Almēns(Skomants) Kazis

Purvāju vilcene

SKOMANTS

PURVĀJU VILCENE

garstāsts

1.ZIEMA KLOSTERĪ

Ziema togad ievilkās. Sniega bija sakrājies daudz, un marta nogalē tas vēl nebija sācis kust. Ceļot bija grūti. Knieba sals, ce|i bija vienās kupenās un knapi izbrienami, bet barības trūka pat viņu neizlepušajiem dzīvniekiem. Uz ilgāku laiku nelaimējās piestāt nevienā vietā. Lielākā daļa miestiņu pa ceļam bija sīki, un ļaudīm šai laikā nebija nekādas intereses par izklaidēm. Pat tirgos izdevās sapulcēt tikai dažus desmitus skatītāju, kas lielākoties bija vietējie bērneļi. Tādēļ iepelnīt sekmējās gauži maz. Lai galīgi nebūtu jākar zobi vadzī, nebija citas izejas kā lūgt žēlastības dāvanas. Par laimi, dažs ceļmalā mītošs zemnieks neatteicās izlīdzēt ar pārtiku, pa reizei kāds muižnieks lāva parnakšņot savā rijā, dažkārt šķūnītī ielaida mācītājs. Visgrūtāk bija ar pilsētniekiem. Tiem vajadzēja maksāt pat par krogus kaktiņu, kas mudžēja no žurkām, un par katru miežu putraimu viruma bļodiņu.

Tādos apstākļos krietns atspaids bija Uvja medījumi. Uvim nācās medīt grūtos apstākļos, vienam pašam, bez suņa, ikreiz jaunos un tāpēc nepazīstamos mežos. Tomēr bērnībā gūtās iemaņas nebija zudušas, palīdzēja arī tas, ka tagad viņš jau bija pulka stiprāks un spēja loka stiegru atvilkt tā, ka bulta lidoja tālāk un trāpīgāk. Par spīti aukstajam laikam un dziļajam sniegam, viņam patika medīt 1111 dažkārt laimējās pielavīties zaķim, kas grauza apses zariņus, vai irbei, kas tupēja sabozusies. Zināms, dažkārt vajadzēja samierināties ar dažām vārnām, toties vienreiz izdevās trāpīt jaunai stirniņai. Šī veiksme gandrīz vai beidzās ar nelaimi. Tālu mežā atskanēja mednieku dzinējsuņu rejas. Uvis ieraka stirniņu sniegā, cik spēdams, aizslaucīja pēdas, bet pats noslēpās aizsaluša ezeriņa niedrājā. Par laimi, suņi aizskrēja uz citu pusi, nepamanījuši ne viņa, ne stirniņas pēdas. Kad viņš atnesa stirniņu uz nometni, bija jau satumsis.

Marta beigās, apmetuši loku pat ziemā neizbrienamam purvāju apvidum, viņi nonāca Kristfelda klosterim piederošajās zemes. Par šo klosteri klīda dažādas runas. To pretrunīgums vien ļāva nojaust, ka klosteris ir kaut kas īpašs. Vieni runāja, ka Kristfelda mūķenes nesekojot bīskapa mācībai, dzivo-

jot grēcīgi un pat piedaloties pagānu dievu godināšanā. Ka viņas biedrojoties ne tikai ar vietējiem elku pielūdzējiem un raganām, bet pat ar meža zvēriem. Citi, daudz piesardzī- gak un apkārt skatīdamies, apgalvoja, ka viņas nepatīkot bīskapam tāpēc, ka sekojot tagad arvien slavenākā Asīzes abata Franciska paraugam un stingri turoties pie noteikumiem par mūku atteikšanos no laicīgiem labumiem. Runāja, ka mūķenes dzīvojot pavisam vienkārši, draudzējoties ar vietējiem ļaudīm un pat pieņemot tos klosteri, ka viņas pašas strādājot zemes darbus un neprasot no savā zemē dzīvojošiem zemniekiem lielas nodevas.

Ieraugot mežmalā klostera celtnes, uzreiz bija jaušams, ka vairāk taisnības ir otrajiem. Tik pieticīgu klosterīti nedz Uvis, nedz citi ceļinieki vēl nekad nebija redzējuši. Visas ēkas bija no koka, un atšķirībā no citiem klosteriem šo iejoza nevis augsts aizsargmūris, bet gan resnu, stateniski zemē ieraktu ba|ķēnu sēta. Patiesi, vienīgi koka vārtu arka, virs kuras slējās krusts, un koka kapela ar nelielu baļķu tornīti liecināja, ka šis ēku puduris ir ar kaut ko īpašs.

Pieticības iespaids vel pastiprinājās, viņiem iebraucot pa vārtiem. Viņus sagaidīja maza šuneļa rejas, un tikai tad, kad šunelis bija nomierinājies, durvīs parādījās novice baltā, garā, gandrīz zemi aizsniedzošā tērpā. Viņa tos laipni sveicināja, it kā šis dīvaina un nožēlojama paskata ļaužu bariņš būtu sen neredzēti radinieki, un tūlīt pat viņa teicās ataicināt abati. No viņas izrunas bija manāms, ka vācu valoda viņai nav dzimtā. Abate, saprotams, bija vācu cilmes, citādi tas nemaz nevarēja būt, taču nemaz nebija manāma tik augsta amata ieņēmējiem bieži raksturīgā augstprātība. Tā bija neliela auguma sieviete ar apaļu seju, kas tagad, tuvojoties vecumam, bija sākusi izkristies. Viņa uzaicināja Bardo piesēst, un tas sāka savu jau daudzkārt pārbaudīto vēstījumu, cik grūts ir ceļš un cik ļoti vajadzētu kaut pāris dieniņu atpūsties. Abate saprotoši pamāja.

— Šitādā laikā! Kur nu jūs ceļosiet… Piestājieties vien. Vieta atradīsies. Re, zirgu mums vairs tikai divi, bet vietas stalli pulka. Tur laba pajumte. Derēs?

Stalli, kā arī pārējo nelielo klostera saimniecību Bardo bija novērtējis jau pirms sarunas ar abati un tagad steidza apliecināt, ka pajumte būs labu labā. Tā bija prāva, no resniem baļķiem būvēta celtne ar pamatīgu niedru jumtu un čukuru vienā galā.

—  Tur ir arī apkurināma telpa, — piemetināja abate. — Viņa ekselence bīskaps mums pat pārmet, ka mēs tur neturam bruņotu apsargu. Bet mēs esam radušas paļauties uz Dieva aizstāvību.

Klausoties abatē, Bardo cerības auga augumā. Viņa neminēja dienu, kad viņiem va- jadzēs no šejienes doties prom, un uzskaitīja visai viegli izpildāmus uzturēšanās noteikumus. Kamēr viņi būšot šeit, viņiem vajadzēšot uzraudzīt abus klostera zirgus un taupīgi tērēt barību savējiem. Malka būšot jāsagādā pašiem, bet mežs jau tepat blakus, un pats svarīgākais — nedrīkstot traucēt klostera mieru.

Tam visam Bardo, zemu klanīdamies, steidza piekrist. Sapratis, ka tik labi sekmē- |as, viņš pazemīgi bilda, ka tagad, tik grūtos laikos, viņi vairs nezinot, kur ņemt kaut maizes kumosu vai zirņu putras bļodiņu. Abate, visu viņu sarunas laiku gaiši smaidījusi, tapa nopietna. Likās, ka pat viņas vaigi drusku nobālēja.

—     Tad iznāk, ka mums ir daudz kopīga, godājamais Bartold. Vai pareizi izrunāju jūsu vārdu?

—  Pareizi… Jūs sakāt — kopīga?

—   Ari Kristfelda klosteris ir trūcīgs. Apkaimes ļaudīm nav viegli laiki, tāpēc arī mēs dzīvojam pieticīgi. Taču nevajag zaudēt cerību. Dievs rūpējas par savām avīm… Un arī mēs neaiziesim bojā. Sagaidīsim pavasari. Arī par jūsu pajumti Viņš ir gādājis.

—  Par to mēs jums esam ļoti pateicīgi, — bijīgi bilda Bardo.

—  Nevajag pateikties. Mēs dalāmies tajā, kas ir dots mums. Un ari tur, es ceru, mums ir kas kopīgs. Arī jūs dalāties.

Bardo pacēla gaļvu un vērīgi palūkojās abate, cenzdamies saprast, par ko viņa runā.

—   Man Teodorika jau ziņoja, ka vedat līdzi dzīvniekus… Ar viņiem taču ir jādalās.

—    Protams, — steidza piekrist Bardo. — Kaut arī pašiem ar uzturu knapi, cenšamies, lai viņi nebūtu badā.

Abate atzinīgi pasmaidīja, un Bardo pēc sarunas bija pilnībā pārliecinājies, ka runas par šā klostera savdabību nav bijušas tukšas. Īle, viņiem atlēks savs labums no šīs savdabības. Telpa, kur viņiem staļļa ekā ļāva apmesties, izrādījās plaša un ērta. Ceļot klosteri, stallis bija paredzēts gandrīz diviem dučiem zirgu, un turpat vajadzēja dzīvot bruņotiem uzraugiem. Tagad bija palikuši tikai divi zirgi, tā ka viņu sirmim un ēzelitim vietas bija atliku likām. Dzīvniekiem barības bija gana, atradās arī ļaudīm, ko likt uz zoba. Lai nu kā, viņi ātri vien pārliecinājās, ka runas par klostera trūcīgumu arī bijušas pilnīga taisnība. Bada nebija, taču mūķeņu uzturs nudien bija ļoti pieticīgs. Tomēr, uzzinājusi, ka Kristīne ir gaidībās, pati māsa vi- rēja atnesa viņiem siltu virumu, bet, ieraudzījusi būrī sadrūvējušos mērkaķīti, viņa atminējās, ka pagrabā vēl palikuši daži pērnie āboli un-smiltīs ierakti burkāni.

Izrādījās, ka par dzīvnieciņiem šeit interesējas daudzi. Nākamajā dienā, tūlīt pēc rīta misas, pie viņiem uz stalli atnāca divas jaunas novices. Viena bija ta, kas viņus sagaidīja atbraucot, bet otra, garāka un slaidāka, ar bālu kā papīrs seju un ļoti bikla. Viņa stāvēja pie durvīm, saņēmusi rokas zem krūtīm, līdz Margareta, paņēmusi aiz elkoņa, ieveda viņu iekšā.

— Māsa Justīcija teica, ka jums esot kādas jocīgas radībiņas, — iesāka pirmā, kuru, ka Bardo jau zināja, sauca Teodorika. — Un mēs ar Francisku gribējām pajautāt, vai drīkst…

—  Jā, jā… — drošināja Margareta. — Lūdzu, nāciet iekšā…

—   Mēs ātri, ātri, — steidza attaisnoties Teodorika. — No rīta nav laika, bet mēs ar Francisku domājām, ka paspēsim.

Margareta viņus aizveda pie mērkaķīšu būriem. Teodorika izbrīnā sasita plaukstas. Viņas seja staroja no prieka.

—  Cik jauki! Vai esi jel kad ko līdzīgu redzējusi, Franciska?

— Esmu, — klusi atteica otra novice. —Tie ir mērkaķi.

Uvis sēdēja nostāk un cītīgi pūlējās sašķelt zoss spalvas kātu tā, lai varētu piestiprināt to pie bultas. Kamēr Margareta runājās ar viešņām, viņš tikai uzmeta tām skatu un atkal ķērās pie sava darbiņa. Taču novi- ces klusā atbilde viņu iztrūcināja. Balss šķita pazīstama. Viņš uzmanīgi pavērās slaidajā novicē, kuru dēvēja par Francisku. Vai pazīstamā balss piederēja tai, kuru viņš pazina? Bālums bija tāds pats, bet seja, kas agrāk bija norūpējusies, tagad bija gaiši mierīga. Varbūt tiešām tā bija Beāta Kerce.

—     Brīnumjauki, brīnumjauki, brīnumjauki! — nemitējās priecāties Teodorika.

- Bet tu, Franciska, laikam zini visu…

—   Varbūt drīz vien mums būs tas gods parādīt jums, ko viņš prot… — ieteicās Bardo un viegli palocījās viešņām. Tajā mirklī slaidā novice paskatījās uz viņa pusi. Aiz bardo pleciem bija redzams Uvis, piecēlies kājās. Viņa samirkšķināja acis, it kā būtu ļoti pārsteigta, un klusi, klusi iekliedzās. Bardo satrūcies izslējās. Viņš nekādi nevarēja at- lapt, pēc kādiem uzvedības noteikumiem šeit jāizturas, un tagad viņam šķita, ka viņš kaut ko pateicis vai izdarījis nepareizi.

—  Vēlēsieties redzēt? — viņš atkārtoja.

—  Ļoti labprāt, loti labprāt. Vai ne, Franciska? — līksmi jautāja Teodorika. — Jā, Franciska?

—  Mm, jā, — klusi atteica otrā, un likās, ka viņa ir pagalam apjukusi. — Bet nu mums jāiet. Ir laiks.

—   Parasti viņa nekur nesteidzas, — taisnojās Teodorika, jo biedrene jau devās uz durvīm. — Bet mēs atgriezīsimies… Ja drīkst…

Viņas abas gluži vai peldin izpeldēja pa staļļa durvīm. Bardo sadrūmis noskatījās viņām pakaļ.

—  Iebrāžas, pavaidēja, un prom… — viņš pukojās. — Pat parādīt neko nepaspējām Jā, tā viena šķiet zemgaliete, bet tā tievā — pavisam spocīga.

—    Nav viņa spocīga, viņa ir burve, — rāmi ierunājās Margareta. Kad Bardo un citi izbrīnā uz viņu paskatījās, viņa apstiprinoši māja ar galvu. — Tā man teica. Viņa ir ļoti dievbijīga un runājas ar zvēriem…

—   Kas tev to teica? Nemels nu niekus!

—   Tā mūķene no virtuves. Kad smēlu] ūdeni, papļāpājām. Viņa teica, ka viena, ko, sauc par Francisku, runājoties ar zvēriem…

—  Tiešām? Runājas ar zvēriem?

—  Tā teica… Si pati būs.

—  Tīrās blēņas…

—   Bet viņa izskatījās savāda, — ieteicās Kristīna. — Tāda kā caurspīdīga.

—  Jā. Stāstīja, ka viņa tīrumā sakot sprediķus. Un zvēri klausoties.

—  Ek, jūs, sievišķi, muldat vien kā pa ķešu, — Bardo atmeta ar roku. — Un mūķenes vispār! Nav ko darīt, un, re, saka tīrumā sprediķus. Vārnām, vai? Labāk padomāsim, ko šodien ēdīsim.

2.MŪĶENE UN VILKS

Izrādījās, ka Margaretas teiktais nebija tukšas pļāpas. Asizes Francisks mācīja, ka mīlēt un cienīt vajag visu Dieva radīto pasauli. Vajag cienīt ne tikai bīskapa ierēdņus, ne tikai Rīgas pilsoņus, bet arī jaun- kristītos — zemgaļus. Un ne tikai tos. Ir jāmīl arī ķeceri rušini un pat ienaidnieki pagani. Un arī tie negantie žemaiši, kas pirms dažiem gadiem izpostīja visu apkaimi. Visas I )ieva radības ir labas, un nekas nav radīts bez iemesla. Ļoti svarīgu vietu Viņa radītajā pasaulē ieņēma četrkājainās un spārnainās iļdības. Klīda nostāsti, ka Asīzes Francisks spējis runāt par Dieva svētību arī ar dzīvniekiem un viņā klausījušies meža putni un zvē- n. Kam bija krietna sirds un kas dzīvoja mierā ar visām Dieva radībām, tas varēja iet viņa pēdās. Kristfelda klosterī tieši jaunā novice no sveču lējēja ģimenes bija apveltīta ar savdabīgu mieru un mīlestību pret visu pasauli. Viņa, novēlēdama sevi Kristum, dziļā pazemībā pieņēma Asīzes Franciska vardu.

Vārds uzlika pienākumus. Visupirms būt pieticīgai, bet to Franciskai, agrākajai Beā- tai, nudien nevajadzēja tēlot. Viņa no dzimšanas bija kautrīga un jutās nelāgi, ja viņai pievērsa uzmanību. Klosteris viņu vilināja arī tādēļ, ka šeit viņa cerēja rast mieru un pavēni. Kristfelda klosteris piepildīja viņas vēlmi, un drīz vien visi viņu atzina par visklusāko, visdievbijīgāko un pazemīgāko no- vici. Viņas balsi varēja dzirdēt tikai tad, kad dziedāja litānijas vai kad viņai bija jāatbild* uz jautājumu. Viņa allaž atbildēja īsi, klusā, rāmā balsī, bet pati nekādas runas neuzsāka. Citas novices viņu cienīja, sevišķi par to, ka tā rūpīgi un ar prieku padarīja visus viņai uzdotos darbus. Tomēr biedroties ar tādu klusētāju nebija viegli, un lielākoties viņa pavadīja laiku vienatnē. Pastaigās klostera pagalmā un dārzā viņa devās viena, bet, kad bija vajadzība iziet ārpus klostera, visbiežāk viņu pavadīja Teodorika, viena no nesen pieņemtajām zemgaļu novicēm. 'Tieši viņa izstāstīja citām, ka Franciska savās pastaigās pa mežu runājoties ar zvēriem un rodoties iespaids, ka zvēri tiešām viņā klausās.

Klostera abate augstu vērtēja šo rāmo, paklausīgo novici. Kristfelda klosteris bija

sevišķs un centās nepieņemt jaunavas, kuras sntīja uz klosteri tikai tāpēc, ka visām meitām nepietika pūra. Par Franciskas aicinājumu nebija šaubu, bet, kad runas par viņas biedrošanos ar zvēriem tika līdz abates ausim, viņai uzmācās bažas un viņa uzaicināja Francisku uz sarunu. Viņu bija dziji iespaidojusi Asīzes Franciska mācība, bet viena lieta ir dzirdēt par brīnumiem, kas notiek kaut kur tālumā, un pavisam cita — pašai ar tiem saskarties. Tas bija pat bīstami, jo baumas varēja izplatīties daždažādas — ka šeit esot tikai tukši paka|darinātāji vai kas vēl sliktāks.

—   Vai tu tiešām ar viņiem runājies, bērniņ? — viņa jautāja sirsnīgā balsī.

—    Es lūdzu Dievu, — klusi atbildēja Franciska. — Un viņi klausās.

—  Lūgties der vienmēr. Un kā viņi klausās?

—   Es esmu nometusies ceļos, lūdzos, un putniņi lido šurp.

—  Kur tas netiek?

—  Tur, pie meža. Tepat aiz sētas.

—  Bet kādēļ, bērniņ, tu ej tur viena?

Franciska drusku samulsa. Viņa lūkojās

uz savām rokām, tad pameta skatu uz abati un atkal nolaida acis.

—  Tur ir mierīgi, — viņa rāmā balsī atbildēja.

Iestājās klusums.

—  Tur ir mierīgi, — atkārtoja abate. — Un, kad tu esi ceļos, atlido putniņi. Cik jauki. Kādi putniņi?

—   Visvairāk zvirbuļi, ari vārnēni. Tie ir drusku nekaunīgi. Un dažkārt paipalas, tās ir ļoti nedrošas…

—   Pat paipalas. Tie ir skaisti putni. Jauki! Franciska, man to nevajadzēja sacīt, jo nedrīkst krist valdzinājuma grēkā. Bet tev tas, es domāju, nedraud. Mēs esam apmierinātas ar tevi. Tu būsi laba mūķene, kad tiksi iesvētīta…

Tas nebija jautājums, un atbildēt nevajadzēja. Franciska klusi lūkojās uz galda malu. Viņas bālie vaigi bija drusku piesār- tuši.

—    Būsi to pelnījusi, — pēc īsas pauzes turpināja vecākā. — Lūgšana it visur ir svētīga, un, ja tev labāk tik lūgties mežmalā, tad dari to. Bet viens tev man ir jāapsola, bērniņ, labi? Ja radīsies kādi jautajumi, ja kaut kas notiks, apsoli man to paziņot…

—  Mans uzdevums būs ziņot? pusbalsī pārjautāja Franciska.

—  Es varbūt neveikli pateicu. Tu nevis ziņosi, bet izstāstīsi. Labi? Jo jautājumi var rasties arī par putniem. Viņi ir jauki, bet domāju, ka paši neatbildēs. Jautājumi nav nekas neparasts. Arī man mēdz rasties. Vai tev ne?

Šoreiz Franciska ieskatījās viņai tieši acīs. Viņas šaurajā, bālajā sejā bija manāms domu saspringums.

—   Vai ir iespējams aizmirst pātarus, ja reiz esi tos iemācījies?

—   Aizmirst? Nedomāju vis. Ko tu, bērniņ…

—   Es nē. Bet agrāk es mācīju lūgšanas vienam puikam. Vēl Rīgā…

Abate pasmaidīja.

—  Ja tu mācīji, bērniņ, tad viņš droši vien atceras. Tātad esam sarunājušas. Ja tevi kaut kas satrauc, atnāc un izstāsti man. Kaut vai par dzīvnieciņiem. Labi?

Franciska pamāja un atčukstēja: —Jā.

—   Apsoli?… Nu, tad vari iet… Lai slavēts Jēzus Kristus.

—   Lai slavēts Jēzus Kristus, — atbildēja Franciska. Viņa piecēlās un, pirms pameta vecākās istabu, pagriezās, brīdi vilcinādamās, it ka gribētu kaut ko piebilst. Bet vecākā jau lasīja kādu pergamentu, un Franciska klusi aizvēra durvis. Tā abate šoreiz neuzzināja ne par visu vajāto puišeli, kuru viņa žēlojusi Rīgā, ne par ezīšu ģimeni, kas pagājšruden mēdza izlīst no krituša koka apakšas un ar rudām, apaļām ačelēm nolūkoties ceļos nokritušajā Franciskā. Varbūt viņi guļ ziemas miegā zem tā paša koka. Toties tagad bieži vien zaķis, ausis izslējis, klausās viņā pie eglītēm. Taču visvairāk gribējās izstāstīt, ka ne vienreiz vien metrus piecdesmit no lūgšanās vietas viņā ir nolūkojies vilks, aiz bērza paslēpies. Kā viņš tur uzradās, Franciska nevarētu izskaidrot. Ņēma un uzradās, un mierīgi sēdēja, it kā būtu meža daļa, melnu, tikai drusku it kā nosarmojušu kažoku. Vērīgām acīm. Un klausījās. Jo viņa skaidri redzēja, kā notrīs vilka ausis, kad viņa, beigusi lūgšanu, pārmeta krustu.

Vilka pēdas Uvis ieraudzīja jau pirmajā dienā, kad izgāja medībās. Medīt bija grūti, tāpēc viņš sekoja visām, pat vecākām pēdām. Vietas medībām pie klostera netrūka, gandrīz no visām pusēm to ieskāva meži, bet

uz dienvidrietumiem pletās lieli, gandrīz ne- izbrienami purvāji. Tomēr ziemas nogale nebija labs laiks medībām. Sniega bija sasnidzis daudz, tāpēc zvēriem trūka barības. Vieni bija aizklejojuši uz svešākiem novadiem, citi veikli slapstījās, bet trešie gulēja ciešā ziemas miegā. Dienas bija īsas, sasalušais sniegs zem kājām gurkstēja.

Vairākas dienas nobridies pa kupenām, Uvis bija nomedījis divus zaķus un dažas vārnas. Tā kā ceļotāju gaļas krājumi bija pavisam izsīkuši, arī šis niecīgais guvums bija labs ēdienkartes papildinājums. Kad tika izlemts, ka viņi šeit paliks ilgāku laiku, vaļas bija gana un medības kļuva par Uvja galveno nodarbošanos. Meklēdams paipalu un zaķu slēptuves, viņš pārbaudīja vai visus ciņus un mēdza aizklīst it tālu purvājā. Sniegā iemītās vilka pēdas viņš uzgāja vairākās vietās un uzmanīgi izpētīja tās. Patiesībā šīs pēdas bija laba zīme. Tas nozīmēja, ka medījums šeit vispār ir, un, izpētot, kur vilki visbiežāk siro, bija iespējams noteikt, kur arī pašam tikt pie medījuma.

Jau pēc dažām dienām viņš ievēroja, ka pēdas visbiežāk ved uz purvāja malu, kur pirms dažiem gadiem plosījusies vētra bija nogāzusi visu egļu mežu. Vietumis egļu augumi bija sakrituši tik tikko izbrienamā zaru un sakņu ņudzeklī. Apgājis tam apkārt, Uvis pārliecinājās, ka visdrīzāk tieši tur vilks bija izraudzījies sev slēptuvi. Pēdas vienuviet veda iekšā ņudzeklī, citviet — laukā no tā. Rūpīgāk papētot, varēja minēt, ka vilks allaž gribējis iet pa vienām un tām pašām pēdām. Visdrīzāk tā bija vilcene, kas zem izgāztajiem celmiem iekārtojusi sev midzeni, kurā, kas zina, varbūt bija ari vilcēni. Citādi jau vilki vienā vietā ilgi neturas, sevišķi ziemā.

