Almēns(Skomants) Kazis

Atmaksas bulta

SKOMANTS

ATMAKSAS BULTA

garstāsts

.

1.KO NOKLUSĒJA LAIMA

Migla, kas plānā kārtā klājās pār pļavu, pamazām sāka izklīst. Blāvajā rītausmas krēslā baltie miglas rituļi cēlās augšup, satinās cits ap citu, līdz izzuda gaisā. Tumšajās debesīs spoži mirdzēja Auseklītis, taču pēc mirkļa to aizsedza mākonis un debesis nokrāsojās sarkanas. Otrā debesu pusē šaurs kā mats un spilgts kā liesma karājās augoša mēness sirpis. Saulei pamazām austot, varēja redzēt arvien tālāk. Mijkrēslī skatienam iznira aina — no resniem baļķiem celtu tumšu pilstorņu apveidi augstā pakalnā, bāli mirdzoša upes lente, kurai abpus pletās apstrādātas zemes lauciņi, bet attālāk — necaurredzama meža siena.

Viņpus paplatā aramlauka atradās vēl viens pakalns, apaudzis ar kokiem. Tur cauri biezajām lapotnēm iezibējās uguns, bet mazliet virs koku galiem pacēlās šaura, no miglas ar zilu nokrāsu atšķirīga dūmu strēlīte. Dūmi stiepās debesīs, taču, izsprau- kušies cauri koku zariem, tie sametās čokurā un izklīda virs miglas klājuma. Kā nemanāmas rokas izmētāti, virs kokiem pacēlās balti putni un lidoja arvien augstāk, līdz austošās saules stari viņus nokrāsoja asins krāsā.

Dūmu stabs pēkšņi sabiezēja, kā melna bumba pacēlās virs pakalna un — saplaka, pazūdod koku biežņā. Briedis, kurš rāmi malkoja upes ūdeni, pacēla ragu ieskauto galvu. Dažus mirkļus viņš, saspicējis ausis un iepletis nāsis, klausījās, tad, sajutis dūmu smaržu, ska|i nosprausiojās un ienira biezoknī.

No pakalna lejup kāpa sieviete. Iznākusi no ozolu un liepu birzs, viņa apstājās un brīdi stāvēja, domās nogrimusi. Tad paraudzījās apkārt un nesteidzoties devās uz pils pusi. Aiz pakalna austošā saule apspīdēja baltu linu galvasautu, kuru pie labajiem deniņiem saturēja bronzas adata ar mirdzošām zila stikla lāsītēm. Pelēko acu skatiens liecināja, ka sieviete ir satraukta un norūpējusies. Cildenie iegarenās sejas panti, augstā piere, plānās, jaunībā acīmredzot brīnumskaistās lūpas, daudz saprotošās acis — viss norādīja uz to, ka šī nav parasta lauku sieviete. Par to liecināja arī viņas rotas — gal- vasauta bronzas spirālītes un sudraba apro- ies uz abām rokām. Ap pleciem viņa bija aplikusi pelēku lakatu, izgreznotu ar bronzas plāksnītēm, izkārtotām ugunskrusta rakstā — likās, ka mirguļojot šie krustiņi grieztos. Spriežot pēc izskata, tā bija pareģe un zintniece, turklāt — augstdzimušas cilmes. Ventas pils apkārtnē un visā Sauļu zemē viņu pazina kā gudro Medeinu, kas ar dievu palīdzību spēja izdziedēt slimības un nespēku un, upurējot savai aizbildnei — mežu un medību dievei, nereti no viņas uzzināt, kādu likteni ļaužu bērniem paredzējušas deviņas Laimas dievietes: kādu dzīves pavedienu viņiem vērps, kādu liktens audumu audīs.

Medeina nebija vietējā, virsaitis Žībarts viņu atrada pie pašas Baltijas jūras, brīnumiem bagātajā Falangā. Šejienieši cienīja Palangas krīva mazmeitu par dziedināšanas māku, par spējām nākt saskarē ar dieviem, visbeidzot — par viņas pieciem brašajiem bērniem, un tomēr nevarēja pierast, ka viņa bieži vien rīkojās dīvaini, citādāk nekā parasti mirstīgie. Viņa nepriecājās, kad veicās, un nepārdzīvoja bēdās, aizvien arī citiem atgādinot, ka dzīvē nevienam nav lemts izvairīties nedz no labā, nedz ļaunā, ka blakus priekam jābūt sāpēm, bet līdzās naidam — mīlestībai.

Lūk, arī tagad Medeina atgriezās no elku kalna ar skaidru seju, kā ikreiz pēc upurēšanas dieviem, un tikai viņas paši tuvākie paziņas varēja pamanīt viņā nelielu satraukumu. Uz svēto ozolu un liepu birzi viņa atnāca jau aklā tumsā, gribēdama dievus iztaujāt, saulei austot. Tagad, atgriezdamās, viņa gāja lēnām pa pļavas taciņu, domās nogrimusi, un viņas saspringumu nespēja iztraucēt pat pēkšņi kā ēna no meža izni- rušais vilks. Zvērs nostājās takai gluži tuvu, tik tuvu, ka ar purnu gandrīz pieskārās Me- deinas plecu lakata malai. Medeina tikai kaut ko nomurmināja, ka pasveicinot, un, nepievērsdama zvēram uzmanību, lēnām turpināja ceļu. Patiesībā tā bija Vilcene, kuru pirms divi gadiem, atgriezdamies no tei- toņu gūsta, atveda sev līdzi Medeinas vidējais dēls Uvis. Kopš tā laika Vilcene dzīvoja netālu no Ventas pils biezā eglājā un pasaukta skrēja pie sava saimnieka. Pavadījusi domīgām acīm aizejošo Medeinu, Vilcene apgriezās un nozuda krūmos. Tik klusi un nemanāmi, ka nenobrikšķēja ne zariņš.

Medeina tikām jau kāpa pilskalnā pa sānu nogāzē nostiprinātām kāpnītēm. Pie pils vārtiem stāvošais sardzes vīrs viņu ar cieņu sveicināja, ar zobena spalu pieklaudzinot pie vairoga. Medeina kā pamodusies pacēla galvu un atņēma sveicienu.

Lielajā pagalmā pils priekšā jautās gaid- pilns sasprindzinājums. Pie vārtiem drūzmējās vergi, kalpi un apkārtējo ciemu ļaudis — sākot no maziem bērniem un beidzot ar sirmbāržiem večiem. Visi šeit bija pulcējušies jau pirms ausmas un gaidīja atgriežamies Medeinu. Virsaiša Žībarta ģimene posās vairāku dienu ceļojumam, un visi gribēja izjāt pēc iespējas ātrāk. Karavīri dzirdīja zirgus no lielos kļavu bluķos izdobtām silēm, sakārtoja zirglietas — iemauktus un seglus, bet kalpi arvienu vēl kaut ko krāva un krāva ratos, kuru riteņi bija sazāģēti no resnu ozolu celmiem, kaut arī rati jau tā bija pilni ar lādēm, toveriem un saiņiem. Pils valdnieks Zibarts, spēcīgi veidots pusmūža vīrs ar sirmot sākušu īsu bārdu, cienīgā gaitā soļoja pa pagalmu, raudzīdamies, vai viss kārtībā. Viņa dēls Uvis, gaišmatains jauneklis, domīgs sukāja sava ogles melnā kumeļa krēpes. Abi jaunākie Žībarta bērni — Eiņus un Gaile — savā starpā strīdējās, nevarēdami vienoties, cik dienu un nakšu vajadzēs pavadīt ceļā: trīs vai četras, kādām upēm būs jāceļas pāri, kuras pilis jāapciemo. Viņu māsa Junda, kaut arī stāvēja tuvu akai, klusēja, noliekusi galvu. Viņa bija uzposusies smalkā, balinātā linu kreklā, vilnas svārkos ar bronzas spirālītēm gar apakšmalu un linu priekšautā. Plecus sedza balta villaine, kuru saturēja divas lielas sudrabotas saktas, izgreznotas četrām krusteniski izvietotām saulītēm. Saktas savienoja sudraba važiņas vairākās kārtās, bet Jundas kaklu rotāja brīnišķīgas sārta dzintara un stikla kreiļu virtenes. Gaišos liepziedu medus krāsas matus saturēja vainags, kuru rotāja tādas pašas saulītes kā saktas — tās bija Žībartu dzimtas zīme. Brīdī, kad sardzes vīrs ar zobena spalu piedauzīja pie vaigota, meitenes seja no bāla.

— Viņa nāk… — pāršalca pāri visas pils pagalmam. Tajā agrajā rītā Jundai vajadzēja doties ceļā pie sava līgavaiņa uz tālo Trau- pes pili Deltuvas zemē. Visi — gan Ventā palicēji, gan līgavas pavadītāji — ar nepacietību gaidīja, ko dievi būs Medeinai vēstījuši par gaidāmo ceļojumu.

Medeina labi saprata gaidītājus, tomēr viņas sejā nemainījās ne vaibsts. Kamēr viņa pa šķeltiem dēļiem klāto pagalmu ierastiem soļiem nogāja līdz akai, kur stāvēja Zībarts ar bērniem, neviens nespēja atminēt, ko īsti Medeinai dievi vēstījuši. Zībarts pamāja ar galvu, dodot zīmi, lai pirmā runātu viņa.

—   Neko skaidru neteica… — lēnām, pusbalsī ierunājās Medeina. — Arī dūmi, putnu lidojums un krupja taka nevēstīja neko skaidru.

—  Arī dieve Medeina? — jautāja Zībarts.

—   Dieve Medeina teica, lai neceļojot.

Zībarts ar abām rokām nepacietīgi pavicināja. Virsaitis zināja, ka sieva ir pret šīm laulībām. Sievai nepatika, ka līgavainis izjauc mūžseno dievu nolikto kārtību. Nebija jau arī īstu precību, tik vien, kā atauļoja uz putās nodzīta zirga līgavaiņa tēva sūtnis, mazliet pastaigāja pa pili, vienatnē ar Zībar- tu pārmija dažus vārdus un atkal aizjoņoja kā uz ugunsgrēku. Vēl vakar Medeina izteica pārmetumus, ka pēc Jundas nav atjājis nedz pats līgavainis, nedz viņa draugi. Ir jau sievai taisnība, taču Zībartam šīs kāzas bija pārāk svarīgas. Galu galā ar Kuntu par šīm precībām jau sen un cieši bija nolemts. Jau tad, kad abu bērni vēl skraidīja zem galda. Bet par to mūžseno dievu nolikto kārtību… Kā lai tiek gudrs, laiki mainās, cilvēki arī, tagad i citās pilīs visādi atgadījies. Zībarts palūkojās uz joprojām muguru pagriezušo Jundu, tad uz sievu un sacīja:

—   Bet tu taču biji kalnā, tu varēji dzirdēt pašas Laimas balsi.

—   Laima neteica neko.

—   Bet Aušrine? Vai nedeva savu svētību?

—   Aušrine no debesim pēkšņi pazuda.

Zībarts ieskatījās sievai acīs, bet tajās kā

parasti nevarēja neko izlasīt.

—    Nu ko! Dieve Medeina reizēm dusmojas.

Sieva uzmeta viņam nepiekrītošu skatienu. Kad viņi bija divatā, Zībarts nevairījās izteikt savas domas par vienu otru dievu, īpaši ja pareģojums bija viņam nelabvēlīgs.

—   Nu, protams, dieve ir pikta, — kā attaisnodamies atkārtoja Zībarts. — Junda pārāk bieži traucē viņas mieru. Un šauda no loka nepavisam ne kā meitene. Par to arī mežu dieve dusmojas.

Jundas māte labi zināja, ka vīra vārdos var būt tikai daļa patiesības. Jundai nepatika sieviešu darbi, kaut gan viņa tos labi pie- prata. Medeina viņu jau mazotnē bija iemācījusi gan vērpt, gan aust. Taču Junda labprātāk dienas pavadīja mežā jājot un nekad nešķīrās 110 loka vai šķēpa. Tiesa, būdama vēl maza, viņa mēdza vakaros ienākt Medei- 11as lielajā istabā, kur pils sievietes sēdēja pie pavarda un noņēmās ar roku darbiem, un klausīties sievu dziedāšanā. Nesen viņa mātei atzinās, ka tās dainas par brālīti karavīru viņai līdz pat šodienai skanot ausīs.

— Dodamies! — sacīja Zībarts.

Balss bija cieta, apņēmīga, 1111 visiem, īpaši Medeinai un Jundai, kļuva skaidrs, ka velti kaut ko iebilst. Iebilsts jau bija gana, un Žībarta pacietības mērs pilns. Kā tad savā- dāk! Viņš jau tik daudz gadu bija pazīstams ar tālīnās Deltuvas zemes virsaiti Kuntu. Šauļu zemes virsaišiem ilgu laiku netrūka briesmu no ziemeļiem, un vēl art tas Mindaugs tik ātri nostiprinājās Lietuvas zemē. Tāpēc tik svarīgi, ja ir spēcīga aizmugure austrumos. Un Kunts Deltuvas zemē — viens no stiprākajiem virsaišiem. Nav divu domu! Žībarta meitai, nopietnajai Jundai, jākļūst par Kunta dēla Tolvaiķa sievu!

