja Lotreka talantu, viņa aso psihologa skatienu, negribēšanu saloniski izskaistināt dzīvi, viņa zīmuļa un otas bieži vien atmaskoj ošos uzbrukumus.

Foresta tēva dārzā Lotreks uzgleznoja divus Marijas portretus. Viņš tai neglaimoja. Renuārs, kas bieži izmantoja šās pievilcīgās meičas pakalpojumus, vienlaikus ar

Lotreku strādāja pie viņas portreta gleznā «Matupīne», kurā ar lielu maigumu un baudu iegleznoja viņas lielās, zilās acis, smalki iezīmētās uzacis, pilnīgās, jutekliskās lūpas, biezos, tumšos matus, pāršķirtus ar taisno celiņu, un viņas skaistās, apaļās, kuplās, augstās krūtis. Lotreks viņu gleznoja asiem, cietiem sejas vaibstiem, tādu, kāda viņa varētu būt pēc divdesmit gadiem. Sadrūmušajā sejā redzamas pāragras skumjas, lūpas ir sakniebtas, acis sāpīgi raugās kaut kur tālumā. Asais zods un nervozā, saspringtā poza, par spīti trauslajiem pleciem, tievajam, mazliet nesamērīgi garajam kaklam liecina drīzāk par vīrišķīgu nekā sievišķīgu gribasspēku.

Būdama neuzticīga pret cilvēkiem, greizsirdīgi sargādama no visiem savu privāto dzīvi, Marija mēdza maldināt ziņkārīgos, stāstīdama par sevi visādus dīvainus notikumus, bet nevienam ne ar pušplēstu vārdu neieminējās, ka arī pati zīmē. Pat Lotreks nezināja, ka 1383. gadā viņa bija pastelī uzgleznojusi savu pašportretu, kurā bija tikpat neiecietīga pret sevi.24 Marijai pat prātā nenāca pārmest Lotrekam galantuma trūkumu, viņa neapšaubāmi jūsmoja par mākslinieka precizitāti.

#

Trešdien, 10. jūnija pusnaktī Monmartrā valdīja liela kņada. Pie «Melnā kaķa» bija sācies dīvains gājiens.

Pa priekšu gāja divi mazi izsūtāmie zēni īsām biksītēm kājās, nesdami vējā plīkšķošu lielu karogu — «Kaķi zelta fonā»; šveicars, žvadzinādams helebardi; majordoms suprefekta tērpā; Rodolfs Sālī, kas šim gadījumam par godu bija ieģērbies pirmās kategorijas prefekta kostīmā; aiz viņiem sekoja kādi septiņi astoņi muzikanti, kas no visa spēka sita bungas un taurēja; pēc tam nāca četri oficianti, lāpu nesēji, vairāki vīri, kas vicināja helebar-des, arkebūzas un zobenus, un pašās beigās «Melnā kaķa» apmeklētāji un draugi. Gājienu ik uz soļa papildināja ziņkārīgi dīkdieņi. «Nodrošiniet kārtību!» pilnā rīklē apstulbušajiem policistiem kliedza suprefekts, kas vadīja gājienu.

Tā Rodoifs Sālī pārvācās uz jaunam, telpām. Viņš atstāja Rošešuāras bulvāri un pārcēlās ar savu kabareju kādus piecsimt sešsimt, metrus tālāk.

Pēdējos mēnešos Sālī bija centušies aizdabūt prom no šā kvartāla. Viņš bija lielījies, ka savā kabarejā nemaz nelaižot iekšā zemāka ranga apmeklētājus, un salašņas no «Elizēmonmartras» sāka ar viņu ķildoties. Kādu vakaru viens no šiem suteneriem ar dziļi uz ausīm uzmauktu zīda žokejcepuri un smēķa galu lūpās bija ielauzies pa durvīm kabarejā. Sālī viņu bija izmetis ārā, sarīkodams skaļu traci. Bija izmetis ārā sev par postu. Pēc kāda laika šis subjekts ieradās atkal, bet šoreiz vairāku draugu pavadīts. Sākās kautiņš. Pazibēja naži. Kautiņā Sali dabūja divas rētas sejā. Bet tas vēl nebija briesmīgākais, Aizstāvoties Sali, plaši vicinādams ķebli, netīšām smagi ievainoja vienu no saviem oficiantiem, kas tai pašā naktī nomira. Kopš šā notikuma Sali vairs nemaz nejutās drošs. Gribēdams tikt vaļā no riebīgā kaimiņa — kabareja «Elizēmonmartra» —, Sali aprīļa beigās uzteica īres līgumu un noīrēja Lavala ielā^9 12 māju, kurā pirms tam bija dzīvojis beļģu gleznotājs Alfrēds Stevenss.

Sālī gribējās zināt, kas tagad ieņems viņa bijušā kabareja telpas Rošešuāras bulvārī, vai kāds neizmantos gadījumu, lai ar viņu konkurētu. Un cik sašutis viņš bija, pēc divi trim dienām uzzinājis, ka tur atvērts jauns kabarejs — «Mirlitona»! Un kas to bija atvēris?! Tieši viens no tiem, kam viņš bija palīdzējis, draņķīgais estrādes dziedonis Aristids Briāns, šis salašņu mīlulis, kuram Sālī ak tavu labsirdību! — bija ļāvis uzstāties ar savām dziesmiņām. Briānam «Elizēmonmartras» alfonsi gan neuzdrīkstēsies uzbrukt. Bet urā! Tad jau neviens uz «Mirlitonu» nedomās iet.

Tomēr drīz vien cilvēki uz turieni skrēja baru bariem. Viņi spaidījās ļaužu pūlī, lai tikai varētu tikt iekšā. Kas tad viņus tā pievilka? Gluži neticami, bet pie Briāna, liekas, gāja tāpēc, lai saņemtu no viņa apvainojumus.

Lotreks gandrīz jau pirmajās dienās kļuva par «Mirli-tonas» pastāvīgo apmeklētāju. Par apmeklētāju? Viņš aizrāvās ar «Mirlitonu», vēl vairāk — viņš to neprātīgi iemīlēja. Briāns mākslinieku sajūsmināja. Šķiet, ka vēl nekad neviens vīrietis nebija uz Lotreku atstājis tik lielu iespaidu kā šis estrādes dziedonis, kura spēcīgais stāvs, gludi noskūtie vaigi, izsmējīgā, žultainā mute, Cēzara seja, pašapzinīgā gaita, spalgā balss, «dumpju un barikāžu balss, kas dota, lai pārkliegtu revolūcijas radītāja pūļa rēkoņu»[10], modināja māksliniekā tādu sajūsmu, kāda viņā iedegās vienmēr, kad viņš saskārās ar cilvēkiem, kas apveltīti ar varenu vitalitāti.

Ik vakaru Lotreks ieradās šā kabareja zālē, ko vairs negreznoja skaistās Sālī mēbeles. Tanī bija tikai daži galdiņi, daži krēsli un daži soli, bet starp galdiņiem ar bozi vienā rokā, otras rokas dūri iespiedis sānos, staigāja pats estrādes dziedonis, ģērbies tumšsarkanā flaneļa kreklā, melna velveta svārkos un biksēs un kanalizācijas strādnieka gumijas zābakos. Lotreka interesi Briāns droši vien uzreiz bija piesaistījis ar savu dekoratīvo tērpu, ko vēl papildināja melns apmetnis, koši sarkana šalle un liela platmale «vācies pie velna»*, no kuras spraucās ārā tumšas krēpes. Bet visvairāk Lotreku apbūra Briāna spilgtā individualitāte un prasme valdīt pār pūli.

Lotreks gavilēja, dzirdēdams, kā Briāns saņem savus viesus. Sālī lietotie izteicieni «cienījamās dāmas» un «jūsu gaišība» bija aizmirsti. «Uzmanību, ieradusies padauza!» Briāns skaļi sauca, kad zālē nāca kāda no sievietēm. «Bet šoreiz tā nav nekāda mēslu čupa. Augstākā labuma prece, krāšņs meitietis, trīskārtēja zvaigzne! Un šie kungi ieradušies kājām: tie droši vien ir vai nu suteneri, vai kādi vēstnieki... Šurp, dāmas, šurp! Blakus tam piepampušajam strupulim,.. tur, jā, jā! Tā, viss kārtībā, jūs jau uz tā sola piecpadsmit vien esat! Velns parāvis, saspiedieties taču vēl mazliet ciešāk tai galā! Un tu arī tāds kā mēnessērdzīgais, nu, sēdies, apsēdies tur ar tām savām abām ganumeitām.»

Būdams konvencionālo pieklājību pretinieks, Lotreks ar prieku vēroja, kā Briāns apstrādāja frakotos augstākās sabiedrības kungus un uzcirtušās dāmas, kurus kabarē pievilka ar savu neparastumu.

Un viņiem tāda izturēšanās patika. Viņi vēl un vēl pieprasīja, lai viņus atkal apvaino. Reiz naktī kāds ģenerālis sparīgi kratīja Briānam roku: «Es pavadīju lielisku vakaru. Paldies! Pirmo reizi mūžā mani tieši acīs nosauca par veco kraķi.»

Sava iestādījuma stilu Briāns atklāja gluži nejauši. «Mirlitonas» atvēršanas dienā tajā bija iemaldījušies tikai divi trīs dīkdieņi. Šajā pasākumā Briāns bija ieguldījis ne vien visus savus ietaupījumus, bet iekūlies arī diezgan prāvos parādos. Raugoties gandrīz tukšajā zālē, kas

f Courteline,

Sali laikā bija bāztin piebāzta, Briāns, sapīcis par sava iestādījuma nenovēršamo bankrotu, uzbruka kādam viesim, kas pieprasīja nodziedāt vēl vienu dziesmiņu: «Ko? Kas vēl nebūs? Šis ķēms te vēl domā celt traci!» Bet nākamajā vai aiznākamajā dienā šis subjekts atkal ieradās «Mirli'tonā» un šoreiz vairāku draugu pavadībā. Briāns nodziedāja savas dziesmiņas. Klausītāji tomēr, šķiet, nebija apmierināti. «Kā, vai tad šodien mūs nemaz nelamās?» Dziedonis uzreiz saprata, kāds secinājums jāizdara pēc šā negaidītā aizrādījuma. Kungi grib, lai viņus aizvaino. lieliski! To viņi dabūs paši par savu naudu. Un Briāns nekavējoties sāka viesus dzēlīgi apstrādāt. Kopā tās reizes apmeklētāju skaits kabarejā ar katru dienu pieauga. Drīz vien pie «Mirlitonas» varēja lasīt šādu izkārtni:

«Mirlitonu»

apmeklē tādi, kam patīk, ka viņus lamā

No pulksten desmitiem vakarā līdz diviem naktī kabarejs bija bāztin piebāzts. «Es jums nodziedāšu «Senla-zarā»,» Briāns pavēstīja, īpaši uzsvērdams savu priekšpilsētas izrunu. «Un jūs, kamieļu bars, pacentieties piedziedājumu bļaut ritmā ... Uzdodiet, man toni, Mariusa kungs, fa diēzu ...»

Savu lomu Briāns tēloja bez jebkādas piepūles. Lotreks, kas uzreiz ar viņu sadraudzējās (gleznotājs un dziedonis drīz vien uzrunāja viens otru ar «tu»), ļoti labi zināja, ka Briāns nicina tos cilvēkus, kas rāpjas augšā Monmartrā, lai viņa kabarejā pabūtu kopā ar sabiedrības padibenēm. «Sie idioti,» sacīja skaistais Aristīds, «nepavisam nesaprot, ko es viņiem dziedu, viņi nemaz nezina, nevar saprast, ko tas nozīmē — mirt badā, jo ir piedzimuši ar zelta karoti mutē. Es atriebjos viņiem, viņus lamādams, izturēdamies pret viņiem sliktāk nekā pret suņiem. Un viņi par to smejas līdz asarām, domādami., ka es jokoju, bet man, kad es atceros pagātni, visas pārciestās likstas, visas redzētās neģēlības, tas viss sakāpj kaklā, un es lamāju viņus vai no pasaules ārā.»

Aiz muguras Briānam bija trīsdesmit četri trūkumā un galīgā nabadzībā nodzīvoti gadi. Viņš bja dzimis Gātinē un, nokļuvis Parīzē, kopā ar dzērāju tēvu un nolaidīgo māti bija mētājies pa netīriem dzīvokļiem, kurus viņi citu pēc cita, nesamaksājuši īri, pameta, jo mazumiņu naudas, kas viņiem bija, tēvs pa krogiem nodzēra. Par brīnumu, Aristīdu tas. neiedragāja, viņš bija saglabājis lauku bērna dvēseli: lai viņš bija kur būdams, kolīdz palūkojās uz zvaigznēm, tūdaļ it kā atdzima un visu aizmirsa. Būdams apveltīts veselīgām tieksmēm, viņš bija strādājis notāra kantorī, pie kāda juveliera, Ziemeļu dzelzceļa kompānijā un tikai pēc tam sadomāja izmēģināt laimi kafešantānā. Viņā bija pamodies dzejnieks. Sākumā viņš bija dziedājis modē esošas kuplejas, vieglprātīgas un diezgan amizantas dziesmiņas un militārus maršus, bet vēlāk, pārgājis pie Sali, mainīja repertuāru un kļuva par bandītu, priekameitu un kaušļu trubadūru, izteikdams dzīves izstumto cilvēku ciešanas, ilgas un likstas.

Tāpat kā Lotreks, viņš juta līdzi šiem dzīves izstumtajiem, bet viņā stiprāk trakoja sašutums, cilvēciskās raizes un apslēptās dusmas. Spēcīgā, sulīgā žargonā, bez kādiem izpušķojumiem, viņš apdziedāja Parīzes padibenes, netīros āķus, aizdomīgos zaņķus, ielasmeitu cietumus, neapbūvētos laukumus, kur salā mokās bezpajumtnieki un cits ar citu izrēķinās bandīti — tuvējās apkaimes sodība. Viņš dziedāja par Ninī Suņādiņu, par Melošu un par Toto La-ripetu; viņš dziedāja par ielasmeitām, kas skumjajos ziemas vakaros klaiņo pa ielām:

Ir viņu tik daudz,

Viņām vaigs nav kairs

Un trūkums liels žņaudz,

Ne sū zeķē vairs.

Ielenes,

Staigules,

Un satumst līdz sāk,

Kaut ziema un sals,

Uz ielas tās nāk,

Uz ielas tās nāk.

Ne maizes, vien nievs,

Un drausmīgi salst,

Ir jālūdz, lai dievs Mazliet iežēlotos,

Lai ātrāk, ātrāk pienāktu gals.

Lotreks nejuta līdzi Briāna apdziedāto cilvēku postam un nelaimēm. Skumjā, asā un brīžam sāpīgā līdzcietība, ar ko bija piesātinātas drauga dziesmas, viņam bija pilnīgi sveša. Lotreks nespēja saprast Briāna romantisko attieksmi pret klaidoņiem un prostitūtām. Viņš nepavisam nebija morālists, ne ari sava laika tikumu šaustītājs. Būdams aristokrāts, viņš juta vienīgi riebumu pret netiklību, pret drūmumu, ko rada trūkums, pret to, ko viņš mēdza saukt par «nabadzības smaku». Viduvējība viņam bija tikpat neciešama, cik pretīgi bija salašņas. «Vāksimies prom,» viņš reiz sacīja saviem pavadoņiem, kad «Laga-letas dzirnavās» bija iebrucis svētdienīgi uzcirties ļaužu bars. «Šī trūcīgo ļaužu greznība ir vēl riebīgāka nekā viņu nabadzība.» Taču greznību viņš mīlēja ne jau greznības dēļ. Starpību starp aristokrātiskā rajona marķīzēm un Pigala laukuma staigulēm Lotreks saskatīja vienīgi viņu apģērbos. Sociālajā ziņā Lotreku vairs nesaistīja nekāda vide. Viņu interesēja — turklāt ārkārtīgi interesēja — vienīgi cilvēks. Tālab Briānā Lotreks augstu vērtēja tieši viņa novērošanas spējas, kuras dziedonis tik drosmīgi lika lietā, viņa rupjo, atklāto valodu, tikpat asu kā pati dzīve, ja to liekulīgi neizkrāso, viņa māku koncentrētā veidā izteikt būtisko, viņa vienkāršotās formulas, skaidros un asos apzīmējumus.

Puskailu redzēju es to.

Viņš iestidzis bij parādos Un mita, apģērbies šā tā,

Roketas cietumā.

Par spīti savai skaļajai rīklei un dzēlīgajai valodai, Briāns bija atsaucīgas dabas cilvēks. Zem rupjās maskas viņš slēpa jūtīgu sirdi. Lotreks viņā saskatīja kaut ko no sevis paša. Tāpat kā Briānam, aiz Lotreka ironijas, viņa paradoksiem un cinisma slēpās aizvainots maigums. Tāpat kā Briāns, viņš neieredzēja bezkaunību. Ja Lotreks jūsmoja par Briāna izdarībām, par to, kā dziedonis pastāvīgi apvainoja kabareja apmeklētājus, tad tas bija tāpēc, ka viņš pats, tāpat kā Briāns, ienīda svētulību, varizejismu, liekuļotu tikumību un snobismu. Dzīvodams savu aprindu vidū, Lotreks bija pārāk daudz cietis, lai viņam būtu pilnīgi skaidrs, ka marķīzes nebūt nav tikumīgākas par ielas sievietēm. Drīzāk viņš būtu bijis ar mieru piekrist Bri-ānam, kad tas apgalvoja, ka ielas sievietēm ir «brīnišķīga sirds».

Aizrāvies ar šo dziedoni, Lotreks gandrīz ik vakaru virināja «Mirlitonas» durvis, aicinādams līdzi savus paziņas — Grenjē laulāto pāri, Anketēnu un citus.

Tra-la-la, kas tas par ģīmi!

Tra-la-la, tas tik ir purns! —

rēca kabareja pastāvīgie viesi, tiklīdz parādījās jauns apmeklētājs.

Zālē, kur no griestiem nokarājās milzīga stabule^11, Briāns staigāja starp galdiņiem, dažreiz uz kāda no tiem uzlēkdams un uzsākdams dziesmu, spēcīgi sizdams ar kājām ritmu. Ja bagātnieki arī turpmāk nodrošinās viņa ienākumus, ļaujot sevi visvisādi lamāt, tad pēc desmit gadiem viņš varēs doties atpakaļ uz Gātinē.

«Aiziet!» Briāns izsaucās, un pēc dziedoņa bozes mājiena visa zāle viņam pievienojās:

Ik viesis cūkai līdzīgs šķiet,

Faridondon, faridondon,

Visvairāk tas, kas projām iet,

Faridondon, faridondon!

Koki, zāle, starp vītoliem burzguļojošs strautiņš — nekā cita Briāns nevēlējās. Drīzāk iekrāt naudu un — palieciet sveiki, dāmas un kungi! Viņš dosies elpot svaigu gaisu!

Tra-la-la, tas tik ir purns...

Pēkšņi Briāns ar rokas mājienu kori aptur. Nav šaubu: tas ir mazais Lotreka augums, ko viņš ieraudzījis. «Klusāk, kungi!» dziedonis pavēl. «Ieradies lielais gleznotājs Tu-lūzs-Lotreks ar vienu no saviem draugiem un kādu suteneru, ko es nepazīstu.»

Augstu paceltu galvu Lotreks iet garām viesu galdiņiem. Mākslinieks jau sen ir sapratis, ka viņa īsto titulu, viņa neviltoto dižciltību apliecina tas, ka viņš ir gleznotājs. Par pilntiesīgu cilvēku viņu padarījis darbs. Tāpat kā Briāns, Lotreks nicināja memmesdēliņus, neapdāvinātos dīkdieņus, tos, «kuri piedzimuši jau ar zelta karoti mutē». Bezbailīgi un izsmējīgi, zinādams, ka uz viņu tas neattiecas, viņš klausījās, kā populārais dziedonis, sabāzis rokas kabatās, šaustīja augstmaņus:

Jūs nepabeigtie, tapušie tik grūti No miesām ļenganām, kas ražo mīkstčauļus,

No mātēm, kuras visas bij bez krūtīm,

Iča jāzlda bij svešām mātēm jūs!

Jūs visi esat uztaisīti jēli,

Dažs šķībs no jums, dažs padevies it greizs.

Jūs esat izdzimteņi, nepabeigtie dēli,

Jel sakiet taču, lai jūs pabeidz reiz!

*

1885. gada vasarā Lotreks kādu laiku pavadīja uz laukiem Brī novadā, mazā, burvīgā miestiņā Viljēsirmorēnā, kur Grenjē ģimenei piederēja neliela mājiņa.

Nobraukt četrdesmit kilometrus, kas Viljē šķīra no Parīzes, tajos laikos nozīmēja tikpat kā doties tālā ekspedīcijā. Vajadzēja braukt, ar vilcienu līdz Esblī un no turienes doties uz Lielās Morēnas ieleju ar diližansu, kas šo ceļa gabalu veica apmēram stundas laikā.

Viljē apkārtne bija tuksnesīga un patīkama, Turp brauca daudzi mākslinieki ar saviem molbertiem. Lotreks atpūtās kopā ar vairākiem draugiem no Kormona darbnīcas, kuru vidū bija arī Anketēns. Visa šī sabiedrība bija apmetusies Anselēna tēva mājvietā baznīcas laukumā, dažu soļu atstatumā no Grenjē mājiņas. Mākslinieku kolonijas valdniece bija skaistā Lilija. Turienes iedzīvotājiem par šausmām, viņa drasēja vaļējiem matiem un — nekaunības kalngals! — sēdēdama vīriešu seglos.. Ak šie mākslinieki!

Viņu pulciņā nekad nebija garlaicīgi. Sanāksmes, ko viņi rīkoja upes malā, solončaka pļavā, vietējos iedzīvotājus šausmināja vēl vairāk nekā Degā bijušā modeļa izjādes. Lotreks izklaidējās. Viņš makšķerēja un juta, ka viņu valdzina bukolika. Viņam gribētos, viņš rakstīja, «pārvērsties par faunu un gluži kailam staigāt zem koku zariem»[12].

Taču daba viņu neiedvesmoja. Pretēji saviem draugiem ainavistiem, viņam nenāca ne prātā ņemt rokās otu un apdziedāt apkārtējo skaistumu. Nē, nepavisam! Bet, kad laiks pasliktinājās, sāka līt, Lotreks to izmantoja, lai pastrādātu pēc sava prāta. Uz Anselēna mājvietas sienām un durvīm viņš uzgleznoja četrus motīvus, turklāt tie nebija sižeti no lauku dzīves, bet ainas no teātra ikdienas. Viņš uzgleznoja izrādes vadītāju, kas aicina aktierus iziet uz skatuves; dejotāju savā ģērbtuvē; uz vienas sienas attēloja baletdejotājas, uz otras — skatītājus galerijā. Publikas vidū viņš attēloja sevi apaša tērpā, augstu zīda žokejcepuri galvā un sarkanu šalli ap kaklu.

Vai gan Lotreks būtu varējis atrast pārliecinošāku veidu, lai pateiktu, pēc kā viņš ilgojās? Patiesi, visai drīz viņš atgriezās Monmartrā. Ar neizsakāmu baudu viņš metās iekšā Monmartras zaigojošajās naktīs.

Ar katru nedēļu Monmartra kļuva arvien slavenāka. «Elizejas», «Melnā kaķa» un «Mirlitonas» zāles ik vakaru bija pārpilnas. Siaveni aktieri, literāti, pazīstami žurnālisti, augstākās sabiedrības dāmas un pērkamas sievietes, pārtikuši buržuā, aktieri, izdaudzināti uzdzīvotāji, bagāti vai parādos iestiguši, steidzās turp, lai papriecātos par kadriļām, ko dejoja Valentēns Bezkaulis ar savām iemīļotajām partnerēm — Griju d'Egū un sešpadsmit gadus veco eizasieti, ugunīgo dejotāju La Gulī, paklausīties dzejoļus un dziesmiņas pie Sālī un izbaudīt Briāna rupjos apvainojumus.

«Aristokrāte aizļekā, pakaļu grozīdama!» skaļi vēstīja slavenais kupletists. Panākumi viņam nebija sakāpuši galvā. Būdams īsts zemnieks, Briāns skaidrām acīm raudzījās reālā pasaulē, mīlēja skanošu naudiņu, nebija godkārīgs — viņu interesēja vienīgi kabareja ienesīgums. Zinādams, ka var atļauties visu, Briāns pasniedza saviem viesiem visdraņķīgāko alu, kādu vien varēja sameklēt. «Kā!» viņš mēdza atbildēt, ja kāds tam. bija pievērsis uzmanību. «Vai tad tu esi atnācis šurp alu tempt, nevis paskatīties uz mani un paklausīties, kā es dziedu? Alus jau ir tikai piedeva.» Vēl vairāk, alu viņš pasniedza nevis kausos, bet madeiras glāzēs, ko viņš sauca par «zibens-zeļļiem», un ņēma par katru astoņus sū. Ja kāds no viesiem lūkoja izrādīt nepatiku vai pārāk skaļi smējās, bet it īpaši tāpēc, ka Briāns zināja, ka šiem cilvēkiem kabatas portfeļi plīst no naudas, viņš valdonīgi pasūtīja sev dzeramos uz bagātnieku rēķina: «Maksim, atnesiet man vienu goda «zibenszelli» tur, pie to mīkstmiešu galdiņa.» Lotreks, aiz prieka klukstēdams, smējās.

Kupletista ietekmē Lotreks izraibināja savu valodu ar argotismiem. Viņš zināja no galvas visas drauga dziesmiņas un katrā izdevīgā gadījumā tās dungoja. Gleznotāja un dziedoņa draudzība drīz vien izvērtās par līdzdarbību. Pamazām Briāns ņēmās savu «Mirlitonu» izdaiļot, pirkdams visu, kas vien gadījās pa rokai pie tuvējiem vecu krāmu tirgotājiem, ar svēto figūriņām un paplāti bārdas skujamiem piederumiem, bezstīgu ģitārām un gultas sildāmajiem. Kabarejā bija redzams pat naktspods, kas tēloja «fantastisku sauli starp tik nevienādas vērtības priekšmetiem kā, piemēram, abordāžas kāši un tunisiešu pīpes»*. Būdams dedzīgs Steinlena pielūdzējs, Briāns izkarināja pie «Mirlitonas» sienām viņa kompozīcijas. Viņš palūdza arī Lotreku, lai tas uzdāvina kādu darbu, un mākslinieks tūdaļ uzskicēja Briāna dziesmiņas «Seniazārā» varoni — prostitūtu, kas, ieslodzīta plaši pazīstamajā sieviešu. cietumā, raksta savam iemīļotajam vēstuli:

No cietuma tev rakstu es,

Polit, Polit, mans mīļais,

Pēc ārstu lielās apskates,

Nupat kas vakar bija.

Var nemanīt šo slimību,

Tā sagrauž lēnā garā Un šodien novedusi nu Jau mani Seniazārā!

Pateicoties Briānam, Lotrekam tagad bija brīva ieeja «Mirlitonā». Viņš centās drīzāk apgūt pietiekamu meistarību, lai varētu attēlot skatus no kabareja dzīves. It īpaši viņam gribējās uzgleznot kadriļu, trakulīgo dejas virpuli.

Naturālistiskā kadriļa nesen bija bagātinājusies ar pirmšķirīgu dejotāju — La Guli, kas uzreiz atstāja ēnā pārējās Monmartras zvaigznes — Nanā la Sotrelu, Žor-žetu la Vadruiju, la Torpiju un Demī-Sifonu. Kāpēc šo [13] mazo elzasieti — viņas īstais vārds bija Luīze Vēbere — apveltīja ar tik dīvainu iesauku^14? Tāpēc, ka šai dedzīgajai meitenei bija milzīga ēstgriba un šad tad aiz savas nesātības viņa pat iztukšoja uz galdiņiem atstātās dzērienu paliekas no citu glāzēm. Ikdienas dzīvē La Gulī bija rupja, vulgāra būtne, uz mēles viņai pastāvīgi bija bezkaunības. Viņa bija īsta ielasmeita. Bet, kolīdz La Guli sāka dejot, kolīdz ļāvās savām neatdarināmajām improvizācijām, viņa uzreiz pārvērtās. Tā vairs nebija dejotāja, tā bija pati deja. Valentēns pēc pirmā acu uzmetiena saskatīja viņas talantu, viņš to aizstāvēja, vadīja un mācīja, un viņi izveidojās par lielisku pāri. Palaikam abi dejoja «Lagaletas dzirnavās», palaikam «Elizēmonmartrā» un visur izraisīja milzīgu sajūsmu.

Lotreks nevarēja vien beigt apbrīnot La Gulī rožaino, apaļo seju, ērgļa degunu, mazo mutīti, saltās, caururbjošās, nežēlīgās, zilās acis ar savādu metālisku spožumu, viņas lepni izslieto galvu ar augsti uzsukāto gaišo matu ērkuli, to, kā viņa meta pret griestiem kājas, savirpinā-dama putās savus mežģīņu apakšsvārkus, kā viņa joņoja trakā tempā, un katra viņas kustība bija vēl straujāka, vēl vairāk galvu reibinoša nekā iepriekšējā, kā viņa nekaunīgi izgāza uz piiekšu vēderu, grozīja gūžas, ar visu augumu pakļaudamās saldkaislajam mūzikas aicinājumam. Kā īsta bakhante, ko apsēdis ritma dēmons, viņa virpuļoja cieši saspiedušos vīriešu apļa vidū, nepievērsdama tiem uzmanību, tos nicinādama, un Valentēns, garš, izļumis manekens, uzstūmis uz pieres cilindru, ar savām lielajām rokām un garajām kājām, mazliet atmetis atpakaļ taisno, nelokāmo augumu, saplūda dejā kopā ar savu partneri.

Viņiem pievērsti ugunīgi skatieni. Desmit, divdesmit, simt skatītāju seko slaido kāju straujajai, valdzinošajai spēlei, kā tās paveras un atkal sakļaujas, apsolīdamas, atraidīdamas un no jauna apsolīdamas, atsedzot mazliet kailumu un tūdaļ to atkal paslēpjot, modinot kaislības, tās sakairinot, tām atbildot ar jaunām pārdrošībām, aizvien vairāk iedrīkstēdamās un arvien vairāk sagādādamas vilšanos, iekvēlinādamas un šaustīdamas apkārt esošos, un tā līdz pēdējiem spalgajiem mūzikas akordiem, ar kuriem, aplausu vētras pavadīta, beidzas šī nesavaldīgā un piedauzīgā deja. Droši apzinādamās savu varu, La Gulī nozūd, publikai nepaklanījusies, lepna, augstprātīga, simtiem acu pāru iekārota.

Brīnišķīgi skaistās La Gulī kājas, garās, nervozās Va-lentēna kājas — ak, tramīgās tīrasiņu kājas! — nenogurstoši sita kadriļas takti, un Lotreks kāri tvēra ar zīmuli to, ko pašam nemūžam nebija lemts izbaudīt.

Lotreks ar prieku gremdējās šajā atmosfērā, kurā vai nu dzīvnieciskās jūtas pacēlās līdz mākslas maģijai, vai arī māksla nolaidās līdz lopiskumam, ieelpodams sviedraino miesu un padušu smaku, tabakas dūmus, nespēdams izrauties no šo dejas zāļu piedauzīgās burvības, drudžaini tukšodams glāzi pēc glāzes. «Iesim paskatīties, kā tās mīlulītes dejo. Viņas ir burvīgas, īstas Fontanžas^25... Nē, nē, ticiet man, es varu droši dzert... Es taču esmu tik tuvu no zemes, vai ne?»

Un Lotreks nosēcās.

«Nu? Kas ir? Es taču dzeru tikai labus dzērienus... Tas man nevar kaitēt.»

Rudenī, pametis Grenjē ģimeni, Lotreks pārcēlās uz dzīvi pie Rašū, Gannerona ielā 22, aiz Monmartras kapsētas.

Tur viņš turpināja darbu pie portretu sērijas, strādādams vai nu darbnīcā, vai mazajā Rašū dārziņā. Reiz, kad mākslinieks ar draugu bija iznācis no restorāna «Bua-vēns», Klišī avēnijā viņš ievēroja diezgan slimīga izskata jaunu meiču ar krāšņiem, rudiem matiem. «Cik skaista!» izsaucās Lotreks. «Izskatās pēc padauzas. Ja varētu viņu dabūt par modeli!» Rašū piegāja meičai klāt, un, brīdi svārstījusies, viņa bija ar mieru Lotrekam pozēt.

Sarkanmate Karmena Godēna nebūt nebija «šaubīgs skuķis», kā Lotreks bija iedomājies, bet bija piemīlīga strādniece. Viņa bija lielisks modelis un drīz vien kļuva populāra mākslinieku vidē. Viņa pozēja Kormonam un pēc tam Stevensam. Pēc Lotreka ieskatiem vislielāko ievērību viņa izpelnījās ar saviem ugunīgajiem matiem, kas, pēc viņa domām, ir krāšņākā sievietes rota. «Kad sieviete ir sarkanmate, tik tiešām īsta sarkanmate,» viņš mēdza sacīt, un vārds «sarkanmate» aizpildīja visu viņa muti, «tā noder venēciešiem!» Visas sievietes, kas viņu bija valdzinājušas, vai nu Lilija, vai. La Gulī, bija gaišmates vai sarkanmates, Vienīgi Valadona bija tumšmate.

Lotreks uzgleznoja ne mazāk kā četrus Karmenas portretus.26 Vai viņš mēģināja atklāt viņai savas jūtas? Iespējams. Bet viņš gan nebija radis uzticēt kādam savas sirdslietas — nedz panākumus, nedz neveiksmes. «Vislabākais veids, kā iegūt sievieti, — gleznot viņu,» mēdza teikt sirmais Engrs. Droši vien! Bet Lotreks būtu devis priekšroku ne tik platoniskai mīlestībai. Ne viņa afektā tā nicināšana, ne dzēlīgie spriedelējumi nespēja draugus maldināt. Viņi labi zināja, ka aiz tā slēpjas sāpīgs naids, ass īgnums, un, kad viņš, paraustīdams plecus un norādīdams uz kādu garāmejošu daiļavu, šļupstēja: «Silā, ja vien es gribēšu, par kādiem piecdesmit frankiem būs mana!» — viņi nodomāja, ka tas ir nevis «cinisma kalngals, bet gan visīstākais izmisums»[15]. Dažreiz draugus pārsteidza — gan reti, ļoti reti — tas, ka viņa dzidrās, starojošās acis aptumšoja skumjas. Bet Lotreks nepiederēja pie tiem, kas atzītos savās jūtās. Viņš tūdaļ atkal sasparojās. Nesatricināms miers bija spilgtākā viņa dižciltības iezīme.

Nav Parīzē ko meklēt sievieti,

Uz laiku laikiem izzudusi šī.

Var sastapt tikai viņas paliekas Vai padauzas...

Darbnīcā, kur bija atsākušas nodarbības, Lotreks pilnā rīklē dziedāja Briāna kuplejas. Nesaskaņas starp Kor-monu un viņa skolniekiem bija saasinājušās. Brieda īsts dumpis. Daži skolnieki, to vidū Anketēns, bet it īpaši jauniņais, no Lilles atbraukušais septiņpadsmit gadus vecais Emīls Bernārs, trausls jauneklis pinkainiem matiem, kurš bija iestājies darbnīcā tikai pirms gada, atklāti kritizēja Skriemeļa tēva «zīmējuma pētīšanas skolniecisko metodi». Bernārs aicināja uz sacelšanos visus, kas vien viņu gribēja uzklausīt. «Tam, ko mums māca, nav nekāda pamata,» viņš kategoriski paziņoja. «Kormons? Viltvārdis, nevis mākslinieks. Apsēžas pēc kārtas pie katra skolnieka,» Bernārs skaidroja tālāk, «vienam palabo rokas zīmējumu, otram galvu, trešam krūtis bez kāda loģiska pamatojuma, sacīdams tikai, ka viņš redzot tā un tāpēc arī mums visiem jāredzot tāpat... Un visspējīgākajiem viņš ieteic tikai rūpīgāk izstrādāt detaļas, noslīpēt kontūras, pieklusināt krāstoņus, citiem vārdiem sakot, viltot... Pēc gada jūs zināsiet mazāk nekā tad, kad sakāt pie viņa mācīties.»

Lai atrastu to, ko tev vajag, draugs,

Uz zemes vēl ir tāds stūrītis jauks ...

Kad Bernārs ieradās darbnīcā, Lotreks, Anketēns un Tampjē uzreiz ar viņu sadraudzējās. Mākslinieki aizveda Bernāru uz Luvru apskatīt Velaskesa gleznas, Mikelan-dželo un Lūkas Sinjorelli zīmējumus. Visi kopā aizgāja arī uz Dirāna-Riela galeriju Lafita ielā un apskatīja impresionistu darbus. Būdams apveltīts ar strauju, impulsīvu dabu, Bernārs tūdaļ pievienojās nemiernieku nometnei. Kopā ar saviem draugiem viņš aplūkoja kāda Sezanna darbus, ko savā šaurajā veikaliņā Klozela ielā, Monmar-tras pakājē, glabāja trūcīgs krāsu tirgotājs Tangī tēvs, un turpat uz vietas pavēstīja, ka Sezanns ir lielākais tālaika gleznotājs.

Netālu no Parīzes, kam gan tas svešs?

Sis brīnišķais stūrītis — Buloņas mežs!...

Kaut gan Bernāru mākslinieku sabiedrībā ieveda viņa draugi, galvenokārt valodīgais Tampjē, tomēr ļoti drīz viņš kļuva par autoritāti. Jauneklis bija daudz lasījis, bija visai, sabiedrisks, un viņam piemita možs un attapīgs prāts. Viņš viegli orientējās dažādās teorijās, prata tās izvērst, apvienot un nemitīgi no jauna pārskatīt. Bernārs vienmēr bija pārliecināts, ka viņa spriedumi nav apstrīdami, un viņš tos pamatoja ar simtiem argumentu. Mākslu viņš uzskatīja par svētumu, «ģēnijs» un «slava» bija viņa iemīļotie vārdi. Pret savu sūtību (to jauneklis bija izvēlējies, spītējot vecāku gribai) viņš izturējās kā pret iesvētīšanu garīdznieka amatā. Nākdams kājām no Anjē-ras, kur Bernārs dzīvoja, viņš tomēr katru rītu ieradās darbnīcā pirmais. Būdams reliģiozs, pat ar noslieci uz mistiku, Bernārs neieredzēja Kormona darbnīcas atmosfēru, sašuta par rupjībām, viņam derdzās pliekanās sarunas. «Tāda sajūta, it kā tevi apvainotu,» viņš mēdza teikt. Kādu vakaru Anketēns Bernāru pierunāja aiziet uz «Mir-litonu», un jauneklis no turienes pārnāca šausminādamies, ar riebumu pret tur valdošo «slimīgo bezprātu»,

Lotreks īpaši Bernārā neklausījās. Daudz vairāk viņu interesēja drauga seja. Un viņš lūdza Bernāru pozēt. Divdesmit seansos Lotreks uzgleznoja lielisku Beraāra portretu, smalki atveidodams sava modeļa psiholoģiju, viņa nopietno, nesamierināmo dabu, viņa mazo, mazliet šķielējošo acu apņēmības pilno skatienu.

Sis stūrītis mazais patiesi ir košs,

Un sagaidīs tevi tur ķēriens drošs,

Ja aizvizinās turp ormanis možs ...

Šo Bernāra portretu Lotrekam nebija viegli uzgleznot. Viņam nekādi neizdevās «saskaņot fona krāsu ar seju»[16].

1886, gada sākumā stāvoklis Kormona darbnīcā kļuva vēl saspringtāks. Gleznodams darbnīcā savu pirmo gleznu, Bernārs atklāti lietoja gaišās impresionisma krāsas. Kor-mons, aiz dusmām vai plīsdams par tādu bezkaunību, izsauca jaunā mākslinieka tēvu un tam paziņoja, ka viņš vairs ilgāk neturēs savā darbnīcā šo, kaut ari tik apdāvināto, bet nedisciplinēto un pārgalvīgo skolnieku. Tēvs atgriezās Anjērā satriekts. Viņš iemeta ugunī dēla otas un krāsas, bet Emīls, protestējot pret «varmācību», ieslēdzās savā istabā un atteicās nākt ārā.

Ari Lotreka uzvedība bija «noziedzīga», kaut gan viņš neizturējās tik izaicinoši kā Bernārs. Lotreks vairījās no konfliktiem. Kaut gan Skriemeļa tēvs viņu saudzēja, mākslinieks tomēr neuzdrošinātos tam rādīt dažas savas gleznas, it īpaši tās divas, pie kurām viņš tobrīd cītīgi strādāja, — «Luija XIII krēsla refrēns pie Briāna» un «Luija XIII krēsla kadriļa kabarejā «Elizēmonmartra»».

Šo Luija XIII krēslu Rodolfs Sali bija aizmirsis pārvācoties. Viņš visu laiku nelika Briānam mieru, lai tas krēslu atdod, bet kupletists neparko negribēja no tā šķirties. Bet, tā kā krēsls Briānam nepiederēja, viņš, lai parādītu, ka to nelieto, izkarināja šo mēbeli pie sava kabareja durvīm. Vēl viens izrotājums! Turklāt šis krēsls bija sagādājis Briānam tēmu dziesmiņai, ko kopā ar viņu šad tad dziedāja «Mirlitonas» apmeklētāji:

Jums, dāmas, patīk krēsls šis:

Luijs Trīspadsmitais sēdējis Uz tā, pēc tam Rodolfs Sālī.

Nu pie Briāna manta šī.

Abās šajās gleznās Lotreks ir attēlojis dažus cilvēkus no «Mirlitonas» un «Elizēmonmartras»: Briānu, viņa oficiantu Maksimu, orķestra diriģentu Difūru, Tiklības tēvu,

Anketēnu, vēl vienu skolnieku no Kormona darbnīcas tulūzieti Fransuā Gozī, kas bieži pavadīja Lotreku viņa gājienos pa krogiem. Gleznā «Kadriļa» La Guli un Grija d'Egū dejo divatā, augstu paceļot kājas un pieskaroties ar rokām pie kāju pirkstiem.

Strādājot pie abām šīm gleznām, Lotreks kopā ar Grenjē un Anketēnu uzjautrinājās, gatavojot eksponātus «Nesakarīgās mākslas salonam». Lotreks tur izstādīja «akvareļus zelterūdenī», «skulptūras no maizes mīkstuma» un vienu «eļļaskrāsu gleznu uz smirģeļpapīra»: «Batiņola trīsarpus gadu pirms Jēzus Kristus dzimšanas». So gleznu viņš parakstīja ar vārdu Tolo-Segrog, un par šo Tolo-Seg-rogu bija teikts: «Monmartras ungārs, kas apmeklējis Kairu un dzīvo pie kāda sava drauga; ir visai talantīgs, ko pierāda šī glezna.»

Pavasarī, tajā pašā laikā, kad Lotreks niekojās ar paredzēto izstādi, bet Bernārs, pārtraucis savu brīvprātīgo ieslodzījumu, gatavojās doties kājām uz Bretaņu, Kormona darbnīcā iestājās dīvains skolnieks.

Viņš atbrauca no Holandes un bija daudz vecāks nekā pārējie skolnieki. Jaunie gleznotāji ar milzīgu izbrīnu vēroja šo cilvēku ar izmocīto seju. Viņi zināja tikai tā vārdu — Vinsents. Krāsu uz audekla viņš klāja tik strauji un ar tādu spēku, ka molberts drebēja no otas pieskārieniem. Degsme, kādu viņš ielika savā darbā, klusais, gandrīz mežonīgais spars, kas nepavisam nesaskanēja ar jautrību, kāda valdīja skolnieku vidū, iedvesa tiem neomulīgu sajūtu, pat tādas kā bailes. Neviens nebūtu iedrošinājies jaunatnācēju paāzēt, kā tas darbnīcā bija parasts. Interesanti, kā pret viņa skicēm izturēsies Kormons? Tajās atspoguļojās paša autora straujais temperaments un skarbums.

Kormons stingri jo stingri aizliedza kaut ko grozīt izraudzītā modeļa atveidojumā. Bet Vinsents bija visu pārveidojis. Ķeblīti, uz kura kailā sieviete sēdēja, viņš pārvērta par zilu audumu pārklātu dīvānu, bet netīro audeklu, kas noderēja par fonu, pārveidoja krāšņā dra-pērijā. Skolnieki klusi ņirdza. Viņi jau saklausīja Skriemeļa tēva sašutuma pilnos izsaucienus, jo nesenās sadursmes ar Bemāru viņu nepavisam nenoskaņoja uz piekāpšanos. Kormons nojauta, ka viņa prestižs skolnieku vidū mazinās, un tas viņu saniknoja.

Kad Kormons ienāca darbnīcā, iestājās dziļš klusums. Viņš gāja no molberta pie molberta, un, jo vairāk tuvojās holandietim, jo lielāks kļuva klusums. Nečaukstēja papīrs, nešvirkstēja ogle. Pilnīgs klusums. Tad «Kaina» autors piegāja pie Vinsenta molberta. Uzmeta audeklam acis un sastinga. Neteikdams ne vārda, viņš vairākas minūtes nepakustēdamies lūkojās gleznā. Tad, ļoti ātri izteicis dažas piezīmes par šās pārsteidzošās kompozīcijas zīmējumu, devās pie nākamā skolnieka.

Lotreks pamazām sadraudzējās ar holandieti. Šis cilvēks viņu pievilka. Drīz viņi sabrāļojās. Par spīti dažādajiem raksturiem, viņiem daudz kas bija kopīgs.

Vinsents bija Teo van Goga brālis. Bet Teo van Gogs bija Buso un Valadona firmai piederošās galerijas (tā atradās Monmartras bulvārī) pārvaldnieks. Trīsdesmit triju gadu vecumā Vinsents jau bija pieredzējis daždažādas likstas un vientulību. Zīmēt viņš bija sācis pirms sešiem, bet gleznot — tikai pirms četriem gadiem. Ar tukšu vēderu un karstu sirdi viņš klaiņoja pa Ziemeļu līdzenumiem. Tāpat kā Lotreku, par mākslinieku viņu bija padarījis liktenis. Vinsents skumji atzinās, ka būtu gribējis dzīvot, «kā visi cilvēki». Bet tas nebija iespējams. Arī viņš, tāpat kā Lotreks, bija no dzīves izstumtais. Un viņš jau nu nebija no tiem, kas smietos par kropļa kājām. Vinsents pārāk labi pazina skarbo dzīvi, tās nežēlīgo ironiju. Lai viņš darīja ko darīdams, nekas viņam neveicās. Pat mīlestībā — visparastākajā, visikdienišķākajā mīlestībā — viņam nebija laimes. Tāpat kā Lotreks, Vinsents piederēja pie tiem vīriešiem, kurus sievietes nemīl. Meičas par divi frankiem, prieka nami — tāds bija viņa liktenis. Viņš nopūtās, sēca un, sevī apslēptu eksplozīvu spēku sagrābts, klaiņoja pa pasauli ar lielas mīlestības pilnu sirdi, mīlestības, kuru visi atraidīja.

Šai mīlestībai, šai līdzcietībai, ko van Gogā modināja citu ciešanas, Lotreks nepievienojās, tāpat kā viņam bija sveša Briāna cilvēkmīlestība. Lotreks nevienu nežēloja, arī pats sevi ne. Tikpat, nežēlīgi kā uz sevi, mākslinieks raudzījās arī uz citiem, nevienu nenosodīja un nevienu neatzina par labu: viņš tikai vēroja. Viņš nevērtēja, bet tikai analizēja. Lotreks vairījās no jūtām, jo pēc savas dabas bija vienaldzīgs pret morāles jautājumiem. Viņš centās tikai tvert dzīvi visā tās kailumā, nekā vairāk. Van Goga gleznas ir dvēseles atklāsme, Lotreka gleznas — dzīves izzināšana, Van Gogs ir pati žēlsirdība, Lotreks — skaidrība. Šķiet, viņi dzīvoja katrs savā polā. Taču abi dega vienā un tai pašā ugunī, tikai Vinsents mutuļojošākā, vulkāniskākā, tādā, kur trako liesmas un verd lava, bet Lotreks — klusinātākā, taču tikpat varenā un iznicinošā, jo abos šo uguni uzkūra neremdināms izmisums, kas padarīja, viņus tādus, kādi tie bija.

Pa to laiku Kormona darbnīcā uzliesmoja jauni incidenti. Kāds no skolniekiem bija nosaucis Skriemeļa tēvu par «veco akadēmiķi». Anketēns, kura kārtējā mīļākā sliecās uz impresionistiem (viņai bija daži Kaibota darbi), aizmirsa Mikelandželo un Rubensu un kļuva par «nesamierināmo»; tagad viņš dievināja vienīgi Monē, kuru bija apņēmies tuvākajā laikā apciemot Vetejā. Anketēnu valdzināja arī Serā divizionisms. Serā «Grandžata» bija Astotās impresionistu izstādes nagla un sacēla veselu skandālu. Ari van Gogs sacēlās pret Kormonu, zākādams viņu savā raupjajā franču valodā. Sadumpojās pat Lotreks. «Es atnācu šurp mācīties amatu,» viņš sacīja, «nevis lai ļautu apspiest manu individualitāti.»

Kormons, galīgi pārskaities, darbnīcu slēdza.

*

Lotreks pabeidza abus iesāktos darbus, un Briāns tos izkarināja savā kabarejā.27

Sākās Lotreka panākumu ceļš. Atdarinādams Sali, kas izdeva nelielu žurnālu, arī Briāns oktobri sāka laist klajā žurnālu «Mirlitona». Un, kaut gan Steinlena darbi patika viņam labāk nekā Lotreka gleznas un zīmējumi, viņš tomēr apsolīja Lotrekam kādā no žurnāla numuriem reproducēt viņa «Luija XIII krēsla kadriļu»28, turklāt piedāvāja pagatavot vēl dažus zīmējumus žurnāla vākam. Bez tam vēl tablešu «Zerodel» reklāmas aģents Zils Roks, kurš pirms divi gadiem bija nodibinājis laikrakstu Le Courrier français, kas bija veltīts vienīgi Monmartras izpriecām, par lielu prieku Lotrekam, kas labprāt gribēja apliecināt savu talantu, pasūtīja viņam vairākus zīmējumus. Lotreks iedeva Rokam sešus darbus.29

Tovasar Lotreks aizbrauca pie saviem piederīgiem uz dienvidiem. Viņa dzīvesveids stipri satrauca grāfieni Adeli — «manu nabaga svēto māti», kā gleznotājs mēdza teikt. Monmartras dzīve, kurai bija nodevies viņas dēls (Monmartra grāfienē modināja vienīgi riebumu), aizvainoja godprātīgās sievietes principus, reliģiozitāti un cieņu pret pieklājības normām.

Bet pārmetumi sastinga mātes lūpās. Tiklīdz grāfiene Adeie paskatījās uz dēlu, viņā uzreiz modās tāds žēlums un tādas skumjas, ka viņa bija ar mieru tam visu piedot. Kad viņa redzēja, kā dēls, atspiedies uz sava «zābaku āķa», lempīgi gāzelēdamies, klumpačo, ģērbies zēna lieluma uzvalciņā, kad viņa dzirdēja, kā viņš nevaldāmi smejas, viņš vairs nebija Steinkerkas ielas publiskā nama pastāvīgais apmeklētājs, bet bērns, kura bēdas māte saprata labāk par jebkuru citu, — bērns, kas tik daudzreiz bija meklējis pie viņas patvērumu un mierinājumu. Tas bija nāvīgi ievainots bērns, «morālais pašnāvnieks», kā Lotreks pats reiz bija sevi nosaucis. Un grāfiene labi zināja, ka dēls var ļaunprātīgi izmantot viņas mīlestību, prasīt no viņas pat neiespējamo un viņa tam visu atļaus. Itin visu.

Lotreks gavilēja. «Dzīve ir skaista!» viņš izsaucās. Saule apmirdzēja filokseras saēstos vīnogulājus. Lotreka tēvs, lai glābtos no karstuma, sajūsmināts rīkojās, kā viņš pats apgalvoja, pēc armēņu receptes: turēja kājas bļodā ar pienu un lika uz galvas citrona šķēlītes. «Dzīve ir skaista!» Un Lotreks uzzīmēja dažus skatus, kuros parādīja, kā viņa tuvinieki apkaro filokseru. Tie bija humoristiski zīmējumi ar kalambūru un rēbusu pilniem parakstiem. Tā, piemēram, sava garā, septiņpadsmit gadus vecā brālēna Gab-riēla Tapjē de Seleirāna uzvārdu — brālēnu viņš tiranizēja, bet tas viņu ļoti mīlēja un ar savu metru deviņdesmit centimetru garo augumu vienmēr tik maigi pie viņa noliecās —, šā brālēna uzvārdu Lotreks uzrakstīja divdesmit jocīgu rēbusu veidā. Puiciskas aušības, līdzīgas tiem eksponātiem, kurus jaunais gleznotājs izstādīja «Nesakarīgās mākslas salonā». Dzīve ir nežēlīga! Bet arī skaista!

Grāfiene Adele bija ielūgusi pusdienās arhibīskapu, lai tas smalkjūtīgi liktu viņas dēlam saprast, kādus pienākumus jebkuros apstākļos viņam uzliek cildenais dzimtas vārds. Sēdēdams pa labi no prelāta, Lotreks pazemīgi gaidīja sprediķi un, «cienādams viņu ar labākajiem kumosiem, kā īsts kristietis neaizmirsa apjautāties, kāds gars valda viņa eparhijā»[17]. Runājot par meičām no Pigala laukuma, arhibīskaps, protams, nelietoja Briāna izteicienus. Visvisādiem mājieniem un parafrāzēm pārpilnais sprediķis bija sācies deserta laikā un vērtās arvien pla-sāks, stiepās garumā — un tā vien likās, ka tam nekad nebūs gala. Un tai brīdi, kad arhibīskaps, sapinies pats savās līdzībās, apklusa, lai atvilktu elpu, Lotreks, satvēris pudeli, pielēja līdz malām viņa glāzi un sacīja: «Iedzeriet, monsenjor, jums droši vien slāpst.»

*

Lotreks triumfēja. Pēc viņa atkārtotajiem lūgumiem vecāki beidzot nolēma iedot viņam naudu pašam savas darbnīcas iekārtošanai. Tieši tanī laikā bija atbrīvojusies darbnīca mājas piektajā stāvā Tūrlaka ielā, turpat, kur dzīvoja Valadona. Lotreks tūdaļ noīrēja darbnīcu. Viņš norunāja ar savu draugu Burzu, medicīnas studentu, kas patlaban praktizēja slimnīcās, ka viņi dzīvos kopā vienā dzīvoklī Strūklakas ielā 19, blakus Grenjē mājai.

Otrā dаĻA NEMIERA GARS (1800—1095)

I

RUDMATE ROZĀ

Viņa ir ruda kā pinkains suns.

Viņu redzot, sauc visi: «Re, Sarkanā

guns

No Monmžas!»

Aristīds Biiāns

Atstājis tikai dažus skolniekus, Kormons no jauna atvēra savu darbnīcu. Izslēgto vidū Lotreka nebija. Taču šo skolotāja labvēlību viņš necik daudz neizmanto: turpmāk viņa mākslinieka dzīve norit citur. Gadījās gan, ka viņš aizklunkuroja ari līdz Kormona darbnīcai, bet gaužām reti.

1886./87. gada ziemā draugu grupa, kurā ietilpa Anke-tēns, Bernārs un van Gogs, strādāja ļoti auglīgi.

Pēc atgriešanās no Vetejas, kur sastapšanās ar Monē Anketēnam sagādāja milzīgu vilšanos, viņš aizrāvās ar Serā divizionismu. Augustā un septembrī Serā no jauna bija izstādījis otrajā «Neatkarīgo salonā» savu «Gran-džatu». Pārbraucis no Bretaņas, arī Bernārs pasludināja sevi par divizionisma piekritēju un, strādādams pēc Serā metodes, tūdaļ uzgleznoja vairākas Anjēras ainavas. Bet savu glezniecības manieri viņš drīz krasi mainīja.

Kad Bernārs reprezentējās kādā nelielā izstādē Anjērā, viņu tur apmeklēja Siņaks, nenogurstošais divizionisma sludinātājs. Siņaks viņu aizveda uz savu darbnīcu Klišt laukuma tuvumā. Kas īsti šai tikšanās reizē bija noticis? To neviens nezina. Skaidrs ir tikai tas, ka Bernārs uzreiz atteicās no Serā un Siņaka principiem un izvēlējās tieši pretēju teoriju.

Jācenšas panākt, viņš mēdza teikt, «individuālu vien-kāršojumu un spilgtu kolorītu», sintētisku glezniecības manieri, kontūrām apvilktas lielas krāsu plaknes. Japāņu estampi, kurus van Gogs tieši pirms brauciena uz Franciju bija nopircis Antverpenes krastmalā, norāda ejamo ceļu. Anketēns tam piekrita, tagad viņš jau zākāja divizionismu. «Strādājot ar pastozo, blīvo virsmu, ko dod ('11as krāsas,» viņš deklarē, «ir muļķīgi gleznot ar kaut kādiem konfeti un gaļas mušu kāpuriem.»

Eksperimentējot saskaņā ar savu jauno glezniecības koncepciju, Bernārs uzgleznoja «Lupatlases uz Klišī tilta», bet Anketēns — «Laivu zem koku zariem». Pēc tam Asi-ketēns ņēmās «sintezēt» vēl vairāk un vēl drosmīgāk. Ievērojis, ka, skatoties uz ainavu caur krāsainu stiklu, iegūstams gluži noteikts efekts (zaļš stikls, piemēram, rada rītausmas iespaidu, dzeltens — saules, sarkans — mijkrēšļa, zils — nakts iespaidu), viņš uzgleznoja dažādos dzeltenās krāsas toņos «Pļāvēju» un zilās krāsas toņos — «Klišī avēniju vakarā».

Kas tas par mākslinieku! Visi apbrīnoja Anketēna meistarību. Bernārs viņu nosauca par «spēkavīru». «Tas tik ir gleznotājs!» konstatēja Lotreks, pēc kura domām, neviens kopš Manē, šķiet, nav bijis apveltīts «ar tik izcilām īpašībām». «Es gribētu gleznot tikpat lieliski kā viņš,» Lotreks apgalvoja. Arī van Gogs aiz sajūsmas vai lēca gaisā, īpaši jūsmojot par «Pļāvēju». «Lieliski! Lieliski!» viņš aizgrābts nepārtraukti atkārtoja.30 Van Gogu kaitināja oficiālā opozīcija pTet novatoriem, un viņš iecerēja sarīkot plašu izstādi, kurā būtu pārstāvēti Anketēns, Bernārs, Lotreks, viņš pats un vēl divi trīs gleznotāji, to vidū viņa draugs Gogēns un kāds viņa tautietis, holandietis Ko-nings. Tādējādi viņu grupa pieteiktu sevi publikai. Bet kur un kā sadabūt telpas? Šad tad Vinsents gāja uz strādnieku restorānu Klišī avēnijā, un viņam iešāvās prātā doma, ka šā restorāna milzīgā, lieliski apgaismotā zāle varētu brīnišķīgi noderēt izstādes rīkošanai, turklāt cilvēkus mīlošais Vinsents sprieda, ka nemaz nebūtu par Jaunu mēģināt tieši iedarboties uz «vienkāršās tautas» cēlo sirdi. Van Gogs aprunājās ar restorāna saimnieku un dabūja atļauju izkarināt pie sienām visas gleznas, kādas vien vēlēsies. Beidzot «Mazā bulvāra grupa» (Vinsents to tā nosauca atšķirībā no impresionistu grupas, kuru viņš dēvēja par «Lielā bulvāra grupu», tas ir, par Monmartras bulvāra grupu) izlika savus darbus restorāna apmeklētāju apskatei.

«Vienkāršā tauta» viņus uzņēma ar itin lielu izbrīnu un, notiesājot zupu un ceptos kartupeļus, izmeta ironiskas piezīmes par šo glezniecības novatoru izstādi. Arī daži mākslinieki un glezniecības amatieri nāca apskatīt darbus. Bernāram un Anketēnam pat laimējās pārdot pa vienai gleznai, Diemžēl šis pasākums drīz vien izjuka. Restorāna apmeklētāji pret šo izstādi izrādīja nepatiku, un tālab starp restorāna saimnieku un van Gogu izcēlās strīds. Pārskaities holandietis aizskrēja pēc rokas ratiņiem un, sakrāvis tajos visas gleznas, tās aizveda. «Mazā bulvāra grupas» mūžs bija galā.

Lotreks šai jezgai diez cik lielu uzmanību nepievērsa. Tāpat arī divizionisms un sintētisms viņam bija diezgan vienaldzīgi. Bet Bernāra un Anketēna diskusijās viņš, protams, noklausījās. Lotreks saprata šo mākslinieku novatorisma nozīmi un pārņēma no viņiem to, ko uzskatīja par interesantu. Viņi ieteica vienkāršot krāsu un zīmējumu, un tas atbilda Lotreka manierei. Taču viņam nenāca ne prātā sludināt kādu teoriju, ne ari pieslieties kādai glezniecības skolai un to aizstāvēt. Jebkuru skolu viņš instinktīvi noraidīja. Viņš iet un ies savu ceļu, tikai savu ceļu un neko nesludinās.

Šajā ziņā Lotreks jutās daudz tuvāks van Gogam nekā Anketēnam un Bernāram. Van Gogs nekad nevienu nenopēla un pat tajos darbos, kas viņam, bija galīgi sveši, vienmēr centās atrast kaut ko slavējamu un pamācošu. Viņa parastais stāvoklis bija sajūsma.31 Kad van Gogs ieradās Parīzē, viņš gleznoja lieliem, melniem plankumiem. Pēc iepazīšanās ar impresionismu viņa palete kļuva gaišāka, bet ar to vien viņam nepietika. Van Gogs labprāt pakļāvās visdažādākajām ietekmēm, pat gluži pretrunīgām, visu pieņemdams un likdams lietā. Ari Lotreks mācījās no citu pieredzes. Viņš visu uzklausīja un noskatīja, Van Goga rīcību noteica sirsnīgā draudzība, nepārvarama nepieciešamība izteikties, bet Lotrekam bija raksturīga vienkāršība un pilnīgs godkāres trūkums. Nedz vienam, nedz otram no viņiem nevarēja piedēvēt dogmatismu.

Lotreks ar neatslābstošu interesi vēroja Vinsenta neatlaidīgo darbošanos. Jo dienas jo vairāk viņu aizgrāba šī vīra kaislais niknums, nevaldāmā aizraušanās, kvēlā pārliecība. Šīs īpašības bija radniecīgas Lotreka rakstura iezīmēm. Kā neviens cits Lotreks saprata tādus vētrainus raksturus, tie bija tuvi viņa garīgajai pasaulei. Daudziem Monmartras jaunajiem gleznotājiem van Gogs varēja likties savdabīgs, dīvains un eksaltēts, bet Lotrekam van Goga dedzība, viņa uzbudināmība, viss, kas holandietī citus pārsteidza un likās nesaprotams, šķita gluži dabisks. Galu galā van Gogs nebija ekstravagantāks par grāfu Alfonsu, kas, vienaldzīgi izturēdamies pret izsmieklu, vizināja ekipāžā pa Parīzes ielām savus ērgļus, lai tie ieelpotu svaigu gaisu. Van Cogs nemaz nebija tik dīvains, un vārds «ekstravagants» viņam nekādi nepiedienēja: grāfa Alfonsa dzīve, kurai viņš nebija spējīgs spraust nekādu mērķi, bija galīgi tukša, turpretī van Gogs tiecās pēc absolūtās pilnības. Raugoties van Gogā, Lotreks atskārta, ka, bijis viņš, Lotreks, dīkdienis, viņš pārvērstos par tādu pašu savādnieku kā grāfs Alfonss, ka glezniecība dod viņam iespēju dzīvot, ka tā ir viņa atpestīšana, viņa attaisnojums ... Attaisnojums kā priekšā? Viņš nekam neticēja. Bet vai tad lielās individualitātes vienmēr spēj izskaidrot savu rīcību? Viņas tā rīkojas, un tas ir viss.

Lotreks klusu, bet neatlaidīgi strādāja. Viņam bija divdesmit divi gadi. Viņš nobrieda kā mākslinieks. Rūpīgāk nekā jebkad jaunais mākslinieks pētīja japāņu estampus, ar kuriem van Gogs bija nokarinājis savas istabas sienas. Namā Lepika ielā 54, kurā Vinsents dzīvoja kopā ar brāli, mitinājās ari sīks gleznu tirgotājs — Portjē kungs, smalks Hokusai, Hirosiges, Utamaro, Tojeķuni un Harunobu darbu pazinējs. Lotreks bieži iegriezās pie Portjē, pirka pie viņa estampus vai arī, kad tirgotājs bija ar mieru, iemainīja savus darbus pret japāņu gravīrām.

Vairāk nekā agrāk Lotreku tagad ietekmēja arī Briāns. Sakars ar kupletistu un arī ar van Gogu, kas pastāvīgi klāstīja savus lilantropiskos nodomus un stāstīja par to laiku, kad viņš Borināžas ogļračiem bija sludinājis dieva vārdu, par mākslinieku falansteru, ko gribētu nodibināt, pievērsa Lotreka. uzmanību sociāliem sižetiem. Trijos «Mirlitonas» numuros pēc kārtas — janvārī, februārī un martā — uz vāka bija iespiesti Lotreka zīmējumi, kuros viņš attēloja ielas skatus: strādniekus, izsūtāmo meiteni, kurai uzmācas vecs garāmgājējs ar cilindru galvā, monokli aci un sirmu bārdu.

«— Cik tev gadu, mazā?

— Piecpadsmit, kungs ...

— Hm ... Mazliet par vecu ...»

Sās kompozīcijas teksts («Uz ielas»), bez šaubām, piederēja Briānam, un arī tematu acīmredzot būs ierosinājis viņš.

Apmēram tāda pati doma ielikta gleznās, kurās Lotreks toreiz attēloja skatus no «Lagaletas dzirnavām» un kabareja «Elizēmonmartra». Tie ir reālistiski, dokumentāli skati. Sājos darbos, kas prasa lielāku meistarību nekā portreti, redzams, ka mākslinieka iecere sniedzas pāri viņa iespējām. Viņam vēl jāstrādā un jāstrādā... Jāstrādā kā van Gogam, ar tādu pašu lēnprātību un tādu pašu enerģiju, «Man ir tiesības tikai uz nelielu iecietību un uzmundrinājumu: «Mīļo jaunekli, turpiniet!»» Lotreks 15. maijā rakstīja tēvocim Sarlam.

Lotreks apmeklēja visas izstādes. Lai cik nogurdinoši māksliniekam bija sīkiem solīšiem steberēt pa gludi ievaskoto parketu, viņš tomēr visur gāja, tikai dažreiz mēģinādams pierunāt kādu no draugiem pastumt viņu pa zālēm braucamkrēslā. «Pabraukāsim, tas tik būs joks!» viņš uzstāja un skaļi smējās. Jā, jā, tie tik būs joki! «Ak jūs negribat, resnīt? Ļoti žēl, palaidāt garām izdevību pasmieties!»

Un Lotreks atkal ar grūtībām spraucās cauri pūlim, kas viņu noskatīja, gāzelēdamies gāja gar margām, kas viņam bija par augstu, lai varētu pieturēties, virzījās no gleznas pie gleznas, apstājās, tad gāja tālāk, brīžam ilgi kavējās pie kāda darba. Vai glezna tiešām bija tik skaista? Lot-reka seja bija savilkta sāpīgā grimasē: viņš gluži vienkārši atpūtās, pirms doties tālāk. Bet viņu nekas nespēja noturēt. Viņš bija aizgājis uz Salonu, kur Kormons iepazīstināja apmeklētājus ar saviem «Salamīnas uzvarētājiem», bija apskatījis Milē, Starptautisko izstādi Žorža Ptī galerijā: tur bija redzamas Renuāra «Peldētājas» gludiem perlamutra augumiem, kurām bija pozējusi Valadona ..,

«Sievietes miesa, cik skaista sievietes miesa,» caur degunu murmulēja Lotreks, «tā nav radīta mīlestībai... Tā ir pārāk skaista, vai ne? Priekš mīlināšanās var noderēt vienalga, kas... Vienalga, kas var noderēt... vienalga, kas .. Vai ne?»

Nejauši, protams, pavisam nejauši Lotrekam gadījās redzēt Valadonas zīmējumus. Viltīgā meiča pati droši vien nemūžam nebūtu iedrošinājusies viņam tos rādīt. Lotreks bija ārkārtīgi pārsteigts: ikviens būtu piedēvējis šos zīmējumus kādam metram, tik ļoti tajos bija jūtama enerģiska vīrieša roka. Joka pēc dažus Valadonas zīmējumus viņš piesprauda pie sienas savā darbnīcā. «Kas tos zīmējis?» šī mīkla mulsināja Lotreka apmeklētājus. Un tā nu reiz tēlnieks Bartolomē pieteica, ka Valadonai savi zīmējumi katrā ziņā jāparāda Dega. «Jūs esat mūsējā,» Degā pateicis Valadonai — ārkārtīgi vērtīgs kompliments šā sieviešu nīdēja mutē.

«Briesmīgā Marija», kā viņu sauca Degā, nodibināja ar Lotreku intīmus sakarus. Vai viņai bija kādi noteikti no -lomi? Grūti sacīt, Kas būtu varējis uzminēt šās visai izmanīgās meičas aprēķinus un viltus paņēmienus, jo viņa arvien veikli izlocījās, kad to gribēja notvert? Ko viņa gribēja panākt? Valadona lika Lotrekarn pildīt visus viņas 'līdumus, pozēja tikai tad,, kad gribēja, dažreiz nozuda, tad atkal pārradās. Lai nu bija kā būdams, bet reizi nedēļā, kad pie Lotreka notika nelielas sanāksmes, ko viņš rīkoja savā darbnīcā, Valadona vienmēr bija klāt.

Lotreka darbnīca, ļoti liela istaba, no kuras kāpnes veda lejā uz pavisam mazu istabiņu, pārsteidza galvenokārt ar nekārtību. Varēja domāt, ka tas ir krāmu tirgotāja veikals. Veclaiku lāde, dīvāns, ķeblīši, krēsli, apaļš kafejnīcas galdiņš uz vienas kājas, molberti, paaugstinājums modelim, augstas stalažu kāpnes, aizsāktie audekli, ķīļ-rāmji, rāmji, kartons zīmēšanai un neaprakstāms visdažādāko priekšmetu mudžeklis, no kura rēgojās ārā rožainas balerīnas kurpītes, Paolo Učello un Karpačo gleznu reprodukcijas, veci, apdriskāti laikraksti, persiešu fajanss, grāmatas bez vākiem, klaunu cepures, zābaks ar tievu papēdi, hanteles, japāņu tīstokļi un ziloņkaula nieciņi, bil-bokē, japāņu parūka un tukšas pudeles. Pie sienas iepretī lielajam logam karājās «Svētās birzs» parodija,

Lotreks pastāvīgi rakņājās pa šo krēmu kaudzi, ko klāja putekļu kārta, un, lai viesiem būtu ko apbrīnot, izvilka no tās kādu priekšmetu — vai nu spožu samuraja ķiveri, vai gluži parastu grozu, kurā māte viņam bija atsūtījusi pārtiku. «Nu, ko? Vai nav skaisti? Brīnišķīgi!» Ikviens priekšmets, kas precīzi noderēja savam uzdevumam, viņam šķita īsts mākslas darbs. Loģiskums un nepretenciozā vienkāršība, kas noteica priekšmeta formu, viņu sajūsmināja. Rādīdams saliecamo nazi ar koka spalu un piesardzīgi glāstīdams asmeni, Lotreks sacīja: «Slepkavības teh-ni-ka.» Vārdu «tehnika», ko viņš vispār bieži lietoja, Lotreks izrunāja ar kārumnieka izteiksmi sejā.

«Iedzersim!» Uzmaucis filca platmali uz acīm, kas aiz pensneja stikliem jautri zibēja, Lotreks, izmeties kreklā, rosījās aiz zemas letes, kas bija apsista ar cinku un piekrauta daždažādu krāsu pudelēm un īsta bārmeņa darbarīkiem, grieza citrona mizu, grūda piestā ledu, vienlaikus manipulēdams ar kādām desmit pudelēm, gatavodams saviem viesiem kokteiļus.

Gribot negribot pie Lotreka bija jādzer — un ne jau atspirdzinoši dzērieni. Tikai pret šādu samaksu varēja iegūt viņa cieņu. Viens no pirmajiem Francijā Lotreks bija apguvis kokteiļu gatavošanas mākslu. Viņam patika sajaukt vīnus, viņš pats izdomāja un izmēģināja jaunus maisījumus, pastiprinādams alkohola iedarbību ar neiedomājamiem dažādu dzērienu savienojumiem, kas dažreiz iznāca drausmīgi, citreiz --- tīkami. Lotreks jutās kā septītajās debesīs, ja viesis, mēli klakšķinādams, atzina par labu vēl nebijušo kokteili, ko viņš tam bija pasniedzis, un ne mazāk priecājās, ja bija izdevies dabūt kādu gar zemi ar jaunu, paša izdomātu, nāvējošai indei līdzīgu maisījumu. Tādās reizēs viņš, velnišķīgi smiedamies, kāri, it kā tas būtu bijis tīrais nieks, iztempa briesmīgo dziru, Šai ziņā viņam neviens neturēja līdzi.

Kamēr Lotreks dzirdīja ar alkoholu savus viesus un dzēra pats, van Gogs sēdēja darbnīcas kaktā pie kādas no savām gleznām, ko bija atnesis līdzi. Šo gleznu viņš bija novietojis visizdevīgākā gaismā un tagad gaidīja, lai kāds tai pievērstu uzmanību un pagodinātu viņu ar sarunu. Van Gogs centās uztvert katru skatienu, bet nekad neviens neinteresējās par viņa darbu. Tad, zaudējis pacietību, viņš paņēma savu gleznu un aizgāja.

Tas atkārtojās katru nedēļu, un Valadona to ievēroja. Līdz šim nerunīga, viņa pēkšņi izteica savas domas. «Gleznotāji ir cūkas!» viņa noteica, redzēdama Vinsentu aizejam.

Ko viņa pie Lotreka meklēja? Dzīve ir cīņa, kurā kaujas ar nažiem. Allaž ir jābūt klāt ieročiem. Strādādama par modeli, viņa bija pieredzējusi, ka «Forēns nober zemē naudu, ko ir parādā nabaga meičām, bet kāds Institūta loceklis viņām maksā ar viltotu naudu»32. «Džungļu teh-ni-ka,» kā būtu teicis Lotreks.

Mīļākā dzīrošana Valadonu nepavisam neuztrauca. Ari viņa ērmības ne. Šad tad Lotreks viņu ielūdza vakariņās savā dzīvoklī Strūklakas ielā, kur viņš dzīvoja kopā ar Buržu. Saimniecību šai dzīvoklī vadīja veca kalpone Leon-tīna, lieliska ēdienu gatavotāja, bet īsta mietpilsone, un Lotrekam patika viņu ķircināt.

Kādu vakaru, kad Valadona ēda pie Lotreka vakariņas, Lotreks pēkšņi viņu uzaicināja: «Izģērbies kaila, redzēsim, kādu ģīmi Leontīna rādīs.» Valadona izģērbās un cienīgi atkal apsēdās savā vietā; viņa tikai bija paturējusi kājās zeķes un kurpes. Ienākusi ēdamistabā, Leontīna pēkšņi tā kā sarāvās, taču, neteikdama ne pušplēsta vārda, nesatricināmā mierā joprojām turpināja apkalpot ēdājus.