Kādu vakaru, kad noguris un nosalis pēc ilgstošiem medījuma meklējumiem purvāja malās viņš kājoja uz māju pusi, Uvis pēkšņi ievēroja, ka vēl viena vilka taka ved uz klostera pusi, turp, kur augstā stāvbaļķu sēta vistuvāk mežam. Todien Uvim nepavisam neveicās. Viņš jau bija pielavījies pie tetera, kas knābāja sasalušas brūklenes, kad ielūza ledus un viņa kāja iešļuka līdz celim ūdenī. Teteris sabijās un, dūšīgi plivinādams spārnus, aizlaidās dziļāk purvājā, bet Uvim neatlika nekas cits kā uz saliņas iekurt ugunskuru un izžāvēt saslapinātās pastalas. Uguni iekurt izdevās, bet žāvējoties pagaisa dienas labākā daļa. Viņš devās mājup pavisam tukšā, tikai salasījis pāris saujas sasalušo brūkleņu. Kad starp kokiem jau parādījās kapelas tornīša krusts un pēc tam arī augstā stāv- baļķu sēta, ēnas jau stiepās saplakušajā sniega gandrīz līdz apvārsnim. Starp sētu un mežu pletās sniega kupenām pieputināta pļaviņa. Ēnas izcēla negludumus sniegā, tāpēc jo skaidri bija redzamas pār pļavu nostiepušās vilka pēdu rindas. Kaut arī pirksti bija nosaluši, Uvim nemaz negribējās atgriezties un klausīties Bardo pārmetumos, un viņš nolēma doties pa pēdām. Tad viņš ieraudzīja skatu, kas iespiedās atmiņā uz visu mūžu.

Ainas iespaidu pastiprināja vakara ēnas. Tās pasvītroja un izcēla visu to, ko vēl aizsniedza saules stari, pirms tā pazuda aiz koku galotnēm. Un saules stari apmirdzēja ceļos nometušās meitenes galvu. Viņas baltā apmetnī tērptais augums jau bija ēnā, ko meta klostera sēta, un tas izskatījās pēc dūmakas mākonīša virs sniega. Saule skāra tikai nedaudz noliekto galvu, stari caurspīdē- ja vakara vējiņā drusku pajukušos matus, un izskatījās, ka galvu ieskauj mirdzošs nimbs.

Uvis sastinga kā sālsstabs. Nekustēdamies un aizturējis elpu, viņš lūkojās saules apspīdētajā meitenes galvā un vēroja, kā klostera sētas ēna pamazām sliecas tālāk. Bija kluss, un šajā ziemas vakara klusumā skanēja rāma, gandrīz čukstoša balss. Ēna stiepās tālāk, sāka kāpt pa baltajiem bērzu stumbriem. Jā, un tikai tad, kad ēna sasniedza birziti, viņš paskatījās uz to pusi.

Un viņu skatieni sastapās.

Uvja un vilka, kas tur tupēja. Šķita, ka viņi abi sekojuši dievlūdzējai Franciskai un klausījušies viņas balss gaišajā plūdumā.

Franciska pārmeta krustu un apklusa.

—  Tur… Tur ir vilks, Beāta! — knapi atguvies, ierunājās Uvis.

Viņa pacēla acis uz Uvja pusi, mierīgi raudzījās viņā un neizskatījās ne drusku izbrīnījusies.

—  Tu atceries… — viņa sacīja.

—   Atceros…

—  Es tagad neesmu Beāta. F,s esmu Franciska.

—  Franciska… Bet tur ir vilks!

—  Tā ir vilcene. — Viņas plānās lūpas viegli pasmaidīja. — Viņa neko nedarīs. Viņa ir mana draudzene.

Uvis pagrieza galvu uz birztalas pusi, taču vilcenes tur vairs nebija. Viņa bija nozudusi nedzirdami, it ka būtu viena no vakara tumstošajām ēnām, kas tagad aizpildīja tukšumu starp bērzu stumbriem.

Abate bija patīkami pārsteigta. Kaut ari viņa no visas sirds bija mudinājusi jauno no- vici Francisku visu izstāstīt, sevišķu cerību, ka tas tiešām notiks, viņai nebija. Bet, lūk, tikai dažas dienas pēc tam, kad uz klosteri atkūlās tā nosalusī, acīm redzami bez mājokļa palikusī ce|ojošo jokdaru trupa, pēc rīta dziedājuma Franciska pati atnāca pie viņas un teica, ka viņai ir kas stāstāms. Un ne par putniņiem! Ziņa bija svarīga. Izrādījās, ka tas jaunais, slaidais puisis, kas uzlūkoja viņas vērīgām acīm, — bija nekristīts! Zemgaļu vidū tāds vēl bija ne viens vien, bet šis turklāt bija žemaitis.

lās nudien vairs nebija ikdienišķs notikums. No visām pagānu vai ķeceru ciltīm že- maiši bija visnegantākie, visstūrgalvīgākie, un, gūstā saņemts, kristīties ļāvās tikai retais. Ja laimētos puisi kristīt, tad šādu jaunumu varētu paziņot pašam bīskapam. Viņam nāksies atzīt, ka viņa neieredzētais Kristfelda klosteris sekmīgi izplata kristīgo ticību. Bet vispirms vajadzēja pašai pārliecināties.

—   Kā tu zini, ka viņš ir žemaitis?

—   Viņš pats man teica, — droši atteica Franciska.

—  Tu ar viņu runājies?

—   Jā. Viņš pats pienāca man klāt. Bet daudz nerunāju. — Franciska apklusa un lūkojās abatē, jo labi zināja, ka novicei vienai pašai neklājas runāt ar svešiniekiem. Taču abate iedrošinoši pamāja ar galvu. — Un pēc tam ar mani bija Teodorika. Viņa saprata…

—   Labi, ka pateici, bērniņ. Vienai runāties nav ieteicams. Tādi ir mūsu noteikumi, un tam ir pamatoti iemesli.

—   Fs zinu. Bet viņš atnāca, kad es lūdzu Dievu tur, pie meža, — Franciska nodūra acis, jo vecākā pārmetoši palūkojās viņā. — Tikai drusku runājām. Un tad es paaicināju Teodo- riku. Viņa uzreiz noteica…

—   Viņa to agrāk pazinusi?

—  Nē, es viņu pazinu. Viņu atveda mans tēvs. Mēs domājām, ka viņš ir zemgalis. Bet tas bija sen.

—   Redz, kā. Tad viņš jau bērnībā sagūstīts, — vecākā pašūpoja galvu, taču viņas seja atplauka.

—  Jā. Viņš toreiz nesaprata vācu valodu. Tikai savējo. Fs mēģināju iemācīt viņam lūgšanas… Visu laiku domāju, ka viņš ir zemgalis. Bet Teodorika uzreiz pateica, ka nav.

—    Njā, Teodorikai vajadzētu zināt, — piebalsoja abate. Teodorika bija viņas pirmā zemgaļu novice un viens no iemesliem, kāpēc bīskaps un jo sevišķi viņam pakļautie mācītāji greizi skatījās uz Kristfelda klosteri.

—    Jā. Viņš sāka runāt ar Teodoriku zem- galiski, un viņa uzreiz pateica, ka viņš nav zemgalis. Tad es pajautāju, no kurienes viņš ir.

—  Un ko viņš atbildēja?

—  Ka esot žemaitis…

Abate smagi nopūtās. Acīmredzot tā arī bija. Melot, šķiet, nebija iemesla, turklāt melot, skatoties Franciskai acīs, nebija viegli.

—  Tas ir viņš, kuram tu mācīji lūgšanas?

—  Viņš…

—  Un viņš atceras?

—  Teica, ka atceroties.

—  Tā jau es domāju. Viņš liekas spējīgs jaunietis. Tātad tev jau ir mana atļauja. Bet, saprotams, labāk kopā ar Teodoriku…

—  Atļauja?… — Franciska samulsa.

—  Jā. Viņam vēl daudz jāiemācās, lai sagatavotos kristībām. Varbūt tieši to tu man gribēji jautāt?

Franciska klusi nolieca galvu.

Samelot Franciskai bija neiespējami. Viņa skatījās Uvi tik pazemīgām, tomēr itin kā cauri redzošām acīm, ka Uvim tas pat neienāca prātā. Turklāt viņam nemaz nebija iespējas neko noslēpt. Novice Teodorika bija tīra zemgaliete, un viņai turklāt piemita spēja labi izšķirt izrunas smalkumus. Franciska atveda viņu līdzi, un viņa tnlīt uzrunāja Uvi zemgaliski. Kad Uvis viņai atbildēja, viņa tam iedrošinoši uzsmaidīja.

—  ļus visai labi runājat zemgaliski, — viņa vāciski sacīja, lai arī Franciska saprastu.

—  Gandrīz kā vietējais. No kurienes jūs esat? Pēc valodas nešķiet, ka sēlis…

—   Viņš nav zemgalis?

—   Nē, — pārliecināti noteica Teodorika.

—   Bet runā labi. Vācieši reti tā iemācās.

—   No kurienes tu esi?

jautājums bija tiešs, un Franciska skatījās viņam acīs.

—   No Zemaitijas, — atbildēja Uvis. Nākamās mūķenes saskatījās. Žemaiši

bija pazīstami kā nikni pretinieki un iesīkstējuši pagāni. Viņi reti nonāca gūstā.

—     Zemaitis! — atkārtoja Franciska. — Bet

tu man teici, ka tu… Kādēļ tu neteici, ka tu esi žemaitis?

— Jūs man nejautājāt, — pusbalsī atteica Uvis. Tagad, šos vārdus izrunājis, viņš saprata, ka īstena taisnība tā nav. Ja Franciska būtu jautājusi agrāk, kad viņa vēl bija Beāta, viņš visdrīzāk būtu samelojies. Vai arī neteicis neko. Bet tagad tas bija neiespējami.

—  Žemaitis, — atkārtoja Franciska. — Un, kad viņš bija pie mums, es viņam mācīju lūgšanas…

Teodorika izbrīnā uzlūkoja draudzeni un sasita plaukstas.

—  Tu viņu jau mācīji!

—  Ja. Un viņš ļoti labi mācījās. Bet mana māte… Viņa neļāva… Nē, par to es negribu runāt. Un tu… Neesi aizmirsis lūgšanas?

Uvis papurināja galvu:

—  Neesmu aizmirsis…

Franciskas šauro seju apgaismoja smaids.

—  Cik jauki. Tagad es varēšu tev iemācīt visas.

—   Es jau māku.

—  Jā, bet ir vēl… Un svarīgas ir ne tikai lūgšanas. Es, proti, mēs tev vēl daudz, daudz izstāstīsim… Vai ne, Teodorika?…

—  Jā, — steidza piekrist draudzene.

—  Bet tu vēl neesi kristīts?

—  Neesmu.

Franciska tapa nopietna. Viņa nodūra acis un pavērās savās it kā lūgšanai saliktajās rokās.

—   Vai tu vēlies kristīties?…

—   Es?

Uvis ievilka elpu, un šķita, ka nekad vairs neizelpos. Iestājās klusums. Abas mūķenes pacēla acis uz viņu un gaidīja atbildi.

—   Nezinu, — klusi noteica Uvis

Franciskas šaurajā, bālajā sejā atkal parādījās smaids. Tas bija gaišs un iedrošinošs smaids.

—   Tev radīsies vēlēšanās! Noteikti radīsies, kad mēs tev izstāstīsim par Kristu… Noteikti… Viņš mīl visus.

—   Ari pagānus?…

—  Jā. Ari pagānus.

—  Un vilkus?

Teodorika pārsteigta pavērās vispirms Uvī, tad savā draudzenē.

—   Kādēļ vilkus? — viņa jautāja.

—  Kas nāk, kad es skaitu lūgšanas. Viena vilcene. Jā. Kristus mīl arī vilkus.

—  Pie tevis nāk vilcene? — nerimās Teodorika. — Ne tikai putni?

—  Tikai paskatīties, kā es lūdzu.

—   Nāk, nāk, — apstiprināja Uvis. — Es redzēju.

Teodorika noplātīja rokas, līdzīgi kā būtu darījusi abate.

—  Franciska, dažkārt es tevi nesaprotu… Un tu nebaidies?

—  Nav, no kā baidīties. Es lūdzu Dievu.

Teodorika padevās un pakratīja galvu:

—    Vilki… Un tagad šis žemaitis. Franciska, ar tevi nudien nekad nav garlaicīgi. Bet tagad mums laiks iet, sen jau ir laiks…

Franciska paklausīgi pamāja.

—  Laiks. Bet mēs atgriezīsimies un daudz ko izstāstīsim tev, labi?

—    Labi, — gandrīz tikpat padevīgi atteica Uvis.

Viņas aizgāja, nošūpodamas baltos apmetņus. Viena tieva, ar tik baltu, gandrīz caurspīdīgu ādu, it kā nepiederētu šai pasaulei. Otra, kaut tērpusies tādās pašās baltās drānās, izskatījās tumšāka un zemes dzīvei piederīga. Neko nevarēja darīt, valodām viņai bija ievingrināta auss.

3.BĪSKAPA UZDEVUMS

Uz satikšanos ar bīskapu Henke gāja nemierīgs. No šāda pēkšņa uzaicinājuma nekas labs nebija gaidāms. Tiesa, viņš nebija vienīgais, ziņnesis teica, ka aicināti ir meistars Kerce un Heinrihs no Lībekas, bet Ker- ce bija kaut kur izbraucis un viņam nācās iet vienam. Pa ceļam viņš pārcilāja prātā pēdējo mēnešu notikumus. Ko lai saka, bija daudz, par ko uztraukties. Tikai pirms divām nedēļām viņš bija iekūlies kautiņā ar Rīgas ieroču meistaru ģildes vīriem un stipri savainojis vienu no labākajiem bruņu kalējiem. Netrūka arī citu grēku, bet nevarēja iedomāties, kas īsti bīskapam padomā. Tieši tādēļ bija tik nemierīgs prāts. Varbūt uzpeldējis kaut kas no pagātnes, varbūt kāds viņu nopietni apsūdzējis. Un kāds tam sakars ar veco Ķērci, ar kuru viņš jau kairākus gadus vairījās satikties? Vai tiešām nevarēja piedot tos trīs dinārus, kurus viņš bija Kercem paspēlējis? Nē… Te būs kaut kas nopietnāks.

Tādu domu un baiļu novārdzināts, viņš jo vairāk satrūkās, kad bīskaps bez jel kāda ievada, kad viņš vēl bučoja bīskapa gredzenu, noprasīja:

—   Kur jūs noķērāt tos divus gūstekņus, kas jums bija Mežotnes pils aplenkuma laikā?

Henke pacēla galvu, skatījās bīskapa piemiegtajās acīs, un viņam mute palika vaļā.

—    Gūstekņus?… — viņš nomurmināja. — Pie Mežotnes…

—   Jā! Mežotnes pils aplenkuma laikā. Pats toreiz bez acs paliki. Neba man tev jāatgādina…

—   O, nē, jūsu ekselence, nē! — I lenke nevilšus pielika roku pie vietas, kur viņam bija izsista kreisā acs. — Skaidrs, protams, atceros…

—  Tad runā! Kur viņus sagūstījāt?

—  Kur?… — Henkes galvā valdīja īsts sajukums. — Jā, ekselence. Divus gūstekņus. Un viens, tāds baiss zemgalis, man toreiz izdūra aci. Dievam par godu toreiz aci pazaudēju…

—  Nevis Dievam par godu, bet sava lem- pīguma dēļ, Heinrih. Dievam par godu tu maz esi darījis. Bet ne par to tagad ir runa. Teic jel, kur jūs viņus sagūstījāt?

Henke bezspēkā noplātīja rokas, viņa

grumbainajā, šķidru bārdu noaugušajā sejā bija redzamas bailes.

—   Meistars Kerce toreiz bija vadītājs…

—  Zinu. Bet Kerccs šeit nav. Es tev jautāju. Kur? Vai tik nebijāt pie reizes Zemaitijā ieklīduši?

—   Zemaitijā? (), nē, jūsu ekselence! Noteikti nē. Toreiz jau ar zemgaļiem karojām. Ar žemaišiem lieka ķīviņa nemeklējām. Ze- maitija tak aiz upes.

—   Pār upi necēlāties?

—    Nē, nē! Nekādā gadījumā! Meistars Kerce apliecinās.

Bīskaps nopūtās un atsēdās savā krēslā.

—   Tas apliecinās… — viņš nomurmināja. — Atkārtoju, tagad es ar tevi runāju. Izstāsti visu un, jo sīkāk, jo labāk… Un bez izskaistinājumiem, saprati?

Viņš pameta acis uz malā sēdošo mūku un deva tam zīmi, jo mūks pamērcēja zoss spalvu tintē 1111 sagatavojies gaidīja. Tas vēl vairāk izbiedēja Hcnki. Ar ķeršanos, bet nudien pūlēdamies būt precīzs, Henke stāstīja visu, ko spēja atminēties 110 tālaika notikumiem. Bīskaps viņu pa reizei pārtrauca, apjautādamies gan par ietērpu, gan ieročiem un pat par segliem.

—  Vai viņš atdeva seglus? — bīskaps pajautāja mūkam.

Mūks paskatījās blakus noliktajā pergamentā:

—   Neatdeva, jūsu ekselence. Tikai divus zirgus.

—  Tos Bardo! Tā ir Bardo vaina, ne manējā, jūsu ekselence. Es neko nezinu par segliem!

Bīskaps nepacietīgi pamāja ar roku:

—  Cik vērti zirgi?

—   Viens novērtēts par divdesmit dināriem, otrs par divpadsmit.

—   Nav parasti zirgi… Un segli, bez šaubām, arī nebija parasti… — bīskaps pusbalsī pie sevis noteica. — Klausies, Heinrih, tu teici, ka tas, kas tev izdūra aci, bija zemgalis. Vai viņš tev tā teica?

—   Nē, jūsu ekselence… Tie nolādētie pagānu suņi taču kristīgas valodas neprot. Neko viņš man neteica…

—  Tad kāpēc tu saki, ka zemgalis?

Henke atkal satrūkās. Viņš mēģināja atrast attaisnojumus, bet tāds bija tikai viens.

—   Tāpēc, ka Zemgalē sagūstījām, jūsu ekselence.

—  Sagūstījāt puikas, kas izjājuši medībās…

—  Jā, medībās. Bet tas viens vairs nebija puika.

—  Labi, jauneklis. Atceros, meistars Kerce man toreiz stāstīja… — Bīskapam bija laba atmiņa. Viņš pavērās mūkā:

—  Kad, brāli Jokub, mēs saņēmām ziņu par Zemaitijas valdnieka dēlu nolaupīšanu? Vai tas nebija pēc Mežotnes aplenkuma?

—   Tai pašā gadā, jūsu ekselence, — apstiprināja nuiks, kurš gan nešaubījās, ka bīskaps pats visu labi atceras.

—   Re, re… Savāda sakritība. — Bīskaps apklusa un aizdomājās. Aizdomājās ari I lenke, un pamazām viņa galvā sāka veidoties sakarība starp šiem diviem notikumiem. Bīskaps tātad domāja, ka viņi patvaļīgi sirojuši pa Zemaitiju. Par neattaisnotu robežas šķērsošanu kara laikā varēja pat sodīt ar nāvi.

—  Ticiet, jūsu ekselence, mēs nudien viņus Zemgalē sagūstījām. Tik tiešām Zemgalē…

Izbīlis padarīja Henkes balsi spalgāku, un bīskaps nepacietīgi pamāja ar roku, lai viņš apklustu.

—   Lai būtu Zemgalē. Meistars Kerce ir piesardzīgs un to novadu pazīst. Tagad beidz trīcēt un klausies…

Bīskaps domīgi paskatījās uz priekšastā- vošo, galvu nodūrušo Henki, it kā pētīdams. Viņš savilka lūpas un nopūtās.

—   Man tev ir uzdevums. Ja jau Kcrces patlaban nav… Zini, kur ir Kristfelda klosteris?

Henke pakratīja galvu.

—   Divu dienu ceļojums…

—  Var arī ātrāk. Lai nu būtu. Labuma no tā klostera pamaz. Tikai nesaprašanās un visādas valodas. Ber, luk, izrādās, ka tur reizē ar akrobātiem atradies tas puika, ko toreiz sagūstījāt. Un man ziņo, ka viņš mācoties lūgšanas un grasoties kristīties. Ka zemgaļi ļaujas kristīties, nebūtu nekāds jaunums. Bet klostera vecākā raksta, ka viņš tiešam esot žcmaitis…

Abi — gan teikumu pierakstīt pabeigu- šais mūks, gan Henke — pacēla gSvas.

—    Pats teicis, — apstiprināja bīskaps. — Galu galā, ne tādas vien lietas notiek. Varbūt medīdami būs ai/maldījušies aiz Lielupes. Tā, luk. Dižciltīgs žemaišu ķīlnieks mums tagad lieti noderētu.

Henke beidzot atviegloti nopūtās. Bīskapa teikto viņš saprata itin labi. Jau labu laiku tika gatavots uzbrukums Zemaitijai, taču vēl arvien nebija izdevies sapulcināt pietiekošus spēkus. Ķīlnieks, turklāt valdnieka dēls, šādā situācijā būtu liels atspaids.

—  Tā nu ir iznācis, — it kā pie sevis runādams, turpināja bīskaps. — Būs ij Dievam slava, ij pašiem labums. Tu, Heinrih, pārvedīsi viņu šurp, uz pili. Cik tavā vienībā ir ceļojumam gatavu vīru?

—   Četrpadsmit, jūsu ekselence. Redziet, viens nomira un divi ir savainoti, — runāja I leinribs, neuzdrīkstēdamies melot. Pēc likuma vajadzēja būt divdesmit vīriem, un tādam skaitam tika piešķirta nauda. Tā kā vīru bija mazāk, trūkstošo daļas Henke iebāza savā kabatā. — Bet mēs meklējam jaunus, ekselence… Tiešām meklējam…

Bīskaps sarauca pieri.

—   Lai uzmanīgi atvestu vienu jaunekli, pietiks. Tagad klausies, Heinrih, un iegaumē labi. Atved man viņu sveiku un veselu uz Rīgu. Sveiku un veselu! Saprati?

—  Tieši tā, jūsu ekselence…

Bīskaps pamāja ar roku, norādīdams, ka saruna beigusies. Henke zemu paklanījās un devās uz durvīm.

—   Un Heinrih… — viņš aiz muguras izdzirda balsi. Henke apstājās un pagriezās.

— Naudu par tiem trūkstošajiem vīriem tu, bez šaubām, jau esi atdevis mantzinim…

— Vēl neesmu paspējis, ekselence… — satrūcies nomurmināja Henke. — Diemžēl vēl ne…

Bīskaps neteica neko. Tikai vēlreiz pamāja ar roku. Šoreiz saruna tiešām bija beigusies.

4.IEPAZĪŠANĀS AR VILCENI

Nākamajā dienā, kad Franciska aizgāja mežmalā skaitīt lūgšanas, Uvis atkal starp bērzu stumbriem ieraudzīja vilcēni. Diena bija apmākusies un visai vējaina, taču klos- tera dienvidpusē starp augsto stāvbaļku sētu un pārdesmit soļus tālāko mežu bija aizvējš. Koku galotnes gan viegli šūpojās, bet pie zemes vējš nebija jūtams. Tuvojoties pavasarim, sniegs klostera aizsargsētas pakājē jau bija sācis kust. Turpat pie sētas ziedu zvaniņus šūpoja pirmie sniegpulkstenīši. Veco, nomelnējušo sētas baļķu fonā izskatījās, ka no Franciskas baltā apmetņa staro gaisma. Paiedama garām atkusušajam zemes gabaliņam, viņa noliecās un noglāstīja izplaukušos ziediņus, bet neplūca tos.

Uvis stāvēja, atspiedies ar elkoni pret sveķainu egles stumbru, un gaidīja. Kad viņš at- nāca, vilcenes, šķiet, vēl nebija. Varbūt viņš to neievēroja, kad pārlūkoja tuvīno bērzu birzīti. Taču, kad Franciska notupusies pie . kājām drupināja maizi salidojušajiem putniņiem, Uvis, uz mirkli novērsis skatu, pavēroja mežmalu un tūda| izšķīra vilcenes tumšo siluetu. Viņa tupēja tikai ap piecdesmit so|u atstatu un skatījās uz Franciskas pusi. Tomēr bija skaidrs, ka arī vilcene zina — viņš stāv turpat pie vecās egles, un viņa seko katrai tā kustībai. Vilkiem ir asas ausis, un labā bija pavērsta uz viņa pusi. Uvis dziļāk ievilka elpu, un ar šo skaņu pietika, lai vilcene pagrieztos pret viņu. Viņas tumšās acis spīdēja. Vienu mirkli viņi vērās viens otrā, bet Franciska tostarp izslējās un aizgāja tālāk, uz vaļējā laukumiņa vidu. Kaut ko stāstīdama putniem, kas viņai sekoja, viņa nometās ceļos un, nepievērsdama uzmanību tam, ka nometusies tieši sniegā, sāka skaitīt lūgšanu. Uvim bija līdzīga sajūta kā tolaik, kad māte Medeina caur kūpošajiem upura dūmiem kaut ko sacīja dieviem. Plūda balss, un nemaz nebija svarīgi, kas tiek sacīts. Lūgšanas jēga bija nevis vārdos, bet gan noskaņā, ko tā radīja.

Franciska lūdzās varbūt stundas ceturksni, varbūt pusstundu. Laiks šķita apstājies. Uvis lūkojās viņas viegli pieliektajā galvā, saliktajās rokās un baltajā apmetnī, kura mala izcēlās, noklājusies uz pavasara iepelēkā sniega. Beigusi un piecēlusies kājās, viņa nepagrieza galvu uz Uvja pusi. Uvis bija pārliecināts, ka viņa tā dara tīšām, jo visu lūgšanas laiku zināja, ka viņa jūt Uvja klāt- būtni. Viņam bija sarunāts satikties ar viņu un Teodoriku pievakarē kapelas sakristejā. Tad atkal, gribot negribot, radīsies jautā- ļiims, varbūt pat vārdos neizteikts, par viņa kristīšanos. Viņš pagaidām neko neatbildēs, jo pats tiešām nezināja, ko atbildēt. Bet šobrīd tas nebija svarīgi. Pietika ar to, ka viņš saprata — viņa lūdz Dievu, un bija skaidrs, ka lūdz arī par viņu.