—   Tā jau ir, par kāzām jau ziemā vienojāmies, — piekrita Medeina. — Taču tā Klinta sieva un…

—  Tak Tolvaiķis būs viņas vīrs, nevis Kun- tiene! — Zībarts pārtrauca sievu. Jā, tā bija vājākā šīs vienošanās puse. Sievu Klints bija pārvedis no Pleskavas, un dievi, saprotams, nevarēja būt ar to apmierināti. Pat vairāk. Ieradās Deltuvā viņa viena, taču ar laiku uzaicināja uz Traupi, uz Kunta pili, pat priesteri, lai pielūgtu savējo dievu.

—   Varbūt dieve Medeina tāpēc nebija ar mieru, — Zībarts turpināja. — Bet Tolvaiķis — Kunta dēls!

—   Kunta, bet arī Kuntiencs, — Medeina pašūpoja galvu. — Un kāds ir viņas vārds? Marfa! Kurš mūsu zemē ir dzirdējis tādu vārdu?

Zībarts atkal pārtrauca sievu, nepacietīgi pamājis ar smago, pie zobena pieradušo roku, itin kā ar vienu vilcienu pārsvītrojot viņas vārdus:

—  Tas ir viņas vārds, tādu šurp atnesa. Ar Kuntu jau vienojāmies, ka Jundas meitas sauksim Zībartu dzimtas vārdos, bet dēlus — tādos, kādi bijuši Kunta sentēviem. Rau, arī Tolvaiķis — vārds, kā pienākas.

Medeina palūkojās uz Jundas pusi. Lai arī cik žēl būtu izdot vecāko meitu tautās, tak laiks viņai sākt savu dzīvi. Kaut arī Me- deinu mocīja nemiers. Un tā gandrīz jau no Jundas dzimšanas: kā vien pajautāja dieviem, kāds būs viņas pirmdzimtās liktenis, tā atbilde palika miglā tīta. Savāda viņa bija, neko teikt. Stiprāka par ne vienu vien vīrišķi un jau no jaunības pieradusi slēpt savu maigumu.

Izdzirdot tēva balsi, Jundai iedrebējās sirds. Jebšu liktenim jāklausa, nemiers ne- izzuda. Meitene pat iekoda lūpā, lai nebūtu -/> jāraud. Arī vakar, kad draudzenes pina viņai fj bizes un dziedāja, pār Jundas vaigiem ritēja ne tikai atvadu, bet arī nemiera asaras. Šīs kāzas viņai šķitās esam līdzīgas bērēm.

— Zirgos! Žiglāk, visi! — viņa atkal izdzirda tēvu.

Un visa pils sāka rosīties. Pavadītāji pēdējo reizi pārbaudīja ieročus, bet apkārtējo piļu virsaiši, kas bija saposušies jāt kopā ar Žībartu uz kāzām, sauca saviem ļaudīm nekavēties. Bez tam Žībartam līdzi devās gandrīz vai visi Ventas pils karavīri. Jaunie vīrieši bija apvilkuši savas labākās drānas, pie ādas jostām karājās ne tikai zobeni

izgreznotās makstis, bet arī sudrabā kalti dzeramie ragi, — lai neviens nevarētu teikt, ka kāzās bijuši, tak medalus bārdās salijis. Kaut arī bija vasara, plecus klāja lāčādas, kas pie kakla bija sastiprinātas ar apaļām sudraba saktām. Arī zirgi, kā jau pieklājas kāzās, bija saposti: sudrabā vizuļojoši iemaukti, sarkana safjāna segli ar bronzas rotājumiem un rakstītas zirgu segas. Karavīriem bija arī kaujas cirvji vai metamie šķēpi. Zemaišu rokās tie bija briesmīgi un tālu sniedzoši ieroči. Ceļā bieži vien uzglūnēja laupītāji, taču arī Livonijas bruņinieki reizēm ieklīda šajā pusē. Turklāt trīs vezumos bija sakrauts tik daudz bagātību, ka tās tik tikko spēja pavilkt druknie bēri: tur bija viss Žībarta vecākās meitas pūrs. Pūra lādes pilnum pilnas ar baķos satītu trinīša drēbi un rakstītiem dvieļiem, kurus audušas pils meitenes. Jau vairākus gadus viņas visu ziemu sēdēja stellēs, darinot Jundai pūru. Atsevišķā lādē bija saliktas Jundas austās dāvanas vīramātei, vīratēvam un radiniekiem: grezni izrakstītas jostas un skaisti dvieļi. Mazākajā lādē atradās Jundas rotas: dzintara krelles, bronzas un sudraba aproces, apaļās saktas, greznas stopsaktas un smagi sudraba kaklariņķi kā saritinājušies zalkši. Rotaslietu bija tik daudz, ka divi vergi nelielo lādi nesa salīkuši un tik tikko spēja iecelt ratos. Bija arī saiņi ar lāču, caunu un sabuļu ādām, krātiņi ar medību vanagiem — vai nu visu var uzskaitīt. Pie ratiem, kuros bija sakrauts pūrs, tika piesieti seši segloti zirgi — tie tāpat palika kopā ar Jundu. Lai nevienam Deltuvas zemē neienāktu prātā sacīt, ka Žībarta meita atnākusi uz Traupi plika un nabaga. Ar tādu pūru viņa vīratēva namā varēja justies kā līdzīga starp līdzīgiem.

Pa vārtiem jau izjāja pirmie karavīri, pakavi dimdināja paceļamā tilta grīdu, viņiem sekoja daži uz kāzām ielūgtie kaimiņu virsaiši — pārējie pievienosies pa ceļam. Uvis gaidīja, kamēr baltajā zirgā uzlēks Junda, un lēnām glāstīja sava Trabanta kaklu. Tikām Trabants — liels, garkājains un neparasti gudrs skaistulis — nepacietīgi mīņājās un ar platajiem pakaviem kārpīja nomīdīto pilspriekšas zemi. Daudzi vīri Uvi par šo zirgu apskauda. Ne viens vien bagātāks Sauļu zemes virsaitis solīja par to ne tikvien sudrabu, bet pat zeltu. Taču ne velti šim zirgam vārds bija Trabants — tā Žībarta cilts vīri sauca īpaši stipros zirgus, kas bija cēlušies no sentēva Zvelgotes atvestā ērzeļa, pie kam tikai tos, kas izcēlās ar neparastu lielumu un melnu kā ogle spalvu.

Trabants nepacietīgi purināja galvu. Citi jau jāja pa vārtiem, bet viņš nebija pieradis būt pēdējais. Uvis ielēca seglos un piejāja pie māsas. Meitenes skatiens bija gluži vienaldzīgs un vērsts kaut kur tālumā. Smaidīdama garām pajāja Gaile: viņa zināja, ka, apprecoties Jundai, kārta pienāks arī viņai.

—   Tad nu jāsim, Junda, — kā iedrošinot sacīja Uvis.

—     Varbūt, — māsa nomurmināja un viegli ar ceļiem saspieda sava zirga sānus.

2.NELAIMI VĒSTOŠAIS ATRADUMS

Lūk, arī Nevēža! — iesaucās Zībarts, strauji parāvis pavadu un apturējis uz lēzenā krasta savu ērzeli, kurš raudu rāvās uz priekšu. — Tālāk ir Deltuvas zeme. Nepaspēs saule norietēt, kad mēs jau ieraudzīsim Kunta pils torņus.

Līksmu saucienu pavadīts, Žībarts pirmais iegrieza zirgu upē. Nevēža šajā vietā nebija plata, un ūdens braslā sniedzās tikai līdz ratu asīm. Kalpi, iebriduši ūdenī, palīdzēja bērī- šiem vezumus izvilkt otrā, stāvākā krastā. Ceļojums ilga jau ceturto dienu, un pa šo laiku pavadītāju pulks bija krietni audzis. Zībarts nakšņoja pilīs pie saviem karagājienu biedriem, un ne viens vien virsaitis — ne tikai no Sauļu, bet arī no tikko šķērsotās Upītes zemes — nolēma pievienoties. Virsaitis Zībarts taču atdod tautās savu pirmo meitu!

—   Klau! — priecīgs, ka drīz varēs atpūsties, Linus uzrunāja Uvi. — Kā tu domā, vai tie krievi tur patiešām būs?

—  Viss var būt, — attrauca Uvis. — Kunta sieva tak no krievu zemes.

—   Nez kādi viņi ir, nu, tie krievi?

Uvis paraustīja plecus. Jaunākais brālis (īpaši pēc tam, kad Uvis bija atgriezies no ilgstošā gūsta teitoņu sagrābtajās zemēs) bieži vien prasīja viņa padomu. Un cienīja viņu pat vairāk nekā vecāko brāli Daubaru, kurš tagad ar kunigaiti Erdvilu klīda kaut kur tajās pašās krievu zemēs.

—   Cilvēki kā jau cilvēki. Tikai tā jocīgi apģērbušies.

—   Kā — jocīgi?

—   Nu… — Uvis sāka domāt. Patiesi, nebija nemaz tik viegli paskaidrot. Rīgā viņš ne reizi vien bija redzējis sūtņus no Novgo- rodas un Pleskavas,-tāpat netrūka krievu arī tirgū. — Daudzi no viņiem staigā garos, krāsainos mēteļos, bet karavīri — smailās bruņucepurēs. Un visi kā viens bārdaini.

—    Ir nu gan starpība! — tagad plecus paraustīja Eiņus. — Arī mūsu tēvam ir bārda. Bet Ķerņum — smaila bruņucepure.

—   Tā jau ir tā krievu bruņucepure. Ķer- ņus vienam to ar visu galvu nocēla. Gan jau arī Daubars tādu pārvedīs.

—  Ja tur būs krievi, arī es sev tādu dabūšu, — stingri noteica Eiņus.

Viņam bija jau četrpadsmit, taču sīkā auguma dēļ viņš šķitās esam vēl tīrais bērns. Turklāt viņš piekliboja ar kreiso kāju. Tiesa, jājot to nemanīja. Tāpat kā visi Žībarta bērni viņš bija dzimis jātnieks.

—   Nesteidzies tik ļoti, — brīdināja viņu Uvis. — Dodamies taču uz kāzām, nevis kaujas lauku.

—  Žēl gan… Bet ir nu gan briesmīgi liels tas kāzinieku pulks. Ir viņai ko pārdzīvot.

Arī Uvim nebija viegli aprast ar domu, ka Junda tiek izdota pie vīra uz tik tālu zemi.

—    Nekas, — viņš nopūtās. — Pamedīsim, apskatīsim viņu zemes un jāsim atpakaļ.

—   To tu un es. Bet Junda? Vai viņa atgriezīsies?

Uvis nopūtās vēl smagāk. Jaunākais brālis nereti mēdza uzdot jautājumus, uz kuriem nebija ko atbildēt. Uvis noplātīja rokas un, paskubinājis zirgu, aizsteidzās pie izlūkiem, kuri bija apstājušies divu meža ceļu krustcelēs, nesaprotot, kurp nogriezties. Drīz viņiem pievienojās arī Žībarts. Saraucis pieri, viņš aplaida apkārt skatienu un norādīja uz kreiso pusi.

—   Tur, bez šaubām, tur, — viņš sacīja. — Vairs nav tālu.

Palaidis pa norādīto ceļu garām dažus jātniekus, viņš palūkojās atpakaļ uz rindas beigām, kur līdzās vezumiem jāja viņa meita. Jundas noskumusi seja aptumšoja arī viņa smaidu.

—  Jums vajadzētu parunāties, — Zībarts pēkšņi pagriezās pret Uvi. — Viņa taču ir tava māsa, vai saproti?

Uvis izbrīnījās. Viņš nebija pieradis, ka tēvs vērstos pie viņa ar tādiem jautājumiem. Uvis pat neattapa uzreiz, ko atbildēt. Kaut gan Junda bija tiepīga arī pret viņu, Uvis tomēr juta māsai līdzi.

—   Tēvs, viņa… viņa grib pati izvēlēties sev līgavaini.

—   Pati… Kur gan tas dzirdēts? — neapmierināts ar atbildi, tēvs turpināja. — Viņai būs labi! Un Kuntam ir tādi īpašumi! Līdz pat Sēlijai! Tolvaiķis — viņa vienīgais dēls. Un zeme tur ir auglīga.

Uvis neko neatbildēja, viņš atcerējās Jundas no rīta teiktos vārdus: Tēvam svarīgi, lai viņa valdījumi plestos, bet, kā dzīvošu es, viņam — viss vienalga.