Tomēr nākamajā dienā viņa bija žēlojusies Buržam, ka «Anrī kungs viņu apvainojis». Buržs — mierīgs, resns puisis īsām kājiņām, vienmēr ar katliņu galvā, nopietns un strādīgs — Lotreku norāja, bet ko tādam palaidniekam var iestāstīt? «Vai tad Leontīna nav redzējusi sievieti?! Es taču biju apģērbies, biju noņēmis tikai platmali,» mākslinieks taisnojās. Nu, bet pati Leontīna?.., Ak dievs, «Anrī kungs ir tik devīgs ar dzeramnaudu»! Un nekad nepārbauda viņas iepirkumu rēķinus.

Buržs, kuru drauga uzvedība skumdināja un uztrauca — šādu izturēšanos viņš izskaidroja ar pundura kroplumu —, netaupīja nedz rājienus, nedz padomus. Lotreka dzīvesveidu, pastāvīgās naktsgaitas un mūžīgo dzeršanu viņš atzina par augstākā mērā kaitīgu. Buržam gribējās pievērst Lotreku veselīgākai dzīvei, viņš lugšus lūdzās, lai tas kļūst prātīgāks. Lotreks, protams, nekādus padomus neņēma vērā. Izmetis kādu asprātību, viņš pārtrauca pa-mācīgo sprediķi un, satvēris savu «nujiņu» («Cienītais kungs! Jūs aizmirsāt savu spieķi,» kādu vakaru Buržs Lotreku ļauni izjokoja, sniegdams viņam zīmuli), dungodams pēdējo Briāna dziesmiņu, devās uz «Elizēmonmar-tru» vai uz «Mirlitonu».

*

Pavadījis daļu vasaras Malromē, Lotreks atgriezās Mon-martrā.

Malromē viņš bija uzgleznojis vairākus portretus: mātes, brālēna Paskāia, kas tagad strādāja apdrošināšanas sabiedrībā, un Paskāia kundzes ģīmetni. Tie bija vienkārši vingrinājumi, «soda uzdevumi», kurus viņš veica impresionistiem tuvā manierē.

Atgriezies Monmartrā, Lotreks uzgleznoja pastelī van Goga portretu, attēlodams viņu tādā pozā, kas liecina par gleznotāja stingro gribasspēku. Darinādams šo portretu, Lotreks pārņēma no van Goga, viņa tehniku — saraustītos, nervozos otas triepienus, kas daudz precīzāk ļauj atveidot acumirklīgo kustību nekā impresionistu rūpīgās analīzes.

Sī tehnika tik ļoti atbilda Lotreka gaumei, ka viņš ķērās pie vēl vienas gleznas, kurā van Goga estētisko iespaidu apvienoja ar Briāna garīgo ietekmi. Šajā visai naturālis-tiskajā gleznā — «Paģiras jeb Dzērāja» viņam atkal pozēja Valadona. Atspiedusies pret galdiņu, uz kura stāv

vīna pudele un glāze, sāpīgi sakniebtām lūpām, neredzīgu skatienu viņa veras kaut kur tālumā. Vinsents ar lielu interesi vēroja šo darbu: tani tik skaidri izpaudās viņa ietekme.

Ziemā van Gogam uzmācās grūtsirdība. Otrais mēģinājums kopā ar Lotreku, Bemāru un Anketēnu sarīkot, vienkāršai tautai domātu, turklāt pastāvīgu izstādi restorānā kabarejā «Tamburīns» Klišī bulvārī drīz piedzīvoja tādu pašu neveiksmi kā pirmā izstāde. Vinsents bija izsmēlis visu, ko varēja sniegt Parīze un tās glezniecības skolas. Viņš ilgot ilgojās baudīt vairāk gaismas un saules, tiecās pēc karstākām zemēm, pēc tādām, kuras viņš dēvēja par Japānu, — pēc Francijas dienvidiem un Āfrikas. Ak, nu kad beidzot tiks nodibinātas mākslinieku falansteras, šie patvērumi dzīves tuksnesī, kur glezniecības «nabaga ormaņu zirgi» varēs dzīvot siltumā! Lotreks, redzēdams van Goga lielo trūkumu, daudzkārt izlīdzēja viņam ar nelielām naudas summām. Lotreks bija bagāts. Kāpēc viņš nevarētu palīdzēt nodibināt kopienas darbnīcu? Van Gogs nelika Lotrekam mieru, pastāvīgi klāstīdams savas idejas.

Kad van Gogam radās kāds nodoms, viņš no tā vairs netika vaļā. Lotrekam vienmēr riebās visāda veida filantropija, tālab Vinsenta uzstājība viņu nogurdināja. Viņš nezināja, kā lai tiek vaļā no šās apgrūtinošās draudzības. Taču aizvainot holandieti viņš neparko negribēja. Uzzinājis, ka van Gogs nodomājis atstāt Parīzi, Lotreks nolēma viņa aizbraukšanu paātrināt.

Van Gogs svārstījās starp Āfriku, Provansu, Maršēju, Eksu . . , Viņš ilgi diskutēja un prātoja. Visur bija savi «par» un «pret». «Tādā gadījumā, kāpēc nebraukt uz Arli?» Lotreks ierosināja. Tā ir jauka, mākslinieku vēl neskarta pilsētiņa, kur Vinsenta ota «varētu pamēroties spēkiem ar sauli». Turklāt, arī dzīve tur droši vien ir krietni lētāka. Van Gogs iedegās. Arle kļūs par viņa Japānu. Un, kas zina, varbūt vēlāk, kad viņš tajā novadā būs mazliet iedzīvojies, uz turieni atbrauks labie draugi, lai kopā ar viņu nodibinātu «Dienvidu darbnīcu»? Lēmums bija pieņemts. «Rīt es aizbraucu,» van Gogs pavēstīja kādā februāra vakarā.

Pirms aizbraukšanas no Parīzes van Gogs bija pierunājis savu brāli Teo iegādāties Buso un Valadona galerijai dažas Lotreka gleznas. Jau agrāk, ziemā, Briseles «Divdesmitu grupas» sekretāra Oktāva Mausa uzdevumā Lotreku bija apmeklējis Teodors van Riselbergs, iai iepatīc zītos ar Lotreka darbiem. «Šis slkalis nemaz nav slikts,» novērtēja Riselbergs. «Tam puisim ir talants! Pilnīgi piemērots «Divdesmitu grupai»!» Un Lotreks tika uzaicināts piedalīties 1888, gada izstādē. Viņš staroja aiz laimes, Briseles izstādes atklāšana, kurai Lotreks nosūtīja vienpadsmit gleznas un vienu zīmējumu, sakrita tieši ar to laiku, kad van Gogs brauca projām uz Provansu.

«Divdesmitu grupa» bija viena no aktīvākajām jaunās mākslas apvienībām. Tā nebaidījās no skandāla, drizāk pat centās to izraisīt. Katru gadu grupas izstāde izprovocēja Beļģijas presē niknu dusmu izvirdumu. «Ko tas Mauss mums šoreiz rādīs: zaļus trušus un rožainus strazdus?» Darbu klāsts, ko mākslinieki parādīja 1888. gada februāra izstādē, kurā bija pārstāvēti Siņaks, Ensors, Vist-3ers, Forēns un citi, ne ar ko īpašu neatšķīrās no iepriekšējām skatēm. Taču Lotreks lielāko daļu kritiķu atbruņoja. Kaut gan viņam pārmeta «dažkārt pārāk cietu zīmējumu», «haotiski kliedzošas un netīras krāsas», tomēr uzslavu izpelnījās gleznotāja analītiķa spējas, «kas viņam palīdzēja atklāt dziļi apslēptās jūtas un domas», arī viņa «mazliet bezkaunīgā asprātība» un «labi izkārtotās figūras».

Sā daudzsološā sākuma uzmundrināts, Lotreks nešķieda laiku dīkā. 10. martā Buso un Valadona galerijas nedēļas laikrakstā Paris illustré parādījās viņa zīmējums «Masku balle», kurā mākslinieks silueta veidā attēloja La Guli balerīnas tērpā un dažus savus draugus, vecus paziņas no Kormona darbnīcas laikiem, piemēram, lādzīgo Ādolfu Albēru, kurš, tāpat kā Burts, velti mudināja viņu kļūt prātīgākam. Tam pašam laikrakstam Lotreks pagatavoja četrus zīmējumus rakstam «Vasara Parīzē».33 Kādas Briāna dziesmiņas iedvesmots — dziedonis juta līdzi ne vien nelaimīgiem cilvēkiem, bet arī dzīvniekiem —, Lotreks sadomāja attēlot kādu omnibusam papildus piejūgtu zirgu, lai varētu uzbraukt stāvajā ielā. Viņa satīriskais gars izpaudās izsmējīgā, reālistiskā kompozīcijā «Pirmā dievgalda baudīšanas diena», kurā parādīti labākajos tērpos uzcirtušies vīrs un sieva pastaigā ar savu bērnu bariņu.

Zīmēšana Lotrekam nebūt nebija blakus nodarbība. Savus zīmējumus viņš izstrādāja tikpat rūpīgi kā gleznas. Viņš darināja tik daudz skiču, līdz beidzot varēja teikt, ka ir pilnīgi apmierināts. Lotreks bija ļoti prasīgs pret sevi. Pie katra darba viņš strādāja nopietni un veica to pēc labākās sirdsapziņas. Mākslinieks augstu vērtēja un cienīja tikai tos cilvēkus, kas rūpīgi, bez pretenzijām, augstākā mērā godīgi pildīja savu uzdevumu. Un tādas pašas prasības tika izvirzītas arī lietām. «Visam ir jāatbilst savam uzdevumam,» viņš mēdza atkārtot. Lotreks necieta nevīžību, tāpat kā izskaistinājumus un uzpūtību.

Ģimenes tēvam gleznā «Pirmā dievgalda baudīšanas diena» viņš lūdza pozēt tulūzieti Gozī, savu draugu no Kormona darbnīcas laikiem. Abu draudzība kļuva vēl ciešāka pēc tam, kad Gozī iekārtoja, darbnīcu Tūrlaka ielā, kaimiņos Lotreka darbnīcai. Jautrā, nemākslotā Gozī daba Lotrekam ārkārtīgi patika, un viņš pa divi lāgi gleznoja Gozī portretu. Mākslinieki satikās gandrīz ik dienas, kopā gāja uz deju vakariem, uz «Mirlitonu», arī uz Fernando cirku Rošešuāras bulvārī. So cirku bija iemīļojuši tādi mākslinieki kā Dega, Serā un Renuārs. Arī Lotreks varēja neapnicis skatīties uz jātniecēm, gaisa akrobātēm un klauniem.

Allaž kārojot redzēt kaut ko jaunu, lai iepazītu cilvēku visās tā izpausmēs, Lotreks nelika un nelika mieru Bur-žam, kas tagad strādāja vājprātīgo namā Bisetrā, lai tas viņu ieved šajā iestādījumā. Pēc ilgas lūgšanās Buržs beidzot piekāpās. Viņš apsolīja ievest Lotreku, Gozī un Grenjē pie kāda rakstnieka, kas slimoja ar vajāšanas māniju.

Burza pavadībā apmeklētājiem vispirms bija jāšķērso pagalms, kur slimnieku kopēja uzraudzībā pastaigājās slimi bērni. Ieraudzījuši Lotreku, daži no viņiem pēkšņi metās tam klāt, juceklīgi žestikulēdami, «piesmakušās balsīs izkliegdami kaut kādas neartikulētas skaņas, kas izklausījās pēc riešanas»[18]. Šie debilie bērni acīmredzot nodomāja, ka ir ieradies jaunatnācējs, viņu «brālītis». Drīz vien ap Lotreku saskrēja viss bars, skaļi izrādīdams savu prieku. Bet Lotrekam tobrīd smiekli nebija ne prātā. Savu draugu aizsardzībā, kurus šis skats apmulsināja, viņš, cik vien ātri varēdams, klibodams aizklumpačoja projām. Tikai tad, kad ārsts ar saviem viesiem nokļuva līdz dārzam, kur jau gaidīja rakstnieks, viņi tika vaļā no slimo bērnu bara.

Bet atceļā visiem atkal bija jāiet pāri tam pašam pagalmam. Vajāšanas mānijas apsēstajam slimniekam Lotreks tikpat kā nepievērsa uzmanību. Viņš nekādi nespēja beigt domāt, par bērniem, kuri viņu bija noturējuši par savējo un ar kuriem būs vēlreiz jāsatiekas. Kā par nelaimi, rakstnieks, kas līdz tam tika uzskatīts par mierīgu slimnieku, pēkšņi sāka uztraukties un pārmest Buržam, ka ir ieslodzīts nelikumīgi, ka ir pie pilnas saprašanas. Burž-s pūlējās slimo nomierināt. Taču bija skaidrs, ka ilgāk, uzkavēties dārzā nedrīkst. Visa grupa devās uz izeju, nelaimīgo mazuļu ielenkta, kas, redzēdami, ka Lotreks iet prom, pauda savu vilšanos.

Bija pilnīgi skaidrs, ka Lotreks nekad vairs nevēlēsies apmeklēt vājprātīgo iestādi. Tas būtu pārāk liels pazemojums — atkal ieraudzīt aplamu un nežēlīgu savu karikatūru. Viņš nekad neaizmirsa savu likteni, ko centās pats noteikt, aizsargādams sevi no nomāktības un vientulības ar juceklīgu un trokšņainu dzīvi. «Es nedrīkstu no rītiem savā gultā laiskoties — tad viss būtu pagalam!» Lotreks kādu dienu atzinās Gozī.

Ak vai, likteņa sitieni sekoja cits citam. Valaclona turpināja ar viņu to pašu satraucošo spēli. Viņa nozuda, no jauna uzradās, pēc atgriešanās izgudrodama neticamus stāstus, kas Lotreku ļoti kaitināja. «Iztēles spējas viņai netrūkst, melošana tai ir tīrais nieks,» sarūgtināts viņš mēdza teikt.

Reiz pēcpusdienā, kad Gozī gleznoja kādu skici, viņa darbnīcā atskanēja spalgs zvans. Pirms gleznotājs paguva nolikt paleti, no jauna atskanēja zvans — vēl pavēlošāk. Gozī metās pie durvīm un atvēra tās. Viņa priekšā elsdams pūzdams, baiļu pārvērstu seju stāvēja Lotreks. «Nāc tūdaļ. Marija grib darīt sev galu.» «Ej nu ej! Droši vien tas ir joks!» — «Nē, nopietni. Ātrāk nāc man līdzi.» Un Lotreks palēkdamies steigšus gāja lejā pa kāpnēm.

Nonākuši otrajā stāvā, jaunie cilvēki, atgrūduši Vala-donas dzīvokļa pusatvērtās durvis, sastinga uz vietas, jo izdzirdēja skaļu strīdu, kas notika turpat, blakus virtuvē. Acīmredzot starp Valadonu un viņas rnāti bija radušās nesaskaņas. «Redzi nu, ko tu izdarīji! Viņš nobijās un vairs neatgriezīsies. Lūk, ko tu panāci!» Lotreks, bāls ka līķis, klausījās.

Tad atskanēja īgna Valadonas balss; «Viņš nebija ar mieru. Es laidu darbā pēdējo līdzekli.» — «Varēji vēl mazliet paciesties!» iebilda māte.

Lotreks un aiz viņa Gozī iegāja virtuvē. Abas sievietes aiz pārsteiguma uzreiz apklusa.

«Te tev nu bija!» Gozī izsaucās. «Kam šāda komēdija?» Un, vērsdamies pie Lotreka, piebilda: «Nabaga draugs, redzi nu, kā tevi izjokoja!»

Lotreks un abas sievietes raudzījās cits citā. Nedz viņš. nedz sievietes nebilda ne vārda. Tad Lotreks spēji apgriezās uz papēžiem un klusēdams izgāja ārā. «Baismīgo Mariju» viņš vairs netika redzējis.

Kāpņu telpā Lotreks pasniedza Gozī roku: «Uz redzēšanos, līdz rītdienai!» Gozī bija satriekts. Viņš nojauta, ko Lotreks tagad darīs. Un nebija kļūdījies. Iegājis savā darbnīcā, Lotreks metās uz dīvāna, lai no sirds izraudātos, lai noslēptu savas asaras, kas nevienam nebija jāredz.

Viņš mēdza teikt, ka tādos brīžos cilvēkus vienmēr atstājot aiz durvīm.

«Paklau, resnīt, novieto savus taukumus blakus šai dāmai. Bet tu, tievais cīsiņ, iespīlē savu ģindeni starp šiem diviem dumiķiem, kas smejas kā nejēgas, paši nezinādami, par ko.»

Briāns bija ceļā uz bagātību. Sā vai tā, caurmērā viņa kabarejs ienesa ap piecdesmittūkstoš zelta franku gadā. Paklausot «augstākās sabiedrības» lūgumiem, viņš vienu dienu nedēļā iekārtoja lepnai, aristokrātiskai publikai. Tā bija piektdiena, kad «zibenszeļļa» cena no astoņiem sū uzskrēja līdz pieciem frankiem. Tai dienā Briāns lamāša-r ās ziņā pārspēja pats sevi. Pie katra galdiņa viņš pasūtīja sev pa «goda zibenszellim» un pa vakaru izdzēra uz citu rēķina alu par divsimt vai trīssimt frankiem. «Velns parāvis, tas nu gan ir draņķis!» viņš pērkondimdošā balsi sauca. Par laimi, «zibenszellī» varēja ieliet ļoti mazu alus devu!

Briāns palika uzticīgs savam nodomam. Lai varētu atpūsties pēc darba, viņš noīrēja pašā Monmartras virsotnē, Korto un Vītolu ielas stūrī, samana mājeli pamesta, neapbūvēta zemesgabala vidū, kas bija aizaudzis ar zāli un krūmiem. Tur auga arī daži koki un vīnogulāji, Klusumā, tālu no tiem, kurus dziedonis durstīja saviem dzēlīgajiem jokiem, viņš jutās laimīgs. Koka tupelēm kājās, vecu žokejcepuri galvā viņš gozējās saulē savu vistu un suņu vidū. Visi Monmartras suņi zināja, ka pie Briāna viņus vienmēr gaida ēdamais.

Pulksten divos naktī, saskaitījis ieņemto naudu, aizslēdzis un aizbultējis sava kabareja durvis, Briāns varēja kāpt augšā uz savu «muižiņu» pa tukšajām Monmartras ieliņām, ne no viena nebaidīdamies. Huligāni viņu neaiztika. Viņi zināja visas Briāna dziesmiņas, cienīja šo cilvēku un gluži vienkārši nebūtu uzdrīkstējušies viņam uzbrukt. Neba velti huligānu iemīļotās Briānu sauca par «pašpuiku ģenerāli». Klusībā viņas visas jūsmoja par Briānu. Vienai uz guma bija pat tetovēts viņa vārds,

Kad raugos meičās, kam ir septiņpadsmit,

Man sirds kļūst jauna un kā toreiz sit,

Kad pats vēl biju maigs un vārs kā leile Tur, Grenelē.

Kad Monmartrā sarīkoja masveida aplenkšanu, visas ielasmeitas, kuras vajāja tikumības sargi, glābās Briāna kabarejā. Briāns bez liekām ceremonijām nosēdināja viņas pie savu viesu galdiņiem — augstākās sabiedrības dāmu vidū. Tādās reizēs viņš pēkšņi pārtrauca savu lamāšanos un, ar ielasmeitām sarunājoties, viņa balsī ieskanējās tāds kā maigums.

«Grenelē», «Batiņolā» un «Bastīlijā» — tā saucās trīs no neskaitāmajām Briāna dziesmiņām, un tādus pašus nosaukumus viņš piešķīra Lotreka gleznām, kas cita pēc citas papildināja «Mirlitonas» kolekciju. Tie bija ielasmeitu portreti un savā ziņā labas Briāna dziesmu ilustrācijas.

Lotreks joprojām nenoguris gleznoja.

Un tikpat nenoguris dzēra. Piepūties kā jauns gailēns, viņš dižojās ar savu nekārtīgo dzīvi, ciniskā bezbēdibā noraidīdams Burža, Albēra un visu citu pārmetumus. Viņa uzvedība ļoti sarūgtināja draugus.

Viņš tikai smējās: «Ir jāprot paciest pašam sevi.»

Lotreks gleznoja Monmartras staigules, tā sauktās prieka meitas. Gleznas, kurās bija attēlotas šīs notrulinātās, nelaimīgās sievietes, bija skumju pilnas. Bet pats viņš smējās, tik jautri smējās, it kā nekādu skumju nebūtu bijis. Dažreiz gan māksliniekam paspruka vārdi, no kuriem nevarēja saprast, par ko īsti viņš runā: «Tiem, kuri saka, ka viņi par visu nospļaujas, nemaz negribas nospļauties ... tāpēc, ka tie, kas tiešām nospļaujas, par to nemaz nerunā.»

Kopš kāda laika Lotreka uzmanību bija saistījusi kāda staigule, kas grozījās «Elizēmonmartras» tuvumā. Viņai bija rudi mati, kas lielām, taisnām šķipsnām krita pār šauro, vājo seju.

Varbūt to zina tikai dievs,

Kur Rudā Rozā radusies...

Drīz vien šī meiča ar sāpīgo un reizē dzīvniecisko sejas izteiksmi kļuva par vienu no iemīļotākajiem Lotreka modeļiem. Viņš uzgleznoja šo rudmati vairākos darbos. Gleznā «Monrūžā», ko Briāns izkarināja «Mirlitonā», Lotreks viņu bija attēlojis stāvam tumšā istabā pie loga, pa pusei pagriezušos pret gaismu, ar acij pārkritušu matu šķipsnu. Viņas izspūrušie mati un profils izcēlās uz gaišā fona. Apburošs, traģisks tēls.

Kāds, draudzīgu jūtu mudināts, Lotreku brīdināja no pārāk tuviem sakariem ar Rudo Rožu: «Uzmanies, mīļais, viņa tev var sagādāt tādu dāvaniņu, no kuras tu nekad netiksi vaļā!»

Bet Lotreks par šo brīdinājumu pasmējās. Rudā Rozā pielaida viņam slimību.

*

Lotreks strādāja aizvien ražīgāk un ražīgāk. Lielā aizrautībā radās glezna pēc gleznas, skati no deju vakariem, portreti, dejotāju un klaunu skices.34 Rudenī viņš pabeidza lielu gleznu (metrs reiz divi metri) — Fernando cirka arēnā drasē jātniece, un Luaijāla kungs ar garu pātagu rokā paskubina zirgu. Šajā gleznā — meistardarbā, kaut gan tā autoram ir tikai divdesmit četri gadi! — uzmanību saista drosmīgi un savdabīgi risināta kompozīcija. Lotreks beidzot ir atradis savu mākslas formulu, pilnībā apguvis «apmetēja amatu».

Galīgi atmezdams naturālistisko dzīves attēlošanu, konvencionālos perspektīvas likumus un impresionisma sasniegumus, Lotreks, pārņēmis no japāņiem to, kas viņam bija vajadzīgs, savdabīgi risināja telpas atveidojumu, bet kustību attēloja ar neatkārtojami izteiksmīgu un patvaļīgu kontūrlīniju ritmu. Viņa stilu noteica gleznas pamat* tonim pakļautās krāsainās gaismēnas.

Fernando cirka jātniece bija jauna sieviete no bagātas ģimenes. Iemīlējusies savā jāšanas skolotājā, viņa šķīlās no vīra un, sekodama savai nosliecei, nodevās voltižēšn-nai un džigitēšanai, Lotreks palūdza viņu pozēt savā darbnīcā Tūrlaka ielā. Skices viņš gleznoja uz kartona lieliem triepieniem, van Goga tehniku apvienodams ar Rafaelli paņēmienu. Šā paņēmiena būtība bija tāda: uz kartona loksnēm tika uzlikta ļoti plāna atšķaidītas krāsas kārtiņa, kas, kartona uzsūkta, ieguva matētu pasteļa faktūra. Drošiem., plašiem, nošķirtiem triepieniem Lotreks noklāja fonu un, strādājot ar krāsu, zīmēja ar otu, tādējādi piešķirdams saviem darbiem īpašu asumu, uz ko nevarēja pretendēt gleznas, kas bija darinātas, ievērojot parasto, mīksto gleznošanas metodi. Lotreks izstrādāja savu īpašu rokrakstu.

Varbūt šos izšķirīgos panākumus noteica viņa slimība un ar to saistītā garīgā pārkairinātība?

Paklausīdams Buržam, kas joprojām par viņu rūpējās, Lotreks sāka enerģiski ārstēties. Bet vai ar to vien pietika? Nav ne mazāko šaubu, ka Lotreka dzīvesveids galīgi kaitēja viņa veselības stāvoklim. Buržs viņam pastāvīgi atgādināja: «Sifilitiķim vairāk nekā jebkuram citam slimniekam nepieciešams pietiekami ilgs miegs ... Sifilitiķis nevar nesodīti pārpūlēt savu prātu, savus garīgos spēkus ...»

Izmantodams brīdi, kad Lotrekam bija uznākusi depresija, Buržs viņu pierunāja braukt uz laukiem, lai tur atgūtu spēkus. Lotreks kopā ar Grenjē ģimeni devās uz Viljēsirmorēnu. Tur viņš pavadīja trīs rudens mēnešus. Trīs mierīgus mēnešus, makšķerējot un mierīgi strādājot. Tur viņš uzgleznoja Grenjē un Lilijas portretus.

Vakaros, laiku īsinot, lai izklaidētu abus Grenjē un pats sevi, Lotreks lielā sajūsmā, ar apbrīnojamu aizrautību un neizsīkstošu iztēli bezgala daudz zīmēja komiskus skatus, visbiežāk visai pikantus.

Parīzē Lotreks atgriezās 1889. gada pirmajās nedēļās. «Tagad es braukšu pie citām cūkām,» viņš sacīja, atstājot Viljē.

Uzturēdamies Brī, Lotreks bija atspirdzis un ar jauniem spēkiem metās ierastajā dzīvē. Viņš bija vienlīdz izbadojies gan pēc darba, gan pēc izpriecām. Pabeidzis zīmējumus laikrakstam Courrier français^35, mākslinieks galvenokārt nodevās gleznošanai. Viņš attēloja Rudo Rožu, dažas sievietes Foresta tēva dārzā. Uzgleznoja «Lagaletas dzirnavu» zāli — detaļu izvietojuma ziņā ārkārtīgi oriģinālu, lielu kompozīciju, izturētu dinamiskā ritmā. Pēc tam pabeidza gleznu no teātra dzīves, pirmo nozīmīgo šai videi veltīto darbu — ironijas piesātinātu aktiera Anrī Samarī portretu (Franču komēdijas teātrī Samarī tēloja Zila Sando lugā «Delasegliēras jaunkundze»). Ja tā varētu teikt, tas drīzāk bija kostīma, nevis cilvēka portrets — šajā gleznā interesi izraisa vienīgi kostīms.

Togad Lotreks izstādīja savus darbus Volneja ielā mākslinieku un literātu pulciņā, kuru kādreiz tik ļoti bija iemīļojis Prensto. Vairākas gleznas viņš eksponēja — jau otrreiz — Nesakarīgo mākslu salonā ar pseidonīmu, kura jau kādreiz bija lietojis, — «Tolo-Segrogs, kas dzīvo Iblasa ielā zem trešās laternas kreisajā pusē, Pibī de Svala^30 skolnieks, glezno ģimenes portretus ar dzeltenu fonu pasteļa tehnikā». Šoreiz Lotreks tur bija izkarinājis vairākus portretus, kuriem bija līdzīgi nosaukumi — «Ar sifilisu slimā, nelaimīgā ģimene».

Kopā ar Bernāru un Anlcetēnu Lotrekam gribējās piedalīties «Impresionistu un sintētistu grupas» izstādē, ko Gogēns organizēja pie Volpini, kādas kafejnīcas īpašnieka Vispasaules izstādē, bet Gogēns atteicās Lotreku uzaicināt.

Gada sākumā Gogēns pēkšņi atgriezās Parīzē no Aries, uz kurieni tikai pirms kādiem divi mēnešiem bija aizbraucis pie van Goga. «Dienvidu darbnīcu» piemeklēja vēl bēdīgāks liktenis nekā izstādes vienkāršajai tautai, kuras bija iecerējis nelaimīgais van Gogs: ziemassvētkos Vincents neirastēnijas lēkmes laikā bija nogriezis sev ausi, un viņu ievietoja ārprātīgo namā.

Vai Lotreks iedomājās sava bijušā drauga likteni? Un, ja iedomājās, vai tad viņam nenāca prātā paša likstas? Slimība, kas viņu mocīja, piederēja pie tādām, kas gadiem ilgi grauj organismu un dažreiz var beigties ar drausmīgu katastrofu. Reiz, raugoties Andrē Zila gleznas «Vājprātīgais» reprodukcijā, kur bija attēlots vīrietis nomierināšanas kreklā, šausmās ieplestām acīm bezpalīdzīgi cīnāmies ar vājprāta halucinācijām, pēdējā gleznā, ko Zils uzgleznoja pirms galīga, prāta aptumsuma (mākslinieks bija miris pirms četriem gadiem — 1885. gadā vājprātīgo iestādē Šarantonā), Lotreks mierīgi pateica Gozī: «Lūk, kās mūs gaida!»

Bet dzīve šķita skaista, un Lotreks centās tajā aktīvi iekļauties. Viņš apmeklēja Vispasaules izstādi Marsa laukā, kur pie ieejas pacēlās nupat pabeigtais zilais Eifeļa tornis. Izstādē Lotreks zīmēja arābietes, dervišus, kas griezās riņķī, vēdera deju, meitenes no Javas salas, anna-rnietes ar savām steMēm. Kaut gan šī izstāde bija veltita

Lielās Franču revolūcijas simtgadei, tā vairāk bija vērsta nākotnē. Tika pat apgalvots, ka ši izstāde iezīmē zelta laikmeta rītausmu. Stingri ticēdami labajam industrijas ģēnijam (Marsa lauka galā stiepās milzīga — piecsimt metru garumā — mašīnu galerija), visi cerēja uz brīnišķīgu rītdienu. Jaunā, jautrā, laimīgā «Labklājības ēra»37 bija tik tuvu! Lotreks itin visur bija klāt: gan vēršu cīņās, kas notika nesen uzbūvētajā arēnā Pergolēzi ielā^38, gan visai trokšņainās masku ballēs, ko ik gadu saviem abonentiem rīkoja laikraksts Le Courrier français. Kopā ar Grenjē laulāto pāri viņš gāja uz teātri. Dažreiz šīs viņu vakara pastaigas mēdza nobeigties policijas iecirknī. Ja Lotreks un viņa draugi tiešām nebija mierā ar izrādi, viņi noāva kājas un meta kurpes uz skatuvi. Dzīve ir skaista! Lotreks dungoja:

Var nemanīt šo slimību,

Tā sagrauž lēnā garā

Un šodien novedusi nu...

Par spīli vieglprātīgajam dzīvesveidam, vasaras vidū Lotreku gaidīja liels, īsts prieks. Publicējis laikrakstā Le Courrier français zīmējumu no kompozīcijas «Paģiras jeb Dzērāja», Lotreks to uzdāvināja saviem attālajiem radiem ■— Dio ģimenei, kas dzīvoja Frošo ielā 6. Dzimuši Lillē, brāļi Dezirē un Anrī, tāpat kā viņu māsa Marija, bija mūziķi. Marija pasniedza klavierspēles un dziedāšanas stundas. Dezirē, kuram jau bija pāri sešdesmitiem, spēlēja fagotu operas orķestrī; viņš arī komponēja, rakstīja mūziku dziesmiņām, ko atskaņoja «Melnajā kaķī». Lotreks bieži uzkāpa pie saviem radiem ceturtajā stāvā, kur viņu pievilka ne tik daudz Dio ģimenes talanti, bet viņu tuva drauga Degā darbi. Gleznā «Orķestra mūziķi» priekšplānā Degā bija attēlojis Dezirē; dzīvoklī atradās vēl divi Marijas portreti (pret Mariju mākslinieks pirms kādiem divdesmit gadiem neesot bijis vienaldzīgs. «Mans nežēlīgais draugs,» Degā rakstīja Marijai 1872. gadā). Dio bija ļoti jauki un vienkārši cilvēki, turklāt pret «Degā kungu» viņi izturējās ar visdziļāko cieņu. Lotreks pievienojās šai Degā apbrīnošanai un nāca pie viņiem «zemoties» dižā meistara gleznu priekšā, kas bija krāšņākā rota Dio vienkāršajā dzīvoklī.39 Bieži vien Lotreks atveda līdzi kādu draugu, dažreiz pat vairākus. Un tad reiz Degā, ieraudzījis pie Dio Lotreka zīmējumu, ilgi to pētīja un pēc tam mazliet skumji izsaucās: «Iedomājieties, to ir darīs

rinājis jauns cilvēks, bet mēs esam tik daudz pūlējušies visu mūžu!»

Šie Degā vārdi, tika atstāstīti Lotrekam un sagādāja viņam prieku. Viņš ar tiem lepojās. Kaut rastos iespēja ar Degā satikties! Lotreks tik ilgi par to sapņoja! Marija Dio apņēmās izgādāt šo tikšanos. Pēc dažām dienām Lotreks tika uzaicināts Degā darbnīcā.

Komplimenti, kurus Lotreks saņēma, sagādāja viņam vislielāko gandarījumu. Bet tikties viņi vairs netikās. Degā nepiederēja pie tiem cilvēkiem, kas uztur pazīšanās.

Tajā pašā 1889. gada vasarā Lotreks dažas nedēļas pavadīja Bordo apkaimē, Malromē, un Arkašonas līcī uz nelielas jahtas «Le Cocorico» («Kikirigī»).

Pret jūru un visu, kas saistās ar jūru, mākslinieks vēl aizvien juta lielu mīlestību. Viņš peldējās, makšķerēja, braukāja ar jahtu, noskatījās laivu sacīkstēs, sauļojās pludmalē tajās stundās, kad tur nebija pārāk daudz cilvēku. Vai arī klaiņoja pa kāpām starp priedēm un savvaļas plūmēm, vērodams cikādes un dievlūdzējus. Lotrekam ļoti patika šis zemes stūrītis ar ūdeņiem, smiltīm un sveķu smaržu, viņš jūsmoja par Arkašonu un vēl vairāk par mazu zvejnieku ciemu — Tosā. Iekārtojies savas jahtas priekšgalā, viņš mēģināja gleznot marīnas, bet galvenais, kā pats sacīja, viņš tur «rūdīja un remontēja savu skeletu».

Malromē Lotreks satikās ar savu tēvu un brālēnu Gab-riēlu Tapjē de Seieirānu, kas bija sācis studēt medicīnu Lilles universitātē.

Tapjē tagad bija divdesmit gadu. Viņš bija kalsns, gara auguma jauneklis, mazliet sakumpis, slīpiem pleciem, ļoti piņņains, sprogainu vaigubārdu pēc austriešu modes, melniem, spīdīgiem, sapomādētiem matiem, kas bija pāršķirti ar taisnu celiņu līdz pat pakausim un uzsukāti uz deniņiem. Brālēns bija greznojies ar brelokiem un visvisādām dārglietām: ļoti tievajos, slaikajos pirkstos bija samaukti masīvi gredzeni, pār vēderu karājās resna zelta puiksteņķēde, uz piņņainā deguna bija uzkniebls zelta pensnejs, no liela sudraba portsigāra, kas bija izrotāts atdzimtas ģerboni, viņš nevērīgi ņēma ārā cigaretes. Kaklasaitē viņam bija iesprausta adata ar dārgakmeni; ja kāds par šo akmeni apjautājās, Tapjē ar viņam piemītošo pe-dantiskumu ņēmās savā mierīgajā balsi nesteidzīgi paskaidrot, ka tas nav nedz hrizoprazs, nedz ahāts, bet ir «gabaliņš no septiņu metru garas jūras gliemežnīcas»[19], un savam sarunu biedram laipni pasacīja tās latīņu nosaukumu.

Brālēnu Gabriēlu Lotreks padarīja par savu vergu. Viņš despotiski lika tam pildīt savas iegribas, neļaudams izrādīt ne mazāko iniciatīvu. Kolīdz «dakteris» gribēja izteikt savas domas, īss «Sarlo, tā nav tava darīšana!» tūdaļ viņu sauca pie kārtības.

Lotreks zīmēja brālēna karikatūras. Zīmēja ari tēva karikatūras.

Tapjē, universitātes brīvdienās braukdams cauri Parīzei, satikās tur ar grāfu Alfonsu. «Vai, tēvoc,» Gabriēls sacīja grāfam, «Lillē jūs izbaudītu milzīgu prieku. Tur ieradusies persiešu žonglieru un akrobātu grupa.» Pats par sevi saprotams, ka ģimenē visi ļoti labi zināja grāfa vājību uz Persiju. Brālēns Gabriēls tomēr bija pārsteigts, kad, atgriezies Lillē, uzzināja, ka grāfs Alfonss tūdaļ bija atskrējis no Parīzes uz Lilli, lai padzīvotu šo apkārtceļojošo kumēdiņu rādītāju teltī.

Kādā tēva karikatūrā Lotreks viņu uzzīmēja kailu, kā no mātes miesām nākušu, ar katliņu galvā. Mākslinieka fantāzija vai uzmetums no dabas? Kas to lai zina.

*

Trešajā septembrī Dārzkopības biedrības zālē Greneles ielā atklāja piekto «Neatkarīgo salonu». Ādolfa Albēra ieteikts, Lotreks tur izstādīja trīs darbus: nesen uzgleznoto «Balli «Lagaietas dzirnavās»», kādas sievietes studiju un sava drauga Furkada kunga portretu.

«Neatkarīgo salonu» slēdza 4. oktobrī. Nākamajā dienā,

5. oktobri, Monmartrā notika sensācija: Zozefs Ollers — visu Parīzes izpriecu galvenais organizētājs, totalizatora ierīkotājs, teātra «Nuvotē», «Lielā Rošešuāras peldbaseina», «Jaunā cirka» un «Krievijas kalnu.» ierīkotājs —-aicināja visus parīziešus uz jaunas deju zāles «Mulenrū-žas»[20] atklāšanu.

Olleram, gadus piecdesmit vecam katalonietim, dēkaina spānieša dēlam, kādā jaukā rītā iesitās galvā traka doma: viņš nolēma pamest savu dzimto pilsētiņu Spānijā un izmēģināt laimi Parīzē, jo līdz šim viņš vēl nekad nebija cietis neveiksmi.40 Taču šoreiz visi viņam pareģoja galīgu izgāšanos. Ollers bija nodomājis paplašināt Monmartras izpriecu vietu ģeogrāfiju un atvēra savu kabareju diezgan tālu no Pigaia laukuma un Rošešuāras bulvāra, kur valdīja Briāns un «Elizēmonmartra»: «Mulenrūžas» sarkanie spārni griezās Blanša laukuma tuvumā, Klišī bulvārī 90, kur agrāk bija kabarejs «Baltā karaliene», kas pirms četriem gadiem bija nojaukts. Kāds neprāts!

Jā, neprāts! Bet vakarā visa Parīze steidzās uz «Mulen-rūžu», lai papriecātos par kadriļas zvaigznēm La Guli un Valentēnu Bezkauli, Griju d'Egū un Rejonu d'Oru, Mariju Kasnē un Momu Fromāžu, kurus Saris Zīdlers, (Dīlera kompanjons, bija pārvilinājis no «Elizēmonmartras». Aristokrāti, mākslinieki, literāti, kņazs de Sagāns, Oreljens Solis, Elija de Taleirāns, Stevenss, Žervekss, kņazs Tru-beckojs, grāfs de Larošfuko pulcējās milzīgajā, augstajā, karogiem izrotātajā zālē, ko spoži apgaismoja rampu ugunis; stikla bumbas un lustras. Viena zāles siena bija visa no spoguļiem, un tālab telpa izskatījās vēl lielāka.

Kopš ēā kabareja atklāšanas Lotreks ik vakaru pavadīja tur pie viņam rezervēta galdiņa. «Mulenrūža» un Lotreks tagad vairs nav šķirami. Zīdlers, Portjē draugs, jau bija nojautis, ka tā tas ari būs, un piekāra pie sarkani tapsētās halles sienas Lotreka gleznu «Fernando cirka jātniece».

Tiešām Lotreku nekas tā nevaldzināja kā dejas «Mulen rūžā», kur tagad ik vakaru bija redzams viņa mazais augumiņš. Visu, kas viņam bija sagādājis prieku «Elizejā» un «Lagalētas dzirnavās», viņš sakāpināti baudīja jaunajā kabarejā. Šeit tika dejota kadriļa, šeit uzstājās tik skaistā un tik nekaunīgā kā vēl nekad La Gulī, tērpusies savā debeszilajā atlasa ņieburā, melnajos, piecus metrus platajos brunčos, un orķestra pavadījumā, kas trokšņa ziņā nemaz neatpalika no «Elizēmonmartras» orķestra, ar skaistajām, vingrajām kājām meta gaisā savus sešdesmit metrus mežģīņu. «Augstāk, La Gulī, augstāk!» kliedza viņas iekarsušie pielūdzēji.

Uzstūmis katliņu uz acīm vai atbīdījis pakausi, Lotreks zīmē, ieslīdzis troksnī, kāju dipoņā, smacīgajā dejas zālē, kas vairāk līdzinās «mīlas gadatirgum», vietai, kurā pērk un pārdod. Publika tur nedejo. Uz turieni nāk skatīties kadriļu, kuras panākumus izmantoja Ollers un Zīdlers. Deju pārkairinātie virieši viegli uzķeras uz makšķeres, ko

izmet sievietes, kuras medī bagātus mīļākos. Sievietes, sievietes, sievietes! Starp cilindriem, filca platmalēm, katliņiem un pat zīda naģenēm zib zili, sarkani, zaļi, balti un dzelteni ņieburi. «Dārgais, vai tu neizmaksāsi glāzi alus?» Vizuļi, raibums, lepnas meitumājas greznība. Paukšķ šampanieša pudeļu korķi. No galdiņa uz galdiņu, staigā kāds piedzēries sirmgalvis saņurcītu cilindru galvā, aptinis ap roku dāmu prievīti, kas izrotāta ar kuplu, rožainu pušķi. Šeit valda līksmība. «Vai nav skaisti? Ko? Nu? Lieliski! ...» Līksmība, Monmartrā valda līksmība!

Līdz pat nabai dekoltēta, muarē lentīti ap kaklu, ziedu pušķīti matos augstprātīgi garam aiziet La Guli, balles

karaliene, mīlas tirgus karaliene. Sveicinādama viņa parauj uz augšu svārkus, un uz viņas biksīšu staras pavīd izšūta sirds.

*

Lotreku no jauna ielūdza piedalīties «Divdesmitu grupas» izstādē Briselē, un šoreiz viņš pats devās uz Beļģiju. Lotreku pavadīja kāds paziņa no «Mulenrūžas» — Moriss Gibērs, šampaniešu firmas «Moets un Sandons» pārstāvis.

Lotreka dzīvē bija labie ģēniji, tādi draugi kā Buržs un Ādolfs Albērs, kuriem darīja raizes drauga nekārtīgā dzīve un kuri centās uzvest mākslinieku uz pareizā ceļa. Bet viņam bija arī kārdinātāji, bezbēdīgi draugi, kas viņam izdabāja un aizrāva ar savu slikto priekšzīmi. Moriss Gibērs piederēja pie šās sugas draugiem. Viņš bija pastāvīgs bāru un priekamāju apmeklētājs un, spriežot pēc avīžu hronikas, bija «vīrietis, kas labāk par vigiem Parīzē pazina pērkamās sievietes».41 Lotreks vairs nemaz neprata bez Gibēra iztikt un kā visus tuvus cilvēkus viņu nemitīgi mocīja, likdams, piemēram, desmit reizes diena šķobīt seju kādā drausmīgā grimasē, un lāga puisis Gibērs māksliniekam padevīgi paklausīja. Nevarīgais gnoms bija īsts tirāns! Kā visiem fiziski vārgiem cilvēkiem, Lotrekam acīmredzot bija nepieciešama spēka ilūzija, kuru viņš dažkārt izmantoja itin cietsirdīgi. Bet draugi viņam atļāva itin visu: ar savu iedzimto vaļsirdību, dzīvīgumu un nevaldāmo raksturu, ar savu neizsmeļamo asprātību un mūžīgo jūsmu viņš tos vārda tiešajā nozīmē apbūra. Un tie, kas viņu mīlēja, darīja to no visas sirds.

«Divdesmitu grupas» izstādei 1890. gada janvārī Lotreks iesniedza piecus darbus: sieviešu skices un gleznu «Balle «Lagaletas dzirnavās»», kuru viņš pats acīmredzot augstu vērtēja, jo tika jau to rādījis «Neatkarīgo» izstādē. «Divdesmitu gi'upas» izstādē savus darbus eksponēja arī Re-nuārs, Siņaks, Odilons Redons, Sislejs un pat Sezanns, kas no Eksas, kur dzīvoja lielā vientulībā, bija atsūtījis trīs savus darbus. Savus darbus parādīja arī Lotreka draugs van Gogs.

Tajā laikā van Gogs, pēc paša lūguma ievietots Senpol-demozolas vājprātīgo iestādē Senremīdenprovansas tuvumā, traģiski cīnījās ar slimību: viņš vienmēr juta tuvojamies lēkmes, kas periodiski atkārtojās. Kaut cik atlabis, tūdaļ no jauna ar vēl lielāku degsmi ķērās pie darba, «strādādams kā īsts apsēstais». Pie Karaliskā modernās mākslas muzeja sienām piekārtās sešas van Goga gleznas izskanēja kā uzvaras fanfaras. Lotreks ar sajūsmu raudzījās uz abām viņa «Saulgriezēm», uz «Efejām», uz «Sarkano vīnogulāju», uz «Labības lauku saullēktā» un uz «Ziedošo augļu dārzu». Vai tiešām ir jābūt vājprātīgam, lai sasniegtu tādus kalngalus? Vai par visiem reibinošajiem augšuplidojumiem katrā ziņā jāsamaksā ar ciešanām, ilgām un spēku zudumu? Ak, cik bieži aiz lieliem darbiem slēpjas slima psihe, neiroze un patoloģija!

Van Goga darbi vispārēju atzinību tomēr neguva. 18. janvārī, izstādes atklāšanas dienā, notika bankets, kurā bija klāt visi «divdesmitnieki» un daži no tiem māksliniekiem, ko viņi bija ielūguši piedalīties šai izstādē, to vidū Lotreks un Siņaks. Divi dienas pirms izstādes atklāšanas kāds no «divdesmitniekiem», beļģu gleznotājs Anrī de Grū, vārgs vīriņš, kurš nebija necik lielāks par Lot-reku un kura augums galīgi pazuda platajā, zaļganajā apmetnī (tālab viņu bija iesaukuši par «Zvanu»), piedraudēja noņemt savus darbus, ja no zāles neizmetīs ārā «riebīgos» smērējumus, ko darinājis «algotais provokators» van Gogs. Banketa laikā de Grū vēlreiz skaļi apvainoja van Gogu, nosaukdams to par «neprašu» un «šarlatānu». Tad Lotreks, kas parasti necieta skandālus, spēji pietrūkās kājās un, savas īsās rociņas vicinādams, sašutis sāka kliegt, ka «tā ir nekaunība — apvainot tik lielu mākslinieku».

De Grū nerimās. Strīds nonāca tik tālu, ka Lotreks un de Grū, neņemot vērā lielo kņadu, izraudzījās sev sekundantus. Tad pēkšņi, pārkliedzot nevaldāmo troksni, atskanēja Siņaka balss: saltā tonī viņš pavēstīja, ja notikšot nelaime un Lotreks divkaujā kritīšot, viņš «pats turpināšot divkauju».42

Bankets sāka pieņemt traģisku nokrāsu. Oktāvs Mauss bija ļoti sarūgtināts, jo vairāk tāpēc, ka labi saprata, cik smieklīga un nožēlojama izskatīsies divkauja starp šiem diviem punduriem — starp Zvanu un kropli. Tūlīt nākamajā dienā viņš steigšus ķērās pie darba: jāpanāk, lai de Grū atvainojas, Un viņš to panāca, gan ar lielām grūtībām. De Grū izstājās no «divdesmitniekiem». Pēc kāda laika Lotreks būtu varējis priecāties, ja būtu uzzinājis, ka kāds nopircis van Goga gleznu «Sarkanais vīnogulājs» vienīgo viņa «tuvā drauga» darbu, kas tika nopirkts, tam dzīvam esot.

Beļģu prese, kā parasti, nikni uzbruka «Divdesmitu grupas» māksliniekiem, bet, tāpat kā pirmajā reizē, itin iecietīgi izturējās pret Lotreka «piparoto novatorismu»43. Bet pats gleznotājs pa to laiku kopā ar Morisu Gibēru staigāja pa Briseli. Sievietes, uz kurām viņš blenza, viņam nepatika — «tīrais Rubenss», kā viņš atzina; nicīgi viebdamies, viņš apgalvoja, ka tās esot «izļumušas». Toties Edmona Pikāra pagrabiņš — viņš uzzīmēja Pikāra portretu — jo pilnā mērā iemantoja viņa atzinību. Lotreks tur bieži dzīroja, baudīdams lielisko burgundieti.

Atgriezies Parīzē, Lotreks sadūšojās un uzgleznoja De-zirē un Mariju Dio. Tieši sadūšojās, jo viņu. baidīja doma, ka viņa gleznas «neizturēs salīdzinājumu ar Degā kunga darbiem» un izskatīsies «smieklīgas».

Dezirē viņš uzgleznoja lasām avīzi Foresta tēva dārzā, bet Mariju — pie klavierēm. Sājā gleznā mākslinieks vislielāko uzmanību pievērsa spēlētājas rokām. Lotreks nolēma uzgleznot «roku portretu», jo, pēc viņa domām, rokas bieži vien mēdz būt izteiksmīgākas nekā seja. «Tos, kurš kaut kā uzķēpā rokas, nekam neder... man tas riebj!»

Abus šos uz kartona gleznotos darbus Lotreks izstādīja: vienu — Volneja ielas pulciņā, otru — martā sestajā «Neatkarīgo salonā», kur viņam ļoti iepatikās īpatnējā tehnikā darinātā Serā glezna, kurā mākslinieks attēlojis «Elizē-monmartras» zālē fiksētu ekscentriskas dejas momentu.

Lotreks pats gleznoja deju skatus «Mulenrūžā». Briāna ietekme bija beigusies. No naturālisma, kas Lotreku kādu laiku valdzināja, viņš bija pilnīgi atbrīvojies. Sājā dejas zālē mākslinieks tagad uzklausīja tikai pats sevi, ļāvās savai drudžainajai, kaislajai ziņkārei, kādu juta pret cilvēkiem, vairs neaizrāvās ar kāda noteikta laikmeta ārējo parādību attēlošanu, bet centās atklāt dzīvības noslēpumu.

Mugura neatliecis, Lotreks strādāja pie lielas gleznas — pusotra metra reiz metrs piecpadsmit centimetru — «Deja «Mulenrūžā»». Tā bija viņa trešā lielā kompozīcija pēc «Fernando cirka jātnieces» un «Balles «Lagaletas dzirnavās»». Viņš attēloja «Mulenrūžas» apmeklētājus — savus draugus Gibēru, Gozī un fotogrāfu Sesko ap Valentēnu Bezkauli, kas ar savu partneri dejo kankānu. Spožajā parketā atspoguļojas viņu kustības, veidojot apbrīnojamas arabeskas. Ai, dievišķā grācija!

Š! glezna bija tikai sākums. Viņam vēl tik daudz bija ko mācīties «Mulenrūžā»! Viņam vispār bija vēl tik daudz jāmācās, lai iepazītu dzīvi un par to pastāstītu.

Kādu vakaru kabarejā strīdējās divas sievietes. «Un tu to sauc par sugas suni!» viena iesaucās, norādīdama uz otras suni. «Paraugies taču, kāda viņam blāva spalva un līkas kājas. Žēl skatīties!» — «Nemaz ne!» iebilda otra sieviete, «ievēro, kāds viņam brīnišķīgs, melns purniņš. Un tādi paši raibumi. Mans sunītis lai nebūtu īsts sugas suns?! Uzreiz var redzēt, ka tu no suņiem nekā nesajēdz! ...» Un, pievērsdamās Lotrekam, viņa sacīja: «Vai nav tiesa, cienītais kungs, ka var piederēt pie vistīrākās sugas un tai pašā laikā būt briesmīgs neglītenis?» Lotreks piecēlās un, militāri atdevis godu, vienkārši atteica: «Kam jūs to sakāt?»

Kaut gan Lotreks bija jautras dabas un labprāt jokoja,

tomēr varēja, manīt, ka viņu stipri nomāc paša kroplums. Sevi viņš zīmēja tikai šaržos. Mākslinieka dvēseles mokas varēja uzminēt pēc viņa gleznām, pēc ielasmeitu portretiem, kuros lieliem triepieniem, it kā steigdamies drīzāk atbrīvoties no sava satraukuma, viņš uz ātru roku gleznoja sejas ar tām uzspiesto neremdināmu skumju zīmogu. Raugoties šajos audeklos, kartonos un zīmējumos, kas Lotreku nodeva, prātā nāk viņa šad tad teiktie vārdi: «Jūs nekā nezināt un nekad neko nezināsit; jūs zināt un zināsit tikai to, ko jums gribēšu parādīt!» Bet gleznas runāja viņa vietā.

Maija beigās van Gogs bija atgriezies no Provansas un apmeties Uāzas ielejā Ovērā. Svētdien, 6. jūlijā Lotreks kopā ar Vinsentu ēda pusdienas pie tā brāļa Parīzē, Pigala siti jā. Atmosfēra mazajā dzīvoklītī bija visai saspringta. Kas tad īsti notika? Acīmredzot Teo finansiālais stāvoklis bija ļoti bēdīgs. Vinsents — varbūt viņam atkal kaut ko pārmeta? — bija ārkārtīgi nervozs. Šai smagajā, elektrizētajā atmosfērā ložņāja tumšas ēnas. Cik vien varēdams Lotreks centās namatēvu un namamāti uzjautrināt. Pēc pusdienām viņš aizveda van Gogu uz savu darbnīcu, parādīja savus pēdējos darbus, starp tiem arī Dio jaunkundzes portretu, ko Vinsents atzina par «tiešām pārsteidzošu».44 Pēc tam abi sirdsdraugi šķirās . ..

Viņiem vairs nekad nebija lemts tikties. Tieši pēc trim nedēļām van Gogs, dvēseles sāpju plosīts, uzgāja Ovērās plato un iešāva krūtis lodi, «Skumjas tik un tā paliks uz

mūžu!» viņš bija teicis mirdams. Viņam bija trīsdesmit septiņi gadi.

Lotreks tikai gleznoja un gleznoja. Viņš gleznoja ielasmeitu sejas, rādīdams tajās nevis to, «kas ir necilvēcisks, bet gluži otrādi — to, kas ir dziji cilvēcisks».45 Tāpat kā van Gogam, arī viņam jānes savs krusts līdz galam. Trīsdesmit septiņi gadi! Bija vajadzīgi tikai trīsdesmit septiņi gadi, lai viss būtu pateikts, lai mīlestības un sāpju pārpilnā Vinsenta dzīve būtu galā. Lotreks gleznoja. Līksmes un izpriecu pilnu Monmartras dzīvi viņš gleznoja, noklādams savus audeklus vai kartonus blāvām rožainām, violetām, zaļganām krāsām. Būdams krāsu apsēsts, visās zaļās krāsas niansēs viņš saskatīja kaut ko dēmonisku. Viņš gleznoja smieklu skumjas un jautrības elli.

«Smējāmies ... smējāmies ... tā smējāmies ... Nu? Un kas par to? Ja es būtu piedzēries, es pateiktu,.. Smējāmies ... smējāmies ...»

Monmartras nakts debesīs griezās apgaimotie «Mulen-rūžas» spārni.

Mulenrūža, Mulenrūža,

Kam tu mal, Mulenrūža?

Nāvei mal vai mīlai mal?

Mal, līdz naktij pienāk gals.

11

ĶIRURGS

Patvērums, patvērums, ak, dzīves vērpata!

Valeri

«Mulenrūžas» slava uzreiz pārskanēja pāri Francijas robežām. Visos meridiānos šo vārdu nepareizā izrunā skandināja dažādās valodās. Parīze tagad bija Monmartra un Monmartra — «Mulenrūža».

«Dievs ir radījis pasauli, Napoleons nodibinājis Goda leģiona ordeni, bet es esmu uzcēlis Monmartra!» skaļi klaigāja Sālī «Melnajā kaķī», kamēr Zīdlers, vecais rūcējs ar sarkano seju un sirmo vaigubārdu, valdonīgi vēroja kadriļu. «Luīza, tu pazaudēsi biksītes.» — «Poleta, nemirkšķini ar aci galerijai.» Kad Zīdlers sāka atcerēties savu dzīvi, viņš atmaiga: «Desmit gadu vecumā es mirku

netīrā, smirdīgā Bjevras^21 upītē, kas bija pilna ar tanīnu. Stāvēju smirdošā ūdenī un miecēju govs ādas. Lasīt un rakstīt iemācījos tikai četrpadsmit gadu vecumā un vēl tagad neesmu diez cik stiprs zināšanās. Bet izglītību man ir aizstājusi mana galva... Man ir laba oža uz izpriecu sagādāšanu...»

Lotreka glezna «Deja «Mulenrūžā»» vēl lāgā nebija nožuvusi, kad Ollers to nopirka. Zīdlers izkarināja šo darbu hallē pie labās sienas virs letes blakus «Fernando cirka jātniecei».

Ik vakaru Lotreks sēdēja pie sava galdiņa draugu vidu. Kad kabarejā ienāca kāds nejaušs apmeklētājs, ieraudzījis «jocīgo cilvēciņu», kas skaļi klaigāja un daudz dzēra, viņš nodomāja, ka šis ļaužu ielenktais vīriņš ir viena no slavenā iestādījuma atrakcijām, līdzīgi tam «virtuozam», kas ik vakaru no astoņiem līdz deviņiem izraisīja publikā smieklus, visai neestētiskā veidā radīdams mūzikas skaņas ar dibenu, atdarinot, pēc publikas vēlēšanās, baritonu, basu vai soprānu.

Lotreka dzīve ritēja reibinošā tempā: no «Mirlitonas» uz bāru, no «Melnā kaķa» uz «Mulenrūžu», no meitu-mājas uz cirku vai uz alus dzertuvi. Viņš aicināja līdzi jebkuru no paziņām, kas vien gadījās ceļā, piespiezdams sev sekot, pieķerdamies tiem, negribīgi nākdams mājās, turklāt aizvien vēlāk un vēlāk. Ja vien būtu iespējams, viņš vispār nemaz nenāktu mājās, nekad neatgrieztos šajā vientulībā, no kuras viņam bija bail.

Lotreka draugu pulks kļuva aizvien lielāks un lielāks. Starp tiem bija tādi, kas viņu uzjautrināja, kurus viņš piesaistīja pie sevis visnedzirdētāko iemeslu dēļ un vairs nelaida no sevis projām. Pie viena viņam patika neparastas formas galvaskauss, pie otra — skaistās vestes, kādu nebija nevienam citam visā Parīzē. Lotrekam bija pudeles brāļi, kas nekad nespurojās pretī un pavadīja viņu bezgaldaudzajās dēkās. Bet bija arī īsti draugi — viņa patvērums, kuru tuvumā viņš jutās pilnīgi drošs.

«Gibēra bandā» ietilpa Numa Baraņons, kam bija tāda vilka ēstgriba, ka viņš uzreiz varēja aprīt veselu jēra cisku, Sesko, kas savu fotoateljē galvenokārt izmantoja par intīmu satikšanās vietu. Sesko — ilgu pilnā bandžo

spēlmaņa — vājums iedvesa Lotrekam tik lielas bažas, ka viņš grasījās to ņemt savā pansijā. Sājā kompānijā ietilpa arī resnais gaišmatis ar bērna seju — Anrī Soms, karikatūrists un ofortists, dedzīgs japāņu mākslas cienītājs, «de-mimonda dāmu» gleznotājs un vēl piedevām slavenās dziesmiņas autors, kura tika dziedāta «Melnajā kaķī»:

Ja kādām kāpnēm pakāpienu trūkst,

Nez, vai tās vairs par īstām kāpnēm būs ...

Pretī Somam parasti sēdēja milzīgs brašulis —- labsirdīgais Maksiins Detomā, ko Lotreks bija iesaucis par «Lielo koku». Šim miermīlīgajam milzim bija slima sirds, un viņš dzīvoja tādā kā palēninātā tempā. Viņš bija atturīgs un centās būt neuzkrītošs, tik ļoti centās, ka pat «viņa frakas melnums likās blāvāks nekā citiem»*. Detomā bija ļoti kautrīgs un, Lotrekam par lielu izbrīnu un prieku, vienmēr palika pilnīgi vienaldzīgs viskairinošākajās izpriecu vietās. Viņš runāja klusā balsī, arī smējās klusītiņām, un, kad Lotreks turpat pāris soļu atstatumā no viņa, ķīvēdamies ar kādu svešinieku, savā skanīgajā balsī kliedza: «Pagaidi, viņš tev tūlīt sados!» — Detomā tikai izlikās, ka grasās sist.

Un vēl šajā kompānijā ietilpa kaut kādu tumšo kaislību plosītais Saris Morēns, mazrunīgais anarhists, kurš litriem dzēra rumu. Turklāt Morēns vienlīdz stipri necieta suņus un policistus. Bet viņš, kā Lotreks izteicās, «prot gleznot rokas kā neviens cits». Morēns aizrāvās ar visām tehnikas problēmām, eksperimentēja glezniecībā ar laku, interesējās par visiem jaunatklājumiem (patlaban ņēmās izstrādāt gleznošanas metodi ar pulverizatoru), neuzticējās iedvesmai un visu nopamatoja zinātniski. Morēns varēja lēni, gari stiepti, pavisam ikdienišķā balsī, bez kādām intonācijām, sīki jo sīki atstāstīt savus novērojumus zooloģiskajā dārzā par pērtiķu mīlas sakariem un tikpat sīki, nepievēršot ne mazāko uzmanību neērtības sajūtai (lai tas bija cik dīvaini būdams), kādu modināja klausītājos, stāstīja arī pats par savu personu, ilustrēdams teikto ar fotogrāfijām. Dažreiz Lotreks bija vienīgais, kas jūsmoja par dzirdēto.

«Mulenrūžu» apmeklēja arī daudzi angļi, kā, piemēram, dzejnieks Artūrs Saimonss un nupat no Melburnas atbraukušais gleznotājs Saris Konders, padrūms virs, kas vien-

Thadēe Datanson.

mēr izskatījās snaudulīgs no dzeršanas un kā mēnessērdzīgs gleznoja salkanus akvareļus.

Lotreks dievināja angļus, atturību un pašcieņu, ar kādu viņi prata uzdzīvot. Turklāt patlaban anglomānija bija modē. Drēbes šūdināt bija pieņemts pie Velsas prinča drēbnieka Pūla. Valkāja nevis vestes, bet waistcoats. Kāds no cepurniekiem Osmāna bulvārī saviem izstrādājumiem piestiprināja etiķeti ar firmas adresi Hausmann street. Hronika ziņoja, ka «daži Parīzes kvartāli ir kļuvuši tik angliski, ka tur pat sastopami Londonas ubagi»48. Lielbritānijas tūristi pārplūdināja «Mulenrūžas» zāli, grozīdamies starp very select^47 demimondu, tērpušies savās bri-džās un naģenēm galvā kā golfu spēlējot.

Pie Lotreka kompānijas piederēja arī bijušais Fontana liceja skolasbiedrs Moriss Zuajāns, ar kuru Lotreks no jauna sadraudzējās . . .

*

Moriss Zuajāns bija cēlies no labas ģimenes, un viņam piemita liela takta izjūta. 1890. gada oktobrī viņu ataicināja pie sevis galerijas «Buso un Valadons» īpašnieks Buso kungs un teica: «Mūsu pārvaldnieks Teo van Gogs arī ir kļuvis vājprātīgs tāpat kā viņa brālis gleznotājs un pašlaik atrodas dziedinātavā. Aizstājiet viņu un dariet visu, ko vēlaties.»

Divarpus mēnešus pēc Vinsenta pašnāvības Teo tiešām izrādīja nopietnas vājprāta pazīmes. Sākumā viņu nosūtīja uz daktera Blanša klīniku, kas atradās Pasi, bet vēlāk aizveda uz dzimteni un ievietoja psihiatriskajā slimnīcā Utrehtā.48

Par Teo pēcnieku Buso izraudzījās Zuajānu, ieceldams viņu par direktoru savā nodaļā Monmartras bulvāri 19. «Teo van Gogs,» Buso sacīja, «ir savācis drausmīgus moderno gleznotāju darbus, kas dara negodu firmai. Viņam gan bija arī daži Koro, Ruso un Dobiņī darbi, bet mēs pievācām to preci, jo jums tā nemaz neder. Jūs atradīsit arī diezgan daudz ainavista Kloda Monē gleznu, kuras pamazām sāk pirkt Amerikā, bet viņš pārāk daudz glezno. Mums ar Monē ir līgums visu viņa darbu pirkšanai, un viņš mūs pārplūdina ar savām ainavām, kurās visu laiku atkārtojas viens un tas pats temats. Viss pārējais — tīrās šausmas. Lūkojiet izpiņķēties pats un nelūdziet no mums palīdzību, citādi mēs šo bodīti slēgsim!»

No šiem vārdiem mazliet apjucis, Žuajāns sastādīja gleznu sarakstu, ar kurām viņa nelaimīgais priekšgājējs bija piekrāvis divas mazas istabiņas antresolā. Šajā kolekcijā bez Monē darbiem viņš atrada «tīrās šausmas», ko bija parakstījuši Gogēns, Degā, Pisarro, Rafaelli, Gijo-mēns, Domjē, Jonkinds, Odilons Redons, kā ari Lotreka darbus, kurus Vinsents bija ieteicis brālim nopirkt.

Iepriekšējos gados Žuajāns bija pāris reižu nejauši ticies ar savu kādreizējo skolasbiedru. Tā kā gleznotāji, kuru darbi atradās galerijā, parasti mēdza tanī iegriezties, lai uzzinātu savu gleznu likteni, Žuajāns nodomāja, ka droši vien kādā jaukā dienā uz viņa veikaliņa sliekšņa parādīsies arī Lotreks. Un tā arī notika. Veikala vadību Žuajāns sāka visai nelabvēlīgos apstākļos — nebija ne pircēju, ne naudas. Retie apmeklētāji nogrozīja galvas un izteica drūmus pareģojumus.

Lotreks, kā aizvien dzīvespriecīgs, centās Žuajānu uzmundrināt. Tagad, kad draugs no Fontānā liceja laikiem atradās «viņa nometnē», Lotreks no tā vairs nešķirsies. Ko, Degā ir bijis tik laipns, ka pat nemaz nav rādījies? «Nebēdā,» Lotreks mierināja draugu, «visi atnāks, nekur nepaliks.»

Un tiešām — drīz vien galerija izvērtās par nelielu jaunās glezniecības centru. Tur sastapās Gogēns, kas posās braucienam uz Tahiti salu, Emīls Bernārs, Serizjē, Šufene-kers, Saris Moriss.

Lotreks iegriezās galerijā katru dienu.

*

«Mulenrūžu» slēdza drīz pēc pusnakts, bet orķestris joprojām kādu laiciņu spēlēja. Zālē vēl palika tikai pastāvīgie apmeklētāji. Dejotājas sāka dejot pašas sava prieka pēc un dažiem paziņām, izdomādamas vissarežģītākos akrobātiskos dejas soļus, nevaldāmā trakumā izlocīdamās spoguļu priekšā, kas pavairodami atspoguļoja viņu brāzmainās improvizācijas.

Lotreks aiz sajūsmas trīcēja un drebēja. Ar strauji uzmestu līniju viņš uz papīra atveidoja lidojumā uztverto, ātri gaistošo kājas vai skatiena kustību ekspresiju; Nanā la Sotrelas straujo tempu (viņas kājas dauzīja parketu ātrā un stingrā taktī); apaļīgās La Makaronas pārdroši nepieklājīgās arabeskas: viņa nemitīgi rāva uz augšu savus brunčus, rādīdama melnās, ar spīgulīšiem izrotātās

biksītes; puantu zibu, gaisīgos, elegantos un virtuozos deju soļus, ko veidoja Grija d'Egū, piemīlīga meitene, kuras atturība («man riebj sievietes, kas izrāda savu miesu») bija pilnīgs pretstats viņas pastāvīgās partneres La Gulī jutekliskajai dejai.

Ak, La Gulī! Kas tā par sievieti un kas par dejotāju! «Apbrīnojami juteklisks un miesaskārīgs dzīvnieks», netikls un valdzinošs, neprātīgs un baudkārs!

Pārkairinātais Lotreks dzīvoja līdzi ikvienai no šīm trakulīgajām dejām, kas sasprindzināja viņa nervus līdz pēdējai robežai. Viņš sekoja ikvienai La Gulī vai Momas Fromāžas kustībai, kad viņas dejoja ar flegmatisko Va-lentēnu Bezkauli, neatrāva acu no slaidās, lunkanās liānas Reinas d'Oras, skaistās kokot.es ar zeltaino šinjonu, kura virpuļot virpuļoja, it kā ar savām atlasa kurpītēs ieautajām elegantajām kājiņām kultu pikantu majonēzi. Viņš sekoja Ninī Patanlēras satrauktajām ķermeņa kustībām. Ninī, kādreizējā tirgotāja, bija precējusies sieva un māte, kuru sagrābis dejas velns, un, atgāzusies atpakaļ, viņa riņķoja ap savu kavalieri, ik uz soļa mezdama kāju pret griestiem, un viņas slimīgi bālā seja ar milzīgajām, tumšajām acīm staroja ekstāzē. «Pati nāve dejo,» kāds par viņu izteicās.

Lotreks nespēja novērst acu arī no Zaņas Avrilas — skaistās, trauslās, izsmalcinātās Zaņas Avrilas, kurai piemita īpašs aristokrātisms (viņas tērpa un veļas krāsa allaž bija izraudzīta ar lielu gaumi). Dejotāja draudzējās ar rakstniekiem Arsēnu Huseī un ar Barresu, kas viņu bija iesaucis par «Mazo sapurinātāju», Sai mazajai sievietei piemita «krituša eņģeļa»* skaistums, viņai bija skumja sejiņa, melanholisks skatiens, ko vēl izteiksmīgāku padarīja tumšie riņķi zem acīm. Zaņa Avrila dejoja viena, bez partnera, pilnīgi atdodamās mūzikai un ritmam, sastingušu, noslēpumainu smaidu uz lūpām, «sapņojot par skaistumu», mētājot kājas gan pa labi, gan pa kreisi, gandrīz vienmēr vertikāli, izpildīdama precīzus dejas soļus, ieliekot tajos visu savu dvēseli.

A shadow smiling

Back to a shadow in the night.** —

murmināja Artūrs Saimons, kas sēdēja blakus Lotrekam.

* Arthur Symons.

** Ar rēgainu smaidu

No rēga novērsusies naktī,.*

Rēgs naktī. Laiks iet projām. Orķestris vairs nespēlē. Dejotāju kājas atpūšas. Kaislo orķestra mūziku nomaina balsu čalas un atstumjamo krēslu troksnis.

Laiks iet projām, jāiet mājās, pretī klusumam un mieram, un rēgiem. «Iedzersim vēl pa glāzītei?» Lotreks lūko pierunāt kādu no draugiem vai, ja iespējams, vairākus. Pēc tam viņš klīst pa Monmartru, meklēdams vēl atvērtus iestādījumus.

Dzert. Dzert. Lotrekam pastāvīgi slāpst. Viņam patika labi dzērieni, kabatā viņš vienmēr nēsāja muskatriekstu, kas piešķīra portvīnam aromātu. Bet tikpat labi viņš varēja dzert visu, kas vien pagadās, — gan šķērmu vīnu draņķīgā bodītē, gan augstas šķirnes izturētu konjaku. No izpriecas dzeršana bija kļuvusi par nepieciešamību. Kolīdz viņš pamodās, tā sāka cilāt glāzi. Viņš žūpoja cauru dienu: vermuts, rums, baltvīns, armaņaks, šampanietis, kokteiļi.

Atspiedies uz sava spieķīša, Lotreks paspēra trīs soļus, apstājās, pacēla uz augšu acis un skatījās uz sava ceļabiedra nāsīm (gleznās viņš sevišķu uzmanību pievērsa ne vien rokām, bet arī nāsīm, ko bija izpētījis labāk par citiem māksliniekiem^49), palūkojās uz visām pusēm, pateica kādu joku, dažreiz itin dzēlīgu, un gāja tālāk līdz tuvākajai apgaismotajai izkārtnei — bākai nakts tumsā.

«Uzkāpšanas teh-ni-ka,» viņš smējās, rāpdamies augstajā bāra taburetē.

*

Tūrlaka ielas darbnīcā krājās veselas kaudzes gan uz audekla, gan uz kartona darinātu gleznu.

Lotreka sižeti paliek tie paši: prostitūtas, draugu portreti, dejas zāles skati... Viņam pozēja Dio ģimene, Buržs, Sesko un daudzi citi. 1891. gada februārī viņš uzgleznoja Foresta tēva dārzā kompozīciju «Nekam nederīgie», kurā attēloja Gibēru sēžam kopā ar modeli pie galdiņa kafejnīcā. Īstenībā modelis bija skaista meitene, bet Gibērs — uzdzīvotājs. Taču šajā ainiņā^50 Lotreks savus modeļus nesaudzēja —- viņu sejās un pozās nav nekā cita kā galīgs trulums, netiklība un morāls pagrimums.

Cik izteiksmīgs īstenības attēlojums! Lotreka gleznošanas maniere jo dienas kļūst jo pārliecinošāka, raksturīgāka un lakoniskāka. Divdesmit sešus gadus vecā mākslinieka darbos atspoguļojas viņa saasinātais jūtīgums.

viņš rupji, nesaudzīgi atklāj sava modeļa iekšējo bū-libu, nežēlīgi norauj nost visus plīvurus, atsegdams kailu patiesību. Šī rupjība izpaužas arī Lotreka glezniecības manierē. Sava pasaules redzējuma atklāšanai viņš atrod visadekvātākās, vislakoniskākās un nervozākās izteiksmes formas. Ikviens otas vilciens, lai tas būtu cik elementārs būdams, ir dziļi individuāls, pieder vienīgi viņam. Lotreka rokrakstu uzreiz var pazīt. Ikviens otas vilciens, kas uzlikts uz audekla, kartona vai papīra, ir viņa miesa un asinis. Van Gogs sadega gaismā un liesmās. Viņam, Lot-rekam, lemts gremdēties aizvien dziļāk un dziļāk cilvēka dvēseles dzīlēs, nokāpjot līdz pat melnajai tumsai.

Aizvien biežāk un biežāk viņš kopā ar Gibēru iegriežas publiskajos namos un glezno tā iemītnieces intīmos apstākļos. Viņu valdzina šo vietu apslēptais klusums, miegainā atmosfēra, bālās sieviešu sejas.

Varbūt aizmirsis savu bēdīgo likteni, Lotreks vairākas nedēļas gleznoja kādu dāmu, kas nekādā ziņā nepiederēja pie viņa parastajiem modeļiem. Tā bija Onorīna P. kundze. Cik maiga pēkšņi kļūst mākslinieka ota, kad viņš atveido šās «Sievietes ar cimdiem rokās» svaigo seju, viņas aristokrātismu un eleganci! Aizkustinošs tēls no citas pasaules!