Tikai tad, kad Franciska jau bija pie klostera sētas un pagriezās uz vārtu pusi, Uvis paskatījās uz bērziem. Vilcenes tur vairs nebija. Taču tam viņš jau bija sagatavojies. Pēc pēdām viņš jau bija noskaidrojis, ka no šejienes vilcene apmet loku krūmainai kraujai, apiet nelielu kārklāju un sasniedz taku, kas ved tieši uz vētras sagāzto egļu biezokni. Uz takas viņa lika kājas jau iemītajās pēdās, lai nebūtu redzams, cik bieži viņa šeit staigā.

Pie egļu ņudzekļa bija iespējams nonākt ari pa taisnāku ce|u, pāri mežainam pakalnam. Pēc nepilnas stundas Uvis sasniedza meža klajumiņu, kur aina sāka mainīties. Vienā pakalna pusē auga viegli izejams eglājs, kur bija iemaldījušies arī daži oši. Tuvojoties kalniņa galotnei, kritušu koku kļuva vairāk un iešana grūtāka, bet galvenās pārmaiņas tapa redzamas, izlaužoties līdz virsotnei. Otrā pakalna pusē tas vairs nebija saucams par mežu. Viens vienīgs sagāzušos koku jūklis. Viesulis pirms diviem trim gadiem te bija slaucījis kā ar slotu. Redzams, ka šai nogāzē augsnes kārtiņa plāna, jo lielākā daļa egļu bija izrautas ar visām saknēm. Saknes slējās gaisā kā dīvains, sapiņķējies krūmājs, vietām saulē pabalējušas, vietām melnas. No tāluma raugoties, pat likās, ka stumbri sakrituši tik tuvu cits citam, ka varēja pāriet visai postažai, kāpelējot no vienas egles uz otru. T ikai dažās vietās sīkstākās vai dziļāk iesakņojušās egles nebija padevušās un lauztin nolauztas. To kailie stumbeņi gluži kā ceļa stabi slējās stumbru, sakņu un zaru mudžeklī.

Pie lielākās no nolauztajām eglēm Uvis vēlreiz ieraudzīja vilcēni. Šo koku viņš bija ievērojis jau agrāk. Vilcene tupēja pāris soļus no nolauztās egles stumbra un skatījās tieši uz Uvja pusi. Tā viņa tupēja labu laiciņu, kamēr Uvis, apiedams izrautās saknes un kāpdams pār stumbriem, pamazām virzījās uz viņas pusi. Taču, kad viņš uz mirkli i/.laida to no acīm, apiedams vienu otram virsū uzkritušus kokus, viņa nozuda. Uvis aizrāpās līdz nolauztajai eglei un noskaidroja, ka šis koks bija ne tikai ceļa stabs, te bija arī savdabīgas krustceles. No šejienes veda vairākas takas. Viena atgriezās pār pakalnu mežā, otra uz dienvidiem liecās apkārt koku ņudzeklim, bet divas veda dziļāk biezoknī. Nebija viegli noskaidrot, pa kuru aizskrējusi vilcene, jo sērsna bija cieta un jaunas pēdas viņa mina tieši vecajās. Uvis pietupās un uzmanīgi izpētīja pēdas. No dienvidiem pūta vējš un nesa sev lidzi sausas eg|u skujas. Vienā takā, kas veda biezoknī, skujas gulēja nekustinātas. Otrā tās bija iespiestas zemē.

Sekot vilcenei nebija viegli. Nācās līkumot starp sakritušiem stumbriem, vietumis lauzties caur sausiem egļu zariem. Kad likās, ka mērots jau tāls ceļš, pakāpjoties uz stumbra, bija redzams, ka ceļrādes egles stumbrs slejas vēl tikai simt soļu atstatu. Tādā attālumā viņš atrada vilcenes midzeni. Tas bija atjautīgi iekārtots, izmantojot divas ar visam saknēm izrautas, tuvu blakus nokritušas lielas egles. Vienai no tām bija plaši izpletušies sakniene, kuru viesulis bija izplēsis ar visu meža velēnu un līdzās augošajiem krūmiem. Kāda kaila un izbalējusi sakne slējās četru asu augstumā. Otrās egles stumbrs balstījās uz pirmās saknēm, un stumbru un sakņu sadurā bija izveidojusies droši norobežota vietiņa. Nonākt tajā varēja pa vilcenes izkašņātu caurumu zem stumbriem. Uvis pietupās. Stumbra apakšdaļā miza bija noberzta, tās spraudziņās bija redzamas dažas melnas spalvas. Varēja nomesties uz elkoņiem un ielīst. Pie alas bija skaidri sajūtama vilka smaka.

Uvim ziņkāres uzplūdā gribējās ielīst dziļāk. Viņš nometās zemē un noliecās tā, ka gandrīz varēja izbāzt galvu pa stumbra apakšu. Tālāk bija tumšs, un, lai redzētu vairāk, vajadzētu pavirzīties dziļāk alā. Taču tobrīd Uvis izdzirdēja brīdinošu rūcienu. Viņš atlēca atpakaļ un sniedzās pie jostas pēc naža. Sakampa dūrē naža spalu, bet vēl neizvilka to no maksts. No desmit soļu atstatuma viņā raudzījās vilcenes tumšās acis. Bet tās neizskatījās draudīgas. Drīzāk šķita, ka viņa ir apmierināta ar izraudzīto slēptuves vietu. Vilcene tupēja pie nelielas eglītes, drusku paslē- jusies uz priekšu un saspicējusi ausis. Itin kā jautātu Uvim, kā viņam patīk šī starp kokiem iekārtotā slēptuve.

Uvis iegrūda nazi dziļāk makstī un, izstiepis rokas, parādīja savas tukšās delnas.

—   Esi sveicināta… — viņš zemgaliski ierunājās, jo šī taču bija zemgaļu zeme. — Laba slēptuve… Nudien laba…

Vilcenes ausis viegli notrīsēja. Viņa skatī- jas Uvī, nemirkšķinādama acis. Uvis atkāpās dažus soļus atpakaļ.

—   Grūti atrodama… Noteikti sausa, — turpināja Uvis.

Viņš apklusa, jo vilcene atpleta muti. Gribēja atkal ķerties pie naža, bet nebija vajadzības. Vilcene pacēla galvu un nepārprotami nožāvājās. Bija skaidri redzama viņas sārtā, mitrā mēle un baltie, pie saknēm pa- melnējušie zobi. Tad viņa nodūra galvu, kā atvainodamās par nesmalku uzvedību. Nolaida arī saspicētās ausis. Tagad viņa skatījās Uvī, piemiegusi acis. Viss liecināja, ka viņa atrašanos šeit vilcene uztver kā pašsaprotamu.

—  Paliec sveika, — sacīja Uvis. — Es vēl kādreiz atnākšu… Lai tavi bērniņi paaugas.

Šoreiz viņam likās, ka viņi viens otru saprot. Vilcene saprot, ka šis pie baltās runājošās meitenes satiktais cilvēks nav bīstams viņas bērniem, bet Uvis saprot, ka viņa to zina, un viņš var droši griezt muguru un doties mājup. Saprot, ka, Uvim atstājot biezokni un izejot klajākā vietā, vilcene būs palikusi turpat.

Pēc brītiņa Uvis atskatījās.

Vilcene bija turpat. Tagad viņa bija nolikusi galvu uz priekšķepām un sekoja viņam ar mierīgu piemiegto acu skatienu.

Uvis atvadām pamāja ar roku 1111 pazuda biezoknī.

5.NEGAIDĪTIE CIEMIŅI

Kristfelda klostera abate bija stipri vīlusies. Daudz netrūka, lai viņa būtu pat ļāvusies dusmām. Viņa bija no visas sirds cerējusi, ka viņa ekselence Rīgas bīskaps novērtēs tās pūliņus Dieva vārda sludināšanā, ka viņš vairs nepievērsīs uzmanību tām ļaunajām runām, kuras izplata greznībā izlaidušies turīgu Rīgas klosteru abati un Rīgas katedrāles pre- lāti. Viņa cerēja, ka, uzzinot par kristīšanai gatavoto žemaiti, viņa ekselence atsūtīs uz klosteri kādu no labākajiem sprediķotājiem vai kādu no dievbijīgākajiem mūkiem.

Bet notika gluži otrādi.

Ieradās nevis garīdznieks ar Kristus miera vēsti, bet gan bariņš rupju, bruņotu jātnieku, kurus komandēja itin kā no karātavām izsprucis vienacains bļauris. Viņš bija tik neaudzināts, ka pats to nespēja apjēgt. Viņa grumbainajā, šķidru bārdu apaugušajā sejā bija vienīgi pašapmierināta tēviņa izteiksme. Viņš dižmanīgi grozīja galvu, lai ar atlikušo aci spētu pārredzēt pieticīgo klostera viesistabu. Vīpsnā savilktās lupas skaidri rādīja, ka šejienes vienkāršās koka mēbeles un kailās baļķu sienas, kur karājās rikai viens liels krusts, ir tīrā niecība.

—   Kā redzat, kundze, gūsteknis jums ir jānodod man. Es nogādāšu viņu Rīgas pilī. Viņa ekselence bīskaps to man personiski uzdeva. Kur viņu var sameklēt?

Ar bīskapa ģerboni rotātais pergaments tika sviestin nosviests uz galda un diemžēl vēstīja to pašu. Tiesa, pirmajā teikumā bija izteikta pateicība klosterim un Dievam, ka Kristus ceļam pievērsts viens no tiem stūrgalvīgajiem žemaišiem. Taču jau otrajā bija skaidri pateikts, ka nākamais kristietis viņa paša drošības labad nogādājams Rīgas pili. Trešajā teikumā sacīts, ka vešana uzticēta Heinriham no Libekas un viņa vīriem. Vēstule beidzās ar tēvišķu novēlējumu. Abate labi zināja šādās reizēs lietojamos izteicienus. Bija izvēlēts visstrupākais un vēsākais.

—  Kur ir tas gūsteknis, kundze? — asi atkārtoja vienacis.

—  Jūs esat Heinrihs no Lībekas? — norijusi rūgtumu un cenzdamās runāt mierīgi, pajautāja vecākā.

—  Es pats, kundze. Man ir visas bīskapa pilnvaras. Tas jau vēstulē uzrakstīts.

—  Jlīs tā domājat? Vai tiešām esat lasījis viņa ekselences vēstuli? — Abate labi zināja, ka tādas briesmas nepastāv, jo šis Heinrihs no l.ibekas noteikti neprata lasīt latīniski un pat vāciski ne. Viņas laipnā balss noskanēja visai stingri.

—   Nē, pasarg Dievs!

—  Tad varat izlasīt tagad! — Abate apgrieza pergamentu un pacēla tā, ka bīskapa rakstveža kaligrāfiskais rokraksts ņirbēja I lenkcm tieši acs priekšā. Henke raudzījās uz veiklo, ar zoss spalvu vilkto rakstu un juta, ka viņu pārņem nespēks. Viņš pret savu gribu nodūra acis un ieurba skatienu savos dubļainajos zābakos.

—   Kur šeit ir rakstīts, ka viņš ir gūsteknis? — mierīgā, bet stingrā balsī jautāja abate. Lūdzu, parādiet man. Kur?

Henke atmeta ar roku un pakratīja galvu. Viņš vēra muti, tad atkal aizvēra to. Atzīties, ka neprot lasīt, nepietika dūšas.

—    Viņš ir pagāns… — pēdīgi izmocīja Henke.

—  Visi piedzimstam nekristīti, Heinrih.

—   Viņi cīnās pret Kristu!

—  Arī svētais Pāvils cīnījās pret Kristu… Līdz iepazina viņu.

—   Bet šito redzat! — grumbainais barvedis pagrieza viņai savas sejas kreiso pusi. Tukšais acs dobums bija aizvilcies ar sārtu, dīvaini saraukušos ādu. — Tas ir viņu darbs! Tā velna dzimuma, pagānu!

Vecākā pati bija pārcietusi divus aplen- kumus, kuru laikā bija kopusi ievainotos, tā ka ar vainām viņu bija grūti pārsteigt.

— Jums Dievs ir atstājis vēl otru aci, I Iein- rih. Bet šķietas, ka arī ar to jus nepūlaties redzēt. Nudien nesaprotu, kāpēc viņa ekselence atsūtīja tieši jūs… Jūs šim darbam acīmredzami nederat.

Henke paspēra soli atpakaļ. Viņa nekaunība šķita uz mirkli apsīkusi.

—   Bet ekselence man pavēlēja! — viņš nomurmināja. — Man personiski pateica… Man viņš nekavējoties jāsavāc uz Rīgu.

—  Jāpavada uz Rīgu, Heinrih. Tā ir rakstīts. Un jāaizsargā. Sapratāt?

—  Tieši tā, kundze…

Abate nopūtās. Tiesa, šajā mazajā sadursmē viņa bija uzvarējusi, bet maz bija prieka pārspēt tādu personu kā Heinrihs no Lī- bekas. Stāvoklis vispār nebija ne druskas mainījies. Acīmredzot tas, ka Kristus ticībai var pievērst jaunu cilvēku, bīskapam bija mazāk svarīgi par viņa politiskajiem apsvērumiem. Citādi nebūtu sūtījis bruņotu vienību.

—  Jāpavada un jāaizsargā… — viņa atkārtoja un novilka labās rokas pirkstus pār pergamentu. — Mēs… Mēs viņu sagatavosim.

—  Ko? Man pavēlēts, cik ātri vien iespējams… — Henke bija modrs un uzreiz saklausīja noraidošu noti abates balsī.

—  Kad būs sagatavots, pateiksim! — nepacietīgi noteica abate. — Iespējams, parīt.

—  Pavēlēts, cik ātri iespējams… — Henke palika pie sava. — Un līdz tam mēs viņu apsargāsim, jo tā ir rakstīts.

—    Ejiet! — atbildēja abate. Viņai bija pretīga ši lieta un šis cilvēks.

Franciskas acis bija saraudātas, un asaras joprojām plūda no dziļajām acīm līdz pat pazodei. Viņa pat nepūlējās tās noslaucīt. Tcodorika neraudāja, tikai šņaukājās, mierinādama Francisku.

—   Nu jau gana, Franciska, gana… Viņu tur kristīs…

—   Neviens mani nekristīs… — caur zobiem izgrūda Uvis. Viņš stāvēja, atspiedies pret zirgu staļ|a sienu pie lodziņa. Pa to viņš vēl ar grūtībām būtu varējis izlīst, taču dažus soļus tālāk, pret šķēpu atspiedies, stāvēja sargs. Pie abām durvīm, gan tām, kas veda uz trupas apdzīvoto telpu, gan tām, kas uz zirgu galu, stāvēja pa sargam. Pie ārdurvīm vēl viens sargs ar baismīgu suni, kuru Uvis atcerējās no satikšanās ar Henki.

—     Viņu kristīs, un gail viņš vēl atbrauks… — mēģinādama mierināt draudzeni, runāja Teodorika. Kaut citādi visai apķērīga, vāciešu rīcības jēgu viņa neaptvēra.

Franciska lēni, bet noteikti papurināja galvu. Viņas asaras nebeidza ritēt. Viņa bija augusi Rīgā un neloloja veltas cerības. Tādu nebija ari Uvim.

—   Domā, tāpēc viņus atsūtīja?…

—   Tas čūska Henke!… — platajā Bardo sejā bija redzams riebums. —Ja sūta šito, ne uz ko labu neceri.

Uvis nemierīgi kodīja lūpas. Vairāk nekā paša liktenis viņu satrauca Franciskas asaras.

—  Neraudi, lūdzu… Fs aizbēgšu… — viņš sacīja.

Franciska mēmi šūpoja galvu. Bardo nospļāvās uz durvju pusi un sarauca pieri.

—  Neesi muļķis… — viņš ierunājās. — Sargi pie durvīm un pie vārtiem. Kā? Pārlēksi pār

sēru?

—  Ko jūs iesakāt, Bartolda kungs? — jautāja Teodorika.

—   Ko es varu ieteikt? Bīskaps pavēl, un kas mums, mirstīgajiem, atliek? Tikai klausīt un mirt bada, lūk, kas. Mūsu izrādēm ir gals…

—   Nerunājiet tā! Mēs vēl neesam redzējušas… — Izskatījās, ka tagad apraudāsies arī Teodorika. — Es nekādas izrādes neesmu redzējusi. Nekad mūžā…

—   Mūs redzēsiet, kur ta' paliks… — drūmi pašūpoja galvu Bardo. Viņš brīdi klusēja, sejā parādījās domīga izteiksme. — Lai gan… Varbūt vēl nav par vēlu. Abate teica, ka izbraukšana parīt. Rīt visa diena…

—    Ai, Bartolda kungs! Vai tas būtu iespējams? — Teodorika atplauka. — Tas būtu brīnišķīgi!

—  Ja godājamā abate piekristu…

—   Ai, viņa piekritīs. Noteikti piekritīs… Viņa arī gribēs redzēt, ko jūs protat… Sevišķi jūs, Uvi…

—   Es neko nedarīšu, — stingri noteica Uvis. — Neko!

Teodorika vīlusies palūkojās uz Bardo. Taču tas nebija sašļucis. Viņš pat draiski vīpsnāja.

—  Es parunāšu ar jaunekli… Jūs neraizējieties, — viņš teica.

—  Es neko nedarīšu, — atkārtoja Uvis.

—  Nesteidzieties izsludināt svētajām mūķenēm… Nesteidzieties, — viņa balsī skanēja viltīga nots.

Pat Franciska pacēla savas asarainās acis.

—    Ejiet un dabūjiet atļauju no vecākās… — sacīja Bardo. Viņš pavērās Uvī un piemiedza tam ar kreiso aci. — Bet tu nesteidzies pretī runāt… Pagaidi, lai pasaku, ko mēs solāmies parādīt…

—   Ai, būs aizraujoši, bez šaubām! Vai staigāsiet pa virvi?

—  Protams! — apliecināja Bardo. — Kas tā par izrādi bez staigāšanas pa virvi!

*

Izrādījās, ka pierunāt abati nav nemaz tik viegli. Viņa jutās dziļi satriekta un bija zaudējusi savu allaž tik aso nojautas spēju. Ar Teodorikas lūgumu nepietika, vajadzēja atnākt pašam Bardo. Acīmredzot viņa apliecinājumiem bija svars, jo abate ne tikai piekrita izrādes gatavošanai, bet nebija arī pret izraudzīto vietu starp kapelu un klostera dienvidu sētu. Viņa piekrita pat tam, ka kapelas torni izmanto kā vienu punktu, no kura nostiept virvi.

Diemžēl vajadzēja runāties arī ar Heinrihu no Lībekas, kuru dēvēja par Vienaci I lenki. Viņa vīri sargāja visas izejas no staļļa un neļāva Uvim nekur iet. Bardo norija savu seno nepatiku un devās pie Henkes. Henke viņu pieņēma tā, kā jau bija gaidāms — dižmanīgi un ar nicinājumu. Sākumā viņš pat tēloja, ka tik tikko redz Bardo, un, izstiepis lūpu, tīrīja panadzes. Vajadzēja apvaldīt dusmas, bet ne velti Bardo visu mūžu bija tēlojis.

—   Atnācu pašu un vīrus uzaicināt uz izrādi, — viņš klāstīja vieglā tonī, it kā runātu par vakardienas laika apstākļiem. — Jā, arī abate aicina…

—   Ko? Tā ragana? — Henke bija šaubu pārņemts. — Kādu izrādi?

—   Mūsējo… Rīt, tūlīt pēc pusdienas.

—   Ā! Redz, kā. Ākstu mums trūkstot… Kāds tam sakars ar abati?

—   Viņa atļauj no kapelas torņa nostiept virvi. Būs augstu un tāpēc interesanti. Vai varam cerēt, ka ieradīsieties?

Henke paraustīja plecus:

—  Kāda starpība. Varbūt ari atnākšu, paskatīšos…

Bardo novaldīja smaidu un draudzīgā tonī turpināja:

—   Būs laipni no tavas puses… Tad es paziņošu Uvja sargiem. Vai labāk tu pats. Tu esi viņu virsnieks…

—   Ko paziņosi? Pie sargiem nelien!

—  Mīļo stundiņ! Tad pasaki pats, lai ļauj puikam vingrināties.

—   Viņš arī?… — pēdīgi saprata Henke.

—  Pats par sevi saprotams. Abate sevišķi gribēja redzēt tieši viņu. Viņš kāps uz virves. Bet tavi viri varēs sargāt. Viens vienā galā, otrs otrā. Vai baidies?

—  Kas tur ko baidīties?… — norūca Henke. — Baidīties nav no kā. Izrādīsiet šeit, klosterī?

—  Skaidrs, ka klosterī. Nekur citur.

Viņi stāvēja netālu no ziemeļpuses sētas,

un Henke, pagriezis galvu, pārlūkoja to ar savu vienīgo aci. Nomelnējušie baļķi slējās piecu asu augstumā un vietumis blāvi spīdēja. Pēc atkušņa tie bija vietumis apledojuši un izskatījās pavisam nepārkāpjami.

Henke nepacietīgi atmeta ar roku.

—   Staipieties, ja gribat. Vienalga, mums šai caurumā vēl diena jānonīkst… Bet zini, noķersim viņu viens, divi. Saprati?!…

Bardo paraustīja plecus.

—  Skaidra lieta. Ja vēlies, tavi vīri var arī uz virves kāpt viņam līdzi. Būs interesantāk.

Atbildes vietā Henke lekni nokremšļojās un nospļāvās uz sētas.

6.IZRĀDE

Diena bija gluži piemērota izrādei. Pie debesim brīžiem parādījās saule, un aizvējā, dienvidpusē, atspiežoties pret klostera ēkas sienu, varēja just, ka pavasaris vairs nav aiz kalniem.

Kā jau bija gaidāms, publika bija sadalījusies divās daļās. Pie kapelas sienas sapulcējās mūķenes un noviccs. Tur bija iznesti arī vai- rāki soli, bet pašai abatei — ērts krēsls ar atzveltni. Mūķenes centās skatīties priekšnesumu, saglabādamas cienību, bet novicēm tādu pretenziju nebija, un viņas jau pirms sākuma neslēpa savu sajūsmu.

Otrā pusē, pie klostera augstās aizsarg- sētas, stāvēja Henkes vīri. Tie, izņemot vecāko, Fridrihu, kas pat palīdzēja sagatavošanas darbos, no sākta gala bija vienaldzīgi. Pļāpāja savā starpā, klaigāja nevietā un nelaika. Henkein bija atvelts koka bluķitis, un viņš sēdēja, kājas izstiepis, atspiedies pret baļķu sētu.

Vecais Kreicvalds bija pieradis pie tādiem skatītājiem un mācēja ar viņiem apieties.

Tiesa, dažus jociņus mūķeņu dēļ vajadzēja mīkstināt un bija jāsauc palīgos arī dresētājs Ulis ar abiem mērkaķēniem. Gaiss bija vēss, bet ne auksts, un mērkaķēni bija labā noskaņojumā. Drīz vien viņu pigori sasmīdināja ne tikai novices, kas bija gatavas smieties par jebko, bet arī vairākus Henkes vīrus.

Tikmēr izrāde ritēja savu parasto gaitu. Kristīne visus apstulbināja ar savu žonglēša- nas prasmi. Mūķenes aizturēja elpu, kad viņa, sākusi ar trim, spēja noturēt gaisā arī četrus, piecus un pēdīgi pat sešus šķīvjus. Brīnumainās veiklības iespaidu pastiprināja tas, ka nu jau bija skaidri manāms gaidāmais bērniņš.

Uvja pirmais priekšnesums nebija diez cik pārsteidzošs. Būtībā tas bija tikai ievads Bardo spēka demonstrējumiem. Pēc tam, kad uz dēļa, ko Bardo turēja virs galvas, bija pastāvējuši Uvis, Margareta un vecais Kreic- valds, pienāca Uvja kārta. Viņš parādīja, ka prot uzrāpties pa Bardo turētu kārti, kā arī staigāt uz rokām pa apaļo baļķēnu, ko Bardo turēja virs galvas. Nu arī mūķenes piebiedrojās noviču aplausiem un skaļi aplaudēja. Aplaudēja pat abate. Bardo padevās pirmais, jo viņa daļa nudien bija visgrūtākā.

Bet vislielāko interesi izraisīja Uvja otrais priekšnesums, staigāšana pa virvi no kapelas torņa līdz klostera sētai. Augstu virs galvas nostieptā virve jau no sākuma pievērsa uzmanību. Novices, uzlūkodamas to, neķi- ķināja, kā bija paradušas, bet bailīgi grozīja galvas.

Pirmā da|a bija komiska. Pie kapelas torņa sienas bija pieslietas garas kāpnes, kas slējās līdz malai, kur bija piesiets viens virves gals. Otrā galā pie resna aizsargsētas baļķa bija redzama sarkana papīra puķe. Bardo ar skaidru mīmiku parādīja, ka viņam par katru cenu vajag to puķi un ka Kreicvaldam tā ir jāatnes. Vecais Kreicvalds bija uzvilcis noplukušu apmetni un uzlicis noļukušu platmali. Viņš, uzsvērti drebinādams kājas, kāpa uz kāpnēm, šļuka nost, viņam it kā netīši nokrita cepure. Nošļukušām zemē, viņam vajadzēja dzities tai pakaļ pa nomīdīto laukumiņu. Bardo pārspīlēti tūļīgām kustībām sekoja viņam, klaigādams pavēles, lai taču kāpj beidzot uz virves, un plīkšķinādams pātagu. Šis numurs bija vienkāršs, bet skatītāju labi ieredzēts.

Pēdīgi, kad Bardo, notvēris Kreicvaldu aiz apmetņa apkakles, vilkšus vilka viņu uz kāpnēm, parādījās Uvis. Viņš bija tērpies savā dienišķajā ādas jakā, piesējis pie jostas maisiņu un izskatījās pēc parasta, jauna, slaida puisieša. Atšķirība tikai tāda, ka viņš nesa pagaru nūju. Viņš ar žestiem paradīja, ka grasās kāpt uz virves. Bardo nicīgi atmeta ar roku, bet Kreicvalds mudināja, lai kāpj, un ar kabatas lakatiņu rūpīgi noslaucīja kāpņu apakšējos pakāpienus.