Domas pārtrauca Žībarta balss:

—   Dēls, laiks nomainīt izlūkus! Viņi jau pusi dienas priekšā vieni paši jāj…

Uvis ar delnu uzplīkšķināja Trabantam un, cik ātri vien var, aizdrāzās uz priekšu. Vienā mirklī viņš sasniedza izlūkus un ar rokas mājienu lika manīt, ka pārņem vadību. Trabantam ceļojums bija šķitis pārlieku lēns un garlaicīgs, tāpēc tagad, ieguvis pilnu vaļu, viņš gribēja parādīt, ko īsti spēj. Meža ceļš te bija gana plats un sauss, un Trabants aiztraucās kā vējš, vien melnās krēpes nozibēja starp priežu stumbriem. Kreisajā pusē starp priedēm klusi pavīdēja tāda kā pelēka ēna, un Trabants vēl vairāk paātrināja soli.

Bet tā nebija ēna, tā bija Vilcene, kura uzticīgi pavadīja Uvi visās viņa kara gaitās. Dažreiz viņa mēdza aizsteigties priekšā, redzams, arī šoreiz viņa bija tā darījusi. Trabants to uztvēra kā izaicinājumu sacensties. Par laimi, ceļš te bija pietiekami plats, un Uvim nevajadzēja pieliekties, izvairoties no koku zariem. Arī Uvis pats iesaistījās šajā spēlē un palaida pavadu vaļīgi. Sākās īsta sacensība. Pret sauso meža ceļu vienmērīgi skanēja Trabanta pakavi, bet Vilcene krūmu aizsegā slīdēja uz priekšu pilnīgi bez skaņas. Bet, rau, ceļš pagriezās pa kreisi, metot lielu loku, un Vilcene, sajutusi priekšrocības, devās mežā iekšā tieši, lai nogrieztu meža stūri un tā aizsteigtos jātniekiem priekšā. Bet Trabants negribēja padoties. Viņa auļi kļuva arvien platāki, un Uvis, ieķēries krēpēs, pieliecās tuvāk zirga slaidi izliektajam kaklam. Gar ausīm svilpoja vējš, zibēja koku stumbri, tak ceļš joprojām meta loku pa kreisi. Trabanta pūles izrādījās veltas. Kaut kur priekšā vajadzēja parādīties Vilcenei, kazi viņa pat aizsmakušā balsī ieriesies, apliecinot savu pārākumu. Vajadzēs viņu par to kārtīgi izbārt, nodomāja Uvis. Jebšu zināms, viņa tikai izliksies, ka uzklausa. Patiesībā viņa ne kripatu nenožēlos, ka ir tos apdzinusi.

Tomēr Vilcēni nekur nematīja… Ceļš beidza mest loku, iztaisnojās un pat pagriezās pa labi. Bet Vilcenes nebija.

—   Nu, re. Uzvarēji. Tagad lēnāk! — sacīja Uvis un, atlaidis krēpes, satvēra pavadu. — Lēnāk, citādi mēs abi sprandu nolauzīsim. Pietiks, apstāsimies.

Viņš pavilka pavadu, un Trabants, kaut pret savu gribu, tomēr apstājās. Uvis paskatījās atpakaļ. Pār meža ceļu lēnām nolaidās Trabanta pakavu saceltie putekļi, nekā cita nemanīja.

—    Redz nu, pazaudējām, — sacīja viņš Trabantam un paplikšķināja pa tā sasvīdušo, stingro kaklu. — Skrēji kā sasvilis! Bet varbūt Vilcene ir ko pamanījusi?

Viņš nolēca no zirga un tikai tad pamanīja Vilcenes melno ēnu. Vilcene bija atskrējusi no mazliet citas puses, taču pēc visas viņas izturēšanās varēja redzēt, ka sacensība tai vairs nav ne prātā. Par to skaidri liecināja nolaistā aste, pieglaustās ausis un mazlietiņ sabozusies muguras vilna. Tās visas bija briesmu zīmes.

— Vai kaut ko atradi? — jautāja Uvis.

Vilcene apstājās un, raudzīdamās atpakaļ uz mežu, mazliet pagriezās. Viņa tikko manāmi pašūpoja nolaisto asti. Tas nozīmēja, ka vajag viņai sekot. Uvis paņēma Trabantu aiz iemauktiem, pārbaudīja, vai zobens no maksts viegi izvelkams, un sekoja Vilcenei.

Iet nevajadzēja tālu. Mežs šeit bija sauss, un ceļa apjoztā meža pudura viducī pletās avoksnaina, nelielu eglīšu apņemta pļaviņa, kuras vidū auga platzaru liepa. Pļaviņa bija īsti piemērota nometnes vietai. Un patiesi — šeit bija bijusi nometne. Un pavisam nesen. Vilcene apstājās pie izgulētas vietas, un viņas muguras vilna saslējās vēl vairāk. Nolaidusi purnu, viņa ošņāja vēl neatdzisušo zāli un draudīgi rūca.

—  Jādomā, mednieki, — pie sevis noteica Uvis, kaut arī nebija par to īsti pārliecināts. Tik daudz mednieku vienā vietā nevarēja būt. Šeit bija apmetušies kādi desmit piecpadsmit vīri. Par to varēja spriest pēc nogulētajām vietām un aplauztajiem egļu zariem, kur bijuši piesieti zirgi. Vēl ir vasara, medības ar dzinējiem sākas vēlāk. Šādā laikā medībās dodas pa diviem vai trim. Citādi tikai saceļ lieku troksni un tuvu medījumam grūti piezagties.

—   Ceļinieki. Kā tev liekas?

Vilcene paostīja citas izgulētās vietas, taču atgriezās pie pirmās. Viņas muguras vilna saslējās vēl augstāk. Vilcene atkal dusmīgi ierūcās.

—   Nepatīk tev šitā smaka, vai ne? Nez kāpēc nepatīk?

Vilcene pacēla purnu, un viņas tumšajās acīs pazibēja itin kā niknuma izšķilta uguntiņa.

—   Redzu jau, ka nepatīk. Bet ko tagad darīsim?

Vilcene vērīgi palūkojās apkārt. Izmīdīta zāle, palsiem pelniem iezīmēta ugunskura vieta, dažas ap zirgāboliem riņķojošas mušas… Tas arī viss. Lūk, šeit, uz šiem aplauzītajiem liepas zariem ceļinieki bija pakāruši seglus. Par to liecināja noberztā miza un nomīdītā zeme. Uvis noliecās. Nu, protams. Bedrītes zemē norādīja, ka te tikuši atslieti šķēpi. Bet cik? Pašķīris zāli, Uvis mēģināja saskaitīt. Nenācās viegli. Ceļinieki bija daudz staigājuši, un vienas pēdas bija aizmi- nušas citas. Blakus ieņurdējās Vilcene. Viņa atkal apostīja zāl.

—   Vēl kaut ko atradi? — jautāja Uvis.

Starp zāles stiebriem, zem satrūdējušajām

lapām, pa pusei piesegts, pazibēja tērauds. Likās, tas ir bultas uzgalis. Zem lapām bija arī pati bulta. Tak tā nebija ar loku šaujama. Tādam nolūkam tā bija par īsu, jo kāts pārāk resns. Uvis to pacēla, un viņa roka iedrebējās. Tādas bultas viņš jau bija redzējis. Bet agrāk. Vēl tad, kad bija sagūstīts un kā gūsteknis dzīvoja Rīgā. Šādas bultas šauj tikai ar arbaletu.

—    Atradi gan, Vilcenīt, — viņš noteica. — Zini, tos, kuri šauj ar šādām bultām, ari es ienīstu.

Uvis nolēma atgriezies pie tēva.

—  Tā ir arbaleta bulta… — Zībarts nicīgi novilka. — Nederīgs ierocis. Kamēr atvilksi, tikām no loka jau trīs bultas būs izšautas.

—   Toties cērt pamatīgi, — piebilda Uvis. — Zemgalē redzēju. Un Rīgā. Šeit bijuši vācieši.

—   Šeit? — Zībarts pārlaida skatienu apkārtnei, savieba seju un padomājis atmeta ar roku. — No kurienes viņi te radīsies? Te tak Kunta meži. Visdrīzāk te viņa vīri medījuši.

—   Vai tad viņiem ir arbaleti?

—  Ir. Es sacīju viņam, ka medībās tie varbūt ir derīgi, bet kaujā… — Zībarts papurināja galvu. Tāpat kā citi vecākie karavīri, viņš neatzina jauninājumus. — Kaujā, kamēr mocīsies, stiegru uzvelkot, tikām tevi piecreiz nodurs. Bet, ja vajag šaut no tālienes, tam domāts loks. Droši un klusi.

Uvis nebija radis tēvam runāt pretī. īpaši ieroču lietās. Turklāt viņam tagad rūpēja pavisam kas cits.

—  Liepa ir svētais koks, bet viņi zem tās ir ne tikai apmetušies, bet arī aplauzuši zarus. Tie būs bijuši vācieši, — viņš atkārtoja.

Kļuva skaidrs: ja tie bijuši vācieši, tad vajag dzīt viņiem pēdas un tūlīt pat izsūtīt ziņnešus uz tuvējām pilīm. Svarīgi viņiem nogriezt celti un, negaidīti uzbrūkot, iznīcināt. Vāciešu izlūki varēja nozīmēt, ka tiek gatavots uzbrukums. To saprata gan tēvs, gan dēls. Apsvēris šo iespēju, vecais Žībarts papurināja galvu:

—   Nē. Nav tas gadalaiks. Vācieši uzbrūk, kad mūsu apcirkņi ir pilni. Un kādi piecpadsmit, tu saki? Izlūkiem par daudz, bet uzbrukumam par maz. Tie būs bijuši Kunta vīri. Es tak teicu, ka arbaleti ir arī viņiem. Tolvaiķis no Pleskavas atveda.

—   Medībās tik daudz vīru? Un arī liepai zarus aplauzuši?

Zībarts paraustīja plecus.

—    Atklāti sakot, dēls, kopš brīža, kad Kunts pārveda no krieviem sievu, nevar īsti saprast, kas notiek. Viss Traupē ir sagriezies otrādi. Jāsim vien, vairs nav tālu. Ir pats laiks. Vienojāmies ar Kuntu, ka būsim rudzu mēneša sestajā dienā. Kad satiksimies, tad arī visu noskaidrosim. Kazi, tur Traupes vīri ir medījuši…

Uvis vēl gribēja tēvam kaut ko paskaidrot par smaku, kas saērcināja Vilcēni, taču Zībarts jau mudināja atpalikušos pasteigties.

—   Kas tas ir — arbalets? — jautāja Junda. Likās, viņa nemaz neklausās, par ko tēvs ar brāli runājas, tomēr tagad ar lielu interesi aplūkoja Uvja atrasto bultu.

—    Smaga, — viņa sacīja, pasvārstījusi bultu rokā, — kā ar to var šaut?

—    Ar tērauda loku, — skaidroja Uvis. — Zināms, ar roku tēraudu neuzvilksi. Tam nepieciešama īpaša svira. Atvelc, tad tāds āķītis satver stiegru un gaida, kamēr tu ieliec bultu. Bet pats loks novietots uz laides.

Junda ar interesi klausījās brāļa skaidrojumos. Ar loku viņa šāva ne sliktāk par Uvi. Patiesību sakot, tuvākos mērķus viņa sašāva pat labāk, tikai tālākiem mērķiem viņai pietrūka spēka atvilkt stiegru. Pat spēcīgam vīram nebija viegli atvilkt stiegru un pietiekami ilgi to turēt izstieptu, lai paspētu nomērķēt.

—   Tad jau iznāk, ka stiegru var uzvilkt un nesteigties tūlīt pat izšaut, — viņa uzmanīgi jautāja.

—  Jā. Atvelc stiegru, ieliec bultu un vari šaut, kad vien tīk.

—  Interesanti. Un tēvs sacīja, ka šādi arbaleti ir ari Traupes pilī?

Šonedēļ tā bija pirmā reize, kad Jundas

seja neizskatījās apmākusies. Viņa pat paskubināja savu balto zirgu un, vairs neteikusi ne vārda, nozuda meža ceļā.

3.TRAUPE

Kā jau tas ar ziņnešu starpniecību bija norunāts, rudzu mēneša sestās dienas pievakarē gara jātnieku un vezumu rinda, kas pavadīja Šauļu virsaiša vecāko meitu Jundu pie viņas līgavaiņa, Deltuvas zemes virsaiša Kunta dēla un viņa slavas un bagātību mantinieka Tolvaiķa, apstājās versti no pils, netālu no elku kalna, un aizkūra ugunskuru. Pēdējās nedēļās laiks pieturējās skaidrs, žagari bija izkaltuši sausi un dega ar karstu, gandrīz nemanāmu liesmu, tāpēc vajadzēja ugunij uzmest arī zaļus egļu zarus, lai dūmi celtos augstāk debesīs un vēstītu sargiem no šejienes nesaredzamajos pils torņos: līgava ir ieradusies, līgavaiņa sūtņiem jādodas tai pretim un jāpārved uz pili. Teju teju vajadzēja ieskanēties skaļajām taurēm, kas liecinātu, ka pilieši dūmus ir pamanījuši.