Jā, no citas pasaules, kas viņam kļuvusi tik tāla! Kādu vakaru pie draugiem Lotreks atļāvās atzīties mīlestībā kādai jaunai dāmai. «Pagaidiet,» viņš tai sacīja, «es apsēdīšos jums aiz muguras... Tā man būs vieglāk ar jums runāt. Un es būšu tikpat tuvu jums . .. Man nav nepieciešams jūs redzēt. Es jūs zinu no galvas.» Pēc tam, aizslēpies aiz sievietes muguras, viņš piebilda: «Man pat labāk patiktu, ja jūs uz mani neskatītos.»

Jaunā sieviete tikko valdīja asaras.

*

1891. gada sākumā, janvāri, Lotreks izstādīja «Volneja» pulciņā gleznu «Balle «Lagaletas dzirnavās»» (tādējādi nododams to publikas vērtējumam trešo reizi), Sesko un Anrī Dio portretus ūn kādu sievietes skici. Martā Lotreks piedalījās septītajā «Neatkarīgo salonā» (šoreiz viņu kopā ar Serā un Siņaku iecēla par gleznu izvietošanas komisijas locekli) ar vairākiem darbiem, starp kuriem bija ari «Nekam nederīgie» un kartons «Mēbelētajā istabā», kurā attēlota meiča, kas pie savas gultas lasa vēstuli.

Jau «Volneja» izstādes laikā kāds kritiķis izteica Lotre-kam pārmetumu par blāvo, neitrālo krāsu paleti. Oktāvs Mirbo martā izsacīja tādu pašu spriedumu, kaut gan atzina izstādīto darbu vērtību. «Par spīti melnajai krāsai, kas pārmērīgi aptraipa viņa figūras,» Mirbo rakstīja avīzē L'Echo de Paris, «Tulūza-Lotreka kungs rāda reālu, garīgu un traģisku spēku, kāds ielikts seju studēšanā un raksturu izpratnē.»

Lotreks prata šos aizrādījumus likt lietā, viņš centās panākt gaišākas toņu harmonijas un oriģinālākas krāsu nianses. Šajā ziņā viņam ļoti palīdzēja Vistlers: Vistiera gleznoto «Mātes portretu» nupat bija iegādājusies Luvra, Šo darbu Lotreks jo cītīgi studēja.

Bet tad māksliniekam pavērās jauns darbalauks: Ollers un Zīdlers piedāvāja Lotrekam pagatavot rudens sezonas atklāšanai afišu ar viņu kabareja reklāmu.

Pirmo afišu, kas ziņoja par «Mulenrūžas» atklāšanu, bija darinājis Zils Šerē. Reklāmas plakātu jomā tajos laikos bija vērojama nožēlojama bezgaumība, un piecdesmit piecus gadus vecais Šerē tika uzskatīts par nepārspējamu afišas meistaru. Viņš labprāt attēloja lidojošus Pjero un Kolombīnu — «šos apetītlīgos mīlulīšus» — burvīgos, greznos tērpos visās varavīksnes krāsās. «Dzīve bieži vien ir diezgan skumja,» viņš mēdza sacīt, «tālab to vajag rādīt jauku un priecīgu. Un tam noder gaišzilie un rožainie zīmuļi.» Šerē pliekanie ražojumi ieņēma pirmo vietu visās afišu kolekcijās, kuras tolaik bija lielā modē. Lai tiktu pie jaunām afišām, kolekcionāri neapstājās nekādu šķēršļu priekšā: tās noplēsa no sienām, pirka no afišu izlīmētājiem. Gandrīz visās pilsētās tika rīkotas franču un pat starptautiskas plakātu izstādes. Šerē personālizstādes (divas no tām vienu pēc otras atklāja Parīzē 1889 un 1890. gadā) ikreiz guva triumfālus panākumus.

«Mulenrūžas» reklāmā Šerē pārspēja pats sevi, un daži to uzskatīja par īstu šedevru. Tātad, pieņemdams šo priekšlikumu, Lotreks pakļāvās bīstamai sacensībai, bet šis piedāvājums viņu tomēr iepriecināja.

Lotrekam, kurš tik dedzīgi centās iekarot publiku un nepalaida garām nevienu izdevīgu gadījumu piedalīties izstādēs (tagad viņš bija izstādījis savus darbus «Brīvās mākslas salonā»), šī iespēja šķita visai vilinoša. Mākslinieka darbošanās laikrakstos īstenībā bija epizodiska, turklāt viņš nupat bija sastrīdējies ar Courrier Irangais galveno redaktoru Roku, kas ne vien nemaksāja viņam par

zīmējumiem, bet piedevām bija tik nekaunīgs, ka neiespiestos zīmējumus pārdeva ūtrupē. Lotreks iecirtis un nosūtīja pie Roka tiesu izpildītāju. Galu galā viss nokārtojās, bet abu attiecības joprojām palika vēsas.51

Strādāt regulāri laikrakstā Lotrekam it īpaši liedza viņa vētrainais dzīvesveids. Māksliniekam nebija nedz laika, nedz patikas sekot aktualitātēm un cītīgi piedalīties preses kampaņās. Turklāt laikrakstiem bija vajadzīgas smieklīgas, dzēlīgas karikatūras īstā Parīzes garā, kā ari puskailu sieviešu zīmējumi: pornogrāfija kupli zēla daudzos periodiskos preses izdevumos. Tas viss nebija piemērots Lotrekam. Asprātība šā vārda vulgārajā nozīmē nebija Lotreka stiprā puse: viņš neprata izdomāt smieklīgus parakstus zem zīmējumiem. Un viņa naktsgaitas tikai ārēji bija līdzīgas tam, ko jautrie uzdzīvotāji mēdz saukt par «papriecāšanos». Lotreks dzīvoja pavisam citā pasaulē.52

Afiša tuvinās Lotreka mākslu ielas pūlim. Vai tā ir otrās šķiras, komerciāla māksla? īstam māksliniekam nav necienīga darba, jo viņa talants vai ģēnijs spēj padarīt cildenu ikvienu darbu. Pat tādi mākslinieki kā Dornjē un Manē neatsacījās zimēt reklāmu plakātus. Lotreks Sērē darbus apbrīnoja. Tagad viņš bija redzējis arī Bonāra reklāmu franču šampanietim. Bonārs bija jaunāks par Lotreku, kas tik ļoti jūsmoja par jauno mākslinieku, ka nekavējoties ar to iepazinās un uzreiz sadraudzējās, kaut gan, pēc viņa domām, Bonāram bija visai nopietna vaina: jaunais cilvēks ļoti laipni, bet noteikti atraidīja Lotreka uzaicinājumus iedzert.

Lotreks dedzīgi ķērās pie darba. Viņš bija iecerējis afišas centrā attēlot La Guli, ko parādīja profilā, dejojam uz skatītāju fona. Priekšplānā viņš iekomponēja Valen-tēnu, pretstatot viņa pelēko, izstiepto siluetu gaišmatainās elzasietes apaļumiem.

Vai tad «Mulenrūža» nav pirmām kārtām La Gulī? Un vai tā nav arī Valentēns? Un Lotreks, kurš allaž aizrāvās ar individualitātēm, nodomāja pastāstīt par kabareja priekšnesuma zvaigznēm, kas iemiesoja sevī «Mulen-rūžas» būtību. Viņš atklāja kabareja mākslinieku nozīmi un lomu, kādu tajos laikos atzina tikai nedaudzi, izturēdamies pat pret visspožākajām aktrisēm un aktieriem kā pret apkārtceļojošiem komediantiem.

Plakāts pavēra Lotrekam necerētas iespējas. Drīz vien mākslinieks saprata, ka viņam piemīt plakātistam nepieciešamie dotumi — monumentalitātes un dekoratīvisma

izjūta, stila ekspresija un asas, trāpīgas kontūras. Lotreks bija kā radīts plakātam. Vai tad visos savos darbos, kas kļuva aizvien pilnīgāki, viņš netiecās pēc maksimālā iedarbīguma ar visminimālākajiem līdzekļiem? Plakāts ļāva Lotrekam maksimāli izmantot pieredzi, ko viņš bija guvis no japāņu gravīrām un Dega darbiem, kas saskanēja ar viņa māksliniecisko kredo — gleznot pēc iespējas lakoniskāk, tiešāk un risināt attiecīgo tēmu vai uzdevumu ar negaidītiem kompozicionāliem paņēmieniem.

Lotreks strādāja pie plakāta ar lielu degsmi un rūpību, darinādams skici pēc skices, pastiprinādams tajās krāsu nianses, neatlaidīgi studēdams detaļas.

Visi Lotreka darbi atstāj spontanitātes iespaidu. Bet šā iespaida radīšana prasīja milzīgu darbu. Viņš bija radis zīmēt visur, kur vien pagadās. Stāvēdams pie letes tabakas preču veikalā, kamēr draugs pirka cigārus, Lotreks zīmēja, tverdams dažas līnijas, kas iezīmēja kāda pakauša vai pieres izliekumu, matu viļņojumu, zoda kontūras. Taču viņš nekad neuzticējās savai iedzimtajai zīmētpras-mei. Nemitīgie vingrinājumi deva Lotrekam iespēju, kā viņš pats sacīja, «vienmēr turēt savu zīmējumu pirkstos», lai vēlāk, bieži vien pēc atmiņas, meistarīgi improvizētu. Bet ari improvizācijas Lotreku neapmierināja. Retu reizi viņš tās uzskatīja par pabeigtām. Līnija, ko iedvesmas brīdī, šķiet, radījusi pati ota vai zīmulis, šī tik valdzinoši gaisīgā, šķietami vienkāršā un vieglā līnija īstenībā bija prasījusi daudz pacietības un ilgstošus meklējumus.53

Uzlabodams pirmos plakāta uzmetumus, l.otreks tos kopēja uz pauspapīra, pakāpeniski atmezdams visu lieko un cenzdamies panākt stingru, viengabala kompozīciju

Skatītāju grupu viņš risināja kā blīvu, melnu masu, kuras kontūra izgriezta kā prasmīga arabeska. Skaidri iz ceļas vīriešu cilindri un sieviešu cepurītes ar spalvu pušķiem. Uz šīs tumšās masas fona iezīmējas La Gulī zelt-matainā galva, dejotājas rozā ņieburs un baltie svārki. La Gulī ir īpaši spēcīgi apgaismota, viņa personificē deju, kļūst par galveno, raksturīgāko kadriļas figūru. Pirmajā plānā pretī Valentēnam (kas uzgleznots pelēkos toņos, it kā pret gaismu, viņam raksturīgajā pozā — pievērtiem plakstiem, izļodzītu augumu, kustošām rokām, kuru lielie pirksti sit takti) gaisā nopland dzeltens dejotājas tērps.

Septembra beigās Lotreka afiša tika izlīmēta pa visu Parīzi un izraisīja sensāciju. Tā pārsteidza ar savu emocionālās iedarbības spēku, neparasto kompozīcijas risinā-

jumu, meistarīgo izpildījumu un nenoliedzamo, acis krītošo spilgtumu. Reklāmas ekipāžām, kas ar šo aiišu braukāja pa Parīzes ielām, sekoja milzīgs ziņkārīgo bars, pulēdamies atšifrēt mākslinieka parakstu. Jau pirms trim gadiem Lotreks bija galīgi atmetis savu pseidonīmu Treklo. Bet viņa paraksts nebija salasāms. Oireks? Lotreks? Nākamajā dienā viņu jau pazina visa Parīze.

Viņš bija kļuvis slavens. Katrā ziņā — kā plakātists.

*

Tieši tajā laikā Parīzē ieradās Gabriēls Tapjē de Selei-rāns, lai turpinātu medicīnas studijas.

Tagad Lotreks nekur vairs negāja bez sava brālēna. Jaunie cilvēki bija raduši satikties katru vakaru. Viņi veidoja dīvainu kontrastu, kas Lotrekam, protams, ļoti patika. «Daktera» stāvs blakus viņējam vēl vairāk izcēla mākslinieka mazo augumu, kuru viņš tīšuprāt «izstādīja apskatei» vai, pareizāk sakot, padarīja vēl nejēdzīgāku un kroplāku ar savu neparasto apģērbu un nemitīgām grimasēm. Tas, kurš kaut reizi sastapa viņus abus kopā, bija redzējis garo, tievo, sakumpušo studentu, kas noliektu galvu gausu soli gāja nopakaļ pundurim, kas viņam sniedzās tikai līdz krūtīm, tas nekad nespēs aizmirst šo aizkustinošo pāri.

Tapjē bija ļoti pieķēries Lotrekam un juta pret viņu dziļu līdzcietību, ko sargājās skaidri izrādīt. Viņš ar lielu pacietību panesa visus brālēna pāridarījumus kā liels suns, kas pacieš, kad viņu moka bērns. Tapjē piemita nesatricināma lēnprātība. Būdams miermīlīgas dabas, maigs un labsirdīgs, viņš izdabāja visiem brālēna untumiem, darīja visu, ko vien Lotreks vēlējās, pilnīgi tam pakļaudamies jo labprātāk tāpēc, ka ticēja Lotreka talantam, kuru no sirds apbrīnoja.

Lotrekam, kas vēlēt vēlējās dzīvot tā, kā kurš katrs normāls cilvēks, acīmredzot ne prātā nenāca doma, ka apkārtējie cilvēki bija iecietīgi pret viņu nevis jau iegūtās slavas, bet gan līdzcietības dēļ. «Visu, ko viņam izdevās sasniegt, viņš piedēvēja savam gribasspēkam.»[22] Bērnišķīga īpašība. Bet, par spīti saviem divdesmit septiņiem gadiem, Lotrekā vispār bija daudz bērnišķības: viņš bija untumains, nepacietīgs, ātri noskaitās un tikpat ātri aiz-

mirsa dusmas. Kolīdz viņam uzreiz nepiekrita, viņš varēja sākt dauzīt ar kājām. Lotrekam bija raksturīga tieksme par visu uzjautrināties. Un vai gan visa viņa dzīve nebija spēle, traģiska un varbūt pat nāvīga spēle? Tāpat kā bērns, viņš bieži mēdza zaudēt mēra sajūtu. Vēl vairāk nekā Gibjēru viņš izmantoja Tapjē par savu grēkāzi.

Lotreks aizliedza runāt par politiku, kas bija «daktera» jājamais zirdziņš, bet ko mākslinieks galīgi necieta. Bija aizliegts apspriest mākslas jautājumus. «Liecies mierā! Tā nav tava darīšana!» Bija aizliegts sniegt roku cilvēkam, uz kuru Lotreks neturēja labu prātu, un pat tādam cilvēkam, kura seja viņam gluži vienkārši nepatika. Lot rēks ik brīdi brālēnu apsauca. «Ga-ra na-ba-dzī-ba!» viņš tam kliedza, uzsvērdams katru zilbi. Tapjē apklusa, no dūra galvu, bet nekad nedusmojās. Šķita, ka jauneklis bija pat priecīgs, jā, tik tiešām priecīgs, lca viņu tā apvaino.

Lotreks vairs nespēja iedomāties dzīvi bez sava «daktera»: viņa klātbūtne māksliniekam bija absolūti nepieciešama.

Brālēns Gabriēls dzīvoja nevis Monmartrā, bet Madiē-nas baznīcas tuvumā, dzīvoklī ar ārkārtīgi zemiem griestiem — «šī mītne domāta ceptai butei», sacīja Lotreks Gabriēls strādāja Svētā Luija slimnīcā par slavenā ķirurga Peāna praktikantu.

Tapjē brālēnam ļoti slavēja savu šefu. Lotreks, nebijis viņš tik slims, droši vien būtu pievērsies medicīnai. Ari agrāk mākslinieks bija ticies ar vairākiem Burza kolēģiem, no kuriem daži, tāpat kā Buržs, jau strādāja patstāvīgi, bet citi vēl bija praktikanti vai studēja. It īpaši Lotreku interesēja ķirurģija. Ota un zīmulis mākslinieka rokā tik bieži pārvērtās par skalpeli, ka viņš juta tieksmi pēc ķirurga naža. Savā dziļākajā būtībā Lotreks bija pre-parators. Un viņš nelika Tapjē mieru, pieprasīdams, lai tas lūdz Peānu atļaut Lotrekam būt klāt operāciju laikā

Atļauju dabūja viegli, jo slavenais Peāns, franču ķirurģijas lepnums, kura vārdu jau pazina visā pasaulē, nevairījās no skatītājiem. Viņš operēja no visām pasaules malām sabraukušu studentu mediķu bara un ziņkārīgo acu priekšā, it kā tā būtu teātra izrāde.

Lotreks, kas tagad katru sestdienas rītu devās uz Svētā Luija slimnīcu, jūsmoja par Peānu, šo drukno, ar Hērakla spēku apveltīto vīru, kas ar virtuoza veiklību rīkojās ar skalpeli.

Tāpat kā kādreiz Briāns, Lotreku valdzināja šā apgarotā milža spēcīgā personība. Peāns — nabadzīga Bosas dzirnavnieka dēls — pats saviem spēkiem sagatavojās vidusskolas gatavības apliecības iegūšanai, pēc tain sāka studēt medicīnu un taisīja sava laika visstraujāko un apbrīnojamāko karjeru. Tagad, būdams sešdesmit vienu gadu vecs, viņš atradās pašā slavas zenītā. Peāns bija izgudrojis asiņu apturēšanas aizspiedni un ar neiztrūkstošiem panākumiem izdarīja vispārdrošākās operācijas. Viņš bija pirmais, kas izgrieza liesu, pirmais izdarīja vārt-nieka rezekciju, pirmais izņēma olnīcas un pavēra ķirurgiem plašu darba lauku.

Lotreks no ķirurģijas vairs nešķīrās.

Viņš pat gaidīja Peāna ierašanos pie ieejas slimnīcā, sēdēdams vieglos ratos, kuros bija iejūgti divi bēri zirgi un kurus vadīja kučieris un sulainis, ietērpts ar zelta po-zumentiem izšūtā livrejā. Lotreks sekoja Peānam pa pēdām.

Operāciju zālē, iekārtojies pēc iespējas tuvāk galdam, Lotreks ar vislielāko uzmanību vēroja, kā Peāns ar neiedomājamu veiklību pāršķēla audus, tai pašā laikā nepārtraukdams teatrālo spriedelēšanu par visdažādākajiem tematiem. Lotreka skatiens ieurbās Peāna rokās, kas darbojās ātri, viegli un precīzi. Ārsta personība valdzināja Lotreku, viss viņu sajūsmināja vai arī uzjautrināja: Peāna drosmīgais, radošais talants, kas it īpaši spilgti atklājās grūtajos brīžos; viņa pāri plūstošā vitalitāte, svinīgums un ārišķīgums (ķirurgs operēja, tērpies trakā, tikai apsējis ap kaklu salveti); viņa pļāpāšana salonu garā (ārsts neapklusa pat tajā brīdī, kad sīvi cīnījās ar nāvi), kaut gan viņam vispār nebija necik vieglāka valoda kā Lotrekam; viņa iedomība, lai arī pilnīgi attaisnojama, tomēr bija tik uzsvērta, ka izskatījās smieklīga — līdzīga aktiera Samarī uzpūtībai lugā «Delaseljēras jaunkundze».

Pret operāciju, kas uz citiem atstāja smagu iespaidu, Lotreks izturējās pavisam nejūtīgi, viņš noskatījās tajā kā teātra izrādē. Viņš zīmēja Peānu visādās pozās: sarunājamies, slaukām sev pieri, trisceturtdaļaugumā, no muguras (Lotreks viņa muguru atzina par ļoti izteiksmīgu — tā bija līdzīga gadatirgus cīkstoņa mugurai), pie ķirurga «darbagalda», pārdomājam paredzamās operācijas gaitu, operācijas laikā, mazgājam rokas... «Lieliski! ... Nu? Kā ir?» Brālēns Tapjē beidzot bija apmierinājis Lotreka vēlēšanos.

Desmit, piecpadsmit, divdesmit zīmējumu, trīsdesmit zīmējumu. Lotreks nemitējās zīmēt. Viņš uzgleznoja ari divas gleznas: «Peāna operācija» un «Traheotomija». Gleznotāja vienaldzība pret uzšķērsto ķermeni nav uzskatāma par sadisrnu. Sos skatus viņš attēloja atturīgi, bez atbaidošiem sīkumiem, kas varētu modināt slimīgu ziņkāri. Mākslinieks neslēpa, ka viņam ļoti patika «skatīties graizīšanu». Bet tā viņam patika tāpat kā cirka numurs — Peāna veiklības un nevainojamā darba dēļ. Turklāt operāciju zāles un ķirurģisko instrumentu tīrība viņu sajūsmināja ne mazāk kā ķirurga rūpīgais darbs, kaut gan Lotreks smiedamies apgalvoja, ka Peāns nav tik izveicīgs kā Madlēnas laukuma restorāna galvenais oficiants Saris, kad viņš griež gabalos pīli.

Cinisms? Nē, kaut gan ārēji Lotreks žēlumu neizrādīja. Viņa jūtīgums izpaudās kaislībā uz analīzi, kaislībā, kas tik tieši atbilda ķirurģijas bardzībai, tālab nebija nekāds brīnums, ka šī zinātne viņu sajūsmināja. Ķirurģija nepazīst jūtelību. Un tā Lotreks raudzījās ar! uz dzīvi. Viņš nevienu necildināja un nevienu nepēla, tikai fiksēja ieraudzīto un dzirdēto. Viņš izturējās kā skatītājs. Miesa vislabāk atklāj savus noslēpumus slimības laikā; arī dzi vība vistiešāk atklājas, kad sāk trūdēt.

Kabareji un publiskie nami ir Lotreka anatomikums.

*

1891. gada nogalē (šis gads Lotrekam bija auglīgs no visiem viedokļiem) viņam vēlreiz radās izdevība parādīt savus darbus.

Kādam no māksliniekiem iesācējiem — Polam Vogle-ram —, kam pretenziju bija vairāk nekā talanta (un Parīzē tādu bija itin daudz), izdevās pierunāt gleznu tirgotāju no Peletjē ielas — Lebarku de Butvilu, kas līdz tam bija specializējies senajā mākslā, atteikties no holandiešu un itāļu vecmeistariem un pievērsties jaunajiem, cerīgajiem franču gleznotājiem. «Jau divdesmit gadu es par to cīnos!» Voglers lādējās, ar plašu žestu iebraukdams Lebarka tabakas dozē.

Lāga vīrs Lebarks bija jau mūža otrā pusē. Viņš iekrāja mazliet naudas, varēja atstāt darbu un apmesties uz dzīvi savā muižā Pjerfitā. Bet kāpēc lai viņš nepalīdzētu jaunajiem?

Izpārdevis vēl palikušās veclaiku gleznas, viņš pārkrāsoja savu veikalu, pasūtīja jaunu izkārtni — «Impresionisti un simbolisti» un uzaicināja vairākus māksliniekus, kas viņam likās ievērības cienīgi, izstādīt pie viņa pārdošanai savus darbus. Kreisajā vitrīnas stūrī uz lielas plāksnes būs minēti šo gleznotāju vārdi.

Lebarka uzaicināts, Lotreks kopā ar Bernāru, Anketēnu un dažiem citiem gleznotājiem, piemēram, Bonāru un Mo-risu Denī, piedalījās jaunās galerijas pirmajā izstādē, kas notika decembrī.

Sī izstāde modināja zināmu interesi. Laikraksts L'Echo de Paris pat uzdeva kādam no saviem reportieriem intervēt šās grupas māksliniekus. Anketēns viņam laipni deklarēja: «Nekādu teoriju, nekādu skolu. Vajadzīgs vienīgi temperaments! Kas es tāds esmu? Esmu gluži vienkārši Anketēns, un tas ir viss.» Bernārs reportieri pieņēma An-jēnā, savā mazajā, no dēļiem sasistajā darbnīcā, kuras sienas bija izrotātas ar uzrakstiem, kas pauda viņa pārliecību, piemēram, «Māksla ir prasme atrast dzīvē cildenumu». Blakus bija novietots to mākslinieku saraksts (tas saucās «Slava ģēnijiem»), kurus viņš cienīja. Bernārs plaši izklāstīja savas estētiskās teorijas un dusmojās uz oficiāli atzītajām slavenībām: «Kabanels, ICaroliss Dirāns, Kormons un tamlīdzīgi mākslinieki,» viņš kategoriski apgalvoja, «visi ir kretīni. Tie nekad nav sapratuši meistarus, kuru darbu gribēja turpināt... Un Meisonjē ,.. Viņa pirmās gleznas bija prasmīgi izceptas kūkas, bet pēdējās — cepeša mērce,»

Lotreks, kaut gan viņš jau bija mākslinieks ar vārdu, salīdzinājumā ar saviem abiem dumpīgajiem amata brāļiem izteicās diezgan atturīgi. Viņš nemaz nedomāja dižoties ar saviem panākumiem. «Es strādāju savā alā,» viņš necili pavēstīja. Oficiāli atzītie mākslinieki? Par tiem viņam neesot ko teikt. Meisonjē? «Viņš ir ļoti pūlējies,» Lotreks sprieda, «bet tos, kuri pūlas, vienmēr vajag mazliet cienīt.» Un tas bija viss.

Bija skaidri redzams, ka Lotreks nedzenas pēc skaļa trokšņa. Un tomēr viņš sāka kļūt slavens. Bet mākslinieka tuvinieki to necik augstu nevērtēja. «Kas ir jūsu mīļākais gleznotājs?» kāds reiz pajautājis grāfienei Adelei. «Katrā ziņā ne jau mans dēls,» viņa atbildējusi.

Grāfam Alfonsam nepatika, ka dēls, par spīti aizliegumam, parakstīja savus darbus ar Lotreka vārdu. Kāpēc viņa dēls nevarētu pievērsties batāiiju glezniecībai, kā.

piemēram, Nevils vai Detajs? Kas varētu viņu pārliecināt, lai viņš maina savu gleznu tematus un izraugās citu gleznošanas manieri? «Kaut aiz cieņas pret dzimtas vārdu,» prātoja viens no Lotreka tēvočiem, «viņam vajadzētu izvēlēties sev modējus kaut kur citur, nevis Monmartrā.»

«Aiz cieņas pret dzimtas vārdu!» Lotreks vai pušu plīsa aiz smiekliem. No tās reizes viņš šo tēvoci sauca «Aiz cieņas pret dzimtas vārdu» un izteica vēlēšanos «uzturēt ar viņu sakarus tikai bēru gadījumā».

Un gleznotājs smiedamies atgriezās pie savām dejotājām un prostitūtām.

Atgriezās savā anatomikumā.54

ns

VIJOLĪŠU PUSĶĪTIS

Jūs, cilvēki, nespējat ne par ko runāt, nepasludinot tūdaļ spriedumu: tas ir neprāts, tas ir prātīgi, tas ir labi, tas ir sliktil Bet kāpēc? Vai jūs cenšaties saprast, kāpēc tas vai tas ir izdarīts? Kādi iemesli tam bijuši, kas šo rīcību padarījis nenovēršamu? Ja jūs to zinātu, jūs tik pārsteidzīgi nespriestu.

Gēte

Lotreks sāka bieži piedalīties izstādēs: 1892. gada janvārī viņš eksponēja savus darbus «Divdesmitu grupā», tūlīt pēc tam viņa darbi bija redzami «Volneja» pulciņa un «Neatkarīgo» izstādēs. Prese viņam veltīja labas, bieži vien pat lieliskas atsauksmes. Ivans Rambosons žurnāla La Plūme 15. marta numurā savā rakstā par «Volneja» pulciņa izstādi rakstīja, ka Lotreks «ļoti izdevīgi izceļas uz milzīgās pliekanības fona». Lotreku sāka pa īstam saprast un novērtēt. Oktāvs Mauss viņa darbos saskatīja «mākslu, kas ir brīva no jebkurām konvencionalilātēm un no jebkāda literārisma. Ar savu klajo atkailinātību tā vedina uz dzijām pārdomām»; tā esot «skaudra, drudžaina un nekaunīga» māksla.*

Lotreks paguva būt itin visur. Maijā mākslinieks devās uz Londonu.55 Mēnesi pirms tam viņš caurbraucot aizkavējās Tulūzā, kur sekoja sava otrā, ārkārtīgi izteiksmīgā melnbaltā reklāmas plakāta iespiešanai, ko viņam bija [23]

pasūtījis Artūrs Hikss, laikraksta La Dépêche redaktors, paredzēdams to jaunajam romānam turpinājumos.

Pat ja Lotreks būtu pastāvīgi uzturējies Parīzē, diez vai viņš būtu uzgleznojis vairāk. «Mulenrūžas» iedvesmots, viņš bija radījis daudzus darbus, nemitīgi attēlodams gan uz audekla, gan kartona skatus ar La Gulī un Žanu Avrilu.

Žana Avrila, ko sauca arī par La Melenitu, — visai savdabīga dejotāja — saistīja īpašu Lotreka uzmanību. Viņa bija kāda itā]u aristokrāta un Otrās impērijas bijušās demimonda dāmas ārlaulības meita. Bērnībā viņa bija daudz cietusi no savas mātes rupjībām, kura, būdama ārēji ļoti pievilcīga, spēja ilgstoši noslēpt pat no mīļākiem savu ātri uzbudināmo, nežēlīgo, gandrīz vai slimīgi nenosvērto raksturu. Si pagrimusī sieviete nekādi nespēja samierināties ar trūkumu. Brīžam viņai uznāca depresija un sākās vajāšanas mānija, citreiz viņu sagrāba neprātīga uzbudinātība, uzmācās lieluma mānija. Viņa terorizēja savu meitu, draudēdama ar briesmīgiem sodiem, ja meitene sadomātu žēloties kaimiņiem vai kliegt. Viņa sūtīja meiteni ubagot un dziedāt pa namu sētām. Nespēdama izturēt, meitene aizbēga no mājām, un šī viņas pirmā bēgšana beidzās Salpetriēras slimnīcā Sarko nodajā, kur viņu ārstēja no nervu satricinājuma. Pēc tam meiteni atkal nodeva mātei, kas viņu mudināja uz prostitūciju. Septiņpadsmit gadu vecumā Žana uz visiem laikiem aizbēga no mājām, uz mūžu, saglabādama riebumu pret nesavaldību, pret visu zemisko, vulgāro un rupjo. Žanai Avrilai bija aizstāvji, bet viņa nekad sevi nepārdeva un uzsāka romānus tikai ar tiem, kas viņai patika. Mūzika un deja kļuva viņai par patvērumu. Sākumā Žana strādāja par jātnieci hipodromā Almas avēnijā, tad par kasieri 1889, gada Vispasaules izstādē un pēc tam atnāca uz «Mulen-rūžu», kur viņu ļoti draudzīgi uzņēma Zīdlers.

Arī Lotreks sirsnīgi sadraudzējās ar šo jauno, slimīgo, pārāk jūtīgo sievieti ar bālo cietējas seju, tirkīzzilārn acīm. Žana bija iemaldījusies ielasmeitu barā, kuras viņu sauca par Trako Žanu. Žana nepiederēja pie šo bieži vien izlaidīgo sieviešu pasaules, viņai bija laba gaume. Zaņai ļoti patika gleznas un grāmatas, un šajā ziņā viņa krasi atšķīrās no savām biedrenēm. Zaņas izsmalcinātība, taktiskums, kultūra, vārdu sakot, viņas garīgums kaitināja pārējās «Mulenrūžas» kolēģes, kuras, kā šādos gadījumos mēdz būt, viņu neieredzēja.

La Guli deja nozīmēja vienīgi un tikai juteklisku nesavaldību, dzīvniecisku instinktu iemiesojumu mūzikas ritma, un tieši tas sagādāja viņai piedauzīgu slavu. Zaņai deja nozīmēja garīgu pašatklāsmi, tā bija viņas savainotās dvēseles valoda. Lotreks tīksmi baudīja Zaņas kāju zīmētos elegantos dejas soļus, viņas smalki un harmoniski saskaņotās tērpu krāsas — melno, zaļo, violeto, gaišzilo un oranžo. Turklāt Žana Avrila bija vienīgā «Mulenrū-žas» dejotāja, kas nevalkāja baltus apakšsvārkus, bet krāsainus, šūdinātus no zīda vai muslīna.

Lotreks neapnicis gleznoja Žanu, viņas īpatnējās sejas apburts. Lai tas izklausās cik dīvaini izklausīdamies, dejotājas atturība padarīja viņas seju vēl izaicinošāku, piešķirdama tai satraucošu, kā daži sacīja, «perversu» šarmu vai arī, kā asprātīgi bija teicis Artūrs Saimonss, «izvirtušas šķīstības» pievilcību. Lotreks viņu uzgleznoja dejojam solo deju ar sānis izmestu kāju, uzgleznoja ari nākam ārā no «Mulenrūžas», gan velkam rokās cimdus, gan ar kabatās sabāztām rokām, ietinušos platā manto. Un katru reizi Lotreka skatiens kavējās pie slimīgās, domīgās, mazliet dīvaini skumjās sejas, kāda piemita šai sievietei. Vieni viņu uzskatīja par morfinisti, citi — par mazliet jukušu meiteni no kārtīgas angļu ģimenes, domādami, ka piederīgie, vēlēdamies no Zaņas atbrīvoties, nodevuši viņu pansijā. Daži pat apgalvoja, ka viņas mīļākā grāmata esot Paskāls.

Uz Lotreka draudzību Žana Avrila atsaucās ar pret-draudzību. Gleznotāja talanta savaldzināta, viņa labprāt pieņēma uzaicinājumu pozēt māksliniekam darbnīcā, kur šad tad tēloja namamātes lomu. Zaņa bieži gāja ar Lot-reku ēst brokastis vai pusdienas slavenajā Latuila tēva restorānā Klišī avēnijā un apmeklēja kopā ar viņu Briāna kabareju.

Iespējams, ka gleznotājs nebūtu bijis tik uzticīgs Zaņai Avrilai, kurā viņš saskatīja ne tikai īpatnēju dejotāju, bet — un tas ir galvenais — spilgtu personību, tas ir, to, kas mākslinieku vienmēr īpaši valdzināja, ja viņu, tāpat kā agrāk, aizrautu kadriļa. Šķiet, ka tā Lotreku vairs ne-iedvesmoja. Tiešām, visos «Mulenrūžas» skatos — to ir daudz un visi ir dažādi — gandrīz nemaz nav attēlots dejas virpulis. Ja viņš joprojām glezno kadriļu, tad rāda to bridi, kad orķestris vēl nav sācis spēlēt un dejotājas un dejotāji izaicinošām sejām nekustīgi stāv viens otram pretī.

Tiesa, tajā laikā mākslinieks vēl uzgleznoja divas apskāvušās valsētājas, bet var redzēt, ka daudz mazāk viņa uzmanību saista dejas kustības nekā šo sieviešu būtība. «Paskatieties, kā viņas dejo, raudzīdamās viena otrai acis. Pat tad, kad viņas tās aizvēri» Lotreks jūsmoja. Un La Gul! viņš vairs neglezno mežģīņu mākonī tītu, bet attēlo ar mazu cepurīti galvā «divi deju starplaikā» pastaigājamies ar zaļknābi zem rokas vai arī nākam iekšā dejas zālē kopā ar savu māsu, bezkaunīgām, netiklām acīm meklējot sev laupījumu.

La Gulī bija sākusi apvelties. Resnums viņai drīz vien apgrūtināja kustības. Viņa kļuva līdzīga savai izklīdušajai māsai Žannai Veberel, kas izskatās pēc īstas tirgus sievas un «Mulenrūžu» apmeklē vienīgi naudas dēļ. Žauna Vēbere šajā vidē nebija īpaši iemīļota.

Reiz Zīdlers bija nopircis Lotreka gleznu, kurā mākslinieks bija attēlojis abas māsas — Žaunu Vēberi un La Guli, un pakarināja šo darbu hallē līdzās citām gleznām, bet dejotājas, iedamas garām, vienmēr pie šīs gleznas apstājās un skaļi ņirdza: «Sito neglīteni, ak vai! Nu paskatieties taču! īsts zilonis!» — «Bet man liekas, ka mākslinieks viņai ir glaimojis!» Beidzās ar to, ka Zīdlers padevās un šo gleznu noņēma.

Jā, var nešaubīgi teikt, ka Lotreks bija pārvērties. Viņa mākslā, tāpat arī viņa dzīvē, kāds ceļaposms jau bija nostaigāts.

It kā vēlēdamies rezumēt visu, ko bija sasniedzis, gandrīz trīs gadus attēlodams galvenokārt. «Mulenrūžas» dzīvi, Lotreks uzgleznoja lielu kompozīciju — metrs divdesmit reiz metrs četrdesmit: kabarejā ap galdiņu sēž La Makarona, Gibērs, Sesko un kritiķis Eduārs Dižardēns, laikraksta La Revue Wagnerienne dibinātājs, liela auguma vīrs ar monokli acī, «matains, bārdains un lūpains»[24]; telpas dziļumā redzams garais Tapjē un pats maziņais Lotreks; La Guli izgorījusies kārto spoguļa priekšā frizūru; priekšplānā izceļas ar audekla malu nogrieztā sievietes figūra, ko asi apgaismo zaļgana gaisma.

Lotrekam nenoliedzami bija nācis par labu plakā List a darbs: viņa kompozīcijas kļuva, aizvien lakoniskākas, un tajās sevišķi spilgti sāka izpausties viņa gleznieciskā maniere, sasniedzot neapstrīdamu izteiksmes spēku. Viņa

darbos jūtams plašums, tiešums un spilgta dekorativi-tate — īpašības, kas raksturīgas tieši plakātam.

*

Laiku pa laikam Lotreks uz dažām dienām nozuda. Kur viņš pavadīja laiku? Draugi sāka uztraukties. Viņi to neredzēja ne «Mulenrūžā», ne pie Briāna, ne arī kur citur Monmartrā. Tūrlaka ielas darbnīca stāvēja tukša, ari Buržs nekā nezināja.

Drīz noslēpums atklājās, un visi uzzināja, ka Lotreks ir pametis Monmartru un uzturas prieka mājās vai nu 2u-bēra ielā Senlazāra stacijas apkaimē, vai Ambuāza ielā Operas tuvumā.

Tur viņš gleznoja, tur ēda, tur gulēja.

Lotreks nepiederēja pie tiem cilvēkiem, kas meklē skandalozu popularitāti, kaut gan sabiedriskās domas nicināšanā, kas viņam piemita, bija arī sava daja dižošanās: mākslinieka ekscentriskums vārda vistiešākajā nozīmē bija vienīgi koķetēšana. Pats viņš nekad ne par ko nebrīnījās.

«Bordelis! Kas par to, ka bordelis!» viņš mēdza iebilst tiem, kas viņu nosodīja. «Māja ūdens malā^25. Un cik daudz ūdens vajadzīgs, vai ne? Aplaistīšanās teh-ni-ka.»

Lotreka uzvedība šausmināja piederīgos: viņi redzēja, ka mākslinieks pagrimst arvien vairāk, ka viņš nespēj pretoties savām iegribām. Mākslinieka rīcībā nebija nekā tīši sadomāta: viņš gāja to ceļu, ko viņam bija nospraudis liktenis. Lotrekam, tāpat kā van Gogam, nebija izvēles: viņam bija jāapmierinās ar tām sievietēm, ko varēja nopirkt par naudu. Atstumts un nicināts viņš tiecās pēc. tikpat atstumtām un nicinātām. Dižais mežonis Gogēns bija aizbraucis uz Tahiti salu (viņš vēl arvien nav atgriezies) vairāku iemeslu dēļ — un galvenais no tiem bija tieksme pēc rīcības brīvības: nometis civilizācijas važas, viņš tur varēja dot pilnu vāju savai dabai. Lotrekam tam pašam mērķim kalpoja Senlazāra stacijas un Operas laukuma apkaime.

Tajos gados naturālisms literatūrā bija ierādījis redzamu vietu prostitūtām: Gismans 1876. gadā bija laidis klajā romānu «Marta. (Kādas ielasmeitas dzīvesstāsts)», Edmons de Gonkūrs 1877. gadā — «Ielasmeitu EIīzu», Zolā 1880. gadā —- «Nanā», Mopasāns 1881. gadā —s

«Teljē namu». Un gleznotāji? Visos laikmetos daudzi no viņiem meklējuši modeļus šajā vidē — atcerēsimies kaut vai Karpačo un Vermēru, Fransu Halsu un Karavadžo, nemaz nerunājot par Konstantēnu Gisu un Felisjēnu Ropsu. Daudzas savas monotīpijas Degā veltījis skatiem no publisko namu dzīves.50 Arī van Gogs tika strādājis dažādos zaņķos, tāpat Emīls Bernārs un Rafaelli. Un ari japāņi — Utarnaro, Harunobu, Hokusai un Sinsē — ir sīki jo sīki attēlojuši Josivaras dzīvi un Edo^26 ceremoniālās publiskās mājas.

Publiskajā namā gleznotāja acs prostitūtas ķermeni var vērot dabiskā veidā, bez drēbēm — gluži tāpat kā Tahiti salā. Tur sievietes ir radušas dzīvot kailas, tālab — pretēji profesionālajiem modeļiem — viņas nepozē. «Modelis vienmēr ir nedabisks,» Lotreks izteicās, «bet viņas vienkārši dzīvo. Es neuzdrošinos samaksāt šīm sievietēm simt sū par pozēšanu, kaut gan dievs ir liecinieks, ka viņas to ir pelnījušas. Viņas ir tikpat dabiskas kā dzīvnieki ... Viņas ir tik nepretenciozas! ...»

Jā, nepretenciozas. Kad Lotreks atradās starp cilvēkiem kas nebija pieraduši pie viņa izskata — mākslinieks gan tagad centās no tādiem cilvēkiem vairīties —, viņš vai nu redzēja viņu līdzjūtīgos skatienus, vai dzirdēja izsmieklu. Ja Lotreks klusēja, tas nebūt nenozīmēja, ka viņš necieta. Viņš ļoti cieta. Reiz vakarā, nākot ārā no teātra, kāds nekauņa ar skatienu pievērsa viņam savas līdzgājējas uzmanību. Smaidiņi. Draugs, ar kuru Lotreks kopā gāja, ieraudzīja mākslinieka acīs iedegamies dusmu zibeņus; tad mākslinieks piegāja nekauņām klāt un, pacēlis galvu, to pamatīgi izlamāja. «Cik raksturīga rīcība,» draugs toreiz nodomāja.57

Publiskajos namos Lotrekam nekas līdzīgs nedraudēja. To iemītnieces, pieradušas pie daždažādām ačgārnībām, dzīvodamas tādā pasaulē, kur cilvēks, atbrīvojies no liekulības, nekautrējoties pilnīgi ļāvās saviem klaji paustajiem instinktiem, kur viss, ko parasti mēdz rūpīgi slēpt, pēkšņi atklājās, iznāca uz āru, par kropļiem nemaz nebrīnījās. Mazs vīriņš ar ērmīgu miesas uzbūvi, ar nepiepildāmām tieksmēm — nu un tad? Sis mazais vīriņš nemaz tik ļoti neatšķīrās no citiem, viņš pat šķiet daudz normālāks par dažiem izvirtuļiem, kas, iznākuši no pustum-

šām guļamtelpām uz ielas, uzreiz cenšas atgūt godprātīga, tikumīga ciivēka izskatu. Kaprači «Hamletā» taču daudz labāk nekā jebkurš izpratuši cilvēka niecību.

Jā, sievietes publiskajos namos nebrīnījās. Vēl vairāk: izstumtās instinktīvi saprata izstumto. To, ka viņš ir grāfu de Tulūzu pēctecis, ka viņš jau ir plaši pazīstams giezno-notājs, viņas nezināja vai ari tas viņam bija vienalga. Sabiedriskais stāvoklis šeit nebija svarīgs. Šajā no visa nošķirtajā pasaulē tituliem un vārdiem nebija nekādas vērtības. Šeit cilvēks bija kails. Lotreka posts un šo sieviešu posts viņus tuvināja, saliedēja un radīja to mazumiņu maiguma, kas bija liegts gan viņam, gan viņām. «Viņām ir sirds, un laba audzināšana taču nāk no sirds. Man ar to pietiek,» mēdza teikt Lotreks, Viņš bija «Anrī kungs», sirsnīgs cilvēks, kas varēja veselu stundu glāstīt viņam pasniegto roku.

Lotreks strādāja — viņš vēroja, zīmēja un gleznoja. Cilvēkā Lotreks meklēja dzīvību, to, kas ir pastāvīgs, mūžīgs (šis vārds gan viņu uzjautrinātu), un, būdams smalkjūtīgs, vienmēr atturējās kaut kā norādīt uz savu modeļu profesiju. Lotreks attēloja tikai sievietes, «klients» aizvien palika aiz viņa gleznu ietvariem.

Savus kartonus un audeklus Lotreks gleznoja, neiztapdams nedz romantismam, nedz vulgaritātei, vairīdamies no divdomības, no vaļībām un no sentimentalitātes. Būdams ar visu savu būtni pārāk cieši saistīts pie šīs vides, viņš to nespēja tā kā Konstantēns Giss tēlot rotaļīgi vai sazvērnieciski pamirkšķinot ar aci. Lotrekam bija pietiekami gaišs prāts, lai viņš redzētu neizskaistināto īstenību.

Mākslinieks strādāja kā ķirurgs, izdarot operāciju. Kā klinicists, kas ar vislielāko interesi pēta audzējus. Ar savām tuvredzīgajām acīm viņš vērīgi lūkojās apkārtējā vidē, analizēja to un nesaudzīgu roku atklāti atzīmēja visu redzēto.

«Skaista brūce», «brīnišķīgi izteikta slimība» — šādus mediķu izteicienus varētu piedēvēt ari Lotrekam. Viņš ar baudu attēlo vītuma pazīmes, ilgāk pakavēdamies pie krunkainās ādas, smagajiem plakstiņiem, gurdā acu skatiena, pie pārspīlēti nosmiņķētās sejas smieklīgi mānīgas jaunības.

Bet Lotreks atklāja ne tikai vainas un trūkumus, viņš

spēja saskatīt ari svaigumu, cauri netīrumiem saredzēt dvēseles šķīstību. «Šīs sievietes ir īsti dzīvnieki visā savā sirdsskaidrībā,» par viņām ir teicis Berliozs, «Fausta pazudināšanas» autors. Vai viņas tiešām tik ļoti atšķiras no pārējām sievietēm? Lotreks bija pārliecināts par pretējo: viņš runāja par savām draudzenēm kā par «tikumīgām sievām».

Lotreka darbus nekādā gadījumā nedrīkst uzskatīt par prostitūcijas annālēm. Pirmām kārtām tie ir mākslas darbi, bet tiem piemīt arī sava veida aizstāvēšanas dokumentu nozīme. Lotreks tik neatlaidīgi attēloja prostitūtas ārpus viņu nodarbošanās tāpēc, ka gribēja uzsvērt tieši to, ka viņas ir tādas pašas sievietes kā visas pārējās un ka viņu māja nemaz neatšķiras no parastajām mājām.

Liktenis šīs sievietes, tāpat kā viņu pašu, ir padarījis par pārijiem. Lotreks saceļas pret šo tiesas spriedumu. Viņš ir tik ass, tik patiesīgs, tik nepielūdzams tāpēc, lai varētu labāk, ar lielāku stingrību un pārliecību pateikt, ka nevienam šajā pasaulē nav tiesību izsvītrot citus no dzīves.

Pa to laiku Ambuāza ielas publiskās mājas īpašniece Blanša d'Eg jaunkundze, kas dižojās ar to, ka mīl mākslu un ka viņai pieder Ennēra, Budēna, Gijomēna (Trujebērs pat darinājis viņas portretu) darbi (jāpiebilst., ka viņas mājā mākslinieki mēdza vernisāžas dienā atzīmēt savus panākumus), lūdza Lotreku izdekorēt viņas viesistabu.

Publiskais nams Ambuāza ielā atradās 17. gadsimta ēkā, kurā bija saglabājušies lieliski Luija XV laikmeta paneļi. Lotreks ķērās pie darba. Ar krāsotāja un viena Pivī de Savanna mācekļa palīdzību viņš aizpildīja aiļu starpas ai sešpadsmit divi metri augstiem panno, kur uz gaiši dzeltena fona uzgleznoja rokoko stilā puķes, lapas, vītnes un sešpadsmit ovālus medaljonus ar mājas iemītnieču portretiem: Karmenu, gaišmati «Pompadūru», jauniņo ebrejieti ...

Bet šis jaunais darbs Lotreku nebūt neatrāva no ārpasaules. Tajā pašā laikā, kad mākslinieks darināja panno, viņš gatavoja trešo plakātu. To viņam bija pasūtinājis Zans Sarazēns, interesants tips no Monmartras bohēmas, kurš Martinu ielā 75 bija atvēris jaunu kabareju «Japāņu dīvāns».

2ans Sarazēns, šis «olīvu popularizētājs ziemeļnieku cilšu vidū» (kā viņš pats sevi dēvēja), ilgu laiku klaiņoja pa Monmartru no viena kabareja uz otru ar toveri rokās, piedāvādams cienītājiem par pieciem sū dhrpadsmit olīvas, ietītas papīriņā, uz kura bija uzrakstīts viņa dzejolis. Vēlāk, joprojām nešķirdamies no olīvu tovera, viņš iekārtoja зато «Dīvānu» — zemu, šauru zāli, mēbelētu un izrotātu japāņu stilā. Japāna toreiz bija visnotaļ modē gan glezniecībā, gan teātrī, gan literatūrā. «Japāņu dīvānā» biljarda galdi bija zili un sarkani, griesti apzeltīti, krēsli nokrāsoti ar melno laku; oficiantēm mugurā bija kimono tērpi: «Dzejnieks ar olīvām» bija tālredzīgs interesantu izpriecu izvēlē. Apmēram pirms gada viņam bija gadījies laimīgs ķēriens, angažējot dziedoni Ivetu Gilbēru, kas lielā mērā veicināja viņa kabareja uzplaukumu.

Pēc grūtā sākuma Iveta Gilbēra pamazām ieguva publikas atzinību un vēlāk kļuva par slavenību. Apmeklētājus vispirms pārsteidza viņas diezgan dīvainais siluets: dziedātāja bija gara auguma sieviete, kalsna, plakanām krūtīm, ar «kaklu, kuram nav gala», neiedomājami garām rokām, melnos cimdos, kas sniedzās līdz pat pleciem, apaļi izkrāsotām acīm, ar garu, pīles knābim līdzīgu degunu, lielu, spilgti sarkanu muti, kura kā asiņaina brūce izcēlās bālajā sejā, ar rudo matu ērkuli uz, galvas. Sava spalgajā balsī Iveta «Japāņu dīvānā» no desmitiem līdz vienpadsmitiem vakarā publikai, kuras vidū bija daudz mākslinieku un rakstnieku, dziedāja ielas dziesmiņas, tādas kā, piemēram, «Jaunavas», kas viņai bija trīs četras reizes jāatkārto.

Nav viņas aprikozes mīkstas,

Bet zaļas vēl un gluži sīkstas,

Pavisam

Šķistas!

Ar savu nenoliedzamo savdabību Ivetai Gilbērai, šķiet, būtu vajadzējis saistīt Lotreka uzmanību. Taču plakātā, kas veltīts «Dīvānam», gleznotājs parādīja viņas siluetu tikai kompozīcijas stūrī, bet lielu vietu ierādīja Zaņai Avrilai (šoreiz — vienkārši skatītājai) un Eduāram Dižar-dēnam.

Šī lieliski līdzsvarotā kompozīcija ir īsts šedevrs. To pašu var teikt par ceturto Lotreka plakātu, kas veltīts viņa drauga Viktora 2oza romāna «Jautrības karaliene» klajā nākšanai. Grāmatas vāku bija darinājis Bonārs.

Arī Briāns pasūtīja Lotrekam afišu: viņš nupat bija pieņēmis «Ambasadēra» īpašnieka Dikāra piedāvājumu uzstāties viņa kafešantānā Elizejas laukos par pieciem tūkstošiem franku mēnesī.

No Monmartras attālinājās ne tikai Lotreks, tā bija vispārēja parādība. Monmartras slava, sasniegusi savu apogeju, tuvojās norietam. Bet Monmartras zvaigznes iekaroja slavu un vispārēju atzinību. Briāns pēc «Ambasadēra» aizbrauca garākā turnejā pa provinci un pēc tam uz Alžīriju. Ollers, kuram vienmēr bija lieliska nojauta, atvēra Elizejas laukos tādu kā «Mulenrūžas» filiāli — «Parīzes dārzu». Ik nakti pēc «Mulenrūžas» slēgšanas dejotājas un pastāvīgie apmeklētāji sēdās omnibusos: zirgi rik-soja, pātagas šmiukstēja, un visa šī skaļā procesija joņoja uz Elizejas laukiem.

Dikārs, «pavisam neizglītots vecītis», kas «izskatījās pēc goda viesa nabaga ļaužu kāzās»[27], nebūt nebija īpaši sajūsmināts par Lotreka talantu. Viņš kaulējās ar mākslinieku par honorāru, īdzīgi piedāvādams tam tādu summu, kura pat nesedza tipogrāfijas izdevumus. Šī kaulēšanās Lotreku nokaitināja. «Es pats nekā nenopelnīju,» viņš rakstīja Briānam. «Ļoti žēl, ka viņš mani piekrāpa, izmantodams manas un Tavas labās attiecības. Jācer, ka citreiz mēs būsim piesardzīgāki.»

Diemžēl nepatikšanas ar Dikāru nebūt vēl nebija beigušās. Apskatījis afišas metu, Dikārs izlikās, ka tas viņu apmierina, bet pats slepus pasūtīja citu afišu kādam Levī. Par šo izdarību uzzinājis, Briāns ārkārtīgi noskaitās un tūlīt uz vietas paziņoja Dikāram, ka tādā gadījumā, ja viņa drauga afiša netiks izlīmēta, lai necer, ka viņš dziedās. Dikārs mēģināja pielabināties «tautas dziedonim». Levī kunga afiša viņam likās tik skaista! «Ar tām jūs varat iztapsēt savas atejas!» Briāns nepiekāpdamies atcirta. Dikārs padevās, un drīz vien Parīzes sienas klāja Lotreka afišas. Taisnību sakot, ne visiem tas bija pa prātam. «Kas mūs reiz atbrīvos no Aristīda Briāna bildēm?» izsaucās kāds laikraksta La Vie Parisienne žurnālists. «Nevar vairs ne soli paspert, kur tās nerēgotos. Runāja, ka Briāna kungs esot aktieris... Bet kāpēc tad viņš ir ar mieru konkurēt ar gāzes aparātu reklāmām? Par tādu kaimiņu būšanu viņam vajadzētu justies aizvainotam... Vai tiešām viņam būtu jāķeras pie tik lētas reklāmas kā divriteņu vai šujmašīnu tirgotājam?»58

*

Lotreks saņēma aizvien jaunus pasūtījumus. Neatvilcis elpu, nenoguris viņš gleznoja uz kartona un uz audekla.59 Pēc Žuajāna ieteikuma, firma «Buso un Valadons» lūdza viņu pagatavot tai divas krāsainas litogrāfijas.

Litogrāfija, kas kādreiz bija saistījusi labāko mākslinieku "interesi, bet vēlāk ilgu laiku nebūdama sevišķā cieņā, kalpodama galvenokārt par ilustrācijām laikrakstos un tīri komerciāliem mērķiem, atkal sāka pamazām iekarot savas tiesības kā patstāvīgs mākslas paveids. Daži Lot-

reka draugi, piemēram, Šarls Morēns, Ādolfs Albērs un tēlnieks Karabēns, stipri aizrāvās ar litogrāfiju. Paklausīdams viņu padomam, Lotreks dedzīgi ķērās pie šā darba apgūšanas, jo tas viņam bija pilnīgi svešs.

Tāpat kā afišām, arī litogrāfijām Lotreks vispirms gleznoja uzmetumus uz kartona, un viņa pūliņi drīz vien vainagojās panākumiem: jau oktobrī firma «Buso un Vala-dons» varēja laist pārdošanā par divdesmit frankiem, gabalā divus brīnišķīgus Lotreka estampus — «La Guli un viņas māsa» un «Anglis «Mulenrūžā»».

Šī veiksme, kas Lotreku uzreiz izvirzīja litogrāfijas mākslas atjaunotāju pirmajās rindās, uzmundrināja viņu, un mākslinieks nodevās šim mākslas veidam ar tikpat lielu aizrautību kā plakātam. Tālab viņš steidzas pieņemt priekšlikumu, ko viņam piedāvāja izdevējs Andrē Marti, kas bija nodomājis, sākot ar 1893. gada martu, periodiski izdot albumu «Oriģinālais estamps»60.

Abas pirmās Lotreka litogrāfijas tika iespiestas Eduāra Ankūra lieliskajā tipogrāfijā Fobūrsendenī ielā 83. Lotreks uzreiz sirsnīgi pieķērās vienam no vecajiem Ankūra biogrāfiem — Kotella tēvam, kas pārzināja visus šā amata noslēpumus un māksliniekam daudz palīdzēja. Kotella tēvs bija loti īpatnējs cilvēks. Tipogrāfijas darbinieku vidē viņš bija slavens galvenokārt ar savu galvassegu: viņš valkāja tik netīru filca benlti, ka ar lielu mīlestību iezieda ar to litogrāfijas akmeņus.61

Kad Lotrekam uzticēja pagatavot «Oriģinālā estampa» vāka litogrāfiju, viņš publiski izteica savu pateicību vecajam strādniekam: mākslinieks to uzzīmēja vienos kreklos, pensneju uz deguna, griežam ar roku preses riteni; viņam blakus Lotreks attēloja Žanu Avrilu — otrs cieņas apliecinājums, šoreiz dejotājai, mākslas draugam, — viņa aplūko gravīras novilkumu.

Monmartra tiešām vilināja Lotreku aizvien mazāk un mazāk. Tagad mākslinieks uzturējās daždažādos Parīzes rajonos. Rudenī viņš aizveda savus draugus uz «Foilber-žēru», kur publika aizrāvās ar amerikāņu dejotāju Loiju Filleri. Aizrāvās? Tas nu būtu visai pieticīgi teikts: ar savām dejām amerikāniete sacēla veselu furoru.

Zāle slīga galīgā tumsā, kad uz skatuves kā spokaina parādība uznāca Loija Fillere kuplā, gaisīgā gāzes vai muslīna tērpā, kas plīvoja krāsaino, mainīgo prožektoru gaismā. Cik spoža meistarība, kāds vieglums un vijīgums, cik lieliskas piruetes, žilbinošas arabeskasl Brīžam viņa

izskatījās kā ugunīgs zieds, brīžam — kā milzīgs tauriņš raibiem spārniem.

Tāpat kā daudzus citus māksliniekus, arī Lotreku iekaroja šī «īstā Samotrākes Nīke,» kā viņš gavilēdams sacīja un pagatavoja vairākas šīs «spožās fontānu nimfas» skices uz kartona. Viņš tai veltīja arī vienu melnbalto litogrāfiju, visus novilkumus iekrāsodams un iepūderēdams ar zeltu.62

Pēc neilga laika Lotreka uzmanību saistīja vēl kāds uzvedums Parīzes centrā — «Hrizantēma tēva balets», ko novembrī izrādīja «Jaunais cirks» Sentonorē ielā.

«Jaunais cirks», ko Ollers nodibināja 1886. gadā, bija elegantās publikas satikšanās vieta un, kā apgalvoja tik nopietns laikraksts kā Journal des Débats, bija «astotais pasaules brīnums». Sis cirks jau pirms gada bija iedvesmojis Lotreku ļoti oriģinālas gleznas radīšanai, to viņš bija uzgleznojis uz kartona — «Sieviete klauns ar pieciem ādas uzkrekliem». Tagad viņa uzmanību šis cirks saistīja ar «Hrizantēma tēva baletu».

«Jaunā cirka» arēna, pateicoties gudrām ierīcēm, bija viegli pārvēršama par peldbaseinu. Sai peldbaseinā ziedēja ūdensrozes un lotosi. Tērpušās līdzīgi Loijai Fillerei caurspīdīgās drānās, dejotājas, Ezera fejas vadītas, fantastiskā apgaismojumā klīda gar ezera krastu un slēpās niedrēs.

Šis balets Lotreku iedvesmoja divām gleznām eļļas krāsas tehnikā.

iH

Vai nebija pienācis laiks padomāt par lielu personālizstādi?

Lotrekam bija divdesmit astoņi gadi un vairāk nekā

trīssimt gleznu, plakātu, litogrāfiju, nemaz nerunājot par neskaitāmajiem zīmējumiem. Dažs labs viņa amata brālis ar to būtu dižojies. Bet Lotreks bija tik ļoti savas mākslas (un savas traģēdijas) apsēsts, ka tas viņam nebija ne prātā. Par slavu viņš nedomāja, uzskatīdams sevi tikai par amatieri, un komplimentus vienmēr uzklausīja mazliet apmulsis.

Zuajāns nodeva Lotreka rīcībā savu galeriju Monmar-tras bulvārī. Abi nolēma, ka izstāde notiks 1893. gada sākumā — janvārī vai februārī. Tomēr Lotreks, it kā viņam būtu vajadzīga šefība, lūdza Šarlu Morēnu dalīties ar Viņu šai godā.

2uajāna galerijā Lotreks izstādīja kādus trīsdesmit darbus, galvenokārt gleznas, kas bija veltītas «Lagalētas dzirnavām» un «Mulenrūžai», plakātus un litogrāfijas. Izstādi uzņēma patiesi labvēlīgi. Kritiķis Rožē Markss avīzē Le Repide^63 rakstīja: «Sen nav redzēts tik apdāvināts mākslinieks kā Tulūzs-Lotreks. Varbūt viņa spēks slēpjas dažādu spēju apvienojumā — ar to es domāju mākslinieka dziļo analizēšanas māku, kas saderīgi sakausējusies ar aso glezniecības manieri. Ar savu nežēlīgo, nesaudzīgo novērošanas spēju viņš tuvojas Gismansam, Bekām un visiem tiem, kas pratuši modeļa ārējā izskatā atklāt tā iekšējo pasauli.»

Kritiķu vairākums pievienojās šim spriedumam. Gistavs Zefruā, kas Lotreku labi pazina, jo viņi abi satikās Druāna restorānā Gaijona ielā gastronomiskajās pusdienās^64, rakstīja avīzē La Justice 1893. gada 15. februāra numurā, ka gleznotājs «parādīja savas spējas izteikt personības tapšanu ...».

Sis teiciens Lotreku ļoti uzjautrināja un jebkurā izdevīgā gadījumā viņš mēdza izsaukties: «Ak, dzīve, dzīvei Tā ir izpriecu vietas šausmu tapšana!»

Pat laikraksts Le Temps, kas nemēdza velti šķiest vārdus, uzslavēja mākslinieku: «Mīļais draugs Tulūz-Lotrek, Jūs esat bargs un cinisks pret cilvēku dzimumu... Jūs cildināt sabiedrības padibenes, atsegdams visus tās augoņus. Jūs esat rūdīts blēdis, mīļais draugs!»65

Mākslinieks varēja justies apmierināts.

Taču pa īstam Lotrekam rūpēja tikai viena cilvēka domas, vienīgi tas, ko domā Degā, kuram viņš nosūtīja «personisku ielūgumu». Un tā kādu vakaru, ietinies savā apmetnī, izstādē ieradās Degā. Viņš ilgi stāvēja pie katra darba, kaut ko dungoja, bet nebilda ne pušplēsta vārda. Lotreks satraukti gaidīja. Izstaigājis visu zāli, Degā sāka iet lejā pa vītņu kāpnēm, kas veda pagrabā. Viņš jau dzīrās pazust, bet tad pēkšņi apstājās un pagriezās atpakaļ. «Jā, Lotrek,» viņš sacīja, «var redzēt, ka jūs esat lietpratējs!» Lotreks atplauka.66

Tagad māksliniekam būtu vairāki iemesli justies priecīgam. Viņa slava augtin auga. Visur labprāt uzņemts, viņš vienlaikus piedalījās «Divdesmitu» izstādē Briselē, plakātu izstādē īkselas rajona, muzejā un Mākslinieku biedrības Otrajā salonā Antverpenē. Jaunie mākslinieki ārzemnieki, piemēram, beļģis Evenpols, nāca pie viņa pec padoma.

Bez šaubām, bija arī tādi, kam viņš nepatika. Rafaeili, piemēram, viņam dzēlīgi aizrādīja, ka savu manieri gleznot uz kartona caurspīdīgiem triepieniem Lotreks esot patapinājis no viņa, Rafaeili, kas šo tehniku esot izgudrojis. Arī Lotreka tuviniekus viņa slava padarīja arvien drūmākus un drūmākus. Un vēl beidzot, pretēji tradīcijai, pēc kuras ikviens mākslinieks varēja brīvi izstādīt «Vol-neja» pulciņā to, ko gribēja, tur šoreiz tika atraidīts Lot-reka gleznotais sievietes portrets, ko viņš bija darinājis Foresta tēva dārzā. «Kaut kas drausmīgs,» viņi bija izteikušies par šo darbu. Nekas, «Volneja» pulciņā Lotreku vairs neredzēs. Trakās dusmās viņš paziņoja, ka no šā pulciņa izstājas, paņēma savu gleznu un aizveda ar ormani pie Lebarka de Butvila, kas ierosināja piestiprināt pie gleznas plāksnīti: «Volneja» pulciņā atraidīta. Bet Lotreks nebija ar mieru.

Lotrekam gadījās sadursmes pat ar policiju. 1892. gada beigās pie Lebarka bija kārtējā izstāde, kurā piedalījās Lotreks, Bonārs, Vij ārs, Moriss Denī un Gogēns. Lebarks izstādīja vitrīnā kādu no Lotreka kartoniem, kurā bija attēlotas gultā divas sievietes, uz kuru profesiju neapšaubāmi norādīja viņu īsi apcirptie mati^67, un iecirkņa policijas komisārs pieprasīja, lai tirgotājs gleznu novāc.

īstenībā šīs sīkās nepatikšanas Lotrekam neko daudz nenozīmēja. Bet, ja viņš par saviem panākumiem priecājās mazāk, nekā nāktos, tad tam bija pavisam cits cēlonis: Buržs apprecējās, un, pats par sevi saprotams, abu draugu kopdzīve izbeidzās.

Šis notikums Lotreku pilnīgi izsita no sliedēm. Par spīti savam neatkarīgajam raksturam, viņam bija nepieciešams atbalsts, patvērums, kur savā nekārtīgajā dzīvē viņš varētu atrast kaut cik kārtības un — galvenais — sirdsmieru. Viņam bija vajadzīga pavisam neliela sala, uz kuras, peldot vētrainajā dzīves jūrā, varētu atvilkt elpu. Māte, redzēdama dēla lielo apjukumu, pārcēlās uz Parīzi un apmetās Duē ielā. Viņa cerēja — viss var gadīties! — atgūt savu dēlu, izraut no posta pilnās dzīves, no visām pārmērībām, kurās viņš degtin sadega, — no alkohola, sievietēm un arī no darba.

Kaut gan mātes mīlestība Lotrekam aizvien bija tikpat dārga kā agrāk, taču 1893. gadā viņš vairs nebija tas cilvēks, kas spētu dzīvot rāmajā mājīgumā. Māte un dēls joprojām viens otru mīlēja, bet viņi vairs nespēja saprasties. «Nesaprašanās», «raksturu dažādība», «sadur-

smes» — ar tādiem vārdiem mātes un dēla attiecības raksturoja Lotreka draugi.68 Māte gribēja, lai dēls kļūst tāds, kāds viņš vairs nevarēja būt, bet viņš necieta nekādus pārmetumus, nekādus padomus un vēl vairāk nekā agrāk prasīja no mātes neiespējamo.

Pārmetumi, padomi — Lotreks no visa kratījās vaļā. Nekas viņam nespēja aizstāt to, kas nebija ticis piešķirts, tālab arī panākumi viņu tik maz iepriecināja. Garīdznieki, ģimenes draugi, lūkoja dažreiz iejaukties un pamācīt viņu. «Es varu visu atļauties,» viņš izsmējīgi atbildēja, «jo māmiņa mūsu vecajā Busagas^28 tornī uztur mūķenes, kuru galvenā nodarbība ir lūgt dievu par manas dvēseles pestīšanu; viņas tā kā vardes burkā bez atelpas kāpelē tornī uz augšu un uz leju!» Kādam cienīgtēvam, kas neatlaidīgi centās viņu pamācīt, Lotreks lielā sarūgtinājumā sarkastiski izmeta: «Jā, mīļo abat, nerūpējieties tik

daudz, es pats roku sev kapu.»

Lotreks bija pierakstījis prostitūtu brīvās dienas no tiem publiskajiem namiem, kurus parasti apmeklēja, uzņēma tās savā darbnīcā, cienāja restorānos vai veda uz cirku. Vai tad viņas neuzvedās tikpat pieklājīgi kā augstākās sabiedrības dāmas?

Vienai no viņa iemīļotākajām draudzenēm Ambuāza ielā bija vārdā Mireija. Viņa pārmērīgi lietoja kosmētiku un tik stipri balināja matus ar ūdeņraža pārskābi, ka tie ieguva olas dzeltenuma krāsu. Kādudien viņa ienāca darbnīcā ar vijolīšu pušķīti par divi sū un neveikli, kautrēdamās pasniedza to Lotrekam. Mākslinieks nebija radis pie tādas uzmanības: viņš jutās aizkustināts. «Es nevarēju ne iedomāties, ka šādas sugas sievietei var būt tik smalkas jūtas,» Lotreks atzinās.

Nav ne mazāko šaubu, ka šīs sievietes tiešām bija vienīgās, kas dāvāja viņam kaut cik maiguma. Lotreks ielika vijolīšu pušķīti ūdens glāzē un ar sešpadsmit gadus veca iemīlējušos zēna aizgrābtību rādīja to draugiem.

Zaudējis apmešanās vietu Burza dzīvoklī, Lotreks šad tad brokastoja vai pusdienoja mātes klusajā, pēc lavandām smaržojošajā buržuāziskajā dzīvoklī ar spoži ievaskotajām grīdām un nevainojami baltiem tilla aizkariem. Bet viss pārējais ...

«Es apmetīšos bordelī,» viņš pavēstīja.

Trešā daĻа VIŅAS (1893—1897)

i

MULĒNAS IELA

«Guļot zem segas, tu, cilvēks, nejūti savu nabadzību,» mums pateica kāda Marseļas ielasmeita. (Dažreiz gan tādā reizē var sajust savādāka veida nabadzību. Bet tas jau ir cits jautājums.)

Monterlūns

Ak, dzīve! Dzīve!

Lotreks tai nodevās nevaldāmi. Nerimtīga kustība, nemitīga aizraušanās. Viņš bija kā malduguntiņa. Kā degoša dakts. Pastāvīga jutekliska un garīga pārkairinātība. Neremdināmas alkas redzēt, baudīt, dzīvot.

Kopš Lotreks bija šķīries no Burža, viņš vairs neārstējās. Vai varbūt tieši slimība viņā slepus, nodevīgi sakurināja tik rosīgu darbošanos?

Kāda smagu alku pilna dzīve! Tomēr Lotreks visu darīja it kā rotaļādamies. «Kur viņš ņem laiku strādāšanai?» cits citam vaicāja viņa pudeles brāļi. «Kur viņš ņem laiku izpriecām?» cits citam vaicāja tie, kas redzēja, cik drudžaini viņš strādā. Neļaudams ne attapties, Lotreks aizrāva Žuajānu līdzi uz Londonu, bet Gibēru — uz Bordo, kur viņi abi, nicinādami viesnīcas, apmetās publiskajā namā Pesakas ielā. Turpmāk publiskie nami kļūst par Lotreka parastajām pansijām. Parīzē viņš piespieda Detomā dzīvot ar viņu kopā vai nu Ambuāza ielā, vai arī Žubēra ielā.

Biežāk nekā jebkad Lotreks tagad strādāja publiskajos namos, gleznodams prostitūtas ēdamzālē, spēlējam kārtis vai sēžam uz dīvāna un gaidām apmeklētājus. Tomēr viņu varēja sastapt arī citās vietās. Ķirurgs Peāns, aizgājis pensija, bija atvēris par saviem līdzekļiem Starptautisko slimnīcu. Lotreks bieži to apmeklēja, jo viņu joprojām interesēja ķirurgs, kurš, mākslinieka vārdiem runājot, «vandījās pa vēderiem, it kā rakņātos savā kabatā, meklēdams sīknaudu». Lotreks pastāvīgi piedāvāja draugiem kādas oriģinālas izpriecas. «Iesim paskatīties uz viņu ...» mākslinieks aicināja. «Uz ko tad?» -i «Cst!» Un Lotreks šķelmīgi

pielika pirksta pie savām biezajām lūpām. Draugi padevīgi viņam sekoja.

Ejot no ielas ielā, viņš laiku pa laikam atskatījās un, pacēlis pirkstu gaisā, čukstēja: «Tas ir noslēpums!» — un vai plīsa aiz smiekliem. Ieinteresētie draugi viņam nopakaļ kāpa sestajā stāvā kādā Duē ielas vecā mājā Tad Lotreks elsdams pūzdams apstājās. «Viņa ir slavenāka nekā republikas prezidents!» mākslinieks apgalvoja, pieklauvēdams pie kādām mansarda durvīm.

Iečīkstējās durvju eņģes. Nenoteikta vecuma sieviete nodzertu seju ielaida apmeklētājus drausmīgā, netīrā ūķī. Kas tad bija šī ubadze, kurai Lotreks nesa konfektes? Kas bija šī nelaimīgā sieviete, kas pelnīja iztiku, staigādama pa Pigala laukuma kafejnīcu terasēm ar ģitāru un pērtiķi, kurš dancoja, kad viņa spēlēja? Tā bija La Glī. Un kas tad bija La Glī? La Glī bija Viktorīna Merāna, kādreizējais modelis. Pirms trīsdesmit gadiem viņa bija pozējusi Eduāram Manē, kad viņš gleznoja «Olimpiju».

Dažreiz Lotreks savus draugus veda pie grāfa Lanturna de Senžermēna, tipiska Balzaka varoņa, veca aristokrāta, kas kolekcionēja 18. gadsimta pulksteņus un rādija tos, uzmanīgi ņemdams ārā no vates, kurā tos glabāja, un pēc tam tikpat rūpīgi tos tajā ievīstīdams.

Lotreks smējās aiz prieka.

Neremdināma, nesātīga ziņkāre. Jūsmošana. Alkas. Viss, ko Lotreks vēroja apkārt, modināja, rosināja alkas. Pilnā rīklē viņš dziedāja:

Man jautras vakariņas tik,

Kad šampanietis dzirkstī...

Kaut gan Lotreks daudz dzēra — bet alkohols lielās devās atņem ēstgribu —, viņš joprojām palika liels gardēdis. Bet tagad, kad mākslinieks bija atēdies pat visizmeklētākos ēdienus, viņam bija vajadzīga aizvien komplicētāka un smalkāka virtuve, lai apmierinātu savu pārsmalcināto gaumi. Lotreks zināja visus Parīzes restorānus, izpētīja katra kroga specialitāti. Viņam ārkārtīgi patika pašam stāvēt pie pavarda, izgudrot un gatavot jaunus ēdienus. Ar lielu baudu viņš pasūtīja vakariņas un izraudzīja — turklāt ar kādu gaumi! — katram ēdienam pieskaņotu vīnu. Virtuve, tāpat kā glezniecība, ir māksla, un Lotreks pret to izturējās tikpat uzmanīgi.

Dažkārt neiztika arī bez jokiem. Reiz «Jaunajā cirkā» noskatījies, kā nēģeris boksējas ar ķenguru, viņš ieņēma galvā domu ielūgt draugus uz ķengura cepeti. Tika pasniegts jērs no Uesānas salas, jēru izdekorēja ar govs asti un pie vēdera piekabināja kaut ko līdzīgu kabatai, kurā ielika peli. Vai arī tāds joks: lai draugi nedzertu ūdeni, viņš salaida karafēs zelta zivtiņas.

Lotreks līksmoja .. . Bet kad viņam iznāca laiks gulēt?