Uvis sāka kāpt, un, kad viņš bija sasniedzis torņa malu, kur piesieta virve, Bardo svieda augšup garo nūju, ko viņš veikli noķēra.

Kādu laiciņu viņš stāvēja, atspiedies pret torņa tumšo baļķu sienu, turēdams nūju rokas, un, 110 apakšas skatoties, šķita vēl jaunāks nekā bija. Lejā klostera augstā sēta radīja aizvēju, šeit augšā pūta vēsma un jauca Uvja gaišos matus.

Uvis nobalansēja rokās garo nūju un sagatavojās iziet uz virves. Lejā visi aizturēja elpu un klusumā atskanēja lēns bungu ritms. Pirmie daži soļi padevās labi. Tālāk soļojot, virve ieliecās un saka šūpoties. Uvis saminstinājās, drusku sasvērās; garā, rokās turēta nūja labu brīdi cilājās augšup lejup, līdz viņš atguva līdzsvaru. Bungas kļuva skaļākas, Uvis veikli pagāja vairākus soļus uz priekšu. Atkal apstājās. Tagad, Uvja svara spiesta, virve jau bija stipri ieliekusies. l.jot tālāk vai griežoties atpakaļ, jau nāktos kāpt augšup.

Visu skatieni bija vērsti augšup, tāpēc Kreicvalds ar Bardo varēja mierīgi paiet sānis. Bungām arvien pieaugot skaļumā, Uvis sasniedza pašu vidu. Tagad viņš bija virves zemākajā vieta. Uvis piestāja, tad drusku pietupās, atspieda nūju pret virvi un veikli pārlēca tai pāri. Virve sāka stiprāk šūpoties, un lejā novices, visas kā viena, iekliedzās. Uvis nogaidīja, lai šūpošanās norimstas, un pārlēca atpaka|. Bungas apklusa, lai publika varētu aplaudēt. Aplaudēja ne tikai mūķenes, bet ari daži I lenkes viri.

Uvis viegli pamiņājās, nogaidīja, līdz atsākas bungu rīboņa, un sāka otru ceļa pusi uz baļķu sētu. Virve bija apsieta ap resna, augšpusē nosmailināta baļķa galu. Gājiens uz to pusi bija grūtāks, jo vajadzēja kāpt augšup. Kristīne ar Margaretu uzsvēra to, stiprāk dauzīdamas bungas. Divas reizes, kad virve pārlieku sašūpojās, Uvim vajadzēja pakapties pāris soļu atpakaļ, nogaidīt un atkal soļot uz priekšu. Pēdīgi viņu no sētas šķīra tikai trīs soļu tiesa, un Uvis, pasvēries uz priekšu, noskrēja tos maziem solīšiem. Viņš ar labo roku apķēra resnā baļķa smailināto galu un atspieda kāju pret šķērskoku. Bungu rīboņa bija kļuvusi pavisam skaļa un bieža, bet tagad tā pēkšņi apklusa. Uvis paņēma piestiprināto papīra puķi, pamāja ar to un svieda lejā. To notvēra Margareta. Šoreiz visi saprata, ka ir īstā reize aplaudēt, un neskopojās. Aplaudēja arī lielākā daļa Henkes vīru. Tikai pats Henke, kaut arī skatījās augšup ar savu vienīgo aci, atzvēlās ērtāk ar muguru pret sētu un demonstratīvi nepiedalījās.

Tāpēc viņš bija vienīgais, kurš neredzēja nākamo veiklo triku. Uvis, kreisajā rokā turēdams nūju, ar labo noņēma cepuri un paklanījās. Visi sāka aplaudēt vēl stiprāk. Šim aplausu vilnim teju teju sākoties, Uvis uzlika cepuri, pagrūda savu balansējamo kārti tā, ka tā nokrita aiz sētas, bet pats, apķēries ar abām rokām ap nosmailināto baļķa galu, veikli pārmetās otrā pusē un nozuda.

Aplausi kļuva vēl skaļāki. Visi, izņemot Bardo, gaidīja, ka viņš atkal parādīsies un paklanīsies. Bet viņš nerādījās. Aplausi aprāvās. Viens no Henkes vīriem kaut ko nokliedzās. Tad arī 1 lenke pacēla galvu.

Virs viņiem viegli šūpojās nostieptā virve. No Uvja nebija ne zīmes.

Henke attapās pirmais.

— Kuņasbērni tādi! — viņš iekliedzās. — Ātri, ātri… Pakaļ! Visus dzīvus nodīrāšu, ja nenoķersiet! Miltos samalšu! Ātri!

Viņš iespēra vienam no tuvāk stāvošajiem vīriem, pagrūda citu, bet pats skrēja uz vārtu pusi, kur bija piesieti zirgi.

7.VAJĀTĀJI

Ja Henkem nebūtu līdzi divu suņu, Uvis Initu aizbēdzis bez bēdu. Sākums bija vienkāršs. Kad virve bija novilkta no kapelas līdz sētai, atlikušais gals bija pietiekami garš, lai otrā puse aizsniegtu zemi. So virves rezervi Bardo bija saritinājis un iespraudis starp baļķiem. Pietika ar vienu kustību, un ce|š līdz lejai bija gatavs.

Līdz mežam šai klostera pusē nebija vairāk kā simt soļu, un Uvis to sasniedza, kamēr Henke vēl skrēja pie zirgiem. Sniegs neradīja liekas grūtības. Tas nebija jauns, katras pēdas skaidri nododošs klājiens, bet pavasarīgs, pakusis, paburbējis, vietumis cietu ledus kārtiņu noklāts un daudzu pēdu izvagots. Šādos apstākļos piemānīt sekotājus nebūtu grūti, un Uvim, kas labi pazina tuvējos mežus, tas noteikti būtu pa spēkam Taču medību suņi ar savu aso ožu nedeva šādu iespēju, un to vajadzēja ņemt vērā. Uvis cerēja, ka viņam pietiks laika, diemžēl aizdomu māktais Henke jau bija iedevis abiem suņiem paostīt Uvja drēbes. Tagad tiem nebija lieki jākavējas. Vajadzēja vien atsiet suņus un atvest pie klostera ārsienas. Virve, kas joprojām viegli šūpojās, skaidri norādīja, kur jāsāk, 1111 suņi, vienā mirklī sajutuši smaku, skaļi riedami, metās uz meža pusi. Tiem pakaļ labi atpūtušos zirgos jāja Henkes vīri ar pašu Henki priekšgalā.

Ar tik ātru pretdarbību ne Uvis, ne Bardo nebija rēķinājušies. Viņi cerēja, ka mežā pietiks laika maldināt vajātājus un Uvis paspēs sasniegt lielos purvājus, kas aptuveni trīs verstis uz dienvidiem 110 klostera kļuva gandrīz neizbrienami. Uvis jau bija apstaigājis purvāja piekrasti un atradis vairākas vietas, kur zem uzsalušās sērsnas skalojās melna dzelme, bet vietumis bija parasta sniega kārta. Ar zirgiem turp doties nebija iedomājams, I lenkes bars būtu spiests sekot kājām. Arī suņi nelabprāt dodas tādos purvājos. Tāpēc Uvis bija pārliecināts, ka izdosies aizbēgt. Viņš bija visvieglākais 1111 visveiklākais un labi pazina apvidu. Par katru cenu vajadzēja sasniegt purvāju.

Pa taisnāko ceļu tas būtu paveicams divās stundās, bet vispirms vajadzēja aizmaldināt suņus. Šim nolūkam vajadzēja radīt divkāršās pēdas. Vispirms dziļajā meža sniega

aizvest vajātājus vienā virzienā, kur pēdas nonāktu uz viņa agrāk ietas takas, tad atmuguriski atgriezties, liekot pēdas tais pašās vietās, un pa akmeņainu, pakusušu pakalna nogāzi, lecot no akmens uz akmeni, bez podam attālināties un doties taisni uz dienvidiem.

Plāns bija derīgs, bet to īstenot nepietika laika. Uvis bija tikko sācis atgriezties pa sniegā iebristajām pēdām, kad viņš izdzirdēja dzinējsuņu reju atbalsis. Aizturējis elpu, ieklausījās. Bija dzirdamas ne tikai rejas, bet arī lūstošu zaru troksnis, kas nozīmēja, ka šurpu steidzas jātnieki.

Nav izslēgts, ka plānu šā vai tā būtu iespējams īstenot, sasniedzot akmeņaino nogāzi. Taču tam vajadzēja sevišķu aukstasinību. Šajā vietā mežs bija visai skrajš, dzirdēt varēja tālu, un radās iespaids, ka jātnieki jau ir pavisam tuvu. Uvim tomēr bija likai četrpadsmit gadu. Bailes ņēma virsroku, un viņš metās bēgt. Nemēģinādams slēpt pēdas, nemeklēdams biezokņus, kurus jātniekiem būtu grūtāk šķērsot, viņš, cik spēka, joņoja pa klajo mežu. Ja sākumā spēka pietika un šķita, ka attālums starp viņu un vajātāju celto troksni pieaug, tad drīz vien sāka trūkt elpas un kājas kļuva smagākas. Viņš skrēja tālāk, nepievērsdams uzmanību egļu zariem, kas kapāja seju, nedz saknēm, pār kurām viņš vairākkārt klupa, nedz spēku izsīkumam, kas nāca arvien tuvāk. Vi-* ņam prātā bija tikai viena doma: neapstā- ļ ties, lai nebūtu jādzird dzinējsuņu rejas un zirgu lauzto zaru brakšķi.

Skrajais mežs beidzās, kad Uvja speķi bija pavisam izsīkuši. Viņa kāju muskuļi krampjaini trīcēja, deniņos pulsēja asinis, un katrs elpas vilciens kā ar nazi griezās kaklā un krūtīs. Acu priekšā ņirbēja, šķira, ka nebūs jaudas pat pagriezt galvu. Izsīkstot spēkam, pazuda arī bailes, kas viņu bija dzinušas. Viss tinās stindzinošā vienaldzības miglā. Uvis atspiedās pret koku, lai nesaļiin- tu, un mēģināja ieklausīties. Likās, ka sirds dauzās pat rīklē, galva griezās no asiņu uzplūduma, klausīties bija grūti. Varbūt kaut kur skanēja suņu rejas, varbūt neskanēja. Nebija iespējams apvaldīt dunoņu ausīs. Un, ja arī tikko šķērsotā pakalna galotne noklusināja troksni, tas bija mazs mierinājums. Tik viņš saprata arī ar savu pārgurušo prātu. Pēdas, kuras viņš atstāja, skrienot pa skraju mežu, bija pārāk viegli izsekojamas. Viņiem bija gan suņi, gan zirgi, viņi noteikti panāks Uvi. Viņiem pat nebija vajadzības sevišķi steigties.

— Panāks… — viņš pie sevis pusbalsī atkārtoja. Līdz purvājam vēl stundu ilgs ceļš, bet spēka pietika vairs tikai dažiem mirkļiem. Neizbēgamais liktenis dīvaini apskaidroja domas. Suņi, bez šaubām,skries pa priekšu. Jāmēģina aizsargāties vismaz no viņiem. Viņš piespieda sevi aplūkot apkaimi. Viņš bija sasniedzis plašu, mežainu ieleju, kur tecēja vairāki strauti, tālāk uz dienvidiem ieleja tapa par lielo purvāju daļu. Piegāzē bija biezs egļu mežs, kas tālāk pa kreisi bija vētras sapostīts. Cik tālu? Varbūt pusversti, varbūt tuvāk. Uvis ar sāpēm ievilka elpu, sapurināja galvu, mēģinādams izkliedēt vājuma uzplūdus, un centās iet uz izgāztā meža pusi. Pārgurums bija tā savalgojis viņa kustības, ka nācās ar rokām atgrūsties no koku stumbriem, lai ne- uzskrietu tiem virsū. Viņš vairākkārt klupa, bet tūdaļ piespiedās celties un gāja tālāk. Nogājis varbūt simt soļus, viņš priekšā starp koku stumbriem redzēja pelēkas, vaļējas debesis. Izgāztais mežs bija tuvāk, nekā licies. Gandrīz tai pašā mirklī viņš izdzirdēja arī suņu rejas.

Uz brīdi pārņēma liela vēlme padoties. Likās, vajag rikai aizvērt acis un krist melnā, siltā neziņā… Tad viņu atkal sasniedza rejas, un viņš, itin kā pagrūsts, metās uz priekšu.

Vētras sagāzto biezokni viņš sasniedza ātri vien, tālāk iet bija grūtāk, bet tas viņu nebiedēja. Uvis kāpa pāri sakaltušiem, vietumis apsnigušiem cg|u zariem, slīdēja uz apledojušajiem, krustu šķērsu sakritušajiem stumbriem. Kāpdams pāri vienai sevišķi zarainai eglei, viņš sapinās un nokrita visā augumā. Egle krītot bija apšķinusi savu kaimiņieni, un tās nolauzto zaru gali slējās sniegā. Viens kā šķēps iedūrās Uvim kreisajā kājā. Viņš sarāvās, sāpes izskrēja pa visu augumu, bet viltīgais zars turēja izgriezto kāju. Nobraucījis pirkstus sniegā, viņš izvilka no apakšstilba asiņaino zara galu. Pacēlies lūkojās, kurp mesties, un pavisam netālu ieraudzīja lielas egles stumbru, ap kura vijās vilcenes takas. Vajadzēja pārkāpt tikai dažām nokritušām eglēm. Kāpdams pāri pēdējai, viņš atskatījās. Suņu rejas un zaru brakšķoņu viņš jau pirmīt bija dzirdējis.

Tagad dziļāk mežā, pirms vētras izpostītās daļas, skanēja arī vīru balsis. Viņš juta, kā dreb zirgu pakavu sistā, sasalusi meža zeme. Drīz vien vajātāji izjās klajumiņā un ieraudzīs viņu.

Uvis noliecās, lai neparādītos virs sakri- tušajiem stumbriem. Viena no taciņām veda uz vilcenes midzeni, un viņš saliecies kliboja turp.

Visvairāk Henki tracināja tas, ka, notvēris to nolādēto puiku, viņš nedrīkstēs to nosist kā suni. Par notveršanu nebija ne mazāko šaubu. Viņa zirgi bija atpūtušies, abi suņi ne reizi vien pierādījuši savas ožas nemaldību, turklāt vairāki viņa vīri bija Jabi mednieki, sevišķi Fridrihs. Viņi arī paši mācēja dzīt pēdas, un kur tu kājām aizbēgsi, kad sniegs vietumis līdz ceļiem, bet kokos vēl nav lapu? Viegli notvertu, arī ja viņš vakar būtu aizbēdzis, bet tagad tas bija dažu mirkļu darbs.

Ākstīšanās, nekas vairāk!

Tas arī tracināja. Stāvoklis bija pilnīgi bezcerīgs, bet tas pagānu sprukstiņš, kurš tik naigi gorījās uz virves, tagad laikam grib par viņiem izņirgāties. Trencoties pa šito nolādēto mežu, jānodzen zirgi, jānoskrambā seja ar egļu zariem, labi, ka neviens vēl nav kaklu nolauzis. Un tie pārējie pusmuļķi droši vien ķiķina savā nodabā, un tāpat tās mūķenes, visdrīzāk nelabajam pārdevušās ķeceres. Ķiķina, jo labi zina, ka, noķēruši to nolādēto knaru, viņi tikpat nedrīkstēs viņam neko nodarīt. Ek, uzskaitīt viņam ar pletni vai ļaut Puzim paplosīt kāju. Bet arī tas būs par daudz. "Sveiku un veselu!" — vairākas reizes bīskaps atkārtoja.

Redzējies, ko, sveiku nogādāt! Kaut vismaz zobus viņam varētu izdauzīt! Vai acis izsist. Pie velna, nevis vienu, bet abas!

Henke grieza zobus, jo, kad domas atgriezās pie tās nelaimīgās Mežotnes pils aplenkuma nakts, viņam sāka smelgt zaudētā acs un galvā iesitās dedzinošas sāpes. Jat bija grūti, sevišķi tāpēc, ka parādījās vairāk jaunu kociņu un vajadzēja uzmanīgāk skatīties. Nolādētais zeņķis! Pašā meža malā viņš vēl bija mēģinājis jaukt pēdas, lai šķistu, ka aiziets uz divām pusēm uzreiz. Zināms, neko daudz tas nelīdzētu, tikai lieki pamaldi- nātu viņus. Taču ne šoreiz. Vīru Hcnkem pietika, un suņi arī bija divi. Henke bija pārdalījis savu pulciņu. Paņēmis piecus biedrus un devies uz dienvidu pusi, un nebija kļūdījies. Pēc maza gabaliņa tapa skaidrs, ka tas puņķutapa vairs nemēģina viņus piemānīt, bet bēg, ko kājas nes. To rādīja pēdas sniegā un krumu aplauztie zari. Nu jau viņš bēga, netaupīdams spēkus, un tas nozīmēja, ka viņš bija izdzirdējis savus vajātājus un skrēja, baiļu trenkts. Ja tā — tad varēja cerēt, ka drīz ši nevienlīdzīgā sacensība beigsies.

Vienīgi — mežs kļuva vēl biezāks, un tās nelaimīgās galvassāpes traucēja pienācīgi valdīt zirgu. Suns un trīs vīri bija viņu ap- steiguši un laikam jau pirmie panāks to ne- jaucēnu.

—  Pa kreisi! — sauca Henke priekšā jājošajiem vīriem. — Grieziet pa kreisi…

Fridrihs pieturēja zirgu un ļāva Henkem viņiem pievienoties.

—    Vai neredzat, ēzeļi… Tur ir klājiens kritušu koku. Zirgi kājas nolauzīs. Ja viņš tur ielīda, vajag vispirms aplenkt!

Fridrihs paklausīgi pamāja ar galvu. Ar šo virsnieku nebija vērts strīdēties. To viņš bija sapratis. Viņš jau pats biļa nospriedis, ka bēglis, bez šaubām, ielīdis šajā vētras sagāztajā koku biezoknī. Pēdas liecināja, ka te skriets gluži nesen. Viņš pārlūkoja kritušos kokus, cenzdamies viņu ieraudzīt.

—   Es teicu, aplenkt! — no aizmugures kliedza Henke.

Fridrihs paraustīja plecus un pamāja diviem vīriem, lai tic jāj apkārt biezoknim.

Henke nokāpa no zirga un, atstājis to, lauzās pa krūmiem uz lielās nogāztās egles pusi. Tur nikni, aizvilkdamies rēja suns. Visdrīzāk bija jau iekodies tam negantniekam kājā. Taču, nonācis pie nolauztā stumbra, viņš ieraudzīja ko citu. Puzis grūda savu strupo purnu sniegā, skraidīja te pa labi, te pa kreisi, satraukuma pārņemts, tik tikko spēdams riet. Viņa izvalbītās acis bija pieplūdušas asinīm.

Henke pārlūkoja abas stumbra puses. Kailie krūmu zari neko nevarēja noslēpt, un bija acīmredzams, ka bez smalkā, suņa nomīņātā sniega te nekā nebija.

—  Meklē, bestija!… — Henke iespēra sunim pa sāniem. Puzis iekaucās. Paostīja sniegu visapkārt 1111 atkal atgriezās pie egles stumbra.

—  Velns parāvis!… Meklē!

Suns satrūcies bakstīja purnu sniegā. Henkem vienubrīd pat pavīdēja doma, ka bēglis noslēpies pašā egles stumbrā. Taču tas nekādi nebija iespējams — egle bija bez dobuma. Nolauztā galotne slējās kaila un sašķēlusies.

—   Galīgi nojucis, vai, bcstija? — niknojas Henke. — Ko plosies?

—    Vilku saodis. Šeit ir vilka pēdas, — mierīgi ierunājās pienākušais Fridrihs. —Jau iepriekš bija redzams. Te vilks vairākkārt skraidījis.

—   Kāds tam visam sakars ar vilku?

—   Suns plosās, kad saož vilku, bet nezina, kur meklēt, jo pēdas ved uz vairākām pusēm…

Henke apvaldīja vēlēšanos iespert Puzini. Fridriha klātbūtnē viņš allaž valdījās.

—    Teiksi, ka vilks tāpat vien skraidījis apkārt sitam stumbram?

—   Ne jau tāpat vien… — Fridrihs vērīgi pētīja pēdas. — Droši vien viņam šeit ir midzenis. Un tas puika kaut kur tepat ir. Vajag tikai drusku pacietības. Atradīsim.

Sasniedzis vilcenes slēptuvi, Uvis nekavējās. Noliecies viņš iesprūdīja plecus šaurajā caurumā, stipri atspērās pret sasalušo zemi un, nobrāzdams muguru pret resno egles stumbru, pavirzījās uz priekšu. Slēptuve paplašinājās. Viņu sagaidīja tumsa, asa vilku smaka un aizsmakusi rūkoņa. Uvis sarāvās un, ar kreiso roku aizsedzis seju, pieplaka pie alas sienas, kuru saturēja no zemes izplēstās dižegles saknes. Labajā rokā sažņaudza naža spalu.

Rūkoņa nemitējās, bet neviens viņam neuzbruka. Uvis centās kaut uz mirkli aizturēt elpu. Alas dziļajā klusumā viņš dzirdēja savas sirds dauzīšanos, šņācošu elpu un aizsmakušu zvēra balsi tuvumā. Smeldza zara savainotais stilbs. Uvis attrauca no acīm sviedriem piemirkušos matus. Sviedri koda acīs, un viņš rās stipri paberzēja. Sūrstēja, taču tagad alas tumsā jau varēja kaut ko saskatīt. Gaismas mazumiņš nāca ne tikai no ieejas, zem egles stumbra izraktā cauruma, bet arī no šauras plaisas alas sienā. Vā- rajā gaismiņā pie pretējās sienas iezīmējās vilcenes siluets. Viņa tupēja rikai kādus četrus soļus no viņa. Izstiepjot roku un drusku paliecoties uz priekšu, varēja pat pieskarties viņai. Vilcene tupēja nekustēdamās, pagriezusi galvu uz Uvja pusi. Taču tupēja mierīgi. Nebija ierāvusi galvu plecos, nebija izvir- zijusi draudīgo purnu. Tupēja līdzīgi kā tad, kad Uvis viņu pirmoreiz ieraudzīja uz bērzu balto stumbru fona. No plaisas alas sānos krītošais gaismas stars blāvi atspīdēja Uvim pievērstajā acī. Vilcene mitējās rūkr, un tagad Uvis dzirdēja tikai savu aizžņaugto, nemierīgo elpu.

Pēkšņi vilcenes ausis notrīsēja un viņa pagriezās uz izejas pusi. Uvis centās aizturēt elpu un ieklausīties. Kādu laiku viņam šķita, ka viņš nedzird neko, bet vilcene piecēlās un, paspērusi divus soļus uz priekšu, saspringa. Tagad arī Uvis uztvēra trokšņu atbalsis, bija dzirdama vīru lamāšanās un lūstošu zaru brakšķi. Vilcene drusku pagriezās pret Uvi, it kā jautādama, ko šīs skaņas nozīmē un vai viņš pie tām vainojams. Uvja acis jau bija pieradušas pie alas pustumsas, un tagad, vilcenei pieceļoties, viņš ievēroja, ka aiz viņas ērtā sūnu un skuju midzenī atradās vilcēns. Tas piecēlās un, izslējis purniņu, ostīja nepazīstamo smaku. Līgodamies uz vēl vārgajām kājiņām, spēra dažus soļus uz Uvja pusi. Vilcene itin kā ieklepojās. Tā bija brīdinoša skaņa, un mazulis tūdaļ apstājās, paklausīgi apgriezās, aizripina ja atpakaļ uz savu midzinu pie lielā egles stumbra un saritinājās.

Labu laiku neviens nekustējās, Uvim beidzot bija izdevies apvaldīt savu šņācošo elpu. Noplēsis krekla apakšai stērbeli, viņš apsēja pārdurto stilbu. Asinis jau bija rimušās tecēt. Vilcene paskatījās uz viņu, ievilka nāsīs svešo cilvēka asins smaku, tomēr viņas uzmanība bija galvenokārt pievērsta trokšņiem, kas nāca no āra.

*

Henke ieraudzīja asins lāsi, sarkanu kā saberzta brūklene, un nevilšus pasmaidīja. Sniegā nopilējušai asins lāsei virspuse vēl mirdzēja. Tātad tā bija svaiga.

—  Ei! Jūs, muļķi! Šeit! Es atradu, — viņš kliedza. — Te ir arī ala tam rupucim!

Tālāk koku ņudzeklī rēja suns un starp stumbriem bija redzamas vīru galvas.

—  Blandās pa visu mežu kā galvas pazaudējuši, bet jāatrod man, — viņš murmināja un atspiedās pret egles stumbru. Viņš bija noguris, bet tagad garastāvoklis krietni uzlabojās. Viņš un neviens cits bija atradis asins pēdas tieši pie šīs alas ieejas. Nevajadzēja par noliekties, lai redzētu, ka tur ir ielīsts. Viņš dižmanīgi uzlūkoja divus tuvojošos vīrus. Rudmati Fridrihu, kas bija viņa

labākais mednieks, un nesen pieņemto puisi, kura vārds viņam mūždien piemirsās.

—   Jūs tur vēju ķerstāt, vai? Un kur tie velna suņi?…

Lādēties bija lieki, jo pats Henke bija pavēlējis vīriem izklīst, bet Fridrihs to neatgādināja. Viņš aplūkoja pēdas un alas ieeju. Šaubu nebija.

—   bet tā ir vilka ala… — viņš ieteicās.

—  Lai būtu kaut paša Belcebula! Viņš tur ir ielīdis.