Netālu burzguļoja strautiņš. Garajā ceļā nogurusi, Junda steidzās noskalot ceļa putekļus. Medeina pēdējo reizi pārlaida skatienu meitas lepnajam stāvam. Jā, viņa bija lepna kā karavīrs, taču arī daiļumā neatpalika no skaistākajām žemaišu līgavām. Kā slaida liepa, kā smuidra niedre viņa tagad stāvēja un gaidīja pils sargtorņos ieskanamies taures.

Bet gāja laiks, krēsla pamazām sabiezēja, krūmos uz vakaru iedziedājās putni, taču no pils puses neatskanēja ne mazākais troksnītis. Medeina arvien biežāk uzlūkoja Zībar- tu, līdz neizturēja:

—  Ja Tolvaiķis neatsūtīs savus ļaudis pēc līgavas pat nieka versts tālumā, nebūs tava meita laimīga. Un tu taču teici, ka viss ir norunāts!

Junda jau bija samierinājusies ar domu, ka nāksies dzīvot Traupē, kur atslēgas glabājas no tālienes pārvestas svešinieces rokās, bet tagad, stāvot strauta ielokā un bez mitas barojot uguni ar egļu zariem tā, ka pelēkais dūmu stabs pacēlās augstu debesīs līdz pat Pērkona miteklim, viņu atkal pārņēma izmisums. Gluži tāpat kā toreiz, kad viņa pirmoreiz uzzināja, ka tiks aizprecēta uz tālo Deltuvu pie nekad neredzētā Tolvaiķa.

—   Varbūt Traupē kaut kas noticis? Vajadzēs jāt! — Zībarts pārtrauca sievu.

Medeina saprata, ka viņai nav tiesību vairāk runāt pretim vīram un sievai vīrs ir jāklausa. Redzams, Zībartam sava taisnība un dievu gribas izpausmes viņš saprot labāk. Viņai, Jundas mātei, gribējās ticēt, ka vīrs nekļūdās. Medeina jau grasījās teikt, ka velti sākusi ķildoties, taču Zībarts aizgriezās un vērīgi palūkojās uz Traupes pusi.

— Rau, tur jau nāk! — viņš priecīgi noteica.

Un, patiesi, no elkukalna kāds tuvojās. Bet Zībarts bija par ātru nopriecājies. Tas, kurš tuvojās, bija nevis ilgi gaidītais Traupes virsaiša dēla Tolvaiķa sūtnis, bet gan kāds dīvains vecis, apvilcies briežādas drēbes un apaudzis ar garu, sirmu bārdu, kas sniedzās gandrīz līdz ceļgaliem.

Zībarts piespieda piešus zirga sāniem un nojāja veco satikt. Daudzkārt bijis Traupē, viņš pazina šo vīru — tas bija vientuļnieks Aļķis, kurš ziemu un vasaru dzīvoja no kārtīm saslietā un ar egļu zariem pārklātā mājoklītī netālu no elkukalna un pārtika no zemes bišu medus, augu saknēm, mežāboliem un riekstiem. Visbiežāk viņu varēja sastapt pie elkukalna ziedokļa, kur tas kvēpināja dažādas zālītes un koklēdams dziedāja sentēvu dziesmas. Dažas reizes viņš bija ieradies Traupē brīdināt par draudošajām briesmām. Tikai viņa valoda bija mīklaina un grūti izprotama. Tāpēc Aļķa brīdinājumi visbiežāk palika nesaprasti. "Ko gan nozīmē Aļķa parādīšanās?" domāja Zībarts, jādams pretim vientuļniekam. "Varbūt patiesi mežā bijuši zobenbrāļi, nevis Traupes mednieki?"

—   Esi sveicināts, Aļķa tēv, — sacīja Zībarts, nenokāpjot no zirga. — Vai nāc dievu vai cilvēku sūtīts?

—  Jūsu daudz, bet viņu vēl vairāk, — vecais runāja klusām, bet skaidri. —Jūsu bultas garākas, bet viņu — smagākas. Medalus mucas jau atdarītas, tak tapas nav parādītas.

Vientuļnieks apklusa, tad, saņēmis pirkstos mežakuiļa ilkni, kas karājās viņam kaklā, pacēla acis pret debesīm.

—   Aļķa tēv… — Zībarts gribēja ko jautāt, bet vientuļnieks, brīdi paklusējis, ierunājās atkal:

—   Pūce ūjina dienā. Kurmis izlien uz takas. Tērauds aizsūtīs bultu.

Zībarts pameta skatienu pār plecu. Gan Medeina, gan Junda, gan pārējie pavadītāji stāvēja krietni nostāk, un, šķiet, neviens nebija saklausījis vientuļnieka vārdus. Zībarts vēlreiz mēģināja pajautāt, ko īsti nozīmē šie vārdi, taču Aļķis jau bija aizgriezies, itin kā gar Zībartu viņam nebūtu nekādas daļas. Pēc brīža viņš jau bija nozudis kuplajā lazdājā.

Zībarts pamāja savējiem sekot un aizau- ļoja uz pili, ka putekļi zem zirga pakaviem vien nokūpēja.

—  Sveiki, sveiki! — jau kuro reizi priecīgi atkārtoja Raktes pils saimnieks, Deltuvas zemes virsaitis Kunts. Viņš bija izveicīgs, neliela auguma, bet spēcīgi veidots večuks. Kolīdz izdzirda sardzesvīrus iepūšam ragā, tā pa galvu, pa kaklu izmetās pa pils vārtiem sagaidīt viesus. Tagad viņš grozījās starp Zī- barta ļaudīm, priecīgi apsveicinādamies vispirms ar Žībarta sievu, tad ar pārējiem žemai- šu virsaišiem un nevairījās ari no parastiem karavīriem. Ar noteiktiem rokas mājieniem viņš izrīkoja savus kalpus, kuru pienākums bija palīdzēt ciemiņiem iekārtoties un aizvest viņu zirgus uz stalli.

—    Cik Junda gan skaista izaugusi! — Kunts iesaucās, pieiedams pie līgavas, kura joprojām sēdēja zirgā, junda iekoda lūpā, pasvieda sāņus pavadu, sakārtoja lakatu un aši nolēca zemē.

—   Oho, kas par veiklumu tev, meitēn! — izbrīnījās vecais Kunts. — Gluži kā ūdenszālei. Nez, kur tas mans lempis pazudis? Ko sacīsi atceļojusi?

—   Esi sveicināts, virsaiti, — Junda nolie- :a galvu. Stāvot uz zemes, viņa likās krietni garāka par pils saimnieku, un tas Kuntu mazliet aizskāra. Izbrīnījies viņš samirkšķināja acis un pagriezās pret Zībartu:

—    Izaugusi gan, izaugusi! Kad biju pie jums, tad vēl… Kad tas bija, Žībart?

—    Būs jau seši gadi. Uvis tad tikko bija sagūstīts.

—   Tā, ja. Tiesa, nesen redzēju tavu Dau- baru, kālab tad par Jundu brīnīties. Redzams, labs ūdens jūsu Ventā. Bet kur tagad :as tavs ozols?

—    Daubars ir aizceļojis… — nomurmināja Zībarts un nemanāmi palūkojās apkārt, sajutis, ka šeit viņš nevar runāt tik brī- vi, kā pieradis. Neteiks taču, ka Daubars pabada kunigaiti Erdvilu karagaitā uz krievu siemeļu zemēm — kazi, pat pašu Pleskavu aizķers!… Jā, neskaitot vergus, Zemaitijas pilīs nevarēja atrast nevienu krievu. Taču te, Traupē, ir cita kārtība.

—      Kur Tolvaiķis? — Žībarts jautāja. — Bijām vienojušies, ka viņa sūtņi atjās pie upes Jundu sagaidīt.

—  Patiesībā nezinu, ko atbildēt, — ērcīgā balsī atteica Kunts. — Jau ilgi jūs gaidām. Nebij miera puisim, aizjāja palūkoties, vai nejājat.

—   Pats saproti, bez līgavaiņa līgava pilī nevar ienākt.

—   Būs Tolvaiķis, tūlīt būs, kur tad šis paliks! — Kunts kļuva nemierīgs. — Pa kuru ceļu tad jājāt?

—   Kā vienmēr, — Zībarts pamāja uz elkukalna pusi. — Mazliet uz ziemeļiem no Vilku purva. Vai tad var savādāk?

—    Var. Bet ilgāks ceļš, ilgāks, Zībart. Varbūt ceļā izmainījāties? Nesaprotu.

—   Visādi gadās, — mierīgi piebilda Zībarts. — Mēs tak runājām, ka aiz elkukalna apstāsimies. Pusi dienas jājumā uz vakariem no turienes, šķiet, jūsējie bija medījuši. Pavisam nesen. Uvi, parādi, ko atradi!

—   Ahā, ir mums tādas, ir. Es, Zībart, tās diezko augstu nevērtēju. Jaunlaiku izdomājums. Kamēr atvelc to tēraudu… Un neganti smags!

—   Tiesa, kas tiesa! Es arī saviem dēliem saku: ir šķēps, ir zobens, galu galā — cirvis.

4ums ar to pietiek. Bet, ja vajag no tāluma, id ar loku var daudz ašāk.

—   Ko nu tur! Trīs bultas, kamēr ar šito — ienu. Ja ne visas piecas. Tolvaiķis gan tikai r tiem arbaletiem. Jaunība! — Kunts paņē- la bultu, pasvārstīja to rokā un uzmanīgi plūkoja bultas uzgali. Tad, pašūpojis gal- u, noteica: — Pusi dienas jājienā, jūs sakāt?

—  Apmēram, — Uvis jau gribēja piebilst, a medībām tur bijis par daudz vīru, taču eši šajā brīdī iedunējās zeme zem zirga pa- aviem — sākumā tālu, tad aiz elkukalna, dz parādījās arī pats jātnieks lielā, baltā, dz putām nodzītā ķēvē. Varēja redzēt, ka itnieks ir ļoti steidzies. Zirgs*Vēl nebija ap- :ājies, kad jātnieks jau nolēca zemē, pa- /ieda pavadu pieskrējušajam vergam un glā solī steidzās pie viesiem. Tas bija liela Līguma, plecīgs vīrs tumšiem matiem. Viņa iezās, melnās skropstas bija aplipušas ar ceļa putekļiem, bet acis ziņkāri aplūkoja eredzētos ļaudis, līdz apstājās pie Jundas.

—   Vēlāk! Vēlāk! Lūk, arī Tolvaiķis! — tviegloti iesaucās Kunts. — Kur tu biji pa- idis? Rau, Junda, mana nākamā vedekla, lēs visi gaidām. Nu, ko tūļājies? Varbūt ispirms apsveicināsies?

Tolvaiķis paklanījās. No sākuma Žībar- tam, tad blakus mierīgi stāvošajai Mēdeinai. Pagriezies uz Jundas pusi, paklanījās vēlreiz, taču vairs ne tik zemu.

—    Ļoti atvainojos. Gaidīju, bet jūs laikam pajājāt garām…

—   Nesaprotu, kā gan tas varēja gadīties. Nesaprotu, — Kunts tincināja tālāk. — Pat nezināju, ka esi vīrus aizsūtījis medībās. Kāpēc man nepateici?

—    Medībās?… — Tolvaiķis saminstinā- jās, acumirklī cenzdamies aptvert, par ko tiek runāts. — Es tak jāju viesus sagaidīt.

—    Re, atradām bultu, — Zībarts rādīja. — Lūk, šo. Tā kā tikai jums šajā apvidū ir arbaleti, tad domājām…

—   Aā! Šito atradāt? — Tolvaiķis satvēra viņam pasniegto bultu. Viņš tā kā mazliet samulsa, bet tikai mazliet. Aplūkojis bultu, viņš noteikti palocīja galvu. —Jā! Tā ir mūsu. Mežacūku medībām. Arbaleti tam lieti noder.

—    Nu, redzat. Izrādās, mežacūkām, — Kunts atkal atguva savu agrāko dzīvīgumu un ņēmās izrīkot pārējos. — Bet ko tad mēs te stāvam? Tolvaiķi, ved Jundu iekšā. Lūdzu, visus uz pili!

Uvis gan vēl būtu pajautājis, cik tad te, Traupē, vīru vajadzīgs mežacūku medībām, taču Tolvaiķis jau piegāja pie Jundas, vēlreiz paklanījās, paņēma aiz rokas un veda uz pili.

*

No tāluma Traupe daudz neatšķīrās no citām, Jundai pazīstamām Zemaitijas pilīm. Aiz Ventas tā bija vislielākā, taču ne tuvu nespēja līdzināties kunigaiša Vīkinta pilij. Trīs resnu baļķu sargtorņi un vēl viens, kādas četras asis augstāks, pie vārtiem. Tur pulcējas labākie loka šāvēji, zinātājas acīm novērtēja Junda.