Pavisam vēlu naktī, ļoti, ļoti vēlu, kad tukšajās ielās jau sāka parādīties cilvēki, kas steidzās uz darbu, Lotreks, izdzēris pēdējo glāzi, beidzot ierausās ormaņa ratos. Bieži vien gadījās, ka braucot viņš aizmiga. Piebraucis pie mājas, kučieris, labi domādams, viņu modināja. Bet ak vai! Iztraucēts no miega, Lotreks saniknots neiecietīgi lūdza kučieri «nejaukties citu darīšanās» un, iekārtojies ērtāk, no jauna aizmiga.

Ekipāža stāvēja, zirgs šad tad uzsita ar pakaviem pa bruģi, baznīcās ik pēc stundas ceturkšņa sita pulksteņi, ausa rīts. Lotreks uztrūkās, pacēla galvu pret savas mājas fasādi. Iet augšā? Nē. Aiziet, Kokote! Diezgan gulēts! Un Lotreks nosauca važonim Ankūra tipogrāfijas adresi.

Tipogrāfijā jau bija pieraduši pie mākslinieka agrajām rīta vizītēm. Bieži vien viņš tur ieradās vēl pirms darba sākuma. īztempis stūra krodziņā glāzi baltvīna vai līdz malām pilnu glāzi vecu drabiņu — dažreiz pat ir vienu, ir otru —, gleznotājs iegāja tipogrāfijā, sasveicinājās ar litogrāfijas ceha darbiniekiem, izmeta kādu joku. Uzrotījis frakas piedurknes, uztrausās uz ķebļa, izslaucīja pensneja stiklus un, uzstūmis uz pieres platmali, noliecās pār litogrāfijas akmeni.

Dažreiz viņš sāka zīmēt kaut ko jaunu, citreiz palaboja jau gatavu akmeni, darbodamies ar zobu suku, ko tagad pastāvīgi nēsāja kabatā. Galīgi aizrāvies ar litogrāfijas mākslu, uzreiz novērtējis tās plašās iespējas un uztvēris šīs grafiskās tehnikas specifiku, Lotreks tai nodevās ar sajūsmu un mīlestību, krietni pārdomāja ik zīmējumu, uzmanīgi sekoja darbam visos tā etapos, palīdzēja strādniekiem, izraudzījās papīru un krāsas, pārbaudīja pirmos novilkumus un visu metienu. Būdams ārkārtīgi rūpīgs un prasīgs, vienmēr labi zinādams, ko grib, Lotreks saplēsa novilkumus, kas viņu neapmierināja, parakstīja un sanumurēja pārējos un, kad metiens bija gatavs, akmeni sadauzīja.

Iepriekšējā gada pēdējos mēnešos Lotreks bija sadraudzējies ar aktieri Anrī Gabriēlu ībelsu, lielu litogrāfijas mīļotāju un biežu kafešantānu apmeklētāju. Abi bija

viens otram kā radīti. Lotreks jūsmoja par Ibeisa jokiem par visvisādiem paņēmieniem, ko šis attapīgais vīrs iz domāja, lai kaut cik tiktu pie naudas. Tieši šajā nolūkā Ibelss nolēma pieprasīt no mūzikas darbu izdevēja Žorža Ondē, lai viņa dziesmas ilustrētu nevis amatnieki, bet profesionāli mākslinieki, un to viņš arī panāca.

Ondē dzīvoja tajā pašā mājā, kur atradās Ankūra tipogrāfija. Viņš izdeva ne vien Teodora Botrela un Ksanrofa, bet arī Dezirē Dio darbus. Ibelss iepazīstināja Ondē ar Lotreku, un Lotreks bija neizsakāmi laimīgs, ka ar savu litogrāfijas mākslu varēs palīdzēt Dio: tieši šajā laikā komponists bija uzrakstījis mūziku Žana Gudecka «Vecajiem stāstiem». Lotreku uzjautrināja šo romanču naivums un «puņķainums», un viņš jautrā noskaņā zīmēja vākus dziesmiņām «Tavas lūpas», «Bezmiega nakts», «Tev! ...». Pirms nošu metiena klajā nākšanas tika atsevišķi pagatavoti simt Lotreka litogrāfijas novilkumi, ko pārdeva estampu izdevējs Kleinmāns.

Lotreks nekad neatteicās no pasūtījumiem. Viņa litogrāfijas sekoja citcitai. «Neatkarīgo» banketam viņš steigšus pagatavoja, litografētu ēdienu karti, uzzīmēdams Mon-martras priekšpilsētas modisti Renē Vēru izvietojam savā veikalā cepures. Renē Verai, kas 1893. gada septembrī apprecējās ar Ādolfu Albēru, Lotreks izklaidēšanās pēc dažreiz zīmēja cepuru modeļus.69

Ēdienu karte «Neatkarīgajiem» neapšaubāmi bija atzinības apliecinājums savam mīļajam Dodo, kā Lotreks maigi sauca Ādolfu Albēru, franču Mākslinieku gravē-tāju biedrības sekretāru, ar kura starpniecību viņš tika uzaicināts piedalīties šās grupas piektajā izstādē, kas notika aprīlī. Lotreks tur parādīja divpadsmit graiikas dai bus. Ievērojams skaits! Bet tas vēl nebija viss. Viņš vēl strādāja pie septiņām ilustrācijām Žefruā rakstam, kam bija jūlijā jāparādās žurnālā Le Plaisir a Paiis, — «Restorāni un kafešantāni Elizejas laukos», kā ari kopā ar Ibeisu piedalījās albuma «Oriģinālais estamps» sastādīšanā, kas arī nāca klajā jūlijā. Šajā kafešantāniem veltītajā albumā ietilpa divdesmit divas melnbaltas litogrāfijas, un priekšvārdu tam bija uzrakstījis Žoržs Montorgejs.

Lai ar šo albumu godam tiktu galā, Lotreks Ibeisa pavadībā apmeklēja «Mazo kazino», «Skalu» Strasburgaš bulvārī vai kabareju «Ambasadērs», kur iegriezās trokšņaināka publika, lai «patrakotu». Pastrādājis savā darbnīcā vai pie kāda mājās gleznodams (Lotreks apgalvoja, ka,

gleznojot portretu, viņš atpūšoties, bet, ja tā, tad viņš daudz atpūtās, jo gleznoja portretu pēc portreta — savu brālēnu Luiju Paskālu, attēlodams to kā dendiju, kādu Bualo kungu sēžam kafejnīcā pie galdiņa, plakātu firmas direktoru Delaporta kungu nevērīgā pozā sēžam zooloģiskajā dārzā, Ibelsu, augstākās sabiedrības dāmu — de Gor-čikova kundzi), viņš braukāja pa kafešantāniem, vērodams un zīmēdams dziedātājas, komiķus un kupletistus: Polu Brebjonu, kas svepstēdama un vaibstīdamās dziedāja zaldātu dziesmiņas; Edmē Lesko, kas apģērbās kā sevi-liete, kad dejoja habaneru, kā angliete, kad dziedāja «Lin-galingu», vai kā kalnu gane, kad dziedāja tiroliešu dziesmas; Abdala kundzi, kas bija slavena ar savām grimasēm un bija drausmīgi vāja, atbaidoši neglīta, dziedot šķielēja, izbāza mēli un šķobīja muti; resno Kodjē («Šis vismaz ir paēdis un nemeklēs kašķi ar jums, kad jūs ēdīsit vakariņas,» teica Montorgejs), par kuru tik ļoti jūsmoja «Mazā kazino» apmeklētāji un kas guva lielus panākumus ar savu dziesmiņu.

Viens, divi, trīs, pie velna!

Viens, divi, trīs, pie veina!

Urā, lai augsti teikts,

Lai Latīņkvartāls dzīvo sveiks! ...

Piesātinājies ar iespaidiem, piestūķējis kabatas ar zīmējumiem, Lotreks klaiņoja pa ielām no kroga uz krogu, dzerdams gan portvīnu, gan džina un vermuta maisījumu («Puslitra kauss: puse džina, puse vermuta. Un nav vairs ko baidīties par galvu! Vermuts neitralizē džina iedarbību,» Lotreks apgalvoja), gan konjaku vai absintu («Vēl glāzīti?» — «Vai tad jūs neredzat, ka esmu jau piedzēries?» — «Nē, neredzu,» Lotreks atbildēja, «jo pats arī esmu piedzēries.»). Kad beidzot tika slēgts pēdējais krogs, Lotreks sēdās pirmajā ormanī, kas pagadījās uz ielas, un aizmiga. Krākdams un šmakstinādams ar muti, viņš pāris stundu nosnaudās, pēc tam, uztrūcies no miega, lika kučierim braukt uz Ankūra tipogrāfiju, tuvējā krodziņā ar pāris glāzītēm iestiprinājies, atkal jutās svaigs un spirgts, klaudzināja ar savu spieķi, smiedamies un jokodams palūdza savus akmeņus un vienā rāvienā ar neiedomājamu rokas un acs precizitāti zīmēja uz tiem Edmē Lesko, Kodjē, Abdala kundzi, Polu Brebjonu — visus tos, kurus bija izraudzījis par modeļiem savām vienpadsmit litogrāfijām, kas domātas albumam «Kafešantāns». Pats par sevi sapro-

tams, ka nebija aizmirsti arī Žana Avrila un Briāns. Netrūka pat «Ambasadēras» īpašnieka Dikāra un Ivetas Gil-bēras, tās pašas, kurai viņš iepriekšējā gadā, darinādams plakātu «Japāņu dīvānam», bija pievērsis maz uzmanības, bet kura tagad jo dienas iepatikās viņam vairāk un vairāk ...

Litogrāfija nebūt netraucēja Lotrekam darināt plakātus uz audekla un kartona. Tieši otrādi: viņš meklēja jebkuru iespēju zīmēt plakātus un gleznot. Viņš lūkoja pierunāt dejotājas un estrādes dziedones dot viņam pasūtījumus koncerta afišām. Diemžēl aktrises bieži vien viņu noraidīja, jo viņš tām diez kā nepatika.

Lotreks bija cerējis, ka Loija Fillere pasūtīs afišu viņam, bet Fillere bija devusi priekšroku viduvējiem profesionāliem plakātistiem. Lotreks jutās rūgti vīlies un turpmāk vairs negāja uz «Foliberžēru» viņu skatīties. Turklāt māksliniekam vispār labāk patika izrādes, kurās ... (šeit Lotreks ķērās pie mīmikas un abām rokām iezīmēja druknu, smagnēju figūru) vai vismaz (un Lotreks pacēla uz augšu pirkstu, it kā norādīdams uz kaut ko gaisīgu)[29]. Vārdu .sakot, nost ar «Samotrākes Nīki»! Arī Edmē Lesko bija atraidījusi viņa piedāvājumu.

Toties Žana Avrila dāvāja viņam lielu uzticību. Jūnijā bija paredzēta viņas debija kafešantānā «Žardendeparī», un viņa pasūtīja Lotrekam afišu.

«Žardendeparī» drīz vien kļuva par Parīzes populārāko vietu, jo tur notika «trakākās uzdzīves». Ollers centās sagādāt saviem apmeklētājiem visdažādākās atrakcijas: tur bija apvienots gan kafešantāns, gan dejas grīda, gan cirka arēna, gan šautuve, gan bārs, gan slidkalniņi, gan balagāni ar vēderdeju dejotājām un zīlniecēm. Tur bija «trakās kadriļas» dejotājas no «Mulenrūžas» — un La Guli, kādu vakaru uzmetusi augstu kāju, bezbailīgi nospēra no galvas platmali pašam Velsas princim. «Hei, d'Vels, izmaksā šampanieti!» Zem «iluminētajiem kokiem, mīlas svētku frivolajā atmosfērā triumfēdamas pastaigājās visskaistākās Parīzes meičas savu mīļāko pavadībā»[30].

Lotreks izgatavoja Žanai Avrilai afišu, kas lieliski saskanēja ar šo ļoti grezno kafešantānu. Gleznotājs, šķiet, nekad vēl nebija sasniedzis savos darbos tādu vieglumu. Kas gan var būt brīnišķīgāks par šo japāņu stilā darināto

plakātu, kurā attēlotās dejotājas seja pauda skumjas. Ar melnā zeķē ieauto kāju viņa uzsvieda gaisā savus apakšsvārkus. Priekšplānā redzams milzīgs kontrabasa grifs, tik fantastiski izstrādāts, ka varētu domāt — šai grifā ir iepūsta dzīvība.

«Ak, dzīve, dzīve!» izsaucās Lotreks, un viņa skaistajās acīs zibēja izsmiekls.

*

Lotreks neizlaida nevienu laikraksta Courrier français rīkoto masku balli (vienā no pēdējām, pirms diviem gadiem, kas bija nosaukta par «mistisko balli», viņš ieģērbās par baznīcas kora zēnu: sarkana sutana, balts stīhā-rijs, kardināla skufa un rokās slacekļa vietā — slota). Bet februārī viņš bija starp diviem vai trim tūkstošiem viesu, kas tika ielūgti «Četru mūzu» ballē.

Sī Mākslas skolas audzēkņu balle bija liels jaunums. Pirmo reizi šis pasākums notika 1892. gadā un noritēja bez īpašas kņadas. Otro balli, par kuru šeit ir runa, organizēja Zils Roks «Mulenrūžā», un prātīgie cilvēki to uzskatīja par visai nepieklājīgu, jo balles nagla bija puskailu sieviešu — darbnīcas modeļu — garu garā parāde: rībēja bungas, un šīs puskailās sievietes tika nestas palan-kīnos, puķu grozos vai uz vairogiem gan kā Olimpa dievietes, gan kā padevīgas verdzenes, gan kā «birstošām rozēm izrotātas nevainīgas meitenes», gan kā bronzas laikmeta sievietes, gan kā Austrumu princeses. Balles karaliene bija Kleopatra — vienīgi zelta monētu jostā tērpta meitene.

Pēc piecām dienām senators Beranžē, Līgas cīņai pret netiklību priekšsēdētājs, iesniedza sūdzību. Tika nolemts lietu nodot tiesai. Jūnijā pēc izmeklēšanas sākās tiesas process.

Arī Lotreks ieradās tiesas sēdēs. Tur viņu pārsteidza La Gulī visai negaidītā lomā. Kad viens no policijas komisāriem ar ironiju izteicās, ka Operas ballē viņš bijis aculiecinieks daudz nepieklājīgākiem skatiem, La Gulī, pēkšņi pārtapusi par pašas šķīstības iemiesojumu, neslēpa, ka viņa bija visaugstākā mērā sašutusi par kailo sieviešu nekaunību, kuras apgānījušas viņas «Mulenrūžu». Šī smieklīgā epizode saglabājās Lotreka* atmiņā, un vēlāk viņš to attēloja litogrāfijā «La Gulī tiesas priekšā».

Smiekli paliek smiekli, bet 30. jūnijā apsūdzētos notie-

sāja, nosacīti piespriežot simt franku lielu soda naudu. Sis process atgādināja farsu. Diemžēl beigas bija bēdīgas. 1. jūlijā Mākslas skolas audzēkņi sarīkoja demonstrāciju pret Beranžē. Žandarmērija atklāja uguni. Sadursmes laikā tika nošauts kāds cilvēks, kas bija mierīgi sēdējis «Arkūra» kafejnīcas terasē, Sorbonnas laukumā. Demonstrācija kļuva aizvien plašāka un pārvērtās par dumpi. Latīņu kvartālā pacēlās barikādes. Valdība steigšus izsauca no provinces karaspēku. Kārtība nodibinājās tikai

6. jūlijā.

Kādēļ varas iestādes rīkojās tik bargi? Daļēji acīmredzot tas izskaidrojams ar tālaika stāvokli Francijā. Anarhisti turēja iedzīvotājus terora žņaugos: 1392. gadā bumbas sprāga Parīzes viesnīcās, restorānos, kazarmās, Karmo ogļu raktuvju kompānijas administrācijas ēkā (ogļrači sarīkoja ilgstošu streiku). Tika giljotinēts anarhists Rava-šols. Anarhisti savos laikrakstos sīvi uzbruka valdībai. Turklāt viņi cildināja Lotreku, uzskatīdami mākslinieku tikpat kā par «pašu cilvēku». «Ir gan drosminieks tas Lot-reks, velns parāvis!» bija lasāms laikrakstā JLe Pere Peinard^70. «Viņa zīmējumos un gleznojumos nav ne mazākās ldīrības. Lielie baltie, melnie un sarkanie plankumi, vienkāršotas formas — tas ir viss viņa arsenāls. Viņš kā neviens cits ir pratis uztvert bagātnieku traļos purnus un noslienājušās padauzas, kuras sēž ar viņiem pie galdiņa un laizās ar šiem naudiniekiem, lai tikai izspiestu no viņiem vairāk franku. «La Gulī», «Prieka karaliene», «Japāņu dīvāns» un divi Briāna krodziņam veltīti plakāti — tie arī ir visi Lotreka darbi šajā jomā, bet tie pārsteidz ar savu pārdrošību, spēku un dzēlīgu izsmieklu; no tiem kā no mēra bēg visādi stulbeņi, kam nav vajadzīgs nekas cits kā vienīgi salkans sīrupiņš!»

Lotreks, kas necieta sarunas par politiku (pats viņš bija rojālists un monarhiju uzskatīja par līdzekli, «kas mazinās ierēdņu iejaukšanos pilsoņu ikdienas dzīvē»), nepārtraukti uzturējās mākslinieku, aktieru un rakstnieku sabiedrībā, bet daudzi no viņiem nebūt neslēpa savu anar-hisko pārliecību. Anarhistu teorijas atbilda tālaika mentalitātei, progresīvie cilvēki tās-aizstāvēja, bet snobi ar tām dižojās. Tieši togad Lotreks sadraudzējās ar brīvdomātāju literātu grupu, kuri vairāk vai mazāk pieslējās anarhistiem, — ar žurnāla La Revue blanche līdzstrādniekiem (šo žurnālu pirms diviem gadiem bija nodibinājuši brāļi Natansoni),

Sājā vidē Lotreks uzreiz labi iejutās. Aleksandrs un Tadē Natansoni, pēc izcelsmes po}i, bija pratuši iegūt autoritāti Parīzes literatūras un teātra pasaulē. Būdami plaša vēriena cilvēki, kuriem netrūka nedz ideju, nedz naudas, viņi atbalstīja novatorus, gandrīz vienmēr nekļūdīgi nojauta visas tālaika raksturīgās parādības, atbalstīja Malarmē, Ibsenu un tādus jaunos gleznotājus kā Bonārs, Vijārs, Rusels, Moriss Denī un Valotons, kuri bija sevi iesaukuši par «Nabi». Žurnāla februāra numurā bija publicēts cildinošs raksts par Lotreka izstādi «Buso un Vala-dona» galerijā.

No brāļiem Natansoniem it īpaši izcēlās Tadē. Viņš bija gara un spēcīga auguma vīrs, gardēdis un kārumnieks, kas allaž pasūtīja milzīgu skaitu ēdienu. Tadē bija devīgs, mēdza šķiest daudz naudas, kas pilnīgi saskanēja ar viņa straujo un jūsmīgo dabu un atbilda viņa iesaukai «Lieliskais». Nenogurdināmais veikalnieks viņā sadzīvoja ar smalku estētu, bet asais prāts, taisnību sakot, viņu vāji pasargāja no sapņiem un utopiskiem nodomiem. Tadē Natansons bija smalka, impulsīva, dziļa un reizē vieglprātīga persona. Kaut gan viņam piemita zināma bērnišķība, pārsvaru tomēr guva talants, lai arī pavisam neiegrožots. Tas bieži vien lika Tadē lidināties pa mākoņiem. Šim milzim piemita spilgta iztēles spēja un intuīcija, kas bieži vien bija stiprākas par prātu. Viņš bija apprecējis pavisam jaunu (kāzu dienā viņai bija piecpadsmit gadi un trīs mēneši), neatvairāmi skaistu meiteni, par kādu sen bija sapņojis. Mizija Natansone (viņas senču vidū minams kāds krievu kņazs un apdāvināts mūziķis beļģis) atļāvās tikpat fantastiskas izdarības kā Lotreks (viņš to klusībā mīlēja). Viņa bija virtuoza pianiste, dzīvoja pilnīgi nereālā pasaulē un par vienīgo likumu atzina savas iegribas. Gatavodamās kāzām, viņa vienā rāvienā izšķieda par veļu — «fejas pūru» — trīssimt tūkstošus zelta franku. Tā bija visa viņas pūra nauda.

Natansoni un viņu draugi drīz Lotreku uzņēma savā vidē un iemīļoja. Mākslinieks sāka darboties žurnālā La Revue blanche (pēc neilga laika viņš palūdza Miziju pozēt Dio dziesmas «Šķīstība» nošu vākam), sadraudzējās ar dažiem rakstniekiem, kuri darbojās šajā žurnālā. It īpaši ar Tristānu Bernāru, kas bija cēlies Franškontē provincē un saglabāja turienes akcentu. Tristānam Bernāram bija jūtīga sirds, ko viņš slēpa aiz labsirdīgas dzēlības maskas. Maigas dabas skeptiķis, apveltīts ar lēnprātīgu humora

izjūku, rakstnieks mīlēja labus ēdienus un augstvērtīgus vīnus. Priecādamies par kādu asprātību vai gardu ēdienu, viņš lēni purināja savu «Asīrijas priestera» garo, melno bārdu. Lotreks sadraudzējās arī ar Romēnu Kolisu. Viņam bija musketiera bārdiņa, plata piere, tumšas, samtainas acis. Tāpat kā Tadē Natansons, viņš bija četrus gadus vecāks par Lotreku. Kā neviens cits Koliss augstu vērtēja neatkarību, bet Lotreks viņu bija apbūris. Būdams prasīgs un despotisks, taču tajā pašā laikā ari uzmanīgs un laipns, Lotreks visai drīz pakļāva sev Kolisu. Viņš to iesauca par Koleti. Un Koletei viņš bija visur jāpavada, pat uz atklātajām mājām. Ja viņš, Lotreks, tur varot gleznot, kādēļ Koliss tur nevarētu rakstīt? «Tur ir ļoti labi,» Lotreks apgalvoja. Un argumentēja: «Tā ir vienīgā vieta, kur vēl prot spodrināt kurpes.» Viņš iepazīstināja Kolisu ar savām draudzenēm. Un Kolisam tagad pie šīm sievietēm ir savs rakstāmgalds — tāpat kā Lotrekam molberts.

Koliss aizrāvās ar teātri. Viņš nožēloja, ka Lotreks to reti apmeklē, un bija pārliecināts, ka mākslinieks tur varētu atrast daudzus interesantus tematus saviem zīmējumiem un gleznām. Lotreks sākumā bija nepiekāpīgs, taču beidzot ļāvās pierunāties. Turklāt pa vasaru daudzi kafe-šantāni bija slēgti. Septembrī, kad sāka izrādīt «Skolotās sievietes», Lotreks bija redzams sēžam «Franču komēdijas» atzveltnī.

No teātra Lotreks vairs neatteicās. Teātris, tāpat kā dejas zāles, cirks (viņš nupat bija uzgleznojis klaunu Bumbumu ar viņa sivēniņu) un kafešantāni, galīgi iekaroja viņa sirdi. Bet, tāpat kā vienmēr, viņš visur saskatīja izrādi, ne tikai uz skatuves. «Franču komēdija» viņam kļuva par neizsmeļamu zelta āderi. Viņš nevarēja vien beigt priecāties par mazliet vecmodīgo atmosfēru, kāda tur valdīja, par cienīga izskata biļešu kontrolierēm ar īpašajām galvas rotām, par pārspīlēti uzsvērto aktieru dikciju, par veco teatrāļu svinīgumu un pat par granāt-sarkanajiem atzveltnes krēsliem. Un viņa litogrāfijās nekavējoties parādījās skati no teātra dzīves un aktieri Leluārs un Moreno «Skolotajās sievietēs», Bartē un Munē-Sillī — «Antigonē».

Tagad Lotreks apmeklēja ne vien «Franču komēdiju», bet ari «Varietē», «Brīvo teātri» un «Renesansi». Pagatavojis no vietas trīs afišas — vienu Kodjē, otru — Briā-nam («Aristīds Briāns savā kabarejā»), trešo kā reklāmu romānam turpinājumos «Ešafota pakājē», ko bija pare-

dzēts iespiest laikrakstā Le Matiņ, Lotreks citu pēc citas laida klajā teātra dzīvei veltītas litogrāfijas.

Novembrī viņš apsolīja izgatavot programmu Bjernstjer-

nes Bjernsona lugai «Bankrots» Antuāna «Brīvajā teātrī». Tajā pašā laikā Žoržs Darjēns, «Nost ar sirdīm» un «Bi-ribi» autors, ar Ibelsa atbalstu bija nodibinājis ilustrētu nedēļas žurnālu L'Escaimouche, kurā par līdzstrādniekiem darbojās Anketēns, Vij ārs un Vijets. Lotreks šim žurnālam piedāvāja sēriju litogrāfiju, veltītu aktuālajam teātra izrādēm. Ļoti īsā laikā, līdz žurnāla slēgšanai, kas notika janvārī, Lotreks tajā paguva iespiest divpadsmit litogrāfijas.

Vienā no šīm biogrāfijām Lotreks no jauna bija pievērsies «Mulenrūžai», attēlodams pie galdiņa sēžam savu tēvu un parakstīdams zem zīmējuma šādu tekstu: «Varonis! īsts varonis!» Un pats bezkaunīgi paskaidroja: «Kad mans tēvs uzdzīvo, viņš dzer tikai kafiju ar pienu.»

Patapinājis no Goijas autora piezīmi par «Kara šausmām» — «Es to esmu redzējis», Lotreks to izlietoja par epigrāfu savām litogrāfijām, kas bija iespiestas žurnālā L'Escaimouche.

Goij am šie vārdi bija šausmu kliedziens. Lotrekam tie drīzāk nozīmēja triumfu.

«...Dzīve tomēr ir gandrīz.burvīga!» kādreiz bija izsaucies viņa draugs Vinsents, kas, par spīti savai grūtajai dzīvei un dvēseles nemieram, strādāja kā apsēsts,7'

*

Briselē Oktāvs Mauss 1893. gadā likvidēja «Divdesmitu grupu» un nodibināja «Brīvo estētiku» —- vēl drosmīgāku un brīvdomīgāku apvienību.

«Brīvās estētikas» pirmā izstāde notika 1894. gada sākumā. Uz; šīs skates atklāšanu Mauss ielūdza vairākus franču māksliniekus un rakstniekus. Lotreks uz šo izstādi bija nosūtījis tikai plakātus un litogrāfijas un, protams, arī pats devās turp.

Briselē Lotreks Karaliskajā muzejā parādīja draugiem gleznas, kas viņam sevišķi patika: van Elka, Kranaha, Fransa Halsa, Memlinga un Kventina Maseisa darbus. Lotreks, kā parasti, izturējās kā diktators un gribēja, lai visi skatās tikai tos darbus, kurus viņš pats vēlējās redzēt. Vienīgi ilgās apskates beigās, pēc tam kad visi bija krietnu laiku nostāvējuši pie Breigela «Zīdaiņu nokauša-

nas» un kāda 15. gadsimta mākslinieka darinātās gleznas «Ādams un Ieva», Lotreks kļuva laipnāks pret saviem pacietīgajiem upuriem: «Un tagad, kungi, jūs varat garāmejot, bet tikai neuzkavējoties, uzmest acis Jordansam,»

Pēc viņa ieskatiem, uzmanības vērtas bija tikai dažas gleznas, bet tās tad ari bija lieliskas. Viņš varēja veselu stundu nostāvēt «atspiedies ar zodu pret barjeru»[31], nenoguris apbrīnojot Kranaha darbu «Daktera Jana Šonera portrets». «Tas ir lieliski!» viņš izsaucās. «Tas ir skaisti!»

Tikpat spēcīgi mākslinieku valdzināja vecpilsēta, Svētās Gidilas katedrāles apkaime, mazās, romantiskās ieliņas, un viņš ilgi pa tām braukāja, sēdēdams lando, un tad devās uz kādu no slavenajiem restorāniem — vai nu uz «Jēra cisku», vai uz «Zvaigzni» — nobaudīt kādu no šo iestādījumu firmas ēdieniem. Dažreiz viņš apmeklēja kādu ceļotāju pētnieku, kas gulēja slimnīcā, mirstot no kādas nezināmas slimības. Viņš bija dzeltens, pavisam dzeltens.

No dzīves — šīs nežēlīgās spīganas — Lotreks tomēr izplēsīs visu, ko vien var. «Dzīve ir skaista!» viņš nemitīgi atkārtoja. Bet tuvākos cilvēkus — Tapjē, Zuajānu, Gozī vai vērīgo Tadē Natansonu — bija grūti piekrāpt, viņi zināja vai nojauta, ka aiz Lotreka nemiera, aiz viņa trakulībām un nevaldāmajiem smiekliem slēpjas skumjas un sarūgtinājums. Bet daudzi no tiesas ticēja, ka laimīgāku cilvēku pat grūti iedomāties! Viņa bezbēdība uņ jautrība visiem pielipa. Labāku draugu nemaz nevarētu vēlēties! Lotrekam ne vien visu piedeva, pacieta viņa izlēcienus, pakļāvās viņa untumiem, bet pat meklēja viņa sabiedrību: ja pabija ar mākslinieku kopā tikai mazu brīdi, vairs nemaz negribējās no viņa šķirties, Visi smējās viņa smiekliem, visi tiecās pēc tā, pēc kā tiecās viņš.

Lotreks varēja jūsmot, vērodams Briseles restorānā miesās kuplu beļģieti, kas viena pati sēž pie glāzītēm nokrauta galdiņa un tiesā mencas un purva slokas šampanieti; viņš varēja nikni strīdēties ar muitniekiem par tiesībām pārvest pāri robežai kasti kadiķa šņabja vai beļģu alus; Parīzē, izspraucies cauri pūlim, viņš varēja pavēstīt: «Cilvēka miesas smaku simfonijā skābenā nabas smaka ieņem tādu pašu vietu kā trijstūris orķestri — es to ļoti labi zinu!»[32] Ievērodams, ka viņu-noskata, viņš vē-

rīgi saspringa — tāpat kā pūce, kas, ieraugot briesmas, uzreiz izlaiž nagus. Reiz Lotreks trakās dusmās piekāva ar spieķi kādu žurnālistu, kas joka pēc bija atļāvies satvert viņu aiz elkoņiem un pacelt uz augšu. Citreiz mākslinieks sajūsmināts stāstīja savu pēdējo atklājumu: «Vai jūs varat iedomāties, ko es uzgāju Lepika ielā? Kaut kas nedzirdēts! Uz pisuāra sienas kāds nabaga vīrs bija uz-skribelējis: «Sieva mani apvaino, skrāpē (ar īso a) ģīmi, krāpj (arī ar īso a) mani,» — bet tālāk jau viss gludi, bez kļūdām: «Jo vairāk viņa mani moka, jo vairāk es viņu mīlu.» Brīnišķīgi, vai ne? Šiki, vai ne?» Jā, redzot viņu tādu ņipru, atraisītu, mazliet dīvainu, allaž asprātīgu, vērīgu, tādu, kurš vienmēr ātri un trāpīgi spēj atbildēt, dzīvu, nerimtīgu, nenogurstošu un nepiespiesti brīvu, bija grūti iedomāties, ka šo kūsājošo rosību rada ne tikai dzīvesprieks.

Tāpat arī neviens nevarēja iedomāties, ka ar šo slimīgo rosīgumu Lotreks meta izaicinājumu liktenim, ka visa viņa dzīve ir neprātīga nāves deja, ko izpilda kafešan-tānu zvaigznes, aktieri, klauni un prostitūtas, ka visi vīrieši un sievietes, kuru sejās viņš neatlaidīgi urbās, asi un nesaudzīgi noraujot viņiem maskas, visi, kurus viņš rāva sev līdzi vētrainajā riņķa dejā, bija tikai statisti.

Kādu vakaru Natansoni ielūdza Lotreku un vēl dažus draugus vakariņās, nodomājuši pēc tam doties «uz krogiem», Tovakar Lotreks pretēji paradumam gandrīz nemaz nerunāja un nedzēra. Tadē Natansons, vērodams, ka mākslinieks uzvedas neparasti klusu, nevarēja saprast, kāpēc viņš ir tik skumīgs, kas viņu pēkšņi būtu varējis tā nomākt. Tajā gandrīz pavasarīgi siltajā ziemas naktī Natansoni ar draugiem gāja no vienas uzdzīves vietas uz otru, bet «drausmīgi grūtsirdīgo» Lotreku uzjautrināt tomēr neizdevās. Bija pienācis laiks šķirties. Jau ausa pelēks rīts. Lotreks, rotaļādamies ar savu spieķi, mīņājās ietves malā, it kā nezinādams, kurp doties. Apbēdinātais un satrauktais Tadē Natansons jau grasījās viņam ieteikt iet atpakaļ uz publisko māju un prostitūtu sabiedrībā izkliedēt savas nomācošās skumjas. Bet tad kāda dāma, kas bija kopā ar viņiem, uzstāja, lai Lotreks apsola ierasties pie viņas nākamajā dienā uz brokastīm, apgalvodama, ka viņu sagaidīšot kāds pārsteigums, un tikmēr neatlaidās, iekām nebija saņēmusi no Lotreka stingru solījumu, ka viņš ieradīsies.

— Ko jūs gribat? — dāma pēc tam paskaidroja Natan-

seniem, — viņš bija tik bēdīgs, tik drausmīgi bēdīgs, ka man bija bail atstāt viņu vienu... Es jutu — lai tas maksā ko maksādams — kaut kas ir jāizdomā, lai noturētu viņu dzīvu līdz rītdienai.

Publiskie nami, mierīgie patvērumi! Mātišķas rokas, mīlestības pilnas rokas dziedēja viņa dzīves cirstās brūces.

Tomēr arī tur Lotreks piedzīvoja vilšanos. Mireija, prostitūta no Ambuāza ielas, tā pati, kas reiz viņam bija atnesusi vijolīšu pušķīti, nebija viņam paklausījusi un noticēja balto verdzeņu tirgotājiem, kas bija iestāstījuši, ka pēc divi trim gadiem Argentīnā viņa kļūšot bagāta. Un Mireija aizbrauca uz Buenosairesu. «Neviena no tām, kas aizbraukušas, nav atgriezusies,» Lotreks drūmi noteica.

No tās reizes Lotreks vairs negāja uz Ambuāza ielu. Tā kā nesen Mulēnas ielā 24 Nacionālās bibliotēkas tuvumā bija atvērts jauns, ārkārtīgi grezns publiskais nams, Lotreks pārcēlās uz turieni.

Sis nams kļuva slavens visā Eiropā ar savu komfortu, eleganci un ekscentriskumu. Pat sievietes, galvenokārt bagātās ārzemnieces, labprāt to apmeklēja, lai papriecātos par lieliski iekārtotajām viesistabām un guļamistabām. Pārbagāti izgreznotajās guļamistabās ar visvisādiem nieciņiem, statuetēm, kariatīdēm un kaltiem svečturiem, ar atlasu, tapetēm vai arī paneļiem un spoguļiem klātām sienām atradās gan kokgriezumiem rotātas, gan pītas gultas, tāpat gultas ar baldahīniem vai gotiskajā stilā darinātas. Netrūka arī gultu Luija XIII, Luija XV vai Luija XVI laikmeta stilā. Viena no šīm gultām — sarkankoka gulta ar augstu atzveltni, ko rotāja liela kailas sievietes bronzas figūra, — atradās istabā ar spoguļu griestiem, kuros savus neskaitāmos atspulgus meta sānu spoguļi. Ampīra stila gulta, kas bija veidota kā gliemežnīca, dižojās uz ornamentēta parketa, kurā bija attēlota jūras vilnīšu ņirba. Bija tur ari hercoga guļamistaba un ķīniešu guļamistaba. Bet lielā viesistaba mauru stilā ar velvju durvīm un daudziem rotājumiem izskatījās pēc mošejas interjera.

Lotreks drīz vien kļuva par šā iestādījuma pastāvīgu apmeklētāju. Barona kundze un viņas meita Poleta, Popo jaunkundze, kuru viņa uzdeva par savu māsu, Marsela, Rolanda, Puā-Vēras jaunkundze, kas savu vārdu bija patapinājusi no Utamaro gravīrām (pat šeit bija modē ja-

paņu māksla!). Lūcija Belanžē, vīniete Elza — tiēviņa austriete ar baltu kā piens ādu, kļuva par mākslinieka modeļiem un viņa mierinātājām.

Būdams šo sieviešu luteklis, viņš valdīja šajā namā, tāpat kā bija valdījis Ambuāza ielā. Lai viņš bija kur būdams — pie galda, viesistabā, guļamistabās —, visur viņš jutās kā savās mājās. Aiz šiem aizvērtajiem slēģiem Lotreks pārvērtās par Anrī kungu, gleznotāju jeb Kafijas kannu — par sieviešu bara izrīkotāju. «Lika ēst gard-ēdēm, lika dzert dzērājām, lika smieties smējējām.» Pārnākot rokas viņam vienmēr bija pilnas milzīgiem puķu pušķiem, ar kuriem sievietes, bērnišķīgā priekā gavilēdamas, steidzās izpušķot savas guļamistabas. Un Lotrekain šo sieviešu jautrība patika varbūt pat vēl vairāk nekā gādība un uzmanība, kādu tās viņam veltīja.

Viņa attiecības ar sievietēm ir gaužām vienkāršas. Ja vispār bija kāds cilvēks bez kompleksiem, tad tas katrā ziņā bija «Mazais Priaps». Pieņēmis reiz. lēmumu ne par ko nebrīnīties, Lotreks ar to dižojās un izlikās brīvs no jebkādiem aizspriedumiem.

Par spīti savai dižmanībai, Lotreks, gan to neizrādīdams, par daudz ko brīnījās. Lotreks nebija samaitāts, viņš drīzāk bija naivs, jā, jā, naivs: par spīti netiklībai, viņš tomēr bija saglabājis sirds šķīstību, viņš piederēja pie tiem cilvēkiem, kuriem nekas nepielīp. Ar neizsakāmu izbrīnu un tādu kā ļaunu atriebības prieku mākslinieks ne reizi vien pārliecinājās, cik tālu var sniegties cilvēka izvirtība. Mīlestībā viņu interesēja itin viss, jo šai novadā viņam bija lemts būt tikai malumedniekam. Jā, viss! Mīlestības smarža viņu reibināja. Viņš visu mūžu bija pēc tās ilgojies. Bet cik daudz mīlestībā mēdz būt arī pretdabisku tieksmju! Tas radīja pārsteigumu. Kāda izgudrošanas spēja! Kāda kroplība! Un kurš gan tad drīkst spriest tiesu, nosodīt, izraidīt no sava vidus cilvēku tikai tāpēc, ka viņš ir fiziski kropls?

Lotreks gleznoja savu draudzeņu portretus: Marselu, Rolandu, Gabriēlu, La Tatuē — divdesmit intīmās dzīves ainiņas no tās pasaulītes, kas lielajai pasaulei apslēpta.

Mūžīgie žesti! Vai tā sieviete, kura sien ap kāju prievīti, ir hercogiene vai prieka mājas prostitūta? Vai tās divas apskāvušās sievietes pieder pie augstākās sabiedrības vai pie citas? Grūti pateikt. Kreisā puse nav atšķirama uo labās. Kad durvis tika noslēgtas, prieka mājā uz-

reiz sākās ikdienišķa, mierīga «ģimenes»[33] dzīve. Ieradās veļas mazgātājs ar pelēku seju un nodeva saimniecības vadītājai veļas saini; prostitūtas dziedāja sentimentālas romances vai rakstīja vēstules saviem «mīļotajiem».

Lotreks attēloja tieši šo mierīgo, vienmuļo dzīvi. Bet dažreiz viņa ota gleznoja ari dzēlīgākas ainas. Nejauši iegriezies kādā trešās šķiras publiskajā namā, Lotreks uzgleznoja gleznu «Kungs, kundze un viņu sunītis», kurā publiskā nama saimnieks un saimniece ar saviem abinieku augumiem izskatās pēc īstiem lopiem. Ir viņam arī kāda mazliet divdomīga ainiņa («Mulēnas ielas nama kāpņu augšējā laukumā») un klaji jutekliski darbi.72 Bet lielākoties ir grūti pateikt, no kādas vides Lotreks ņēmis savus modeļus.

Sīs sievietes viņš aplūkoja miegā, vēroja viņu sejas, kas brīžiem bija skumjas, citreiz — kāda tāla, uz mūžu zaudēta bērnības sapņa gaiši apmirdzētas. Meitenes, kas vēl izskatījās pēc pusaudzēm, sievietes, kas jau bija pārgurušas, ļenganiem plakstiem un mutēm, pārbriedušām miesām, ar kādu mīlestību uz jums lūkojās Lotreks! Jūs taču bijāt viņam māsas. «Vai tad kāds savu dzīvi izvēlas?»

Visus savus vērojumus Lotreks bija iecerējis apkopot lielā kompozīcijā. Maigām, siltām krāsām — sārti violetā, bāli rožainā, klusināti sarkanā gammā Lotreks uzgleznoja Mulēnas ielas nama viesistabu ar milzīgo dīvānu un sievietēm, kas gaida apmeklētājus . . . Sājā telpā ar lielām, rievainām kolonnām sievietes, it kā pēc burvju pavēles, sastingušas kā teiksmainā pilī.

Lotreka pārdrošībai vairs nebija robežu, lai gan viņš nekad nebija domājis slēpt, ka apmeklē atklātos namus. Kad māksliniekam jautāja pēc viņa adreses, viņš minēja Mulēnas ielu. Esot viegli atrast — «numurs skaidri redzams». Kādā galā izrādē Operā viņš nebaidās parādīties ložā kopā ar Mariju Viktuāru Denī, atklātā nama īpašnieci, un divām šā nama iemītniecēm.

Lotreks aizvien vairāk un vairāk lietoja alkoholu un tālab kļuva aizvien nervozāks. Viņš bieži bija ļoti ass un izturējās izaicinoši. Kādam augstākās sabiedrības vīrietim, kura laulības dzīve nebija necik priekšzīmīga un kurš reiz nekaunīgi viņam uzsauca: «Kā jūs varat iet uz tādām vietām?» — Lotreks ar aizvainojošu augstprātību ļaužu

pilnā kafejnīcā skaļi atbildēja: «Apžēlojieties, jums taču labāk patīk saņemt pliķus mājās!» Kādā citā reizē mākslinieks bija ielūgts rautā un namatēvs viņam jautāja, vai viņš nenožēlojot, ka ir atnācis, vai viņam ir jautri, un Lotreks, norādīdams uz lepnajām, dekoltētajām dāmām, kurām bija kaili pleci un kaklā zaigoja dārgakmeņi, skaļi pateica: «Kāpēc lai man nebūtu jautri!? Mīļais, es jūtos die-vīgi! Tikpat kā meitumājā!»

Lotreka smiekli skanēja kā dzēlīgs izsmiekls. Gleznu lieltirgotājs Dirāns-Riēls bija nodomājis sarīkot Lotreka litogrāfiju izstādi^34. Lotreks norunāja ar viņu satikšanos savā darbnīcā — Mulēnas ielā. Ar kādu velnišķu un reizē bērnišķīgu prieku mākslinieks baudīja Dirāna-Riēla izbrīnu, pieņemdams viņu šo dāmu vidū tā, it kā uzņemtu Boskas vai Malromē pils greznajās telpās! Bet vēl vairāk Lotreks priecājās, kad dabūja zināt, ka tirgotāja kučieris, juzdamies aizskarts, ietiepīgi atteicies apstāties pie lielā numura 24 un ka viņam labpaticis apturēt savus zirgus tālāk no nolādētās vietas — pie kāda notāra cienījamās durvju plāksnītes.

*

Neizturējis konkurenci ar «Mulenrūžu», kabarejs «Eli zēmonmartra» slēdza durvis. Rodolfs Sali savu «Melno kaķi» pārdeva, gan cerēdams vēlāk to atpirkt. Briāns, kas bija kļuvis bagāts un nesen apprecējies ar Komiskās operas dziedoni Matildu Tarkini d’ Oru, sapņoja tikai par pārcelšanos uz savu dzimto Kurienē, kur bija nopircis pili: kārtīgai dzīvei esot savs labums, daudz jaukāk esot «nomirt kā mājīpašniekam». La Revue blanche no savām telpām Mocekļu ielā bija pārcēlusies uz Lafita ielu 1. Bet 2ozefs Ollers bija atvēris jaunu mūzikholu «Oiimpija» Kapuciešu bulvārī. Lotreka Momnartra atradās agonijas stāvoklī.

Tālab Lotreks, kaut gan bija pagatavojis Kleinmanam dažas litogrāfijas ar «Mulenrūžas» skatiem, tagad galvenokārt strādāja Parīzes centra teātros, skicēs attēlodams Marselu Lenderi lugā «Sātana kundze», Režānu un Galipo izrādē «Nekautrīgā kundze», Liņē-Po un Bertu Badi lugās «Pāri cilvēka spēkiem» un «Tēls», Brandesu un Le Baržī «Apkārtceļojošos aktieros», Brandesu un Leluāru tajā

pašā lugā. Šī luga ietilpa «Franču komēdijas» repertuārā un iedvesmoja Lotreku uzgleznot liela formāta darbu — portretēt visā augumā savu brālēnu Tapjē bezbēdīgā gaitā ejam pa teātra foajē.

Aprīlī «Brīvais teātris» izrādīja Marsela Ligē «Misionāru». Šās lugas programmai Lotreks pagatavoja vienu no savām skaistākajām litogrāfijām — «Ložā ar apzeltīto masku», kur blakus dāmai, kas lūkojas uz skatuvi ar binokli, ir attēlots Šarls Kondērs. Mākslinieks pagatavoja arī litogrāfiju ēdienu kartei, kas bija domāta laikraksta Le Temps galvenā redaktora Adriāna Ebrāra rīkotajai dinejai, un dažus jaunus plakātus — «Briāns «Mirlitonā»», «Sesko fotogrāfs» un «Mūsdienu amatnieks» — reklāmu masveida mākslas priekšmetiem, kuru bija pasūtījis Andrē Martī, «Oriģinālā estampa» izdevējs. Pēc tam Lotreks pagatavoja reklāmu «Konfeti» kādam Londonas uzņēmumam un plakātu «Vācijas Bābele», kas bija veltīts Viktora Zoza pēdējam romānam. Šis plakāts guva milzīgus panākumus.

Tajā pašā laikā lotreks pievērsās jaunām zvaigznēm — skotu dziedonei Saisijai Loftisai, angļu dejotājai Idai Hī-tai un it īpaši jauniņajai, pikantajai alžīrietei Polērai. Viņš uzgleznoja visai izteiksmīgu šās estrādes dziedones portretu. Kā rakstīja laikraksts La Vie parisienne, Polēra «dzied ar kājām, runā ar rokām, akcentējot dziesmu ar visu pārējo». «Polēra, palieciet brītiņu mierā!» viņu apsauca Villijs. «Jūs izskatāties pēc puķes, kurai gribas čurāt.»

Bet visvairāk Lotreku valdzināja Iveta Gilbēra, Martā, turpinot savu ilustrāciju sēriju dziesmām, Lotreks pagatavoja litogrāfiju Morisa Donē «Pārgurušā Erosa» vākam. Ar šo dziesmu Polēra, šī «Parīzes priekšpilsētu Sara Bemāra», uzstājās «Skalā».

Iveta Gilbēra galīgi savaldzināja Lotreku, un viņš no tās neatkāpās ne soli. Tāpat kā vienmēr, kad mākslinieks bija aizrāvies ar savu modeli, viņš sīki jo sīki pētīja sejas vaibstus, pozas un izturēšanās veidu, kāds piemita šai sievietei ar «nerātna gulbja profilu», kura «dzied kāzu dziesmas pēc bēru dziesmu meldijām». Visi cilvēki, kurus Lotreks zīmēja, gleznoja vai attēloja litogrāfijās, bija it kā radniecīgi cits citam, un visus tos viņš ieveda savā pasaulē. Ar Ivetu Gilbēru tas bija viegli izdarāms. Šī dziedone taču bija viņa «tips»!

17?

Ar ogli, otu vai litogrāfijas zīmuli Lotreks cītīgi pūlējās atklāt sava modeļa būtību. Viņš sīki pētīja viņas augumu, seju, viņas izspiedušos kaulus, virsatslēgu un padušu bedrītes, viņas garās rokas, garo kaklu, augšup paceltās uzacis’, rudo šinjonu, viņas draisko zodu, uzrauto degunteli, kas it kā tvarsta lietus lāses. Lotreks rīkojās kā nežēlīgs inkvizitors. Jaunrade bieži vien ir līdzīga vardarbībai. Tā ir īsta aplaupīšana.

Lotreka acīs Iveta Gilbēra ieņēma kafešantānā tādu pašu vietu, kādu La Gulī ieņēma Monmartras kabarejos. Viņa bija kafešantāna personifikācija, tāpat kā La Gulī — kadriļas iemiesojums. Lotreks gribēja pagatavot Ivetai Gilbērai afišu: viņš uzžīmēja ar ogli uz dzeltenīga rakstāmpapīra šās afišas skici, iekrāsoja un nosūtīja to Ivetai.

Dziedone par savu ne visai pievilcīgo ārieni daudz nebēdāja, jo nebija sevišķi koķeta. Lotreka savdabīgais talants mazliet atņēma viņai pašpaļāvību, bet sirds dziļumos viņa tam pakļāvās. Viņu pārsteidza spēks, kas slēpās

šajā mazajā cilvēkā un piešķīra tā rokai tik skaudru skarbumu. Patiesi, šo skici bija zīmējis neparasts cilvēks. Zīmējums Gilbēru iekārdināja, viņa bija ar mieru pasūtīt Lotrekam afišu, taču draugi dziedātāju atrunāja: aktrisei nevajadzētu samierināties ar tik rupjiem izkropļojumiem! Tad nu viņa Lotreka piedāvājumu noraidīja, aizbildinādamās ar to, ka afiša viņas ziemas priekšnesumiem esot jau pasūtīta un gandrīz pabeigta. «Mēs vēl pie šās tēmas atgriezīsimies,» viņa Lotrekam rakstīja. «Bet, dieva dēļ, nezīmējiet mani tik drausmīgi neglītu! Kaut cik pievilcīgāku ... Gandrīz visi, kas pie manis atnāca, uzlūkodami šo krāsaino skici, aiz šausmām iekliedzās ... Ne visi —-jā, jā, ne visi! — spēj saprast mākslu ..,»

Bet Lotreks nejutās sakauts. Viņš sadomāja laist klajā vienīgi dziedonei veltītu litogrāfiju albumu ar Ģistava Zefruā priekšvārdiem. Kādu rītu Lotreks Morisa Donē pavadībā ieradās pie jaunās sievietes Viljē avēnijā. Tur Iveta Gilbēra pirmo reizi tikās ar gleznotāju^73 — «giņolu», kā bija izsaucies pārsteigtais sulainis, ieskrējis pieteikt negaidīto apmeklētāju. Ari viņa pati bija ļoti pārsteigta.

Ieraudzījusi šo «milzīgo galvu ar tumšajiem matiem, sarkano seju, melno bārdu, taukaino ādu, degunu, ar kura pietiktu divām sejām, un muti», viņa zaudēja valodu. «Beidzot es ielūkojos Lotreka acīs,» atceras māksliniece. «Ak, cik tās -bija skaistas, lielas, platas, pilnas siltuma,

apbrīnojami spožas un starojošas! Es nespēju no tām atraut skatienu, un pēkšņi Lotreks, to ievērojis, noņēma pensneju. Viņš zināja savu vienīgo krāšņumu un dāsni, augstsirdīgi man to piedāvāja. Kad viņš ņēma nost pensneju, es ieraudzīju viņa jocīgās pundurīša rokas ar kvadrātveida delnām, kas piekarinātas pie ārkārtīgi īsiem marionetes dilbiem. Moriss Donē man sacīja: «Re ... Es atvedu pie tevis brokastīs Lotreku, viņš grib tevi uzskicēt.»

Kā parasti, Lotreka vienkāršība un šarms drīz vien iekaroja dziedones simpātijas. Tadē Natansons ļoti pareizi bija teicis, ka tiem, kuri Lotreku mīlēja, «vajadzēja stipri piespiesties, lai ieraudzītu viņu tādu, kādu viņu redz citi cilvēki».

Mākslinieka un Ivetas tikšanās sekoja cita citai. Lotreks cītīgi strādāja. Viņš ieradās Viljē avēnijā un nepārtraukti zīmēja dziedoni. Kādudien, apskatīdama Lotreka skices, Iveta aizvainota aizrādīja: «Jūs tiešām esat ģeniāls izkropļotā js!» Kā pātagas cirtiens atskanēja dziji aizskartā mākslinieka balss. «Jā .. . nenoliedzami!»

Viņu tikšanās bija vētrainas. Tās atgādināja īstas sadursmes. Šķita, ka Lotrekam patīk dziedoni kaitina) un šokēt. «Ak, mīlestība, mīlestība!» viņš gaudās. «Jūs, īvei, varat to cildināt, kā vien jums tīk., tikai aizbāziet ciet degunu, mīļā ... Jā, jā, aizbāziet degunu! ... Tā netīkami ož... Ja jūs cildinātu «iekāri», es būtu ar jums vienis pratis un par tās dažādību tikai priecātos ... Bet mīlestība, mana nabaga Iveta! . .. Mīlestība! Tās nemaz nav!» Viņš runāja čerkstošā balsī. ■— «Bet sirds, Lotrek? Kur paliek sirds?» — «Sirds? Sirdij ar mīlestību nav nekā kopīga.» Lotreks skaļi smējās, droši vien atcerēdamies savu tālo senci, kas bija dzēlīgi sacījis hercogienei de la Tre-muaijai: «Sirds! Kā gudra sieviete var sajaukt sirdi ar gultu?» — «Mīļo Ivet, vīriešiem, kurus mīl skaistules, ir netiklas acis, netikla mute, netiklas rokas... netikls viss pārējais ...» Lotreks iekaisa, gandrīz vai kliedza, viņa neglītā seja raustījās «ellišķīgos un sāpīgos smieklos». «Un sievietes! Arī viņu sejās tas ir redzams!» Un viņš atvēra albumu un rādīja savas skices. «Redziet, te ir mīlamās sievietes un mīlošie vīrieši, paskatieties ...» Lotreks sāka ņirgt: «Redziet, kā izskatās šie Romeo un Džuljetas!» Un viņš atkal sāka smieties.

Jā, viņš smējās. «Ak, šie viņa smiekli!» Viņš smējās ari tad, kad Iveta izteica domu, ka atklātajos namos viņš droši vien slēpjoties no saviem kreditoriem. Nē jel! Viņš

tur dzīvojot aiz patikas, vienīgi aiz patikas un nekāda cita iemesla dēļ! Nevienam pat prātā nenākot, ka arī neglītumā ir savs skaistums. Bet viņš to redzēja, viņš to meklēja. Viņš ir «nabaga radījumu, mīlas priesterieņu» draugs un uzticības persona, viņš pazina šo sieviešu dvēseli. Viņas ir skaistas. Viņas būtu cienīgas Benoco Go-coli otas. Jā, viņas ir skaistas.

Un Lotreka smieklos skanēja satraukums, bet viņš pats, uzklupis papīra lapai, izraibināja to nervoziem zīmuļa vilcieniem.

Albumu «Iveta Gilbēra» laida klajā Andrē Marti augusta beigās. Albumā bija sešpadsmit litogrāfiju.

Sākumā dziedone pret to izturējās iecietīgi. «Es esmu apmierināta, ļoti apmierināta un, ticiet man, esmu Jums no sirds pateicīga.» Bet, kā jau tas reiz bija noticis ar afišas skici, Ivetas Gilbēras tuvinieki viņas sajūsmu atvēsināja. Māte pat ieteica iesūdzēt Lotreku «par neslavas celšanu». Rakstnieks Žans Lorēns, smiņķējies un vienmēr sasmaržojies sibarīts, gredzeniem pirkstos, kurš bija palīdzējis Ivetai taisīt karjeru un neieredzēja Lotreku, draudēja pārtraukt sakarus ar dziedoni par to, ka viņa «bijusi ar mieru, lai šis mazais vīrelis notraipītu viņu ar zoss mēsliem» (litogrāfiju novilkumi bija zaļā krāsā). Iveta Gilbēra tomēr parakstīja visus simt eksemplārus.

Drīz presē par šo albumu parādījās cildinoši raksti (vienu no tiem, kas bija iespiests laikrakstā La Justice, uzrakstīja Klemanso), un dziedone pilnīgi samierinājās ar savu dzēlīgo portretistu. Viņa to ielūdza kopā ar Žefruā ciemos savā muižā Vo, Melānas tuvumā. Visi trīs iesēdās laivā un brauca pa Sēņu. Vīrieši ar cilindriem galvā airēja, Iveta sēdēja pie stūres. «Man laimējās,» Lotreks vēlāk stāstīja par šo braucienu, «mani vilka tauvā zvaigzne.»

Pēc kāda laika Arsēna Aleksandra nodibinātajā laikrakstā Le Rire Lotreks publicēja jaunu Ivetas Gilbēras portretu (Iveta attēlota dziedam). «Dziedone,» ziņoja laikraksts, «nākamajā dienā posās braucienam uz Londonu, Bet, uzzinājusi, ka Tulūzam-Lotrekam jāiesniedz viņas portrets laikrakstam Le Rire, viņa ne vien bija ar mieru māksliniekam pozēt, bet pati no tā neatlaidās un nodziedāja viņam burvīgo refrēnu.»74

PASAŽIERE NO 54.

Ir tāda dumja stunda,

Kad laiks mums gulēt iet. Bet atskan svētku junda, Un varam līksmi diet.

Saris Kro

Pēdējo mēnešu laikā nemitīgi notika anarhistu izraisīti nemieri. Atentāts sekoja atentātam. Vaijāns iemeta bumbu Deputātu palātā. Vaijānu giljotinēja, Anarhisti atbildēja ar bumbu iemešanu viesnīcā «Terminus», Sen-martēna ielā, Madlēnas baznīcā un restorānā «Fojo», kuru mēdza apmeklēt senatori. Tika giljotinēts Anrī. Kazerio viņu atrieba, nogalinādams Lionā prezidentu Kārno par to, ka tas bija atteicies apžēlot Anrī, Vaijānu un Rava-šolu.

Parīze dzīvoja terora briesmās. Plosījās policija. Kādudien šitā Retiro durvju sargam pienāca no grāfa Atfonsa telegramma: «Glābiet dižo ūpi^35,» — un tas uzreiz radīja paniku un sacēla kājās visu prefektūru. Lielais uztraukums bija veltīgs, jo runa bija nevis par kādu krievu aristokrātu, kam draudētu briesmas, bet tikai par plēsīgu putnu, kuru, aizbraukdams uz Albī, grāfs Alfonss bija aizmirsis savā Parīzes dzīvoklī.

Aizdomās turēto personu aresti un pratināšanas nerimās. Pavasarī tika arestēti divdesmit četri cilvēki, lielākoties inteliģences pārstāvji, kuru vidū bija gan arī daži bandīti. Visus apvainoja par to, ka viņi esot «noziedz-nieku’bandas» locekļi. Apsūdzēto vidū bija arī kāds kara ministrijas ierēdnis Fēlikss Feneons, kas literātu un mākslinieku aprindās bija kļuvis pazīstams ar to, ka savā laikā nodibinājis laikrakstu La Revue indépendante un laidis klajā brošūru par impresionistiem.

Tadē Natansons, Parīzes advokātu kolēģijas loceklis, uzņēmās viņa aizstāvību. Process beidzās 12. augustā. Feneons tika. atbrīvots. Tā kā no darba ministrijā viņš bija atlaists, Natansoni viņu pieņēma žurnālā La Revue blanche par redakcijas sekretāru.

Lot.rēks uzreiz ieinteresējās par Feneonu. Sis trīsdesmit gadus vecais vīrs (trīs gadus vecāks par Lotreku) bija savādnieks. Dzimis Turīnā, pēc dabas viņš bija flegma-

tisks kā anglis, gara auguma, gludu, kaulainu seju un šķidru, sprogainu bārdiņu. Feneons ģērbās diezgan ekscentriski: valkāja jocīgu platmalīti lejup nolaistām malām, plecus viņam sedza lielrutaina pelerīne, rokās bija sarkani cimdi. Viņš runāja lēnā balsī, cienīgi, bieži vien neparasti samāksloti: «Kā jūs vērtējat savu veselību? Apmierinoši? Liķieri gaišum gaišā telpā, kas pilna ar tērzētājiem, jums droši vien var sagādāt prieku. Ja mūsu sabiedrība jūs neapgrūtina, es jums to varu piedāvāt.» Laiku pa laikam viņš iepina savā valodā neoloģismus un reti lietotus, dzejnieku simbolistu iemīļotus vārdus, kā, piemēram, «asstūraini grafīdi» vai «smaragdīgas mantijas».

Procesa laikā viņa atbildes tiesas priekšsēdētājam sacēla īstu sensāciju. Pilnīgi vienaldzīgu seju, bez neviena žesta viņš atbildēja uz jautājumiem tik pieklājīgi, it kā lūgtu piedošanu par apvainojumu, ko, izklāstot vienkāršo, pliekano patiesību, varētu nodarīt tiesai.[36]

Feneons vienmēr centās, lai viņu mazāk ievērotu. Šim cilvēkam piemita gandrīz slimīga kautrība («Man patīk tikai necils darbs,» viņš mēdza teikt). Feneons arvien centās palikt ēnā, viņam labāk patika dot padomus, uzmundrināt citus nekā rakstīt vai uzstāties pašam (savus nedaudzos rakstus žurnālā La Revue blanche viņš parakstīja ar iniciāļiem F. F.). Feneons nodarbojās ar daudziem jautājumiem, kas skar literatūru, teātri un arī glezniecību, kuru viņš apbrīnojami dziļi izprata. Lotrekam viņš patika ne vien savdabīgā izskata dēļ, bet ari tāpēc, ka Feneons saprata viņa mākslu.

1895. gada janvārī teātris «Oeuvre» bija sagatavojis Viktora Barikāna lugu «Māla rati». Lotreks kopa ar Valtā uzgleznoja šim uzvedumam dekorācijas.75 Viņš pagata-

voja šai izrādei arī programmas kompozīciju, attēlodama Feneonu Būdas izskatā ziloņa mugurā (Lotreks mēdza Fe-neonu salīdzināt ar Budu). Tā nepavisam nebija no Lot-reka labākajām litogrāfijām. Varbūt tāpēc Feneons ieteica Lotrekam mazāk pievērsties litogrāfijai un vairāk — glezniecībai.

Bet Feneons maldījās, ja domāja, ka Lotreks spēj ievērot kādu padomu.

1894. gada nogalē Lotreks sadraudzējās vēl ar vienu literātu no La Revue blanche. Kādā novembra dienā viņš aizgāja ciemos pie 2ila Renāra, «Rūdīša» autora. Kā gan šie divi cilvēki lai nesaprastos? Abi bija viena vecuma, un abi rūpīgi slēpa aizvainotu jutību. Pētījošais Renāra skatiens, kas urbās sarunu biedrā, «likās izģērbjam viņa dvēseli kailu»[37], tas bija skatiens, kāds piemīt cilvēkam, kurš pastāvīgi izturas piesardzīgi, ir viegli aizvainojams. Renārs pat bija nežēlīgs pret sevi, bezgala tīksminājās par vismazākajiem patmīlības aizskārumiem, lai vēl vairāk uzplēstu savas brūces. Būdams apveltīts ar gaišu un asu prātu, viņš savā «Dienasgrāmatā» pārdomas un pārdzīvojumus aprakstīja ar gaužām skopu spalvu, neatļaudamies nevienu lieku vārdu.

«Pavisam mazs kalējiņš ar acenēm,» Renārs rakstīja par Lotreku pēc viņu pirmās tikšanās. «Viņš ir tik mazs, ka sākumā bezgala skumji uz viņu skatīties, bet viņš ir tik dzīvs un tik jauki ņurd starp divām frāzēm un atstiepj lūpas, kas izskatās pēc polsterēta rullīša durvju starpā . . .»

Visai drīz Lotreks apbūra Renāru, tāpat kā agrāk bija apbūris Ivetu Gilbēru, Feneonu un daudzus citus. «Jo vairāk viņu redz,» Renārs atzina pēc kāda laika, «jo lielāks viņš izskatās. Galu galā sāk likties, ka viņš ir garāks par vidēju augumu.»

īstenībā Lotreka un Renāra aizvainotībai bija dažādi iemesli. Renārs cieta no tā, ka nebija sevišķi iecienīts un ka viņa darbu metieni bija visai pieticīgi. Bet vai Renāra nemieru un sīkās nepatikšanas iespējams salīdzināt ar Lotreka traģēdiju? Rakstnieku un mākslinieku tuvināja kaut kas cits — kopīgā mīlestība uz dzīvniekiem. Renārs tajā laikā cītīgi strādāja pie grāmatas «Dabas stāsti», izmantodams pats savus novērojumus dzīvnieku pasaulē. Lotreks sadomāja šo grāmatu ilustrēt un aprunājās par to ar Renāru.

Lotreks, tāpat kā viņa draugs Morēns, bieži gāja uz zooloģisko dārzu. Viņš varēja nenoguris skatīties, ka draiskojas pelikāni, pērtiķi — «tik jocīgi un jutekliski» —, papagaiļi un pingvīni. «Viņi ejot gāzelējas tāpat kā es,» viņš sacīja par pingvīniem. «Brīnišķīgi! Vai ne? Ko?»

Bet nodoms par «Dabas stāstu» ilustrēšanu pagaidām vēl nekustēja ne no vietas.

Lotreks nodibināja aizvien ciešākas attiecības ar literātiem. Pievakarē Tapjē pavadībā viņš gāja uz kādu kafejnīcu Operas vai Madlēnas laukuma tuvumā — uz «Kos-mopolitēnu» Skriba ielā, uz «Vēberu» vai uz «Iru un amerikāņu bāru» Ruaijāla ielā.

«Vēbers» tai laikā bija iestādījums, kur aperitīva stundā mēdza tikties daudzi rakstnieki, žurnālisti, gleznotāji, mūziķi un zinātnieki. Lotreks lieliski izklaidējās, skatīdamies, kā pie sarkankoka imitācijas kvadrātveida galdiņiem cieši cits citam blakus sēdēja daudzie apmeklētāji un viņu vidū viena otra lielāka vai mazāka mēroga slavenība. Bet starp galdiņiem šaudījās veiklais un iztapīgais galvenais oficiants Saris.

Polēra, aktrise ar krampjaini savilktu seju, smaidīja, «it kā nupat būtu iedzērusi zaļa citrona sulu»[38], šajā kafejnīcā mēdza tikties ar ūsaino dzejnieku Moreasu, kuram acī bija monoklis. Tur sēdēja Debisī, pīpēdams tievas austrumnieku cigaretes. Forēna smiekli skanēja kā skali pērkona grandi, nomācot sarunu čalas. Tur ieradās ari Ad-riens Ebrārs, Zoržs Feido un daudzi citi rakstnieki, kā arī 2ans de Tināns un Karans d'Ašs, Pols Sudejs un Leons Dodē.

Pie Lotreka galdiņa apsēdās Žuajāns, ībelss, Maksims Detomā, Pols .Leklerks, kas arī bija La Revue blanche līdzstrādnieks. Lotreks izdzēra glāzi portvīna, zīmēja, apēda gabaliņu cepta siera ar baltvīnu, spēlēja pokerdisu^39 uz vīnu (tā bija viena no Lotreka privilēģijām, jo azarta spēles un pīpes pīpēšana «Vēberā» bija aizliegta) un laiku pa laikam, pacēlis pirkstu, kaut ko kategoriskā balsī pasacīja. «Jūs esat ļoti asprātīgs, de Tulūza-Lolreka kungs,» reiz viņam pateica kāds subjekts. «Cienītais kungs,» Lotreks atbildēja un viņam iedzirkstījās acis, «jau vairākus gadsimtus manā dzimtā neviens nekā nav darījis. Ja es nebūtu asprātīgs, es būtu pēdējais muļķis.»

Bet «Vēberā» bija pārāk daudz snobu, pārāk daudz tādu cilvēku, kas to apmeklēja tikai tāpēc, lai sevi izrādītu un apraudzītu slavenibas («Bet vēlāk par to rakstītu,» Lotreks reiz sarkastiski piebilda), un Lotrekam daudz labāk patika «īru un amerikāņu bārs», kuru atvēra turpat blakus. Lotreks to padarīja par savu alodu un izdeva tur savus likumus. Ja tur nejauši iemaldījās kāds apmeklētājs, kura ģīmis Lotrekam nebija pa prātam, viņš saniknots pieprasīja no Ašila, bāra īpašnieka, lai nevēlamais viesis liktu «speciāli slikti apkalpots un tam vairs nemūžam nenāktu prātā vēlreiz te rādīties».[40]

Šai bārā Lotreku viss sajūsmināja: šaurās zāles intimitāte, tikai gar vienu sienu rindā saliktie galdiņi, pie kuriem, cieši saspiedušies, sēdēja apmeklētāji; gar otru sienu angļu gaumē bārs — lete ar spožu, pulētu sarkankoka apmali. «Brīnišķīgi! Vai ne? ... Tikpat skaisti kā Rembranta darbi!» Un aiz letes metiss Ralfs, kura tēvs bija ķīnietis, māte — indiāniete, gatavoja night-cups, rainbow-cups un daudzus citus kokteiļus. Šā bāra parastākie apmeklētāji bija angļi, hipodroma cilvēki, treneri, staļļa puiši, žokeji, ari lielākoties angļi, kā arī kučieri no augstmaņu mājām (citu vidū arī Rotšilda kunga resnais Toms), kuri šeit uzkavējās, kamēr viņu kungi ēda vakariņas lepnākajos kvartāla restorānos. Resnais Ašils, tāpat kā Sālī, bija šveicietis un, tāpat kā Sālī, mēdza runāt pārspīlēti svinīgā stilā. Pasniedzot Lotrekam kādu kokteili, viņu godāja par «vikontu marķīza kungu».

Šajā bārā Lotreks ar baudu ieelpoja zirgu smaku, ko atnesa līdzi hipodroma apmeklētāji, — smaku, kas atgādināja Angliju un modināja viņā ilgas pēc šīs zemes. Pie Ašila angļu valoda bija dzirdama tikpat bieži kā franču valoda. «Klusie žūpas» tempa dažādu krāsu dzērienus. Nevarēja saprast, kur tu, cilvēks, atrodies: Epsomā vai Ņūmarketā. Kāri dzerdams džinu, viskiju, punšus vai kokteiļus, Lotreks ar tiem dāsni pacienāja arī citus. Tiklīdz ieradās Fotī un Šokolāde, Jaunā cirka klauni, Lotreks viņus nosēdināja pie sava galdiņa.

Fotī un Šokolāde, acīmredzot ne pārāk noguruši no pantomīmas tēlošanas cirkā, bieži vien dejoja un dziedāja «bandžo un mandolīnas pavadījumā — šos instrumentus trinkšķināja kāda angliete un tās dēls, metiss, kura tēvs

bija mulats no Teksasas»[41]. Šokolāde bija nēģeris no Bil-bao. Cirka arēnā viņš bija ģērbies ērmīgā, sarkanā paltrakā, tēloja lempi, saņēma skanīgus pliķus un sacēla milzīgu jautrību ar savu vienīgo repliku: «Šokolāde — tas esmu es!» Pie Ašila, atbrīvojies no savas tūļa lomas, viņš atkal kļuva elegants un veikls. Uzmaucis galvā lielu rūtainu žokejcepuri, viņš cilāja kājas, lēkāja, tirinājās un dungoja: «Esi mīļa, dārgā svešiniec ...» Lo treks uzzīmēja daudzas abu klaunu skices. Šos zīmējumus viņš publicēja žurnālā Le Riie un pagatavoja no tiem litogrāfijas.

1895, gada sākumā Lotreks atveda uz šo baru divas jaunas apmeklētājas — angļu dejotāju Mēju Miltonu, Zaņas Avrilas nešķiramo draudzeni, un īru dziedoni Mēju Belfortu.

Kādu vakaru, iegājis kafešantānā «Dekadanss» Strūklakas ielā, Lotreks ieraudzīja uz skatuves Mēju Beifortu ar kaķēnu rokās. Viņa bija ģērbusies garā, taisnā, vienkrāsas kleitā, kādas toreiz ieviesa modē Keta Grīnveja^76, ar kuplām mežģīnēm īso piedurkņu galos, galvā dziedonei bija zem zoda ar lenti sasieta aubīte, un viņa izskatījās pēc mazas meitenītes. Gražīgā, bērnišķīgā balstiņā Mēja svepstēdama dziedāja:

Man ir kaķēns maziņš, mazs,

Ak, cik ļoti mīļš man tas ...

«Es viņu ņēmu savā aizsardzībā,» Lotreks stāstīja,

Šai slimīgajai meitenei ar nedabiski rožainiem plakstiņiem bija dīvainas tieksmes. Mejas Belfortas šķistais izskats un «eņģeliskā stāja» bija mānīga. Viņu pievilka viss netīrais un riebīgais. Viņas mīļākie dzīvnieki bija krupji, krabji, čūskas un skorpioni.

Lotreku valdzināja meitenes divdomīgais šarms. Mākslinieks ar vislielāko uzmanību izturējās pret šo samaitāto pseidobērnu, pret šo «orhideju», kā viņš to iesauca (Žua-jāns savukārt nosauca Mēju par vardi). Reiz Lotreks savā darbnīcā gribēja meiteni noskūpstīt. Viņa pārbijusies aizmuka: mākslinieks oda pēc ķiplokiem.

Mēja Belforta nekļuva Lotreka mīļākā, taču bija ar mieru viņam pozēt. Lotreks uzgleznoja piecus viņas portretus, publicēja vairākas litogrāfijas, un, kad dziedone grasījās uzstāties «Mazajā kazino», viņš tai pagatavoja afišu — brīnišķīgu mākslas darbu sarkanos toņos, kas «uz

Parīzes sienām veidoja gaišu, triumfējošu plankumu».[42] Ar šo afišu sasaucas kāda cita, kuru Lotreks bija darinājis Mejai Miltonai. Tas bija zilais plankums.

Vēl viena sieviete noderēja Lotrekam par modeli trešajai afišai, ko bija pasūtījusi La Revue blanche. Tajā gleznotājs attēloja «starojošo un mīklaino» Miziju, tērpušos kažokādas bolero, ar uzroci, plīvurīti, lielā, melnām spalvām izrotātā platmalē.

Mizija Natansone bija apbrīnojami skaista. Bet. mākslinieka roka viņas seju izkropļoja. «Lotrek, kāpēc jūs vienmēr visas sievietes tēlojat tik neglītas?» Mizija bija jautājusi. — «Tāpēc, ka viņas tādas ir,» gleznotājs atbildēja.

Ari Lotreka izturēšanās, tāpat kā vārdi, kas nāca pār viņa lūpām, jo dienas kļuva neiecietīgāka. Dzīrošana un nervozais sasprindzinājums, ar ko viņš maksāja par negulētajām naktīm un trakulīgi izšķiesto dzīvi, miega, pat vienkāršas atelpas trūkums izraisīja pārlieku jūtīgumu, pastiprināja dažas nevēlamas noslieces un dīvainības, rakstura nenosvērtību, uzbudinātību. Likās, Lotreks ir apmierināts, viņš smejas un pēkšņi — blākš! Mākslinieks kļūst drūms, slīgst izmisumā, aizskar vienu, aizvaino otru, kļūst nikns. Ja viņš kādam spieda roku — visi kauliņi krakšķēja. Viņš bārstīt bārstīja dzēlīgus vārdus. Draugi steidzās tos aizmirst, bet citi, kā, piemēram, aktrise Režāna, par kuru Lotreks sacīja (viņai nepatīkami oda elpa): «Šī sieviete ir Sengotardas tunelis,» — uz visiem laikiem palika pret viņu naidīgi noskaņota. Pēc kāda laika mākslinieka garastāvokli iestājās lūzums, virsroku atkal ņēma labsirdīgā noskaņa. Atmaidzis viņš no jauna izrādīja rūpes par saviem paziņām, piemēram, par Forēnu: «Man gribētos, lai viņš necieš trūkumu. . . Jānosūta viņam nauda... tikai, lai viņš nezinātu ... citādi viņš par mani smiesies.»