Fridrihs noliecās un apskatīja stumbra mizas apakšpusi. Bija redzami daži tajā ie- ķērušies gaiši, pagari mati.

—  Ielīdis ir… — viņš piekrita. — Tad jau vilka tur nav. Lai gan…

Fridrihs pakratīja galvu. Viņš bija pieredzējis mednieks, un te nu bija, ko palauzīt galvu.

—   Fi, nestāvi kā stabs! — Henke pagriezās pret jaunekli. — Atrodi pārējos… Un šķēpus atnes. Suņus atved. Rikšiem!

—   Izskatās, ka vilki šo alu vēl lieto…

—   Vai tu traks? — Henke salēcās un atkal piegāja pie alas. Viņš palūrēja caurumā. — Un ja būs nokoduši to smurguli? Ko vedīsim bīskapam?

Fridrihs paraustīja plecus:

—  Jāizrok!

—   Ei, tu, muļķīt! — sauca Henke, pietu- pies pie alas. — Parādies… Mēs tev neko nedarīsim… Dzirdi?

Balss noskanēja, un iestājās klusums. Henke nospļāvās un sulīgi nolamājās.

—   Tas rupucis droši vien iekšā tup un smejas par mums! Gan redzēsim!… Nu, ne- blisinieties kā auni! — viņš uzkliedza pienākušajiem vīriem. — Rociet! Tikai aši!

Tie saskatījās, kā jautādami, kas jārok, bet tad ķērās vien pie darba ar šķēpu asmeņiem. Viens no kreisās, viens no labās puses sāka irdināt cieto zemi. Gāja grūti. Zem lielās egles stumbra saule neiespīdēja, un zeme bija stingri sasalusi. Norokot augsnes virskārtu, parādījās resnas saknes. Cirvja viņiem nebija, bija jācīnās ar nažiem. Darbs ievilkās, un Henkem sāka salt ar visu kažoku. Nolamājies viņš sauca alā Uvim, lai lien laukā, bet sagaidīja, protams, tikai klusumu… Tad atkal sāka lamāties.

—  Pietiks, gana! — viņa pacietība bija izsīkusi, kad alas ieeja bija kļuvusi kadu sprīdi platāka. — Tu lien iekšā un izvelc viņu aiz ausīm!

—   Ks? Es taču raku! — iebilda pie alas ceļos nometies tumšmatains vīrs. — Bet tie tur tikai blenž. Kādēļ es?

—  Tāpēc, ka tu esi tievākais, nejēga!

Patiesībā pats Henke bija vistievākais —

ka to nomurmināja viens no vīriem. Henke ka dzelts apmetās apkārt. Bija nobriedusi pamatīga ķilda, bet tikai tobrīd no meža atgriežas vilka pēdās aizklīdušie suņi. Puzis, sajutis vilka smaku, sāka aizvilkdamies riet un lauzties uz alu.

—    Re!… Kāds uzdrīkstas gan! — tvērās pie salmiņa 1 lenke. — Nu, pavācies, lupata, laid viņu. Cui, Puzi! Bet nesaplosi! Tikai drusciņ…

Abi vīri atkāpās no paārdītās alas. Tiklīdz pirmīt slēgtais ceļš bija va|ā, Puža drosme pēkšņi pagaisa. Viņš iesmilkstējās un nevis metās uz priekšu, bet atkāpās.

—   Cui, es teicu, nejauceni! — Henke iespēra sunim pa dibenu un tas ieslīdēja pie alas izkastajā iedobē. Dusmīgi ierūcies, viņš jau pats līda tālāk.

8.GLĀBIŅŠ

Uvis centās ar nazi paplašināt spraugu, kas bija redzama starp egles stumbru un otras, piespiestās egles saknēm. Vienu sakni viņš jau bija nogriezis un varēja izbāzt pa spraugu roku un plecu. Vajadzēja dabūt nost vēl vienu plaukstas biezuma sakni, tad varbūt laimētos izlīst. Nācās griezt šķiedru pa šķiedrai. Uvis strādāja neatlaidīgi, cenzdamies nepievērst uzmanību tepat pie cauruma skanošajiem vīru lāstiem, bija dzirdams, kā sten vīri un kā dun šķēpu dauzītā sasalusi zeme. Apmēram divus soļus no izejas kā sastingusi stāvēja vilcene. Viņas purna izteiksme tagad bija pilnīgi pārvērtusies. Spranda un muguras spalvas saslēju- šās, galva nodurta, ausis pieglaustas. Bija skaidrs, ka viņa sagatavojusies uzbrukt jebkam, kas parādīsies caurumā.

Uvis saspringti strādāja. No piepūles pie- sarta un smeldza delnas, bet viņš tam nepievērsa uzmanību. Netālu no viņa kājām, savā midziņā saritinājies, notiekošo vēroja vilcēns. Viņš grozīja galveli te uz Uvi, te uz saspringušo māti un nekādi nevarēja saprast, kāpēc tāds troksnis.

Pēkšņi dunoņa apklusa. Atskanēja suņa rejas. Vilcene tikko dzirdami ierūcās un vēl zemāk nodūra galvu.

— Cui, es saku, maita! — ārā kliedza balss, un tad izejas caurums satumsa. Kaut kas virzījās šurp. Vilcene pietupās un, parādoties tumšam augumam, šāvās uz priekšu. Taču Puzis bija stiprs un pieradis pie kautiņiem. Viņš paspēja pagriezties tā, ka vilcene iekoda sprandā, nevis tieši rīklē. Viņi savijās kamolā, Puzis šņāca un mēģināja ar pakaļkājām pārplēst vilcenes pavēderi. Viņš svaidīja galvu, nedodams vilcenei iespēju satvert viņu aiz spranda stiprāk un trāpīgāk. Abi augumi ieripoja alas vidū. Uvis jau gaidīja, atvēzējis nazi, šāvās uz priekšu un trāpīgi cirta asmeni sunim kaklā, pārraudams kakla dzīslu, kuru nebija spējusi aizsniegt vilcene. Asinis uzšļācās līdz pat egles stumbram. Puža šņākoņa pārtapa gārdzienā. Viņš aizrijās pats ar savām asinīm. Vilcene papurināja vēl kustošos ķermeni un nicīgi atgrūda to sānis.

—    Tas neģēlis nobeidza man suni! — spiegtin izspiedza Henke. Puzim pazūdot, no alas skanēja nikna šņākoņa, kas beidzās ar baismīgu gārdzienu. Viri viebdamies saskatījās.

—   Nu, velns, tā tik vēl trūka… — Hen- kern no dusmām atsāka sāpēt galva. — Tu! Lien, izvelc to neģēli!

Henkem metās raibs gar aci, un viņš netīšam norādīja uz Fridrihu.

—  Mu|ķu nav, — tas pusbalsī atteica, bet visi dzirdēja.

—   Baidies? Baidies no tā mērgļa?

—    Lai viņš man acis izdurtu? Paldies! Varbūt pats gribi līst?…

Acis pieminēt nebija lāgā. Sāpes tā iedūrās Henkes vienīgajā redzoklī, ka viņš gandrīz saliecās krustām un piespieda tam dūri.

—   Paplašināsim ieeju, — piedāvāja Fridrihs. — Lai varētu tikt iekšā kopā ar suni.

Tas bija pieņemams priekšlikums, un vīri atkal ķērās pie darba. Atlikušo dzinēju tracināja no alas nākošā vilka un viņa biedra asiņu smaka, tāpēc suni pagaidām aizveda sānis un piesēja. Kamēr Henke nebija atguvies, darbs ritēja visai raiti.

—  Jūs esat bābas vai slapjas lupatas? — viņš lādējās, kad atkal bija uz to spējīgs. — Kašņājaties tā, ka vistas vairāk izraktu.

—  Zeme sasalusi ragā, — Fridrihs attaisnoja biedrus. Viņš pats jau kādu brīdi ar nazi cīnījās ap traucējošu sakni. Caurums tapa platāks, taču lēnām. — Šoreiz vajag pamatīgāk atrakt.

—  Pa visiem kausimies ar vienu smirdīgu pagānu?

—   Bruņu cepuru mums nav, — mierīgi paskaidroja Fridrihs. — Un velns zina, vai tiešām tur tas pagānēns ir…

—  Vilks nebūtu tik ātri nobeidzis Puzi, — atrūca Henke un paskatījās debesīs. Saule bija aiz mākoņiem, un nevarēja novērtēt ēnu garumu. — Ja šitā kašņāsieties, nebeigsim līdz pusnaktij.

Vīri nomainījās un turpināja darbu. Caurums bija jau divas reizes platāks nekā sākumā. Ar grūtībām tajā varētu ielīst pat divi vīri. Vai ari — kā bija iecerēts — viens vīrs ar suni. Citi līstu nopakaļ.

—  Varbūt pietiks ar', — nosprieda Fridrihs. — Nu, kurš līdīs pirmais? — Pārlūkoja pārējos, bet acīmredzot atbilde bija skaidra jau no sākuma.

—  Labi. Atraisiet suni. Līdīšu pats. Bet tu novelc apmetni.

Viņš norādīja uz vienu no vīriem, kam bija visai jauns ādas apmetnis. Tas pacēla uzacis.

—   Lai apsietu galvu, — paskaidroja Fridrihs. — Lai man acis neizdur. — Viņš pavērās uz Henki, kas stāvēja malā, drūmi blenzdams caurumā. Šoreiz Llenke neteica neko.

*

Caurums tapa platāks, un pamazām alā kļuva arvien gaišāks. Bija dzirdama ne tikai nerimtīga zemes kapāšana ar šķēpu asmeņiem un viru lāsti, bet arī viņu elpa. Gaisma tagad piespīdēja visu alu. Pamatīgos egļu stumbrus augšpusē, sānis nosviesto beigto suni un tam līdzās stāvošo vilcēni. Viņa tāpat kā pirmīt stāvēja, nodūrusi galvu un pieglaudusi ausis. No vilcenes stājas bija redzams, ka viņa nepadosies.

Uvja roka bija pagalam notirpusi no naža spala. Sakne padevās negribīgi. Pēdīgi bija palicis tikai pirksta platums. Sasprindzinājis spēkus, Uvis cirta, un sakne beidzot nokrakšķēja. Vilcēns satrūkās no trokšņa un nevis atkapās, bet pavirzījās tuvāk Uvim. Pēc tam, kad alā bija ielauzies tagad beigts gulošais suns, vilcēnu pirmoreiz mūžā bija pārņēmušas īstas bailes. Viņam vajadzēja drošināju- ma, bet māte stāvēja kā sastingusi pie cauruma, no kura nāca biedējošās skaņas. Tāpēc vilcēns tuvojās Uvim un tagad tupēja tik tuvu, ka gandrīz pieskārās viņa izstieptajai kājai. Uvis pagrieza atgriezto sakni tā, ka tā netraucēja. Spraugā bija arī daudz sīkāku saknīšu, bet tās varēja vienkārši pagrūst sānis. Aiz tām bija redzama sniega garoza. Viņš izbāza roku līdz pat plecam. Izgrūda pirkstus cauri sniegam un sajuta vēsa gaisa dvesmu. Tagad vajadzēja spraugu paplašināt, un to vislabāk varēja paveikt, sperot ar kājām. Viņš pārvietojās, lai būtu ērtāk. Tagad viņa seja bija ļoti tuvu vilcēnam. Tikai drusku noliecis galvu, viņš varēja ar vaigu sajust tā gaišo, samtaino kažociņu.

Tostarp darbs pie cauruma aprima. Vairs nedunēja šķēpu asmeņi. Bija dzirdamas vīru balsis un mīņāšanās. Atkal pavisam tuvu atskanēja rejas. Kādu laiciņu suns nebija dzirdēts.

Vilcene nikni ierūcās, drusku atkāpās un saspringa. Uvis stipri spēra sakņu turēto, sasalušo zemi. Ar katru spērienu kāja tika tālāk. Viņš iekārtojās tā, lai varētu triekties ar abām kājām. No cauruma skanēja lamas un suņa smilksti.

— Pagaidiet. Vēl ne. Reizē. Reizē, — sauca balsis. Caurums satumsa. Kaut kas atkal rausās iekšā.

Pirmais parādījās suns. Līdzīgs tam, kas jau bija nobeigts, bet ne tik pieredzējis. Viņš drusku par augstu turēja galvu, un vilcenei ar to pietika. Viņa kā bulta metās uz priekšu, un viņas ilkņi trāpīgi sacirtās sunim ap rīkli.

Tas vēl mēģināja kulties ar kājām, bet bija jau par vēlu.

Suns vēl krampjaini raustījās, kad aiz viņa parādījās rokas, atstūma sānis vēl nemierīgo lopiņa ķermeni, pēc tam iznira milzīga novīstīta galva, tad pleci. Vilcene atlaida suni un lēca virsū alā ielīdušajam vīram. Tumsa un negaidītais vilccnes uzbrukums vīru iztrūcināja. Viņš cēla abas rokas pie galvas. Labajā nozibēja naža asmens.

Uvis ar abām kājām, ari ar sāpošo, no visa spēka spērās arvien platākajā spraugā. Zeme drupa un bira, un kājas izsitās sniegā. Uvis pagriezās tā, lai varētu atmuguriski rāpties laukā. Tikmēr pie cauruma ritēja cīniņš uz dzīvību un nāvi. Augumi bija tā savijusies, ka pustumsā tos nevarēja izšķirt. Gaismas bija maz, jo caurums bija aizsegts. Pa to centās ielīst arī citi. Parādījās šķēpa asmens un kāts. Šķēps atstūma joprojām trīsošo suni, un ielīda otra vīra galva.

Uvis jau bija pa pusei izlīdis. Vajadzēja tikai vēl drusku atgrūsties, izdabūt plecus un piecelties. Viņam acu priekšā smilkstēja tumšs kamoliņš. Cīņas ņudzek|a pārbiedētais vilcēns glaudās Uvim pie sejas. Uvis itin kā atīrās, līdz ar ceļiem varēja atsperties āra sniegā, tad nolaidās uz kreisā elkoņa un ar labo roku satvēra vilcēnu. Neveikli stumjoties atmuguriski, zemei un sniegam birstot, pēdīgi tomēr laukā bija. Kad izslējās, pie saknienes saputinātais sniegs sniedzās viņam līdz jostasvietai. Uvis iebāza trīsošo vilcēnu azotē. Aiz viņa skanēja kliedzieni. Ārā izlīdušam alas sienas nenoklusināja vīru lamāšanos. Viņus šķīra resnais egles stumbrs un augstu izslējušās saknes. Uvis ar kājām sagrūda sniegu spraugā, aizbrida līdz saknienes iedobes malai un izkāpa laukā. Citi koki un zarotnes aizsedza viņu no vajātājiem. Viņš piespieda sev klāt silto vilcēna augumiņu un saliecies metās uz dienvidu pusi. Turp, kur pletās lielie purvāji.

Šoreiz sekotājiem vairs nebija suņu, tuvojās vakars, bet labākais pēddzinis Fridrihs bija savainots. Vajadzēja trīs vīrus, lai alas tumsā pievārētu sīksto, plosīgo vilcēni. Pēc tam vēl vajadzēja laiku, kamēr attapās, ka alā nav nedz Uvja, nedz viņa līķa. Un tikai tad tika atklāta ar sniegu piegrūstā sprauga. Nācās atgriezties pie zirgiem un palīdzēt Fridriham, kura roka 1111 plecs bija stipri sakosti. Kamēr mīņājās starp sagāztajiem kokiem, paši sabradāja un pazaudēja Uvja pēdas. Tās no jauna atrada tikai pēc stundas, bet tad jau bija par vēlu. Metās krēsla.

Uvis sasniedza purvāja krastu vēl krietni pirms tumsas. Sekotāji bija palikuši tik tālu iepakaļ, ka viņus nevarēja dzirdēt. Nakti pārlaida niedrāja iedobē, kur atrada pērno gulbju ligzdu. Uvim izdevās pacelt augšējo sasalušo niedru kārtu un sarūpēt kaut jel kādu aizvēju. Apakšējā niedru kārta bija sausa, drusku patrunējusi, tajā varēja ierakties. Tur abi izgulējās. Izglābtais vilcēns izrādījās vilcenīte. Viņa glaudās Uvim pie krūtīm un naktī paretam iesmilkstējās.

Nākamajā dienā viņi redzēja tikai purvāju. Visu dienu Uvis laipoja starp vietumis aizsalušiem, vietumis tikai plānas ledus kārtiņas segtiem akačiem un meklēja niedru laukā ceļu uz dienvidiem. Bez šaubām, kaut kur tālu purvāja piekrastē blandījās Henkes vienība. Š|ūktin pāršļūcis vairākām plāna ledus klātām vietām, Uvis pa reizei skatījās atpakaļ. Pieauguši viri, nemaz nerunājot par zirgiem, nevarēja viņam šeit sekot. Viņam pašam divas reizes iemuka kāja, bet diena nebija auksta un to varēja pieciest. Kreisajai kājai, kuras liels bija pārdurts un drusku piepampis, bija no tā pat labāk. Nosalusi tik ļoti nesmeldza.

Pret vakaru sāka pūst dienvidu vējš, kļuva siltāks, līņāja lietus. Par laimi, niedrāju bija nomainījuši itin kā salas izslējušies koku pu- durīši. Vienā no šādām salām atradās pat liela, izgāzta liepa. To droši vien bija izgāzis tas pats viesulis, kas otrā purvāja mala izpostīja veselu eg|u mežu. Varēja mēģināt iekārtoties zem lielās liepas stumbra, bet paveicās vēl labāk. Liepā bija dobums, turklāt visai prāvs. Vajadzēja tikai paplēst nost jau atlēkušo mizu, kas aizsedza dobumu, un varēja ielīst. Vietas nebija daudz, bet tur bija sauss, trūdains, un bija jūtama pat viegla vaska smarža. Kādreiz dobuma bija dzīvojušas bites.

Uvis ielika vilcenīti šaurākajā dobuma galā un iekārtojās pats. Tieši laikā. Lietus saka līt stiprāk. Tas kausēja sniegu un līdz ar to visas sniegā iemītās pēdas.

9.DZĪVE PURVĀJOS

Lija jau vairākas dienas. Salts, visu pic- vildzinošs, drēgns lietus stīdza un stīdza no pelēkajām debesīm. Vilcenīte ļoti negribīgi paretam izbāza purniņu no kritušās liepas dobuma, bet Uvim nebija izvēles. Arī viņš labprātāk būtu kūņojies dobumā uz sausām, saberztām lapām, bet izsalkums neļāva. Ne jau tikai paša, to vēl varētu pieciest, bet vil- cenītes žēlā smilkstēšana nedeva miera. Kaut arī no sala klabēja zobi un sasprēgājusī roku ada bija kā zvīņām pārklāta, vajadzēja iet uz piemirkušo, aukstu vēju izpūsto un nepatīkami tukšo mežiņu.

Vispirms vajadzēja atrast piemērotu koku, no kura uztaisīt loku. Tiesa, īstu medību loku, kādus darināja Ventas pils meistari, nebija iespējams izgatavot. Tam vajadzēja gan sevišķi izmērcēta kadiķa un oša koka, vajadzēja stingri savītu cīpslu par stiegru un visvairāk vajadzēja skaidri zināt, kā to dara. Kaut arī Uvis savulaik bija skatījies, kā meistari strādā, viņam nebija pieticis pacietības iemācīties visu līdz galam. Tāpēc tagad vajadzēja iztikt ar daudz mazāku loku, kādu Daubars bija uztaisījis, kad viņam vēl bija tikai seši gadi. Tam pietika ar lokanu, biezoknī izstīdzējušu lazdas nūju. Zināms, tagad viņš bija daudz stiprāks un varēja izmeklēt atbilstoši resnāku un grūtāk saliecamu lazdu. Par laimi, kājodams pāri aizsalušajam purvājam, viņš nebija pazaudējis pie jostas piesieto ādas maisiņu, kas visupirms bija domāts Medeinas kramiņam. Tomēr tajā glabājās arī vairākas citas, tagad ļoti noderīgas lietas. Piemēram, divi agrākajās medībās nolauztu bultu uzga|i. Purvāja pakrastē lazdu un niedru bija gana, un drīz vien viņam bija atrasti materiāli gan lokam, gan bultām. Grūtāk bija ar sastingušiem pirkstiem savilkt loka līkumu un sevišķi grūti — piestiprināt garai pērnajai niedrei bultas uzgali. Bet citas izejas nebija, un, dienai ejot uz vakaru, Uvim bija itin pieņemams, lai gan grūti uzvelkams loks ar divām pietiekami taisnām bultām.

Atlika visgrūtākā daļa — pašas medības aukstajā, tukšajā un piemirkušajā mežā. Pavisam tukšs tas tomēr nebija, un Uvja ievingrinātā acs ievēroja gan stirnas pēdas, gan lapsas atstātās zīmes un upītes krastā nakšņojušu zosu spalvas. Taču šķita, ka šīs meža iemītnieku vai caurgājēju klātbūtnes liecības tikai ņirgājas par viņa pūliņiem. Lai kā viņš censtos, neizdevās uziet nevienu dzīvu dvašu. Viņš dzirdēja tikai vienas zilītes dziedāšanu, vēja šalkas kokos un lietus lāšu pilē- šanu no piemirkušajiem kokiem vēl vairāk piemirkušajā zemē.

Tā pagāja divas dienas, un, kad trešajā dienā, saulei austot, viņš atstāja liepas dobumu, viņam likās, ka vilcenītes smilkstēšana k(uvusi vārāka un smalkāka. Laikam trūka spēka pat šai žēlajai skaņai. Viņš noglāstīja tās melno kažociņu un juta, kā dreb kaulainais augumiņš. Šoreiz viņš bija apņēmies doties tālāk. Viņš bija tik labi iegaumējis divu šeit tekošo upīšu gultnes, ka varēja atrast ce|u atpakaļ, ja vien atrada upītes. Tās apjoza peļķaino mežu un tecēja uz dūksnaino klānu, ko viņš pirms dažām dienām ar lielām pūlēm bija šķērsojis. Tāpēc tagad viņš griezās tieši uz rietumiem, kur meža zeme bija stingrāka.

Patiesi, pēc krietnas stundas gājuma koki k(uva retāki, parādījās arī daži klajumiņi. Nevairīdamies no krūmiem, kas šķieda slapjumu, Uvis lavījās pie katra klajumiņa, pieplacis piemirkušajai zemei, valdīdams no aukstuma klabošos zobus un žņaudzīdams rokā slideno loka koksni. Diemžēl visi klaju mini bija tukši. Tikai vējš locīja nodzeltējušus pērno zā|u stiebrus un nomelnējušus avenāju stublājus. Tāpat bija arī trešajā kla- jumiņā, kas, krūmos ieaudzis, šķita daudzsološāks. Vienā pusē auga bieza eg(u jaunaudze, otrā ozoli. Ozolu šajā mežā bjia maz, un tie auga pa vienam, bet šeit vesela ozolaine — un tik bieza, ka to izpletušies zari šķita saauguši cits ar citu. Lielākoties tie bija veci ozoli, kas še auga ne vienu vien gadsimtu. To resnie, pelēku sūnu noaugušie stumbri šķita pazīstami. Jā! Bez šaubām. Līdzīgi ozoli auga uzkalnā pie Ventas, kur…

Aizmirsis piesardzību, Uvis izslējās. Ieskatoties vairs neatlika nekādu šaubu. Jā, šeit, tāpat kā Ventas krastā, bija ozolu svēt- birzs. Un laukumiņš bija nevis parasts meža klajumiņš, bet gan sapulces vieta. To liecināja lielā pusaplī izvietotie akmeņi. Tiesa, tagad pusaplis vairs nebija gluži apaļš, jo akmeņi bija izkustināti, bet vienā pusapļa pusē klajumiņā jau bija ielauzušās eglītes. Tomēr nebija nekādu šaubu, ka kādreiz šeit ir upurēts dieviem, un tādēļ pusapļa vidū

vajadzēja būt lielajam akmenim ar upurim domātu iedobumu. Nelikdamies zinis par slapjajiem un asajiem egļu zariem, Uvis izlauzās laukumiņā.

Akmens bija gandrīz tajā vietā, kur tam vajadzēja būt. Tas gan bija izgāzts, viens sturis nošķelts. Šķēluma vietā bija redzamas rungas vai cita smaga rīka sitienu pēdas. Kāds bija sitis svēto akmeni, taču, kad tas nepadevās, varēja noskaldīt tikai stūri un akmeni apgāza un atstāja. Eglītēm pavērstajā pusē melnēja daudzu upurēšanu iezīmēts iedobums.

Uvis pietupās un ar pirkstu apvilka nogludinātās iedobuma malas. Līdzīgs iedobums bija arī Ventas ozolaines akmenim, kuru agrāk viņš atminējās kā caur miglu, bet tagad pavisam skaidri. Vienīgi tas akmens bija lielāks. Tieši tur pirms medībām viņa māte upurēja savai vārdamāsai, dievei Medeinai. Viņš pats stāvēja nostāk. Līdzās tēvam un Daubaram, līdzās Jundai. Aiz viņiem stāvēja Ventas pils brīvļaudis, un visi vērīgi sekoja, kā Medeina uz iedobumā ieliktajām oglēm kaisīja pašas lasītās un kaltētās zālītes. Vēroja, kā no viņas rokām itin ka ceļas vijīga dūmu strūkliņa, klausījās līdzenajā balsī. Nāsis kutināja jaukā, drusku saldenā gruzdošo zāļu smarža.

Uvis izslējās. Kaut ari bija auksts un smidzināja lietus, tagad viņš skaidri zināja, kas darāms. Bija svarīgi, lai šajā piesmietajā un nolaistajā svētvietā atkal iedegtos uguntiņa. Lai starp seno ozolu zariem atkal vītos no šejienes izdzītajiem dieviem veltīti dūmi.