Lielākas atšķirības sākās iekšpusē. Tāpat kā Ventā, visgarām pils nocietinājumiem bija ierīkoti staļ|i, noliktavas, klētis, sardzes telpas. Divstāvu pilsnams, kurā, redzams,' dzīvoja Kunts ar sievu, bija tik plats, ka gandrīz saskārās ar piebūvi nocietinājuma sienā. Virs šīs piebūves slējās dīvains, magones pogaļai līdzīgs tornītis. Zem tornīša sienā izcirstais lodziņš bija pusvirus, un Jundai likās, ka tajā pavīd sievietes seja.

Lielās durvis, pie kurām Tolvaiķis Jundu pieveda, bija atvērtas. Tās bija krāsotas spilgtā pureņu krāsā, bet abpus tām rēgojās augsti stabi, izrotāti vijīgiem kokgriezumiem — svešādiem augiem un neredzētu zvēru galvām, kas jau iztālēm spīdēja dzeltenā, sarkanā un zilā krāsā.

—   Skaisti? — jautāja virsaitis Kunts un, negaidīdams atbildi, paskaidroja: — To sieva, ielūgusi savus meistarus, izdomāja. Izprāto gan tie sievišķi.

Traupes pils pagalms — kā jau vairumam piļu — bija sablietētas zemes klons, vasarā visai putekļains. Tikai laukumiņš pirms lielajām, ar dīvainajiem stabiem greznotajām durvīm bija nobruģēts ar galvas lieluma akmeņiem. Tur, pie durvīm, viesus vajadzēja saņemt pils saimniecei, taču viņu nekur nemanīja.

—   Sieva mazliet sasirgusi. Lūdza, lai neņemat ļaunā, — sievas vietā Medeinai atvainojās Kunts. — Līdz kāzām atžirgs, atžirgs! Nu bet skaistas gan tās jūsu meitas! Jaunākajai, liekas, Gaile bij vārdā. Arī teju teju būs līgavas kārtā…

Medeina cieņpilni klusēja. Kaut arī viņu izbrīnīja tas, ka pils saimniece nesagaida nākamo vedeklu, tomēr viņa izbrīnu neizrādīja.

Vien Jundai arvien grūtāk nācās apvaldīt saras, kas krājās jau kopš brīža, kad strau- a ielokā pie elkukalna viņa, viņas vecāki, irāļi, māsa un visi daudzie pavadītāji gai- līja pilī atskanam tauru skaņas, bet tā arī esagaidīja. Kā caur miglu viņa raudzījās uz Vaupes pils ļaudīm, kuri drūzmējās pie dur- īm un ziņkāri aplūkoja līgavas drānās uzosto Zemaitijas viešņu. Tad viņa nolaida cis un redzēja zem sevis tikai stāvās kapes, pa kurām Tolvaiķis viņu veda uz Zi- arta ģimenei atvēlētajām istabām. Un tikai id, kad aizvērās istabas durvis un Junda alika viena ar māsu Gaili un māti, viņa ne- autrēdamās ļāva asarām vaļu:

4. SAVĀDĀ PILS

Uzausa pirmais rīts svešajā pilī. Pēc ilgā ceļojuma pat nepazīstamā vietā visi gulēja kā nosisti. Uvi un Eiņu pamodināja klauvējieni pie durvīm.

—   Lūdzu, ciemiņi, uz viesistabu! — klauvēdams pie virsaiša Zībarta durvīm, sauca vecs kalps piesmakušā balsī.

Kad Uvis ar Eiņu nokāpa pa kāpnēm, pārējie viesi jau bija sanākuši un, sadalījušies atsevišķos pulciņos, sarunājās. Viesistaba bija krietni lielāka nekā Ventas pili un grima mijkrēslī, jo gaisma pa mazajiem lodziņiem nespēja sasniegt tālākos istabas kaktus. Pa visu istabu, abpus garam 1111 platam koka galdam baltoja solu rindas. Galda galā stāvēja divi grezni, ar ādām apvilkti krēsli. Abi vienāda lieluma. Patlaban tajos neviens nesēdēja: virsaitis Kunts, spēcīgi vicinādams ar rokām, skaidroja virsaišu pulciņam, kurā bija arī Zībarts:

—   To es jums saku un vēlreiz atkārtoju: gan mums, lietuvjiem, gan jums, žemaišiem, jāturas kopā. Citādi teitoņi mūs izkaus pa vienam kā cāļus. Bet vissliktāk, ja starp savējiem gadās virsaitis, kurš gatavojas kaimiņiem, ciltsbrāļiem, zemi vai, baisi iedomāties, pat dzīvību atņemt!…

Virsaiši piekrītoši nomurmināja, bet vecs Zībarta draugs, Gelgauds no kaimiņu Smiļ- ģu pils, kurš ilgajā ceļojumā vēl ciešāk bija sadraudzējies ar Zībarta dzimtu, noskaldīja kā ar cirvi:

—   Pilis mēs mantojām no saviem tēviem un atstāsim saviem dēliem, un neviens lai nemēģina tās iekārot!

—   Kamēr virsaitis vada karagājienu, viņš ir mūsu izvēlēts un pēc sentēvu paražas viņam arī pienākas lielāka daļa laupījuma, — piebilda Zībarts. — Bet mājās mēs visi līdzīgi — kā Zemaitijā, tā Lietuvā.

—     Un arī pie šā galda! — nobeidza Kunts. — Sēdieties, ciemiņi, kur kuram ērtāk! — Un, sasitis plaukstas, skaļi uzsauca: — Medaļu! Vislabāko, liepziedu medus alu! Tik gardu jūs vēl nebūsiet baudījuši!

Kalpi, it kā to vien gaidījuši, tūlīt pat iestiepa istabā smagu mucu. Plikgalvains res- nītis garā linu priekšautā veikli izsita spundi, un apakšā paliktajā krūzē ar zeltainu strūklu sāka šļākties pēc liepziediem un mārsila smaržojošs dzēriens.

Ļaužu viesistabā sanāca arvien vairāk. Kaut ari kāzām vajadzēja notikt tikai pēc piecām dienām, Kunta plašā pils vai lūza no ciemiņiem. Tie bija ieradušies no visas Deltuvas zemes. Kalpi tik tikko spēja iznēsāt medalus, alus un raudzēta ķēves piena krūzes, smaržīgus sierus un gardum gardus plāceņus. Vīri pārsprieda veiksmīgās medības un lielākos pēdējo gadu karus, runāja par arvien nekaunīgākajiem kaimiņiem polockiešiem un galvu no jauna pacēlušajiem zobenbrāļiem. Nelielā sievu pulciņā Uvis ar Eiņu pamanīja arī māti un māsas. Tur dažas virsaišu sievas, atjaunojušas pazīšanos, nodevās minējumiem, kad beidzot varētu parādīties pati saimniece. Junda, cik Uvis varēja iztālēm spriest, bija kļuvusi līksmāka un ziņkāri raudzījās apkārt. Uvis pamāja māsa.

—  Skaties, vai esi kaut ko tik dīvainu redzējusi?

Pie viesistabas sienas bija sakārti briežu un tauru ragi. Bija tur ari mežakuiļa galva ar pamatīgiem ilkņiem un aļņa galva ar kādu asi gariem ragiem. Vajadzēja atzīt, ka šie ragi bija kaut kas sevišķs.

—   Vai esi redzējis ko līdzīgu? — māsa Uvim vaicāja.

—  Diez vai, tik Rīgā ļaudis stāstīja, ka ordeņa mestra zāle esot šādi izgreznota.

—  Bet kāpēc mēs tā nevarētu darīt? — vairāk sev nekā brālim jautāja Junda. — Ventā mēs esam nomedījuši briežus ar vēl lielākiem ragiem.

—    Briedis ir gaļai, nevis… — Uvis paraustīja plecus. Karināt nokauta dzīvnieka daļu pie sienas — tas viņam nešķita piedienīgi. Viņš jau gribēja paskaidrot, kāpēc viņam šādas lietas nepatīk, taču pa durvīm jau ienāca Tolvaiķis. Uvis pamanīja, ka Junda, ieraudzījusi savu līgavaini, nosarkst.

—    Re, šito es nogāzu ar arbaletu. Ar vienu šāvienu. Nokrita kā nopļauts, — ievērojis pret sienu pavērstos skatienus, Tolvaiķis paskaidroja Jundai.

Brāļiem sveiciena vietā viņš tikai viegli pamāja ar galvu. Apvilcies Tolvaiķis bija izšūtu un ar jostu savilktu izbalinātas stirn- ādas kreklu. Platā piedurkne noslīdēja līdz pat elkonim, kad viņš dižmanīgi pārlaida roku visai sienai.

—    Patiesībā lielākoties tie ir manis noguldīti. Bet to tauru dzinējs mēģināja ar šķēpu! Kamēr es atsteidzos, taurs bija jau dzinēju nogāzis gar zemi. Un tik mauro un bada ar ragiem. Krūmi biezi, piekļūt' grūti. Ja nebūtu manis, dzinējs būtu pagalam.

—   Un kas tad notika?

—   Par laimi, biju paņēmis līdzi savu smago arbaletu. Un, kā paredzēdams, jau uzvilktu. Nu, un tad noguldīju viņu. Šāviens tieši sirdī!

Uvis palūkojās uz Jundu un sarauca uz- ačus. Ja viņi tagad būtu mājās, šāda uzaču saraukšana nozīmētu "lielība naudu nemaksā" un Junda tikai pasmaidītu. Taču likās, ka Junda ļoti nopietni klausās Tolvaiķī.

—   Un tu šāvi taisni cauri biezoknim? — viņa jautāja.

—    Cauri biezoknim. Arbaleta bulta ir pietiekami smaga, loks no tērauda, iet visam cauri. Gribi redzēt?

—  Jā! — Junda ne tikai pamāja ar galvu, bet ar visu augumu padevās uz priekšu. — Es patiesi gribētu pamēģināt izšaut.

—   Katrā ziņā! —Tolvaiķis pasmīnēja un saņēma Jundu aiz elkoņa. Junda ne mazdrusciņ nepretojās un ļāvās sevi vest, it kā tā tam vajadzētu būt.

—   Kas mūsu Jundai lēcies? — Eiņus brīnījās, kad tie abi bija izgājuši no viesistabas. — Lielībnieks un pūslis.

Uvis tikai paraustīja plecus.

— Tu tak zini, par labu šaujamloku Junda savu galvu atdotu. Bet te — arbalets.

Atstājis Eiņu viesistabā, Uvis apņēmības pilns izgāja mežacūku ādām klātajā priekštelpā, nospriedis arī aiziet uz ieroču istabu un paskatīties, kā Tolvaiķis mācīs Jundu šaut ar arbaletu. Jaunā vietā nav viegli atrast ceļu, un jauneklis pa sānu durvīm nokļuva tieši virtuvē. Ka tuvumā ir virtuve, varēja sajust jau iepriekš. Smaržoja pēc dūmiem, ceptas gaļas un kadiķiem. Kaut arī nopietnam virsaitim nepiedienēja spert soli tādās vietās, Uvis nekautrēdamies devās tālāk. Gūsta laikā virtuvēs viņam bija nācies pavadīt veselu gadu, gan grīdas mazgājot, gan visnetīrākos darbus darot, tāpēc Uvim tā bija ierasta vieta.

Ieejot virtuves galvenajā telpā, vaigus pēkšņi nosvilināja karstums, kas nāca 110 pavarda kvēlojošajām oglēm, virs kurām, rūpīgi pieskatīti, uz resniem iesmiem tika grozīti milzīgi gaļas gabali. Uz viena no galdiem, lieli kā vērši, gulēja divi izķidāti un cepšanai sagatavoti laši, uz cita bija salikti milzīgi maizes klaipi, plāceņi, siera rituļi, krūzes ar dzērienu, bļodas ar mellenēm un ķiršiem. Galvenais darbs tagad notika pie zema, no bieziem dēļiem cirsta galda, kas bija piesliets pie gala sienas. Tur vīri veiklām kustībām ņēmās ap diviem sivēniem. Sari bija jau nosvilināti, un sviluma smaka koda nāsīs. Vīri ar asiņainiem dūčiem kasīja no zarnām taukus un atliekas meta pa pavērtajām durvīm pils pagalmā, kur, cits caur citu riedami, luncinājās ducis nelielu, bet gana plēsīgu un badīgu dzinējsuņu. Suņi līda pat iekšā pa durvīm, un viens no vīriem, iespēris kādam pārāk nekaunīgam diedelē- tājam, apmierināti iesmējās.

—  Neko lieli tie zvēri nav… — ierunājās Uvis.

Sunim spērušais pagrieza galvu. Ja arī bija izbrīnīts, ieraugot virtuvē svešinieku, tad to neizrādīja.

—   Kā tad, tic ir no Pleskavas. Visu laiku badā, riebekļi tādi!

—   Es par suņiem nerunāju. Bet par tiem tur… — Uvis pamāja uz sivēnu pusi.