Pat viņa valoda, kas jo dienas kļuva saraustītāka, liecināja par nervu saspringtību. Lotreks runāja aizvien neskaidrāk, lietoja izteicienus, kuras saprata tikai viņa tuvākie draugi. Pārējie, kuri urkšķ, kuri «vaukšķ kā kran-čeļi» (Lotreks atdarināja niknas kucēna rejas), nav cienīgi nogaršot «lauka baložus ar olīvām»77; nav vērts cienāt cūkas ar apelsīniem.

Lotreks dzēra daudz, pārāk daudz. Kā norāda Tadē Na-tansons, mākslinieka ūsas nepaguva kļūt sausas. Tomēr

viņš reti kad bija piedzēries šā vārda šaurākajā nozīmē. Bet žūpošana turpinājās, un viņa organisms jau bija tiktāl saindēts, ka dažreiz Lotrekam vajadzēja tikai paost kokteiļa smaržu, lai nokļūtu «maģiskajā alkohola feerijā»[43]. Viņš bija piesūcies ar alkoholu un gandrīz vienmēr bija iereibis.

Tomēr vienu dienu, vienu vienīgu dienu Lotreks nedzēra vai gandrīz nedzēra. Februārī Aleksandrs Natan-sons sarīkoja savā savrupmājā Buloņas meža avēnijā 60 lielu suareju, lai parādītu desmit lieliskus panno, kuri bija gleznoti līmes krāsām. Ar šiem gleznojumiem Vijārs bija izrotājis mājas sienas. Viesu pieņemšanu pieteicās sarīkot Lotreks. Viņš pagatavoja litografētus ielūgumus angļu valodā, uz kuriem lieliem burtiem bija apsolīti «amerikāņu un citi dzērieni». Pēc tam viņš pieprasīja no vairākām istabām izvākt visas mēbeles, lika tur sanest atzveltnes krēslus un taburetes, vienā istabā ierīkoja leti, gleznu vietā pie sienām sakarināja liķieru un aperitīvu reklāmas.

Vai Lotreks bija domājis izspēlēt kādu joku? Patiesību sakot, ne, bet viņam gribējās izklaidēties, dodot pilnu vaļu savai fantāzijai un zobgalīgajai dabai.

Natansonu viesi — un to bija trīssimt cilvēku —, ienākdami namā, bija ne mazumu pārsteigti, ieraudzīdami Lot-reku bārmeņa lomā. Sim gadījumam par godu viņš bija noskuvis galvvidu, nodzinis bārdu, atstādams tikai divus matu kumšķīšus. Zem īsajiem balta audekla svārkiem viņš bija pavilcis vesti, šūdinātu no zvaigžņota Amerikas karoga. Lotreka palīgs bija Maksims Detomā, kuru no visiem saviem draugiem viņš bija izraudzījis nevis tāpēc, ka tas prastu gatavot kokteiļus, bet gan tāpēc, ka šis cilvēks bija milzīga auguma: kopā ar «garo kārti» viņi būs smieklīgs pāris. Milzīgā palīga ēnā, tērpies savā jocīgajā ap ģērba, ar gludi noskūto seju Lotreks bija līdzīgs neglītai marionetei. Kailajā sejā viņa lūpas izskatījās vēl vairāk uztūkušas nekā parasti.

Visu nakti rosīdamies gar leti, kas bija piekrauta glāzēm, pudelēm, ledus spainīšiem, citroniem, sviestmaižu šķīvjiem, sāļām mandelēm un kartupeļu salmiņiem, Lotreks kratīja kokteiļu mikserus, ar savu pārbagāto fantāziju izgudrodams arvien jaunas un jaunas receptes, tiekdamies pēc jo stiprākiem maisījumiem, lai apreibinātu augsti godājamo sabiedrību. Lotreka nodoms bija skaidri

nojaušams: viņš gribēja šo literatūras un mākslas ziedu galīgi piedzirdīt, atņemt viņiem cienīgumu, iedragāt viņu autoritāti, noraut maskas,

Un tas Lotrekam lieliski izdevās. Klusēdams, enerģiski rosīdamies, ne mirkli nestāvēdams dīkā (vēlāk viņš lielījās, ka tonakt pasniedzis vairāk nekā divi tūkstošus glāžu), mākslinieks kombinēja un jauca eksplozīvos kokteiļus, vērodams savu brūvējumu iedarbību, gaidīdams to brīdi, kad kāds no kungiem, kas vēl nupat cienīgi turējās kājās, beidzot sāks grīļoties un zaudēt cilvēcisko izskatu, un tad, lai šo kungu galīgi piebeigtu, pasniedza tam vēl pēdējo «slepkavīgo» glāzīti.

Gandrīz neviens neizspruka no bārmeņa Lotreka ellīgajiem ingvera kokteiļiem, no «mīlestības kokteiļa» un no «pļavu austerēm», turklāt, lai uzkurinātu savu upuru slāpes, viņš tiem pasniedza sudraba bļodā sardīnes degošā paegļu liķiera un portvīna mērcē.

Mazāk piesardzīgie drīz vien sāka krākt, pārnesti uz blakusistabu gultām un dīvāniem (laimīgā kārtā vakara organizētājs visu jau iepriekš bija paredzējis). Kāds apskurbis viesis, būdams pārliecināts par savu spēku, nolēma to drošsirdīgi pārbaudīt, saķerdamies ar atlētisko Alfonsu Alē, kas viņu uzreiz nolika uz lāpstiņām. Tikko turēdamies kājās, nesatricināmi mierīgais Feneons ar glāzi rokā staigāja nopakaļ Stefanam Malarmē, kurš atteicas «iztukšot bīstamo liķieri»78 un muka no istabas istabā. Vijāra kailais pauris bija kļuvis pavisam sarkans. Sesko, trinkšķinādams savu bandžo, sērīgi dziedāja: «Reiz vasaras rītā zutītis ...» Linē-Po piecēlās no galda un sāka iet, turēdamies pie sienām, līdz beidzot, dobjā balsī murkšķēdams: «Ķersimies pie darba!» — nogāzās uz dīvāna.

Klusuciezdams, bet iekšēji gavilēdams, «Don't speak to the man of the wheel»[44], Lotreks aiz letes nenoguris^ kratīja mikserus un jautri dzirkstošām acīm noraudzījās uz kaujas lauku.

Neviens viesis vairs neturējās uz kājām. Bonārs iesnaudās, tad atkal pamodās. Sis atturīgais vīrs murmināja kā sapnī — mākslinieka sapnī: «Es gribu rožaino.» Viņa lūgums tika nekavējoties izpildīts. Bonārs grīļodamies paspēra dažus soļus, klupdams krizdams izgāja cauri gaitenim un, trīcēdams un zobus klabinādams, izstiepās visā garumā uz tualetes istabas grīdas ...

Jā, šī pieņemšana pie Natansoniem paliks atmiņā uz laiku laikiem!

Cilvēki vārtījās visās malu malās. Cits krāca. Cits žagojās. Cits grābstījās gar sienām. Istabās bija tāda smaka kā lāču midzenī.

Rītausmā, uzsviedis uz letes bārmeņa salveti, Lotreks pameta Buloņas meža avēniju un starojošs nozuda vēsajā rītā. So nakti viņš bija pavadījis lietderīgi!

Bārmen, ikviens te skaudīgs kļūs;

Profils kā grieķim, un acis deg,

Apbrīnojamais Tulūz- [45]

Lotrek!79

#

Tūrlaka ielas darbnīcā Lotreks, izmantodams agrāk darinātās skices un lūgdams pozēt savas draudzenes prostitūtas, beidza lielo gleznu, kurā attēloja publiskā nama viesistabu.

Mākslinieciskajā ziņā šī glezna bija epilogs. Kā tas allaž

gadījās, kad Lotreks bija ilgi pētījis kādu tēmu — un prostitūcijas pasaulei viņš bija veltījis kādas piecdesmit gleznas —, šajā darbā viņš apkopoja galvenos plastiskos elementus, kādi piemita viņa iepriekšējiem darbiem.

Šai monumentālajā gleznā attēlotas sešas sievietes. Vienai no tām, kas tērpusies garā bordokrāsas kleitā, ir visai neparasta seja: viņai ir zaļas acis, augstā frizūrā sakārtotie mati mazām šķipsniņām nokarājas uz pieres un deniņiem, vaigi ir bāli, drudžainiem, sārtiem plankumiem, violeti sarkanā mute pauž nedziedināmas skumjas, padošanos liktenim. Traģiska, gandrīz baismīga figūra, varbūt vissatraucošākā, kādu Lotreks jebkad tika uzgleznojis.

Sis darbs ir dubultnieks: pirms gleznas uz audekla Lotreks bija pabeidzis gandrīz tāda paša izmēra skici pastelī^45. Tas liecina par lielo interesi, kādu Lotreks veltīja šim darbam. īstenībā viņš aizvien retāk lietoja otu, lai attēlotu šāda žanra skatus: galveno, kas viņam glezniecībā bija sakāms par prostitūtām, viņš jau bija pateicis.

Tagad viņš vispār gleznoja mazāk nekā agrākajos gados, kas bija sevišķi ražīgi. 1893. gadā Lotreks bija uzgleznojis kādas piecdesmit gleznas, 1894. gadā — četr-

desmit piecas, bet šajā — 1895. gadā. — tikai trīsdesmit piecas. Taču mākslinieks joprojām strādāja intensīvi. Viņš ilustrēja jaunas Dio dziemiņas, Kolisa stāstus, Sesko pasūtīto ēdienu karti (kurā starp «cepto jēru» un «dārzeņiem» bija ierakstīta zosu pastēte Fillere^46), pagatavoja litogrāfiju vākam Tristāna Bernāra lugai «Tērauda muskuļi» un vāka litogrāfijas pēdējam «Oriģinālā estampa» albumam, kurā vēlreiz ievietoja Mizijas Natanspnes portretu.

Lotreks bija sasniedzis apbrīnojamu veiklību. Tagarl viņš vairs nelietoja nedz pauspapīru, nedz iepriekš ar ogli pagatavotu skici. Viņš zīmēja tieši uz akmens. Līdz maijam viņš pagatavoja trīspadsmit litogrāfiju sēriju — aktieru un aktrišu portretus. Taču jāatzīst, ka šī sērija bija mazāk izdevusies nekā agrāk darinātie šāda veida darbi: Lotreks bija tik stipri deformējis savu modeļu sejas, ka daudzus no tiem bija grūti pazīt. Vai Lotreks bija gribējis parādīt, ka «starp visiem šiem aktieriem pastāv drausmīga līdzība»[47], vai arī jāpieņem, ka tā ir bijusi nejauša neveiksme?

Lai nu būtu kā būdams, taču grūti iedomāties, ka gleznotāja talants būtu izsīcis. Gluži otrādi, viņš bija sācis strādāt ar citu materiālu — aizrāvās ar vitrāžām un keramiku. Viņa uzraudzībā Millera fajansa rūpnīcā Ivrī tika gatavota tējas galdiņa virsa, ko viņš pasniedza kā dāvanu Ivetai Gilbērai. Zem dziedones portreta viņš tāpat vien, pa jokam parakstīja vārdus, ko Iveta bija pateikusi par zīmējumu, pēc kura tika darināta galdiņa virsa: «Mazais briesmoni! Jūs taču mani esat izķēmojis!»

Visi šie darbi, protams, Lotrekam paņēma daudz laika. Viņš būtu varējis vairāk gleznot, ja mazāk aizrautos ar litogrāfiju. Varbūt tāpēc Feneons viņam bija ieteicis biežāk gleznot. Taču ne tikai tas uztrauca Feneonu.

Feneons bija droši pārliecināts, ka «mazais briesmonis» strādāja ar tikpat lielu aizrautību un pārliecību kā agrāk, Bet alkohols kaitīgi ietekmēja arī Lotreka mākslu. Gleznotāju tiešām nemitīgi vilināja dzeršana. Nevaldāmā, pastāvīgā tieksme pēc alkohola mudināja viņu mest pie malas otu. Bet laiks skrēja. Alkohols ne vien iedragāja mākslinieka nervu sistēmu, tas laupīja arī viņa dārgās stun-

das. Bāru apmeklējumi notika uz šedevru rēķina, šedevru, kuri vairs nekad neparādīsies.

Pie Natansoniem Lotreks uzgleznoja «Galda stūri» ar Vijāru, Miziju, Valotonu un Tadē. Viņš uzgleznoja arī Polēras portretu, atkārtodams to arī krāsainā litogrāfijā žurnālam Le Rire. Bet par mākslinieka lielo kaislību turpmāk kļuva Marsela Lendera.

Marsela Lendera, kuras eleganci, cildenumu un tualešu krāšņumu un nevainojamo gaumi slavēt slavēja visi augstākās sabiedrības hroniku rakstītāji, jau agrāk ne vienu reizi vien bija modinājusi Lotreka interesi, un viņš to bija attēlojis vairākās litogrāfijas dažādās pozās uz skatuves. Kopš februāra viņa uzstājās teātri «Varietē» operetē «Hil-periks», kuras darbība norit Merovingu valdīšanas laikā un kura kopš Ofenbaha operetēm bija lielā modē. Lotre-lcarn ļoti patika šās operetes asprātīgais humors. Marsela Lendera tēloja karalienes Galsvintas lomu un ar apbrīnojamu eleganci dejoja iandango un bolero. Lotreks uzreiz iedegās. Un divdesmit reizes no vietas Lotreks vilka Ko-lisu līdzi uz teātri, kur vienmēr apsēdās vienā un tajā pašā atzveltnī pirmajā rindā pa kreisi.

Viņš gandrīz bez pārtraukuma zīmēja piezīmju blokā skices. Kad Romēns Koliss, kuram jau bija apnicis katru vakaru klausīties vienu un to pašu dziesmiņu:

Jau desmit nosit pulkstenis,

Lec kājās Hilperiks no miega.

Kaut mostos viņš pēc sapņa liega,

Kad prieks un laime sejā viz, —

jautāja Lotrekam, kāpēc tas tik neatlaidīgi uzmācas viņam ar šo primitīvo liriku, gleznotājs viņam atbildēja, ka nākot uz izrādēm vienīgi tāpēc, lai redzētu Lenderas muguru. «Apskati to labi,» Lotreks sacīja, «reti var redzēt kaut ko tik krāšņu. Lenderas mugura ir lieliska.»

«Lendera dejo», «Lendera no mugurpuses», «Lendera no priekšpuses», «Lendera klanās», «Lenderas portrets» ... Lotreks darina litogrāfiju pēc litogrāfijas. Vācu žurnāls Pan pasūtīja Lotrekam litogrāfiju «Marsela Lendera», kuru viņš sadūšojās — kaut gan tas bija pārāk sarežģīts uzdevums tehnisku iemeslu dēļ — darināt astoņās krāsās.

Bet tie bija tikai sagatavošanās darbi. Pie sava molberta darbnīcā Lotreks, muguru neatliecis, gleznoja lielu audeklu — metrs četrdesmit pieci centimetri reiz pusotra metra — «Marsela Lendera «Hilperikā» dejo bolero»,

ielikdams šajā darbā visus teātri gūtos novērojumus un iespaidus.

Aktrisei bija paradums pēc izrādes ēst vakariņas kafejnīcā «Vjela» Lielajos bulvāros. Kādu vakaru^48 viņa ieraudzīja kafejnīcā ienākam Lotreku kopā ar Zilu Renāru un laikraksta Le Matiņ īpašnieku Alfrēdu Edvardsu. Mākslinieks apsēdās iepretī savam modelim. Lotreka uzvedība aktrisi ļoti mulsināja. Ja viņš būtu gribējis kļūt netīkams, tad viņam vajadzētu rīkoties tieši tā. Neviena komp i-menta, gandrīz vai naidīgums. Teātris? Cirks un kafešan-tāns ir daudz interesantāki. Galvenajam oficiantam, kas apjautājās, ko viņam pasniegt, Lotreks atbildēja: «Žāvētu siļķi.» Ak, kafejnīcā žāvētas siļķes nav? Labi, lai tad viņam pasniedz šķiņķi un burku kornišonu. «Un vēl, lūdzu, steigšus atsūtiet vīna pagraba pārzini! Jo man slāpst.» Lotreks kāri ēda kornišonus un tempa burgundieti, ikreiz pielikdams glāzi pie mutes ar tipisku alkoholiķa žestu un vienā rāvienā to iztukšodams.

Lotreks jokoja, bārstīja dzēlīgas asprātības. Viņš nezīmēja, viņš pētīja Lenderas seju, turklāt tik uzmācīgi, ka aktrise jutās neveikli. Tā mākslinieks ieradās kafejnīcā aktrises vakariņu laikā trīs reizes. «Lendera ielas apģērbā», «Sēdoša Lendera» ... Lotreks grozījās ap aktrisi, bet. viņa nesaprata, kāda iemesla dēļ mākslinieks tai parāda tādu uzmanību, nesaprata, ka tas, kas Lotreku pie Lenderas saistīja, bija viņas neglītums. Kādudien Lotreks piesūtīja viņai baltu rožu pušķi un lūdza satikšanos. Viņš paēda pie tās brokastis, tad iegāja līdzi ģērbtuvē. Bet nebilda ne pušplēsta vārda par aizsākto gleznu. Katrā izrādē viņš bija teātrī un sēdēja savā atzveltnī pirmajā rindā; asu skatienu viņš vēroja savu laupījumu.

Pēc dažām nedēļām glezna bija pabeigta.

Iespējams, ka Lotreks kādu brīdi bija domājis gleznu uzdāvināt pašai aktrisei. Diemžēl Marsela Lendera, tāpat kā lielākā daļa sieviešu — 2ana Avrila un Polēra šai ziņā bija izņēmums —, viņa mākslu, kurā nebija galantu izpušķojumu, sevišķi augstu nevērtēja.80 Lotreks piedāvāja savu gleznu Polam Leklerkam, bet tas nebija ar mieru dāvanu pieņemt. Leklerks gribēja, lai šis lieliskais mākslas darbs — viens no Lo treka augstākajiem sasniegumiem — paliktu mākslinieka īpašumā.

#

Koliss bija pamodinājis Lotrekā interesi par teātra pasauli, toties Tristāns Bernārs iepazīstināja gleznotāju ar riteņbraucēju pasauli.

Būdams riteņbraucēju laikraksta galvenais redaktors un sporta vadītājs abos Parīzes velodromos — Bifalo velo-dromā pie Nejī vārtiem un Sēnas velodromā, kas atradās Levaluāperē, — Tristāns Bernārs tobrīd bija viens no redzamākajiem sporta darbiniekiem.

Pēc tam kad īsi pirms 1890. gada Dinlops bija izgudrojis pneimatisko riepu, velosports sāka īpaši uzplaukt. Ar divriteņiem aizrāvās visi sabiedrības slāņi bez kādas izšķirības. Pat Buloņas mežā starp ekipāžām pedāļus mina tik eleganti riteņbraucēji kā, piemēram, princis de Sagāns un ģenerālis Galifē (militārā formas tērpā). «Skaistajam sportam» steidzās pievērsties ari sievietes. Nomainījušas svārkus pret zuāvu biksēm, cycle\vomen — «trešais dzimums», kā viņas tika dēvētas laikrakstos, braukāja pa Parīzes priekšpilsētām un ārpus pilsētas.81 Sludinājumos

bija lasāms: «Riteņbraucēja, 45 gadus veca, vēlas precību nolūkā iepazīties ar vīrieti, kam ir divritenis.»[49] Laikraksti regulāri publicēja hroniku, kas bija veltīta «jaunajai sporta karalienei» — riteņbraukšanai, bet «velomānus» tā neapmierināja: viņu kaislība bija tik liela, ka nodrošināja vairāku specializētu žurnālu un laikrakstu iznākšanu, arī Tristāna Bernāra rediģēto laikrakstu.

Pirmās riteņbraucēju sacīkstes notika Otrās impērijas nogalē un kopš tā laika bija lielā cieņā. Elegantie džentlmeņi un skaistās sievietes pildīja tribīnes velodromos, kur grandošu orķestru pavadījumā noritēja sacensības.

Galifē biksēm kājās, katliņu galvā, Tristāns Bernārs vadīja sacīkstes. Nebija ne mazāko grūtību pārliecināt Lotreku par šā sporta veida pievilcību. Gleznotāju visvairāk valdzināja Bernāra aizraušanās ar sportu, lielā erudīcija, kādu viņš parādīja sarunā par sportistiem vai zirgiem, tas, ka viņš precīzi, bez mazākām kļūdām, nekā neizlaidis, prata noskaitīt radu rakstus kuram katram tir-asiņu rikšotājam, kas piedalījās dažāda veida skriešanas sacīkstēs. Pēc Pola Leklerka apgalvojuma, Bernārs to darīja «ar tādu drošību, kāda ir vēstures skolotājam, kad viņš izklāsta Kapetingu ģenealoģiju».

Tristāns Bernārs Lotreku ieveda sacīkšu braucēju, treneru un konkurējošu firmu pārstāvju vidē. Gandrīz ik svētdienu gleznotājs bija redzams starp oficiālajām personām velodromā vai treka malā, bet visbiežāk sacīkšu dalībnieku telpās.

Par pašu sacīkšu iznākumu māksliniekam nebija gandrīz ne mazākās intereses. Viņš jūsmoja par lieliskajiem velobraucēju augumiem, par viņu saspringtajiem muskuļiem sacīkšu laikā vai par atslābumu atpūtas brīžos, kad sportisti nokļūst masētāju rokās.

Tapjē pavadībā Lotreks klaiņoja pa velodromu, nepalaizdams garām nekā, kas būtu jāredz. Šad tad viņš apstājās, ar skatienu norādīdams uz kādu spēcīgi noaugušu brašuli: «Lieliski!» Pēc tam, cilvēkos allaž ievērodams visu pikanto un jocīgo, piebilda: «Viņš izskatās pēc butes, viņam abas acis ir deguna vienā pusē.»

Par sacīkšu dalībniekiem viņš jūsmoja tāpat kā par dejotāju vai akrobātu virtuozitāti. Tāpat kā akrobāti, divriteņu braucēji viņa izpratnē bija kustības, fiziskā spēka un ķermeņa veiklības iemiesojums — visa tā, kas Lotre-

kam nebija vēlēts, tā, ko viņš varēja izbaudīt tikai ar acīm un uzzīmēdams uz papīra. Lotrekam nebija lielākas baudas par to, ko viņš izjuta, redzēdams īstu lamzaku saspringtiem muskuļiem. «Vai viņš nav skaists, ko?»

«Viņš» bija garais, kalsnais Zimmermanis, uzvarētājs divi tūkstoši metru braucienā, spārnotais amerikānis, kas bija tik tūļīgs, kad gāja, bet, kolīdz uzsēdās uz divriteņa, uzreiz ieguva apbrīnojamu vieglumu; «viņš» bija ari Džimmijs Maikaels, mazais velsietis ar stūrgalvīgu pauri un niknu žurku ķērāja suņa reju, kurš ar zobu bakstāmo mutē nenoguris drāzās ar četrdesmit kilometru ātrumu stundā.

Abus šos treka dūžus Lotreks uzzīmēja uz litogrāfijas akmeņiem. Zimmermani mākslinieks uzzīmēja ar divriteni, bet Maikaelu — blakus konstruktoram Simpsonam.

Mākslinieks it īpaši sadraudzējās ar sacīkšu dalībniekiem un ar Simpsona «staļļa» personālu, ar angļu firmas pārstāvi Francijā Luiju Buglē, aristokrātiska izskata, augstas kultūras cilvēku, divriteņu sporta un mākslas cienītāju, kas vienmēr bija ģērbies pēc pēdējās Londonas modes («Orleānas anglis,» teica Lotreks), kā arī ar treneri Varbortonu, iesauktu par Sopiju.

Lotreks nevarēja vien beigt slavēt Šopiju. Prātā viņam bija vienīgi Šopijs. Visiem saviem draugiem mākslinieks ieteica trenēties pie Šopija. Viņi tam būšot bezgala pateicīgi. Veselībai neesot nekā labāka par sportu, vai nav tiesa? Žēl, ka viņš pats nevarot rādīt priekšzīmi; bet pagaidiet . .. Jaunās idejas sajūsmināts, Lotreks nopirka rīkus airēšanai istabā un, dzīdamies pēc veselības (par to, ka vajadzētu mazāk dzert un agrāk iet gulēt, viņš, protams, nedomāja), sāka nodarboties ar airēšanu savā darbnīcā. Uzlicis galvā matrožu cepuri, uzvilcis mugurā sarkanu flaneļa kreklu, viņš vingrinājās daudzas stundas no vietas.82

Šī tik stipri saslavētā aizraušanās — ikvienam, kas ieradās darbnīcā, bija jāpatrenējas Lotreka vērtējošo acu priekšā — nebija ilga, un drīz vien airēšanas rīki pievienojās grabažām, ar kurām darbnīca jau tā bija pārblīvēta.

$

Kļuvusi tukla, gandrīz resna, La Gulī bija aizgājusi no «Mulenrūžas». Nelaimīgas dzemdības (viņai bija piedzimis neiznēsāts, nedzīvs bērns) paātrināja viņas norietu.

No agrākajām dejotājām tur bija palikusi tikai Grija d'Egū. Rejona d'Ora bija apprecējusies ar amerikāni, Aļaskas zelta meklētāju. Makaronai bija gadījusies kāda iekšķīga vaina, un Peāns viņu operēja. Nini Pata Anlēra, kas tagad cienīgi saucās par atraitni Monjē kundzi, bija aizgājusi no kabareja un atvērusi Frošo ielā dejas skolu, no kuras nāca ārā jaunas kankāna zvaigznes. Bija aizgājušas ari Sigarete, La Turturella, Eglantīna... un Valen-tēns Bezkaulis — viņš nebija vairs nekas cits kā novecojis aktierelis, kas skumīgi slaistījās pa «Mulenrūžu», Pēc Zaņas Avrilas vārdiem, viņš izskatījās kā «nodzīts dons Kibots». Viņš vēl dejoja, bet daudz vairāk pļāpāja; «Es šeit ierodos kā amatieris, kā kārtīgs buržuā — katru ceturtdienu un svētdienu. Es esmu rantjē, man ir savs īpašums, un es dzīvoju zaļi. Bet pamēģiniet apjautāties Militārās skolas kvartālā par Valentēnu Bezkauli; «Mēs tādu nepazīstam!» — jums atbildēs mana durvju sardze un mans kučieris. Turpretī Renodēna kungu, bijušo vīna tirgotāju no Gliemežnīcu ielas, nodokļu iekasētāju, kas strādā pie sava brāļa notāra, — lūdzu, katrā laikā! Pie Renodēna kunga īrē dzīvokļus virsnieki, kas viņu militāri sveicina, kad viņš brauc pa Buloņas mežu savā faetonā ... Tagadējās «Mulenrūžas» dejotājas jau nemaz nedejo! .Ja nu vēl varbūt Sa-Ju-Kao, bet sev par partneri es viņu neņemtu. Vienīgā dejotāja bija La Gulī...»

La Gulī bija iekrājusi daudz naudas. Dejotājas triumfa laikā Ollers maksāja viņai pēc līguma līdz 3750 franku nedēļā. Viņa nebija visu iztērējusi. Pametusi «Mulenrūžu» un kadriļu, La Gulī atvēra gadatirgū savu balagānu, kur vizuļiem nošūtā tērpā, kas kaut cik izskatījās pēc aus-trumnieces apģērba, ar piecām sešām dejotājām izpildīja vēdera deju, kuru, maigi izsakoties, dēvēja par «arābu deju» (bet šīs dejas būtība, kā rakstīja kāda laikraksta hronikas daļas līdzstrādnieks, «bija izteikta pietiekam! skaidri»), Un tad La Gulī iedomājās, ka viņas pasākuma zelšanai balagānam derētu kāds dekorējums. Viņa atcerējās Lotreku un aprīļa, sākumā griezās pie viņa ar lūgumu pēc palīdzības,

1835, gada 6. aprīlī

Mīļais draugs!

Es ieradīšos pie Tevis pirmdien, 8. aprīli, pulksten divos dienā. Mans balagāns būs Troņa gadatirgū. Pa kreisi no ieejas man ir ļoti laba vieta, un es būšu ļoti priecīga, ja

Tu atrastu laiku kaut ko man uzgleznot. Tu man pateiksi, kur nopirkt audeklu, un es Tev to nogādāšu tajā pašā dienā.

La Gulī.

Lotreku vienmēr bija valdzinājusi monumentāli dekoratīvā glezniecība. Bet kur viņš varēja apmierināt šo vēlmi? Bija pilnīgi skaidrs, ka tik drīz viņam vēl neuzticēs kādas sabiedriskās ēkas sienas. Kādreiz Lotreks bija apgleznojis sienas Anselēna krodziņā Viljēsirmorēnā un vēlāk viesistabas sienas Ambuāza ielas namā. Bet gadatirgus balagāns? Kāpēc gan ne? Turklāt viņš bija priecīgs pakalpot La Gulī, sievietei, ar kuru tik cieši bija saistījusies viņa daiļrade, kuru viņš tik daudz bija gleznojis un zīmējis!

No Troņa gadatirgus La Gulī pārcelsies uz Nejī, kur 16. jūnijā gar visu avēniju sacels savus balagānus un leitis gadskārtējais gadatirgus, kas bija lielā modē augstākās sabiedrības vidū, kura tādējādi itin viegli samierinājās ar ilūziju, ka biedrojas ar vienkāršo tautu. Tur katrā ziņā ir jābūt. «Skaistākās kaķenītes» un «slavenākie uzdzīvotāji» gadatirgū ieradās paflirtēt, patēmēt šautuvē uz maziem, sārtiem sivēntiņiem, panašķoties ar saldumiem par astoņpadsmit sū kilogramā^83, kuri viņiem likās tikpat gardi, it kā būtu pirkti pie smalkākā konditora. Lotreks apsolīja La Gulī, ka uz gadatirgus laiku balagāns būs izrotāts: viņš pagatavos divus lielus kvadrātveida audeklus, apmēram trīs metri reiz trīs; uz viena audekla uzgleznos La Gulī tādu, kāda tā reiz bija «Mulenrūžā», kad dejoja kopā ar Valentēnu Bezkauli, uz otra — tagadējo La Gulī austrumnieces tērpā, ar augstu uzmestu kāju dīkdieņu pūļa priekšā, kura vidū bez viņa paša varēs pazīt arī Tapjē, Gibēru, Sesko, Žanu Avrilu un Feneonu.

Mākslinieks ķērās pie darba. Taču drīz viņš to pārtrauca: Žuajāns brauca uz Londonu, lai tiktos ar Vistiem, un Lotreks viņam pievienojās.

Lotreks gandrīz nekad nelaida garām izdevību, lai kaut dažas dienas varētu ieelpot Anglijas gaisu. īsajos braucienos pāri Lamanšam viņam viss sagādāja prieku ~~ jau pats brauciens ar ūdensrata kuģi (un, jo nemierīgāka bija jūra, jo apmierinātāks viņš jutās), kā arī parastās izpriecas un šādi tādi pārsteigumi; cilvēku pūlis ielās; Nacionālās galerijas un Britu muzeja apmeklējumi; skumīgie dzērāji krogos (tavu brīnumu! — tie viņam atņēma dzer-

īsa

sanas kāri); zivju kaudzes pie Svitingsa Cīpsaidā; bifšteki «Kriterionā» vai «Zirga pakavā» (šie bifšteki «paši kusa mutē»); «Liberti» veikala pagrabi, kur elektriskajā ap gaismo jumā jaunās pārdevējas demonstrē pasakainus audumus, ar kuriem šī firma ir slavena; dekoratīvi iekārtotā Vistlera māja ar slaveno «pāva istabu», par kuru Lotreks jūsmoja ikreiz, kad bija izdevība to atkal redzēt, šajā telpā dominēja divas krāsas — zilā un zeltainā.

Londonā Lotreks jutās kā savās mājās. Viņa draugs Saris Kondērs pirms gada bija atstājis Parīzi un apmeties Londonā. Viņi abi daudz klejoja pa pilsētu. Lotreks allaž gribēja visu redzēt (izņemot vispāratzītās ievērojamās vietas un lietas, kas viņu šausmināja).

Kondērs piederēja pie tās mākslinieku un rakstnieku grupas, kas pulcējās ap Oskaru Vaildu. 1895. gads bija dramatisks gan viņiem, gan dzejniekam, par kuru viņi jūsmoja. Marķīzs Kinzberijs, Vailda «drauga» Alfrēda Duglasa tēvs, apvainoja rakstnieku noziegumā pret morāli. 5. aprīlī Vaildu arestēja. 26. aprīlī sākās process zvērināto tiesā. Kādu vakaru Kondērs aizveda Lotreku pie Vailda.

Lotreks «ar tādām kā šausmām» skatījās uz šo vīru, kas vēl vakar literātu pasaulē bija ieņēmis tik izcilu vietu,

bet. tagad bija pazemots un ieskaitīts noziedzniekos, un rīt viņu izraidīs no dzimtās zemes, tomēr viņš vēl dižojās, mezdams izaicinājumu iesīkstējušam angļu puritānismam, vēl izturas augstprātīgi, stingri ticēdams, ka galu galā uzvarēs.

Vailds atteicās Lotrekam pozēt. Neko darīt! Bet mākslinieks nespēj palaist garām izdevību iegaumēt tik ievērojama modeļa sejas vaibstus. Vai viņš Vaildam juta līdzi? Angļu sabiedrības izturēšanās pret dzejnieku Lotrekā izraisīja sašutumu, vēl vairāk — tā mākslinieku satrieca. Taču viņa simpātijas pret dzejnieku bija visai remdenas. Tiešām, ja pasaulē bija kāds cilvēks, kura raksturs būtu absolūti pretējs Lotreka raksturam, tad tas noteikti bija Oskars Vailds, dzejnieks, par kuru Vistlers bija teicis, ka viņš ir spilgts paraugs tam, «kādam māksliniekam nav jābūt», — estēts elegantos uzvalkos, ar izsmalcinātām pozām, paradoksiem piebārstītu valodu, pārspīlētām manierēm un teatrālu, sapņainu gurdumu. «Es esmu bēdīgs, jo viena puse pasaules netic dievam, bet otra puse netic man.»

Vailda varenais, kaut arī izblīdušais augums pārsteidza Lotreku. Vailds atteicās pozēt. Neko darīt! Lotreks paturēja atmiņā šo augstprātīgo, sievišķīgo seju ar smagajiem žokļiem un vecas kokotes muti. Lotrekam nav nekādas vajadzības, lai Vailds pozētu. Šī pārsteidzošā būtne atstāja uz mākslinieku tik brīnumainu iespaidu, ka viņš to nekad neaizmirsīs, paturēs atmiņā gan viņa ļenganos vaigus, gan blāvo sejas krāsu un gaišos, gandrīz dzeltenos, gludi nolaizītos matus, gan mazās, nicīgās ačteles, iegrimušas pietūkušajos plakstiņos.

Atgriezies Parīzē (Vailda prāva bija plaši saviļņojusi arī Franciju)84, Lotreks žurnāla La Revue bJanche 15. maija numurā publicēja spalvas zīmējumu: Oskara Vailda pēdējais vārds tiesā. Vēlāk Lotreks straujiem otas triepieniem uzgleznoja uz kartona savā vienkāršībā visai iespaidīgu dzejnieka portretu: dažas līnijas, daži krāsu plankumi — un šā cilvēka būtība izlikta tikpat kā uz delnās. Vēlāk, atsākdams gleznojumus La Gulī balagānam, Lotreks arī tur attēloja Vaildu austrumnieku dejas skatītāju vidū.

Drīz gleznojumi balagānam bija pabeigti. Kad sākās Nejī gadatirgus, La Gulī jau varēja dejot uz Lotreka darināto panno fona, kuri uzreiz pievērsa sev skatītāju uzmanību.

«Abiem panno ir traki panākumi!» izsaucās kāda laik-

raksta hronikas daļas līdzstrādnieks, novērtēdams tos kā «neparastu apdari». «Tas ir lielisks Tulūza-Lotreka joks,» rakstīja «Parīzes dzīve», «Tulūza-Lotreka — ārkārtīgi ekscentriska mākslinieka — joks, kurš sadomājis pamīlēt, vienkāršās tautas garā — nerātni un netikli; tas ir kankāns freskās, tā ir satriecoši izaicinoša gurnu gorīšana, vienkāršu ļaužu ballītes simbols! Kliedzošas krāsas, neiedomājams zīmējums, bet tas viss tiešām ir amizanti, turklāt mākslinieks savā darbā ielicis savdabīgu ironiju, uzgleznodams priekšplānā Oskaru Vaildu! Ai, cik labi, ka pasaulē ir cilvēks, kas ņirgājas par sabiedrisko domu!»

Sie abi panno bija cieņas apliecinājums La Guli, mākslinieka atvadu dāvana dejotājai.

La Gulī un Lotreks bija cieši saistīti ar spožo, bet īslaicīgo Monmartras slavu — Monmartras, kura, kaut arī vēl eksistēja, taču dzīvoja no pagātnes lauriem, kas tika saņemti par trakulīgo kadriļu, Eriāna dziesmiņām un Sālī jociņiem.85 Bijušais Monmartras spožums bija zudis uz mūžu. «Nelaimējās!» izsaucās kāds elegants kungs pie La Gulī balagāna. «Vakar dejojot mazliet pavīdēja viņas gurns!»

Izsmiekla pilna atbalss jūsmīgajiem kliedzieniem, kas kādreiz tricināja «Mulenrūžu»; «Augstāk, La Gulī! Augstāki»

«Mulenrūža», «Mulenrūža»,

Mal un mali — tāds tavs mūžs!

Nevar spārni mierā stāvēt:

Jāmaļ mīlai, jāmaļ nāvei..,

Uz gadatirgus estrādes La Gulī dejoja savas «mauru» dejas. Kopš tā laika, kad viņa debitēja Monmartrā, bija pagājuši gandrīz desmit gadi. Lotreks ar parasto žestu pacēla savu «nūjiņu» gaisā, it kā viņu godam sveikdams.

Vēlreiz viņi abi bija kopā.

Pēdējo reizi.

Viņi šķīrās un aizgāja katrs savu ceļu. Un nekad vairs nesatikās.86

*

Lotreks Parīzē neuzkavējās ilgi. Viņš vairs nespēja nosēdēt uz vietas. Vēl lāgā nebija atklāts Nejī gadatirgus, kad viņš aizdrāzās uz Lamanša piekrasti. Viņam bija nepieciešams sevi «saremontēt»,

Uzlicis galvā naģeni, uzvilcis tirdzniecības flotes kapteiņa blūzi zeltītām pogām, viņš klumburoja pa Granvilas ostu vai klaiņoja Dināras ielās sava uzticamā drauga Detomā pavadībā, kurš viņu pasargāja no rupjām zobgalībām. Vai arī peldējās. Pludmalē, iežmiedzies jūrnieka triko kreklā, viņš mēdza nostāties smieklīgās «kareiviskās» pozās («Es tēloju lauvu,» viņš sacīja) un lūdza Mo-risu Gibēru viņu nofotografēt. Vēl viena karikatūra. Dažreiz savā Tūrlaka ielas darbnīcā Lotreks no krāmu kaudzes mēdza izvilkt kādu masku un aizlika to sejai priekšā: «Kā tev liekas, vai nav labi, ko? Tā taču mani nemaz ne-izķēmo ... tikai padara citādu!» Nabaga Lotreks!

Tovasar viņš bija iecerējis braucienu uz Francijas dienvidrietumiem, bet viņam tik gauži patika jūra, ka viņš nolēma nebraukt cauri visai Francijai pa dzelzceļu, bet uzkāpt Havrā uz kāda no Vormsa kompānijas tvaikoņiem, kas kursēja pa Dakāras līniju, un braukt ar to gar piekrasti līdz Bordo. Viņam līdzi brauca Gibērs.

Lotreks uzkāpa tvaikoņa «Čīle» klājā. Pasažieru bija pavisam maz, tikai daži cilvēki. Turklāt Lotreks bija ieņēmis galvā domu, ka noteicējs uz kuģa būs viņš. Pirms izbraukšanas viņš sapirka kastēm smalkus dzērienus, portvīnu un olīveļļu. Brauciens izvērtās par jautru izbraukumu zaļumos. Iekārtojies virtuvē kā savās mājās, pieprasīdams, lai tvaikonis piestāj pie bretoņu zvejnieku ciemiem, kur viņš varētu iegādāties vēžus un zivis, Lotreks ēdināja kuģa ekipāžu ar lieliskām maltītēm, ar Bordo gaumē gatavotām zivju virām un omāriem amerikāņu gaumē. Nenoguris griezdams gabalos omārus, kapādams sīpolus un dažādas aromātiskās zālītes, Lotreks vārīja mērces, gādāja aizdaru, vircoja un piparoja, garšas uzlabošanai pārlēja ar tomātu biezeni, konjaku vai baltvīnu, vārdu sakot, rāvās kā nelabais.

Brauciens Lotrekam likās par īsu. Kad viņi iebrauca Bordo, mākslinieks pēkšņi pamanīja kādu pasažieri, kuru līdz tam, iegrimis kulinārijā, nemaz nebija ievērojis.

Lotreks bija sajūsmā.

Si sieviete bija pati grācija. Mazu, jauki uz pieres uzmauktu salmu cepurīti galvā, atlaidusies guļamkrēslā, viņa sapņaini raudzījās tālumā. Brīnišķīga, valdzinoša parādība! Gaišie mati, kas spraucās ārā no cepurītes, bija saņemti uz pakauša zīdainā mezglā. Saules zēģeles apslāpētajā gaismā iezīmējās viņas smalkais profils. Kas gan viņa ir, šī starojošā būtne?

Tā bija pasažiere no 54.[50], kāda koloniāla ierēdņa sieva, kas brauca pie vīra uz Senegalu.

Lotreks ļoti labi saprata, ka viņam nav ne mazāko izredžu iegūt skaistās pasažieres simpātijas. Bet kas par tol Viņš brauks tai līdzi tālāk, viņš neatmetīs jauko cerību un ticēs, ka neiespējamais mēdz būt iespējams. Viņš rīkosies tā, it kā... Un dzīvos brīnišķīgajā sapņu pasaulē.

Gibērs, kaut ari jau sen bija pieradis pie Lotreka untumiem, ne mirkli neticēja, ka mākslinieka nodoms ir nopietns. Neticēja līdz tam brīdim, kamēr «Cile» pacēla enkuru un atstāja Bordo. Tagad viņu ceļš veda uz Lisabonu. Gibērs pirmo reizi sašutis sāka protestēt, stingri nolēmis pēc iespējas ātrāk pārtraukt neparedzēto braucienu uz Portugāli. Šoreiz Lotreks tiešām bija zaudējis jebkuru mēra sajūtu.

Lai Gibērs rūc vesels! Nelikdamies zinis par viņa pārmetumiem, punduris sēdēja uz klāja un zīmēja pasažieri no 54.

Vieglu roku viņš zīmēja šo sapņaino seju, šo «miera un laimes» iemiesojumu.

&

Lisabonā, lai kā Lotreks ņēmās Gibēru iekārdināt ar ziloņu medībām, apgalvodams, ka «četrpadsmit gadus vecas nēģerietes ir burvīgas mīļākās un ka briesmas tiki cilvēkēdāju apēstam tikai palielina jebkuras ekspedīcijas burvību»[51], Gibērs neparko nepiekāpās; viņam neesot m mazākās vēlēšanās braukt uz Dakāru, un viņš turp nebraukšot. Labi, ja tā, par to vairs nav ko runāt: Lisabonā viņi nokāpa no kuģa. Tika tomēr norunāts, ka kuģa kapteinis nosūtīs viņu vārdā no Senegalas uz Parīzi telegrammu, ka viņi laimīgi sasnieguši Āfriku.

No Lisabonas Lotreks un Gibērs devās uz Madridi, Lotreks apmeklēja Prado muzeju, apbrīnoja Velaskesa un Goijas gleznas. Bet pēc skaistā sapņa viņam atkal bija jāatgriežas dubļos, atkal jākļūst tādam, kāds viņš bija. Gabaliem! Gabaliem! Viņš klaiņoja pa Madrides prostitūcijas rajonu — pa del Gato ira de 1as Infantas ielām kur gar malām stiepās balsinātas mājas, kas jūlija saulē

žilbināja acis ar savu baltumu. No sarkano, dzelteno un oranžo aizkaru apakšas stiepās rokas. Pa logiem bāzās ārā galvas melniem, pinkainiem matiem, kuros iespraust! sarkani, asinīm līdzīgi ziedi. Caballerot Caballero! Publiskajos namos pie viesistabu sienām karājās toreadoru ģīmetnes ...

Tad pēkšņi Lotrekam viss bija apnicis, viss viņu kaitināja, Ielas bija pārāk nabadzīgas. Klientu ievilināšana —• pārlieku klaja: šeit pat policisti palīdzēja prostitūtām. Netīrība, savtīgā izdabāšana, pārāk atklātā prostitūtu pārdošanās — tas viss Lotrekā modināja riebumu. Viņš aizbēga no Madrides ar nepārvaramu pretīgumu pret izkrāsotajām Karmenām un viņu pušķiem un sarkanajām neļķēm mītos, Aizbraukuši līdz Toledo, kur Lotreks izbaudīja lielu prieku no Elgreko gleznas «Grāfa Orgasa apbedīšana», viņi ar Gibēru iesēdās vilcienā, kas devās uz Bordo.87

Bordo Lotreks ar neliekuļotu prieku atkal devās uz franču publiskajiem namiem Pesakas ielā. Tur viņš ar spalvu zīmēja sieviešu galvas un izklaidējās, pagatavodams arī vienu otru nepieklājīgu zīmējumu, kuros netika saudzēts ari Gibērs.

Šās vētrainās vasaras nogali Lotreks pavadīja Tosā un Malromē. Tur viņš mazliet zīmēja un gleznoja, bet galvenokārt atpūtās.

Pēdējās dienās Malromē, atlaidies pītajā atzveltnī, viņš ļāvās pārdomām.

Gaiss bija maigs, vakars rāms. Sievietes no Pesakas ielas, no Mulēnas ielas, Madrides prostitūtas, mehānisko klavieru skaņas, kastaņešu klakšķi — ak, mīlestība, ak, «īstā dzīve», ak, pasažiere no 54.!

Visas iekārotās un nekad neiegūtās sievietes! Mīlestības vietā viņš pazina tikai tās šķietamību. Cik sāpīgi bija dzirdēt, kad sieviete, kas viņu atraidīja, aiz līdzcietīb īs teica mīļus vārdus, kuri viņu ievainoja skaudrāk nekā rupjākā atklātība. Un cik laimīgs Lotreks jutās, ja tā, par kuru viņš sapņoja, bet kura viņu bija atraidījusi, dāvāja savu mīlestību viņa draugam. Lotrekam radās tāda sajūta, it kā šās mīlestības daļiņa būtu tikusi arī pašam, un viņš it kā ieelpoja tās smaržu.

Atlaidies lielajā, pītajā atzveltnī, Lotreks puspievērtiem plakstiem ļāvās pārdomām,

No izjādēm atgriezās jātnieki; pļaviņā zviedza zirgi.

Dārgumiņš! Cik sen tas bija!

Malku pēc malka Lctreks dzer absintu, sūc savu indi. Viņš jau ir gandrīz piedzēries, acis apmiglojas.

Viņš paceļ no zāles vardi un piespiež to pie lūpām.

AUTODAFE

Pūlēsimies, pūlēsimies, cik vien var, lai ātri nodzīvotu dzīvi, un ātrāk nomirtu.

Zils Renārs, «Dienasgrāmata»

Vienās peldbiksēs, ar kormorānu kārklu grozā un būri ar izbiedētu ūpi uz muguras — tādā izskatā kādā jaukā dienā (tas bija 1894. gadā) Albī stacijā no preču vagona izkāpa grāfs Alfonss par milzīgu izbrīnu un sašutumu savam brālim Šarlam. Bija ļoti karsts laiks, un grāfs Alfonss braukdams nevarēja iedomāties nekā labāka kā atbrīvoties no uzvalka — tas esot kļuvis viņam par šauru, viņš paskaidroja — un izmest to uz dzelzceļa uzbēruma.

Pēc tik ekstravagantas ierašanās Albī grāfs Alfonss ar saviem putniem apmetās uz dzīvi Boskas pils tornī. Tem-plinieks, kā viņu visi sauca, uzjautrināja pilsētu ar savām savdabīgajām izdarībām. Pārlaidis kreklu pār biksēm, vecu filca platmali galvā, kurpēs ar virvju zoli, viņš ar kormorāna palīdzību zvejoja Tarnā. Neciezdams tiltus, grāfs Alfonss nolēma turpmāk iztikt bez tiem un laidās pāri upei peldus vai, ja ūdens bija pārāk auksts, tad bri-šus un tālab dažreiz metot lielu līkumu.

Ar brāli grāfam Alfonsam bija vēsas attiecības. Ēdiens viņam un putniem tika ielikts grozā, ko pēc tam ar trīsš uzvilka pie viņa loga. Ja grāfam vajadzēja Šarlam kaut ko paziņot, viņš to izdarīja ar vēstuļu starpniecību.

«Mīļais draugs, mūsu tēvs un māte ir izraudzījuši Tev ļoti neizdevīgu vārdu. Viņiem vajadzēja paredzēt, ka daži cilvēki vairīsies Tevi uzrunāt «dārgais Sari», jo šāds abu vārdu savienojums ausij ir netīkams.[52]

Taču es Tev nerakstu tādēļ, lai izteiktu nožēlu par šo mūsu vecāku kļūdu, nepavisam nē. Es Tev gribu pateikt, lūk, ko. Es labprāt pieļauju, ka Tavs kučieris var sajaukt ķēvi ar ērzeli, bet atzīstu par nepieļaujamu, ka viņš neatšķir žurku no peles. Es viņam liku apgādāt ar pelēm manu ūpi, bet viņš man piesūta žurkas. Mans ūpis nav no Tīringas, kur viņa ciltsbrāļi ēd itin visu. Viņš ir ieraudzījis gaismu, pareizāk sakot, tumsu, Perigorā, rajonā, kur

gan dzīvnieki, gan cilvēki pieraduši pie izmeklētas barības. Tālab esi tik laipns un piesaki Leonam turpmāk manā grozā likt peles.

Tevi mīlošais brālis A.»

«Mīlošā brāļa» dīvainās izdarības Sarlam nebija visai tīkamas, Tomēr vēl vairāk nosodāma viņam likās brāļadēla glezniecība. Auri smērējumi aizskāra tikumību un reliģiju.

Tā nu kādā 1895. gada svētdienā, sapulcinājis Boskas pils pagalmā vairākus lieciniekus, Saris svinīgi sadedzināja uz sārta, kas bija sakurts no vīnogulāju stīgām, astoņas Lotreka gleznas. «Sie mēsli vairs nedarīs kaunu manai pilij,» Saris pavēstīja.

Lotreks šo autodafē, šķiet, uzņēma filozofiski. Galvenokārt viņš uzjautrinājās par to, ka Saris bija atzinis par nepieciešamu uzaicināt lieciniekus. «Desinieku un galdnieku,» viņš sacīja.88

Vienaldzība pret saviem darbiem? Vai varbūt ar šiem smiekliem, ar šo pajokošanu, kā tas bieži mēdza būt, viņš gribēja slēpt savas skumjas? Bet var ar! būt, ka viņš bija ļoti noguris. Īstenībā glezniecība taču viņam nekā neaizstāja. Kam tad tā vajadzīga? «Kājas jau tā man neatdos», «gleznoju tāpēc, ka nav nekā labāka—». Šādas domas, kas nāca prātā cilvēkam, kurš bija vīlies cerībās, jau pēc minūtes, pat pēc sekundes tika atsauktas, tās nomainīja drudžaina darbošanās kāre, nepārvarama vēlēšanās fiksēt to, ko uztvērušas acis. Un, kad māksliniekam izdevās paveikt iecerēto, lielais prieks radīja apmierinājumu par padarīto. Bet skumjas, kaut arī apslēptas, kas izraisīja šādus izteicienus, tomēr palika, tās bija kā pazemes strautiņš, ko brīžiem varēja sakļausit kā tāltālu šalkoņu. Glezniecība nespēj neko aizstāt. Ko tā bija aizstājusi van Gogam? Ikviens mākslas darbs ir kaut kāds baismīgs piedēklis, kas atzarojas no cilvēka un dzīvo uz viņ i rēķina, nedodams nekā pretī, ja vien neskaita tukšo godkāri, ka viņš, lūk, šo darbu ir radījis. Kam tas viss vajadzīgs? Apnicis...

Kas par to, ka tēvocis Saris dažas gleznas sadedzinājis? Kas par to, ka kaut kādi Detaji, Zeromi un Vibēri klusībā ņirgājas? Šie trīs kungi ietilpa Buso un Valadona galerijas septembrī sarīkotajā plakātistu konkursa žūrijā. Vajadzēja izraudzīt plakātu profesora Sloāna darba «Napoleona vēsture» reklāmai Amerikā. Lotreka kompozīcija

tika noraidīta. Tad mākslinieks parādīja savu maketu Napoleona laikmeta vēstures speciālistam Frederikam Masonam. Ko visu Lotreks nedabūja dzirdēt! Violetā krāsa esot «dekadentisma zīmogs», un tie, kuri, tāpat kā Lotreks, iedrošinās to lietot, esot «anarhisti, kas visi jānošauj».[53] Bet tas viss nebija nekas. Lotreka drāma slēpās citur.

Viņš atkal nevaldāmi metās darbā, izpriecās, dzīves virpulī. Viņš nepiederēja pie tiem cilvēkiem, kas ilgi pārdzīvo vilšanos. Vajag smieties. «Vajag... ko tadt» Kafejnīca «Vēbers». Mulēnas iela. Darbnīca. «Īru un amerikāņu bārs». Snaušana fiakrā. Bāri un atklātie nami. Kokteiļi un prostitūtas. Neprātīgais mutulis griežas aizvien ātrāk un ātrāk. Ziemā mākslinieks pabeidz diezgan liela formāta gleznu «Tristāns Bernārs Bufalo velodromā», kas savā ziņā bija tāda pat nodeva velosportam kā kompozīcija «Marsela Lendera dejo bolero» — nodeva teātrim. Tagad sagatavošanas darbi Lotrekam veicas ļoti ātri. «inkubācijas laiks» ilgst tikai dažus mēnešus vai pat dažas nedēļas.

Viņš strādā drudžaināk, saraustītāk. Lotreks metās no viena darba pie otra: viņš zīmēja uz litogrāfijas akmeņiem skatus no «Folīberžēras», no «Spoguļu pils», Len-deru «Aretēna dēlā», atmiņas par Londonu, dziedoni Annu Heldi, divas programmas — Vai Ida «Salomei» un Kolisa «Rafaēlam», kuru pirmizrādes notika teātrī «Oeuvre» februāri, tad plakātu, kas ziņoja par romāna «Trauksme» publicēšanu turpinājumos laikrakstā La Dépêcha de Toulouse. «Simta salona» aprija numuram viņš pagatavoja vēi vienu plakātu, uz kura no jauna attēloja pasažieri no 54., izstrādādams to smalkā, elegantā kolorītā. Pēc tam Lotreks atkal pievērsās prostitūtām. Vienubrīd, pēc Zuajāna ieteikuma, viņš bija gribējis ilustrēt Edmona Gonkūra «Prostitūtu Elīzu» un bija pat pagatavojis vairākus zīmējumus un uzmetumus akvarelī uz grāmatas malām. Bet vēlāk Lotreks nolēma sastādīt publisko namu iemītniecēm veltītu litogrāfiju albumu.

Sim albumam bija paredzētas desmit lapas, ko apvienotu īss nosaukums «Prostitūta». Taču drīz vien Lotieks izdomā labāku nosaukumu, kas izteic viņa paša attieksmi pret prostitūtu pasauli: «Viņas». Vārds «viņas» tiešām nozīmē sievietes vispār, bez kādas izšķirības. Tātad, izraudzīdamies šo nosaukumu, Lotreks bija gribējis iespējami

skaidrāk uzsvērt, ka viņš pats neredz nekādu starpību starp prostitūtām un pārējām sievietēm., ka tādas atšķirības īstenībā nemaz nav.

Sājā litogrāfiju sērijā figurēja Ša-Ju-Kao, vienīgā sieviete «Mulenrūžā», par kuru Valentēns Bezkaulis atsaucās kā par talantīgu dejotāju. Sākumā viņa bija uzstājusies «.Jaunajā cirkā» par klaunu un dejojusi Oliera kabarejā. Lotreks jau reiz viņu bija attēlojis valsējam, maigi pieglaudušos otrai sievietei.* Pēdējos mēnešos mākslinieks bija veltījis dejotājai daudzas skices, portretējis viņu cirka kostīmā — platās biksēs līdz ceļgaliem, kuplā pele-rīnē, ar lielu, baltu, smailu cepuri, izrotātu dzeltenām lentēm.

1896. gada janvārī Zuajāns gatavoja jaunu, lielu Lot-reka darbu izstādi.

Žuajāns jau divus gadus sadarbojās ar Mišelu Man/5, hromotipolitogrāfijas speciālistu, kas arī strādāja pie Bu$o un Valadona. Zuajāns un Manz! izstādīja Lotreka darbus Foresta ielā 9, akācijām aizēnotajā, nelielajā 18. gadsimta savrupmājā, kas piederēja galerijai.

Šajā izstādē bija redzami dažāda rakstura darbi — gleznas, plakāti un litogrāfijas. Tomēr darbi, kas bija veltīti publiskajiem namiem, izstādē netika eksponēti: vairīdamies no nevajadzīga skandāla un strīdiem izraudzīto sižetu un tēmu dēļ, lotreks atteicās tos rādīt plašai publikai. Viņš lūdza, lai šos darbus izkarina atsevišķi divās ar sarkanu un zaļu samtu tapsētās otrā stāva istabiņās, kurās bija dzeltenas mēbeles. Šo istabu atslēgu viņš iebāza kabatā un ļāva tur uziet tikai dažiem izredzētajiem, kurus uzskatīja par cienīgiem nobaudi! «lauka balodi ar olīvām».

Dabiski, ka šīs noslēpumainās istabas aizvilināja uz Foresta ielu daudz ziņkārīgo. Bet Lotreks bija nelokāms —-aizliegums palika spēkā. «Nekas netiek pārdots,» viņš pavēstīja tirgotājiem, kas bija nekavējoties ieradušies.

Lotieks bija rīkojies pareizi, jc izstāde, kaut ari tajā trūka viņa pārdrošāko darbu^89, tomēr sacēla lielu troksni, «Cinisms», «piedauzība» — šos vārdus atkārtoja vienā [54]

laidā. Nonāca tik tālu, ka Gistavs Zefniā atzina par vajadzīgu iejaukties un publicēja laikrakstā Journal garu rakstu, kurā dedzīgi aizstāvēja gleznotāju, kas izraisīja vīnā sajūsmu. «Tie, kas dosies uz Foresta ielu,» rakstīja Zefruā, «savu braucienu nenožēlos, ja viņi ciena asu novērošanas spēju, vērienīgu zīmējumu, gaismas harmoniju, klusinātas un bagātas krāsas.» Atbildēdams uz pulgotāju apvainojumiem, Zefruā savu argumentāciju drosmīgi balstīja tieši uz tiem Lotreka darbiem, kurus mākslinieks plašajai publikai negribēja rādīt. Cinisms? Piedauzība? «Nē, man tāds iespaids neradās,» Zefruā turpināja. «Šeit valda tieksme pēc patiesības, un tā ir stiprāka nekā skatītāju tukšā ziņkāre un aizspriedumi. Bez kādām fantasmagonjām vai murgiem, vienīgi atsacījies no meliem un vēlēdamies parādīt patiesību, Lotreks ir parādījis nomācošas ainas, bez žēlastības atklādams vienu no tām mūsu sabiedrības dzīves ellēm, kur mitinās posts un netiklība, kas paslēpta aiz civilizācijas aizsega. Nekad un neviens nav tik skaidri, ar tādu rūgtuma pilnu mieru atklājis gandrīz bērnišķīgo palaidnību, kāda piemīt šīm sievietēm ar naivajām sejām, viņu pasīvo trulumu, dzīvniecisko bezdomību, kā arī to — un tas ir īpaši bēdīgi —, ka daudzas jo daudzas no viņām ir zaudējušas iespēju dzīvot laimīgu, kārtīgu, vienkāršu dzīvi...»

Izstāde Foresta ielā spilgti apliecināja Lotreka radošās individualitātes neatkārtojamību un viņa darbu augsto māksliniecisko meistarību. Pēc viņa gleznām un kartoniem radās liels pieprasījums. Uz mākslinieka panākumiem neapšaubāmi norādīja pakaļdarinājumi (Lotreks jau 1895. gadā bija spiests gādāt, lai tiktu likvidēti viltojumi). Vai tad pēc šās izstādes tik liels kolekcionārs kā baņķieris īzaks de Kamondo varēja iztikt bez Lotreka? Viņš svārstījās. Beidzot tomēr par piecsimt frankiem nopirka vienu no Sa-Ju-Kao portretiem.90

īzaks de Kamondo, kas kolekcionēja gleznas ne tik daudz aiz mīlestības uz mākslu, cik aiz vēlēšanās padižoties, ik svētdienu savā mājā Gluka ielā rīkoja pieņemšanas. Viesiem viņš izrādīja neskaitāmus mākslas priekšmetus, ko bija savācis, — japāņu estampu kolekciju un daudzas Manē, Monē un Degā gleznas. Kādu svētdienu Lotreks devās uz baņķiera mitekli. Mākslinieks vai apstulba aiz pārsteiguma, kad, palūdzis atļauju aplūkot divas lieliskas Manē gleznas, tika nosūtīts uz vannas istabu. «Cūka!» Lotreks izsaucās.

Uz plākšņu grīdas mētājās vīriešu zeķu pāris. Māksli-nieks noliecās, pacēla tās, saritināja.

«Ak tu maita tāds! Viņš mazgā kājas, raudzīdamies uz «Lolu» un «Flautistu» .. ,»91

*s

Janvāra beigās Lotreks atkal aizbrauca no Parīzes. Kopā ar Gibēru (Gibērs pēdējā «Neatkarīgo» izstādē bija eksponējis savu gleznu — vaļasbrīžos viņš arī gleznoja —, stādīdamies priekšā kā «dieva un Tulūza-Lotreka skolnieks») Lotreks atkal devās uz Havru, lai tur sēstos tvaikonī «Cīle». Šoreiz abi draugi izkāpa Bordo.

Kādu laiku Lotreks pavadīja Arkašonā, bet drīz vien kopā ar Žuajānu devās uz Briseli, kur notika «Brīvās estētikas» izstādes atklāšana.

Togad Lotreks bija nosūtījis uz Briseli tikai četrus plakātus ar sieviešu attēliem: «Mēja Miltona», «Mēja Bel-forta», «Mizija» un «Pasažiere no 54.». Šie darbi palika neievēroti.

Kad Lotreks uzturējās Beļģijā, viņu ielūdza pie sevis pusdienās Anrī van de Velde, dedzīgs «jaunās mākslas» aizstāvis. Viņš dzīvoja Jiklā, Briseles priekšpilsētā, kur nesen bija uzcēlis sev māju. Šās mājas dekoratīvais noformējums bija sīki jo sīki izdomāts, un pārspīlētā tieksme pēc krāsu saskaņas dažkārt sniedzās līdz pat smieklīgumam. Tas attiecās gan uz lietām, gan uz cilvēkiem. Van de Veldes sievas gaišajiem matiem pieskaņoja viņas vannas istabas krāsu — tā bija sārta kā sašķaidītas zemenes. Šajā mājā viss tika upurēts papildkrāsu savienojumiem: ēdienus pasniedza tādā veidā, lai tie, šķiet, vairāk priecētu acis, nevis aukslējas, piemēram, dzeltenas olas violetā šķīvī, sarkanas pupiņas — zaļā šķīvī.

Lotreks aizgāja no van de Veldes mājas sajūsmināts. «Kaut kas nedzirdēts!» Lotreks sacīja Žuajānam un tūdaļ piebilda: «Bet, taisnību sakot, skaistas bija tikai ar balto emalju krāsotā vannas istaba, tualetes telpas un bērnu istaba.»92

Taču, atgriezies Parīzē, Lotreks savā darbnīcā Tūrlaka ielā izdarīja vienu otru pārkārtojumu «jaunās mākslas» garā. Starp citu, šī «jaunā māksla» saskanēja ar viņa radošajiem meklējumiem, viņa aplauzto kompozīciju ritmiem, līklīniju elementiem daudzos darbos, liesa — «jau*

nās mākslas» teorētiķus bija ietekmējuši japāņu mākslinieki, tie ietekmēja arī Lotreku.

«Liberti» firmas dekoratīvie audumi, pītās mēbeles un zaļie dārza galdi piešķīra viņa darbnīcai pavisam citu izskatu. Šajā «dekorācijā» viņš uzgleznoja vairākus «Modeļus atpūtā». Pārsteidza tas, ka Lotreks, sejas gleznotājs, šis sievietes parādījis vienīgi no mugurpuses — sēžam uz grīdas vai atlaidušās uz dīvāna. Lieliski darbi, nopietni un niansēti, pilni maiguma un skumju. Kā vēla rudens dziesmas.

Apbrīnojami darbi, un Lotreks tos darina trīsdesmit viena gada vecumā. Nevainojamas gleznas, be'’ to kļūst aizvien mazāk un mazāk. Skaita ziņā Lotreka darbu līkne nemitīgi sarūk. 1896. gadā māksliniekam sakrājies ne vairāk kā divi duči gleznu, bet pirms trim gadiem viņš uzgleznoja divreiz vairāk. Lotreks nekad negleznoja dzērumā, tālab tagad strādāja nevienmērīgi, jo dzēra aizvien biežāk un biežāk. Ak, lielīties jau viņš lielījās! «Ko? Ja es būtu piedzēries, pirmkārt, to neviens nemanītu... Ja es patiešām būtu piedzēries, es atzītos... bet jūs paši nemūžam neuzminētu. Ko?» Diemžēl tas bija pārāk skaidri uzminams...

Rāt viņu, savaldīt? Sarūgtinātie draugi to bija mēģinājuši darīt, viņus dziļi satrauca, satrieca Lotreka nepārtrauktā dzeršana. Bet kā lai viņu pārliecina? Mazākais aizrādījums, draudzīgs, ļoti piesardzīgi izteikts padoms viņu saniknoja. Ak vai, tagad pietika ar vismazāko ieganstu, lai viņš eksplodētu! Un vai tad bija vajadzīgs kāds iegansts? Nevarēja zināt, tik tiešām nekad nevarēja uzminēt, kā šī «zibens un saules dvēsele» izturēsies pret kādu cilvēku vai kādu lietu.

Kādā marta svētdienā Zuajāns aizveda mākslinieku pie Kamondo, lai tur satiktos ar bijušo Serbijas karali Milānu, kas gribēja pirkt kādu Lotreka gleznu. Viņi vēl lāgā nebija iegājuši iekšā, kad savilkās draudīgi mākoņi. Pēkšņa untuma sagrābts, Lotreks priekšnamā pagrūda sānis sulaiņus un iegāja baņķiera viesistabā katliņu galvā, saņurcītu šalli ap kaklu. Kāds dundurs viņam bija iekodis? Kolīdz Lotreks nokļuva bijušā monarha priekšā, viņu sagrāba ārkārtīgs uzbudinājums. Acīmredzot viņam gribi jās paņirgāties par gāzto majestāti. To tad Lotreks arī izdarīja — un tik rafinēti! Kad Milans māksliniekam jautāja, vai viņš neesot to grāfu de Tulūzu pēctecis, kuri kļuvuši slaveni pirmajos Krusta karos, Lotreks rupji at-

bildēja: «Zināmā mērā, cienīts kungs. Mēs ieņēmām Jeruzalemi 1100. gadā un vēlāk arī Konstantinopoli,» — bet pēc tam viņš, kas nekad nebija dižojies ar savu seno dzimtu, pēkšņi dzēlīgi pateica gāztajam karalim: «Bet jūs esat tikai Obrenovičs!» Milans steidzās mainīt sarunas tematu. «Mans dēls, karalis Aleksandrs, ļoti interesējas par mākslu un dievina glezniecību.» — «Kādu glezniecību?» Lotreks viņu pārtrauca. «Varu iedomāties, cik tā Ir draņķīga!»

Iztrūcies par nepatīkamo pagriezienu, kādā bija ievirzījusies saruna, turklāt paklausot Kamondo lūgumam novērst skandālu, Zuajāns ar lielām pūlēm šo sarunu pārtrauca un izdabūja ārā no baņķiera mājas Lotreku, kas «pēkšņi bija kļuvis galīgi nevaldāms» un pat uz ielas neatlaidīgi atkārtoja: «Lūk, kā! Obrenovičs! Karageorgije-vičs! Taisnību sakot, viņi visi ir tikai tādi cūkgani! Vis! viņi vakar vēl skraidīja bez biksēm, īsos bruncīšos!»93

Asi izlēcieni. Pēkšņas garastāvokļa maiņas. Saasināts jūtīgums, negaidītas reakcijas.

Par spīti uzbudinātajiem nerviem, mākslinieks joprojām turpināja savu saspringto dzīvesveidu. Tā paša gada martā viņš aizrāvās ar tiesas prāvām. Tieši tajā laikā notika divi skandalozi procesi — viens no tiem skāra finansistu Astoņu, kas tika apvainots par to, ka bija uzņēmies uzpirkt parlamenta locekļus un tādējādi apklusināt Panamas skandālu (viņš iztērēja šim nolūkam pusotra miljona zelta franku). Otrs process skāra vairākus subjektus, kas bija izrādījuši pārāk lielu laipnību Maksam Lebodī, «Cukur-graudiņam», milzīgu bagātību mantiniekam.

Lotreku maz interesēja šo procesu morālais vai politiskais aspekts. Viņš redzēja tikai cilvēcisko jeb, ja tā drīkst teikt, teatrālo tiesas pusi. Tiesa viņam bija tas pats, kas teātra skatuve. Tāpat kā teātris, tiesa sniedza viņam izrādi — iespēju pētīt sejas, piemēram, Marši jaunkundzes. Lebodī draudzenes, «bagātnieku māsiņas» (tā viņu visi dēvēja) seju vai ari Artona seju — šis kungs tik brīvi un nepiespiesti izturējās tiesnešu priekšā. Ko Lotreks varēja lasīt šajās sejās? Uz Artonu mākslinieks raudzījās gandrīz ar sajūsmu — kā uz «īpaša veida mākslinieku, trakuli, kas savās blēdībās laidis darbā apskaužamu atjautību, neiedomājamu viltību un gudrību, cik vien viņam tās bija»[55].

Bet aizraušanās ar tiesas sēdēm nebija ilgstoša. Viņš _

pagatavoja dažas skices, ari četras litogrāfijas un par 3o vidi vairs neinteresējās.

Lotreks joprojām apmeklēja Operu, bet teātris un it īpaši aktieri viņa acis lielā mērā bija zaudējuši savu pievilcību. Izvārdzis no miega bada, viņš teātrī bieži vien aizmiga savā atzveltnī. Reiz pa miegam viņa galva bija noslīdējusi uz blakussēdētāja pleca: blakussēdētājs galvu atgrūda, Lotreks pamodās un atvainodamies mīlīgi nomurmināja: «Zaļa dzīve!» Tagad teātrī viņu valdzināja gandrīz vienīgi tas, kas notika zālē un aizkulisēs, nevis uz skatuves. Viņš gleznoja Operas skatuves strādniekus, pagatavoja litogrāfijai ložas zīmējumu «Fausta» izrādes laikā. Balle Operā deva viņam ieganstu uzgleznot skaistu Detomā portretu, ar kuru pats bija visai apmierināts, «Es uzgleznošu, kā tu nekustīgs līdzīgi bluķim sēdi izpriecu vietās,» reiz viņš pateica savam draugam.

Viņš pastāvīgi apmeklēja velodromus, tomēr glezna, kurā viņš bija attēlojis Tristānu Bernāru Bufalo trekā, šķiet, tā arī palika viņa vienīgais lielais darbs par sporta tēmu. Riteņbraucēji — sacīkšu dalībnieki — deva ierosmi tikai dažiem zīmējumiem. Tomēr Buglē sagādāja viņam iespēju konkretizēt, savus novērojumus. Buglē — komersantu pasaulē viņš bija pazīstams ar iesauku Spoks, kas skanēja angliski, — pasūtīja Lotrekam reklāmu Simpsona ķēdei. Lai pagatavotu šo plakātu, Lotreks, kas tagad vienmēr bija noskaņots doties vienalga uz kurieni, aizbrauca kopā ar «Orleānas angli» uz Londonu, kur Simpsona firmas riteņbraucējiem bija paredzētas paraugsacensibas. Pēc atgriešanās Lotreks nodeva savu plakātu pasūtītājam. Diemžēl Buglē bija spiests to atraidīt: attēlodams sacīkšu braucēju Maikaelu uz divriteņa, Lotreks nebija uzzīmējis pedāļus īstajā vietā. Māksliniekam steigšus bija jāgatavo jauns plakāts.94

Līdzās biogrāfiskajiem darbiem Lotreks vēl aizvien daudz laika veltīja plakātam. Viņš pagatavoja vienu plakātu amerikāņu žurnālam The Chap Bock, kurā atgriezās pie «īru un amerikāņu bāra» tēmas, otru kādam ilustrētajam žurnālam, ko izdeva Vijets, tad vēl vienu — «Koncertā», kurā redzami Tapjē un Mizija fšī reklāma bija domāta amerikāņu tintes fabrikai). Un, beidzot, afišu — «Eglantīnas jaunkundzes trupa» — Žanai Avrilai un viņas trim darbabiedrēm — dejotājām Eglantīnai, Kleopatral un Gazelei, kuras bija uzaicinātas uz viesizrādēm Londonas Palace-Theahe.

Bet vai plakāti Lotrekam jau nesāka apnikt? Tadē Na-tansons kādudien dabūja iespēju par to pārliecināties —* Lotreks, ieraudzījis sabojātu novilkumu, uz kura bija tikai divi sarkani plankumi un viens mazāks — rožains plankums, izsaucās, ka tas esot lieliski: «Ko? Vai ne?» — un pieprasīja, lai šo sasmērēto papīra lapeli Tadē ieliek skaistā ietvarā.

Tadē paklausīja. Nav vērts strīdēties! «Lieliski!»

Bet tiešām «lieliski» būtu bijis tas, ja Lotreks mazāk dzertu. Natansoni Vilnevsirjonā bija nopirkuši ērtu lauku māju, kādreizējo pasta staciju, kur turpmāk jaukā laikā varēs atpūsties visi La Revue blondie līdzstrādnieki. Pats par sevi saprotams, ka arī Lotreks bija ielūgts. Pavasarī viņš devās turp.