Pagāja vairākas stundas, līdz izdevās iekurt uguni. Viss bija slapjš, vajadzēja atgriezties dziļāk mežā, kur Uvis bija gājis garām bērzu birzītei. Vajadzēja atrast piemērotu, plānu bērza tāsi, tādu, kas auga resnu zaru apakšpusē un nebija izmirkuši, vajadzēja meklēt dobumus, no kuriem varētu izkāst sausas skaidas. Kad viņš to visu bija sanesis pie vientuļā, apgāztā upurakmens, lietus bija mitējies un arī debesis kaut cik noskaidrojušās. Par laimi, poss, ko viņš nēsāja satītu ādas maisiņā, nebija mitrs, ber Medeinas savulaik Daubaram dotais kramiņš šķīla stipras, karstas dzirksteles, kā jau tam pieklājās. Pēc trešā mēģinājuma poss sāka kūpēt. Bērza tāsis viņš bija sanesis gana, un drīz vien tajās vijās maza liesmiņa.

Tā pārmetās uz sausajām skaidām, bet, aizdegoties tām, varēja pievienot ari pa mitram egles zaram.

Uguns atgriezās šai pamestajā Zemgales ozolaines klajumiņā.

Tiesa, to nevarēja iedegt pašā iedobumā, jo svētais akmens tagad gulēja uz sāna un, lai noliktu to vietā, vajadzētu vairākus stiprus vīrus. Uvis pieslēja akmens nošķelto stūri tā, ka viņa iededzinātā uguns sniecās iedobumā. Nu jau iedegās pietiekami, lai uzliesmotu arī mitrie zari. Siltums tīkami sildīja viņa sastingušos pirkstus un iesūcās miesai pielipušajās drēbēs. Dūmu katrā ziņā bija pietiekami. Tie sitās arī uz sāniem, drusciņ koda acīs un celdamies glāstīja svētā akmens virsmu.

Taču tagad vajadzēja kaut ko sacīt! Tā darīja viņa māte.

Bet ko?

To Uvis nevarēja atcerēties, jo patiesībā nekad nebija to zinājis. Medcinas teiktie vārdi bija domāti nevis viņam, bet gan meža dieviem, un viņš atminējās tikai balss skaņu, bet vārdu jēgu ne.

Sasprindzinājies viņš skatījās kūpošajos dūmos un domāja. Bez šaubām, vajadzēja lūgt medību dievi Medeinu… Taču ne ar parastiem vārdiem, ne tā, kā palūgtu kaut ko tēvam vai, jo vairāk, Daubaram. Vajadzēja sevišķus burvju vārdus, vajadzēja arī īpašu balss toni…

Kā skanēja Medeinas balss?

Uvis aizvēra acis un mēģināja atcerēties. Uguns sildīja viņa augumu, dūmi kutināja nāsis, bet mežs visapkārt šķita pavisam pie- klusis. Pat vējš negrabināja sausus zarus, nevienas zīlītes balss. Šķita, ka visa apkaime vērtos kūpošajos dūmos un pūlētos atsaukt atmiņā lūgšanas vārdu atbalsi…

Bet nē! Kaut kur pa kreisi atskanēja troksnis, un tas bija pietiekami skaidrs. Šņācošā skaņa, kāda mēdz būt, kad pa nāsīm strauji izpūš gaisu, lai atkal to ievilktu. Jo gaisā bija neparasta smarža, un to vajadzēja izpētīt. Atkal! Nevis viens šņāciens. Pat divi, varbūt visi trīs…

Uvis stāvēja kā sastindzis un lēni pagrieza galvu pa kreisi. Otrā laukumiņa pusē sakustējās pērno, nomelnējušo zāļu stiebri un parādījās mežacūkas galva. Šņukurs bija pacelts, saru apaugušās mazās ačeles ieinteresēti raudzījās, bet plati ieplestās nāsis tvēra gaisu. Acīmredzot dūmu smarža bija ļoti pārsteigusi šo meža iemītnieku. Dzīvnieks nošņācās, skaņu atkārtoja cits, un laukumiņā, nemaz neuzmanīdamies, iesoļoja gadu vecs sivēns. Pēc viņa vēl viens. Uvis labi zināja, ka mežacūkas slikti redz, bet dzirde viņām ir laba un oža nevainojama. Šoreiz tieši oža mežacūkas pievīla. Neparastā dūmu smarža pārmāca citas, arī cilvēka smaku. Tagad viņām šķita, ka vajag neparastos garaiņus izpētīt. Vecā sivēnmāte stāvēja laukumiņa mala un, grozīdama galvu uz vienu un otru pusi, ostīja gaisu, bet abi mazuļi bija ziņkārīgāki. Sevišķi viens, kas, paošņājies zem drēgnajiem avenājiem, sāka tuvoties a pgāztaja m u purakmenim.

Loks bija nolikts tieši pie ziedokļa. Vajadzēja lēni pietupties. Uvis tupās tikai tad, kad sivēns nolaida šņukuru un ošņāja zāli, bet sastinga, kad tas pacēla galvu. Loks jau bija rokā, un Uvis lēni cēla vienu no savām divām bultām, kad sivēns viņu tomēr pamanīja. bija atlicis tikai apmēram divdesmit soļu atstatums, un bija skaidri redzamas viņa melnās, spīdīgās ačteles. Sivēns spēji izslējās un ierukšķējās. Šo skaņu tūdaļ atkār- toja māte no laukumiņa malas. Tas bija visu iespējamo briesmu signāls. Nākamajā mirklī sivēns jau būtu apsviedies un bēgtu, ko kājas nes, bet Uvis strauji izslējās un paspēja izšaut. Attālums nebija liels, tāpēc arī steigā izšautā bulta ieurbās krustos un palēnināja sivēna soli. Zvēriņš klupa un atkal cēlās, bet Uvis tikmēr paspēja ielikt otru bultu un pieskriet tuvāk. Tagad varēja šaut netraucēti. Viņš nostiepa loku līdz galam, un otrā bulta ieurbās krūtīs.

Otrā laukumiņa pusē nočabēja krūmi un bija dzirdama bēgošu zvēru so|u dipoņa. bet ziņkārīgais mežacūcēns spēra vairs tikai dažus soļus un sabruka slapjajā zālē. Kad Uvis pieskrēja klāt, viņš jau bija miris. Otrā bulta bija trāpījusi tieši sirdī.

Dzīvība un nāve bieži vien ir neatšķetināmi savijušās. Viena nāve var nozīmēt dzīvību otram. Tā bija arī šoreiz. Varbūt Uvis būtu izdzīvojis arī bez šā sivēna. Viņš vēl nebija nonācis līdz pēdējai savu spēku robežai. Taču šai robežai pavisam tuvu bija vilcenīte. Pietuvojusies un, kā likās, gandrīz to pārkāpusi.

Kad Uvis, nesdams lielāko sava medījuma daļu, tuvojās nogāztajai liepai un, iebāzis galvu dobumā, klusi uzsvilpa vilcenītei, viņa pat nepakustējās. Uvis uzmanīgi izvilka ļengano, kaulaino augumiņu. Puspievērtām acīm vilcenīte blāvi skatījas viņā, viņas parasti melni mirdzošās nāsis bija sausas.

— Tev jādzīvo. Mums palīdzēja Medei- na, saproti! Palīdzēja mums! — čukstēja Uvis, bet vilcenīte nepacēla galvu. Viņa nepakustējās ari tad, kad Uvis viņas priekšā nolika nodīrātu priekškāju. Kaut arī pielika viņas purniņu pie pašas gaļas, viņa palika vienaldzīga. Nebija cita izejas kā atvērt viņas muti un iestumt tajā smalki sakapātu cepeša kumosu. To vajadzēja iegrūst gandrīz līdz rīklesgalam, līdz viņa beidzot norija. Viņa norija vēl dažus līdzīgi iestumtus kumosiņus un pēc ceturtā pavisam saļima. Ja Uvis ar pirkstiem nejustu zem kaulainajām ribiņām pukstošo sirdi, varētu domāt, ka viņa nobeigusies. Viņš glāstīja vilcenītes pa- spūrušo kažociņu un mēģināja viņu sildīt, pieglaudis sev pie krūtīm. Vairākas reizes viņa mēģināja pacelt galvu, bet tad atkal to nolaida. Bija jau tumšs, kad Uvis noguldīja viņu atpaka) tai pašā dobuma stūrī uz sa- birzušajām, satrunējušajām lapām un pats atgūlās blakus.

Arī šī nakts bija auksta, bet ēdiens darīja savu. Līdz sātam saēdies cūkgaļu, Uvis ātri iegrima miegā. Gulēja cieši. Viņu pamodināja smilkstoņa. Vilcenīte, tāpat kā agrāk, bija nolikusi galvu starp ķepām un smilkstēja. Viņa ne tikai bija palikusi dzīva, bet šķita ari pieņēmusies spēkā. Ārā lietus vismaz uz laiku bija pārgājis, un pūta pavasarīgi silts vējiņš. Uvis izlīda no dobuma un izvilka vilcenīti. Viņa mirkšķinājās, skatīdamās gaismā piemiegtām actiņām, un, pats svarī- gakais, ēda, kad viņai nolika priekšā plānu mežacūcēna liesas šķēlīti. Kaut ari saule vēl nebija parādījusies no mākoņiem, Uvim visa daba šķita gaišāka un līksmāka. Todien nebija vajadzības iet uz mežu. Uvis netālu no liepas sakūra ugunskuru un tā mala iekārtoja vilcenītei midziņu. Kad pienāca pusdienlaiks, viņa nostājās uz savām vēl ļoti nedrošajām kājiņām. Tagad viņa pat meklēja ēdienu, jo, redzams, ceptas gaļas smarža viņu kairināja. Tā bija īsta dziru diena. Drīz vien abi piebeidza cepeti, bet vakarā vilcenīte jau bija tā pieņēmusies spēkos, ka, apmierināti rūkdama, grauza viņai iedoto ribu.

Nākamajā dienā, kad Uvis atgriezās no gājiena uz upurvietu ar atlikušo medījuma gabalu, vilcenīte viņu sagaidīja jau pie dobuma cauruma. Viņas kažociņš vairs neiz skatījās noplucis un purniņš atkal spīdēja. Tāpat kā viņas tumšās actiņas.

Pavasaris togad nesteidzās. Marta beigās drusku atsila, un purvāja sausākajās vietās uzziedēja vijolītes, izplauka kārkli, bet tumšos dumbrus pārklāja zaļas pureņu lapas. Taču aprīļa sākumā atkal uzsniga, un gandrīz nedēļu Uvis vairījās iziet tālāk mežā, jo baidījās atstāt pēdas. Bija rīti, kad ūdeņi pārvilkās ar ledu un sals stindzināja pirkstus. Taču tagad tas viss bija paciešams, jo nomedītais mežacūcēns atjaunoja Uvja spēkus, bet vilcenītei tie auga augumā, acīm redzot. Viņas kājas izauga garākas un kļuva stiprākas, kažoks sāka spīdēt, kauli apauga muskuļiem. Tagad viņa mēdza mosties pirmā un, grūstīdama ar savu mitro, vēso purniņu, modināja Uvi. Viņa jau bija izošņājusi zemi vairāku desmitu soļu atstatumā no dobuma. Bet tālāk viņa vēl negāja. Kad Uvis, noglaudījis viņai galvu, pavēlēja palikt, viņa, uzrāpusies uz liepas stumbra, sekoja zēnam vērīgām actiņām un, kad viņš izzuda skatam, turpat nogūlās un gaidīja viņu mājās. Viņas dzirde un oža strauji nobrieda, un drīz vien Uvis ievēroja, ka viņa uztver skaņas un sevišķi smaržas, kas viņam bija nepieejamas. Dažkārt vakarā, kad viņi pirms līšanas dobumā sēdēja pie uguns, viņa izslēja ausis, grozīdamās te uz vienu, te uz otru pusi. Iesmilkstējās un uzmeta skatienu Uvim, kā jautādama: "Un kas tas? Ko es tagad dzirdu?" Visbiežāk Uvis neko nedzirdēja, lai gan dažkārt, kad vilcenīte pievērsa uzmanību, ari viņa ausis saklausīja sausu niedru čaukstoņu vai tikko dzirdamus sausu zaru kniukstus.

Viens bija skaidrs. Ja vilcenīte bija nomodā, neviens nevarēja pielavīties pie viņas nepamanīts. Pat ja soļi bija tik viegli kā lapsai, kas zogas pie zaķa.

— Varbūt tur ir kāda stirna… Ja? — glāstīdams vilcenītes kažoku, Uvis arī skatījās krēslā, kurā bija atskanējis ausij teju teju saklausāms troksnītis. — Mežacūka tā nav. To mēs skaidrāk dzirdētu… Bet redzēsim, varbūt nomedīsim stirnu…

Diemžēl ar stirnu neveicās. Mežos uz rietumiem un dienvidiem no purvāja Uvis uzgāja pat vairāku stirnu ģimeņu pēdas. Viņš ļoti pūlējās, bet panāca vien tik, ka dažas reizes izdevās ieraudzīt, kā pamirdz ruds kažoks un nozib balta ļipa. Viņš tomēr medija nerimtīgi, jo bija iepazinis apkārtējo mežu un uzzinājis, kur kam iespējams pielavīties. Medīja visai sekmīgi. Dažkārt palīdzēja veiksme. Vienreiz izdevās trāpīt treknai zosij, kas laidās uz ziemeļiem, bet kādu citu dienu gadījās veseli divi zaķi. Zaķi bija noliesējuši un noplukuši, kā parasti pavasarī, toties zoss bija lieliska. Pateicībā par to Uvis, nākamreiz ieradies upurvietā, sakūra sevišķi dūmainu uguni. Vakarā, kad abi atkal ielīda dobumā un vilcenīte pa sapņiem klusi ņurdēja, Uvim šķita, ka viņa sapņo tieši par trekno zosi. Citādi viņiem nācās iztikt ar to, kas gadījās. Ar vienu otru ezi, vāveri, kas aizklīdusi par tālu 110 sava koka, dažām nelielām irbītēm. Vissvarīgākā viņu uztura daļa bija purvāja krastos dzīvojošie garauši un pašā purvājā lodājošās ūdensžurkas. To mitekļi bija lielajās niedrēs, un Uvis iemanījās izlikt viņu takās slazdus. Viņu gaļa nebūt nebija peļama; patiesību sakot, pat mīkstāka par zaķa galu. Drīz vien vilcenīte jau bija tik liela, ka nograuza šādu medījumu ar visu ādu un kauliem.

Tā pagāja nedēļas, mēnesis, otrs. Aprīļa sākumā uzsnigušais sniegs un salnas izrādījās pēdējā aizejošās ziemas pretošanās. Pēc tam pelēkajās debesīs arvien biežāk parādījās saule, un apkārtējā daba aizgūtnēm steidza atgūt nokavēto. Šķita, ka viss zeļ ne dienām, bet stundām. Meži piebira ziedu čemuriem, purvos sausās niedres no to vietām izstūma jaunie, sulīgie stiebri, purvāju akači aizvilkās ar zaļu kārtiņu. Un miera bija mazāk. Savus pavasara koncertus uzsāka vardes, atlidoja dažnedažādu putnu bari, arī garkakles dzērves un vairākas piļu sugas. Tas viss ienesa dažādību uzturā. Ne pārāk garšīgi, tomēr salkuma reizē ēdami bija jaunie niedru dzinumi, abās upītēs dzīvoja vēži 1111 mazas raudiņas, bet vislielākā bagātība bija vardes.

To uzturvērtību Uvim ierādīja vilcenīte. Viņa tagad gandrīz visu laiku bija izbadējusies neatkarīgi no tā, kā Uvim veicās medībās. Reiz, kad medību guvums bija tikai viena ūdensžurka, Uvis atdeva vilcenītei gandrīz visu, sev paturēdams abas pakaļkājas. Vilcenīte to, kas bija atvēlēts, aprija vienā mirklī ar visu ādu un kauliem. Apēda un žēlām acīm skatījās Uvī, kas ugunskurā cepa savu pieticīgo daļu.

— Nekā nebija… — atteica Uvis. — Tev tik un tā vairak tika…

Vilcenīte iesmilkstējās, kā saprazdama. Līdzi pavasara dabai arī viņa auga ar katru dienu lielāka. Arī ēst gribēja vairāk.

—  Pamedī pati, ja jau tik ļoti gribas, — teica Uvis. — Es pats visu dienu neesmu ēdis…

Viņš mēģināja nepievērst vairs tai uzmanību un pat nepamanīja, ka viņa spējā kampienā satvēra paprāvu sārtu vardi. Varžu šeit bija daudz, vakarā to kurkstoņa bija gluži apdullinoša. Kad Uvis pagriezās, vilcenīte jau bija saņēmusi vardi aiz galvas un, it kā dižodamās, atnesa un nolika viņam pie kājām.

—  Tā jau tava, — skaidroja Uvis. — Tagad būs abiem, ko ēst…

Vilcenīte, ilgi negaidīdama, apēda medījumu ar tik gardu muti, ka ari Uvis iedrošinājās. Un pārliecinājās, ka vardes pakaļkājas ir gandrīz tikpat lielas kā jaunas ūdensžurkas kājas un izceptas pat līdzinās tām pec garšas.

Otrajam mēnesim ejot uz galu, vilcenītei arī sagribējās iet medībās. Viņa jau bija izaugusi Uvim pāri ceļgalam. Tiesa, galva vēl bija par lielu viņas augumam no viņa neskrēja kā nobrieduši vilki un suņi. Sākumā Uvis neļāva viņai nākt līdzi. Pienācīgi sabārta, vilcenīte pagriezās, gāja atpakaļ pie nogāztās liepas un negribīgi uzkāpa uz stumbra. Taču viņas pārmetošais skatiens un nolaistā aste skaidri rādīja, ka viņa to loti pārdzīvo. Kāds rīts bija sevišķi skaists un pavasarīgs. Uvis bija izlēmis apraudzīt upur- vietu un bija svētku noskaņojumā. Bet vilcenīte trinās gar kājām un smilkstēja. K|uva žēl atstāt viņu purvāja malā, kur tagad netrūka odu, un Uvis piekāpās. Viņš pamāja, lai seko, un vilcenīte uz brīdi aizmirsa, ka ir nevis klēpja sunītis, bet briesmīgs meža vilks. Viņa sāka lēkāt un skraidelēt turp no atpakaļ, līdz Uvis viņu sabāra.

—  Nu, gana! Medīt ejam, nevis spēlēties, saprati?

Vilcenīte apstājās, pagriezusi galvu, paskatījās uz Uvi, un viņas prātīgās, tumšās acis šķelmīgi uzmirdzēja. Tad viņa patupēja, pagaidīja, lai Uvis paieskā viņai galvu, un ar raupju mēli nolaizīja viņam roku.

"Jā…" viņas acis šķita sakām. "Es saprotu."

—   Nu, tu man skaties, — noteica Uvis. — Tagad mums jāturas kopā. Nevis katram par sevi, bet kopa. Saprati?

Likās, ka viņa saprot arī to. Tā viņi toreiz kopā aizgāja mežā, un tas bija viņu īstās kopības sākums. Tā balstījās nevis uz žēlastību un pateicību, bet uz biedriskumu, uz savstarpēju uzticēšanos un līdztiesību. Nav labāka veida, kā to iegūt, par medībām. Viena spēks tad kļūst par abu spēku, un katra kļūda atriebjas abiem. Izrādījās, ka stiprās puses viņiem ir cienījamas. Uvim bija lieliska dzirde un itin laba oža, bet nevienā no šīm jomām viņš nevarēja līdzināties vilcenī- tei. Pat vēja trokšņu pārņemtā mežā viņa spēja izšķirt pēdas piespiesta zariņa knikšķi, un par ožu vispār nebija ko runāt. Vilcenītei mežs bija kā atvērta grāmata, kurā rakstīts, kas uz kuru pusi šeit gājis, skrējis vai lauzies. Toties Uvja redze bija savā ziņā daudz asāka. Tāpat kā daudziem citiem meža zvēriem, arī vilcenītes redzei bija maza izšķirtspēja, lai arī viņas acis tumsā tik jauki mirdzēja. Kustošam zvēram vai putnam viņai bija viegli sekot, bet sastingušu varēja arī nepamanīt. Protams, ja no tās puses nepūta vējš. Skriešanā arī vilcenīte bija pārāka. Tiesa, ne 110 paša sākuma. Pirmajā kopīgu medību mēnesī viņas kājas vēl nebija pietiekami nostiprinājušās, un kādu laiku Uvis pat uzvarēja viņu sacensībās. Bet tas nevilkās ilgi. Nedz ātrumā, nedz, jo vairāk, izturībā divkājis cilvēks nevar līdzināties vilkam, kas ir kā radīts skriešanai. Par to drīz vien pārliecinājās ari Uvis, kad pēc kārtējām zaudētajām sacīkstēm sabruka meža sūnās. Likās, sirds dauzīdamās pa muti izlēks, bet vilcenīte tikmēr, priecādamās par savu uzvaru, kā nieku apskrēja vēl vienu loku un tad, malā notupusies, sāka elsot.

— Nu, labi jau, labi… Tu esi ātrāka, — smagi pūzdams, viņai sacīja Uvis. — Toties man ir loks…

Vajadzēja kaut kā atgūt virsvadību, un loks šim nolūkam lieti derēja. Vilcenīte prata to novērtēt. Kad viņi pielavījās pie zvēra, ko visbiežāk uzgāja viņa, viņa nemetās to vajāt pēc vilku paraduma. Ja vējš un apkaime bija piemēroti, viņa pieplaka pie zemes un gaidīja Uvja šāvienu. Tikai tad traucās uz priekšu. Bet, ja tas notika biezoknī vai ari nebija iespējams pietiekami tuvoties iecerētajam mērķim, viņa apskrēja apkārt un gluži kā labi mācīts dzinējsuns mēģināja dzīt upuri uz Uvja pusi.

Šādu medīšanas veidu viņi atrada ne uzreiz. Viss ir jāmācās, un, kaut ari medības

Uvim un sevišķi vilcenītei bija gluži vai asinīs, saskaņota rīcība uzreiz nevedās. Par laimi, pavasarim tuvojoties beigām, iespēju veiksmēm vai neveiksmēm radās arvien vairāk. Bez daudzajiem sīkajiem medījumiem, tādiem kā pīles, zaķi un, protams, udensžur- kas, saradās arī vairāk stirnu. Bērnus izperēja teteri. Purvāja alkšņus grauza bebri, un mežacūkas vadāja paaugušos sivēnus. Laupījuma bija atliku likām, un, sekojot vilce- nītes dzirdei un ožai, to atrast kļuva daudz vieglāk. Tādējādi viņiem netrūka iespēju medību iemaņu attīstīšanai. Netrūka ari veiksmes. Sevišķi viņiem sekmējās, kad medību laiks kaut daļēji sakrita ar vilku un nevis ar cilvēku paradumiem. Vilki medī naktī vai arī agri no rīta, ausmā. Viņi tā dara tāpēc, ka medības viņiem ir izdzīvošanas, nevis izklaides pasākums. Tai laikā ganās lielākā daļa prāvo meža zvēru. Zināms, nakti vai krēslā šaut ir grūtāk un jāpielavās daudz tuvāk. Taču, rīkojoties saskaņoti, ari tas ir izdarāms. Viņi nomedīja arī vairākas stirnas, kas agrāk, ka likās, īpaši vairījās no Uvja.

Un tā visu salto pavasari viņus mocījušais izsalkums beidzot bija pievārēts. Sātīga barība darīja savu. Vilcenīte auga lielāka, viņas kažoks mirdzēja. Paaugās un nobrieda arī Uvis. Viņš bija izstīdzējis jau pagājšgad Bardo trupā. Tagad pleci kļuva acīmredzami platāki, krūtis raženākas, kājas stiprākas. Jo, raugi, cenšoties neatpalikt no jauna, nemitīgi augoša vilka, skraidīt iznāk daudz.

Izpletās ari viņu medību lauki. Uz dienvidiem un austrumiem viņi izpētīja lielo purvāju nomales. Purvāju, pār kuriem Uvis bija vilcenīti pārnesis ar tādām grūtībām. Toreiz purvājs bija vietumis aizsalis. Tagad tajā nebija viegli ieiet pat viņiem. Viņi klīda tālāk uz rietumiem 110 pamestās upurvietas, kur tecēja kāda prāvāka upīte. Izskatījās, ka mežā pie upītes kādreiz ganīti lopi. To rādīja apgrauztie krūmi un upītes nomīņātie krasti. Tālāk pa straumi vajadzēja būt apdzīvotai vietai. Turklāt itin prāvai. Uz to pusi veda tagad pa pusei aizaugušas taciņas.

Katru reizi, kad viņi apmeklēja upur- vietu, Uvis aizgāja pie upītes pārbaudīt, vai nav parādījušās jaunas pēdas. Augstajos krastos, kur nesniedzās pavasara uzplūdu ūdeņi, vēl varēja redzēt pērn še ganīto lopu un zirgu pēdas. Daži zirgi bija apkalti. Tas nozīmēja, ka netālu jābūt nevis parastām mājām, bet gan pilij. Zemnieki savus zirgus nemēdza apkalt. Dzelzs bija pārāk dārga. Kala tikai kara zirgus, ar kuriem bija tālu jājāj. Vilcenīte visai vienaldzīgi apostīja šos dzīvo smaku sen zaudējušos iedobumus mālā, kuriem Uvis pievērsa tik lielu uzmanību.

—    Re, atkal… Kalts pakavs. Šis bijis smags zirgs, — skaidroja Uvis, taču vilcenīte nelikās zinis. Viņu vairāk interesēja tik tikko saskatāmās pēdiņas, kuras bija atstājuši teteri, pagājšnakt atlidojuši pie upes padzerties. Tā kā māls bija apžuvis, tās ieraudzīja arī Uvis.