—  Pareizi saki. Sivēnam par lielu, bet lidz veprim tālu. Taisnību sakot, tādam viesu baram vajadzētu ne vienu vien mežacūku. Bet kur tās ņemsi…

—   Vai tad mežā nav?

—   Kāpēc tad lai nebūtu, bet, ja saimnieki nerīko medības…

Un vīrs atkal pievērsās savam darbam, bet Uvis pagriezies gandrīz ieskrēja krūtīs draudīga paskata plikpaurainam resnulim, kurš patlaban nāca no viesistabas ar tukšu paplāti rokās. Resnulis nikni uzlūkoja Uvi un, nolicis paplāti uz galda, kaut ko zem deguna noburkšķēja. Tad, noslaucījis taukainās rokas linu priekšautā, neņemdams vērā Uvja augsto cilmi, dusmīgi nodārdināja:

—   Esi te kaut ko pazaudējis?

Uvis draudzīgi pasmaidīja:

—   Gribu tikai labāk iepazīt pili. Varbūt atrastos kāds, kas varētu man izrādīt. Negribu citus traucēt.

—  Ā, Zībarta dēls! Varbūt arī atradīsies, — resnulis ierūcās un ienira dūmu mutuļos, bet pēc brīža jau bija atpakaļ, vilkdams aiz skausta sīku puisēnu.

—   Nu, kverpli, izrādi virsaiša dēlam pili. Būs kāds labums no tevis, — resnulis pagrūda puisēnu uz Uvja pusi. — Nemaisīsies te pa kājām.

Taču puiškāns it nemaz neizskatījās apjucis. Viņš pamāja, lai Uvis viņam seko. Priekšnamā viņi apstājās. Izrādījās, ka zēna vārds ir Sīks, kaut gan, kā pats atzina, viņu šeit visādi saukājot. Gan par kverpli, gan smurguli, gan puņķutapu. Un, atgrūdis no pieres pinkainās matu šķipsnas, Sīks greizi pasmīnēja. Patiesi, šādi saviebies, viņš neizskatījās neko gudrs, taču acis šķelmīgi mirdzēja. Uvis uzreiz saprata zēnu. Pats taču vēl ne tik sen bija līdzīgā stāvoklī, kad visvienkāršākais ir izlikties neko nesaprotam. Ir darbus tad mazāk dod, ir uzzināt var vairāk.

—   Sauc kaut vai par podu, tik neliec uz uguns, — Uvis atsmaidīja pretim un saprotoši pamāja ar galvu.

—   Nu, re. Kamēr pēdas nav apsvilušas. Ejam, jaunais virsaiti, izrādīšu tev pili.

Sīks ilgi vadāja Uvi pa pils kambariem, līdz noveda arī pils pagrabos. Tur bija dau- dzum daudz visādu tumšu kaktu, un Sīks atzinās, ka nereti te slēpjas. īpaši, kad viņu meklē Fjodors.

—   Kas tas par Fjodoru?

—   Ē, tas ir viens no mūsu kundzes kalpiem. Pats briesmīgākais. Kaut Pērkons viņu saspertu!

Tā, tā, kundze… Bet vai viņa ir stipri slima?

Sīks piesardzīgi palūkojās apkārt. Kaut arī viņi bija pagrabā starp alus un medalus mucām un tikai virs kāpnēm blāvoja gaismas četrstūrītis, Sīks pieklusināja balsi.

—   Viņa ir vesela un sprauna kā trīsgadīgs zirgs, — zēns pasmaidīja. — Un dūre viņai ir kā no dzelzs.

—   Vesela? Bet… — Uvi pārāk nepārsteidza ļaužu ieradums melot, taču šoreiz viņš nesaprata, kam tie meli vajadzīgi. — Bet kā tu vari zināt, ka saimniece ir vesela?

—     Kā nezināšu, ja man viņai jānes ēdiens. Vai tad slims cilvēks var vienā paņēmienā apēst trīs irbes un vēl pusi plāceņa? Un tā iebelza man, ka gandrīz atsita aknas.

—   Par ko?

—    Ka irbei tikai viens spārniņš. Bet to spārnu man virtuvē nogrieza. Vai es muļķis, ka pats pēc kāviena uzprasīšos?

—   Nu, bet ko tad viņa tā? Ja jau saki, ka nav slima.

—     Tāpēc, ka briesmīgi saniknojusies. Briesmīgi! Tik dusmīga, ka aiz dusmām vai sprāgst pušu.

—   Bet kāpēc dusmīga?

—   Kāzu dēļ. Kā citādi! Saimnieks tak dara vien to, ko viņa grib. Bet te — saimnieks kā ar cirvi noskaldīja: nē, nebūs nekādas krievietes, un beigta balle. Vārds ir dots, un tu, vecen, stāvi pie ratiem. Atjāja tagad viena no Zemaitijas, gara kā maiksts, un to arī Tolvaiķis precēs. Vai tad nezini?

—    Zinu, kā nezināšu. Viņa jau mana māsa…

Sīks noblisināja acis un muļķīgi pasmaidīja. Saprata, ka par daudz palaidis mēli. Apklusa, un kādu laiku vārdus no viņa vajadzēja vilkt kā ar knaiblēm. Klusēdami viņi apskatīja staļļus, kuri bija pilni svešiem zirgiem, apgāja no iekšpuses visgarām nocietinājuma sienai un beigās pat uzkāpa zemkajā stūra sargtornī, kurā miera laikā sardze netika izvietota. No šejienes visa pils bija kā uz delnas. Sīks norādīja uz otrā stāva lodziņu zem dīvainā torņa ar divkāršo krustu. Tur, dusmu pārņemta, sēdēja Kuntiene. l.ogs bija pavērts uz pļavas pusi, un Kuntiene viņus varētu ieraudzīt, tikai izbāžot galvu. Bet Sīks tik un tā pietupās aiz torņa baļķiem.

—   Bet tur, zem Kuntienes loga, — Sīks klusi sacīja, — tur sienā ir slepena ieeja pilī.

—  Kas tur slepens, ja jau tu zini? — Uvis izbrīnījās.

— Es daudz ko zinu, kas Traupē notiek. Bet tas tiesa, ka tā slepenā ieeja nemaz tik slepena nav, — Sīks skaidroja. — Vien dikti šaura, un atslēgas no durtiņām ir tikai pašam virsaitim Kuntam. Bez tādām slepenām durtiņām nevar. Ja kāds pilij uzbruktu, varētu slepenu ziņu nodot vai aizbēgt.

Tornī sāka pūst maigs vējiņš, redzēt varēja tālu, un pamazām Sīka mēle atkal atraisījās. Uvis uzzināja arī par viņu pašu. Dzīvojis kādā ciemā austrumu pusē, māte mirusi, bet tēvs kritis, aizstāvot Traupes pili. Tad Kunts viņu te pieņēmis. Ja nebūtu Kuntienes un vi- 13as kalpu, dzīve nebūtu slikta. Bet viņi Sīku turot zemāk par vergu. Taču viņš neesot nekāds vergs! Viņš — brīva cilvēka dēls!

Ja jau atkal runas skāra dzīvi pili, tad Sīks nolēma kārtīgi izkratīt sirdi. Daudz pārestību bija sakrājies. Un ne tikai viņam vien. Arī citi ne acu galā nevarot ieredzēt to no Pleskavas pārvesto sievišķi, kas visu tīkojot darīt pēc sava prāta. Ja būtu viņa vien, tad jau vēl varētu paciest. Bet ir ari Fjodors… Un tad vēl tic svešie priesteri melnajos sievišķīgajos kreklos, kuri to vien darot kā aicinot ļaudis atteikties no saviem dieviem.

—     Re, tur, zem tā tornīša viņi ierīkojuši savu lūgšanu vietu, — Sīks atkal norādīja uz kuntienes logu. —Tur ir tāda tumša istabiņa, kurā uz, dēlīšiem sazīmēti visādi bārdaiņi, bet zem viena no viņiem visu laiku deg mūžīgā uguns. Tāds mazs kvēpeklis.

—      Bet Tolvaiķis? Vai viņš tic mūsu vai mātes dievam?

Sīks apklusa. Šoreiz nevis piesardzības dēļ. Viņš jau bija pārliecinājies, ka Uvim var uzticēties. Šoreiz viņam rūpēja visu, kas viņu nomocīja, pēc iespējas skaidrāk izteikt.

—      īsti nemaz nezinu, kam tas Tolvaiķis tic. Varbūt nekam, varbūt visam kam. Nezinu, vai tā var, bet tā nu iznāk. Ar Kuntu viņš iet uz mūsu elkukalnu, bet, kad atbrauc Pleskavas priesteri, tad mātes istabā dzied un klanās kopā ar viņiem. Savām acīm redzēju. Un, ko viņi ar māti dara, aizceļojuši uz Pleskavu, to nu neviens nezina.

—     Bet kas viņam tuvāk pie sirds — tēvs vai māte?

—     Varbūt tā baltā ķēve, kuru citiem nedod pajādīt, — Sīks pasmīnēja. — Un tad vēl tas baismīgais Puzis.

—    Puzis? — Uvis pārjautāja.

—     Tas niknais suns. Tolvaiķis viņu tikai

ar jēlu gaļu baro, lai būtu sirdīgāks. Varu parādīt. Suņu kūtī viņam ierādīts pat atsevišķs būcenis kā kādam augstmanim. Eimam!

Un, patiesi, suņu kūtī, kas bija ierīkota pie augstās baļķu sienas, bija divas telpas: viena ar atveramām durvīm, un pa tām izskrējušie suņi tagad drūzmējās pie virtuves, bet otra mazāka, ar aizbultētām durvīm, pret kurām, varbūt saodis svaigu gaļu, ar visu milzīgo augumu triecās Tolvaiķa suns. Uvis gribēja durvis atbultēt, taču Sīks satvēra viņa roku.

—   Nevajag! Saplosīs!

Izdzirdis viņus runājam, suns ar vēl lielāku niknumu rūkdams sāka dauzīt durvis.

—   Kāds, tu teici, viņam vārds?

—   Puzis, — Sīks paraustīja plecus.

—   Nav mūsējais, — noteica Uvis.

—  Tak jau, ka ne.

—   Vai arī no Pleskavas?

—   Varbūt no Pleskavas, velns viņu zina. Pirms trijiem gadiem Tolvaiķis ar māti visu vasaru bija pie viņas vecākiem, tad nu atveda kopā ar arbaletiem. Ļaudis runā, ka gribējis arī sievu pārvest, tik baidījies no tēva. Pirms trijiem gadiem atveda, saku, bija vel pavisam mazs kucēns, tak jau pirmajā rudenī medībās mežacūku nokoda. Gribi uz to briesmoni paskatīties?

Pie durvīm starp diviem baļķiem bija izcirsts lodziņš, aizšauts ar dēlīti laba sprīža garumā. Sīks pavilka dēlīti sānis, un tumšajā spraugā parādījās milzīgs, plats purns. Ieraudzījis izvalbītās, asinīm pieplūdušās acis un no mutes tekošās slienas, Uvis nevilšus nodrebēja.

Arvien retāk, bet joprojām Uvim sapņos rādījās reiz piedzīvotais. Viņš bija paslēpies vilcencs alā starp divām viesuļa izrautām eglēm, pret sasalušo zemi truli skrapstēja Rīgas bīskapa karavīru šķēpi, mēģinot padarīt ieeju alā platāku, un visbeidzot kliedzieni, rīdot suni: "Puc, Puzi, grāb ciet to zeņķi!" Taču Puzis palika guļam alā, Uvis pats viņu ar nazi nobeidza… Bet no kurienes gan šitais kā ūdens lāse līdzīgais suns uzradies šeit, Deltuvas zemē?

5.PIRMĀ BULTA

Kad Junda pirmo reizi pacēla arbaletu un piekļāva tā gludo laidi vaigam, viņai pārskrēja viegli drebuļi. Viņa smagi nopūtās un parslīdināja pirkstus pa spīdīgo laides koku līdz pat tērauda lokam. Tērauda loks bija rūpīgi notīts ar mežacūkas ādas gabaliem. Tikai uzmetot acis, viņa saprata, ka bultas lriecienam jābūt briesmīgam.

—   Bet kā šo loku uzvilkt? — Junda jauta ja.

—   Sito — ar sviru. Bet šo vēl vieglāk — ar griežamu rokturi. Rau, skaties! Te apakšā ir zobains tērauda stienis. Šādi ieliec roktura zobratu, tad aizkabini kāsi aiz stiegras un griez…

Viņš pagrieza rokturi, un sasprindzinājums sejā rādīja, ka griezt nav nemaz tik viegli. No zarnām savītā stiegra bija mazā pirkstiņa resnumā, to vajadzēja atvilkt līdz laidē ieliktajam kāsim. Stiegra tika aizkabināta aiz kāša, un loks palika nemainīgi uzvilkts. Tolvaiķis atlaida vaļā uzvelkamo rokturi un nolika arbaletu uz galda.

—    Bet tagad ieliec bultu, un vari šaut. Gribi pamēģināt?