Natansoni darīja visu iespējamo, lai Vilnevsirjonā atturētu Lotreku no dzeršanas. Tika likvidēti visi kārdinājumi: mājā nebija ne lāses alkohola, pie maltītēm pasniedza vienīgi vīnogu sulu. Un kas to būtu domājis? Lotreks labprāt pakļāvās šim režīmam. Viņš atpūtās. Dzīvesprieka pilns viņš peldējās Jonnā un vizinājās laivā. Izlaupījis bijušās pasta stacijas bēniņus, viņš no turienes izvilka vecus apģērbus un vecas cepures un, draiskodamies kā bērns, vilka to visu sev mugurā. Viņš rotaļājās mauriņā, ar savu nūjiņu dzinās pakaļ bitēm un lapsenēm, izstieptām lūpām atdarinādams viņu dūkšanu un dzinēja kliedzienu: «Cui! Cui!» Kopā ar Sipu Godebski, Mizijas pusbrāli, viņi bija iecerējuši sastādīt jautru aforismu krājumu «Vecpuisis», kuram uzrakstīja vienu vienīgu rindiņu — un ari tas jau bija daudz: «Tikai uz laukiem pa īstam jānožēlo, ka esi vecpuisis.» Lotreks tur ari strādāja — uzgleznoja Sipas portretu. «Cik gan viegli,» Natansoni droši vien domāja, «izārstēt Lotreku no briesmīgās dzeršanas kaites.»

Bet dārza dibenā bija vārtiņi. Un Lotreks laiku pa laikam paslepšus pa tiem izzagās ārā un devās uz tuvāko krogu.

*

Albums «Viņas» nāca klajā aprīļa beigās.

Līdz šim Lotreka litogrāfijas diez cik lielu iekāri šā mākslas veida cienītājos nemodināja. Arī pats Lotreks tas iespieda nelielā metienā — desmit, divdesmit piecos, trīsdesmit eksemplāros, dažreiz — piecdesmit eksemplāros un

pavisam reti — vairāk. Kleinmans, kas jau trīs gadu3 bieži publicēja Lotreka litogrāfijas, parādīja lielu drosmi. Tāpat ari Gistavs Pellē, albuma «Viņas» izdevējs. Šoreiz šķita, ka albumu nebūs viegli pārdot, jo tajā nebija nedz tādas slavenības kā Iveta Gilbēra, nedz citu plaši pazīstamo kafešantānu aktieru un kupletistu. «Viņām» būs pašām jācīnās par sevi. Par spīti tēmai, albums tāds, kāds tas bija iecerēts un sakopots, varēja likties mazāk vilinošs nekā parastā tirgū izmestā pikantā produkcija, kā, piemēram, «Parīziešu rīts un vakars», ko ražoja veikli šept-maņi.

Gistavs Pellē mākslu mīlēja. Šis īdzīgais savojietis, kurš bija dzimis turīgā, vēlāk izputējušā ģimenē (viņa māte savā laikā bija izgudrojusi gumijas korseti) un kuru viņa dzeltenās sejas krāsas dēļ amata brāļi bija iesaukuši par Pēperkoku, trīsdesmit gadu vecumā kļuva par bukinistu Sēnas krastmalā un pārdeva savu reto grāmatu kolekciju, ko bija savācis jaunībā. Vēlāk Pellē kļuva par izdevēju un iekārtojās bijušajā zirgu stallī Voltēra krastmalā 9. Izdot Lotreka litogrāfijas viņam droši vien bija ieteicis Morēns.

Izstādē «Simta salons», kas tika atklāta Bonaparta ielā 31 un kurai Lotreks, atcerēdamies pasažieri no 54., bija pagatavojis afišu, mākslinieks un viņa izdevējs bija izstādījuši albumu «Viņas». Tas bija iespiests uz filigrāna papīra simt numurētu eksemplāru metienā, katru litogrāfiju Lotreks bija parakstījis un Pellē apzīmogojis.

Taču nekādu panākumu nebija, kaut gan kritikas atsauksmes bija cildinošas un zināma ziņkāre pret albumu bija radusies. Moriss Baress, albumu šķirstīdams, asprātīgi pajokoja: «Jaunekļu vecākiem vajadzētu Lotrekam izsniegt prēmiju par to, ka viņš iedveš riebumu pret netikliem sakariem.» Mazliet vēlāk, jūnijā, šo albumu izstādīja Ambruāzs Vollārs, Sezanna gleznu tirgotājs, bet panākumu kā nebija, tā nebija. Ar albumu «Viņas» tik ļoti neveicās, ka galu galā Pellē nolēma pārdot atsevišķas lapas, ja kāds pircējs būtu gadījies.95

Jūlijā Lotreks uzturējās Tosā, Arkašonas līcī. Tur viņš noīrēja villu un no rīta līdz vakaram sevi «remontēja»: tas viņam bija ļoti vajadzīgs.

Ja mākslinieks neizģērbās gandrīz gluži kails, viņš stai-

gāja zilā kamzolī un līdz ceļiem uzrotitās sarkanās vilnas biksēs. Viņš braukāja ar laivu, gāja līdzi zvejniekiem jūrā vai arī vizinājās jahtā, kas piederēja kādam paziņam. Sēdēdams kā austrumnieks sakrustotām kājām pie stūres un dodams ekipāžai pavēles, kas darāms ar burām, viņš varēja augām dienām braukāt pa jūru.

Cik labprāt Lotreks dotos kādā tālā, tālā braucienā, piemēram, uz Japānu, par ko vienmēr bija sapņojis, Bet kas

būtu ar mieru braukt viņam līdzi? Gibērs negribēja doties pat līdz Dakarai. Japāna! Arī van Gogs bija vēlējies nokļūt Hokusai un Utamaro zemē — saules zemē! Saule viņu arī pievarēja uz Aries ceļa ...

Tosā Lotreks sacēla gandrīz tādu pašu izbrīnu un šausmas kā grāfs Alfonss Albī. Šūpodami galvu, lāga ļautiņi nosodošiem skatieniem pavadīja mazo punduri, kas klun-kuroja gar pludmali, vezdams saitē savu kormorānu Tomu, kas māksliniekam aizmugurē gāzelējās tāpat kā viņa saimnieks. Lotreks kopā ar Tomu ķēra līcī zivis. Viņš vadāja putnu visur līdzi un kafejnīcā pasūtīja tam absintu. «Tomam tas garšo,» Lotreks mēdza teikt.

Ja Lotreks nebija pludmalē vai jūrā, tad kāpās medīja dievlūdzējus, kurus sūtīja «Jēlajai gaļai» (tā viņš bija iesaucis tēlnieku Karabēnu). «Saglabā viņus,» Lotreks rakstīja Kārabēnam, «Parīzē mēs sarīkosim dievlūdzēju cīņas. Tām būs traki panākumi!»

Vakarā, pārģērbies par muedzinu, viņš uzgāja savas mājas augšējā stāvā un aicināja uz lūgsnu ticīgos: draugus, kas kopā ar viņu atpūtās Tosā, — Gibēru un citus.

Gibērs pavadīja mākslinieku uz Bordo, kad tas gribēja «apmeklēt ģimeni», citiem vārdiem runājot, apciemot prostitūtas Pesakas ielā. Braucieni uz Bordo neaprobežojās tikai ar publiskajiem namiem. Draugi staigāja dzerdami no bāra uz bāru. Kādu vakaru pēc tāda gājiena pa kabarejiem Lotreks ar dažiem draugiem iemaldījās kafejnīcā «Bordo» Komēdijas laukumā. Kafejnīcu jau slēdza ciet. Brīnišķīgs iemesls iztukšot pusizdzertās pudeles. Lai bārmenis savāc konjaka, ruma, absinta, vermuta, šartrē-zes paliekas — vārdu sakot, visu, kas pagadās, vienalga, ko, — un lai salej kopā. Lotreks pats paķēra mikseri, jauca kokteili un lēja lielās glāzēs. Vēl viena lieliska kokteiļa recepte! Lotreks to tūlīt nokristīja par «Zemestrīci». «Nu, ko? Vai nav brīnišķīgs?» Vēlāk kāds no šā neiedomājamā brūvējuma baudītājiem sacīja: «Jāatzīstas, ka tajā vakarā, kad jau tā bija pamatīgi dzerts, pēc tāda ies valdījuma neatlika nekas cits kā iet gulēt.»[56]

Tosā Lotreks piespieda sevi nepieskarties otai. Pilnīga atpūta. Taču, vēlēdamies «noslēgt savu villu un izolēt to no kaimiņiem», viņš stājās pie molberta, lai uzgleznotu tādu kā dekoratīvu žogu, ko aplika ap savu māju. Kāda tad bija šā dīvaini ērmīgā žoga tēma?96 Droši vien viņš

bijā Jāvies kārdinājumam paķircināt ziņkārīgos un uzgleznot kaut ko nepieklājīgu. Lai nu bija kā būdams, bet, pēc viņa paša vārdiem, šie audekli «plenērā izskatījās ļoti efektīgi». Viņš ar tiem bija visai apmierināts.

Bet Tosā iedzīvotāji nebūt nebija apmierināti. Lotreka kaimiņi, ejot garām žogam, aizklāja sev seju. Sašutusi mājas īpašniece iesniedza sūdzību vietējām varas iestādēm: «īrnieks, kas noīrējis pie manis villu Liedaga ielā 207, nožogojis ar milzīgu audeklu eju, kuru lieto kaimiņu vasarnīcas iemītnieki. Uz audekla uzkricelēti zīmējumi, kurus es neņemos aprakstīt... Nav pieļaujams, lai katrs īrnieks ierīkotu uz zemes gabala visu, kas vien ienāk prātā... It īpaši, ja šis audekls izrotāts ar pavisam nepieklājīgām bildēm, no kurām visiem godīgiem un labi audzinātiem vecākiem jāsargā savi bērni...»

Lotreku, protams, šīs nepatikšanas daudz neuztrauca.'* Toties cik apbēdināts un sarūgtināts viņš bija, kad vai nu nejauši, vai aiz ļaunprātības tika nošauts viņa kormo-rāns. Toms pastaigājās saulītē vasarnīcas priekšā. Kāds mednieks uz viņu notēmēja... Toms vairs nemielosies ar absintu.

Sājā vasarnīcā Bordo tuvumā Lotreks nodzīvoja kādus trīs mēnešus. Parīzē viņš atgriezās tikai rudenī. Īsi pirms aizbraukšanas, vadīdams jahtu Arkašonas regatē, viņš uzvarēja vienā braucienā.

Lotreks atgriezās «ziemas mītnē», savā parastajā dzīvē. Dzeršana, prostitūtas un darbs.

«Līga cīņai par tikumību» bija izvērsusi plašu darbību, ņemot palīgā skaistus un šķīstus plakātus. Nost vaļības! Vairāk pamācošu, pieklājīgu gleznu, kā, piemēram, svētā Zenevjēva, kas ir nomodā par mazu meiteņu nevainību. Daži bija naivi iedomājušies, ka Lotreks varētu sadarboties ar šo Līgu, bet viņš par to tikai ņirgājās. Citi no viņa gaidīja «tikumiskus plakātus», tādus, kādus piedāvāja Le Rire, kas, tāpat kā daudzi citi žurnāli un laikraksti, dzēlīgi izsmēja šo kampaņu un ievietoja ilustrāciju pie vecāku padoma: «Jaunie cilvēki, nenāciet mājās pārāk vēlu!»

'* Ka tas viss beidzās, nav zināms.

Joka pēc Lotreks aizgāja uz dažām Līgas sanāksmēm, bet pēc tam delverēdamies ielūdza šos «sprediķotājus mūkus» pie sevis uz lieliskām vakariņām, kurās nekā netrūka — ne ēdamā, ne dzeramā, ne puķu, ne sieviešu. Un, kad šie «laicīgie ķesteri», šie «pravieši ar spalvām rotātām platmalēm», kuri grib «likt mākslai kalpot mietpilsoņiem», bija tik krietni saēdušies un sadzērušies, ka lāgā neturējās kājās un, cenzdamies cits citu pārspēt, gvelza visādas muļķības, Lotreks lielā sajūsmā, gandrīz vai ar «sadistisku»[57] baudu izvadīja viņus ārā no mājas. Ak, dzīve, dzīve!

Pats Lotreks atkal atgriezās Mulēnas ielā vai devās uz «Peli». Pērles cūkām priekšā nav jāmet!

Darbs, prostitūtas, dzeršana. Bieži vien, kad Lotreks gandrīz cauru nakti plītēja un galīgi piedzērās, Detomā vai Koliss, kuri viņu vairs vienu neatstāja, aizveda māk slinieku mājās. Viens pats viņš nebūtu varējis līdz turienei nokļūt.

Gandrīz nepārtrauktā žūpošana tomēr nemazināja Lot-reka darba spējas. Alkohols viņam laupīja laiku, bet ne talantu. Savos labākajos brīžos Lotreks palika tāds, kāds viņš bija, — asprātīgs, jautrs, burvīgu nerātnību pārpilns. Kādudien «Vēberā», ļoti uzmanīgi noklausījies, kā divi pastāvīgie apmeklētāji strīdas par to, kurš no viņiem ātrāk skrien, Lotreks pēkšņi izsaucās: «Pārbaudīsim!» — un sarīkoja abu sāncenšu ātruma sacīkstes turpat Elizejas laukos — no obeliska Konkordijas laukumā līdz Triumfa arkai. Lotreks kopā ar Tapjē un dažiem ziņkārīgajiem vaļējā fiakrā pavadīja skrējējus, uzmundrinādami tos ar skaļiem saucieniem.

Bet savos sliktākajos brīžos Lotreks bija neciešams Kļuvis sarkans aiz dusmām, viņš nikni kratīja savu nūjiņu un skaļi lamājās. Sis trakojošais Kvazimodo atstāja ārkārtīgi nomācošu iespaidu. Bet. draugi tomēr labāk pacieta apvainojumus, nekā gribēja viņu redzēt, kā tas visai bieži gadījās, sabrukušu, noguruma un dzēruma uzveiktu, uz kafejnīcas taburetes krācošu, Un tas notika arvien biežāk. Tādu viņu kādu vakaru ieraudzīja Fran-siss Zurdēns «Pelē». Neizturami bēdīgs skats.

Nākamajā dienā jau agri no rīta Lotreks bija atkal uz kājām. Kamēr viņa draugi vēl gulēja, viņš jau strādāja. Mākslinieku varēja sastapt vai nu Sterna — litogrāfiju

jaunā Izdevēja — tipogrāfijā, vai arī Mulēnas ielā, kur, raudzīdamies aizmigušā prostitūtā, Lotreks vieglu roku zīmēja viņas portretu.

Pabeidzis darbu, Lotreks ieradās pie Zuajāna un, starodams aiz prieka, rādīja tam savu darbu. «Paskatieties, mans kungs, uz šo meistardarbu, kas radīts rītausmā!»

*

Decembrī Lotreks pagatavoja litogrāfijas vairākām ēdienu kartēm, «Krokodila ēdienu kartē» bija attēlots īsais brauciens pa Luāras pilīm, kuras viņš bija apmeklējis kopā ar Zuajānu, Tapiē, Gibēru un vēl diviem trim biedriem mirušo piemiņas dienā.

Viņi bija iegriezušies Bluā, Ambuāzā un Samborā. Sās ekskursijas laikā Lotreks ar Zuajānu bija uzrāpušies Ara-buāzas pils tornī. Raugoties plašajā un rāmajā Luāras ielejas panorāmā, mierīgajos upes ūdeņos, kas plūda zem mākoņainās debess, Zuajāns bija tik «neuzmanīgs», ka pateica Lotrekam: «Glezniecībā ainavai tomēr ir milzīga nozīme,» — ka Monē iekārdinātu visas šīs pelēkās, klusinātās krāsas, dzeltenie un maigi zilganie toņi. Lotrekā uzreiz pamodās vecvecais apslēptais naids pret dabu, kas viņu bija «nodevusi», un šis naids pēkšņi izgāzās pār visiem gleznotājiem, kas cildināja dabu. «Eksistē vienīgi figūra!» Lotreks pēkšņi lielās dusmās atcirta. «Ainava? Tai jāpilda tikai blakusloma. Tīrie ainavisti? Stulbeņi! Koro, Milē, Manē, Renuārs un Vistlers ir lieli mākslinieki tikai tāpēc, ka viņi gleznoja figūras. Ja Monē nebūtu atmetis figūru gleznošanu, viņš būtu lielisks mākslinieks!»

Savā litogrāfijā «Krokodils» Lotreks savdabīgi attēlojis Marijas Mediči bēgšanu no Bluā, kur viņu bija ieslodzījis pašas dēls Luijs XIII: Gibērs naktskreklā, ar sveci rokā nolaupa kailo karalieni. Sājā ainā noraugās Tapjē, kurš attēlots «kā nezvērs Hokusai stilā», Zuajāns (tas ir pārvērsts par krokodilu) un pats Lotreks (viņš izskatās pēc vardes).

Lotreks strādāja arī pie citām litogrāfijām. Detomā, «uzticamais Lotreka līdzgājējs ceļojumos pa publiskajiem namiem»[58], pēkšņi jūnijā ieraudzīja sevi interesantā situā-

cijā sava drauga darbā ar nosaukumu «Izvirtība». Bet Tapjē Lotreka zīmulis iemūžinājis kādā personāžā, kas nesen bija parādījies pilsētu ielās un uz Francijas ceļiem. Tā bija dīvaina būtne brillēs, ar žokejcepuri galvā, ģērbusies kazādā, vadām tarkšķošu elles mašīnu — automobili. Tapjē saglabāja olimpisko mieru. Turklāt ne jau pirmo reizi! Kādudien tirāns brālēns bija viņu piespiedis «pašūt sev svārkus no biljarda vadmalas»[59].

Vēl arvien aizraudamies ar teātra publikas pētīšanu, Lotreks 1897. gada janvārī laiž klajā pie Pellē vai, kā Lotreks viņu dēvē, pie «bezbailīgā izdevēja» vienu no savām labākajām krāsainajām litogrāfijām — «Lielā loža», kas darināta pēc tāda paša satura gleznas. Divas sievietes un viens vīrietis skatās izrādi. Vīrietim galvā cilindrs. Viņš ir smagnēja auguma, uztūkušu seju, kurā saskatāms trulums, tas ir Toms — Rotšilda kučieris. Viena sieviete, kā šķiet, ir prostitūta no Mulēnas ielas, bet otra — Brazjē kundze (tuviem draugiem — Armandas kundze), visai cienījama izskata sieviete.

Armandas kundze nesen bija nopirkusi Pigala ielā 75 alus bāru «Maijvabole». Šī kādreizējā kurtizāne, kas vēlāk sāka ienīst vīriešus, taisni izslējusies, lepni sēdēja pie kases, allaž mazliet skumīga. Viņai bija tikai viena acs. Kad apmeklētājas ienāca alus dzertuvē, viņas gāja Armandas kundzei klāt, noskūpstīja to, saņēma pašas sveiciena skūpstu un tikai tad apsēdās pie galdiņa. Lotreks «Maijvabolē» bija viens no ļoti retajiem naidīgā dzimuma pārstāvjiem. Greizā Armanda, kuru viņš bija apveltījis ar iesauku «Gambeta», par godu tribūnam ar izdurto aci, izturējās pret viņu ar mātišķu mīlestību. Lotreks uzgleznoja Armandu kā Junonu; kādā citā darbā viņš parādīja šo sievieti «visā viņas kailuma neglītumā»[60].

Lotreka nesaudzīgais zīmulis urbjas litogrāfijas akmenī, asie otas triepieni noklāj audeklu un kartonu. Litogrāfijā «Snobisms» mākslinieks attēlo skatu slavenajā, greznajā restorānā «Larī» Madlēnas laukumā. Citā litogrāfijā, izmantodams kādu no tālaika skandāliem — princeses Ka-ramanas-Šimejas mīlas dēkas ar kādu čigānu —, Lotreks abus mīlniekus parāda vienu otram blakus: viņa — «burvīgs putniņš, aristokrātisma pērle», viņš — bakurētains,

«ar olīvkrāsas seju, gandrīz nēģeris, dīvaini skumjš RigOj līdzīgs bizantiešu braucējam».[61] Šī Pellē izdotā krāsainā litogrāfija saucas «Galma idille». «Mīlestībā,» Lotreks ņirgājās, «tāpat kā Nejī gadatirgū ... var laimēt vislielākais muļķis ... Izmēģiniet savu laimi... Pat pašam bezcerīgākajam, ticiet man, var pienākt reize, kad viņa Fontanža atļaus viņam itin visu... Bezcerīgie, izmēģiniet savu laimi!»

Lotreks uzgleznoja ari dažus portretus. Viņu atkal iekārdināja šis žanrs. Bet jaunie portreti bieži vien bija visai tāli no saviem modeļiem. Gravieris Anrī Noies («Sis vārds radīts anagrammai,» jokodams sacīja Lotreks) izteicās, ka viņa portretu mākslinieks gleznojis, juzdams pret gravieri «lielu nenovīdību». Bet Loradūra kunga portretā Žuajāns galvenokārt saskatīja cilindra, bārdas un pīpes portretu. Tiesa, Loradūra kungu Lotreks izraudzījās par modeli vienīgi tāpēc, ka tam bija lieliska, ruda bārda, ka viņš, kā neviens cits, prata valkāt cilindru, turklāt kādā tikšanās reizē, kas Lotreku bija sajūsminājusi, pierādīja, ka viņam ir «vēl skaļāka rīkle nekā Briānam». Kādu pēcpusdienu Lotreks un Loradūra kungs sastapa uz Kolenkūra tilta Brianu, un Briāns, Kurienē pils īpašnieks, norādīdams uz vīrieti ar cilindru galvā, jautāja gleznotājam, kas tas esot par «purnu, kuru kāds jau pacienājis ar karbolskābi». Populārais dziedonis nepalika bez atbildes: līdz šim vēl neviens un nekad nebija tā viņam uzbrēcis un apveltījis ar tik skanīgiem epitetiem kā tagad Lora-dūrs. Lotreks lēkāja aiz prieka, vērodams, kā skaistais bārdainis gāza apjukušajam Briānam samazgas virsū.

Taču darbs Lotrekam sokas aizvien mazāk un mazāk. Sājā 1897. gadā viņš uzgleznoja tikai kādus piecpadsmit darbus, un arī litogrāfiju skaits kļuvis gauži niecīgs. Alkoholisms acīmredzot aizvien vairāk un vairāk notrulināja mākslinieka jutīgumu, vājināja tieksmi pēc darba, gleznošanas, un tagad viņš varēja ilgstoši nekā vai gandrīz nekā nedarīt. Laiku pa laikam draugi viņam norādīja uz «lotre-kiskiem tipiem», piemēram, uz kokoti ar putna knābim līdzīgu degunu, vai uz kādu «rīmu, kurš ar mēli tā izlaizīja austeri, ka gliemežnīca kļuva gluži līdzīga perlamutram»[62]. Lotreks uzmeta acis un tad melanholiski noteica? «Pārāk skaisti! ... Labāk neuztaisīsi!»

Lai pasargātu Lotreku no dzeršanas, draugi lūkoja sagādāt viņam visādas izklaidēšanās, mainīt vidi, dabūt viņu prom no Parīzes, no publiskajiem namiem un bāriem. Zuajāns viņu aizveda uz Krotuā Somiņas līcī, un tur Lotreks, «piesaistīts pie laivas un diētas, vairākas stundas atrazdamies atklātā jūrā, vismaz nedzēra»[63]. Detornā ieteica Lotrekam braucienu uz Holandi. Viņi varēšot noīrēt kuģīti un braukāt pēc patikas pa kanāliem. Lotreks tam piekrita.

Sākumā viss bija labi. Abi draugi devās uz Ilārlemu papriecāties par Fransa Halsa darbiem. Tā būs Lotreka jaukākā atmiņa par Holandi. Tāpat abiem gribējās redzēt ari krāsām tik bagāto, slaveno sviesta tirgu-Midelburgā, Valherenas salā. Bet viņi bija novēlojuši. Vajadzēja gaidīt gandrīz nedēju. «Nekas,» Lotreks noteica, «pagaidīsim!» Kad beidzot tirgus dienā Detomā nokāpa kajītē, lai uzmodinātu Lotreku, tas pēkšņi sāka protestēt. Ko? Sviesta tirgus? Nē, nē, viņš necelsies augšā! Jocīgākais bija tas, ka Lotreks veselu nedēļu bija vai nost beidzies aiz garlaicības šai provinces nostūrī. «Sviesta tirgus! Jā-nospjaujas! Jābrauc tik projām! Paceliet enkuru!»

Drīz Detomā un Lotreks atstāja Holandi. Māksliniekam apnika šis ceļojums! Viņš bija pārguris no Holandes zemnieku uzmācīgās ziņkāres. Viņš nevarēja ne soli paspert mierīgi. Reiz Valherenas salā, kad Lotreks un Detomā pastaigājās, viņiem pa pēdām sekoja bērnu bars, par kaut ko priecādamies un smiedamies. Pūlis ar katru brīdi auga lielāks un lielāks. Satracinātais Lotreks lūdza, lai Detomā «viņiem sadod». Detomā no tā atturējās, viņš tikai mēģināja mākslinieku nomierināt, taču veltīgi — tas kļuva aizvien niknāks un niknāks. Šis starpgadījums drīz vien noskaidrojās: bērni, ieraudzījuši divus francūžus, nodomāja, ka tie ir mākslinieki no ceļojošā cirka, kas tur viesojās un bija izziņojis numuru, kurā milzis uzstājas kopā ar punduri, «met to kā bumbu gaisā un lidojuma laikā noķer aiz kājas».

Šāds izskaidrojums Lotrekam nepavisam nebija pa prātam. Par Holandi viņš vairs negrib ne dzirdēt! Viņš ienīst šo zemi. Braucam uz Parīzi!

*

Kur bija palicis kādreizējais Lotreks, kas tik lieliski valdīja pār sevi, kas aiz draiskulīgiem smiekliem slēpa savas bēdas? Protams, brīžiem (sākumā vēl itin bieži) viņš bija tas pats agrākais Lotreks, taču arvien retāk un retāk.

Pēkšņs dusmu uzliesmojums, uzbudinātība, nesavaldīga rīcība. Ekscentriskas izdarības, kas bija līdzīgas grāfa Al-fonsa dīvainībām. Satraukums, kas vairs nebija izskaidrojams ar pārmērīgo vitalitāti, bet liecināja par iedragāto garīgo līdzsvaru. Smags miegs. Tas Lotrekam varēja uznākt jebkurā vietā, jebkurā laikā. Uz desmit minūtēm vai uz pāris stundām. Nevaldāmas dusmas. Un pēkšņi — pie-mīlīgums un draiskulība, tāda pati kā kādreiz.

Alkohols iedragāja Lotreka veselību, saēda viņa spēku. Alkohols un, bez šaubām, arī slimība, kuru viņam bija pielaidusi Rudā Rozā. Četrus gadus viņš nemaz nebija ārstējies. Viņa brīnišķīgi starojošās acis metās blāvas. Lotreks saka pieņemties miesās, kaut gan ēstgriba viņam bija visai mērena.

Mākslinieka draugi uztraucās. Bet ko lai dara? Lotreks jo dienas kļuva nepiekāpīgāks, viņa raksturs tapa arvien smagāks. Buržs — viņš bija laidis klajā grāmatu «Sifili-tiķa higiēna» — ieteica Lotrekam tālus jūras braucienus. Ārsts uzskatīja, ka ilgstoša uzturēšanās jūrā «nomierina, paaugstina tonusu, uzlabo veselību». Kāpēc no jauna nepadomāt par ceļojumu uz Japānu?

Kamēr draugi mēģināja visu apsvērt, Lotreks maijā bija noīrējis darbnīcu otrā stāvā kādā mājiņā Frošo avēnijā, kvartālā, kurā daudz dārziņu, netālu no Duē ielas, kur dzīvoja grāfiene Adele. Vai Lotreks pats bija sameklējis šo darbnīcu vai mākslinieku veikli bija piedabūjuši to izdarīt, lai tādējādi viņš būtu tuvāk mātei.? Un lai grāfiene Adele, kurai tolaik palika piecdesmit seši gadi (pēc Pola Leklerka vārdiem viņa bija «vecāka dāma ar skaistām rokām un katru dienu gāja uz dievkalpojumu»), varētu dēlam pievērst vairāk uzmanības un vajadzības gadījumā viņu kopt.

Lotreks gan bija apmeties tuvāk Duē ielai un savai «nabaga svētajai mātei», bet turpat netālu atradās arī Bredas iela ar «Peli», Pigala iela ar «Maijvaboli». Varbūt tieši tas bija īstais dzīvokļa maiņas iemesls?

Kolīdz darbnīca bija apgādāta ar mēbelēm un izdekorēta «jaunās mākslas» stilā, Lotreks izsūtīja draugiem un paziņām ielūgumus atnākt ar sālsmaizi. Ielūgumi bija litografēti, viņš bija attēlojis sevi zvēru dresētāja pozā, .ar piešiem pie kājām, pletni rokās stāvam blakus govij ar pierietējušu tesmeni: «Anrī de Tulūzs-Lotreks jutīsies visai pagodināts, ja Jūs ieradīsities pie viņa uz tasi piena sestdien, 15. maijā ap pusčetriem pēcpusdienā.»97

Ielūgums rakstīts ironiskā garā. Tiesa, galdā, kas bija izrotāts ar rudzupuķēm un pīpenēm, bija salikti visvisādi piena ražojumi, dažādas siera šķirnes, rupjmaize, ķirši un zemenes, bet Lotreks bija salīdzis arī bārmeni, kas gatavoja stiprus kokteiļus, visādus maiden blush un coīpse ievi-vērs^64.

Divi interesanti sīkumi. Pirmkārt, ielūgumā Lotreks bija kļūdījies, norādot savu adresi: viņš bija uzdevis mājas numuru 5, nevis 15. Dīvaina kļūda! Otrkārt, atstājot Tūr-laka ielas dzīvokli, viņš tur bezrūpīgi pameta «durvju sarga ziņā» vairākus desmitus gleznu — precīzi izsakoties, astoņdesmit septiņas.98 Dīvaina vienaldzība! Kāds par to pabrīnījās. «Tam nav nekādas nozīmes!» Lotreks noteica.

Jā, glezniecība nespēja neko aizstāt. Kad Lotreks bija meties tik nepateicīgā darbā kā māksla, viņš domāja, ka ar neatlaidīgu strādāšanu varbūt kļūs par lielu mākslinieku un līdz ar to viņa dzīve kļūs citāda, ka mākslā viņš atradīs glābiņu. Bet vai tad kāds var zināt, ka viņš ir liels mākslinieks? Vai tad mēs neskatāmies uz sevi ar citu acīm? Un vai tad būt lielam māksliniekam nozīmē būt laimīgam?

Kādu piektdienas vakaru, kad Lotreks, Anketēns un daži agrākie draugi no Kormona darbnīcas laikiem gāja uz «Nosprāgušo žurku» ēst vakariņas, Duē ielā viņi sastapās ar Dega. «Esmu ļoti priecīgs, jūs satikdams!» Degā izsaucās, pievērsdamies Lotrekam. «Es nupat nāku no Di-rāna-Riela. Man rādīja jūsu darbus. Tie ir pavisam labi. Tiem ir sava seja, savs raksturs, jā, jā, raksturs!» apgalvoja allaž žultainais mākslinieks. «Apsveicu jūs. Esmu laimīgs, ka redzēju jūsu darbus. Lieliski! Strādājiet! Jums ir brīnišķīgs talants .. .» Tad, pēkšņi apklusdams, šis rni-zantrops aizgāja. Draugu pulciņš klusēdams devās tālāk. Lotreks, vēl apstulbis no negaidītās uzslavas, kas tik reti nāca pār Degā lūpām, bija līdz asarām aizkustināts. Gabaliņu pagājis, viņš pagriezās pret Anketēnu un jautāja: «Kā tu domā, vai viņš to nopietni teica?» Un Anketēns, kā allaž, pārliecināts tikai par savu ģenialitāti, augstprātīgi izmeta: «Nē, bez kādiem jokiem, vai tad tu tiešām neredzēji, ka viņš par tevi ņirgājās?!» Sašutis par tādu atbildi, kāds no draugiem Anketēnu norāja, bet šie nepatiesie vārdi satrieca Lotreku: kopš šīs reizes viņš vairs neticēja Degā augstajam novērtējumam.

Vai glezniecība var kaut ko aizstāt? Glezno, ja nav nekā labāka, ko darīt. Lotreks bija ielicis mākslā visu savu mīlestību uz dzīvi, visu savu kvēlo vēlēšanos glābt sevi. Bet ko viņš panāca? Mākslas burvestība bija izsmelta. Maģiskais mākslas valdzinājums zaudēja spēku. Kam gan vajadzīgi viņa darbi, viņa pūles?

Iesvētīdams savu jauno darbnīcu, Lotreks ķērās pie Pola Leklerka portreta. «Sagatavošanas darbiņš!» pamirkšķinājis aci, viņš mēdza teikt, ķerdamies pie jebkura darba, sākot ar mēģinājumu pavest sievieti un beidzot ar jaunas gleznas ieceri. Sagatavošanas darbi tagad stipri ieilga. Leklerkam bija četras piecas nedēļas jānāk uz darbnīcu un nekustīgi jāsēž vienā no lielajiem, pītajiem atzveltņiem. Lotreks, uzstūmis uz acīm zaļganu filca platmali, «lai koncentrētu gaismu un izbēgtu no ēnām»[65], apsēdās pie molberta, vēroja savu modeli, dungodams kādu nerātnu dziesmiņu, uzlika uz kartona trīs četrus triepienus, tad nolika pie malas otu un piecēlās: «Pietiek! ... Ir pārāk skaists laiks!»

Un abi ar Leklerku uzsāka gājienu pa kafejnīcām.”9

Vai auglīgo meklējumu laiks bija beidzies uz visiem laikiem? Ilgstošās uzturēšanās «Pelē» Lotrekarn bija devušas tikai dažas litogrāfijas, to vidū bija arī ēdienu karte, ko rotāja Palmīra kundzes buldoga attēls.

Par šo suņa galvu trīsdesmit divus gadus vecais Lotreks jūsmoja tāpat, kā viņš jūsmotu, būdams mazs puika. Vai mākslinieks vispār necentās atgriezties savā pagātnē? Viņš atkal atsāka publisko namu tēmu, pagatavoja vīnie-tes Elzas, Mulēnas ielas iemītnieces, litogrāfiju. Viņš atcerējās arī «Mulenrūžu», kur vairākus mēnešus nemaz nebija rādījies, un, izmantodams kādu no agrākajām gleznām, litografēja skatu no kabareja ikdienas.

Lotreka ilgas un atmiņas sniedzās vēl dziļākā pagātnē — viņš atcerējās Bosku, teiksmaino bērnības un jaunības pasauli, Tāpat kā pirms piecpadsmit gadiem, viņš sāka aizrauties ar zirgiem un ekipāžām. Vollārs viņam bija pasūtījis krāsainu litogrāfiju kādam no saviem «Gleznotāju gravieru albumiem»100, un Lotreks atgriezās pie tematiem, ar kuriem sāka ceļu mākslā, — viņš uzzīmēja «Angļu divriteņu ekipāžu», apbrīnojami patiesi attēlodams kustību. Viņš pagatavoja ari litogrāfiju «Garjūga ekipāža».

«Es uzgleznošu tādus skaistuļus,» kādreiz, runājot par

zirgiem, Lotreks bija sacījis tēvam. — «Jā, uz papīra jau

tu uztriepsi!» grāfs Alfonss bija atbildējis.

Glezniecība nekā neaizstāja. Nav vērts turpināt spēli! Tajā laikposmā Lotreks uzgleznoja dažus rudmates aktus. Tie ir drūmi, žultaini, grūtsirdīgi darbi. No šiem sieviešu augumiem plūst tāda kā kapsētas smaka.

Daļu 1897. gada vasaras Lotreks pavadīja Vilnevsirjonā pie Natansoniem. Tur viņš uzgleznoja divus Mizijas portretus, vispirms ar mājas jaciņu mugurā, pēc tam — pie klavierēm. Desmitiem reižu dienā viņš lūdza Miziju nospēlēt viņam vienu un to pašu mūzikas darbu — Bēthovena «Atēnu drupas». «Ak, cik tās «Drupas» ir skaistas! Vēlreiz «Drupas», Miziji»

Jaunā sieviete un mākslinieks bieži uzturējās dārzā. Tur viņi nodevās rotaļai, kas abus aizrāva: Mizija atlaidās mauriņā, atbalstīdamās ar muguru pret koku. Mizija lasīja vai arī izlikās lasām, bet Lotreks, paņēmis otu, kutināja viņai kāju pēdas, uz kurām, kā pats apgalvoja, viņš redzēja «iedomātas ainavas». Un šī rotaļa turpinājās stundām ilgi.

Tik daudzas sievietes tā ari nekad nedabūja zināt, cik ļoti Lotreks viņas bija mīlējis!

Kādurīt Vilnevā Natansoni uztrūkās no miega. No Lot-reka istabas skanēja šāvieni.

Pārbijušies viņi metās uz turieni.

Tupēdams gultā, Lotreks šāva uz zirnekli, kas pretējās sienas kaktā auda savu tīklu.

Ceturtā daļa BRIĻĻAINAIS SUNS (1097—1901) ī

.

MADIUDES KŪRORTS

Negaidi mani šovakar, jo nakts būs melna un balta.

Zerārs de Nervāls.

«Pēdējā vēstule»

Lotreka draugiem modās cerība.

Vienā no Volneja ielas bāriem kāds amerikāņu ģenerālis ar jaunpiegrieztā ticīgā sajūsmu stāstīja katram, kurš vien gribēja dzirdēt, kā viņam izdevies izārstēties no alkoholisma. Pēc brīvprātīgas ārstēšanās psihiatriskajā slimnīcā šis virsnieks, kas vēl nesen augām dienām bija tempis viskiju, tagad apmierinājās ar limonādi.

«Lieliski, vai ne?» Lotreks apbrīnoja tik lielu gribasspēku. Viņš saka bieži iegriezties šajā Volneja ielas bārā, lai papriecātos par amerikāni. «Varbūt šis piemērs viņu pārliecinās?» cerēja mākslinieka draugi. Lotreks pat sāka domāt, ka ari viņam vajadzētu kādu laiku paārstēties slimnīcā. Viņš atmeta visus kokteiļus un dzēra vairs tikai portvīnu.

Bet priecāties bija par agru: drīz vien Lotreks sāka dzert vēl vairāk. Vai pēkšņajai nodoma grozīšanai bija kāds iemesls? Iespējams, tā tas ari bija. Tieši tajā laikā Lotreks iemīlējās kādā savā jauniņā radiniecē Alīnā, kas nupat bija beigusi klostera skolu. Viņam šķita, ka ari meitene pret viņu nav vienaldzīga. Bet meitenes tēvs Lotreka nodomiem uzlika veto.[66]

Lotreks atkal sāka dzert un dzēra drausmīgi. Kā 2ua-jāns atceras, likās, ka mākslinieks meklē sev galu. Strādāja viņš arvien mazāk un mazāk. 1898. gada sākumā vēstulē kādam jaunam māksliniekam — savam otrās pakāpes brālēnam Robēram de Monkabriē, kuram Lotreks palīdzēja ar padomiem, — viņš ar tādu kā niknumu izteicās par «riebīgo gleznotāja profesiju». Lotreks gleznoja, zīmēja., litografēja vēl mazāk nekā iepriekšējā gadā.101 Janvāri, Morēna pierunāts, viņš izmēģina sausās adatas tehniku un pagatavo deviņus darbus.102 Starp citu, ne visi tie bija veiksmīgi, jo Lotreks gravēja uz cinka plātnēm, kas bija pirktas dzelzs preču veikalā, kurš pirmais pagadījās ceļā. Pēc tam mākslinieks par grafiku vairs neinteresējās. Kādu dienu viņa darbnīcā iegriezās Gozī, ar kuru Lotreks kādu laiku nebija ticies. «Man likās,» Gozī vēlāk stāstīja, «ka es atrodos gleznu noliktavā. Darbnīcā valdīja kārtība, gleznas bija akurāti pieslietas pie sienas, uz molberta — neviena aizsākta darba. Es jutos kā tuksnesī.»

Tajos retajos brīžos, kad Lotreks strādāja, viņš pievērsās pagātnes atmiņām, atgriezās pie vecajām tēmām. Pirms četriem gadiem mākslinieks bija laidis klajā Ivetai Gilbērai veltīto albumu, tagad viņš bija sagatavojis otru dziedātājas albumu, (tikai ar astoņām litogrāfijām) kādai angļu izdevniecībai; Iveta Gilbēra ar savām dziesmiņām bija iekarojusi slavu ari ārzemēs. Astoņi gadi bija pagājuši kopš tā laika, kad Lotreks bija uzgleznojis Dio jaunkundzi pie klavierēm. Tagad viņš atkal to uzgleznoja: vecmeita, mazliet jau smagnēja, sēž gandrīz tādā pašā pozā kā pirmajā gleznā un pasniedz dziedāšanas stundu.

Izdevniecībā drīz bija jānāk klajā Klemanso grāmatai «Sinaja pakājē» ar Lotreka ilustrācijām — interesantiem zīmējumiem, kuros attēloti krievu un poļu ebreji. 3os cilvēkus mākslinieks bija vērojis Turnelas kvartālā. Tajā pašā laikā Lotreks atgriezās pie kādreiz aizsāktā darba — pie gravīrām Zila Renāra grāmatai «Dabas stāsti». Grāmatu viņš izrotāja ar divdesmit divām ilustrācijām un sešām beigu vinjetēm ar dažādu dzīvnieku attēliem: tur bija gan gailis, gan vanags, gan tītars, gan pele, gan ēzelis, gan vērsis, gan bullis un pat gliemezis. Tas tad arī bija viņa galvenais darbs 1893. gadā. Skumjajām pagātnes atmiņām pievienojās vecvecā, no senčiem mantotā un ar jaunu spēku pamodusies mīlestība uz dzīvniekiem..103

Lotreks bija sadraudzējies ar kādu savu kaimiņu, Ed-monu Kalmēzu. Fontēnsenžorža ielā 10 viņam piederēja kantoris, kurā izīrēja zirgus un ekipāžas. Lotreks veselām stundām kavējās Kalmēza staļļos un ratu šķūņos, ieelpodams kā kādreiz Boskā pakaišu un siena smaržu, apskatīdams ar to pašu agrāko sajūsmu aizjūgus, laužņus, sedulkas siksnas, grožus un sakas. «Taisni jābrīnās, kā gan rakstnieki, nekā nejēgdami, iedrīkstas runāt par sportu!» viņš kādudien izteicās. Reiz kāds māksliniekam pajautāja, vai viņš neskumst par kaut ko, kas viņam dzīvē nav bijis lemts. «Par zirgu,» Lotreks īsi atbildēja.

Mākslinieks meklēja modeļus «Dabas stāstiem». Pēc Lotreka lūguma no Iladamas cepuru kārbā viņam atsūtīja krupi, kas nodzīvoja darbnīcā līdz tai dienai, kamēr aizlēca uz Frošo avēniju. Lai novērotu dzīvniekus, Lotreks gandrīz ik dienas devās uz Buloņas meža zooloģisko dārzu, kur par auna modeli izmantoja Himalaju muflonu.

Braucieniem uz Buloņas mežu Lotreks īrēja no Kalmēza ekipāžu, kurā bija iejūgts «mazs, mazs zirdziņš ar asam acīm. apaļš kā cīsiņš», vārdā Filibērs, kuru Lotreks ļoti lutināja. Sēdēdams ekipāžā, mākslinieks itin bieži apmeta līkumu un iebrauca Elizejas laukos, lai paņemtu līdzi Polu Leklerku. Abi draugi brauca uz zooloģisko dārzu, kur apmeklēja mākslinieka mīļākos dzīvniekus, it īpaši skudru lāci un bruņnesi, viņa mīluļus, kuriem abiem, kā šķiet, šie apmeklējumi bija visai pa prātam. Ieraudzījuši Lot-reku, tie uzreiz sāka šaudīties un lēkāt pa krātiņu, tā izrādīdami savu prieku. Mākslinieks apsēdās uz saliekamā krēsla būru priekšā, un ikviena šāda tikšanās bija «savstarpējas mīlestības pilna laipnības apmaiņa»[67].

Diemžēl braucieni uz zooloģisko dārzu neaprobežojās ar dzīvnieku aplūkošanu: ekipāža apstājās pie visām Buloņas meža kafejnīcām. Reibums bija kļuvis par Lotreka normālo stāvokli. Bet dzērumā viņš kļuva atbaidošs, brīžam pilnīgi zaudēdams pašcieņu. Gadījās, ka mājā, kurā Lotreks bija ielūgts pusdienās, viņš ar dzēlīgām epigrammām uzbruka kādam nepazīstamam viesim tikai tāpēc, ka tas viņam nepatika, vai arī ar pārmērīgu uzmanības izrādīšanu nostādīja neērtā stāvoklī sievieti, «kura viņam pārlieku patika»[68].

Kādā bezdibenī mākslinieks neatturami slīdēja, pretī kādam pagrimumam? — jautāja satrauktie draugi. Bet viņš — viņš smējās, tikai smējās. «Dzīve ir skaistai Lieliska, ko, vai ne? Krāšņa!»

Tajā laikā uz «Foliberžēras» skatuves uzstājās brīnišķīgs angļu mīms, punduris Litltaičs. Ieģērbies kastllieša vai Anglijas galma dāmas tērpā, šis «ģeniālais neglītenis, lokanais, priekšlaikus dzimušais draiskulis trakoja uz skatuves, riņķoja, izlocījās, it kā viņš būtu no gumijas»*.

Tāpat kā visa Parīze, arī Lotreks aizgāja paskatīties, kā Litltaičs trako un smīdina skatītājus. Aizgāja paskatīties uz cilvēku, «kas viņam atgādināja viņa paša nelaimi».

«Kad Lotreks smejas par tā jokiem,» sacīja Natansons, «izskatās, ka viņš smejas pats par sevi.»

*

Uzzinājis, ka viņa dēls tik daudz dzer, grāfs Alfonss pāris reižu ieteica: «Lai taču viņš brauc dzīvot uz Angliju, turienes sabiedrībā viņu mazāk ievēros.» Šis ierosinājums bija diezgan jocīgs, jo Londonā — un piederīgie to labi zināja — Lotreks nedzēra vai arī dzēra loti maz.

Tika nolemts, ka mākslinieks dosies uz Londonu. Šis brauciens varbūt uz kādu laiku spēs atraut Lotreku no viņa kaitīgajiem paradumiem. Tieši šajā nolūkā grāfiene Adele un 2uajāns, kas pastāvīgi centās mākslinieku atraut no Parīzes krogiem, bija organizējuši Anglijas galvaspilsētā Lotreka darbu izstādi Gupila galerijā Reģenta ielā, Buso un Valadona firmas filiālē. Lai pēc iespējas vairāk mākslinieku nodarbinātu, izstādi Londonā Jāva iekārtot viņam pašam. Bija paredzēts, ka Zuajāns atbrauks pie Lotreka tikai vernisāžas priekšvakarā.

Šis priekšlikums māksliniekam bija pa prātam. Viņš tūdaļ ķērās pie gleznu atlases. Pirms darbu nosūtīšanas uz Angliju mākslinieks ielūdza savā darbnīcā kādus divdesmit paziņas, lai tie apskata, ko viņš izvēlējies. «Tā, rau, vajag rādīt savus darbus,» viņš sacīja, «un tikai tiem, kurus tie var interesēt.» Viņa draugi, protams, bija ievērojuši, ka ielūgumā (litogrāfija ar pūdeli, kas stāv uz pakaļkājām meitenes priekšā) Lotreks atkal bija ielaidis kļūdu, norādīdams, ka viņa darbnīca atrodas 14. namā.

Paņēmis savu mazo, iegareno, bāztin piebāzto brezenta ceļasomu, kas šķita piemērota viņa augumam — šī ceļasoma jau bija kļuvusi leģendāra —, Lotreks devās uz Londonu. Drīz viņš tur sāka drausmīgi garlaikoties. Mākslinieks tiešām atturējās no dzeršanas, it īpaši pēc tam, kad kādu vakaru savas viesnīcas priekšā viņš bija liecinieks tam, kā vairāki policisti zvērīgi izrēķinājās ar kādu piedzērušo. Izdzīts no viesnīcas, šis žūpa ar cilindru galvā

Jeaa Lorrain.

bija sācis kašķēties ar viesnīcas šveicaru. Svilpiens — un atskrējušie policisti sakampa šo kungu, pasvieda to uz augšu, un viņš nokrita zemē. Viņi to atkārtoja trīs četras reizes, kamēr kungs zaudēja samaņu; tad viņu aiznesa projām. Enerģisks paņēmiens! Lotreku šis skats satrieca.

Gaidot Žuajāna atbraukšanu, Lotreks klaiņoja pa pilsētu kā dieva nepieņemts. Pirmo reizi mūžā, būdams atstāts pats savā ziņā, bez draugiem., bez atbalsta, viņš ļoti asi izjuta savu nevarību. Skumju pārņemts, viņš ik dienas gāja uz staciju tajā laikā, kad pienāk vilcieni no Francijas, klusībā cerēdams, ka no vagona izkāps kāds paziņa.

Beidzot Žuajāns bija klāt.

Izstādi atklāja pirmdien, 2. maijā. Nebija šaubu: 2ua-jāns necenstos organizēt šo izstādi, ja nebūtu cerējis ar šo svarīgo pasākumu novirzīt Lotreku no veselībai kaitīgiem kārdinājumiem. Tā tiešām bija diezgan riskanta dēka: nedz angļu kritika, nedz publika nebija sagatavota Lotreka daiļrades saprašanai un pareizai novērtēšanai. Lielākā daļa Viktorijas laikmeta angļu gandrīz nemaz neinteresējās par pēdējo gadu desmitu franču glezniecību. Viņu. simpātijas piederēja pretenciozajai prerafaelītu mākslai.. Visi atzina Karaliskās akadēmijas autoritāti. Parasti Gupila galerija pārdeva Koro, Teodora Ruso vai maznozīmīgu holandiešu — tādu kā Mauve vai Mariss — gleznas.104 Kā gan šādos apstākļos tiks uzņemti tie septiņdesmit astoņi darbi, kurus bija izstādījis Lotreks?

Turklāt Anglijā Lotreku praktiski nepazina, kaut gan viņš divus gadus no vietas — 1895. un 1896. gadā —- bija piedalījies plakāta izstādēs. Bet vēl ļaunāk bija tas, ka tie, kas viņu pazina, uzskatīja, ka viņš ir tikai «frivolo iestādījumu» gleznotājs. Kad angļi atbrauca uz Franciju, tad daudzi no viņiem pirmām kārtām steidzās uz «Mulen-rūžu» vai uz «Parīzes dārzu», tas ir, uz tām vietām, kur uzjautrinās, kur valda izlaidība. Bet šeit, Anglijā, visam vajadzēja būt cienīgam un pieklājīgam. Mākslinieka darbi varētu šokēt angļu tikumību. Un vēl Lotrekam bija jācieš par to, ka viņš bija uzgleznojis un litografējis Oskara Vailda portretus, cilvēka, kurš bija galīgi zaudējis godu un kura vārdu Anglijā neviens neņēma mutē.

Par spīti visiem nelabvēlīgajiem apstākļiem, izstādi atklāt bija apsolījuši karaļa ģimenes locekļi, pirmām kārtām Velsas princis. «Ei, d'Vels, vai neizmaksāsi šampanieti?» Anglijas troņa mantiniekam «Mulenrūžas» skati,

La Gull un Zaņas Avrilas portreti droši vien modināja visai patīkamas atmiņas. Ak, Parīze! Prinča svīta mazliet aizkavējās, un Lotreks, apsēdies uz mīkstā dīvāna, uzreiz aizmiga. Pamodies viņš uzzināja, ka Velsas princis jau ir bijis un aizgājis, uzstādams, lai mākslinieku nemodina. «Lielisks puisis!» Lotreks vienkārši pateica un atkal iemiga.

Mākslinieka skandalozā reputācija pievilka izstādei veselu baru apmeklētāju. Viņi ar lielu ziņkāri lūkojās Parīzes izvirtības attēlojumos, izlikdamies, ka tie viņus aizvaino. Lai nomierinātu tiklības aizstāvjus, galerijas vadītāji Lotreka iespaidu «neitralizēja», izkarinādami blakus viņa darbiem 1830. gada ainavistu «tikumīgās» gleznas. Prese, protams, Lotreku asi nokritizēja: viņa tēmas «nav domātas cienījamām lēdijām», «viņam prātā ir tikai viens — vulgaritāte», vārdu sakot, viņa darbi «ir aizskaroši pretīgi», tie ir «vārda īstajā nozīmē šaušalīgi». Pēc izstādes slēgšanas, jūnija sākumā, laikraksts Lady Pictorial atviegloti nopūtās: «Paldies dievam, nu ir miers: galerija atkal ir izkarināti Koro, Dobiņī, Mauves, Marisa un Svana darbi, kas neaizvaino, bet priecina mūsu acis.»

Citkārt šāda uzņemšana, bez šaubām, Lotreku būtu apbēdinājusi. Bet tagad viņš noteica: «Kāda tam nozīme!»

Mākslinieks steidzās ātrāk atgriezties Francijā.

Pa ceļam uz Parīzi viņš kādu laiku uzkavējās Normundi] as jūrmalā pie Detomā, kurš acīmredzot tādēji gribēja novilcināt mākslinieka atgriešanos Frošo avēnijā.

Detomā uzzīmēja ar ogli Lotreka portretu Gr an viļas pludmalē. Lotreks Aramanšā uzgleznoja Buglē portretu. Viņš iesāka vēl otru portretu, bet tā arī nepabeidza.

Lotreka draugi darīja visu, ko vien varēja, izgudroja visādus izbraukumus un izklaidēšanās, taču beidzot saprata, ka nespēj viņu glābt.

Lotreks pats, protams, apzinājās, ka dara sev ļaunu. Drausmīgākais bija tas, ka, šķita, viņš jau iepriekš bija sagatavojies, ka tīšuprāt «laidīsies dibenā»*. Alkohols un jutekliskās pārmērības, gadiem ilgi uzkrātais nogurums, tas viss vājināja viņa gribasspēku. Bet, pēc visa spriežot,

■* Gerstle Mack.

viņš nemaz necentās šo gribasspēku stiprināt. Nekas viņu nespēja atturēt no lejupslīdēšanas, nekas nemodināja vēlēšanos turēties pretī kārdinājumiem.

Lotreka gaita tapa smagnēja — viņš gāja, vilkdams kājas pa zemi. Valoda bija kļuvusi saraustītāka, viņš šļupstēja un valstīja vārdus pa muti tā, ka brīžiem nekā nevarēja saprast. Acis kļuva bālas, nespodras. Natansona vārdiem runājot, brilles viņam tagad spīdēja vairāk nekā acis.

Un tomēr draugi vēl lūkoja Lotrelcu atturēt no pārmērīgās dzeršanas. Cik nepateicīgs uzdevums! Draugiem bija jācīnās pret viņa pretošanos un negantiem meliem, pret niknu stūrgalvību — viņš bieži no tiem aizmuka. Pazuda uz visu nakti vai pat uz vairākām dienām, nezin kur klaiņoja pa Parīzi ar pilnīgi svešiem cilvēkiem. Lotre-kam gadījās ari sadursmes ar policiju, šad tad policisti viņu veda mājās — dažreiz mierīgu, citreiz diezgan agresīvi noskaņotu. Gadījās viņu redzēt arī ar zili sasistu aci vai sadauzītu degunu. Reiz mākslinieks pat pārnāca mājās Frošo ielā ar salauztu atslēgas kaulu: viņš paskaidroja, ka esot «vēlu naktī noripojis pa trepēm no piektā stāva»[69]. Kur viņš bija bijis?

«Atslēgas kauls» — kopš tās reizes šie divi vārdi viņa mutē nozīmēja «vietu, kur nevajadzētu iet»[70]. Bet tādu «atslēgas kaulu» bija milzīgi daudz, un šis negadījums ■— pats par sevi gan nenozīmīgs — Lotrekam labumā negāja.

Par laimi, pienāca vasara — gadalaiks, kad Lotreks parasti brauca «remontēties». Vispirms viņš devās uz Mal-romē (tur, gribēdams uzgleznot savas māsīcas zīdaini, mātei par lielu sašutumu, viņš pieprasīja, lai iepriekš «pa-cepina mazuļa galviņu saulē») un pēc tam septembrī ieradās Vilnevsirjonā pie Natansoniem.

Tāpat kā vienmēr, šī uzturēšanās laukos uz Lotreku atstāja ļoti labu iespaidu. Viņš atpūtās, izklaidējās un uzjautrināja mājiniekus un viņu viesus. Reiz kādā pēcpusdienā, kad plosījās stiprs negaiss, lija lietus un šaudījās zibeņi, pēkšņi no krūmiem vienmērīgā gaitā iznāca Lotreks ūdens necaurlaidīgā citronkrāsas mētelī un tādas pašas krāsas impregnētā cepurē — tērpā, ko viņš pats uzskatīja par «specifisku mednieka» apģērbu.

Iekārtojies virtuvē, Lotreks gatavoja ēdienu savā gaumē. Ģērbies dzeltenās biksēs, sarkanā kreklā, apsējis ap kaklu lakatiņu, viņš gudroja ēdienus, sastādīja ēdienkarti. Tajā pašā laikā Viinevā uzturējās ari Vijārs, kurš uzgleznoja Lotreku gatavojam ēdienu: mākslinieks liek uz plīts katlu.

Pēc atgriešanās Parīzē Lotreks, gribēdams pateikties Natansoniem par viesmīlību, uzlūdza viņus un vēl dažus draugus uz dzīrēm, kuras pat izsmalcinātākie gastronomi atzina par «karaliskām». Pēc mielasta, kas tika apslacīts ar visretākajiem vīniem, Lotreks piecēlās un sacīja: «Un tagad nāciet man līdzi,» — un aizveda viesus pie Dio ģimenes, kas bija visai izbrīnījušies par šo negaidīto apmeklējumu. Parādījis viesu baram Degā gleznu «Orķestra mūziķi», par kuru tik ļoti bija jūsmojis jaunībā, viņš sacīja: «Un te jums būs deserts!» Glezniecību Lotreks mīlēja ne mazāk par sievietēm. «Kad viņš runāja par glezniecību,» aizrāda Vijārs, «viņa balss kļuva nopietna.»

*

Sis lieliskais mielasts, šī jūsmīgā Degā gleznas apskate pie Dio bija it kā pēdējais Lotreka smaids. Pienāca ziema, un mākslinieka stāvoklis strauji pasliktinājās.

Kopā ar savu sunīti Pamelu, kas bija «zila kā lācēns», Lotreks klaiņoja pa pilsētu. Viņu vajāja bailes.

Aizdomu pilns mākslinieks raudzījās apkārt. Visi viņam grib kaitēt, nodarīt ļaunu. «Sagatavošanas darbiņš, ko, vai ne?» Droši vien Lotrekam vairs nedeva tik daudz naudas. Vismaz tās viņam vienmēr trūka. Reiz kopā ar kādu sievieti mākslinieks ieradās Lafita ielā pie Dirāna-Riela. Gribēdams dabūt naudu, viņš pastiepa savu platmali: «Šai dāmai, ar kuru es pavadīju nakti!» Kad Dirāns-Riels viņa lūgumu atraidīja, Lotreks nostājās pie galerijas durvīm un ubagoja, ķengādams tirgotāju un pulcēdams ap sevi dīkdieņus.

Kas tās par mušām, kas lido apkārt un neliek viņam mieru? Ko tās no viņa grib, velns parāvis? Ko tās nolādētās mušas grib? Lotreks metās vai traks, pēc tam nomierinājās un pat smējās, bet šie smiekli, kā skumji aizrādīja Natansons, «nemaz nebija līdzīgi viņa kādreizējiem smiekliem, tāpat kā mūsu mirušie draugi nemaz nav līdzīgi tiem draugiem, kas pie mums atnāk sapnī».

Lotreku vajāja bailes,

Iedams gulēt, mākslinieks nolika blakus savu. «zābaku āķi»: ja viņam uzbruks, viņš varēs aizsargāties. Bet ienaidnieku Lotrekam ir bez skaita. Pat mikrobi ir apvienojušies pret viņu, darbnīcu tie ir taisni vai apstājuši. Mikrobi! Visas malas pilnas mikrobiem! Vai ne? Ko? Paskatieties, kā šie sātani mudž. Nekas, pagaidiet! Lotreks nopirka petroleju un aplaistīja ar to grīdu.

Lotreka tuvinieki salīga policijas aģentu, kas viņu slepus pieskatīja. Ceļojumu uz Japānu nolēma aizstāt ar brīvdienu pavadīšanu Itālijā. Bet pagaidām šis miesassargs vismaz palīdzēs izbēgt no skandāliem, paglābs no gadījuma rakstura kompānijām. Ja viņam vēl izdotos Lotreku atturēt no dzeršanas!

Šo miesassargu Lotreks pieņēma bez kādiem iebildumiem: paziņām viņš to stādīja priekšā kā sava kvartāla policijas komisāru. Jā, jā, viņi abi divi un vēl arī Pameta tvarstot apkārtējās ielās šaubīgas personas.

Diemžēl šis policijas komisārs nepanesa alkoholu. Bet nu nepavisam! Pēc katras «tvarstīšanas» Lotreks bija spiests pamest viņu galīgi piedzērušu kādā bārā.

1899. gada sākumā Žana Avrila, būdama Lotrekam uzticīga, jo, kā dejotāja izteicās, viņa tam esot parādā pateicību par to, ka kļuvusi slavena, pasūtīja māksliniekam jaunu afišu. Lotreks pagatavoja neizdevušos, samocītu kompozīciju — pieliekušās dejotājas augumu apvij kobra. Slimīgas fantāzijas auglis. Afiša netika iespiesta.

Tā paša gada februārī Lotreks pagatavoja vairākus litogrāfijas akmeņus ar bezjēdzīgiem murgu skatiem, attēlodams, piemēram, starp citiem personāžiem suni ar brillēm uz acīm, ar dibenā iespraustu pīpi, piešiem pie ķepām.

Murgi. Halucinācijas. Lotreks mēģina savaldīt kartona ziloni. Viņš cīnās. Līdz pēdējo spēku izsīkumam cīnās pret ienaidniekiem. Vai arī kāds zvērs, kāds milzīgs rāpulis, kuram nav galvas, pūlas piespiest viņu pie gultas un grib sašķaidīt. Lotreks, aiz šausmām mirkdams sviedros, ierokas gultas drēbēs.

«Lūk, kas mūs gaida!» Lotreks kādreiz bija teicis pēc savas dēkas ar Rudo Rožu, raudzīdamies kopā ar Gozī uz Andrā Žila «Vājprātīgā» reprodukciju. Kopš tā laika pagājuši desmit gadi, Tagad Lotreks iziet uz ielas sarkanās biksēs, ar zilu lietussargu rokā, iežmiedzis padusē fajansa sunīti. Alkohols savu ir padarījis. Alkohols un venēriskā slimība. Alkohols un izmisums. Ilgā pašnāvība Ir izdarīta,

Pirms kādiem piecdesmit gadiem slavenā psihiatra Pi-nela brāļadēls bija atvēris Nejī, Madrides ielā 16( 18. gadsimtā būvētajā Senžemas pilī, psihiatrisko dziedinātavu.

So pirmšķirīgo slimnīcu, kurā varēja uzņemt tikai ierobežotu skaitu slimnieku — ne vairāk kā piecdesmit piecus cilvēkus (divdesmit piecus vīriešus un trīsdesmit sievietes) — un kura bija paredzēta pacientiem no turīgām ģimenēm (jo uzturēšanās tajā maksāja piecsimt sešsimt franku mēnesī), vadīja ārsts Semeleņs.

Senžamas pils atradās sešus hektārus lielā parkā ar ēnainiem, simtgadīgiem kokiem, puķu dobēm, lapenēm, strūklakām, grotām, ar Pažū un Lemuāna darinātajam statujām. Sī ainava atgādināja Fragonāra gleznas vai Vato «Ceļojumu uz Kitēras salu». Pils interjeri bija tikpat grezni kā parks. Šajā vietā, kas kādreiz tika paredzēta izpriecām, bija darīts viss, lai mīkstinātu drūmumu, kāds piemita pils pašreizējam uzdevumam. Tika saglabāta iekštelpu elegance un krāšņums — koka paneļi, skaistais parkets, spoguļi kokgriezuma ietvaros, bet senlaiku izsmalcinātība bija prasmīgi saskaņota ar modernās higiēnas labiekārtojumiem. Slimnieki mitinājās komfortablos dzīvoklīšos. Dažiem bija pat trīs istabas, vannas istaba un atsevišķs dārziņš.

Kādu rītu februāra nogalē uz šo iestādījumu atveda Lotreku.

Kopš kāda laika mākslinieka rakstura nenosvērtība bija kļuvusi pat bīstama. Par ceļojumu nevarēja būt runas. Tika pat spriests par Lotreka varbūtēju ievietošanu slimnīcā, kur viņu piespiedīs atpūsties un sāks ārstēt no alkohola. Buržs kā ārsts uzskatīja, ka šis solis ir neizbēgams un ka tas jāsper visdrīzākajā laikā. Bet doma par slimnīcu biedēja: grāfiene Adele un Tapjē nespēja ar to samierināties, bet Zuajānu tā šausmināja. Un grāfs Alfonss? Viņš nolēma turēties nomaļus un neiejaukties. Viņš neiebildīs, ja šāds lēmums tiks pieņemts, bet pats mazgā rokas nevainībā. Grāfs personiski citzina par «apkaunojošu .. šādu uzbrukumu tiesībām dzert, tiesībām, kādas ir frančiem un visām kaimiņu tautām».

Piederīgie strīdējās un vilcinājās, kamēr asa delīrija lēkme pievārēja Lotreku Mulēnas ielā. Citas izejas vairs nebija kā vienīgi slimnīca, Nākamajā rītā ārsti un sanitāri

sagaidīja Lotreku pie viņa darbnīcas durvīm, iesēdināja karietē un aizveda uz Nejī.

Lotreku sāka ārstēt.

Pēc dažām dienām, kad viņš saņēma diētisku uzturu un dzēra tikai ūdeni, viņš sāka nākt pie samaņas. Kur viņš atrodas? Lotreks vērīgi apskatīja savu istabu ar smagajām portjerām un aizrestoto sīkrūšu logu. Arī ap kamīnu restes. Uz galda eļļas lampa. Durvis uz blakusistabu. Tur uzturas ap piecdesmit gadiem vecs vīrietis mazām usiņām, noskūtu galvu, tievām kājām, mazliet punainu pieri, uz āru izspiestiem uzacu lokiem.

Aptumšotu prātu, brīžam traks aiz dusmām, brīžam baiļu sagrābts, Lotreks šaudās pa savu kameru. Kas ar viņu noticis? Viņš nekā neatceras.

Lotreks ir novājējis. Bārdas rugāji klāj iekritušus vaigus. Rokas tric.

Un viņam slāpst.

Viņš aplaiza lūpas. Tās kļuvušas plānas un pavisam bālas, it kā bez asinīm.

Kur viņš atrodas? Mākslinieks uzbudinās, pēc tam nomierinās, Domas nedarbojas. Viņu sagrābj dzīvnieciskas bailes. Viņš kliedz un trako. Ienāk vīrietis no blakusistabas, pūlas viņu nomierināt. Lotreks viņā paraugās. Paraugās uz aizrestoto logu, aiz kura tumst marta dienas mijkrēslis.

Grāfiene Adele skumīgi vēro savu dēlu,

Lotreks, šķiet, pamazām atlabst, atbrīvojas no murgiem. Kā aklais viņš taustās pa tumsu. Mazpamazām tumsa sāk atkāpties, kļūst gaišāk. Un šī istaba — tā taču ir vājprātīgo nama kamera! Viņš ir ieslodzīts, Un tas vīrietis, kas ar viņu tik mīlīgi sarunājas, tas ir uzraugs! Soli pa solim Lotreks atgriežas īstenībā, īstenībā, kas ir vēl riebīgāka nekā visas murgu vīzijas.

Drausmīgs trieciens.

Lotreka' smadzenes sāk strauji darboties, kaut gan domas vēl vāji saistās. Brīžam joprojām uzliesmo dusmas, viņš skaļi kliedz un lamājas, bet jau cenšas savaldīties, un ārsti atzīst, ka viņš ir kļuvis pietiekami paklausīgs, tālab atļauj uzraugam vest viņu pastaigā pa parku. Lotreks vērīgi apskata kokus, statujas, mīlas dieva tempļa drupas, šauro kanālu, kas ved uz Sēņu. Apskata galantā, samākslotā 18. gadsimta paliekas. Un uzmet acis ari citiem slimniekiem.

Jo vairāk Lotreks atguva gaišo prātu, jo skaidrāk sāka apzināties savu stāvokļi, jo spēcīgāk viņu sāka mocīt doma, ka viņš ir ieslodzīts. Māksliniekam trūka elpas. Bet viņš klusēja un nevienam nesūdzējās, instinktīvi nojauzdams, ka jārīkojas ar viltu. Ak, ja viņš varētu dzert! Kā viņam slāpst. Slāpst! Uz tualetes galdiņa stāvēja flakons ar Boto eliksīru*; viņš to kāri izdzēra,

Lotreka stāvoklis uzlabojās, turklāt daudz ātrāk, nekā varēja domāt. Jau 12, martā grāfiene Adele rakstīja 2ua-jānam: «Viņš lasa un, joka pēc, mazliet zīmē.» Daktera Semeleņa slimnīcā, ja vien tas nebija kaitīgi, atbalstīja ikvienu slimnieka vēlēšanos ar kaut ko nodarboties. Slimnieki varēja pēc patikas uzpost savus dārziņus vai ari tos izpostīt. Kāda sieviete parka stūri audzēja trušus, Bez Lotreka bija vēl daži slimnieki, kas ari gleznoja un zīmēja; šajā ziņā viņš nebija viens.

Virtuves tuvumā mākslinieks reiz pacēla slokas spalvu (sloka, kā Lotreks aizrāda, ēdienu sarakstā nefigurēja), iztaisīja no tās japāņu otiņu un ar sēpiju uzgleznoja jūras ainavu. Pēc tam uzskicēja savu ieslodzīto bēdubrāļu portretus. Lotreka galvā sāka nobriest kāds plāns. Ja viņš zīmēs, ar to pierādīdams, ka joprojām ir talantīgs mākslinieks, tad visiem būs skaidrs, ka viņiem nav tiesību — itin nekādu tiesību! — turēt viņu ieslodzījumā kopā ar kaut kādiem ārprātīgajiem. Viņu, brīvu cilvēku, ieslodzījuši šajos mūros un pielikuši klāt uzraugu, kas staigā visur līdzi pa pēdām. Visa viņa būtne pret to saceļas. Lotreks iedomājās pirms divdesmit trim gadiem tēva dāvāto grāmatu par medībām ar piekūniem un ierakstu šajā grāmatā, ierakstu, kurā tēvs jūsmot jūsmoja par dzīvi brīvajā dabā lauku un mežu vidū. «Tēt,» Lotreks rakstīja grāfam Alfonsam, «Jums ir izdevība parādīt savu cēlsir-dibu. Es esmu ieslodzīts, bet viss, kas ir nebrīvē, nolemts nāvei!»

Lai taču viņu, dieva dēļ, nepielīdzinot tiem cilvēkiem, kas ir apkārt! Tie visi esot «riebīgi nīkuļi». Viņš nepiederot pie tās sugas. Vai tad viņu drīkstot salīdzināt ar to veco maniaku, kas zog platmales, paslēpj labi dziļi parkā, nokārto tajās savas darīšanas, ieliek iekšā bikšturus un to visu noglabā? Lotreks cieta ne vien zaudētās brīvības dēļ, viņš cieta arī no pazemojuma.

6 Zobu eliksīrs: tā sastāvā ir spirts un aromātiskas vielas, ka, piemēram, anīss, krustnagliņas, kartelis un piparmētru esence.

Mākslinieks bija noskaities nz. tiem, kas viņu ieslodzīja slimnīcā. Lotreka atmiņa vēl aizvien bija miglaina, kaut cik skaidri viņš atcerējās tikai tālās pagātnes notikumus. Bet kaut kādā veidā viņš tomēr atdzīvināja atmiņā apstākļus, kas viņu atveduši šurp, un spēra vai zemes gaisā par Tapjē un Burza rīcību, uzskatīdams tos par galvenajiem vaininiekiem. Lotreks bija sašutis un stipri baiļojās, ka viņu šajā iestādījumā varētu noturēt bezgala ilgi — tāpat kā to vājprātīgo sievieti, kas šajā slimnīcā atrodas jau četrdesmit septiņus gadus. «Ja šī slimnīca domāta bagātniekiem, tad šeit ieslodzītiem nez vai kādreiz durvis vairs atvērsies?» gudroja Lotreks. «Bagātie pacienti ir ļoti izdevīgi, tādēļ ārsti nevēlas tos atzīt par veseliem.» Bet kā lai cīnās pret «ģimenes un ārstu sazvēmiecību, kuri rīkojas gan aiz līdzcietības, gan aiz savtīgām interesēm»? Vai tikai viņš nav «šeit ietupināts» uz visu mūžu?

Lotreks drudžaini zīmēja. Amnēzija vēl nebija galīgi likvidēta, tomēr pirksti bija saglabājuši formu atmiņu neskartu, tie paši vilka uz papīra asas līnijas. Skarbie zīmējumi nodeva mākslinieka satraukumu. Bet pirmais solis bija sperts.

Marta vidū ārsti atļāva nākt apmeklētājiem. Lotreks tūdaļ izsauca Žuajānu un lūdza, lai tas, cik vien ātri iespējams, sadabū viņam «graudaino akmeni, akvareļa kasti, sēpiju, otas, litogrāfijas zīmuļus, augstvērtīgu tušu un papīru», vēstules beigās piebilzdams: «Nāc drīzāk un atsūti visu ar Albēru.»

Žuajāns atsteidzās ar smagu sirdi. Lotreka vēstules draudzīgie vārdi viņu, protams, nomierināja, lika nojaust, ka slimnieka stāvoklis bija uzlabojies. Bet vai ir nepieciešams mākslinieku ilgāk turēt slimnīcā — šis jautājums modināja Žuajānā nemieru un neziņu. Vaj ir pareizi, ka pret «mākslinieku ar paaugstinātu jūtīgumu» izturas tāpat kā pret parastu slimnieku? Turklāt ari viņš, Žuajāns, tāpat kā Lotreks, baidījās, ka uzturēšanās slimnīcā var ieilgt līdz mūža galam. «Bagātnieka vājprāts,» viņš domāja, «ir pārāk bīstama parādība.» Žuajānu sagrāba neizsakāms satraukums, kad, izgājis cauri parādes zālēm, viņš «pa zemajām durvīm, šaurajām kāpnēm un gaiteņiem», kuros bija iemūrētas šaujamlūkas, tuvojās slimnieka istabai.

Lotreks draugu saņēma kā atbrīvotāju. Žuajāns viņam nezīmēja atjaunoto kontaktu ar ārpasauli, svaiga gaisa šalti.

Lotreks bija mierīgs un runāja pavisam prātīgi. [Viņš parādīja Zuajānam savus pirmos uzmetumus un slokas spalvu. «Kad es būšu pabeidzis pietiekami daudz zīmējumu,» Lotreks paskaidroja, «viņi mani nedrīkstēs šeit paturēt! Es gribu tikt projām, viņiem nav tiesību turēt mani ieslodzījumā.»

Abi draugi izgāja pastaigāties pa parku. Lotreks izrādīja Zuajānam senās godības paliekas. Uzraugs pagāja tālāk. Mākslinieks pagriezās pret Žuajānu un pacēla pret viņu acis.

«Glāb mani!» viņš tam sacīja.

*

Daudzi brīnījās, ka Lotreks vairs nekur nav sastopams. Tie, kas izlikās labi zinām, apgalvoja, ka viņš esot daktera Blanša psihiatriskajā slimnīcā. Bet citi domāja, ka tas ir joks, turklāt paša Lotreka izdomāts.