—   Tie tikai teteri. Liec viņus mierā, — viņš sacīja vilcenītei. — Mums vēl ir puse stirnas. Bet šitās ir svarīgas. Varbūt te bijuši vācieši, kā tev šķiet?

Kad Uvja balss bija jautājoša, vilcenīte centās saprast, par ko ir runa. Viņa ar interesi skatījās Uvja sejā.

—  Vācieši, — lēni atkārtoja Uvis. — Smagiem zirgiem. Varbūt bruņoti. — Vilcenīte skatījās viņā, un tās tumšajās acīs viņš redzēja savu atspīdumu. Upītes ūdens klusi skalojās garām. Krasta dubļos atkal nolaidās viņu aizbaidītie, šo vietu iecienījušie dzeltenie tauriņi. Uvis nopūtās. Vai gan viņš varēja dzīvniekam izskaidrot to briesmu nojautu, kuru viņš pats īsti labi nesaprata. Ne pirmo dienu viņam bija sajūta, ka pienācis laiks ce|ot tālāk. Kaut kur aiz šiem mežiem un upītēm, purvājiem un pakalniem vajadzēja būt pašai svarīgākajai upei — Ventai, par kuru viņš sapņoja laimīgus sapņus.

Kaut kur… Bet uz kuru pusi?

Uz dienvidiem un austrumiem pletās purvāji, aiz kuriem bija Kristfelda klosteris. Ziemeļos Venta nevarēja būt, jo tur bija Rīga un vēl tālāk Igaunija. Uz to pusi savulaik bija ceļojis viņa vectēvs, varenais Žvelgote. Tas bija saprotams, un vispārīgos vilcienos virziens Uvim bija skaidrs, bet izšķirties nebija viegli. Kā gan doties ceļot nezināmajā, kad diena ir tik silta un jauka, kad puse jaunas stirniņas karājas egles pavēnī netālu no viņu apmetnes pie izgāztās liepas?

— Padomāsim, labi? — Uvis papliķēja vilcenītei galvu. — Bet tagad… Mes jau vai- rakas dienas neesam kūruši uguni Medeinai.

Vilcenīte jau bija pieradusi pie uguns un aukstos vakaros sevišķi prata novērtēt Uvja kurto ugunskuru siltumu. Izskatījās, ka viņa pat saprot, ka tā mazā uguntiņa, kuru Uvis kurināja, kad viņi nonāca ozolainē, bija ar kaut ko īpaša. Viņa nenāca klāt, bet, atsēdu- sies vairākus soļus atstatu, cienīgi sekoja visam. Arī pie ziedokļa viņa negāja pirmā, bet Uvim nopakaļ. Tādēļ šoreiz tieši Uvis pirmais ieraudzīja, ka te kaut kas ir mainījies.

Viņš apstājās un pacēla roku, apturēdams vilcēni. Pietupies rūpīgi izpētīja uz plakanā akmens gulošos pelnus. Nepalika nekādu šaubu. Viņš kurināja uguni ar bērza zariem un, kad tie bija gandrīz sadeguši, uzlika sažāvētas, smaržīgas zālītes. Bet šeit bija dedzināti kadiķa zari. To rādīja daži pārogļojušies, darvaini gali.

Kads cits ari šeit bija kūris uguni. Pirms vienas vai divām dienām, jo vilcenīte mierīgi stāvēja malā, acīmredzot nejuzdama nekādu svešu smaku. Un dedzināts bija upurim. Neliela upuruguns. Zāle visapkārt nebija iz- mīņāta.

10.IEBUCĒJI

Kāds lietoja pamesto upurvietu. Nebija viegli noteikt, no kurienes nākuši šie uguns k 11 rej i. Pagājšnakt bija lijis, pēdas izsekot nevarēja. Taču bija skaidrs, ka ļaužu nevarēja būt daudz. Tikai daži, varbūt pat viens.

Kādu laiku Uvis vairījās no upurvietas. Taču tad sāka neveikties medībās, un kādu nakti, cenzdamies izskriet ceļā jaunam meža kuilim, viņš stipri sasita celi. Vairākas dienas vajadzēja klibot.

— Neesam upurējuši Medeinai. Tāda tā vaina, — paskaidroja Uvis vilcenītei, kas pacietīgi gaidīja viņu. — Bet kas mums ko padarīs! Šis ir mūsu mežs, vai ne? Jālūko pēdas.

Viņi piesardzīgi pietuvojās upurvietai, kas todien bija daiļi saules apspīdēta. Izskatījās rāma, svētku noskaņā. Augstu lielajā ozolā dūdoja meža balodis. Citādi bija kluss, nekustējās ne lapiņa.

Vispirms viņi apmeta lielu loku. Nokāpa līdz pat upītei un apmeta likumu laukumiņam no rietumiem. Uz vienas no pusaizaugušajām meža taciņām, kas veda uz rietumiem, vilcenīte uzgāja tai nepazīstamas pēdas. Nebija viegli tās ieraudzīt, jo bija pagājušas viena vai divas dienas un bez vilcenītes asās ožas Uvis tās nebūtu ievērojis. Viņš lēni gāja līdzās, līdz nonāca lejiņā, kuru pavasari pieplūdināja upīte. Šeit bija nosēdušies upītes dubļi, kas vēl nesteidzās apaugt ar zaļumu. Mīkstajā zemē bija pēdas.

—  Divi cilvēki, — paskaidroja Uvis līdzās notupušajai vilcenītei, kas visu ieinteresēti vēroja. — Viens ar vīzēm, viens basām…

Vienas, vižotās pēdas bija pavisam nelielas. Mazākas nekā Uvja. Daudz lielākas nebija ari otras. Bija redzamas uz ozolaines laukumiņu aizejošas un pēc tam atpakaļ nākošas pēdas.

—   Tic ir labi |audis, — izpētījis pēdas, nosprieda Uvis. — Nav vācieši. Viņi upurē Medeinai. Arī mums jāupurē.

Un ta nesen pamestajā, pie purvājiem ieslēptajā upurvietā atkal uzliesmoja uguns. Kaut gan Uvis joprojām nezināja, kas un kā Medeinai jāsaka, viņš jau bija daudzmaz ticis skaidrībā, kas jādedzina. Jau labu laiku, ievērodams kādu savdabīgu smaržīgu zālīti vai augu, viņš to noplūca un izžāvēja. Pēc tam mēģināja dedzināt. Izrādījās, ka ne visiem smaržīgajiem augiem ir patīkami dūmi, taču pēc vairākiem mēģinājumiem viņš atrada mētrai līdzīgu pie zemes augošu tīteni. Tas bija bālgani zaļš un pats no sevis īpaši nesmaržoja, bet, uz oglēm uzlikts, kūpēja tā, ka meža klajumiņš bija pilns ar dūmiem un atmiņām. Vajadzēja aizvērt acis, un viņam likās, ka viņš stāv Ventas krasta ozolainē blakus Daubaram, bet priekšā Me- deina kurina svēto uguni. Viņš juta kopību ar tiem, kas te nāca. Izrādījās, ka jaukā smarža patīk arī vilcenītei. Zāles kūpēja, viņa sēdēja atstatu un uzmanīgi sekoja visam, viņas spīdīgās nāsis trīsēja.

— Vajadzētu pasekot pa tām taciņām uz rietumiem… Ka tu domā? — Uvis vēlāk jautāja vilcenītei. — Uzzināsim, kas nāk šurpu.

Taču vilcenīte tikai grozīja ausis, baidīdama mušiņas, kas laidelējās apkārt, un klusēja.

*

Trūka tikai dažu nedēļu, varbūt tikai dienu, un Uvis būtu savu nodomu īstenojis. Vienreiz viņi bija kādu versti pagājuši uz vakariem, bet apmācās debesis, un tas deva iemeslu atgriezties. Apspriesties nebija viegli, un varbūt vilcināšanās šai lietā nāca rikai par labu.

Diena atkal gadījās skaista. Uvis bija sažāvējis paprāvu žūksni smaržīgo zāļu un izlēma paglabāt tās ozola zaru starpā, lai nesamirkst. Viņš gāja visai droši, jo bija nospriedis, ka šurpu nākošie nav bīstami, un cerēja, ka varbūt izdosies tos satikt. Pa gabalu likās, ka laukumiņš ir tukšs. Tad viņš nogriezās birzī, meklēdams piemērotu ozolu, bet vilcenīte, kā bija paradusi, aizskrēja uz upurvietu apostīt pēdas. Vēl nesasniegusi apgāzto upurakmeni, viņa apstājās kā zemē iemieta, un melnās spalvas viņai uz muguras saslējās. Tā viņa izturējās tikai tad, kad sastapās ar kaut ko nepazīstamu vai bīstamu. Nosviedis zāles zemē, Uvis teciņiem aizskrēja pie viņas.

Jau pa gabalu bija redzams, ka zāle ap upurvietu ir izbradāta. Un ne rikai tas. Pats upura akmens bija pavelts tālāk uz sāniem, un uz tā bija redzamas cirtienu pēdas. Uvis sastinga un pietupās. Aizturējis elpu, viņš skatījās apkārt un ieklausījās. Tomēr mežs visapkārt bija tukšs. Tikai vējš čabināja veco ozolu lapas, bjia dzirdamas parastās meža putnu dziesmas. Viņš uzmanīgi piecēlās un lēnām piegāja pie izmīņātās zāles ap upur- vietu. Nevajadzēja pat pieliekties, lai viss būtu skaidrs par šīm pēdām. Tās bija visur. Tie, kas šoreiz bija te ielauzušies, nemaz nepūlējās to slēpt.

— Vācieši, — Uvis nočukstēja vilcenītei. Nebija šaubu, svēto upurvietu postīt uzdrīkstētos tikai vācieši. — Re, šis ar zābakiem. Šis arī.

Vilcenes nāsis trīsēja, tverot nepazīstamo, bet viņai netīkamo smaku. Agrāk tik jaukā un svētīgā upurvieta tagad šķita sveša un apgānīta. Tie, kas šeit bijuši, centās graut un ārdīt. Uz upurakmens bija palikušas bālas padrupuša granīta zīmes. Bija sists ar kaut ko smagu un cietu. Tomēr akmeni sašķelt nebija spējuši, toties ar jo lielāku sparu bija niecinājuši, kā prazdami. Plakanais upurak- menim nošķeltais stūris, kuru Uvis bija nolicis iedobuma pusē un uz kura viņš dedzināja uguni, bija sadragāts šķembās. Daži no mazākajiem svēto apli iezīmējušiem akmeņiem ari bija apdauzīti.

Šoreiz nebija vajadzīga pat vilcenītes izcilā oža. Pēdas skaidri veda pie upītes. Pie krasta viss bija nomīņāts un pilns ar zirgu mēsliem. Viņi bija atceļojuši 110 ziemeļiem, jādami pa divi. Šeit apstājušies. Nokāpuši no zirgiem, bet nebija noseglojuši tos. Apstājušies uz īsu brīdi.

— Re, šis bijis apkalts, — Uvis ar pirkstu apvilka asu papēža iespieduma malu. — Šis arī. Vismaz trīs bijuši apkalti.

Grūtāk bija noteikt, cik bijis nekaltu. Varbūt seši, varbūt visi desmit. Ne visi bija gājuši uz upurvietu. Daļa bija sasēduši turpat krastā. Upmalas dubļos bjia redzamas dziļi iemītas pēdas. Tur daži smēluši ūdeni. Bet daļa atnācēju, varbūt kādi pieci, bija aizgājuši uz upurvietu. To vēlreiz apgānījuši, dauzījuši akmeņus, apvēluši lielo akmeni. Tad atgriezušies, sēdušies zirgos un traukušies tālāk uz rietumiem. Kad tas noticis? Zirgu mēsli bija atdzisuši, un vienai dziļi iemītai pēdai zirneklis bija pārvilcis savu tīmekli. Zirnekļi tīklus auž no rīta, bet tas nozīmēja, ka atnācēji šeit bijuši vakar.

Kaut arī bija tuvu pusdienlaikam un silts, Uvis juta, ka pār augumu pārskrien šermuļi. Viņš skatījās uz upurvietu, bet tā vairs nelikās kā sava. Netālu no tās, lielā purvāja malā, bija saliņa ar lielu, izgāztu liepu. Bet arī tā vairs nebija drošs patvērums. Uvis sakoda zobus un stiprāk satvēra savu loku.

— Mēs viņiem sekosim, — viņš piesmakušā balsī sacīja vilcenei.

Upurvictas apgānītāji nemaz necentās slēpt savas pēdas, un sekot viņiem bija viegli. Vējš šopēcpusdien pūta no rietumiem, tieši sejā, tā ka nebija briesmu, ka naidnieki varētu slēpties kādā biezoknī un negaidīti uzbrukt. Uvi sargāja vilcenītes oža. Tāpēc sekot varēja pat skriešus. Uzmetis loku plecā, Uvis skrēja vieglā riksītī, viņam gabaliņu priekšā vilcenīte.

Attālinoties no lielā purvāja, daba pamazām pārvērtās. Mežs kļuva skrajāks, klaju- miņos gandrīz nebija krūmu. Likās, ka tajos pat pļauj sienu. Pēc vairākām verstīm ceļotāju taku šķērsoja upīte ar ieteku. Šai platākajā vietā bija brasls, un meža taka turpinājās otrā upītes pusē. Tai vietā ceļotāji vakar bija apstājušies pārlaist nakti. Pēc izgulētajām vietām varēja spriest, ka viņu bijis ap duci, taču viņi nebija gulējuši visi kopā, bet sadalījušies divās daļās. Arī uguni bija kurinājuši atsevišķi. Vienai grupai kājās bija lielākoties vīzes. Tie arī bija bruņoti. To liecināja pie lielās kļavas palikušās šķēpu kātu pēdas. Tas jau bija gaidāms. Neapbruņoti ļaudis nemēdz ceļot pa nomaļiem Zemgales mežiem.

Aiz brasla uzkāpuši pakalnā, viņi no galotnes kādu versti tālāk ieraudzīja dūmus. Tagad vajadzēja divkāršot piesardzību. Viņi atstāja visai pamatīgi iemīto taku un devās dziļāk mežā.

Visvairāk vilcenīti satrauca beigtais suns. Suns bija sadurts ar šķēpu, piebeigts ar triecienu pa galvu. Tas bija vidēja lieluma dzīvnieks rudu spalvu, kādu ir visai daudz zemgaļu zemē. Suns gulēja tieši uz takas, kas veda uz viņa dzīvesvietu.

Uz bijušo dzīvesvietu.

Tagad tur gruzdēja tikai apdeguši baļķi, blakus bija neliels dārzs, kurā vēl bija redzami daži kāpostu dzinumi. Tas bija izbradāts, sētas apgāztas. Drusku tālāk slējās neliela kleķa kūtiņa. Tās jumts bija iebrucis un pa daļai nodedzis, durvis izgāztas. Blakus kūtiņai mētājās brūnraibas govs galva. Tās mēle bija izgriezta un acis izdurtas. Drusku tālāk uz dārza pusi bija izgāztas iekšas. Skaidrs, tepat šķērduši un dalījuši.

Vispirms viņi apgāja izpostītās mājas ar lielu līkumu. Vajadzēja pārliecināties, ka bez viņiem un mušu mākoņiem šeit nebija palikusi neviena dzīva dvēsele. Bet kādreiz šī vieta bija izskatījusies pavisam citādi. Taču pārvērtības bija sākušās jau pirms vairākiem gadiem. Toreiz šajā ieplakā bija izvietojies kādu desmit, varbūt pat vairāku saimniecību ciemats. Tagad uz to rādīja tikai māju atliekas. Iedami apkārt gruzdošajai ugunsgrēka vietai, viņi šķērsoja vairākas blakus atradušās, krietni lielākās sētas. Gāja apkārt pārogļotām sienu atliekām, kas jau bija ieaugušas avenājos, nātrēm aizaugušiem dārziem, iegruvušiem pagrabiem un aizlaistiem dīķiem. Vienuviet Uvis gandrīz iekrita dziļā, izpostītā akā. Visur bija skaidri redzamas agrāko postījumu pēdas. Tātad šis ciemats bija miris divreiz. Pirms vairākiem gadiem bija gājis pāri lielais posts. Pēc tā šeit palika jeb varbūt tikai vēlāk bija atgriezušies daži iedzīvotāji un sākuši grūto atjaunošanas darbu. Bet tagad viss bija atkārtoti un galīgi iznīcināts.

Apmetuši likumu, viņi atgriezās pie vienīgās atlikušās dzīvesvietas. Spriežot pēc joprojām gruzdošajiem, melnajiem baļķiem, nodegusi māja nebija liela. Neliela bijusi ari kūtiņa. Tikai dažām govīm un pāris cūkām domāta. Arī dārza platība rādīja, ka ļaužu te nevarēja būt daudz. Tikai daži, varbūt tikai viens cilvēks.

Vilcenīte, muguras spalvas saslējusi, galvu nodūrusi, stāvēja pussoli no beigtā suņa un draudīgi rūca. Balti zibēja viņas jau visai palielie ilkņi. Viņu tracināja agrāk nepazīstamā, taču kopš dzimšanas neciešamā suņa smaka.

— Tas jau ir beigts, — klusi sacīja Uvis. — Meklē…

Viņa apgāja apkārt sunim un sāka izošņāt apkaimi. Pēdu bija daudz, bet dzīvas būtnes neatradās. Tikai klusums un smaga deguma smaka bija pārņēmusi šīs mežmalas mājas. Neskaitot suni un govs atliekas, nebija ari citu līķu. Tas nozīmēja, ka tie, kas šeit vēl no rīta dzīvoja, vai nu bija uzbrucēju aizvesti, vai aizbēguši.

Vasarā dienas ir garas, bet jau nāca vakars. Ceļš tagad vijās starp pakalnu galotnēm un attālinājās no upītes. Vispirms viņi aizgāja pie ūdens un padzērās. Uvis iebrida aukstajā ūdenī un noskaloja rokas un galvu. Tas vismaz daļēji izkliedēja nelabumu, kas

viņu bija pārņēmis. Arī vilcenīte iebrida ūdenī.

—   Dosimies ceļā, — klusā, piesmakušā balsī noteica Uvis. — Un panāksim viņus. Vēl šovakar.

iebrucējus viņi panāca, kad sāka tumst. Ceļš griezās atpakaļ uz upītes pusi, un tieši tur, kur tas atkal nonāca pie ūdens, bija ierīkota apmetne.

Apmetnes trokšņus viņi dzirdēja jau pa gabalu. Vakara klusumā balsis skanēja tālu, un iebrucēji neredzēja vajadzības slapstīties. Daži vīri dzina zirgus uz upmalas kārklos ieaugušajām pļavām. Viņi uzkliedza tūļīgākajiem, bez šaubām, ceļojuma nogurdinātajiem zirgiem, un jau pēc dzirdamajiem zirgu vārdiem varēja saprast, ka te jāj jaukta vāciešu un zemgaļu grupa. Zirgi, tāpat kā to saimnieki, šķita dažādām tautībām piederoši.

Vīri un zirgi tuvojās. Uvis pietupās biezajā kārklājā un mierinādams uzlika roku vilcenītei uz muguras. Juta, ka viņa viscaur dreb.

—    Mierīgi… mierīgi… — čukstēja Uvis, kad viens zirgs pienāca desmit soļu tuvumā. — Tie ir tikai zirgi…

Vilcenītes nāsis trīsēja, ievilkdamas arvien jaunas smakas. Bez stiprās, pat Uvim sajūtamās zirgu sviedru smakas viņa, protams, saoda arī tālāk atsevišķi jājošo cilvēku smaku.

Pieguļniekiem aizjājot, viņi mēģināja pielavīties tuvāk apmetnei. Satumsa lēni, tāpēc vēl bija iespējams novērtēt stāvokli.

— Gaidi šeit! — Uvis pavēlēja vilcenītei. Viņi atradās kārklājā, un taka priekšā nogriezās tieši uz upīti. Pašā upītes krastā auga kuplu liepu birzs. Tur bija ierīkota apmetne. Jau pa gabalu bija redzams, ka tā sadalīta divās daļās. Viena uguns dega pa labi, augstākā vietā, kur auga viskuplākā liepa, otra simt soļus tālāk uz pļavu pusi. Attālums vēl bija paprāvs, un, kaut arī ļaudis bija redzami, to sejas saskatīt nevarēja.

Uvis mierinoši papliķēja vilcenitei pa muguru un, atstājis pie viņas savu loku, sāka lavīties tuvāk. Zāle jau bija pietiekoši gara, vietumis bija pa krūmam, tā ka aizsega pietika. Viņš piezagās tik tuvu, ka varēja redzēt sejas un iekārtojumu. Ap ugunskuru, kas bija tuvāk pļavām, bija saspiedušies zemgaļi. Viņu bija septiņi, visdrīzāk viņu grupai piederēja arī abi pirmītējie pieguļnieki. Visi jauni, skarba izskata vīri. Lielākā daļa vīzēs, tikai diviem kājās vācu stulmu zābaki. Bruņu nebija nevienam, jo tā bija tikai vācu priekšrocība. Tomēr zemē iepraustie šķēpi bija tādi paši, kādus izsniedza Rīgas pilsoņiem.

Pielavīties otram ugunskuram bija grūtāk. Tas bija sakurts pie varen platās liepas, kur tikpat kā nebija krūmu. Ceļotāji, redzams, bieži izraudzījās šo koku kā pavēni, tāpēc zāle un krūmi visapkārt bija izbradāti. Uvis varēja skatīties tikai pa gabalu. Viņš redzēja, ka četri no ceļotājiem ir vācieši, kas pieder pie kādas no bīskapa Alberta vienībām. To droši apstiprināja pašā augstākajā vietā iespraustais šķēps ar bīskapa karogu. Viņiem bija ari bruņas. Vienas kopā ar vairogu bija pakārtas pie liepas stumbra. Vairāki mezgliņu bruņu krekli bija nolikti sānis. Piektais šās grupas dalībnieks visdrīzāk bija kāds no zemgaļu virsaišiem. Tiesa, viņa ietērps daudz neatšķīrās 110 vāciešiem, bet viņam bija vācietim neparasta, milzīgi plata bārda ar sirmiem pavedieniem. Viņš bija vecākais grupas loceklis, jo nevienam no četriem rīdziniekiem nebija vairāk par četrdesmit.

Tas viss bija svarīgi, bet vissvarīgāko, ko Uvis meklēja, viņš neredzēja. Viņš bija pie- placis zemei apmēram simt soļu no vāciešu ugunskura un, nepaceldams galvu virs zāles līmeņa, centās saskatīt, kur varētu būt gūstekņi. Pagāja ilgs laiks, līdz bārdainis piecēlās un paņēma vienu no trim iesmiem, kas ar uzspraustiem ga|as gabaliem bija nolikts virs oglēm. Laikam jau tā pati govs, kuras galvu viņi bija redzējuši izpostītajā sētā. Viens no vāciešiem viņam kaut ko sacīja, it kā iebilzdams, bet bārdainais noraidoši pamāja ar roku.

— Ach, zum Teufel,[1] — uvis dzirdēja vienu no vāciešiem -sakām. Tālāk teikto vairs nevarēja saklausīt, bet ari bārdainis nepievērsa tam uzmanību. Nesdams iesmu ar cepto ga|u, viņš aizgāja otrā liepas pusē. Drīz atgriezās, tikai bez iesma, un notupās pie uguns, blakus piesēdušie vācieši kaut ko runāja pietiekami skali, lai varētu izšķirt atsevišķus vārdus.

Viens no tiem bija "heide", tas pats vārds, kādā tika dēvēts Uvis, kad viņu šajos mežos veda līdzīgs vīru bariņš.

Rāpdamies atmuguriski, Uvis ievilkās krūmos, lai, apmetis loku, varētu pārlūkot otru liepas pusi. Arī tajā pusē krūmu bija maz, tāpēc tuvu lavīties bija bīstami. Taču tagad viņš redzēja gandrīz visu upītes krastu otrpus liepai. Starp upīti un liepu bija tikai kādi desmit soļi, tā ka liepas ēna krita arī otrā krastā. Jau visai tumšajā ēnā viņš saskatīja divus gūstekņus. Neliela auguma vīrieti jeb varbūt vēl tikai puisi un vecāku sievieti. Sieviete sēdēja kā sastingusi un skatījās uz Uvja pusi. Varbūt bija pamanījusi viņu, kad drusku sakustējās krūms? Vienu roku viņa bija uzlikusi jauneklim uz pleca. No rokas locītavas stiepās aukla.

Tātad četru gadu laikā nebija mainījies gūstekņu pārvadāšanas veids.

11.ATBRĪVOŠANA

Kad viņš atgriezās kārklājā, kur bija atstājis vilcēni, bija gandrīz satumsis. Viņa paklausīgi tupēja, kā bija pavēlēts. Uvis noglaudīja viņai galvu.

— Ejam, — viņš nočukstēja. — Seko man…

Viņi bija pieraduši iet bez trokšņa, un arī tagad klusi, turēdamies gar krūmiem, nonāca pļavas otrā pusē un nolaidās pa kraujo krastu pie upītes. Lejāk bija abas nometnes ugunis. Otrā kādus divsimt soļus atstatu bija tik tuvu pie krasta, ka tās atblāzma atspīdēja tumšajā ūdenī. Pirmā bija tuvāk viņiem, bet nostāk no krasta. Tādēļ viņus nepamanīja. Uz otru pusi, krūmainajās pļavās, vajadzēja būt zirgiem ar abiem pieguļniekiem. Taču tic nekurināja uguni, tāpēc nevarēja zināt, kur tieši viņi atrodas.

Tagad vajadzēja pacietīgi sagaidīt, lai apmetnes norimst un ceļotāji aizmieg. Pirms pusnakts, kad pirmais ugunskurs jau bija izdzisis, Uvis paplikēja vilcenītei pa plecu un iebrida ūdenī.