—   Jā… — nočukstēja Junda.

Viņa pacēla arbaletu un pielika tā gludo, vēso laidi pie vaiga. Piemiedza labo aci. Lai- des virspuse bija gluda, un nomērķēt bultas lidojumu bija krietni vieglāk nekā ar parastu loku. Telpas galā siena bija no vienas vietas sašaudīta. Te arbaleti tika izmēģināti.

—    Nebaidies! Vari šaut, — sacīja Tolvaiķis. — Tikai nospied to mēlīti apakšā.

To Junda jau pati bija aptvērusi. Bet ne jau tāpēc viņai vēlreiz pārskrēja viegli drebuli. Iemesls bija cits. Pēkšņi viņai likās, ka no bultas smailes līdz tumšajai baļķu sienai izstiepjas acīm redzams pavediens. Tikko viņa arbaletu pagrieza mazliet sāņus, ta arī taisni nostieptais pavediens virzījās līdzi. Viņa redzēja bultas likteni un spēja šo likteni valdīt.

—  Nešausi? — jautāja Tolvaiķis. — Dod, parādīšu, kā.

—    Es šaušu… — nočukstēja Junda un, aizturējusi elpu, sastinga. Sastinga arī izstieptais pavediens. Tā gals iedūrās apaļas zara vietas pašā viducī.

Junda joprojām neelpoja. Brīdi likās, ka

pat sirds stājusies pukstēt. Tad pirksts nospieda arbaleta mēlīti, un tērauda loks zibenīgi i/sava bultu. Bulta ieurbās tieši mērķī — zara vietas viducī. Nezin kāpēc, bet tas Jundu ne drusciņas neizbrīnīja. It kā tā tam vajadzētu arī būt.

—    Nu, redzi! — Tolvaiķis sasita plaukstas. — Nav nemaz tik grūti. Kā patika?

Vēl neattapusies no pārdzīvotā, Junda pakratīja galvu.

—   Ļoti. Daudz vieglāk notēmēt nekā ar loku.

—   Te sienā trāpīt jau nav nekāda lielā māka. Kādreiz iziesim laukā, tad tev parādīšu, kā pa īstam jāmērķē. Tiesa, tēvs man pārmet, ka par daudz ar arbaletu niekojoties. Loks esot labāks.

—    Nevar pat salīdzināt. Te stiegra visu laiku uzvilkta, ņem tik un tēmē. Bet ar loku…

—   Vai patiešām tu no lokiem kaut ko saproti?

—   Mazlietiņ, — saprazdama, ka kautrējas, atbildēja Junda. Patiesībā Ventā ar viņu neviens nespēja sacensties. Ja nu vienīgi Uvis. Bet arī, tikai šaujot tālākos mērķos, kuriem vajag smagāku loku.

—   Tu redz, kā!… Pie izdevības es varētu tev vēl kaut ko piemācīt klāt.

—   Bet kāpēc ne tagad?

—   Tagad? — Tolvaiķis palūkojās uz slaido, vēl nesen tik dzedri ar viņu runājošo jaunavu un nosprieda, ka nav ko kavēties. Jāparāda viņai, kā šauj Deltuvas vīri, lai zina savu vietu. — Kādēļ ne tagad? Labi, varam arī tagad!

Pats Tolvaiķis bija vainīgs, ka izvēlējās tādu vietu, kur ātri vien sapulcējās liels pulks skatītāju. Būtu varējis noiet uz pļavu aiz ziemeļu sienas. Tur, mežmalā, viņiem uzmanību būtu pievērsuši varbūt vienīgi sargi augstajā tornī. Nu, un varbūt arī Jundas brālis Uvis ar to pamuļķīti Sīku, kuri viņiem sekoja jau no ieroču telpas. Bet nē, viņš mērķi uzkāra tikai kādus simt solus no lielajiem vārtiem. Tur auga pamatīga kļava, zem kuras slēpās no lietus gani, kas ganīja pils- priekšas pļavās. Pie kļavas stumbra viņš ar smailo galu uz leju piestiprināja koka trīsstūrveida vairogu.

—   Ja būs par mazu, — Tolvaiķis sacīja, — varēs mērķēt stumbrā. Parādīšu, kā.

Viņš noskaitīja sešdesmit platus soļus un iedūra zemē maiksti. Tad paņēma ar sviru uzvelkamu arbaletu un, iespiedis starp ceļgaliem, to uzvilka.

—  Tu varēsi pieiet tuvāk. Tagad skaties…

Viņš plati izplēta kājas, pacēla arbaletu

un, daudz netēmēdams, izšāva. Tērauda loks nodūca vien, un vairogs sašūpojās. Bulta bija ieurbusies dziļi vairoga kokā. Labu sprīdi no vairoga viduča.

—   Lūk, kā! — Tolvaiķis apmierināts noteica. — Dod, uzvilkšu tagad tev.

—   Nē. Labāk es pati, —Junda nebija ar mieru, un Tolvaiķis paraustīja plecus. Tobrīd jau sāka pulcēties skatītāji. Pie vārtiem drūzmējās no staļļiem iznākušie vergi, uz tilta balsta sēdēja Uvis ar Sīku. Atnāca arī Medeina, kurai nebija miera, ka meita jau tik ilgi kopā ar Tolvaiķi.

Junda, sakopojusi visus spēkus, spieda loku uzvelkošo sviru. Nenācās viegli, un viņai vajadzēja mēģināt vairākas reizes. Tolvaiķis, nevērīgi smīnēdams, parādīja viņai, kā pareizi laide jāiespiež starp ceļgaliem, un ar trešo mēģinājumu kāsis beidzot aizkabināja stiegru.

Junda izslējās un ar delnas virspusi noslaucīja norasojušo pieri.

—   Varbūt noslēdzam derības? — pēkšņi viņa piedāvāja. Pa vārtiem bija iznākuši arī daži virsaiši, kuriem bija apnicis sēdēt viesistabā. Un viņi izdzirda Tolvaiķa piekrītošo balsi:

—   Kā vēlies. Tikai par ko un uz ko?

—  Saderam, ka trāpīšu vairoga pašā vidū.

—   Nu, labi, — Tolvaiķis iesmējās. — Bet ko no manis gribi, ja trāpīsi?

—   Šo arbaletu.

—   Jauki! Ja uzvarēšu, tad viss būs, kā tam jābūt, ja zaudēšu — būs mums vēl viena Traupes aizstāve. Abējādi labi. Lūgtum.

Junda pacēla arbaletu. Šeit bija gandrīz sešas reizes lielāks attālums nekā ieroču telpā, taču viņa bija pārliecināta, ka arī tagad, pielikusi arbaleta laidi pie pleca, viņa ieraudzīs bultai nolemto ceļu. Dzidrajā gaisā tas izstiepās kā spožs zirnekļa pavediens, un Junda nospieda arbaleta mēlīti. Vairogs tik tikko iedrebējās. Pat no tālienes bija redzams, ka bulta ir trāpījusi vairoga pašā vidū.

Tolvaiķis vai pamira. Pie vārtiem atskanēja smiekli.

—   Saki tu vienam. Ar pirmo šāvienu, — Tolvaiķis nomurmināja.

—   Ar otro, — palaboja Junda.

—   Labi, ar otro. Bet tā tik un tā bija nejaušība. Nu ko, arbalets ir tavs.

—   Tā iznāk, —Junda paraustīja plecus. Viņas oma piepeši mainījās. Rokās bija savs arbalets, bet šim apmulsušajam, taču spēcīgajam un ar labu gribu apveltītajam jauneklim vajadzēja kļūt par viņas vīru. Tagad arī tas viņai šķita visnotaļ pieņemami. — Jā, reizēm man tā gadās.

Vērotāji spiedās tuvāk kļavai, gribēdami pārliecināties, vai no tālienes pareizi saskatījuši.

—   Ei, Tolvaiķi, kura tad ir tava? — jautāja kāds no virsaišiem.

—   Ko jautājat, it kā nezinātu!

—   Bet ja nu vēl reizīti? Nepaspēji taču ne uz ko saderēt.

—   Kā Junda sacīs, — Tolvaiķis paskatījās uz Jundas pusi.

—   Kādēļ ne? Tikai diezin vai šoreiz trāpīšu.

Pār pūli pārvēlās balsu murdoņa. Tie, kuri bija tikko pienākuši, nesaprata, kas te notiek, bet tie, kuri redzēja sacenšanos, tik un tā neticēja savām acīm. It īpaši Deltuvas zemes virsaiši. Tiesa, ne viens vien bija dzirdējis par Jundas šaušanas prasmi, dažs pat redzējis viņu šaujam ar loku, un tomēr…

—   Arī aklai vistai grauds gadās! — klāstīja kāds no vietējiem.

—   Dodu tev, Gelgaud, sabuļādu, ja viņa iešaus trāpīgāk par Tolvaiķi, — piebilda cits. — Es tak zinu, kā viņš šauj.

—    Vari neuztraukties, gan jau resnajā kļavā trāpīs, — iesmējās jaunais virsaitis Pu- tciķis. Viņš bija Jundas brālēns, vienā vecumā ar Eiņu, un labi zināja Jundas aso skatienu un drošo roku.

—   Zvēru pie savas bārdas, ja mana sieva paņemtu loku, es viņai kārtīgi sadotu pa ādu.

Tādi un līdzīgi jociņi pavadīja gatavošanos jaunai sacensībai. Junda tikko manāmi smaidīja, bet, kad viņai piedāvāja slēgt derības, viņa papurināja galvu.

—   Nevajag Laimu gumdīt. Tā jau te par mums tik daudz caunādu un sermuļādu noklāts. Vai ne, Tolvaiķi?

Viņas balss skanēja mundri, kurpretim Tolvaiķis šoreiz bija satraucies. Pacēlis arbaletu, viņš ar visu augumu sajuta sev pievērstos skatienus. Viņš nolaida arbaletu, tad pacēla vēlreiz un izšāva. Bulta trāpīja par pirksta tiesu tuvāk viducim nekā pirmajā šāvienā.

Junda piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Labs šāviens.

Viņa jutās lieliski, jo, vēl nepacēlusi arbaletu, zināja, ka ir uzvarējusi. Viņa pat varēja izšaut tā, ka otrā bulta trāpa tieši pirmajā. I'amazām pārņēma kārdinājums izmēģināt savas iespējas. Skaļi pateikt: "Blakus pirmajai, pa labi." Un izšaut. Un tad paraudzīties uz izbrīnā ieplestajām skatītāju acīm un apjukušo Tolvaiķi.

Viņa pacēla arbaleta laidi. Un viņas it kā redzamais, it kā tikai jaušamais pavediens taisnā līnijā nostiepās no bultas uzgaļa līdz mērķim. Viņa pielipināja pavediena otru galu pie savas pirmās, vairoga viducī trāpījušās bultas, bet tad tikko manāmi nolaida arbaletu zemāk, lai bultas ceļš beigtos vairoga pašā apakšā, trīsstūra smailē.

Vairogs nodrebēja un sasvērās uz vienu pusi. Bulta bija trāpījusi tieši vairoga apakšējā smailē.

—   Neko darīt! Netrāpīju… — viņa noteica.

Tolvaiķis noslaucīja no pieres sviedrus.

—   Vispār jau nebija slikti. Nemaz nebija slikti, — viņš atkārtoja, apmierināts gan ar sevi, gan sacensību beigām. — Kurš teica, ka pat vairogā netrāpīsi? Kā meitene tu šauj labi, patiešām labi…

Junda pasmaidīja. Viņa neko neatbildēja, tikai vēl ciešāk piespieda iegūto arbaletu pie krūtīm.

6.TRAUPES VALDNIEKA SIEVA UN DELS

Uvis jau bija noguris. Kaut arī visu dienu neko īpašu nebija darījis, tomēr tik un tā jaunā vietā vajag laiku, kamēr iepazīst apkārtni, apstaigā tuvējos laukus un birzis. Tā klaiņojot, var pārdomāt pēdējo dienu nolikumus. Visai dīvainas lietas notiek šai pilī! Turklāt jāparūpējas arī par Vilcēni, kurai jaunā vietā var draudēt jaunas briesmas. Ventas apkārtnē visi zināja, ka Vilcene ir pieradināta, bet šeit, lai izvairītos no nevajadzīgas kņadas, viņai labāk turēties savrup. To, šķiet, saprata arī Vilcene pati, ierīkodama savu midzeni nepilnu versti no pils ar bērziem un apsēm apaugušā pakalnā, upes ielokā. No turienes līdz pat pilij pletās jau sen pļavā pārvērties izcirtums. Pieplakusi pie zemes birzs malā, viņa varēja skatīties uz pili un gaidīt parādāmies Uvi.