Taču 18. martā laikraksts L'Echo de Paris šo ziņu apstiprināja, gan sajaucot datumus un dažus faktus mīkstinot: Lotrekam pirms neilga laika, atrodoties kādā «iestādījumā Operas tuvumā», uznācis «nelabums», un viņu vajadzējis ievietot psihiatriskajā slimnīcā. Pēc šās piesardzīgās informācijas, kuru nākamajās dienās atkārtoja pārējā prese, visiem tūlīt ienāca prātā viens vārds — ārprāts. Un uzreiz izplatījās ziņa, ka Lotreks ir vājprātīgs.

Ar savu neatkarību, vaļsirdīgo, atklāto domu izteikšanu un aso mēli Lotreks, pats to nemaz negribēdams un pat nezinādams, bija iemantojis daudz ienaidnieku. Un tie tagad nostājās pret viņu. Lotreks — šis «haotiskais» cilvēks, kuram «trūkst mēra sajūtas», — viņš taču ir beigts cilvēks un mūžam netiks ārā no trakonama. Un vispār — ne jau vakar vai aizvakar viņš sajuka prātā — tāds viņš ir jau kopš dzimšanas. «Citādi tas nemaz nevarēja beigties,» rakstīja kāds Aleksandrs Eps laikraksta Le Journal 20, marta numurā. «Psihiatriskā slimnīca Tulūzam-Lotrekam bija neizbēgama. Tagad, kad viņš tur ir ieslodzīts, visiem kļūs skaidrs, kas līdz šim tika turēts slepenībā, — viņa gleznas, zīmējumi un plakāti ir vājprātīga cilvēka darbi. [. .1 Protams, mākslinieka personības izveidē liela loma bija viņa fiziskajiem trūkumiem, jo tie visdīvainākajā kārtā ietekmēja procesu, kas viņā modināja ļaunu sarūgtinājumu. Būdams cilvēks bez dvēseles, viņš šīm jūtām pakļāvās. [..] Pēc Lotreka domām, vienīgi viņam ir talants, vienīgi viņam ir sirds. Visa pasaule pilna ar kretīniem, zemiskiem cilvēkiem un salašņām. Visi vīrieši būtu jāietupina Sentannā, Mazasā vai Akvārijā. Ar sievietēm ir vēl vienkāršāk.,.»

Divdesmit astotajā martā L'Echo de Paris hronikas nodaļas līdzstrādnieks Lepeletjē par Lotreku izsakās vēl nekaunīgāk, un šī viņa nekrietnā rīcība it īpaši rada sašutumu ar to, ka, būdams informēts labāk nekā citi, viņš tomēr sevi parādījis par visai primitīvu psihologu: «It kā par sodu visai Lotreku dzimtai, kuru dieva dusmas piemeklējušas līdz septītajam augumam, šis nabaga puisis, tik lempīgs un tik neglīts, bija dedzīgs sieviešu pielūdzējs. Viņš meklēja mīlestību, kur vien mācēdams. Likās, ka ar savām neveiksmēm mīlas lietās viņš maksāja par visu grāfu de Tulūzu izvirtību, kuri sevi uzskatīja par neatvairāmiem, ar savām nemitīgajām sakāvēm izpirkdams viņu uzvaras mīlas frontē. Viņu mocīja alkas tikt mīlētam, modināt pret sevi kaislas jūtas. Viņš bija dons Zuāns ar kupri, dons Žuans, kas vulgārās īstenības pasaulē dzenas pēc nepiepildāma sapņa. Arī viņš neapšaubāmi varētu uzrādīt savu mīlestības uzvara sarakstu, bet visi šie tūkstoš un trīs mīļoto sieviešu vārdi reģistrēti Villa kunga dokumentos policijas prefektūrā. Izvirtība, komivojažiera dīkdienīgais dzīvesveids, kādu Tulūzs-Lotreks piekopa pats un kurā viņš ievilka arī savus draugus, un tāpat arī cilvēku nīšana, ko radīja viņa fiziskie trūkumi un morālā pagrimuma apziņa, tas viss nenoliedzami noveda viņu ārprātīgo namā.

Tagad šajā savdabīgajā deģenerātu paradīzē, šajā dīvainajā ārprātīgo Valhallā, kas atbaida tikai tos nelaimīgos, kuri vēl kaut cik saglabājuši prāta paliekas, viņš bauda visaugstāko svētlaimi. Tagad nekas nekavē viņu priecāties par savu šķietamo spēku, skaistumu un talantu. Viņš glezno fresku pēc freskas, ar galvu reibinošu meistarību darina kaut kādas mīklainas gleznas; tajā pašā laikā viņš tur savās skavās brīnišķīgas sievietes, viņu ielenc slaidas, harmoniski noaugušas grācijas, gaida aizvien jaunas, līdz šim vēl nepazītas baudas. Viņš ir laimīgs. Pametis šo riebīgo, skumju pilno pasauli, viņš iras uz apburtajām salām, kur kļūs par valdnieku. Viņš vairs nepārdod mākslu un nepērk mīlestību: viņš ir svētlaimīgs.»

Visi šie raksti, Lotreka nelaimes klaji bezkaunīga izklāstīšana, pievienojot sagrozījumus un izdomājumus, nomāca mākslinieka draugus.

Pats Lolreks taču visādi pūlējās pierādīt, ka ir pilnīgi vesels, ka viņa talants nebūt nav izsīcis, un nemitīgi strādāja, lai no jauna apliecinātu savu meistarību, bet šie raksti varēja radīt šķēršļus viņa pūliņiem, pārliecināt visus, ka viņa īstā vieta ir tieši trakomājā un nekur citur. Šur tur gan pacēlās arī balsis, kas aizstāvēja mākslinieku. La Presse pieprasīja šajā sakarā paskaidrojumus, jo vai tad iespējams pieļaut domu, ka «oriģināls mākslinieks», «plakāta meistars» un «brīnišķīgs litogrāfs» tiešām būtu vājprātīgs? Klīst baumas, ka Lotreku ieslodzīja psihiatriskajā slimnīcā pēc kādas tuvas personas pieprasījuma, jo viņš, kā stāsta, esot «šķiedis pārāk daudz naudas». Kā tad īstenībā ir? Lai dod paskaidrojumus, lai pierāda. «Un tas jādara nekavējoties,» La Presse turpināja, «lai ātrāk izbeigtu. šīs drausmīgās aizdomas.»

Bet šis grāfieni Adeli aizskarošais raksts pazuda naidīgo balsu korī, plušķu rejās. Zuajāns saprata, ka vajadzīga noteikta rīcība. Viņš griezās pie laikraksta Figaro līdzstrādnieka, proti, pie Arsēna Aleksandra. Viņš ar to satikās un bez kādām grūtībām pierunāja braukt viņam līdzi uz Senžamas pili. Zuajāns domāja, ka Aleksandram būs tikai jāpastāsta to, ko viņš būs redzējis, lai apturētu žultainos uzbrukumus un mākslinieks atgūtu savu labo vārdu.

Lotreks jau jutās tik ciešami, ka viņam atjāva nelielas pastaigas kopā ar uzraugu pils tuvākajā apkaimē. Aleksandru un Žuajānu viņš saņēma loti priecīgs. «Tātad jūs gribat mani intervēt?» viņš vaicāja. Rakstam avīzē Figaro var būt ļoti svarīga nozīme viņa atbrīvošanā, par to viņš nešaubījās. Mākslinieks bija ļoti labā garastāvoklī. Ieraudzījis parādes viesistabā, kur satikās ar Aleksandru un Žuajānu, uz galda pudeles ar liķieri, viņš pajokoja, teikdams pats sev: «Nē, absintu tu nedabūsi!» Lotreks vadāja viesus pa parku, rādīja tiem siltumnīcas, vīnogulāju stīgām apaugušas lapenes, plūca vijolītes un klāstīja savus radošos nodomus.

Nākamajā dienā, 30. martā, Arsēns Aleksandrs publicēja Figaro rakstu ar nosaukumu «Izveseļošanās» — aiz-! kustinošu stāstījumu par savu apmeklējumu. «Es nomierinājos pats un nomierinu citus,» viņš rakstīja. «Es ieraudzīju vājprātīgo, kas bija pie pilnas saprašanas, ieraudzīju alkoholiķi, kas vairs nedzer, pazudušu cilvēku, kam ir pavisam labs izskats. Sis tā sauktais pazudušais cilvēks ir tik pilns dzīvīguma, šim šķietamajam izdzimtenim ir tik liels gribasspēks, ka pat tie, kuri viņu redzējuši skrējām uz savu postu, ir pārsteigtHoar viņa izveseļošanos.»

Aleksandrs savā rakstā, protams, bija mazliet aizrāvies, izrādīdams pārmērīgu optimismu: katram taču savs krekls tuvāks. Bet, lai nu bija kā būdams, mērķis tika sasniegts: raksts uzreiz apklusināja nelabvēļus. Bet. tas vēl nebija viss: pēc divdesmit četrām stundām Senžamas pilī tika sasaukts ārstu konsīlijs, kurš nāca pie slēdziena, ka Lot-reks ir pārāk apgrūtinošs slimnieks.

Divi psihiatri — dakteris Diprē un dakteris Seglo — vairāk nekā stundu iztaujāja Lotreku. Savā slēdzienā viņi atzīmēja, ka sarunas laikā mākslinieks «ne uz mirkli neizrādīja nedz emocionāla satraukuma, nedz uzbudinājuma, nedz garīgas depresijas pazīmes. Vēl vairāk, ļoti uzmanīga izmeklēšana ļāva mums secināt, ka slimnieks ir pilnīgi atbrīvojies no specifiskajām murgu parādībām, kādas mēs minējām savā iepriekšējā slēdzienā.» Tādējādi apstiprinājuši acīm redzamu Lotreka veselības uzlabošanos, ārsti secināja: «Nav šaubu, ka veselības uzlabošanās, kas iestājusies pēdējā laikā, var saglabāties tikai tajā gadījumā, ja slimais atveseļošanās laikā atradīsies tajos pašos apstākļos. Sakarā ar to mēs iesakām Anrī de Tulūza-Lotreka kungam palikt vēl dažas nedēļas slimnīcā, kur viņš atguva veselību.

Precīzu izrakstīšanās laiku varēs noteikt tikai pēc atkārtotas medicīniskās apskates un pēc ārstējošā ārsta — daktera Semeleņa slēdziena. Sos noteikumus jo viegli pildīt tāpēc, ka slimais nepavisam neuzstāj, lai viņu. izraksta, turklāt jūtas slimnīcā ļoti brīvi, jo dakteris Semeleņs nesen atļāva viņam pastaigas pa pilsētu, lai pamazām sagatavotu viņu normālai dzīvei.»

Pēdējais fakts atbilda īstenībai. Tagad, kad Lotreka veselības stāvoklis bija ieguvis labvēlīgu pavērsienu, ap sirdi viņam kļuva daudz vieglāk. Viņa «gūsts» drīz beigsies. Mākslinieks bruņojās ar pacietību. Viņš nomierinājās. •

Tagad Madrides ielā viņu cits pēc cita apmeklēja draugi: Lielais koks, Jēlā gaļa, Ādolfs Atbērs, Tadē Natan-sons ... Daži draugi gan vairījās no šiem apmeklējumiem, bet Lotreks izlikās to neievērojam.

Mākslinieks bija novājējis, viņa seja bija zemes krāsā, vaigi iekrituši, acu skatiens smagnējs (Arsēns Aleksandrs bija stipri pārspīlējis, apgalvodams, ka mākslinieks atstāj gluži vesela cilvēka iespaidu). Bet jau aizvien biežāk Lotreks atgādināja kādreizējo jautro jokdari, yiņš smējās, jokoja,-saukdams psihiatrisko slimnīcu gan nar «Madrides kūrortu», gan par «Senžamas pludmali». Ironizēdams par savu dzeršanu, viņš izsaucās: «Nu, saki viens cilvēks: nevienam no draugiem neienāca prātā atnest man plakanā blašķītē mazliet dzēriena!» Bet tas bija tīrais joks, jo pastaigās ārpus slimnīcas kopā ar uzraugu viņš nekad nemeklēja dzeramo. Lotrekam padomā bija pavisam kas cits: viņš mudināja uz iedzeršanu savu «sargeņģeli» un staroja aiz prieka, kad izdevās šo vīru piedzirdīt un pēc tam vest to iereibušu atpakaļ uz Madrides avēniju. Tikpat draiskulīgi viņš stāstīja par saviem bēdubrāļiem slimnīcā, par viņu dīvainībām un slimīgajām izdarībām un ikreiz mēdza līksmi izsaukties: «Nu, kā? Vai nav skaisti, ko? Lieliski! Bet citādi viņš ir burvīgs, pieklājīgs cilvēks. Un nemaz nav muļķis. Acīmredzot mazliet ķerts, vai ne?»

Dažreiz Lotrekā tomēr sacēlās apslēptās dusmas, sarūgtinājums, un tad atklājās, ka viņš nebūt nav tik miermīlīgs, kā likās. Kļuva redzamas viņa īstās, skaudrās domas. Viņa smiekli sasala. Lotreks rādīja uz citiem šeit ieslodzītajiem slimniekiem. «Viņi visi ir apsēsti ar vienu domu,» viņš runāja, «nemūžam nepiedot tiem, kas viņus šeit ieslodzījuši.» Lotreks iekarsa, ņēmās lamāt ārstus: «Tie ir tādi cilvēki, kas domā, ka slimības un slimnieki ir radīti speciāli viņu dēļ!» Viņš dusmojās uz Buržu un Tapje. Gan viņš tiem atriebsies. Un aiz niknuma trīcošā balsī viņš murmināja, izspiezdams caur zobiem: «Es izraušu viņa vaigubārdu... ar ko noslaucīt... Noteikti noslaucīšu! ...»

Zooloģiskajā dārzā, kur Lotreks bieži pastaigājās ar savu uzraugu, viņš mēdza ilgi stāvēt pie skudru lāča un bruņneša, ar līdzjūtības pilnu sirdi noskatīdamies savos mīluļos, kuri vairs nekad neredzēs brīvību.

Vēlēt vēlēdamies tikt drīzāk ārā no sava cietuma, Lotreks nepārtraukti strādāja. Viņa istabā, kas bija pārvērsta par darbnīcu, kaudžu kaudzēm krājās zīmējumi, akvareļi, gleznas un litogrāfijas akmeņi. Lotreks bija uzgleznojis sava uzrauga portretu, ļoti skumīgu, oranžos un zilpelēkos krāsu toņos. Ar krāsainiem zīmuļiem viņš uzzīmēja kāda slima, veca vira galvu — ļoti maigu seju, pilnu cilvēcības, ciešanu un samierināšanās ar likteni. Tas ir dziji saviļņojošs darbs, kurā nenoliedzami izpaužas mākslinieka aizkustinošās simpātijas pret modeli.

Bet patlaban redzētais Lotreku interesēja daudz mazāk nekā pagātnes rēgi. Tie joprojām bija klāt, ap viņu, tie rāva viņu atpakaļ, veda uz pagātni, likdami aizmirst tagadni. Visvairāk viņš zīmēja ar krāsainajiem zīmuļiem, bet strādāja arī ar svina zīmuli, tušu, pasteli un sangīnu. Noliecies pār papīra lapu, viņš zīmēja cirka skatus, kurus tik daudz bija vērojis tajās tālajās dienās, kad Prensto viņu veda uz Fernando cirku.

Ar necilvēciskām pūlēm viņš raka ārā no atmiņu dzīlēm vismazākos sīkumus, ar neiedomājamu precizitāti atdarinādams klaunu, dresētāju, virves dejotāju, akrobātu un jātnieču kustības. Un šis brīnums Lotrekam izdevās ne vienu, ne divas, pat ne desmit reizes: viņš pagatavoja no vietas — citu pēc cita — trīsdesmit deviņus cirkam veltītus zīmējumu s.105

Visos šajos darbos, izņemot vienu, Lotreks savus personāžus zīmējis tukša amfiteātra fonā. Klauni, zirgi, pērtiķu dresētāji šķiet kustamies ārpus laika, ārpus dzīves — kā mūsu sapņu tēli, kas lēnām pārvietojas lielā klusumā. Pagātne; prombūtne; izbeigta dzīve. Sis «tukšais amfiteātris» — detaļa, kas droši vien radusies neapzināti, bet vēlāk lietota jau apzināti — rada nepārvarama satraukuma iespaidu. Kad Lotreks parādīja savus zīmējumus Tadē Natansonam, tas, baidīdamies, kaut tikai mākslinieks nepamana viņa apmulsumu, ar mokām noslēpa, ka viņam sažņaudzas sirds, redzot šos izgaisušās pasaules tēlus. «Vai mēs vēl redzēsim kādreizējo Lotreku?» Natansons sev jautāja.106

Bēdīgs jautājums! Būtu aplami teikt, ka šajos zīmējumos samanāmas kaut niecīgākās vājprāta pazīmes. Bet. kur bija palicis kādreizējais gaisīgums, pilnīgā brīvība? Dažas kļūdas proporcijās, zināma neveiklība — tam visam nebija nozīmes. Sāpīgi un satraucoši bija tas, ka šie zīmējumi šķita samocīti. Tiem trūka domu lidojuma, burvju dzirksteles, ģenialitātes. Vai arī tie atspoguļoja ģenialitātes otro — tumšo pusi, kas šķir ģēniju no vājprātīgā. Tādi ģeniāli darbi ir deja virs bezdibeņa. Bet šajos Lotreka zīmējumos ir kaut kas pārāk sadomāts, tie ir pārāk rūpīgi izstrādāti. Un tajā pašā laikā šajos darbos ir kaut kas histērisks, traģiska reiboņa nokrāsa.

Pēc delīrija lēkmes spēki viņu atstāja. Vai pēc tik daudzajām psihiatriskajā slimnīcā pavadītajām nedēļām, pēc baismīgajām ciešanām vieninieka palātā Lotreks atkal spēs sevi atgūt?

Ari Mizija bija atnākusi viņu apmeklēt. Lotrekam viņa bija «bezdelīga», «Noasa šķirsta dūja», brīvības vēstnese, pēc kā viņš tik ļoti ilgojās. Vai ar saviem zīmējumiem, ar tiem piecdesmit darbiem, kuri bija paveikti kopš viņa atveseļošanās, viņš nebija izpelnījies šo brīvību? Tagad viņš nedeva mātei miera, lūgdamies, lai viņa aprunājas ar ārstiem. Grāfiene Adele, kas vienmēr bija pieļāvīga pret dēlu un varbūt pat pārmeta sev to, ka ir vainīga viņa ciešanās, beidzot piekāpās.

Pēc viņas lūguma, 17. maijā sanāca jauns konsīlijs, kurā piedalījās ārsti Diprē, Seglo un Semeleņs. Kaut gan ārsti konstatēja, ka māksliniekam vēl ir «viegla roku drebēšana» un daži «atmiņas traucējumi», viņi tomēr atzina par iespējamu Lotreku no slimnīcas izrakstīt. Taču konsīlija slēdziena nobeigumā bija piebilde: «... ņemot vērā amnēziju, nenoturīgo raksturu un vājo gribasspēku, Anrī de Tulūza-Lotreka kungam viņa uzturēšanās laikā ārpus ārstnieciskās iestādes nepieciešams nodrošināt pastāvīgu fizisko un garīgo uzraudzību, lai nedotu izdevību atgriezties pie agrākā dzīvesveida un tādējādi apdraudēt sevi ar atkārtotām lēkmēm, kuras būs bīstamākas par pirmajām.»

Pēc pāris dienām Lotreks psihiatrisko slimnīcu atstāja.

PAVADONIS UN SPIEĶIS

Nabaga Joriks! Es viņu atminos, Ho-rācij. Tam bija neizsmeļams humors, vislieliskākā fantāzija.

Šekspīrs. «Hamlets»

«Mans pavadonis — izputējis augstākās sabiedrības cilvēks ...» Lotreks čukstēja ausī draugiem, stādīdams priekšā «mesjē Vio», kura gādībā grāfiene Adele bija nolēmusi nodot savu dēlu, lai pasargātu viņu no agrākajām paražām.

Pols Vio, attāls Lotreka radinieks, dzimis Bordo, bija visai laipns un taktisks cilvēks, kas dažādu apsvērumu dēļ bija lieliski piemērots tai delikātajai lomai, kāda viņam bija jāpilda. Pirmkārt, viņa dzīves apstākļi bija veidojušies tā, ka viņš bija pilnīgi brīvs. Vio nebija nedz ģimenes, nedz arī viņš bija kaut kur nodarbināts, tālab viņam bija iespēja pilnīgi nodoties Lotrekam, Otrkārt, šo pienākumu viņš būtu varējis uzskatīt kā izdevīgu darījumu, bet viņš to pildīja ar visu sirdi, jo Lotreku mīlēja un saprata. Būdams smalkjūtīgs, atturīgs, ar izlīdzinātu raksturu un allaž labā garastāvoklī, Vio savu pienākumu veica neuzbāzīgi, un mākslinieks šo uzraudzību nemaz nemanīja. Un, beidzot, galvenā Vio vērtība bija tā, ka viņš bija stingrs atturībnieks: vārgā kuņģa dēļ viņš nemaz nedrīkstēja dzert.

Lotreks šim tuvinieku lēmumam nepretojās. Par savu uzturēšanās laiku Madrides ielā viņam bija saglabājušās drausmīgas atmiņas. Sirds dziļumos viņam mājoja pastāvīgas bailes: bet ja nu kādudien, vēlāk, atgadās kaut kas tāds, ka viņš neapjēdz, ko dara? Šoreiz viņš ir ticis ārā no vājprāta tumsas ar zīmuli rokā, viņš ir izrāvies no psihiatriskās slimnīcas gūsta. Bet vai tas izdosies arī otrreiz? Sajās dienās, kad viņš priecīgs baudīja atgūto brīvību, viņam bija tikai viena vēlēšanās — drīzāk izveseļoties. Vio pūlējās izturēties tā, lai Lotrekam būtu pilnīga neatkarības sajūta, un mākslinieks šo spēli labprāt pieņēma. Vio aizbildnību viņš padevīgi pacieta. Bijis viņš viens pats, arī tad viņš atturētos no dzeršanas. Būt veselam, spirgtam, ar skaidru un gaišu prātu, ar labu un precīzu atmiņu — citas vēlēšanās Lotrekam tagad nebija. Patlaban visstiprākais viņā bija pašaizsargāšanās instinkts.

Parīzē Lotreks ilgi nepalika. Pēc vakariņām pie Dio, kur viņš, sev par lielu prieku, sēdēja blakus Degā («Jūs man atdevāt atpakaļ manu dēlu,» nākamajā dienā grāfiene Adele sacīja Dio jaunkundzei), un pēc viesībām Frošo avēnijas darbnīcā, kur bija sanākuši viņa tuvākie draugi, kas jutās «mazliet neērti», Lotreks ar savu pavadoni aizbrauca uz Lekrotuā.

Svaigais jūras gaiss, izbraukumi ar jahtu un zveja nostiprināja māksiinieka veselību. Jūlija sākumā viņš devās uz Havru, lai no turienes, kā parasts, brauktu ar kuģi uz Bordo.

Pirms gada viņš divas trīs reizes bija iegājis krodziņā «Star»107 — vienā no tiem krodziņiem, kurus mēdz apmeklēt. angļu matroži un kurus atver ostas tuvumā. Lotreks tur negāja dzert, bet lai no jauna izbaudītu tipiski anglisko, mazliet skumīgo atmosfēru. Krodziņa zāle bija tapsēta ar purpursarkanu audumu, nosētu zelta lirām, un zāles dibenā pacēlās estrāde, uz kuras uzstājās dziedones. Lielākā daļa apmeklētāju bija jūrnieki, bet pa vidu jaucās arī kuģu izkrāvēji un prostitūtas. Ar pīpes dūmiem pilnā telpā, kur virmoja gaišās tabakas smārds, džina un viskija dvinga, šad tad atskanēja pa kādai senai angļu dziesmiņai.

Lotreks steigšus ķērās pie zīmēšanas. Gan vēl paspēs uz Arkašonu! Viņu savaldzināja meitene, kas apkalpoja apmeklētājus bārā, — miss Dollija ar piemīlīgu ģīmīti, bedrītēm vaigos un gaišām sprogām.. Nodomājis uzgleznot jauno anglieti, viņš pieprasīja no Žuajāna, lai tas viņam labi ātri atsūta visu darbam nepieciešamo. Viņam gribējās no jauna pārbaudīt savas spējas. Vai viņš vēl joprojām ir Lotreks? Neraugoties uz «Cirku», neraugoties uz frāzi, ko viņš vienā gabalā lepni atkārtoja: «Es nopirku sev brīvību ar saviem zīmējumiem,» — viņš droši vien nebija par sevi pilnīgi pārliecināts.

Saņēmis Žuajāna sūtījumu, Lotreks uzzīmēja vienu miss Doilijas portretu ar sangīnu, otru uzgleznoja eļļā uz liepas koka dēlīša. Viņš jau kādus divi trīs gadus šad tad portretiem lietoja koku. Vēl pirms slimības vienu otru reizi mākslinieku varēja redzēt darbnīcā noņemamies ar kaltu ap dēli vai arī to slīpējam ar ādiņu. «Brīnišķīgi, vai ne?» viņš jūsmoja.

Nosūtot savus darbus Žuajānam, Lotreks lūdza draugu atcerēties viņu norunu. Pēc iznākšanas no slimnīcas tapa gādāts ne vien par to, lai Lotrekam būtu pavadonis, bet tika nokārtots arī viņa finansiālais stāvoklis un «ierobežoti izdevumi»*. Turpmāk Tulūzu-Lotreku pārvaldniekam vajadzēja regulāri pārskaitīt noteiktu summu tekošajā rēķinā, kas bija atklāts pie notāra. Pa otra tekošo rēķinu pie tā paša notāra ienāca nauda no Žuajāna un citiem gleznu tirgotājiem par pārdotajiem Lotreka darbiem. Sī nauda bija pilnīgi mākslinieka rīcībā.108 Otrais rēķins tika turēts lielā slepenībā, «lai pārvaldnieks un vecāki nesadomātu apcirpt Lotrekam ik mēnesi izmaksājamo summu»**. Ar šīm iemaksām rīkojās Žuajāns, viņš bija savā ziņā tāds kā mākslinieka aizbildnis. «Ceru, ka mans aizbildnis būs

* Joyant.

** Turpat,

.Miss Dolliju Lotreks uzgleznoja tumšzilā ņieburā, uz kura spilgti izcēlās rožaina apkakle. Skaists darbs, bet tajā atspoguļojās mākslinieka ciešanas. Jauniņās anglietes smejošā seja Lotrekam būs šķitusi kā pats cerības iemiesojums. Bet šo seju mākslinieks bija gleznojis ar atspulgiem, zaļganām ēnām, uzlikdams tai paredzamā novītuma zīmogu. Ikvienu cerību aptumšo sarūgtinājums.

mierā ar savu aizbilstamo,» Lotreks rakstīja pēc jaunās anglietes portreta nosūtīšanas. Par šo portretu Lotreks pats, protams, priecājās. Viņš sāka baudīt dzīvi.

Apmeties viesnīcā «Amirotē», Lotreks nemaz nesteidzās Havru atstāt. Tur viņš sastapās ar Lisjēnu Gitrī un Martu Brandesu. Kopā ar tiem aizbrauca uz Granvilu, vēlāk bieži apmeklēja krodziņu «Star», iegūdams tur tēmas divām vai trim litogrāfijām. Izņemot alkohola lietošanu, viņš pilnīgi atjaunoja savu agrāko dzīvesveidu.

Jūlija otrajā pusē Lotreks beidzot nolēma braukt uz Bordo. Ieradies Atlantijas okeāna piekrastē, viņš apmetās Tosā pie kāda sava laba paziņas Fabra villā Bagatele.

Uzturēdamies Tosā, Lotreks nekad nebija bijis pārāk strādīgs. Un šogad viņš nestrādāja nemaz. Radošā dzirksts, kas mākslinieku bija iekvēlinājusi Havrā, ātri un pēkšņi apdzisa. Faktiski pa visu vasara mākslinieks nekā neuzgleznoja. Lotreka rīcībā bija veca muitas iestādes laiva, un viņš katru dienu kopā ar kādu matrozi, vārdā Zakarijs, izbrauca atklātā jūrā. No rīta līdz pat vēlam vakaram Lotreks pavadīja uz ūdens: viņš airēja, zvejoja, peldēja, un tas viss uz viņu atstāja ļoti labu iespaidu un manāmi stiprināja viņa veselību. Kad rudeni Lotreks atgriezās Parīzē, šķita, ka viņš fiziski un garīgi ir pilnīgi vesels.

Bet vai tiešām tā bija? Lotreks bija pārvērties. Vērīgākie draugi, to vidū arī Zuajāns, to itin labi manīja. «Šajā cilvēka mehānismā kaut kas ir salūzis.» Viņi gan nezināja, kas īsti. Lotreka zinātkāre bija apdzisuši. Viņu nekas vai gandrīz nekas neinteresēja. Viņš gan smejas, joko. Bet tie vairs nav ne agrākie smiekli, ne agrākā asprātība. Likās, viņš sevi piespiež, lai būtu tāds, kāds kādreiz bija.

Katru dienu Kalmēza ekipāžā, kurā bija iejūgts Filibērs, viņš brauc uz Buloņas mežu. Lotreks ir nejūtīgs pret jauniem iespaidiem, kuru netrūktu, ja vien tos vēlētos, bet vēl vairāk nekā agrāk viņš aizraujas ar savām vecajām, iemīļotajām tēmām. Vairākums darbu, kas tapuši 1899./1900. gada ziemā — viņš atkal bija ķēries pie otas un litogrāfijas zīmuļa —, ir veltīti zirgiem, žokejiem un amazonēm. Lotreks uzzīmēja uz litogrāfijas akmens ekipāžu izīrētāju Kalmēzu un mazo poniju, kā arī vairākus skatus, kam ir sakars ar zirgu sportu: «Žokejs jeb sacīkšu zirgi», «Zirgu aploks», «Žokejs pie finiša», «Treneris ar savu žokeju», «Amazone un suns» ... Viņš uzgleznoja arī gleznu «Skriešanās sacīkstēs». Pēc Zuajāna vārdiem,

Lotreks tagad līdzinājās suņu vajātai stirnai, kas joņo uz savu midzeni. Kādām acīm, ar kādām sirdssāpēm Lotreks skatījās uz šiem žokejiem un zirgiem, viņš, kuram ārsts reiz bija ieteicis vingrināties istabā uz koka zirgaļ

Lotreks atgriezās arī pie citām tēmām, kas saistījās ar tuvāku pagātni. Viņš uzgleznoja Lisī Žurdānas portretu: Lisī attēlota elegantā restorānā «Nosprāgusī žurka» ēdam vakariņas. īsi pirms saslimšanas Lotreka darbos jau bija manāma zināma evolūcija. Tagad šī evolīicija izpaudās skaidrāk. Viņa darbos, tiklīdz viņš bija sasniedzis augsto meistarību, dominēja līnija. Un, jo spēcīgāk izpaudās viņa talants, jo virtuozāka kļuva šī līnija. Bet tagad mākslinieks līnijai neveltīja uzmanību. Gluži otrādi, viņš pievērsās krāsu toņiem, valēriem. Šis paņēmiens viņa mākslā bija neparasts, tas šķita dīvains, gandrīz vai sadomāts. Taču Lotreks bija tik apdāvināts gleznotājs, viņam bija tik jūtīga acs, ka, neraugoties uz jauno pieeju gleznas risinājumam, viņš drīz guva ievērojamus rezultātus. Šā elegantā restorāna skatā Lotreks brīnišķīgi atveidojis gaismu Lisī Žurdānas portretā, ļoti patiesi, cilvēciski un pārliecinoši parādījis sava modeļa iekšējo pasauli. Krāsas šeit ieguvušas siltumu, «skanīgumu» un smalkumu.

Bet kāpēc notika šī pārmaiņa, kā to izskaidrot? Nevar būt, ka Lotreks, tā rīkodamies, neapzinātos, ka viņš saviem darbiem atņem pašu raksturīgāko, oriģinālāko, neatdarināmo. Vai tiešām viņš pēc paša gribas tik krasi mainīja savu tehniku? Vai viņš nebija spiests to darīt? Acīmredzot līnija Lotrekam vairs nepadevās, tai vairs nebija agrākās plastiskās pilnskanības. Viņam tikai šad tad izdevās piešķirt tai nervozu, lakoniski izteiksmīgu ritmu. Vai Lotreka pievēršanās krāstoņu valēriem nenotika tāpēc, ka mākslinieks citādā ceļā gribēja atgūt, pareizāk sakot, mēģināja aizstāt to, ko bija zaudējis, turklāt, kā viņš ar prātu aptvēra, zaudējis uz visiem laikiem.

Vienīgo gandarījumu dzīvē Lotrekam sniedza māksla. Visdrūmākajos brīžos vajadzēja tikai paņemt rokā zīmuli vai otu, lai visu aizmirstu, lai sirdī atkal uzplauktu prieks. Bez mākslas viņa dzīve būtu bijusi drausmīgi tukša. Bet arī tagad, tāpat kā parasti, Lotreks neizpauda savas dziļākās domas. Bet katrā ziņā šajās ziemas dienās viņu tirdīja drūmie, uzmācīgie jautājumi. Lotrekam ir trīsdesmit pieci gadi. Vai viņam netiks atņemts tas, kas bija viņa dzīves vienīgais balsts? Ja nu tas viss, ko žurnālisti par viņu bija rakstījuši tajā laikā, kad viņš smaka psihiatriskās slimnīcas sienās, ir taisnība? Vai tikai 1899. gada februāra lēkme nav darījusi galu viņa mākslinieka karjerai? Vai turpmāk viņam nav lemts tikai veģetēt?

Lotreku no jauna sāka nodarbināt nesenais jautājums: «Kam tas vajadzīgs?» Piecus sešus mēnešus, vēl būdams tā laika ietekmē, kas pavadīti Madrides ielā, un priecādamies, ka izdevies no turienes tikt ārā, viņš no dzeršanas vairījās. «Aperitīvu tu nedabūsi!» Tagad tam ir beigas. Lotreks atkal sāka dzert.

Ko Vio varēja darīt? Viņa iejaukšanās bija veltīga. Vio bija pārāk grūti būt bargam. Bez paša mākslinieka pretimnākšanas Vio misijai bija lemta neveiksme. Jo, tiklīdz Vio izrādīs Lotrekam tiešu pretestību, sakari pārtrūks un nekas vairs nelīdzēs. Vio bija spiests piekāpties un ļaut Lotrekam te vienā, te otrā kafejnīcā (piemēram, «Vē-bērā») pasūtīt pa glāzītei. Un tā — glāzīte pēc glāzītes... Lotreks sāka dzert vienā dzeršanā.

Vio cik vien varēdams centās šos režīma pārkāpumus novērst. Par laimi, arī pats Lotreks, šķiet, vēlējās, lai starp viņiem nodibinātais modus vivendi turpinātos. Lotreks dzēra slepus. Vio par to nezināja. Viņš gan bija ievērojis Lotreka jauno spieķi ar sudraba rokturi (šo spieķi Lotreks nesen bija nopircis pie kāda antikvāra itālieša). Bet Vio nenāca ne prātā, ka spieķim ir tukšs vidus, kurā paslēpts tievs, puslitra liels stikla trauks, bet rokturi ierīkots mazs biķerītis. Ik ritu Lotreks piepildīja savīs «liķieru spieķi» ar portvīnu, rumu vai konjaku — apgādājās ar alkoholu visai dienai.

Lotreka draugi bija nomākti un izmisuši mākslinieka pārmērību dēļ. Viņi mēģināja iebiedēt Lotreku, stāstot par dzeršanas sekām. Tumšās, baismīgās krāsās draugi tam tēloja, kādas nelaimes viņu sagaida, ja viņš pārkāps noteikto režīmu. Vai tiešām viņš grib atgriezties Madrides ielā? Kāpēc viņš nav prātīgs? Diemžēl Lotreks spļāva virsū visam, kas bija prātīgs. Pēc Arsēna Aleksandra vārdiem, apslēptās bailes, kas Lotrekā mājoja, ne vien «neaizkavēja, bet gluži otrādi — mudināja viņu uz to, lai paātrinātu galu ar līdzekļiem, kura iedarbība ir droši pārbaudīta». Pašnāvība, ārprāts, drīza nāve, jā, jā, viņš skrien nāvē. «Vīnkrūmi,» Lotreks zobojās, «mani interesē tikai tad, kad tie ir glāzē.» Kolīdz Vio uzgrieza muguru, Lotreks uzreiz «stiprinājās». Viņš smējās. Dzīve ir skaistai Viņš smējās. Bet cik drausmīgi šie smiekli skanēja!

Lotreks atkal kļuva izaicinošs. Kādu augstākās sabied-ribas sievieti, kas ņēmās klīrīgi slavēt viņa darbus, viņš neiecietīgi pārtrauca: «Ejiet nu ejiet, ko jūs tik daudz muldat!» Kādu vakaru «Vēberā» tika pārrunāts grāfa Al-fonsa pēdējais izlēciens. Atgriezies Parīzē, grāfs Alfonss esot dzīvojis Trokadero tuvumā, Buasjēra ielā, apakšstāva dzīvoklī, un uzjautrinājis garāmgājējus ar «veca mednieka izdarībām»[71]. Viņš vai nu gribējis pilsētā sameklēt ūdru, lai to dresētu, vai sadabūt kirgīzu deguna spīles niķīga zirga savaldīšanai, vai kovboja laso. Kādu pēcpusdienu, staigājot kopā ar grāfu Averē pa Lielajiem bulvāriem, viņš ievērojis pie kāda juvelieru veikala vitrīnas vienkāršu sievieti, kas iekai'ē mirdzošām acīm raudzījusies uz kādu gredzenu. Satvēris šo sievieti aiz rokas, grāfs ievilka viņu veikalā un, pajautājis, cik gredzens maksā (pieci tūkstoši franku), nopirka to un uzdāvināja sievietei. «Bet es taču jūs, cienītais kungs, nemaz nepazīstu!» izsaucās galīgi pārsteigtā sieviete. «Arī es jūs nepazīstu, kundze,» bruņinieks atbildējis, «bet nevar taču pieļaut, ka tik skaista būtne velti kārotu pēc tāda nieka!» Tad, cēli palocījies, grāfs atvadījies un atgriezies atpakaļ pie sava līdzgājēja, kas bija ne mazāk pārsteigts kā sieviete. «Un tad vēl mani apvaino izšķērdībā!» Lotreks izsaucās. Uz to kāds jauns cilvēks bālu seju, «ar briežu mātes acīm», kas bija ievīstījies vilnas šallē un knieba nost no vīnogu ķekara ogas un dzēra klāt skaidru ūdeni (pirms trim četriem gadiem viņam bija iznākusi neliela grāmata ar Anatola Fransa priekšvārdiem, un viņa vārds bija Marsels Prusts), nedroši, pieglaimīgā balsī iebilda, ka «šādi žesti nav nemaz tik muļķīgi, ka tajos pat izpaužas īsts aristokrātisms». Uz Prustu nepaskatījies un it kā nevienu neuzrunādams, Lotreks caur degunu nomurmināja, ka šādas ģeķīgas runas ir raksturīgas mietpilsoņiem, kas allaž ir gatavi «apbrīnot visādas aplamas izdarības un saulrietu».

Žuajāns, vēlēdamies sagādāt Lotrekam prieku, sadomāja panākt, lai viņam tiktu piešķirts Goda leģiona ordenis. Viņš iepazīstināja mākslinieku ar kādu ministru, kas jūsmoja par Lotreka gleznām, bet Lotreks uzreiz viņa ekselenci pārtrauca: «Vai jūs esat padomājis, ministra kungs, cik jocīgs es izskatīšos ar ordeņa lentīti, kad ieradīšos gleznot meitumājā?» Lotreks tiešām no jauna bija sācis apmeklēt Mulēnas ielu.

Ar ko gan varētu Lotreku ieinteresēt, kā piedabūt, viņu dzīvot prātīgāk, ar ko atdabūt viņam dzīvesprieku? Žua-jāns izmēģinājās, ko vien varēja, taču bez manāmiem panākumiem. Viņš tam izgādāja augstākās sabiedrības dāmu pasūtījumus uz portretiem, bet Lotreku tas nevilināja, gluži tāpat kā viņa modeļus, kas pēc diviem trim seansiem atteicās pozēt, šausminādamās par kroplo punduri, kurš «bez žēlastības viņas sīki jo sīki izpēta». Žuajāns aizveda Lotreku uz modes skatēm pie labākajiem piegriezējiem, bet arī modeļu demonstrētājas nepiesaistīja Lot-reka uzmanību: šo sieviešu samākslotās pozas, viņu nedabiskais skaistums māksliniekam bija pretīgs.

Brīžiem Lotreks tomēr mazliet strādāja. Janvārī, droši vien pēc Natansonu lūguma, Lotreks pagatavoja afišu Žana Rišpēna drāmai «Čigāniete», kuras pirmizrāde notika Antuāna teātrī tā paša mēneša 22. datumā un kuru inscenēja Marta Melo, Alfrēda Natansona sieva. Pati luga Lotreku daudz neinteresēja. Vakaru, kad notika ģenerālmēģinājums, viņš pavadīja teātra bārā, kopā ar oficiantu tukšodams dzērienu krājumus. Kaut gan viņš nebija redzējis nevienu «Čigānietes» skatu, tas nebūt neliedza viņam stāstīt, ka lugai bijuši «milzīgi panākumi», «nedzirdēti panākumi». «Kādi panākumi!? Galīga izgāšanās. Lugu pat izsvilpa,» viņam iebilda. — «Iespējams,» Lotreks piekrita, «bet svilpēji bija neģēļi,»

Viņš uzgleznoja ari dažus portretus, to vidū arī kāda sava drauga mīļāko, modisti Marguēnas jaunkundzi, glītu gaišmati «ar smalku, spriganu vāverītes sejiņu», mazliet bērnišķīgu, kuras sabiedrībā arī pats kļuva bērnišķīgs. Pēc īslaicīgas uzturēšanās Vilnevā Lotreks pārveda no tu rienes Kolisa portretu. Kādudien, iegājis Kolisa istabā, viņš ar rokas grābienu norausa no galda papīra lapas — lugas manuskriptu, pie kuras rakstnieks pašlaik strādāja. «Pietiek! Tu man esi vajadzīgs!» Un, pievedis Kolisu pie molberta, sacīja: «Sēsties, es uzgleznošu tavu portretu Elgreko manierē!» Tas, protams, bija tikai joks. Šajā portretā itin nekas neatgādināja Elgreko.

Šie darbi viņam ne vienmēr padevās viegli, nē, nepavisam! Kur palicis viņa agrākais rokas vieglums, gaisīgums? Pavasari Žuajāns atkal aizveda Lotreku uz Sommas grīvu, un šeit māksliniekam uznāca vēlēšanās uzgleznot Žuajānu uz liela koka dēļa (viena metra piecpadsmit centimetru augstumā), ģērbušos dzeltenā mednieka mētelī. Cik tas bija grūti! Cik daudz pūļu tas prasīja! Neapmierināts Lotreks gandrīz ik rītu nokasīja visu, ko iepriek šējā dienā bija uzgleznojis, «cīnīdamies» ar portretu, ar kuru netika galā, nomocījās pats, nomocīja savu modeli ar neskaitāmiem pozēšanas seansiem.109

Tajā pašā laikā Lotreks ilustrēja divas Bio romances: «Tavas acis» un «Manas sirds dārzā». Pēdējās dziesmas ilustrācijā attēlots vīrietis lūdzēja pozā pie cietsirdīgas sievietes kājām. Romance ir diezgan «puņķaina», lietojot Lotreka iemīļoto izteicienu, un tikpat «puņķains» ir arī zīmējums. Bet vai šā zīmējuma sižets tāpat kā tas koka zirdziņš, kura mugurā ārsts bija viņam ieteicis trenēties jāšanā, nebija sāpīgs viņa. dzīves simbols?

Aprīļa vidū tika atklāta 1900. gada Vispasaules izstāde. Lotreks — viņš bija žūrijas loceklis plakāta sekcijā — izstādi apskatīja braucamajā krēslā. Pētnieki, «afrikāņi», ar kuriem viņš tērzēja «Vēberā», viņam izrādīja lielu godu. Bet nēģeri, ja viešu dejas, Kongo ziloņi, viss, kas agrāk būtu licis māksliniekam izsaukties: «Brīnišķīgi, ko? Vai ne? Lieliski!» — tagad nemodināja viņā gandrīz nekādu atbalsi. Pat japāņu paviljons, kas tomēr pievilka Lotreku, atstāja viņu tikpat kā vienaldzīgu ...

Saīsinājis savu uzturēšanās laiku Parīzē, Lotreks jau maijā devās uz Lekrotuā. Savu dobo spieķi pirms aizbraukšanas viņš uzdāvināja kādam draugam no «Vēbera», jo Vio bija atklājis spieķa noslēpumu,110

Lamanšas piekraste atšķirībā no iepriekšējā gada nemodināja Lotreka gribu strādāt. Lisjēns Gitrī, kuru viņš sastapa Onflērā, piedāvāja viņam pagatavot programmu izrādei «Lamatas», kuru bija paredzēts novembri atjaunot teātrī «Renesanse», Lotreks uzzīmēja tikai vienu skici, Nekas neiznāca tā, kā viņš gribēja. Nekas! Havrā dzertuvi «Star» un līdzīgus krogus novēroja policija, Nav vairs nekādu meiču. Turklāt Lotrekam nebija naudas. «Firma «Anrī Lotreks un kompānija» ir galīgi uz sēkļa» — tā. mākslinieks rakstīja Žuajānam. Lotreku pārvaldnieks, atsaukdamies uz plūdiem, kas nodarījuši lielu postu vīna dārziem, uz to, ka lēti jāpārdod vīni, bija. nolēmis samazināt mēneša izmaksas māksliniekam. Lotreks to negribēja pieļaut. Viņš ārdīt ārdījās aiz dusmām. «Slimīgs uzbudinājums, ko vēl smagāku padarīja tas, ka tuvl-nieki viņu nesaprata,» atzina Zuajāns, Un tiešām: noslēgto norunu pirmie pārkāpa viņi, nevis Lotreks.

Mākslinieks sašuta un ārkārtīgi uztraucās. Viņš pieprasīja naudu. Tas viņam izvērtas par_ «apsēstību, par uzmācīgu domu». Nesaskaņas. Strīdi. Šajā kutelīgajā lietā iejaucās Žuajāns, cenzdamies mīkstināt konfliktu. Lotreks sevi uzskatīja par netaisni cietušo un izturējās kā saērcināts bērns, kurš, būdams sarāts, ietiepīgi saka «nē». Viņš prasīja naudu ne tik daudz tāpēc, lai to tērētu, bet galvenokārt aiz nepieciešamības sevi apliecināt, atgūt «savas tiesības uz brīvību», iespēju darīt un rīkoties, kā pašam tīk. «Spītīgi cenzdamies pierādīt, ka viņš vēl dzīvo šajā pasaulē», nokratījis Vio aizbildnību, mākslinieks sāka klaji un atklāti dzert. Varbūt pat vairāk, nekā viņam gribējās.

J Tādā noskaņojumā Lotreks 30. jūnijā Havrā uzkāpa uz kuģa un devās uz Bordo. Tosā viņš nomierinājās. Tur ; mākslinieks palika līdz septembra beigām, bet pārējo rudens daļu nodzīvoja Malromē.

Togad bija skaists rudens. Parkā, dzeltējošo koku ēnā, : tupēdams bērnu vidū dīķa malā, Lotreks pa ūdensrožu lapām ritināja, rasas pilienus, kas laistījās visās varavīksnes krāsās. Bērni jūsmoja par šīm mainīgajām krāsām, kas iezaigojās un izgaisa.[72]

Krāsas, glezniecība . , . Tosa atkal «saremontēja» Lot-reku. «Kliedziet no visa spēka!» viņš pavēlēja bērniem, priecādamies, ka licis «satrūkties pieaugušajiem» un guvernantei, kas, izdzirdējusi šo troksni, «nosodoši saraukusi uzacis»[73]. Viņam atkal uznāca vēlēšanās zīmēt un gleznot. Pils ēdamistabā virs kamīna viņš iesāka Vio portretu, ironisku gleznu, attēlodams savu pavadoni sarkanā admirāļa formas tērpā stāvam uz kuģa klāja pelēkzaļas jūras fonā; galvā viņam ir parūka, kas mugurpusē sasieta ar lenti, rokās — ādas cimdi ar lieliem atlokiem.

Tomēr portrets virzījās uz priekšu ļoti lēni. Lotreks strādāja aizvien gausāk un gausāk, un, kad viņš no Malromē brauca projām, glezna palika nepabeigta. Bet vēlēšanās gleznot viņā vēl joprojām bija dzīva.

Tālab, ieradies Bordo — Lotreks ziemu bija nolēmis pavadīt tur, nevis Parīzē —, viņš tūdaļ sāka meklēt sev darbnīcu, bet pats ar Vio apmetās Koderānas ielā 66.

Darbnīcu viņš noīrēja pie gleznu tirgotāja Imberti platā, kokiem apstādītā Portdižo ielā, kur atradās intendantūra. īstenībā tā nebija darbnīca, bet noliktava, liela zāle, visai vāji apgaismota — gaisma tajā ieplūda tikai pa jumta lodziņu.

Lotreks tūlīt ķērās pie darba gandrīz ar agrāko degsmi. Viņš gleznoja un zīmēja. Nevaldāms, drudžains rosīgums. Bet kāda nervozitāte! «Es sparīgi strādāju,» Lotreks rakstīja Zuajānam 6. decembrī. «Skaistā Helēna» Lielajā teātrī viņu apbūra. «Es jau esmu atradis, ko gleznot,» viņš paziņoja un tūdaļ piebilda: «Helēnu tēlo resna slampa, vārdā Kosita.»

Dažas dienas pēc šīs izrādes Lotreks kopā ar La Petite Gironde galveno redaktoru noskatījās tajā pašā teātrī Izi-dora de Laras operas «Mesalīna» izrādi. «Cik skaisti! Cik skaisti!» Lotreks skaļā balsī nemitīgi atkārtoja. Tuvumā sēdošā publika mākslinieku apsauca, bet viņš tam nepievērsa uzmanību. «Viņa ir dievīga!» Lotreks izsaucās, norādīdams uz galvenās lomas tēlotāju Gannas jaunkundzi. Tad pēkšņi, neteicis ne vārda savam līdzatnācējam, viņš piecēlās un, grūstīdams blakussēdētājus, aizgāja. Divi dienas, ieslēdzies savā darbnīcā, Lielā teātra izrādes iedvesmots, viņš noņēmās ar skicēm.[74]

Kaut gan tagad Lotreks strādāja lēni, ar grūtībām, vienu un to pašu vairākkārt pārgleznojot, tomēr 1900. gada pēdējās un 1901. gada pirmajās nedēļās viņš uzgleznoja apmēram sešas gleznas, ko bija iedvesmojusi «Mesalīna». Viņš strādāja ar grūtībām, tomēr kaislīgi nodevās darbam un uzgleznoja vairākus portretus — veco vijolnieku Dan-klu, kas astoņdesmit trīs gadu vecumā vēl koncertēja, Fabra kungu no Tosas un kādu Martas kundzi. Viņa rokraksts bija kļuvis smagāks. Līnijai trūka dvēseliskas vibrācijas. Rezultāti bieži vien bija viduvēji. Vai Lotreks pats to apjauta? Sūtīdams savas «Mesalīnas» Zuajānam, viņš tam rakstīja: ««I am very satisfied.»111 Domāju, Tu būsi vēl vairāk apmierināts nekā es.»

Arī viņa fiziskais stāvoklis nebija labāks. Lotreks gandrīz nemaz vairs neēda, viņam trūka spēka, un viņš kļuva vājš. Taču dzeršanu un publisko namu apmeklēšanu viņš nepārtrauca. «Atsūti man nekavējoties naudu, lai es vālētu kustēties,» Lotreks rakstīja Zuajānam, Finansu jautā^74

jums vēl joprojām nebija nokārtots, un Zuajāns nemaz nezināja, kā atšķetināt «šo mudžekli, kurā visas ieinteresētās personas ir vairāk vai mazāk nepiekāpīgas un cita citu nesaprot». Šis strīds Lotreku augstākā mērā uzbudināja. Jau doma vien, ka var pietrūkt naudas, viņam bija nepanesama. Lotreks ārdījās aiz dusmām un sašutuma, kļuva ass un rupjš. Viņu, kurš agrāk nekad nebija sevišķi interesējies par savu darbu cenu, šis jautājums sāka visai nodarbināt. «Es izlasīju laikrakstā New York Herald, ka Mansini organizētajā pārdošanā ir manas gleznas. Will you be kind enough to look about the prices and write me about?[75]» Varbūt Lotreks ar tādu apsēstību gleznoja tāpēc, lai varētu vairāk nopelnīt? Viņš piedalījās modernās mākslas izstādē pie Imberti, bet nekā tur nepārdeva, kaut gan, kā viņš rakstīja, «prese izturējusies pret maniem smērējumiem ļoti mīļi». Lotrekam šķita, ka viņu no visām pusēm vajā. Kā lamatās iekļuvis zvērs, viņš visiem spēkiem pūlējās no tām izkļūt. Mākslinieka spēki bija izsīkuši, bet viņš joprojām stūrgalvīgi izklaidējās un strādāja, it kā būtu gribējis visiem — arī pats sev — pierādīt, ka viņa spēku krājums nebūt nav galīgi izsmelts, kā daži domāja. Dzīve ir skaista! Viņš vēl mēģināja smieties un dzēlīgi jokot.

Šī drudžainība, šī trakošana nevarēja ilgi turpināties. Marta beigās notika jauns slimības uzliesmojums. Lotreks sabruka. Viņam vairs neklausīja kājas.

Lēkme bija īsa un -— kopumā — ciešama. Lotreks diezgan ātri kaut cik atlaba. Viņu ārstēja ar elektrību, viņam bija jādzer vemjamais rieksts. «Tātad ar Bakhu un Venēru. viss ir cauri,» Lotreks rakstīja Zuajānam 2. aprīlī. «Es gleznoju un nodarbojos pat ar tēlniecību. Ja man kļūst garlaicīgi, es rakstu dzejoļus.»1'2

Mākslinieku bija atbraukuši apciemot Gibērs (to Lotreks uzzīmēja skrienam pakaļ kādai Bordo meičai ostas krastmalā), pēc tam Detomā un viņa vecais skolotājs Preņsto. Cik vien iespējams ātri viņš gribēja doties atpakaļ uz Parīzi.

Slimība viņu bija pieveikusi jau pa divi lāgi. Otrā lēkme, lai tā bija cik viegla būdama, nozīmēja jau brīdinājumu. Trešā lēkme, un Lotreks to zināja, viņu nesaudzēs. Pirms nāves viņam gribējās vēlreiz redzēt Parīzi.

Lotreks ieradās Frošo avēnijā 15, aprīli.

Mākslinieka izskats draugus pārsteidza. Cik ļoti viņš bija novārdzis nepilna gada laikā! «Kas no viņa palicis pāri!» izsaucās satriektie paziņas. Tā jau bija tikai Lot-reka ēna. Viņš šā tā klumpačoja, smagi cilādams kājas. Drēbes viņam karājās tikpat kā uz mieta.

Un tomēr Lotreka jautrība un draiskulība brīžiem vēl uzdzirkstīja. 25. aprīlī mākslinieks priecīgs uzzināja, ka par dažām viņa gleznām, kas bija laistas pārdošanā Ūtrupē, bija saņemta krietna summa: viena no gleznām, «Tualete», bija nopirkta par četriem tūkstošiem, franku.113 Lotreks atkal ķērās pie otas un, tāpat kā Bordo, dedzīgi strādāja, uzgleznodams vairākus skatus Buloņas mežā, dzejnieka Andrē Rivuāra un arhitekta Luija Oktāva Ra-kēna portretus. Par Rakēnu Tristāns Bernārs bija sarīmējis epigrammu:

Okl.lv Rakēn, jel neesi īdzīgs,

Ka netiek tev neviena balva.

Tu Kārlim Piektam būtu līdzīgs,

Ja nebūtu tev ūdens galva.

Tapjē de Seleirāns 1899. gadā bija aizstāvējis doktora disertāciju par tēmu — «Par kādu maksts truces gadījumu», kas bija veltīta Peāna piemiņai (ķirurgs pirms gada bija miris pēkšņā nāvē). Lotreks uzgleznoja uz audekla disertācijas aizstāvēšanas skatu: viņa brālēns sēž pretī abu draugam profesoram Vurcam, atestācijas komisijas loceklim.

Tā ir kolorīta ziņā tumša glezna ar blīvi uzliktu krāsu, darināta gandrīz akadēmiskā stilā, ko Kormons būtu augstu novērtējis: mākslinieks Lotreks bija. miris.

Ģēnijs bija pametis Lotreku, un gleznotājam pašam atlika tikai nomirt. Viņš vairs nekad neizjutīs to prieku, ko bija sev sagādājis. Vairs nebija itin nekā, kas viņam sniedza mierinājumu, sagādāja patvērumu grūtajā brīdi un, par spīti visam, deva tiesības dzīvot normālu cilvēku vidū.

Lotreks izvilka no darbnīcā kaudžu kaudzēm samestajiem darbiem visus audeklus, visus kartonus, visas uz koka darinātās gleznas, visu, kas bija sakrājies daudzajos darba gados. Pirms miršanas viņš bija gribējis redzēt Parīzi, jo īpaši tāpēc, lai uzmestu pēdējo skatienu saviem darbiem, lai uzliktu tiem pēdējo krāsu triepienu.

Pa to laiku, ko Loireks nodzīvoja Parīzē, viņš pabeidza daudzas skices, dažas no tām bija aizsāktas pat pirms vairākiem gadiem, Citu pēc citas viņš izcilāja savas gleznas, izšķiroja, uzlika savu monogrammu un parakstīja tās, kuras atzina par labām, bet pārējās pabīdīja sānis.

Piecpadsmitajā jūlijā, aizbraukdams no Parīzes, Lotreks atstāja darbnīcu ideālā kārtībā. Pār šo darbnīcu jau vēdīja muzeja vēsums,114

Lotreku un Vio Orleānas stacijā pavadīja Tapjē de Se-leirāns, Zuajāns un vēl daži draugi. Visi skaidri nojauta, ka Lotreka dienas jau ir skaitītas. Visu pēdējo laiku Lotreks bija jokojis, cenzdamies nomierināt tuviniekus par savu veselības stāvokli, runādams pat par drīzu atgriešanos pie viņiem. Bet nu bija pienācis brīdis būt patiesam. Atvadoties no Renē Vērās, viņš tai sacīja: «Mēs varētu saskūpstīties, jo jūs mani vairs neredzēsit.»

Un, lai šos pārāk bēdīgos vārdus mīkstinātu, viņš zobgalīgi pacēla rādītāja pirkstu, kā to daudzkārt tika darījis, labā garastāvokli aušodamies, un piebilda: «Kad es nomiršu, man būs tāds deguns kā Sirano.»

MUŠAS

Ikviens cilvēks piedzimst kā karalis, bet lielākā daļa cilvēku nomirst trimdā.

Oskars Vailds. «Neievērojama sieviete»

Nokaitētas smiltis. Apdullinoša priežu smarža. Šoreiz Tosas svaigais jūras gaiss nespēja dabūt Lotreku uz kājām. Sājā smacīgajā, pērkona negaisiem bagātajā vasarā viņu pārņēma aizvien smagāks un smagāks nogurums. Jo dienas viņš kļuva vājāks un tuvojās savam galam. Rokas un kājas galīgi izžuva. Sāpēja krūtis. Ārsti konstatēja diloni.

Kādu nakti augusta vidū viņš sabruka triekas ķerts.

*

Vio nosūtīja telegrammu grāfienei Adelei, viņa nekavējoties atbrauca un aizveda dēlu uz Malromē pili — tāda bija gleznotāja vēlēšanās. Tur viņi ieradās 20. augustā.

Malromē Lotreks sāka no apātijas un sastinguma atbrīvoties. Šķita, ka viņš pat mazliet atdzīvojās. «Es taču ieēdu, vai ne?» viņš vaicāja, ar piespiešanos norijis dažus kumosus. Un neatlaidās: «Es taču ieēdu, vai ne?»

Un viņš lūkoja pasmieties. Viņš vēl lūkoja smieties. Nevarīgiem, rīklē iesprūdušiem smiekliem. Bet viņa acis — tās gan vairs nesmējās.

Pils ēdamistabā virs kamīna pacēlās joprojām nepabeigtais admirāļa formā tērptā Vio portrets. Lotreks raudzījās tajā. Vai tiešām viņš to tā arī nepabeigs? Mākslinieks uzrāpās uz kāpnītēm un sāka klāt uz audekla krāsu triepienus. Bet viņš bija pārāk vārgs, lai šo darbu ilgstoši turpinātu, un mirka vienos sviedros. Kājas trīcēja un ļodzījās, gandrīz pēc katra otas vilciena bija jākāpj lejā no kāpnītēm un jāatvelk elpa. Drīz no šā darba viņam bija jāatsakās: pirksti vairs nespēja noturēt otu.

Pamazām paralīze pārņēma visus locekļus. Lotreks vairs nevarēja ne paiet, ne pats paēst. Viņu izveda parkā stumjamos ratiņos. Pie galda viņu piestūma ripojošā atzveltnes krēslā. Vio portrets karājās viņam tieši pretī. Viņš to nekad nepabeigs. Lotreka rokas nevarīgi nokarājās, tas vairs nebija mākslinieka rokas.

Māte gribēja, lai pie viņa atnāk mācītājs. Kāpēc gan ne? Tagad jau viss vienalga. Nežēlīgā dzīve, kas viņam bija dāvāta, ir galā. Viņš vairs nekad nevienā nemodinās sašutumu. Kā suņu vajāta stirna viņš paslēpjas savā midzenī. Kā neprātīgs viņš ir skrējis cauri dzīves biezokņiem. Vēl tagad viņš jūt brīvās un bīstamās dzīves aromātu. Bet spēki ir zuduši, un viņam jāpadodas. Lotreks ir atgriezies savas ģimenes klēpī.

Neredzošu skatienu viņš atkal redz Bosku, efejām apaugušo augsto torni, dakstiņu jumtus, paugurainās pļavas, kur, zvaniņus šķindinot, ganās brūnās govis, tālāk -— priežu mūris, bet vēl tālāk — lielais mežs, kur jādelēja Melnais Princis. Zirgi, medību suņi, dzinēji — tā visa viņam vairs nebūs. Krāšņā, dīkā dzīve, ko? Vai ne?

Mācītājs iet projām. «Tad nu veseļojieties, Anrī kungs, un saņemieties. Uz drīzu redzēšanos!» — «Jā, jā,» Lotreks atbild, «jo nākamreiz jūs atnāksit ar svecītēm un zvārgulīti ...»

Tas bija viņa pēdējais smaids, pēdējā zobgalība.

Starp ugunīgi sarkanajām lapām nogatavojas sulīgās vīnogas. Lotreks vairs neiziet no savas istabas.

Viņš jau ir gandrīz pavisam kurls. Viņš vairs nesmejas, nemaz nesmejas. Arī nerunā vai pavisam maz runā. Viņš tikko samana, kas ap viņu notiek. Viņš vairs nekā nevēias, itin nekā.

Savā gultā, kur viņa augums ieņem mazu, mazu vietiņu, tveicīgā laika dēļ apsedzies tikai ar palagu, viņš guļ, cieši lūkodamies griestos.

Trīsdesmit septiņi gadi! Viņam ir tikai trīsdesmit septiņi gadi, vecums, kādā nomira viņa draugs Vinsents, vecums, kādā nomira Rafaels un Vato. La Guli dejo ar Va-lentēnu Bezkauli. Rudajai Rozai ir suņa galva. Briāns, skaļi rēkdams, ķengā savus apmeklētājus. Virpuli griezdamies, garām slīd vesels sieviešu kortežs — nepieejamās un nekaunīgās, mocītājas un mierinātājas, Mizija, Pasažiere no 54., vīniete Elza, Rolanda no Mulēnas ielas, Mi-reija. no Ambuāza ielas, Valadona, Marija Sarlē... «Un, kad. sāk satumst, es gaidu, vai pie manas gultas neatnāks Žanna d'Arrnaņaka. Dažreiz viņa atnāk, grib mani izklaidēt un parotaļāties ar mani. Un es klausos viņas valodā, neuzdrīkstēdamies viņu uzlūkot. Viņa ir tik slaida un tik skaista! Bet es — es neesmu nedz slaids, nedz skaists...» Eoska. Zirgi. Zaudētā dzīve. Sakropļotā dzīve. Sai pasaulē par visu jāsamaksā. Par talantu — arī.

Plati atvērtām acīm Lotreks murgo. Pār Malrornē smagi gulst septembra tveice. Gaiss šķiet sabiezējis kā sīrups. Abu logu slēģi ir puspievērti, lai telpā neiespīdētu saule un būtu kaut cik vēsāk. Sīc mušas un neliek Lotrekam miera. Brīžiem viņš lūko mazliet piecelties sēdus, lai tās atgaiņātu, bet arī to viņš vairs nespēj. Palags tik smagi spiež, it kā tas būtu svina. Viņam trūkst elpas. «Mā-miņ ...» viņš sauc. «Māmiņ, man gribas dzert.»

Vai būs negaiss? Svētdien, 8. septembri tik grūti paelpot. Gaiss ir elektrizēts. Mušas mocīja mirēju.

Gultas kājgalī, nometusies ceļos blakus mūķenei, kas laida caur pirkstiem rožukroņa krelles, grāfiene Adele lūdza dievu.

Lotreku vēl uzturēja ar portvīnu un groku. Viņš vairs nemurgoja, Malromē mācītājs pasniedza viņam svēto vakarēdienu. Kad grāfs Alfonss, kas bija ieradies no Parīzes ar vakara vilcienu, ienāca istabā, Lotreks brītiņu viņā

skatījās un tad sacīja: «Es zināju, tēt, ka jūs nepalaidīsit garām to mirkli, kad uzsauks «cui!».»

No pārējiem radiniekiem klāt ir arī Tapjē, Luijs Paskats un viņa māte. Visi klusē. Elpot Lotrekam kļūst aizvien grūtāk un grūtāk. Laiku pa laikam grāfiene Adele pieceļas un uzliek roku uz miklās dēta pieres. Lotreks ar pūlēm stiepjas viņai pretī: «Māmiņ... Jūs! Vienīgi jūs!» Un izdveš: «Cik velnišķīgi grūti ir nomirt!»

Viņu nospiež pirmsnegaisa tveice. Ap viņu uzmācīgi sīc mušas.

Grāfs Alfonss, gribēdams būt noderīgs, piedāvājas dēlam nodzīt bārdu — stāsta, ka tā darot arābi, To viņam atteica. Tad ari viņš nometas ceļos pie gultas un, izvilcis no kurpes gumiju, cītīgi tēmē mušām, kas uzmetušās uz palaga.

Tapjē stāv pustumsā, pieliecies pie sava brālēna; viņš redz grāfa Allonsa izdarības. Lotreks paraugās uz Tapjē un čukst: «Vecais muļķis!»

Tie ir viņa pēdējie vārdi.

Istabā kļuvis pavisam tumšs.

Tālumā dobji grand pērkons.

Grāfiene Adele un mūķene vēl vienmēr lūdz dievu. Agonijai nav un nav gala. Kad Lotreks uz mūžu slēdz acis, pulkstenis rāda divi un piecpadsmit minūtes naktī.

Mazliet vēlāk, kad visi tuvinieki skumji pulcējas ap aizgājēju, pār Malromē beidzot uznāca pērkona negaiss. Lietus gāza kā ar spaiņiem. Debesīs šaudījās zibens. Tad pēkšņi starp diviem pērkona grāvieniem nakti pāršķēla šāvieni, kas izklausījās pēc pērkona rībieniem, -— vienā no pils torņiem grāfs Alfonss medija pūces.

Līst lietus, blāvajā zibens gaismā bagātīgi slacīdams vīnogulājus. Grāfiene Adele lūdz dievu. Augšā, pils tornī, rīb grāfa Alfonsa šāvieni.

Kropļa gultas stūros sprakšķ četras sveces.

Diex lo volt.

Pēcnāves liktenis

Lotreku apglabāja Sentandrēdibuā kapsētā Malromē tuvumā. (Vēlāk grāfiene Adele, baiļodamās, ka šo kapsētu varētu likvidēt, dēla pīšļus pārveda uz kaimiņu ciemu, uz Verdelē.)

Bērēs grāfs Alfonss atkal izcēlās ar jaunām izdarībām. Viņš vis negāja aiz nelaiķa zārka, bet apsēdās līķratu priekšas sēdekli, «lai redzētu, vai kučieris pareizi tur grožus un vai viņa Anrī uz savu pēdējo mājvietu tiek aizvests, kā piederas džentlmenim»[76]. Pēc grāfa domām, zirgs pa dubļaino ceļu vilkās pārāk gausi, un tālab viņš ņēmās to ar pātagu paskubināt, tādējādi bēru gājiena dalībniekiem, lai pārāk neatpaliktu, vajadzēja skriet.[77]

*

Lotreka nāve tika uzņemta dažādi. Mākslinieka ienaidnieki, izmantodami gadījumu, atkal viņam uzbruka. Zils Roks laikrakstā Le Courrier franĢais rakstīja: «Cilvēcei par laimi, Lotrekam līdzīgu mākslinieku ir maz. Būtu aplam noliegt viņa talantu, bet tas bija slikts talants, kara bija kaitīga un bēdīga ietekme.» Laikrakstā L'Echo de Paris savus 1899. gada uzbrukumus atkārtoja Lepeletjē: «Mūsdienu gleznotāju vidū Lotreks neapšaubāmi atstās sava savdabīgā talanta pēdas, nepatīkama, kropla cilvēka talanta pēdas, cilvēka, kas visu ap sevi redzēja neglītā gaismā un visas dzīves nejēdzības pārspīlēja, pievērsdams uzmanību vainām, izkropļojumiem, dzīves īstenībai...»

Starp citu, visas šīs domas lielā mērā saskanēja ar grāfa Alfonsa ieskatiem. Zuajāns, kas bija spraudis sev par mērķi aizstāvēt drauga darbus un nodevās šim uzdevumam ar visu sirdi, šad un tad saņēma no grāfa Alfonsa vēstules, kurās tas vaļsirdīgi un nepārprotami nonicināja dēla darbus:

«Aiz tā iemesla, ka mans dēls ir miris, es nebūt nedomāju grozīt savas domas un celt vai debesīs to, ko, viņam dzīvam esot, es nesapratu un uzskatīju par drosmīgām, pārdrošām, bet tomēr skolnieciskām skicēm» {1901. gada 22. oktobrī).

«Es domāju., ka tie (viņa darbi — A P.) lielākoties ir visai nevīžīgi. [..] Tikai tāpēc, ka mākslinieks vairs nav starp dzīvajiem, kaut arī viņš ir mans dēls, es nespēju jūsmot par viņa robustajiem darbiem, kas liecina vienīgi par viņa straujo temperamentu» (1902. gada 4. februārī).

Vēl vairāk. Kad pēc Lotreka darbu izstādes 1907. gadā Tulūzā bija izveidota komiteja sakarā ar pieminekļa celšanu māksliniekam, grāfs Alfonss aizrakstīja šās komitejas priekšsēdētājam Arsēnam Aleksandram, ka «viņa dēlam nav bijis talanta» un ka viņš «visiem spēkiem cīnīsies pret šā projekta īstenošanu»115. 1912. gadā, uzzinājis, ka Gistavs Kokio raksta par Lotreku kādu darbu, grāfs Alfonss draudēja izaicināt viņu uz divkauju un «sodīt». «Ar lielām pūlēm,» raksta Kokio, «izdevās viņu aizkavēt no brauciena pie manis uz Parīzi ar pārjūdzamiem pasta zirgiem.»

Grāfs Alfonss nomira Albī 1912. gada decembrī. «Jūs vairāk ticējāt viņa talantam nekā es, un Jums bija taisnība,» viņš bija aizrakstījis Žuajānam.

Žuajāns, kuram grāfiene Adele bija piešķīrusi pilnīgu rīcības brīvību, centās atrast Lotreka darbiem cienīgu novietošanas telpu. Pēc tam kad bija notikusi baznīcas šķiršana no valsts, Albī bīskapu miteklis, Berbī pils, pārgāja Tarnas departamenta īpašumā, bet Tarnas departaments 1907. gadā to atdeva Albī pilsētai ar noteikumu, ka šajā ēkā tiks iekārtots muzejs.

Žuajāns uzsāka sarunas par to, lai daļa šā muzeja, kas nodibināts pilsētā, kurā dzimis Lotreks, tiktu paredzēta viņa darbiem. 1922. gada jūlijā, tieši tajā laikā, kad beidza Berbī pils pārkārtošanu, Žuajāna pūliņi vainagojās panākumiem: 30. jūlijā Tautas izglītības un mākslas lietu ministrs Leons Berārs atklāja Berbī pilī Anrī de Tulūza-Lotreka galeriju. Nākamajā dienā, 31. jūlijā, tika sastādīts notariāls akts, pēc kura Albī pilsētas īpašumā pārgāja grāfienes Adeles dāvātie Lotreka darbi. Pēc gada muzejs tika atzīts juridiski.

Tiem darbiem, kas bija ienākuši muzejā no mākslinieka darbnīcas, pievienojās Žuajāna, Gabriēla Tapjē de Selei-rāna, Romāna Koiisa un pulkveža Murca dāvinājumi. Kopš

tā laika muzejs nemitīgi papildinās. Pašlaik muzeja katalogā uzrādītas 215 gleznas, kas darinātas eļļas un pasteļa tehnikā, 140 zīmējumi, 103 litogrāfijas, 25 plakāti un 8 gravīras sausās adatas tehnikā. Vēl muzejā atrodas 1? litogrāfijas akmeņi, 7 cinka plates un viena keramika, kā ari vairāki Lotreka portreti, ko darinājuši viņa tēvabrālis Saris de Tulūzs-Lotreks un Lotreka draugi — An-ketēns, Ādolfs Albērs, Vijārs, Detomā, Manzī un citi.

1926.—1927. gadā Žuajāns laida klajā lielu Lotrekam veltītu apcerējumu. So darbu var uzskatīt par tādu kā katalogu. Žuajāns — uzticamais Lotreka draugs — nomira 1930. gadā. Tajā pašā gadā nomira ari grāfiene Adele un Gabriēls Tapjē de Seleirāns.

*

Anrī de Tulūza-Lotreka galerijas atklāšana Berbī pilī nozīmēja mākslinieka atzīšanu. Tas darīja galu oficiāli piekoptai nelabvēlībai.

1902. gadā Žuajāns grāfienes Adeles vārdā piedāvāja Luksemburgas muzeja glabātājam Leonsam Beneditam izraudzīt mākslinieka darbnīcā jebkuras gleznas, kādas viņš gribētu iegūt savam muzejam. Pēc ilgas vilcināšanās Be-nedits bija ar mieru paņemt vienu gleznu — «Sievieti ar boa», kas gandrīz slepus tika 1903. gadā izkarināta Kaš-bota zālē. (1947. gadā «Sieviete ar boa» tika pārvesta uz Luvru.)

Savukārt Luksemburgas draugu biedrība 1905. gadā nodeva tam pašam muzejam «Delaporta kunga portretu «Parīzes dārzā»». So darbu bija pieņēmusi Nacionālo muzeju konsultatīvā komiteja, bet noraidījusi Muzeju augstākā padome, kuras priekšsēdētājs bija Lotreka kādreizējais skolotājs Bonnā, kas bija sīvi pretojies portreta pieņemšanai,

Bonnā (viņš nomira 1922. gadā) ar Lotreka mākslu nespēja samierināties. Kad 1920. gadā Pols Leklerks uzdāvināja Luvras muzejam savu portretu, ko bija gleznojis Lotreks, Bonnā, būdams joprojām uzticīgs akadēmiskajiem principiem, viņam pateica: «Par ko gan jūs to Luvru pārvēršat!»