—  Seko… Seko man, — viņš sacīja.

Vilcenītei nepatika ūdens, bet viņa bija

paklausīga. Salīdzinot ar itin silto vasaras nakts gaisu, ūdens šķita ļoti auksts. Pašā vidū ūdens sniedzās Uvim līdz padusēm, un vilcenītei bija jāmetas peldus. Viņi izkāpa otrā pusē. Šeit mežs bija pietuvojies gandrīz pie pašas upītes. Tagad vajadzēja iet uz ziemeļiem, lai apietu pļavas, kur pieguļnieki ganīja zirgus. Laika bija gana, tāpēc Uvis drošības pēc apmeta loku tā, ka, atgriežoties pāri upītei, vajadzēja nākt atpakaļ pa krūmainajām pļavām, līdz vilcenīte sastinga un tikko dzirdami ievilka gaisu. Kaut kur priekšā ganījās zirgi. Uvis ieklausījās un drīz vien tumsā, priekšā, drusku pa labi izdzirdēja klusu sprauslājienu.

—   Tie ir zirgi… Medīsim viņus! Bet uzmanīgi… Uzmanīgi… Saproti… — Uvis čukstēja vilcenītei, kas, galvu pagriezusi, rādīja, ka līdzīgu smaku saož arī no kreisās puses. Viņi pagāja vēl divdesmit soļus uz priekšu. Vilcenītes nāsis trīsēja, nakts gaiss jau bija pilns ar zirgu elpu. Tad nervozi nogrudzinā- jās pirmais zirgs. Tam atsaucās otrs, un atskanēja smagi, bet juceklīgi pakavu būkšķi pret mitro zemi. Tas nozīmēja, ka sapītie zirgi ir sajutuši vilka smaku. Vējš nebija vigiem diez ko izdevīgs. Vāja vēsmiņa no upes puses.

—    Pagaidi… — Uvis pavēlēja vilcenītei un, piespiezdams ar roku, rādīja, ka jāno- tupjas. — Tu dzīsi, saproti… bet ne tagad. Pagaidi…

Viņš viens aizlavījās uz pļavu un drīz vien uz debesu fona ieraudzīja pirmā zirga siluetu. Viņš lēni piecēlās un gāja uz priekšu. Zirgs saslēja galvu un nosprauslājās. Taču tas nebija briesmu signāls, tikai mēģinājums pazīt, kas nāk.

—  Rāmi…bērīt… rāmi… — klusinātā balsī ierunājās Uvis. Tumsā viņš gan nevarēja zināt, vai zirgs tiešām ir bēris, bet acīmredzot pietika ar balss mierīgo toni. Zirgs nomierinājās, saodis cilvēka smaku, un gaidīja, lai Uvis pienāk klāt. Viņš atsvieda galvu, kad Uvis papliķēja tam pa kaklu, tad nosprieda, ka ēst jebkurā gadījumā svarīgāk, atkal nolaida galvu un ņēmās šķīt zāli. Uvis pietupās viņam blakus, aptaustīja mezglu ap priekškājām un atraisīja to. Zirgs no pieredzes zināja, ka šādās reizēs viņam drīz vien nākas nest jātnieku. Tātad paganīties laika bija maz. Viņš vēl cītīgāk plūca zāli. Taču šoreiz cilvēks tikai vēlreiz paplikšķināja pa kaklu un lika viņu mierā.

Uvis atraisīja pinekli ari otram zirgam un vēl vienam, kas bija iebridis kārklājā un grauzīja tā tievos zarus. Šis bija gaišs. To varēja redzēt arī tumsā. Iet dziļāk pļavā nedrīkstēja, jo tur, tālāk, noteikti sēdēja pieguļnieki. Viņiem ir stingri pavēlēts negulēt. Kas zina, varbūt viņi pat pilda šo pavēli. Vismaz viens no viņiem. Tad Uvis atgriezās pie pacietīgi gaidošās vilcenītes.

—  Kārtībā, viss kārtībā, — viņš nomierināja to, kad draudzene saoda uz viņa rokām zirga smaku. — Medīsim viņus… Tu dzīsi! Saproti. Bet ne tagad. Kad būs ū-ii! — viņš klusiņām noūinājās, atdarinādams ūpja sauciena skaņu. Šādi viņi ne vienreiz vien bija veiksmīgi medījuši nakts ganībās izgājušās stirnas.

—  Kad būs ū-ū!… Saproti?…

Viņš mierinādams noglaudīja vilcenītei muguru un pakasīja aiz ausīm. Tas viņai sevišķi patika.

—  Gaidi… — viņš pēdējo reizi nočukstēja un klusi devās uz upītes pusi.

Te viņš pēc taustes atrada vairākus upītes līkumā krastā izskalotus zarus, sasēja tos ar līdzi paņemto zirga pinekli. Iestūma zarus upītes vidū, ieķērās tajos un ļāva upītei sevi nest. Vajadzēja tikai drusku ar kājām pastū- rēt, pa reizei atstumties, lai zari neiepeldētu seklumā.

Ne pārāk ātri, toties pilnīgi klusi tumšajā upītes ūdenī peldēja vairāki kopā sasieti zari.

*

Tonakt Fridrihs no Travemundes, kas dienēja vienača Heinriha (saukta arī par Henki) vienībā, pilnīgi un galīgi pārliecinājās, ka uz zemgaļiem paļauties nevar. Pat uz tiem, kas jau sen bija kristīti, meta krustus un dziedāja psalmus ne sliktāk par īstajiem Dieva kalpiem. Pat uz tiem nevarēja paļauties vai, pareizāk sakot, sevišķi uz tiem. Visi viena meļu un, droši vien, arī zagļu banda. Jo kā citādi lai izskaidro, ka tonakt viņi vienlaikus pazaudēja gan divus gūstekņus, gan divus zirgus un pakaļdzīdamies nevarēja atrast nekādas pēdas?

Zirgu, protams, bija žēl, bet vēl vairāk bija žēl gūstekņu. Pēc atkārtotajiem lietuviešu uzbrukumiem ļaužu nepietika, bet gūstīt viņus pagānu zemēs k(uva bīstami. Tāpēc kalpībai derīgu pagānu gūstekņu cenas cēlās. Taču kur lai tagad Zemgalē atrod pagānus, ja paši zemgaļi gatavi pārkrustīties uz katra soļa un arī kaklā nēsā krustiņus? Zināms, viņi to darīja, lielākoties izlikdamies, bet ko tas līdz. Bīskaps Alberts tagad cīnījās ar ordeni un viens otru vainoja, ka nepietiekami sargā kristītos pagānus. Tātad, ja māk pārkrustīties, vairs nav lietojams. Toties, kad viņi atrada upurvietu, kur bija skaidri redzams, ka tur vēl piekopj pagāniskos ritus, bija svarīgi iznīcināt viņu mitekļus. Zināms, būtu labāk, ja pagānu tur būtu bijis vairāk. Gan peļņa lielāka, gan Dievam lielāka slava. Bet gana ari ar diviem, sevišķi, ja tie izrādās sveiki un veseli, un ietiepīgi. Neviens ij negrasījās mest krustu un kaklā krustiņu arī nenēsāja. Bet, lūk, ar ko tas beidzās… Ne gūstekņu, ne zirgu…

Līdz tai naktij viss sekmējās viegli un raiti. Gan dienas bija jaukas, gan apmetņu vietas. Viņš pats bija sasējis gūstekņus, tā ka sasieti viņi bija godam, nav vārdam vietas. Un viņš tos atšķīra no zemgaļu algotņiem, lai tiem nebūtu iespējas sadziedāties savā dīvainajā valodā. Lai nevienam nekas nenāktu prātā, pats gulēja viņu tuvumā. Klusa nakts,

vēja tikpat kā nav. Blakus jauki burzguļo upīte. Kaut kur nokliedzas ūpis. Viss mierīgi.

Un pēkšņi trauksme!

Kliedz vīri, dzirdams, kā plosās izbiedētie zirgi.

Viņš pielēca kājās un, protams, pirmajā mirklī nodomāja, ka tas ir uzbrukums. Taču, ja arī kāds tai naktī uzbruka, tad tie bija spoki. Piegu|ā aizsūtītie zemgaļi mēģināja iegalvot, ka vainīgi vilki. Nevis viens, bet vesels bars. It kā tiesa, ziemā un pavasarī šai apvidū vajag zirgus sargāt no vilkiem. Bet tagad jau gandrīz klāt saulgrieži. Kur dzirdēts, ka vilki šai laikā uzbruktu zirgiem, turklāt pavisam pieaugušiem?

Bet nebija šaubu, ka zirgi tikuši pamatīgi izbiedēti un aizdzīti tieši uz apmetņu pusi. Viņš skaidri dzirdēja to zvicdzienus un pakavu dunoņu. Jā, nesasaistītu, pilnos auļos skrienošu zirgu pakavu dunoņu. Tur jau tas āķis, un pie joda pasakas par vilkiem! Nezin vai būs radušies vilki, kas prot zirgiem pinekļus atraisīt. Viens no tiem, viņa paša sirmis, noskrēja garām pavisam tuvu. Izbiedēts līdz ārprātam. Tiesa, tas bārdainais zemgalis Kineitis mēģināja stāties viņam ceļā un gandrīz vai tika notriekts. Zirgs aizauļoja kaut kur mežā.

Visdrīzāk būs tur acis izbakstījis, nesās kā sajucis.

Atskrēja vīri. Viens tūdaļ sāka kliegt: "Vilki! Vilki!" Kad jautāja, vai redzējuši, plātīja rokas. It kā tumsā redzējuši, bet vissvarīgākais, viņuprāt, ka tikai vilki, redzējies ko, varot šitā izbiedēt zirgus.

Kamēr savāca sapītos zirgus, pagāja vismaz stunda, un izrādījās, ka triju trūkst. Vienu no rīta atrada noskrambājušos un knapi dzīvu. Un bija skaidri redzams, ka pinekļi nevis nomaukušies, kā mēģināja taisnoties pieguļnieki, bet vienkārši atraisīti. Un divi, viņa sirmi ieskaitot, pazuda uz neatgriešanos.

Tāpat kā gūstekņi. Tie kā gaisā izkūpēja!

Varbūt par gūstekņiem vajadzēja vispirms pārliecināties… To, ka arī viņu nav, atklāja vēl pēc kādas stundas, varbūt pat pēc divām. Tā kņada ūn troksnis visiem bija galvu sajaukuši, kur nu vēl laika izjūtu. Tiešām neiekrita prātā, ka arī viņi jāpieskata. Aizskrēja tos zirgus meklēt. Aizskrēja arī bārdainais Kineitis, tātad iznāk, ka vainīgs kāds no palikušajiem vīriem. Varbūt pat vairāki. Nebija šaubu, ka kāds viņus atbrīvojis, jo auklas bija līdzeni pārgrieztas. Protams, visi meta krustus un dievojās, un liedzās, ka nē, nekādā gadījumā. Taču, kad vajadzēja dzīt pēdas, tad visu dienu arī viņu labākie pēddziņi nekādas zīmes neatrada.

Visriebīgākais bija tas, pie sevis domāja Fridrihs no Travemundes, ka to visu vajadzēs izskaidrot tam vienacim Henkem. Tas jau tāpat gandrīz prātu izkūkojis no naida pret pagāniem. Kad dzirdēs šito, galīgi sajuks.

Varbūt tomēr izmantot to pasaku par vilku uzbrukumu. Vīri visu apliecinās, bet vai tas dullais vienacis ticēs?

Uvis ieķērās pie upītes gultnes izlīdušā lielās liepas saknē un gaidīja. Garām urdzēja tumšais ūdens, bija visai klusu, un viņš dzirdēja, ka augšā, dažus soļus no viņa, elpo nevis divi cilvēki, bet trīs. Kā jau viņš bija baidījies, viens vācietis bija saklājis gu|vietu tieši pie gūstekņiem.

Tagad vajadzēja gaidīt, vai vilcenīte būs pietiekami pareizi sapratusi viņu un vai izbiedēs zirgus. Drīz vien bažas izgaisa. No pļavas puses atskanēja zirgu zviedzieni un ļaužu balsis, kurām atsaucās pie zemgaļu ugunskura pamodušies vīri. Pamodās arī augšā, pie liepas, sagūlušie.

—  Wasfūr ein verfluchtes Larni7[2] — kāds vīrs celdamies nikni bubināja. Viņš bija paprāva auguma un, no lejas raugoties, izskatījās pēc īsta milža. Nožvadzēja zobena maksts. Acīmredzot bija pieredzējis karotājs un pamodies tūlīt tvēra pēc zobena.

Skanēja lamas, un soļi attālinājās. Uvis negaidīja. Nebīdamies ūdens šļakstu, viņš veikli izkāpa krastā un gandrīz vai ar pierēm sadūrās ar sagūstīto sievieti. Viņa bija pietu- pusies un skatījās uz krastu. Tagad atlēca atpakaļ un tikko dzirdami iekliedzās. Tālāk atkāpties nevarēja, jo bija piesieta ar stipru auklu.

—  Savējais… savējais… — klusi ierunājās Uvis un ar nazi pārgrieza auklu. Blakus izslējās samiegojies jauneklis. Uvis atbrīvoja arī viņu.

— Sekojiet man… Ūdenī, — Uvis zemga- liski sacīja un laidās lejup pa krastu. Abi gūstekņi sekoja viņam, un drīz vien izskatījās, ka lejup pa upi peld vairāki vēja nolauzti zari. Pie pirmā upītes līkuma, kur būtu vajadzējis atsperties, lai atgrieztos straumē, Uvis apstājās, un tumšajā mežā noskanēja ūpja kliedziens.

Kaut kur tālāk klaigāja ļaudis un zviedza zirgi.

12. UZ DIENVIDIEM UZ ŽEMAITIJU

Daudz netrūka, lai vilcenīte būtu nobeigusi sirmo zirgu. Saprotams, ne jau pati, tam viņa vēl bija par mazu un nepieredzējušu, turklāt sirmis bija spēcīgs, bruņotiem jātniekiem domāts zirgs, un ar tādu tikt galā varētu labi ja vairāki vilki. Taču pilnīgi pietika ar vilka smaku, lai tas mestos prom pa kaklu, pa galvu. Tā, bēgot no vilcenītes, viņš viegli varēja nolauzt sprandu vai iegāzties kādā dūkstī. Tomēr tas nenotika. Laiku pa laikam, dzirdot Uvja ūjināšanu, viņa dzina zirgu uz to pusi, cerēdama, ka priekšā aiz kāda koka, loku atvilcis, gaida viņas medību biedrs.

Uvim tas, protams, nebija ne prātā. Svarīgākais bija tikt pēc iespējas tālāk lejup pa straumi un izkāpt no ūdens tādā vietā, kur viņi neatstās pēdas. Par laimi, abi bēgļi arī visu labi saprata, un tāpēc viņiem netrūka apņēmības. Pārvietošanās veids nebija sevišķi piemērots sarunām, tomēr dažus vārdus viņi pārmija un Uvis uzzināja, ka izglābto sievieti sauc Aglinda, bet viņas sešpadsmit gadus veco dēlu — Zervis. Ciematu, kur viņi agrāk dzīvoja, sauca Magone, un ordeņa karaspēka vienība to izpostīja pirms vairākiem gadiem, kad tika aplenkta un sagrauta arī Mežotnes pils. Toreiz visus padzina un apgānīja svēto upurvietu. Aglindas vīrs tolaik gājis bojā.

Upīte atkal meta nelielu līkumu, un vajadzēja atsperties pret dibenu, lai straume viņus neiznestu seklumā un viņi izvairītos no tumsā neredzamajām sanesām. Uvis peldēja priekšā, viņam sekoja bērza zaram pieķērusies Ag- linda, pēdējais bija Zervis. Ūdens klusi burbuļoja, skalodamies pār gultnē ieaugušajām koku saknēm. Mežs šeit bija biezs, un koku zari gandrīz savienojās virs upes. Gaišākajā debesu josliņā bija redzami zvaigžņu tūkstoši. Šīs debesis nez kādēļ atgādināja tās, kurās bija nolūkojies sasietais Uvis, gaidīdams Daubaru.

Aiz līkuma atkal varēja ļauties straumei. Uvis jautāja, vai Mežotne tālu no šejienes. Varbūt divu dienu ceļš, klusā, nogurušā balsī atteica Aglinda. Atkarīgs no tā, kā ceļo. Ja grib pa mežu, lai izvairītos no vāciešiem, tad ilgāk. Un vai Zemaitija tālu, prašņāja Uvis. Upītes straume šeit bija lēnāka, un viņi peldēja blakus. Viņš juta sievietes cietā elkoņa pieskārienu un tās slapjo matu smaržu.

—  Es zināju, ka tu neesi zemgalis, — viņa piesmakušā balsī atbildēja. — Vispirms likās, ka sēlis. Bet tu esi žemaitis…

—  Žemaitis gan, — apliecināja Uvis. — Vāciešus neciešam gan mēs, gan jūs. Cik tālu līdz Lielupei? Un tad līdz Ventai?

—  Tāpat kā uz Mežotni. Tik uz dienvidiem.

—  Vai ceļu zināt? Mums jāceļo turp.

—    Zinu, uz kuru pusi. Can atradīsies kāds ceļa zinātājs. Bet kas ir ar tevi kopā? Draugi?

—  Tikai viens… viena… — atbildēja Uvis. — Tā ir vilcene…

Aglinda neko neatbildēja. Upītes gultne atkal pagriezās, un vajadzēja uzmanīties, lai neuzgrūstos līkumā ieskalotajiem kokiem. Viņa bija sāpīgi nobrāzusi ceļus un pēdas pret upītes akmeņiem un tagad, vairīdamās no nogrimušajiem baļķiem, prātoja, ka tie žemaiši gan mūždien izvēlas dīvainus vārdus. Vispār jau tas šobrīd nebija svarīgi.

*

Kad viņi sasniedza piemērotu vietu, bija sākusi aust gaisma. Upīte šeit bija izgrauzu- sies savulaik ledāju sanestam akmeņu krāvumam. Viss dibens un krasti bija nosēti ar akmeņiem, un ieplakā akmeņains klajums stiepās vai simt soļus, līdz pat mežmalai. Te varēja izkāpt krastā, neatstājot nekādas pēdas.

Uvis lika Aglindai un Zervim izkāpt upītes kreisajā krastā, bet pats izkāpa labajā. Vēl pirms krietnas stundas, kad, uzkāpis uz upītē guloša baļķa, viņš bija vairākkārt noūjinājies, bija ari tālu mežā saklausījis zaru brakšķēša- nu un pakavu dunoņu. Nu jau bija pagājis labs laiciņš. Lēkdams no akmens uz akmeni, viņš sasniedza sausāku zemi. Tagad viņi bija tik tālu, ka no vajātājiem vairs nevajadzēja bīties. Bija laiks paziņot vilcenītei, ka medības ievilkušās pārāk ilgi. Ielicis divus pirkstus mutē un saliecis mēli, viņš spalgi nosvilpās. Nogaidījis desmit minūtes, svilpa vēlreiz. Mežā pamazām svīda gaisma, un putni cits caur citu steidza sveicināt vēl neuzlekušo sauli. Uvja svilpiens itin kā saplūda ar meža trokšņiem. Pagāja vēl piecas minūtes, līdz atskanēja krūmu brakšķoņa. Pašķīrās eglītes, un parādījās liels, sirms, pagalam nomocījies zirgs. Viņa kakls un pleci bija noskrambāti līdz asinīm, krēpes izpluinītas, acis sarkanas, no sāniem pilēja sviedru putas. Tikko izlauzies no biežņas, viņš ieraudzīja Uvi un apstājās kā iemiets. Tad žēli iezviedzās.

—   Mierīgi, sirmīt, mierīgi… — Uvis lēni piegāja klāt, bet zirgs nemaz negrasījās bēgt. Stāvēja, nokāris galvu, un viņa sāni drebēja. — Mierīgi… Nomocīja tevi, nabadziņu, nomocīja…

Uvis noglaudīja sasvīdušo, saskrambāto kaklu. Zirgs nemaz nepretojās, kad Uvis no auklas, kas vēl šonakt bija viņa pineklis, pagatavoja vienkāršus apaušus un uzmauca viņam galvā. Tikko tas bija izdarīts, Sirmis pacēla galvu, viņa nāsis iepletās, un šķita, ka viņš tūdaļ atkal metīsies bēgt.

—  Mierīgi, — atkārtoja Uvis. — Viņa tev neko nedarīs… Mierīgi…

Viņš piesēja auklas galu pie kadiķa zara un pagajās uz meža pusi. Kaut arī sāka aust, meža ēnas vēl bija dziļas un vajadzēja pamatīgi ieskatīties biezoknī, lai ievērotu pie egles tupošo vilcenīti. Viņa bija neizpratnē un pārmetoši skatījās uz Uvja pusi. Viņu varēja saprast. Tik daudz spēka ieguldīts šais medībās. Atkal un atkal viņa bija dzinusi briesmīgi lielo zvēru uz to pusi, kur vajadzēja slēpties Uvim, bet viņa tur vairs nebija. Tikai pēc ilgāka laika atkal atskanēja ūpja kliedziens, un vajadzēja skriet šitam zvēram priekšā vai sānos, lai aizdabūtu viņu vajadzīgajā virzienā. Pēdīgi, kad likās, viss ir galā un Uvim vajag tikai šaut un nobeigt medījumu, viņš kļūst par tā dīvainā radījuma draugu, glasta tam sprandu un tik maigi runā, kā tikai ar viņu bija runājis!

—  Nāc, nāc, vilcenīt! Tu gan esi varone! — priecīgi uzsauca Uvis, taču vilcenīte, ausis grozīdama, tikai mulsi noskatījās.

—  Nu, nāc jel… I.abi jau, labi… Tu arī esi piekususi… — Uvis lēni piegāja viņai klāt, apskāva un cieši noskūpstīja starp acīm. Vi- ņi abi bija pavisam izmirkuši. Viens ūdenī, otrs sviedros. Vilcenīte pārlaida raupju mēli viņam par seju un novērsdamās iesmilkstējās. Uvis vēlreiz noskūpstīja viņu. — Labi… Es zinu, ka bija grūti… Tev vēl daudz kas jāiemācās, vilcenīt.

Tā bija balta taisnība. Mācīties vajadzēja daudz. Varbūt labi, ka pirmajā dienā vilcenīte un sirmis, un visi pārējie bija tik pārguruši, ka visdīvainākās lietas uztvēra kā pašsaprotamas. Šķērsojuši akmeņaino klajumi- ņu, viņi nogāja vēl kādu versti, līdz sasniedza pakalnu, kurā auga bērzu birzīte. Aiz tās sākās biezs egļu mežs. Pēdīgi Uvis izlēma, ka šajā vietā iespējams atpūsties. Bija tālu pārredzama tā puse, no kuras varēja parādīties vajātāji, bet aiz muguras eglājs, kurā varēja iebēgt.

—  Jūs, žemaiši, tomēr esat dīvaini ļaudis, — gurdā balsī ierunājās Aglinda. Zervis viņai blakus jau bija aizmidzis. Vienā birzītes pusē, nokāris galvu un pilnīgi nomierinājies, stāvēja sirmis, kas vēl vakarvakar bija piederējis tam vācietim ar skaļo balsi. Otrā birzītes pusē, nolikusi galvu starp ķepām, viņus visus sargāja jauna vilcene. — Man bija teikuši, ka dīvaini, bet ka šitādi… Ks domāju, tas tāds jocīgāks meitenes vārds, bet īsta vilcene!

—  Pavisam jauniņa vēl… — Uvis palūkojās uz vilcenītes pusi un klusi uzsvilpa viņai. Tā pakustināja ausis, bet klāt nenāca. Patiesi, pa gabalu viņa jau izskatījās pēc gandrīz pieauguša vilka.

—    Jauna, tomēr vilks paliek vilks… — Aglinda nopūtās. — Atvainojiet… Izglābāt mūs, bet es vēl neesmu, kā klājas, paldies pateikusi. Nav svarīgi, ka vilks… Tie, 110 kuriem mēs aizbēgām, ir daudz briesmīgāki. •Kā lai mēs jums pateicamies?…

—  Parādīsiet ceļu, — atbildēja Uvis. — Uz Zemaitiju. Kur Venta….

Lasi, zīme un piedalies! Parole: SKOMANTS

•    Ja vēlies piedalīties zīmējumu konkursā un sacensties par kādu no 10 balvām, uzzīmē vai uzglezno vienu krāsainu ilustrāciju (A4 formātā) katrai izlasītajai SKOMANTA sērijas grāmatai.

Līdz 1999. gada 15. oktobrim nogādā savus zīmējumus LNB Bērnu literatūras centrā.

Adrese: Tērbatas iela 75, Rīga, LV I001.

Visus darbus vērtēs žūrija. Interesantākie zīmējumi būs skatāmi izstādē.

•   Lielā loterija notiks tad, kad būs iznākušas sešas SKOMANTA piedzīvojumu sērijas grāmatas. Tad Tev noderēs katrā grāmatā esošā loterijas dalībnieka karte.

Vēl nesteidzies to izgriezt.

Gaidi turpmāko informāciju!

[1] pie velna, (vācu vai.)

[2] kas par nolādētu jezgu? (Vācu vai.)

—      hei, hei! uzbrukums! (vācu vai.)

Content

Almēns(Skomants) Kazis Purvāju vilcene

1.ZIEMA KLOSTERĪ

2.MŪĶENE UN VILKS

3.BĪSKAPA UZDEVUMS

4.IEPAZĪŠANĀS AR VILCENI

5.NEGAIDĪTIE CIEMIŅI

6.IZRĀDE

7.VAJĀTĀJI

8.GLĀBIŅŠ

9.DZĪVE PURVĀJOS

10.IEBUCĒJI

11.ATBRĪVOŠANA

12. UZ DIENVIDIEM UZ ŽEMAITIJU