Taču tajā pašā laikā franču muzeju kolekcijās bez «Sievietes ar boa» jau atradās divi citi Lotreka darbi: 1914. gadā Luvrā kā Izaka de Kamondo dāvinājums ienāca glezna «Sieviete klauns Ša-Ju-Kao» un Luksemburgas muzejs ieguva gleznu «Tualete» kopā ar Pjēra Gužona muzejam novēlēto kolekciju.

Turklāt jau 1902. gadā Nacionālā bibliotēka bija saņēmusi grāfienes Ačteles dāvātos sava dēla grafikas darbus: 371 oriģināllitogrāfiju, tirāžas (to izgatavošanas secība) un pilnas sērijas.

*

Ar katru gadu. Lotreka darbi iekaroja lielāku atzinību un arvien vairāk un vairāk ietekmēja gleznotājus.

Lotreks ir atstājis ap sešsimt gleznu, kādas trīssimt trīsdesmit litogrāfijas, trīsdesmit vienu plakātu, deviņas gravīras sausās adatas tehnikā, trīs monotipijas un vairākus tūkstošus zīmējumu un uzmetumu, tā ka viņa mantojums uzskatāms par vienu no bagātākajiem mūsdienu mākslā. No šī mantojuma mācījušies daudzi gleznotāji, it īpaši Pikaso, kuru viņa daiļrades sākumā stipri ietekmēja Lotreka darbi.

Lotreka darbu cenas nemitīgi cēlās. Nepilnus piecus gadus pēc mākslinieka nāves, 1906. gadā, viņa glezna «Kabarē interjers» tika nopirkta par septiņiem tūkstošiem franku. Gleznu «Gultā» 1914. gadā pārdeva par piecpadsmit tūkstošiem franku.

Draugu grupa, kuras sirds un dvēsele bija Lotreks, pēc viņa nāves drīz izjuka. Gabriēls Tapjē de Seleirāns, kas galvaspilsētas burzmu nekad nebija mīlējis, atgriezās Albī. Žuajāns un Manzī atvēra mākslas galeriju Vileveka ielā. No 1910. līdz 1913. gadam viņi izdeva žurnālu Les Aits. Vio pievērsās modēm: viņš atkal kļuva bagāts, izdomādams kuplas piedurknes modeli, kas sacēla furoru Amerikā.

Mākslinieki un literāti, kas pulcējās ap žurnālu La Revue blanche, ari izklīda. 1903. gada 15. aprīli Natan-soni izlaida pēdējo numuru un žurnālu slēdza, jo tas viņiem sāka pārāk dārgi izmaksāt. Lielākā daļa līdzstrādnieku — gan gleznotāji, gan rakstnieki — kā zināms, kļuva par slavenībām.

Vienpadsmitarpus gadu pastāvēšanas laikā žurnālam La Revue blanche bija bijusi ļoti liela nozīme tā laikposma literatūras un it īpaši mākslas vēsturē. Kā Tadē Natansons rakstīja, «gleznotājus, kurus toreiz dēvēja par grupu

«Nabi», ar pilnām tiesībām varēja saukt par La Revue blanche māksliniekiem».

Pēc žurnāla slēgšanas Fēlikss Feneons, kuram vēl aizvien patika būt neievērotam, pārgāja strādāt laikrakstā Matiņ, kur vadīja hronikas nodaļu «Jaunumi trīs rindiņās»; viena no viņa informācijām, piemēram, bija šāda; «Akmens, kas nokrita no sastatnēm reizē ar mūrnieku marseļieti Dirī, ielauza viņam galvaskausu.» Vēlāk, 1906. gadā, Feneonu uzaicināja darbā Bernheima galerija. Un, kaut gan viņš arī tur izturējās pavisam neuzkrītoši, viņa darbībai daudzos gadījumos bija izšķirīga nozīme.

Tadē Natansonu piemeklēja bēdas personiskajā dzīvē; Mizija viņu pameta un 1902. gadā apprecējās ar laikraksta Matiņ galveno redaktoru Alfrēdu Edvardsu. Sava mūža pēdējos gados Tadē Natansons rakstīja atmiņas par gleznotājiem, ar kuriem bija bieži ticies, it īpaši par Lot-reku un Bonāru.

Kormona skolnieku likteņi bija visai atšķirīgi. Daži izraudzījās darbu, kam nebija nekāda sakara ar glezniecību: Saris Eduārs Likā, piemēram, kļuva par rūpnieku. Citi izvēlējās nodarbošanos, kas saistījās ar mākslu: Auri Rašū, piemēram, kļuva par Tulūzas muzeja fondu glabātāju, Un, beidzot, bija vēl arī tādi, kas palika uzticīgi savam sākotnējam aicinājumam, bet vēlamos panākumus nebija guvuši. Pie šās kategorijas piederēja, piemēram, Anketēns, kuram visi bija paredzējuši spožu nākotni, par ko arī viņš pats nešaubījās, bet viņš nomira 1932. gadā neviena nepazīts. Arī Emīls Bernārs neattaisnoja cerības, kādas bija devis daiļrades gaitu sākumā. 1893. gadā viņš aizbrauca no Francijas un ilgus gadus nodzīvoja Tuvējos Austrumos un Ēģiptē. Eiropā viņš atgriezās 1904. gadā. Grāmatā «Sezanna dzīve» es pastāstīju, kā Bernārs pēc atgriešanās dzimtenē apmeklēja Eksā Sezannu. Galīgi uzgriezis muguru saviem jaunības centieniem, Bernārs kļuva par jaunklasicisma teorētiķi un nodibināja žurnālu «Estētiskā atdzimšana». Kopā ar Anketēnu viņš cīnījās par savām idejām, bet tās neguva cerētos panākumus. Visi jau sen bija aizmirsuši to ievērojamo lomu, kāda Bernāram bija bijusi modernās glezniecības attīstībā pirms 1893, gada. So kļūdu sāk labot tikai tagad.

Šai grāmatā es jau tiku minējis, kāds ir bijis La Guli un vēl vienas otras «Mulenrūžas» dejotājas liktenis, Par pārējām nav nekas zināms. Valentēns Bezkaulis, kā jau bija gaidāms, kļuva par kārtīgu rantjē. Viņš nomira 1907. gadā sava brāļa notāra mājā.

Briāns, pārcēlies uz dzīvi Kurtenē, 1898. gadā bija izvirzījis Belvilā savu kandidatūru ievēlēšanai Deputātu palātā. Pirmsvēlēšanu kampaņas laikā viņš neteica nekādas runas, bet tikai dziedāja. Vēlētāji viņam vētraini aplaudēja, bet balsot par viņu nebalsoja. Plaši pazīstamajam kupletistam bija daudz brīva laika, un viņš uzrakstīja vairākus romānus, ko iespieda laikrakstos, vienu melodrāmu un sastādīja argo vārdnīcu. 1924. gada rudenī pēc Pirmā pasaules kara sakarā ar franka krišanos izputējis, viņš nolēma savu stāvokli uzlabot un sāka uzstāties kabarejā «Ampīra» Vagramas avēnijā, gūdams milzīgus panākumus. Bet viņam tolaik bija septiņdesmit trīs gadi, un uzstāšanās prasīja piepūli. Briāns atgriezās Kurtenē un pēc dažām nedēļām — 1925. gada februārī — nomira.

Žana Avrila pārtrauca dejošanu 1905. gadā. Viņa bija apprecējusies ar grafiķi Morisu Biē. Agri kļuvusi atraitne, kādreizējā kabareja zvaigzne mūža pēdējos gadus nodzīvoja klusi un skumīgi. «Vientuļa? Bet vai tad es kādreiz neesmu jutusies vientuļa? Mani sapņi bija tik tāli reālajai dzīvei! ... Visu mūžu es lidinājos, neļaudama ieskatīties savas dvēseles dzīlēs.» Pēdējos gadus viņu nomāca trūkums. Viņa nomira 1943. gadā Žujanžozā, vecu ļaužu patversmē.

Iveta Gilbēra 1900. gadā galīgi mainīja savu repertuāru. Viņa dziedāja senas franču dziesmiņas un sentimentālas romances, ar ko kļuva slavena otrreiz. Sī spožā skatuves zvaigzne dziedāja līdz sirmam vecumam.

Kā beigušas savu mūžu Lotreka draudzenes no Ara-buāza un no Mulēnas ielas, protams, nav iespējams uzzināt. Bet es tomēr pastāstīšu kādu gadījumu. Kad 1946. gadā ūtrupē tika izpārdota Mulēnas ielas nama iekārta, kāds Parīzes antikvārs veikala vitrīnā izstādīja vienu no saviem pirkumiem — vara vannu. Kādudien divas ļoti vecas dāmas apstājās pie vitrīnas un ilgi aplūkoja vannu. Viņas pat iegāja veikalā, lai to labāk apskatītu. Kad antikvārs apjautājās, vai dāmas šo varmu negribētu iegūt, viņas atbildēja: «Nē, nē, mēs tikai skatāmies ... Tā mūsos modina tik daudz atmiņu!»

Tās bija kādreizējās publiskā nama iemītnieces. Varbūt kādā savā sirds kaktiņā šīs sievietes glabāja atmiņas par mazu, neglītu, ģeniālu cilvēku, kas viņas bija mīlējis tik stipri kā neviens cits.

PĒCVĀRDI

Tulūzam-Lotrekam veltītajā bibliogrāfijā atrodamas daudzas monogrāfijas, neskaitāmi raksti un pētījumi. Sās zinātniski pētnieciskās literatūras plūdos franču literāta AnrI Perišo (1917—1967) grāmata ieņem īpašu vietu.[78]

Romāns «Tulūza-Lotreka dzīve» pieder pie grāmatu sērijas «Māksla un likteņi» un pirmo reizi tika iespiests Parīzē 1958. gadā izdevniecība Hachetle-, desmittūkstoš lielā grāmatas tirāža tika izpirkta vienā acumirkli un pat Francijā tagad ir bibliogrāfisks retums. Perišo apcerējumā mēs varbūt neatradīsim mākslinieka daiļrades vispusīgu zinātnisku izpēti, viņa darbu dziļi zinātnisku analīzi, bet to visu izpērk grāmatā minēto faktu nenoliedzamais patiesīgums, autora prasme «iekļūt sava varoņa dvēselē», ne vien neparasti smalki un augstākā mērā patiesi atveidot mākslinieka individualitāti, bet arī cilvēka tēlu ar sarežģītu un traģisku likteni. «Šeit nav izdomājumu,» Perišo raksta, «es gribēju būl maksimāli precīzs.»

Autors neapmierinās ar arhīvu dokumentu, memuāru un biogrāfiskās literatūras rūpīgu studēšanu. Perišo satiekas un sarakstās ar cilvēkiem kas tā vai citādi ir saskārušies ar mākslinieku viņa īsās un vētrainās dzīves laikā, pamatīgi pētī viņa slimību un, beidzot, apmeklē visas vietas, kur kādreiz pabijis pats Lotreks.

Varbūt mūsu lasītāju samulsinās pārmērīgā precizitāte, ar kādu grāmatas autors preparē kroplo vidi, kurā Lotreks veidojās kā personība un kā mākslinieks; rūpīgums, ar kādu Perišo tēlo paša mākslinieka fizisko pagrimšanu, liksies pārmērīgs,

Bet tajā pašā reizē jāatceras, ka asas psiholoģiskās analīzes trūkums apgrūtinātu sarežģītās, smalkās un savdabīgās Lotreka meistarības izpratni.

Lappuse pēc lappuses mūsu acu priekšā rit šā cietēja dzīvē, kas labprātīgi pametis savu vidi bezbēdīgās bohēmas dēļ, naksnīgās Parīzes dēļ, tās pasaules dēļ, kura pirms viņa priekšlaicīgās bojāejas izveidoja viņu par mākslinieku.

Bērnības laiks... «Dārgumiņš» — slavenas dzimtas lepnums un ce* rība. Pirmie drausmīgās slimības satraucošie simptomi; traģiskais «raudu mūris» — siena, kas nesaudzīgi liecināja, ka mazais kroplis gada laikā paaudzies tikai par vienu nožēlojamu centimetru.,. Kopā ar māti velti izbraukātie dārgie kūrorti. Un beidzot — viltus patvērums Monmartrā ar tās drudžaino jautrību, prieku un pērkamas mīlestības ilūziju.

Būdams nakts bāru un kafešantānu pastāvīgs apmeklētājs, dejotāju un prostitūtu draugs, Lotreks labi pazina Monmartru un tās iedzīvotājus, un tie labi pazina viņu. Ieraudzījis klumpačojam mazo cilvēciņu, kas ar mokām spraucās uz priekšu starp «Mirlitonas» galdiņiem, slavenais Briāns ar valdonīgu rokas kustību apklusināja modernā krodziņa haotiskās apmeklētāju klaigas: «Klusāk, kungi, ieradies lielais mākslinieks Tulūzs-Lotreks...» Tā jau bija atzinība — Monmartras atzinība. Šeit, drudžainajā naksnīgās Parīzes atmosfērā, kur nevienmērīgā gāzes radziņu gaisma apgaismoja bālās, nodzērušās sejas, kur «visi bija kupraiņi — vieni fiziski, citi — garīgi», sākās mākslinieka īstā tapšana, mākslinieka, kas Parīzes «padibeņu» pasauli prata atveidot psiholoģiskās izteiksmības ziņā vissmalkākos mākslinieciskos tēlos.

Pie Anrī de Tulūza-Lotreka mākslas grūti pierast. Neparasta ir viņa tematika, nežēlīgi vaļsirdīga ir cilvēka dzīves tumšo pušu interpretācija, neparasts ir arī stils, vienlaikus izsmalcināts un skarbs, elegants un dzēlīgs. Šajā pārdrošajā mākslā spēcīgi atspoguļojas gan paša mākslinieka izcilā personība, gan tas spilgtais laikmets, kas tranču kultūras vēsturē iezīmēja lūzuma momentu.

Tieši 19. gadsimta pēdējos gadu desmitos, kas bija ari strauja zinātnes progresa laiks, notika tradicionālo jēdzienu un pasaules priekšstatu sabrukums, veco, humānistisko ideālu bojāeja, ideālu, kas cildināja cilvēku un slavēja viņa prātu. Līdz ar agrāko ilūziju izzušanu pastiprinājās tieksme pēc vispusīgas dzīves Izzināšanas, Šī tieksme piemita ne vien zinātniekiem, bet ari rakstniekiem un māksliniekiem.

Kaislā nepieciešamība iedziļināties lietu būtībā ir raksturīga galvenokārt māksliniekiem postimpresionistiem — Vinsentam van Gogam, Polam Sezannam, Polam Gogēnam, Anrī de Tulāzam-Lotrekam, kuri vairs nesprauda sev par mērķi sekot visiem iepriekšējiem laikmetiem piemītošam uzdevumam precīzi attēlot redzamo pasauli. Pārvēršot mākslu par galveno pašizteikšanās līdzekli, mākslinieki sāka drosmīgi pakļaut sev dabu, kas neizbēgami prasīja ari tradicionālo izteiksmes līdzekļu brīvu lietošanu. Mākslinieki postimpresionisti gandrīz pavisam atteicās no līniju perspektīvas: mainījās pierastie telpiskie samēri, telpa it kā kļuva kustīga, priekšmeti deformējās, krāsa un līnija aktīvāk iedarbojās uz skatītāja uztveri. Ar savu ekspresiju, ar savu izpētes patosu astoņdesmito gadu beigās dzimušais postimpresionisms aizsteidzās priekšā divdesmitā gadsimta mākslai.

Cenzdamies atbrīvoties no impresionismam piemītošā kamerstila, atteikties no stājglezniecību ierobežojošiem ietvariem, daudzi tālaika gleznotāji centās piešķirt savai mākslai lielāku sabiedrisko skanējumu, paplašināt mākslas iedarbības sfēru. Pieauga tieksme pēc sintēzes, pēc gleznieciskās plaknes dekoratīvisma, pēc monumentalitātes. S'i tieksme vijās cauri arī visai Tulūza-Lotreka daiļradei, kuram izdevās tikt pāri darbnīcas un izstāžu zāļu sienu robežām., iedvest dzīvību plakātu mākslā. Viņa stils ieguva īstu monumentalitāti galvenokārt grafikā.

Anrī Tulūzs-Lotreks nebija tik mērķtiecīgs, noteikts novators un eksperimentētājs kā van Gogs vai Sezanns. Viņš vēl bija cieši saistīts ar 19. gadsimta Rietumeiropas mākslas tradīcijām, noslēgdams ar savu daiļradi psiholoģiskā portreta attīstību. Viņa darbos nozīmīga loma ierādīta tīri sižetiskiem momentiem. Nav jābrīnās, ka Lotreka grafikas mantojumā ir liels skaits ilustrāciju Gonkūru, Zila Renāra un citu rakstnieku darbiem. Starp citu, šai grafikai piemīt īpaša mākslas veida patstāvība, kas Lotreku atšķir no citiem postimpresionistiem,

Vinsenta van Goga, Pola Sezanna un Pola Gogēna mākslas galvenie žanri ir aina%ra, klusā daba un portrets. Cilvēks viņiem ir nesociāla būtne, kas ieņem pasaulē tādu pašu vietu kā daba. Turpretī Lotreks aprobežojas tikai ar diviem žanriem: ar portretu un sadzīves žanru, kas cieši sakļaujas cits ar citu.

Viņa daiļradē galvenā vieta pieder portretam («Suzannas Valadonas portrets», 1885, Kopenhāgena, Gliptotēka; «Aktiera Anrī Samari portrets», 1889, Parīze, privātkolekcija; «Luija Paskāla portrets», 1.893, Albī, muzejs; «Daktera Tapjē de Seleirāna portrets», 1894, Albī, muzejs: «Bertas Badi portrets», 1897, Albī, muzejs, u. c.). Lotreka darbos cilvēks vienmēr ir augstākā mērā individuāls. Tas ir īsts pilsētas civilizācijas radījums, civilizācijas, kas viņu izrāvusi no vispiemērotākās vides — no dabas. Tālab Lotreka varonis, lai viņš būtu kas būdams, vairs nejūtas kā radības kronis: šķiet, ka pasaule ir naidīga pret viņu. Pat apkārtējā telpa it kā mēģina viņu izstumt laukā.

Ikvienā konkrētā cilvēkā Lotreku interesē viņa neatkārtojamība, ne-parastums. Mākslinieks cenšas nežēlīgi atkailināt modeļa iekšējo būtību. Viņam maz rūp portretējamā sejas vaibstu burtiski precīzs atveidojums. Bet pat ārējā līdzība modelim nevar īpaši glaimot, jo sejā, augumā, žestos un apģērbā mākslinieks allaž izceļ pašu raksturīgāko — to, ko cilvēks dažreiz pat slēpj pats no sevis. Pārspīlējot šīs konkrētās īpašības, Lotreks dažkārt tuvojas groteskai.

Runājot par sadzīves žanru, jāteic, ka Lotreks necenšas atveidot darbdienas prozaiskumu. Daudziem viņa attēlotajiem skatiem piemīt simboliski vispārināts raksturs.

Lotreka mākslas galvenās tēmas izpriecas «Lagaletas dzirnavās», «Mulenrūžā», teātros un kafešantānos: gandrīz visi viņa modeļi pieder pie demimonda, pie sabiedrības «padibenēm». Sājā dīvainajā naksnīgās Parīzes pasaulē, kādu mēs redzam Lotreka gleznās («Balle Lagaletas dzirnavās», 1889, Čikāga, Mākslas institūts; «Deja Mulenrūžā», 1890, Filadelfija, Henrija P. Makilhenija kolekcija; «Mulenrūžā», 1892, Čikāga, Mākslas institūts, u. c.), saduras visai kolorītas personas. Netikums šeit iegūst neparastu, slimīgu «burvīgumu». Dzīves netīrās aizkulises mākslinieks parāda ar zobgalīgu, pat cinisku objektivitāti, kāda piemīt gudram cilvēkam, kas zaudējis ilūzijas un iepazinis līdzcilvēku dvēseļu tumšos kaktus. Taču gandrīz visus Lotreka darbus caurauž cilvēku nošķirtības, pūlī iejukuša indivīda vientulības tēma.

Ar publisko izpriecu tēmu Lotreka mākslā cieši saistās prostitūcijas tēma. Šajos darbos («Sieviete, kas velk kājā zeķi», «Marseļa», «Salons», visi — 1894, Albī muzejs) Lotreks, kam ir sveša liekuļota sentimentalitāte, cenšas izprast šās pasaules savdabīgos likumus, parādīt notiekošā banālo ikdienišķību, no normālās dzīves izmesto cilvēku pazemojošo eksistenci.

Lotreks nekad neparādās kā bargs morālists. Jo māksliniekā personiskā līdzdalība attēlotajos notikumos ir skaidri redzama, bet nežēlīgā sevis izsmiešana daudzajos pašportretos tikai pastiprina rūgtuma sajūtu viņa mākslā.

Tulūza-Lotreka māksla veidojusies aptuveni vienas desmitgades laikā (1.879-—1888). Pa šo laiku viņš paguva izdzīvot aizraušanos ar impresionismu un daļēji ar puantilismu. Mākslinieka darba metode, kas bija izveidojusies astoņdesmito gadu beīgāSj gandrīz nemaz nemainījās līdz

pat 1898. gadam. Viņa neparastā stila galvenā Īpatnība ir zīmējuma un krāsas savdabīgā sintēze. Lotreks glezno vai zīmē viegliem, slaidiem triepieniem, krāsainām, it kā kustīgām līnijām., viņam vienlaikus izdodas attēlot gan gaismas efektus, gan asu formas īpatnību. Ikvienu figūru viņš apvelk ar ekspresīvu kontūra, ar lauzītu līniju iezīmē formu, to svītriņa, padarot gandrīz plakanu, bet nekad to nedara līdz galam, ikvienā audekla gabaliņā cenzdamies pēc maksimālas dažādības un «kustīguma», radot notvertās kustības acumirklīguma iespaidu.

Par daudzām sava stila īpašībām Lotreks ir pateicību parādā Edgaram Degā, kas deva galveno ierosinājumu jaunā mākslinieka meklējumiem. No Degā Lotreks mantojis gleznas impresionistisko izpratni kā nejaušu kadru, kas izrauts no kustīgās dzīves, kā fragmentāru kompozīciju ar tukšu zonu priekšplānā, ar raksturīgo taisno līniju un saraustīto diagonālu ritmu — ar zonu, ko aizpilda vienīgi priekšmetu gludās plaknes, kas cilvēku atvirza otrajā plānā.

Savos darbos Lotreks attīsta Degā atklātā mākslīgā gāzes apgaismojuma efektu, meistariski izmantojot tā izteiksmīgās iespējas. Daudzas viņa gleznas pārplūdina asa zilganzaļa gaisma: zilas, zaļas un dzeltenas krāsas dažādu nianšu triepieni iespiežas visās gleznas daļās. Sī nedabiskā, saltā gaisma ar savu vibrāciju negaidot pārvērš, bet dažkārt ari «noēd» krāsas. Mākslīgā apgaismojuma ietekmē viss redzamais iegūst ireālu noskaņu, slimīgu valdzinājumu. Cilvēku sejas kļūst nedzīvas, atgādinot maskas.

Lotreks pārspīlē krāsu reālos kontrastus, viņam patīk spilgtie tīrās krāsas plankumi, kas pēkšņi iedegas uz tumša fona. Lotreka krāsu gamma izceļas ar izmeklētu, reti sastopamu nianšu bagātību. Kodīgus, indīgus plankumus mākslinieks bieži liek blakus gaišo, auksto, it kā mirgojošo krāsu laukumiem.

Lai mākslinieks atrodas kur atrazdamies, viņš visur darina daudzas jo daudzas skices. Ar dažiem siraujiem zīmuļa vilcieniem, dažkārt pārspīlējot formu, Lotreks skicē sejas, kas piesaistījušas viņa nesātīgo ziņkāri, acumirklī aptverot galveno, raksturīgo. Dažas sejas Lotreks skicē vairākkārt un ar katru reizi aizvien vairāk iedziļinādamies savā modelī. Viņa uzmetumi, zīmēti ar skaidrām un lakoniskām vai ari ar nervozi samudžinātām līnijām, vienmēr ir ekspresīvi. Visi šie daudzie uzmetumi noderējuši par pamatu gleznām, litogrāfijām un afišām.

Lotreka brieduma posma daiļradē līdzās glezniecībai ievērojama nozīme ir grafikai, taču abi šie mākslas veidi viņa daiļradē nav šķirami.

Lotreka darbu ievērojamu skaitu veido uz kartona darinātās skices, kurām piemīt gan uzmetuma tiešums un grafislcums, gan krāsas izteiksmīgums. Šīs skices mākslinieks bieži izmantoja kā pakāpienu pārejai no glezniecības uz tīri grafiskiem darbiem — litogrāfijām un plakātiem.

Ievērojamu vietu mākslinieka grafikā ieņem afišas. Jāuzsver, ka tieši Lotreks ir radījis plakātu mākslu — dekoratīvi efektīgo plakātu, kas uzreiz piesaista sev skatītāja uzmanību ar negaidītu, bieži vien fragmentāru kompozīciju, kā, piemēram, afišās «Japāņu dīvāns» (1892), «Zaņa Avriia» (1892), ar spilgtām krāsām, kas kontrastē ar asām, dinamiskām, melnām kontūrām. Lotreka mākslu nopietni ietekmējušas japāņu gravīras. Tās viņam iemācīja augstu vērtēt gludo lapas virsmu, izplāt uz tās attēlu, taupot izteiksmes līdzekļus.

Tieši savā grafikā Lotreks tuvinās jūgendstilam, kura. pārstāvji ari lielu nozīmi piešķīra plakātam. Lotreka mākslas un jūgendstila līdzību nosaka izliekto līniju untumainā kustība un saplacinātās formas, ietvertas noteiktās kontūrās. Taču Lotreka daiļradei maz kopīga ar jūgendstila mākslinieku darbiem raksturīgo, manierīgo, pārsmalcināto skaistumu.

Daudz uzmanības Lotreks velti ari litogrāfijai. Viņa litografētajiem darbiem vairāk piemīt žanrisks raksturs, tie bieži vien saglabā zīmējuma tiešumu. Pirmā Lotreka litogrāfija darināta vēl 1885. gadā, bet galvenie darbi radušies deviņdesmitajos gados. 1892. gadā parādījās pirmā Lotreka krāsainā litogrāfija, bet pēc 1895. gada to skaits ievērojami pieaug. Pirmajām krāsainajām litogrāfijām raksturīgais pārmērīgais krāsu raibums un plakātiskais formu vienkāršojums pēc 1895. gada pamazām zūd. Divu albumu — «Viņas» (1896) un «Iveta Gilbēra» (1898) — lapās Lotreks skopi izmanto svītriņā jumus, ar līniju, tās biezuma un toņa gradācijām attēlojot jebkuras formas. Krāsas šajos darbos bieži mēdz būt mīkstas un atturīgas.

īpašu interesi modina Lotreka vēlākā laikposma māksla (1898—1901). Maksimālā krāsu intensitāte ļauj māksliniekam attēlot cilvēka kaislību augstāko kvēli un saspringtību. Tieši tas padara Lotreka līdztekus vali Gogam par tiešu ekspresionisma priekšteci. Tiesa, Lotreks atsakās no komplicēta un daudzpusīga cilvēku raksturu traktējuma. Viņa darbos ironiju un zobgalību pamazām nomaina sāpju un drūmā nemiera izjūta. Fizisko ciešanu salauztajam Lotrelcam, kas nojauš nāves tuvošanos, pasaule šķiet bezgala briesmīga, bezcerīga.

Par viņa mākslas galveno žanru paliek portrets. Tiek saglabāti arī skati no izpriecu vietām, bet tiem dažkārt piemīt klaji biedinošs raksturs. Mākslinieks aizraujas ar zirgu sacīkšu tēmu, velti cenzdamies rast mierinājumu dabā.

Lotreka glezniecības stils stipri mainās, zaudējot savu vieglumu, gra-fiskumu un līniju virtuozitāti. Līnija kļūst rupjāka, izplūst plankumos, pārstāj būt par tēla akcentēšanas līdzekli. Galveno ekspresīvo lomu sāk, spēlēt tieši krāsa. Lotreks glezno platiem, pasloziem otas triepieniem, pūlēdamies attēlot telpisko formu; parādās krāsu spīdēšanas efekts, pastiprinās krāsu toņu kontrastainība.

Lotreka daiļrade daudzējādā ziņā aizsteigusies priekšā '20. gadsimta mākslai. Viņa ietekme izpaudusies, piemēram, Pikaso «gaišzilā» un «rožainā» posma darbos, kuros attēlota dzīves pabērnu skumjā pasaule. Taču Lotreka slimīgi asās mākslas vērtību nosaka ne tikai tas vēsturiski mākslinieciskā nozīme.

Būdams nerimtīgs novērotājs, kas ar skumju ironiju sintezē netikuma un bojāejai nolemto pasauli, viņš bez žēlastības izcēla un fiksēja visu, kas to atmaskoja; viņš nemoralizēja, bet arī nepiedeva . ..

Viņa sirsnīgās un patiesības pilnās gleznas skatītājus nevar atstāt, vienaldzīgus. Visa Lotreka māksla taču ir stihisks protests pret cietsirdīgo un inerto pasauli, kas nomāc cilvēku un pazemo tā cieņu.

O. MamoMova

Lotreks bija «tik ass, tik patiess un nesaudzīgs tieši tāpēc, lai varētu drošāk un pārliecinošāk pateikt, ka nevienam šajā pasaulē nav tiesību izsvītrot kādu no dzīves». Jau tikko uzsācis mākslinieka gaitas, jaunais mākslinieks deklarēja: «Es cenšos gleznot tikai patiesību, nevis ideālu,» Viņš palika sev uzticīgs līdz galam.

PIEZĪMES

1 Tulūzu-Lotreku-Monfā līnija ir sākusies no tā paša Boduēna, kas 1196. gadā bija apprecējies ar vikontesi Aliksu de Lotreku, Montā lēņu muižas mantinieci.

2 Brantoms (1540—1614) — franču memuāru rakstnieks, grāmatas «Ievērojamu cilvēku dzīve» autors. (Tulk. piez.j

3 Grāfa Alfonsa izteiciens no 1901. gada 18. septembrī Renē Prensto rakstītās vēstules.

4 Liburnas muzejā glabājas Prensto glezna «Iru bankete», kurā grāfs Alfons* attēlots savā zirgā Paroli, kopā ar citiem jātniekiem pārvarot šķērsli.

5 Paši agrākie Tulūza-Lotreka zīmējumi, kas saglabājušies līdz mūsu dienām, attiecas uz šo laikposmu (1873).

6 Tulūzs-totreks saņēma divas pirmās godalgas par latīņu valodu, par angļu un franču valodas gramatiku un uzslavas rakstus vēsturē, ģeogrāfijā un aritmētikā.

7 2oržs fitio (1871—1958) — franču gleznotājs, ekspresionisma pārstāvis, reliģisku kompozīciju autors. (Tulk. piez.j

8 Par Lotreka slimību ir bijis daudz strīdu. Ārsts 2. Sežurnē runāja par ahondroplaziju, profesoīs Moriss Laml — par nepilnvērtīgu osleo-ģenēzi. Retrospektīvi noteikt diagnozi ir grūti, tomēr šķiet, ka pareizākā būs bijusi ārsta Gastona Levī izteiktā hipotēze, Pēc viņa domām, Lotreka slimība pieder pie poliepifiziārās displSziju grupas, varbūt pat precīzāk pie Klemāna poliepifiziārās distrofijas.

Sās slimības gadījumā «kaulu audi ap epifīzēm ir ārkārtīgi trausli un arī pašas epifīzes ir nepilnvērtīgas». Tālab ļoti iespējams, ka Lotreka kaulu lūzumi nebūt nav nejauši. «Var pieļaut,» ārsts Levī raksta, «ka ticis lauzts ārkārtīgi trauslais ciskas kaula kakliņš, kas bijis deformēts pēc coxa vara tipa, vai arī bijis gūžas locītavas pamežģījums, kas bija par iemeslu kritienam. Bet nedrīkst izslēgt arī hipotēzi par pamež-ģījumu, ko sarežģījis izmežģījums.»

Katrā ziņā pretēji tiem slēdzieniem, kas izdarīti pēc paviršas Lotreka biogrāfijas iepazīšanas, ne jau lūzumi bija par iemeslu tam, ka viņš pārstāja augt; Lotreks vienmēr bija mazāka auguma nekā viņa vienaudži. Lūzumi bija tikai sekas, «traģisks slimības noslēgums», slimības,

kas izveidojās nepilnvērtīgu kaulu audu rezultātā. Un nav nekāds brīnums, ka abi lūzumi notika tieši pubertātes laikā; šāda veida slimības var nelikt sevi manīt daudzus gadus (starp citu, toreiz Lotreka slimību nebija iespējams diagnosticēt, jo vēl nebija rentgenogrāfijas), bet stipri saasinās bērna augšanas un pubertātes laikā. Lotreka slimība bija nolemta kopš pašas dzimšanas, viņš no tās nespētu izbēgt.

Šeit nu būtu vietā atcerēties bioloģisko īatalitāti, kas jau tajā brīdī, kad mēs vēl atrodamies embrionālā stāvoklī, pēc Žana Rostāna vārdiem, «bez žēlastības aizcērt mūsu priekšā kādas durvis». Lotreks ir traģisks nežēlīgā detemiinisma apstiprinājums.

(Ārstam LevI bija izdevies noskaidrot, ka viena no Lotreka māsīcām bijusi pundurīte.)

9 Šīs vārsmas, ko sacerējis Īrijas karaļa Patrika galma dzejnieks grāfs Makmahons, grāfs Alfonss bija iegravējis savas piekūnu mājiņas slēģos.

10 Emīls Zolā. Naturālisms Salonā. Raksts iespiests laikraksta Le Voltaire 1880. gada 21. jūnija numurā.

11 1898. gadā šo ēku pārbūvēja un cirku nosauca jaunā īpašnieka Medrano (viņš bija arī klauns Bumbums) vārdā par Medrano cirku.

12 Pretēji Lotreka cerībām Devima «prozas pērle» nepalīdzēja iekarot atzinību. Viņa drauga novele netika iespiesta. Tā nāca klajā daudz vēlāk (izdevniecībā Chêne Parīzē 1953. gadā), bet, protams, tikai Lotreka zīmējumu dēļ.

13 1881. gadā Lotreks uzgleznojis ap četrdesmit darbu.

14 Šī ir pēdējā mums zināmā Lotreka vēstule, kas adresēta Devimam. Šķiet, ka Lotreka un viņa Barēžas drauga attiecības drīz vien kļuva vēsākas. Devirns bija ļoti reliģiozs. Pēc trīsdesmit gadiem, 1910. gadā, zaudējis māti, viņš kļuva par mūku. Pirms iestāšanās klosterī viņam ienāca prātā aizkustinoša doma nosūtīt grāfienei Adelei astoņas vēstules, ko kādreiz bija saņēmis no Lotreka.

15 «Es neatceros nevienu gadījumu,» Rašū vēlāk izteicās, «kad Lotreks būtu kļūdījies mūsu skolasbiedru novērtējumā. Viņš bija neiedomājami labs psihologs.»

16 Vēlāk viņš kolekciju uzdāvināja savai dzimtajai pilsētai, Bajonas muzejam.

17 1882. gadā Lotreks uzgleznojis ap četrdesmit darbu.

18 Zerārs de Nervāls (1808—1855) — franču rakstnieks un dzejnieks.

19 Pavisam neapdāvināts gleznotājs, vēlāk kļuva rūpnieks.

20 1883. gadā Lotreks uzgleznoja ap divdesmit portretu.

!f No 1884. gada saglabājušās tikai piecas vai sešas gleznas.

22 Starp «Melnā kaķa» pastāvīgajiem apmeklētājiem minami Alfonss Alē, Emīls Gudo, Verlēns, Žans Rišpēns, Moriss Rolinā, Saris Kro, Žans Moreā, Edinens Arokūrs, Žans Lorēns, Zils Žuī, Maknabs, Moriss Donē.

23 Pēc astoņiem gadiem Morisu adoptēja spānis Migels Utrillo-i-Mo-Iins. Marija Klementīna vēlāk mainīja savu vārdu un saucās par Suzannu.

24 «Es gleznoju cilvēkus, lai tos iepazītu,» Suzanna Valadona vēlāk izteicās. «Nevediet pie manis sievietes, kuras gaida, lai es tās uzgleznoju piemīlīgas vai skaistas, viņas uzreiz manī vilsies.»

25 Hercogiene Fontanža — Luija XIV favorīte. (Tulk. p!ez.)

28 1885. gadam piedēvējami piecpadsmit Lotreka darbi.

27 1886. gadā Lotreks uzgleznoja vēl piecus vai sešus darbus: «Dejotājas», «Sieviete ar rožaino lenti», «Pie veļas mazgātājas» u. c.

28 Reprodukcija nāca klajā decembrī un bija iespiesta žurnāla atvērumā.

29 Īstenībā tikai viens no šiem zīmējumiem, kurā bija attēlots skats «Džina-kokteiļa» bārā, tika iespiests Courrier français 1886. gada 26. septembra numurā.

80 Vēlāk Arlē van Gogs, Anketēna gleznas iedvesmots, uzgleznoja «Pļāvēju» savā manierē.

Anketēns droši vien būtu juties pārsteigts, ja toreiz viņam pateiktu, ka nākotnē viņa darbus uztvers ar pilnīgu vienaldzību. 1897. gadā Siņaks par viņu sacījci: «Viņš labi prata savu amatu, bija veikls, pat pārāk veikls, un varētu likties dižens, ja nebūtu zināmi oriģināli, kurus viņš atdarināja. Viņa sniegums ir Domjē, Manē, Mikelandželo, Renuāra un Dega godprātīgi veidots maisījums. Pietiktu desmitās daļas viņa talanta, ja tā būtu piešķirta oriģinālam māksliniekam, lai radītu brīnumus» (fragments no Siņaka dienasgrāmatas, kas 1952. gada aprīli tika iespiests Gazette des Beaux-Arts).

31 Pēc divdesmit pieciem gadiem Emīls Bernārs godīgi atzinās: «Nekas tik ļoti nelīdzinājās manam aklajam absolūtismam kā Vinsenta eklektisms. Tagad es atzīstu, ka viņam bija taisnība ..,» (Ievads «Vin-senta van Goga vēstulēm», Parīze, Ambruāzs Vollārs, 1911.)

32 Robert Beachboard. La Trinité maudite (Valadon, Utter, Utrillo).

33 Zīmējumi bija iespiesti T. jūlija numurā.

84 No 1888. gada saglabājies ap trīsdesmit gleznu. 1887. gadā Lotreks uzgleznoja kādas piecpadsmit gleznas.

35 Četri zīmējumi tika iespiesti pavasari (21. aprīli, 12. un 19. maijā un 2. jūnijā).

36 Acīmredzot runa ir par Pivī de Savannu.

87 Tā nosauca 20. gadsimta sākumu. (Tulk. piez.)

38 Pēc trim gadiem, 1892. gadā, vēršu cīņas Buloņas mežā tika aizliegtas un arēnu nojauca. Pēc Teodora Dirē vārdiem, Lotreks esot uzgleznojis un uzzīmējis daudzas vēršu cīņu epizodes, toreadoru portretus u. c. Šķiet, no tā nav nekas saglabājies. Iespējams, ka lielāko daļu šo zīmējumu Lotreks uzdāvināja saviem modeļiem, bet modeļi tos vai nu pazaudējuši, vai iznīcinājuši. Farāns Kaniameress stāstīja, ka viens no torero, Aguhetass, raugoties uz sevi Lotreka darinātajā portretā, izsaucies: «Ja tādu mani ieraudzītu mana māte, viņai uznāktu histērijai»

39 «Orķestra mūziķi» un portrets «Dio jaunkundze pie klavierēm» tagad atrodas Luvras muzejā.

40 OHers bija Sezanna, Pisarro un citu mākslinieku drauga — gleznotāja Fransisko Oliera-i-Sestero — attāls radinieks.

41 Fin de Siècle 1895. gada 7. jūlija numurā.

42 Octave Maus. La Lanterne magique. 1918. gadā Lozannā nolasītā lekcija.

43 Edgar Baes. La Revue belge 1890. gada 15. februāra numurā.

44 Vinsents nesen bija uzgleznojis visai līdzīgu gleznu — «Gašē jaunkundze pie klavierēm».

45 1889. un arī 1890. gadā Lotieks uzgleznoja ap divdesmit gleznu.

46 No rakstiem, kas iespiesti La Vie Parisienne 1892. gada 30. jūlijā un 1894. gada 9. jūnijā. (Minējis 2. Ademārs grāmatā «Lotreks — mākslinieks gravieris».)

47 Fin de Siècle 1891. gada 23. septembra numurā.

48 Tur viņš ari pēc dažām nedēļām (1891. gada janvāri) nomira.

49 Tadē Natansons pareizi norādījis uz šo īpatnību.

50 Saglabājusies šā skata fotogrāfija, ko uzņēmis Sesko.

61 Ūtrupe Druo savrupmājā notika 5. un 20. jūnijā. Lotreka zīmējumi tika pārdoti par dažiem frankiem gabalā.

52 Dažus Lotreka laikabiedrus maldināja viņa darbu tēmas. Kāds Gistavs Kokliko, iztirzādams gleznu «Deja «Mulenrūžā»», uzdeva retorisku jautājumu: «Vai vēlāk šī glezna nešausminās tāpat kā Matiasa Grīnevalda «Krustā sišana»? Izpriecu vietas Lotreks glezno «kapsētas krāsās».»

63 Mišels Florisons mums pastāsta: «Mišels Žoržs Mišels ir saskaitījis četrdesmit pauses variantus, ko Lotreks pagatavojis, lai pēc iespējas izteiksmīgāk attēlotu kādas dejotājas dejas soli un cirka zirga kustību.»

64 No 1891. gada saglabājies mazliet vairāk nekā trīsdesmit gleznu.

85 Acīmredzot kopā ar Pisarro, Vismaz kādā vēstulē savam dēlam Lisjēnam Pisarro rakstīja: «Arī Lotreks pošas uz Londonu, varbūt mēs brauksim vienā vilcienā» (1892, gada 17. maijā).

66 Kā paskaidroja daži komentētāji, ap septiņdesmit šādu zīmējumu pēc mākslinieka nāves viņa tēva brālis iznīcināja aiz «reliģiskiem apsvērumiem»,

67 Tas bija Fransiss Žurdēns, kas mums aii pastāstīja par šo gadījumu.

6S.Tajā pašā gadā, kad Briāns pārgāja uz «Eldorado», Lotreks pagatavoja viņam otru afišu.

89 1892. gadā Lotreks uzgleznoja ap trīsdesmit darbu.

60 Šā izdevuma prospektā bija lasāms: «Atšķirībā no agrākajiem albumiem šajā krājumā nebūs ievietotas viena veida monotipijas un vienīgi tonālas gravīras. Tajā būs pārstāvēti visi žanri — krāsainie un arī ar bisteru, sangvinu vai melno tušu darinātie estampi.» Starp māksliniekiem, kas bija apsolījuši piedalīties šajā albumā, bez Lotreka minami Anketēns, Emīls Eemārs, Bonārs, Kaiabēns, Ežēns Karjērs, Sērē, Moriss Denī, Gogēns, Saris Morēns, Pisarro, Pivi de Šavanns, Rafaelli, Rašū, Odiions Redons, Renuārs, Vijārs, Vistlers un Vijets.

61 «Sai ziņā viņš tikai sekoja vecai tradīcijai, pie kuras vēl tagad turas visi labie, vecie litogrāfi» (Moriss Žuajāns).

62 Šo litogrāfiju iespieda Marti tipogrāfija 1893. gadā.

63 1893. gada 13. februārī.

64 Tās notika piektdienās, un tajās piedalījās Monē, Rcdēns, Rafaelli, Karabēns, Žuajāns, Klemanso, Edmons de Gonkūrs u. c.

65 Temps 1893. gada 14. februāra numurā.

66 Žuajāna stāstījums. Bet šī Dega atsauksme nebūt nebija tik cildinoša, kā bija licies Lotrekam, Žuajānam un daudziem citiem. īstenībā no abiem 1893. gada izstādes dalībniekiem Begā augstāk vērtēja nevis Lotreku, bet Morēnu. Kad kāds no mākslas cienītājiem — Anrī Lo-rāns — pastāstīja Degā par savu nodomu nopirkt Lotreka darbus, Degā viņu pārtrauca: «Pērciet Morēna darbus! Lotreks ir ļoti talantīgs, bet viņš ir sava laikmeta gleznotājs; viņš būs otrs Gavarnī. Pēc maniem ieskatiem, ir tikai divi gleznotāji — Engrs un Morēns.» Uzticēdamies Degā spriedumam, Anrī Loiāns sāka vākt Morēna darbu kolekciju. Nākamajos gados viņš tos iegādājās vairākus simtus, un Degā, ierazdamies pie Lorāna, katru reizi jūsmoja par Morēnu. Raudzīdamies «Smejošajā sievietē» un gleznā «Sieviete korsetē», viņš sacīja: «Šos darbus var likt blakus Rembrantam, un tie nekā nezaudēs.» Degā vispār nekad netika bijis sevišķi vēlīgi noskaņots pret Lotreku. Šis žultainais vīrs par savu jaunāko amata brāli izteicās diezgan nesaudzīgi. Varbūt viņš Lotreku mazliet apskauda vai ari ļaunojās uz viņu, jo tas no Degā daudz ko bija patapinājis. Lotreka darbu tēmas Degā droši vien uzskatīja par savējiem. «Mesjē uzvilcis bikses, kas viņam ir par lielām.» Degā reiz nikni izteicās. 1916. gadā viņš ar riebumu pateica Silvēnam Bonmarjāžam par Lotreka darbiem: «Tas viss smird pēc sifilisa.» Jocīgs spriedums, ja ņemam vēlā, ka to izteicis mākslinieks, kuram pašam publiskie nami noderējuši par plašu novērojumu lauku un kurš, būdams sieviešu ienaidnieks, droši vien būs sevi tur parādījis daudz mazāk «cilvēcisku» nekā Lotreks.

67 Tajos laikos īsie mati bija «neapšaubāma paklīdušas sievietes pazīme» (Fransiss Zuraēns).

98 Tie ir Žuajāna vārdi: viņš ļoti labi saprata, ko Lotreks toreiz juta. «Pēc Lotreka nāves,» viņš raksta, «kāda jauna, burvīga sieviete no viņa aprindām man sacīja: «Es būtu uzņēmusies gādību par Lotreku; man šķiet, apprecēdamās ar viņu, es viņu būtu izglābusi..,»» — «Kāpēc tad jūs to neizdarījāt, kad vēl nebija par vēlu?!» Žuajāns izsaucās. «Vai tiešām viņš vēl nebija pietiekami slavens?»

69 Renē Vēru bieži jauca ar kādu citu modisti — Lemarguēnu, kas vēlāk kļuva Lotreka mīļākā. Renē Vēra bija atraitne, pēc vīra nāves viņa bija palikusi ar dēlu, tagadējo dakteri Luiju Suķē, ar kuru man bija laime tikties. Luijs Šukē laipni dalījās ar mani savās atmiņās un nodeva manā rīcībā dažas ģimenes relikvijas, pēc kurām es varēju precīzi noteikt daudzus Lotreka dzīves sīkumus.

Lotreka un Renē Vērās draudzība bija sākusies sen. Jau 1888. gada Lotreks ir attēlojis viņu kopā ar Ādolfu Albēru, La Guli, Klodonu un

citiem «Maskuballē» — ilustrācijā, kas bija ievietota izdevumā Paris Illustre (10. martā), kā arī skicē uz audekla, kas gatavota šai litogrāfijai.

70 1893. gada 30. aprīlī.

71 1893. gadā Lotreks uzgleznoja ap piecdesmit gleznu (no tām kādas divdesmit veltītas publiskajiem namiem), pagatavoja ap četrdesmit litogrāfiju un četrus plakātus. Minēsim dažas žurnālā L'Escarmouche iespiestās litogrāfijas: «Lenderas jaunkundze un Brasērs «Varietē»»; «Lenderas jaunkundze un Barons»; «Ģenerālmēģinājums «Foliberžērā»» (Emiljenna d'Alansona un Marikita); «Sara Bernāra «Fedrā»»; «Mulen-rūžā»; «Franču un krievu savienība» (gada nogales rēvija); «Antuāns «Nemierā»»; «Karona kundze «Faustā»».

72 Lotrekam tiešām ir darbi, taisnību sakot, to ir maz, kurus nebija iespējams izstādīt. Tie galvenokārt atrodas privātkolekcijās.

73 Iveta Gilbēra savos memuāros («Manas dzīves dziesma») šo satikšanos datē ar 1895. gadu. Bet tā ir nenoliedzama kļūda.

74 2. Ademārs min šādu faktu: «Vienu speciāli pagatavoto melnbalto novilkumu laikraksts 1895. gada 15. februārī bija piešķīris kā prēmiju rēbusu konkursa uzvarētājam Gibo, kas, šķiet, pēc prēmijas nav ieradies.»

Bez litogrāfijām, plakātiem un zīmējumiem 1894. gadā Lotreks darinājis kādas četrdesmit piecas gleznas (ap trīsdesmit no tām veltītas publiskajiem namiem).

75 «Programmā teikts, ka dekorācijas darinājis TuKizs-Lotieks,» rakstīja Žans Lorēns. «Es labāk aizeju.»

76 Keta Grinveja — angļu gleznotāja (1846—1601), daudzu grāmatu ilustratore.

77 Lauka balodis ar olīvām — viens no Lotreka mīļākajiem ēdieniem, kura recepte bija patapināta no kulināra, kas strādāja kādā restorānā Burgundijas ielā, Lotreks pats to gatavoja un pasniedza tikai izmeklētiem viesiem.

78 Fransiss Žurdēns un Tadē Natansons šo vakaru ir jo sīki aprakstījuši. «Visi no sirds priecājās,» raksta Žurdēns. «Kaut gan es neesmu drošs, vai, mazā gaismiņā kopā ar «Lielo koku» mājās nākot, mani nepārņēma tādas kā skumjas. Varbūt es nepratu šīs orģijas pareizi novērtēt? ... Lotrekam šādu drūmu pārdomu nebija.»

79 Sīs vārsmas Romēns Koliss adresēja Lotrekam nākamajā dienā pēc lielās pieņemšanas.

80 «Drausmīgs cilvēks!» Marsela Lendera reiz izsaucās, kad kāds no viņas tuviniekiem cildinoši izteicās par Lotreka talantu. Tad attapdamās piebilda: «Viņš pret mani labi izturas... bet, runājot par portretu, jāteic, ka es ar jums neesmu vienis pratis.» (No Atbēra Flamāna grāmatas Le Bal du Pré Catelan.)

81 Drīz Parīzē viņu saradās tik daudz, ka policijas prefekts aizliedza sievietēm nēsāt riteņbraucēju bikses galvaspilsētā.

82 «Kāds no kaimiņiem,» stāsta Pols Leklerks, «nevarēdams saprast, kas par savādu, vienmērīgu troksni skan mākslinieka darbnīcā, stāstīja citiem kvartāla iedzīvotājiem, ka Tulūzam-Lotrekam piemetusies jauna ēnniba: viņš pats iejaucot mīklu un cepot sev maizi.»

68 Fin de Siècle 1895. gada 23. jūnija un 1896. gada 25. jūnija numurā.

84 «Vaildu sodīja par to, ka viņš bija iedomājies dzīvojam Itālijā Renesanses laikā vai Grieķijā Sokrātā laikā,» rakstīja Anri de Renjë žurnālā La Revue blanche.

85 Sālī nomira 1897. gadā, bet «Melnais kaķis» aizvēra savas durvis uz visiem laikiem jau dažus mēnešus pirms tam.

86 La Gulī pagrima aizvien vairāk un vairāk. Pēc tam kad viņa bija «gurdi patirinājusi kājas» «Parīzes dārzā» un nodejojusi vēdera deju balagānā, viņa uzstājās kā cīkstone un zvēru dresētāja (viņa kļuva drausmīga. «Tik resna,» rakstīja Žans Lorēns, «ka viņai strinkšķēja visas triko vīles»); viņa nopirka divas panteras, četras vecas, novārgušas lauvas, hiēnu un grūtsirdīgu lāci. Sie dzīvnieki, kaut gan viņa tos slikti baroja, aprija visu, kas viņai vēl bija atlicis no ietaupījumiem. Kāds no plēsoņām gadatirgū Ruānā norāva kādam bērnam roku. Kad pēdējais zvērs bija vai nu nosprādzis, vai pārdots, La Guli galīgi sabruka, Drīz vien, iestigusi galīga nabadzībā, viņa atgriezās Monmartrā un tur, ģērbusies skrandās, pie naktslokālu un «Mulenrūžas» durvīm pārdeva puķes, konfektes un apelsīnus. Viņa dzēra. «Pati es esmu laba,» viņa žēlojās, «tikai mana dzīve ir bijusi slikta!» 1914. gadā sarīkojis lielu retrospektīvu Lotreka darbu izstādi, kurā vajadzēja būt izstādītiem arī abiem panno no Nejī gadatirgus balagāna, Žuajāns nodomāja uzlūgt uz izstādi arī La Gulī. Viņš cerēja, ka šim nodomam būs lieliski panākumi. «Bet,» Žuajāns rakstīja, «ieraudzījis šo bezveidīgo sievieti, īstu biez-adaini, kas gleznotāju gandrīz nemaz neatcerējās, sauca to par Tudūzu, jaukdama ar kādu pliekanu portretistu, es sapratu, ka no nodoma atdzīvināt pagātni būs jāatsakās. Ir tādi svētceļojumi, kas pēc divdesmit gadiem vairs nav jāatkārto.» 1915. gadā «Mulenrūža» daļēji nodega ugunsgrēkā. I.a Guli šad tad apstājās pie žoga un skatījās caur spraugām uz savas bijušās slavas tempļa drupām. Pēc kara viņa vēl parādījās gadatirgos. Pjērs Lazarevs stāsta, ka ap 1925. gadu viņš redzējis «kādu balagānu ar milzīgu afišu: «Pasteidzieties! Šeit jūs redzēsit slaveno La Gulī no «Mulenrūžas»!» Iekšā saucējs centās ievilināt ziņkārīgos, stāstīdams dažas epizodes no dejotājas dzīves... Viss iznāca ļoti nožēlojami. Kad priekškars pacēlās, mēs ieraudzījām resnu, stipri izplūdušu, vecos, vizuļiem nošūtos kankaros ģērbušos sievieti ar riebīgu smaidu sejā. ... Šo sievieti nepavism netraucēja mūsu ziņkārīgie skatieni. Nepagriezusi galvu, viņa sēdēja estrādes kaktā uz nekrāsotas koka kastes un tempa tieši no litra pudeies sarkanu vīnu. Kad pudele bija izdzerta, viņa aiz labpatikas noklakšķināja mēli, noslaucīja ar plaukstas virspusi muti un nospļāvās uz grīdas... Kāds lūkoja uzsākt ar viņu sarunu; «Tie bija jauki laiki, vai ne? Tu taču atceries?» Stīvu mēli, pa starpu ņirgdama, viņa vienā gabalā atkārtoja: «Kā ne, atceros! Tik daudz ieleņu bija!... Jautri!» Nekā cita no viņas nevarēja izdabūt. Izmēģinājās, bet velti.» Vēlāk La Gulī kādu laiku strādāja par istabeni kādā publiskajā namā, bet beigās kļuva par lupatlasi un ubadzi Sentuēnā, Parīzes nabadzīgo ļaužu kvartālā. Tur viņa dzīvoja nožēlojamā segtā orē kopā ar suni Rigolo, savu vienīgo un pēdējo prieku. Kā iepriekšējās dzīves piemiņu viņa saglabāja mežģīņu gabaliņu (paliekas no viņas plīvojošajiem brunčiem), ar ko «bija izrotājusi pelēko, pieputējušo logu». 1939, gada janvārī La Gulī saslima un viņu ievietoja Laribuazjēras slimnīcā, kur bijusi dejotāja 30. janvārī nomira apmēram sešdesmit gadu vecumā. Pirms

nāves viņa bija lūgusi atsaukt mācītāju: «Mācītāja tēvs, vai dieviņā man piedos? Es taču esmu La Guli,» Tai pašā gadā abus panno, ko Lotreks viņai bija darinājis, ieguva Luksemburgas muzejs.

Arī šiem panno ir sava vēsture. Ap 1900. gadu La Guli, trūkuma spiesta, bija tos pārdevusi kādam kolekcionāram, dakterim Vio. 1907. gadā ūtrupē, kurā jrārdeva Vio kolekciju, tie tika nopirkti par 5200 frankiem. Pēc tam šie panno ceļoja no kolekcijas uz kolekciju, nokļuva Skandināvijā un atgriezās atpakaļ Parīzē, 1926. gadā tie piederēja kādam tirgotājam, kas, nodomādams, ka ērtāk būs atrast pircējus mazāka izmēra audekliem, itin mierīgi sagrieza Lotreka panno astoņos lielos. un daudzos mazos gabalos. Mākslas kritiķi nikni sacēlās pret šādu vandālismu, un beidzot abi mākslas darbi tika restaurēti, un 1929. gadā tos par 400 000 franku nopirka Daiļo mākslu ministrija, Nodoti 1947. gadā Luvral, tie tagad atrodas Bumbas spēļu zālē.

87 Parasti (sekojot Zuajānam) braucienu uz Lisabonu un Madridi visi datē ar 1896. gadu. Bet pasažiere no 54, ir bijusi par modeli Lotreka plakātam, kas jau 1896. gada februāri tika eksponēts «Brīvās estētikas» izstādē Briselē. Turklāt eksistē 1895. gada augustā Lotreka darinātais zīmējums «Vilcienā Madride—Bordo».

88 Mērija Tapjē de Seleirāna (grāmatā «Mūsu tēvocis Lotreks») gleznu sadedzināšanu apstrīd. «Ir tik daudz muļķīgu izdomājumu,» viņa raksta, «ka nav vērts tos ievērot. Lotreks pats par tiem smējās.» Es par šo atgadījumu stāstu tā, kā to bija aprakstījis Fransiss Tusēns, pulkveža Tusēna dēls. Bet pulkvedis Tusēns, tāpat kā Laportaljērs un Saris de Montazē, bija liecinieku vidū. Fransiss Tusēns min vēl citus vārdus, bet daži ievērojami pilsoņi — starp tiem Ziljēns de Lagonds, Nouvelliste īpašnieks, un Gistavs de Lapanūzs — šo laktu noliedza. Par Lotrelca izteikumu var sacīt., ka to tika minējis Pols Leklerks, kas savā atmiņu grāmatā «Ap Tulūzu-Lotreku» ari stāsta par gleznu sadedzināšanu. Pēc viņa vārdiem, par šo faktu viņam esot pastāstījis pats Lotreks, kas tajā pašā reizē par šo atgadījumu pateicis vārdus, kurus es citēju.

89 Lielākā daļa no tiem. tagad atrodas Albi muzejā un nevienā nemodina sašutumu.

90 1914. gadā šis portrets kopā ar citiem Kamondo dāvinājumiem nonāca Luvrā, Salīdzinājuma dēļ atgādināsim, ka Tangī tēva gleznu ūtrupē 1894. gada jūnijā van Goga glezna tika atdota par trīsdesmit frankiem, bet Sezanna darbi slavenajā Vollāra izstādē, kas notika dažas nedēļas pirms Lotreka izstādes, 1895. gada nogalē, tika pārdoti par cenu starp desmit un septiņsimt frankiem.

91 Tadē Natansona stāstījums. Ari Sa-Ju-Kao portrets, pēc Zuajāna vārdiem, bijis novietots vannas istabā.

92 Kā pirms manis aizrādījuši M. 2. Dortī, Madlēna Grijaēra un Žan3 Ademārs savā darbā «Tulūzs-Lotreks Beļģijā», šis van de Veldes apciemojums būs noticis nevis 1894. gadā, ķa rakstīja Žuajāns, bet 1896. gadā, jo mājas būve bija pabeigta tikai 1896. gadā.

93 Zuajāna stāstījums. «Pēc kāda laika,» Žuajāns raksta, «karalis Milans kādā Lotreka darbu izstādē par nedzirdēti augstu cenu bija nopircis viņa gleznu «Sieviete klauns». Sacelšanās laikā Belgradā, kad Konakas pilī ielauzās saniknots ļaužu pūlis, kas pili izlaupīja, bet Ser-bijas karali Aleksandru un karalieni noslepkavoja, šī glezna nokļuva

kādā slavenā kolekcijā Šveicē.» Runa ir par vienu no Sa-Ju-Kao portretiem (Oskara Reinharta kolekcija Vintertūrā).

84 «Simpsona ķēdes» atraidītas skices nosaukums bija «Maikaeia divritenis».

95 Ša-Ju-Kao portrets bija viens no šās sērijas retajām litcgrāfijām, kas piesaistīja mākslas cienītāju uzmanību. Arī vēl tagad tas ir Lotreka visbiežāk reproducētais darbs.

sc Sie gleznojumi nav saglabājušies.

87 «Ielūgumu uz tasi piena» agrāk piedēvēja 1900. gadam. Bet rakstā, kas parādījās La vie parisienne 1897. gada 22. maijā (pirmais uz to norādīja Žans Ademārs), ir pastāstīts par šo pieņemšanu un līdztekus aprakstīta litogrāfija; tas deva iespēju kļūdu labot.

88 Šim gleznām bija bēdīgs liktenis. Kādas trīsdesmit gleznas durvju sargs atdeva īrniekam, kas apmetās Lotreka atstātajā dzīvoklī, — ārstam Bijāram. Bet pārējās durvju sargs izdāļāja tuvējiem krodziniekiem par dažām glāzēm vīna.

Ar ārstam atstātajām gleznām izrēķinājās viņa kalpone: vispirms izlietoja iekuram ķīļrāmjus, bet pēc tam ķērās pie gleznām, izmantodama audeklu lupatām. Tādējādi iznīcinājusi kādas divdesmit gleznas, viņa nosprieda, ka pārējās noderēs spraugu aizbāšanai viņas mājiņā Savojā. Tā arī tika izdarīts. —

Galu gaiā ir saglabājusies tikai viena glezna. Nezin kāpēc ārsts Bijārs to saglabājis. 1914. gadā, stāstot par šo gadījumu kādam žurnālistam no L'Eclair, ārsts atzinās, ka pat šī glezna viņam izslīdējusi no rokām: «Kāds no pacientiem pierunāja mani apmainīties ar viņu, un es viņam atdevu gleznu par kaut kādu nieka bildi, kuru vēl aizvien glabāju: lai tā man atgādina, ka es aizlaidu vējā bagātību, kas man bija rokās, cik es esmu bijis akls un. kurls.» Un ārsts skumji piebilda: «Mana vienīgā Lotreka glezna, kura bija palikusi pāri no astoņdesmit septiņiem darbiem un kura es apmainīju pret smērējumu četrdesmit su vērtībā, vēlāk tika pārdota par astoņiem tūkstošiem franku.»

99 «Es pavisam skaidri atceros,» Pols Leklerks raksta, «ka kopumā netiku pozējis vairāk par divi trim stundām.»

n» No Vollāra atmiņām: «Kādu vakaru, kad es pārnācu mājās, kalpone man sacīja: «Nesen bija atnācis kāds jocīgs kungs. Es viņam pateicu, ka Vollāra kunga nav mājās. Un, kad pavaicāju viņa vārdu, viņš, nekā neatbildējis, paņēma uz grīdas nobirušu ogles gabaliņu un uzzīmēja otrā pusē pret sienu pagrieztajai gleznai mazu cilvēciņu; pēc tam viņš aizgāja.» Tajā laikā Bonārs strādāja pie dekoratīva gleznojuma manai ēdamistabai, un uz kādas viņa skices mugurpuses vizītkartes vietā Lotreks bija man atstājis savu siluetu.»

101 Pēc Žuajāna liecības, 1888. gadā bija tapušas tikai četrpadsmit gleznas.

102 To vidū Morēna, Tristāna Bernāra, Fransisa Žurdēna, Anrī Somma portreti... Par Morēna gravīru Lotreks, dāvinādams Fransisam Zurdē-nam tās novilkumu ar autogrāfu, sacīja: «Šajā portretā tiešām izdevies ir viens — tas, ka Morēns šeit izskatās pēc Viljama Morrisa.» (Viljams Morriss *— 19. gs. angļu mākslinieks un mākslas zinātnieks. — Tulk. piez.)

103 «Dabas stāsti» nāca klajā 1899. gadā simt eksemplāros. Tie neguva nekādus panākumus, un izdevējs vēlāk pazemināja tiem cenu. Tagad ši grāmata tiek uzskatīta par visvērtīgāko no visiem mūsdienu ilustrētajiem izdevumiem. 1953. gada maijā Druo ūtrupē viens tās eksemplārs tika pārdots par 660 000 franku.

104 Vai Lotreks zināja, ka Gupila galerijā Londonā pirms divdesmit gadiem bija strādājis viņa bēdubrālis Vinsents? Viņš tur pārdeva tādas pašas gleznas.

105 No šiem zīmējumiem («Cirks») divdesmit divus atsevišķā albumā 1905. gadā izdeva Manzī-Žuajāns. Pārējie septiņpadsmit zīmējumi parādījās 1931. gadā izdevniecības Fiance izdevumā. 1952. gadā izdevniecība Livie laida klajā albumu, kurā bija reproducēti visi zīmējumi.

106 Daži mākslinieka uzmācīgo tieksmi zīmēt tukšu zāli izskaidroja tādējādi, ka Lotreks ar savu uzraugu uz Moljē cirku Benuvilas ielā, Senžamas pils tuvumā, gāja tikai uz mēģinājumiem, Sai hipotēzei nav nekāda pamata, jo 1899. gadā šim cirkam Parīzē nebija nevienas izrādes un tā mākslinieciskais vadītājs toreiz atradās ārzemēs.

107 Le Slar atradās Ģenerāļa Fēderba ielā. To slēdza 1940. gadā.

108 Lotreka darbu cenas jau bija cēlušās. Kāda no viņa gleznām («Sēdošā jaunā sieviete») 29. aprīļa ūtrupē tika novērtēta par 1400 frankiem. Lotreka darbi atradās pie vairākiem tirgotājiem, starp citu, ari Bernheima galerijā. Taču jāpiebilst, ka bieži vien viņa gleznas un litogrāfijas atradās kaut kur pagrabos, iejukušas starp citu mākslinieku darbiem, «Lieliski, lai tie tur pamarinējas!» Lotreks mēdza sacīt.

109 «Ne mazāk kā septiņdesmit piecas reizes,» raksta 2uajāns, atcerēdamies to kā mocības.

110 Lotreka draugs Kumonskis, kam spieķis tika uzdāvināts, vēlāk to nodeva Albī muzejam, kur tas glabājas arī tagad.

111 «1 am very satisfied» — «Esmu visai apmierināts». Daži kritiķi šos vārdus iztulkoja pēc sava prāta, mākslinieka glezniecības manieres pārmaiņu uzskatīdami vienīgi par vēl vienu viņa talanta šķautni. Diemžēl ar šīm domām nevaram būt vienis prātis. Lotreka mūža pēdējais posms nenoliedzami liecina par mākslinieka talanta apsīkumu, un, kā nežēlīgi, bet pareizi sacījis Duglass Kūpers, lielāko daļu Lotreka darbu, kas darināti šajā laikā, var uzskatīt tikai par «iepriekšējo gadu ārkārtējā uzplaukuma smagu un traģisku nobeigumu. Jūsmot par visu, ko darinājis mākslinieks, kuru mīli, ir dabiski, bet bieži — riskanti!»

112 Nedz Lotreka skulptūras, nedz dzejoļi nav zināmi.

113 Pārējās trīs gleznas bija pārdotas par šādām cenām: «Mēbelētajā istabā» par 3 tūkstošiem franku, «Ielasmeita» par 2100 frankiem, «Elegantie cilvēki» par 1860 frankiem.

114' Tiešām Albī muzeja bagātīgo fondu veido Lotreka darbnīcas darbi, kā ari muzejam dāvātās un muzeja iegādātās gleznas. Žuajāns ir konstatējis, ka 1899. gadā Lotreks uzgleznojis piecpadsmit, 1900. gadā — divdesmit vienu un 1901. gadā — desmit gleznas,

515 Aleksandrs Arsēns par komitejas priekšsēdētāju kļuva 1909. gadā.

SATURS

Priekšvārdi

Prologs. Dārgumiņš (1864—1879)

Pirmā daļa. Treklo (1880 1886)

I Mākslinieks Leons Bonnā ....

II «Svētā birzs»

III Monmartra

Otrā daļa. Nemiera gars (1886—1895) .

I Rudmate Rozā

II Ķirurgs

III Vijolīšu pušķītis

Trešā daļa. Viņas (1893—1897)

I Mulēnas iela

II Pasažiere no 54.

III Autodafē

Ceturtā daļa. Briļļainais suns (1897-1901)

I Madrides kūrorts

II Pavadonis un spieķis .

III Mušas

Pēcnāves liktenis

Pēcvārdi

Piezīmes

1

Thadēe Natanscn.

2

Pazīsti pats sevi, (Gr.) — Tulk.

3

Francis Jourdain,

4

Pat to nav pat ko sacīt. (Latin.) — Tulk.

5

Thadēe Natanson,

6

Maurice Joyant,

7

Malice — ļaunprātība, viltība. (Fr.) — Tulk,

8

Tagad šajā vietā uzcelts kinoteātris «Goroons». Foresta ieias nosaukumā iemūžināts dārza īpašnieka vārds.

9

Tagad Viktora Masē iela.

10

Jules Lemaître,

11

Kafejnīcas nosaukums «Miiliton» franču valodā nozīmē «stabule».

12

Francis Jourdain.

13

Courteline.

14

La goulue — rīma, negause, (Fr.) — Tulk,

15

Theadēe Natarison,

16

Emile Bernard,

17

J.-E.-S. Jeanēs,

18

François Gauži,

19

No Pola Leklerka stāstījuma.

20

le moulin iouge — Sarkanās dzirnavas, (Fr.) — Tulk,

21

So Senas pieteku, ko mēdza saukt par «Gobelēnu upīti», miecētāji bija pārvērtuši par īstu notekgrāvi. 20. gadsimta sākumā tas tika ieslēgts caurulē.

22

Thadēe Natanson.

23

D o r t ī, G r i j a ē. r s, A d e m 51 s. Tulfizs-Lotreks Beļģijā.

24

Thadēe Natanson.

25

Netulkojama vārdu spēle.

26

Edo — sens Tokijas nosaukums. Josivara —- pilsētas rajons, kur8 atrodas publiskie nami. (Tulk, plei.J

27

Ivette Guilbert.

28

Neliela feodālā muiža Ero departamentā.

29

Francis Jourdain,

30

Romī atstāstītie Žana Lorēna vārdi,

31

Francis Jourdaiņ.

32

Joyant,

33

Joyant.

1?5

34

Tā notika no 5. līdz 12, mai.ieun.

35

Franču valodā «grand duc» nozīmē gan ūpi, gan lielkņazu, — Tulk

36

Jūsu rakstāmgaldā tika atrasti detonatori. Kā tie tur radās? — Mans tēvs tos pacēla uz ielas. — Kā jūs to izskaidrojat, ka detonatorus atrod uz ielas? — Izmeklēšanas tiesnesis man jautāja, kāpēc es tos neizsviedu ārā pa logu, bet. aiznesu uz ministriju. Jūs redzat, ka detonatorus var atrast uz ielas. — Jūsu tēvs tos nebūtu paturējis. Viņš bija Francijas bankas ierēdnis, un grūti saprast, ko viņš ar tiem būtu varējis darīt. — Es tiešām nedomāju, ka viņam tie būtu bijuši vajadzīgi un tāpat arī viņa dēlam, kas bija kara ministrijas ierēdnis... — Jūs teicāt, ka domājāt, šie detonatori nav sprāgstoši. Bet Žiro kungs izdarīja eksperimentu un konstatēja, ka tie ir bīstami. — Tas pierāda, ka es maldījos, — Vai jūs zinājāt, ka dzīvsudrabs noder bīstamas sprāgstvielas —- sprāgstošā dzīvsudraba pagatavošanai? — Dzīvsudrabu lieto arī barometru pagatavošanai.

37

Jeau-Jacques Bernard.

38

Colette.

39

Pokerdiss — azarta spēle ar kauliņiem.

40

Paul Leclerq.

41

Joyant.

42

Joyant.

43

Thadēe Natanson.

44

Ar stūrmani nesarunāties. (Angl.)

45

Eļļas gleznas izmēri — 111,5X132,5 cm; pasteļa izmēri — 111X132 cm,

46

Vārdu spēle: dejotājas vārdu franciski var izlasīt kā «zoss». —-(Tulk.)

47

Jacques Lessigne.

48

Marselas Lenderas atmiņas, ko pierakstījis Silvēns Bontnarjāžs

49

So faktu min Z. Ademārs.

50

Acīmredzot runa ii par 54. kajīti.

51

Scbaufa-Koch,

52

Franču valodā abi vārdi — «Cher Charles» — sākas ar skaņu «š» (šer Sarij. (Tulk,)

53

Atstāstījis Zuajāns,

54

«Valsējošas sievietes».

55

Francis Joutdaia,

56

Achille. Astre,

57

Šis epitets patapināts no 2uajāna,

58

Claude Roger-Marx.

59

Thadēe Natanson.

60

E. Schaub Koch.

61

Louis Ttiomas.

62

Thadēe Natanson.

63

Joyant.

64

Burtiski: kokteilis, kas «liek nosarkt padauzām», un kokteilis, kas «pieceļ no miroņiem».

65

Paul Lecierq.

66

No Aliņas Sērē de Rivjēras atmiņām, ko pierakstījis Fransiss Riko.

67

Thadēe Natanson.

68

Turpat,

69

Joyant,

70

Turpat.

71

Joyant.

72

Mary Tapiē de Celevran.

73

Turpat.

74

Albert Rēche.

75

Esi tik laipns, uzzini to cenas un atraksti man.

76

Mary Tapiē de Celeyran.

77

Albert Rēche.

78

Grāmatas tulkojums krievu un latviešu valodā Iespiests ar nelieliem īsinājumlem.

Van Gogam, Sezannam, Manē, Renuāram un citiem franču māksli niekiem veltīto biogrāfiju, aprakstu un apceru autoru Anrī Perišo latviešu lasītāji pazīst pēc grāmatas «Sezanns», ko 1969. gadā laidusi klajā izdevniecība «Liesma», un pēc 1979. gada tās pašas izdevniecības izdotās grāmatas «Van Goga dzīve», — ļimi.

Content

Perišo Anrī Tulūza-Lotreka dzīve

Priekšvārdi

Prologs DĀRGUMIŅŠ (1884—1879)

Pirmā daļa TREKLO (1880—1886)

MĀKSLINIEKS LEONS EONNA

«SVĒTĀ BIRZS»

MONMARTRA

Otrā dаĻA NEMIERA GARS (1800—1095)

RUDMATE ROZĀ

ĶIRURGS

VIJOLĪŠU PUSĶĪTIS

Trešā daĻа VIŅAS (1893—1897)

MULĒNAS IELA

PASAŽIERE NO 54.

AUTODAFE

Ceturtā daļa BRIĻĻAINAIS SUNS (1097—1901) ī

MADIUDES KŪRORTS

PAVADONIS UN SPIEĶIS

MUŠAS

Pēcnāves liktenis

PĒCVĀRDI

PIEZĪMES

SATURS

1