Jau bija satumsis, kad, Vilcencs pavadīts, Uvis atgriezās pie pils vaļņa. Vairākus gadus Traupes pilij nebija uzbrukts, tāpēc vaļņa pakājē bija saauguši alkšņi. Tur viņš arī piesēda. No šejienes varēja redzēt to sienu, kurā, kā bija stāstījis Sīks, atradās slepenās durtiņas. Ka tas tiešām ir tā, Uvis pārliecinājās dienā, ar lielām grūtībām atradis vietu, kur daži sienas baļķi pēc krāsas nedaudz atšķīrās no citiem. Kā jau varēja paredzēt, durtiņas bija nelielas, tik tikko sniedzās Uvim līdz jostas vietai. Lai pa tām ietiktu, vajadzēja noliekties gandrīz līdz pašai zemei. Saprotams, citādi arī nevarēja būt. Durtiņas bija domātas tikai tam, lai slepšus izkļūtu no pils. Bet, ja nu kāds, durtiņas atmūķējis, līstu pilī iekšā, tad nelūgto ciemiņu vienkārša virtuves kalpone ar cirvi varētu viegli noguldīt gar zemi.

Taču tagad durtiņas bija aizslēgtas, un atslēga, kā apgalvoja Sīks, bija tikai paša Kun- ta ziņā.

—    Kā tev šeit patīk? — Uvis pagriezās pret Vilcēni, kura gulēja viņam pie kājām. Vilcene mijkrēslī nozibināja acu baltumus, nolika galvu starp priekšķepām, nolaida ausis un pāris reizes piesita ar asti pret zemi.

—   Un kā gan tas Tolvaiķis Jundai var patikt? Ko?… — Uvis atkal ierunājās, bet Vilcene tikai nožāvājās. Patiesi, Jundu kļuva arvien grūtāk saprast. Līdz šim viņa pui- siešus nicināja. Un tam bija pamats. Ar loku šāva labāk par visiem, pat Uvi līdz piecpadsmit soļu attālumam pārspēja. Māsai bija kāda dievu dota dāvana, un tur nekā nevarēja padarīt. Vēl svarīgāk, ka, pacēlusi loku, viņa nekad nešaubījās, ka trāpīs. Zināja, un viss. Bet Uvim, tāpat kā citiem, vajadzēja savu prasmi iegūt, nepārtraukti vingrinoties. Gandrīz ik otro dienu, bet vēl labāk — ik dienu, kamēr sāka smelgt muskuļi, bija jāšauj, līdz radās pārliecība, ka veiksies. Bet Jundai pat to nevajadzēja. Tad kāpēc viņa zaudēja Tolvaiķim? Nē! Uvi viņa neapmānīs. Zaudēja tāpēc, ka gribēja zaudēt. Bet tas jau liecināja par kaut ko grūti saprotamu…

Bet visdīvainākais, ka viņa piekāpās tieši Tolvaiķim. Vai tad neredzēja, ka viņš lielīb- nieks, liekulis un, kas zina, melis. Teic, ka medī mežacūkas, kaut gan nekas nav nomedīts… Patiesi, Traupē daudz nesaprotamu lietu. Un tas vāciešu sugas suns Puzis — kā gan tas te uzradies? Varbūt Tolvaiķis ir jājis ne tikai uz Pleskavu, bet arī uz Rīgu?

Kamēr Uvis meklēja atbildes uz tik grūtiem jautājumiem, pļavā iečirkstējās sienāži, skaļi saukdami, pilī mainījās sardze, bet plašajās vasaras debesīs, uztrūkušies no dienas miega pils pažobelēs, nakts medībās izspurdza sikspārņi. Augošā mēness apspīdētajā pļavā pils priekšā viss bija tukšs. Ko gan viņš te vēl kavējas, kādēļ neiet uz pili, kur viņu gaida Eiņus?

— Nu, Vilcenīt, man laiks, — Uvis nočukstēja un pieliecies apņēma tās kaklu.

Taču Vilcene nenolaizīja viņa seju kā parasti, bet visa saspringa, ostīdama gaisu. Nakts klusumā tikko jaušami varēja dzirdēt aiz pavadas vesta zirga pakavu troksni. Uvis pieplaka zemei un ar plaukstu aizklāja Vil- cenei nāsis.

No meža puses pilij tuvojās kāds stāvs. Šķita, nācējs un viņa vestais zirgs virzījās tieši viņiem virsū. Uvis ieslēpās vēl dziļāk briksnāja zālē un čukstēja Vilcenei, lai tā neiedrošinās i pakustēties. Zirgs un cilvēks klusām tuvojās. Ja vējš nebūtu norimis, zirgs vilku būtu saodis jau iztālēm. Bet ne lapiņa nekustējās, un zirgs vilka smaku sajuta tikai kādus desmit soļus no Uvja slēpņa. Tas spēji sarāvās, iezviedzās un strauji metās sāņus. Viņa vedējs paslīdēja un paklupa. Krītot viņam izlauzās lamas. Tās nebija lietuvju mēlē. Tik daudz Uvis saprata. Pavada izstiepās, un zirgs gandrīz raušus aizvilka tālāk savu vedēju.

— Ķiho! Ķiho, gad![1] — murmināja vīrs, cenzdamies noturēt zirgu un palikt kājās.

Pēc soļiem piecdesmit zirgs nomierinājās, acīmredzot tik tālu vilka smaka nesniedzās. Kādu laiku bija kluss. Uvis gulēja krūmos nekustēdamies, arī Vilcene, sapratusi, ka jāklusē, gandrīz neelpoja. Pēc brīža Uvis atkal samanīja vīrieša stāvu. Atstājis zirgu piesietu pie pūpolu vītola, tagad tas tuvojās pils sienai. Uvja acis pie pustumsas bija jau pieradušas, tāpēc, no lejas raudzīdamies, viņš varēja smalkāk sazīmēt vīrieša izskatu. Paliela auguma, šķiet, ar bārdu, garā kreklā gandrīz līdz ceļgaliem, kas sajozts ar mēnesnīcā mirdzošu jostu. Vīrs uzkāpa uz vaļņa pie pašas pilssienas, un kādu laiku nevarēja saprast, ko viņš tur dara. Tikai vēlāk Uvis pamanīja, ka virs māj ar roku. Tad atskanēja pakluss belziens. Tad — vēl. Itin kā kas atsistos pret koka sienu. Šaubu nebija. Virs meta nelielus akmentiņus, acīmredzot mērķēdams pa sienu ar mazo tornīti, aiz kuras, kā bija stāstījis Sīks, kvernēja uz vīru un visu pasauli niknā Marfa Kuntiene.

—  Css! Paskatīsimies, kas notiks tālāk, — Uvis mierināja Vilcēni, kura bija kļuvusi nemierīga.

Pacietību vajadzēja abiem. Pagāja krietns laiks, līdz tikko dzirdami iečīkstējās durvju viras. Tumšajā pils sienā atvērās vēl tumšāka sprauga, no kuras tusnīdams izspraucās drukns sievišķa stāvs. Likās, abi sarokojas. Tad pārmija dažus neskaidrus vārdus. Pēc tam, saliekušies trijos likumos, nozuda slepenajās durtiņās. Vispirms atnācējs, tad resnā sieva.

Tumšā sprauga, klusi čīkstēdama, atkal aizvērās.

Uvis palaida vaļā Vilcenes purnu un piecēlās kājās.

—   Iedomājies tik, kaut kādu vīrišķi ielaida! — Uvis klusiņām sacīja Vilcenei. — Dēlam kāzas, bet šai sazin kādi slepeni viesi!

Vilcene atbildēja ar smilkstienu un pastiepa kaklu uz pļavas pusi. Zēns pietiekami viņu pazina, lai saprastu.

—  Zinu, zirgs. Atstāsim, lai paliek. Ne mūsu cūka, ne mūsu druva. Rauj viņu jupis — gan zirgu, gan to vīrišķi, gan visu Traupes pili, jo man sen laiks gulēt.

Jau no agra rīta Uvis ar Eiņu uzzināja, kādas pārmaiņas gaida pils lielajā zāle.

—   Mūsu kundze parādījusies! — jau kāpjot lejup pa kāpnēm, viņiem kā lielu noslēpumu pačukstēja Sīks. — Aiznesu viņai brokastis, bet viņa man saka: — Ej prom! Šodien pati atnākšu uz lielo zāli. Gan redzēsiet!

—  Tad nu gan briesmu lietas, ka atnāks, — Eiņus atmeta ar roku.

—   Kā tad, ka briesmu lietas, — skaidroja Sīks. — Kundze visu vasaru spļāva zili melnu, ka nedz viesus, nedz kāzas ne redzēt negrib. Saimniekam sacīja, ka pagānu līgavu pilī necietīs. Un tas, kas noticis tagad!

—   Kas tad? — jautāja Uvis.

—   Ejiet, ejiet, paši redzēsiet. Un vēl! Šonakt… — pēkšņi Sīks sarāvās un apklusa.

Tobrīd lejup pa kāpnēm kāpa dīvaini ģērbies melnbārdains vīrs ar nelielu blāva stikla trauciņu rokā. Viņam bija garš, līdz pat ceļgaliem, olas dzeltenuma krāsas krekls, apjozts sudrabotu jostu. Slīpo krekla priekšas griezumu saturēja trīs mirdzošas pogas, bet apkakle bija izšūta ar ziliem vijīgiem rakstiem. No apģērba, melnās bārdas un Sīka bailēm Uvis noprata, ka tas varētu būt Kun- tienes kalps Fjodors. Un patiesi, Sīks baidījās ne velti: garām iedams, Fjodors parāva zēnu aiz rudajām pinkām un uzbrēca:

— Ko slaisties? Kur tava vieta? Ņe baltai! Pašol![2] — un piebilda vēl kādu vārdu.

Uvis gribēja ko teikt Sīka aizstāvībai, taču no zēna vairs nebija ne miņas, kā ūdenī iekritis. Nekas cits neatlika, kā sekot Kun- tienes kalpam uz pils zāli.

Pašā zāles galā vienā no diviem lielajiem krēsliem gluži kā statuja sēdēja augstprātīga, varen iespaidīga izskata sieviete. Tiesa, stāvot viņa varbūt izrādītos visai pamaza auguma, jo blakus krēslā sēdošā Medeina bija gandrīz galvastiesu par viņu garāka. Pils saimnieks, atdevis savu vietu Medeinai, patlaban pie durvīm runājās ar Zībartu. Laiku pa laikam viņš iztālēm uzlūkoja savu Kun- tieni ar tik jūsmīgu skatienu, itin kā redzētu viņu pirmo reizi.

Uvis lūkojās Kuntienē, mēģinādams atcerēties, vai ir ko līdzīgu redzējis. Tomēr nē. Viņa pārāk atšķīrās ne tikai no žemaišu sievām, bet ari no tiem ļaudīm, kurus viņš bija redzējis nebrīvē pavadītajos gados Rīgas tirgū un ielās. Viņa valkāja garu aveņkrāsas samta tērpu bez piedurknēm, kurš līdzinājās svārkiem. Augšdaļā tas bija savilkts līdz pat padusēm, un to saturēja pār pleciem pārmestās lences; apakšmala apsedza pat kurpes. Zem šā savādā tērpa gabala bija pavilkts spilgti zaļa, mirdzoša zīda krekls ar garām, pat delnas nosedzošām aprocēm. Acis Kuntienei bija melnas, arī uzacis piķa melnas un platas. Viņas galvu rotāja ar vizošām pērlītēm un zaigojošiem akmentiņiem rotāta, izliektam vairogam līdzīga augsta cepure. Līdz pat pleciem nokarājās mirdzošiem mēnešiem līdzīgi zelta auskari. Vairums no Zemaitijas atjājušo viesu nenolaida no Traupes saimnieces acu, bet Uvis nevarēja pateikt, kā šajos skatienos bija vairāk: izbrīna, sajūsmas vai slēpta naidīguma.

Fjodors, augstu pacēlis stikla trauciņu un nepievērsdams viesiem nekādu uzmanību, devās pāri zālei tieši pie saimnieces.

— Ak, ja nebūtu tās slimības!… — saspringtajā klusumā atskanēja Kuntienes balss. Viņa paņēma no kalpa rokām trauciņu, atkorķēja un iedzēra malku.

Tad, noteikusi — Stupaj, Fjodor —ar visu lempīgo augumu pagriezās pret Mcdei- nu un piebilda: — Tā ciešu no tām mūžīgajām kaitēm, ka pat jūs nevarēju pienācīgi sagaidīt. Bet piedod man, nabaga saimniecei, labi?

Medeina neko neatbildēja, vien ar skatienu pavadīja cienīgi aizsojojošo Kuntienes kalpu.

—    Ceru, ka nekas briesmīgs nav noticis… — Kuntiene turpināja. — Šajā pilī labi iztiek arī bez manis. Ticu, ka Kunts jūs ir izmitinājis tā, kā tik godājamiem viesiem pienākas. Vai kalpone Skaiste, kuru jums nosūtīju, izpildīja visas jūsu vēlmes?

—   Marfa, Marfa… — mazliet pārmetošā balsī sacīja pie durvīm sēdošais Kunts. — Viss taču ir nokārtots, viss sagatavots, izdarīts, kā tu teici.

—   Būtu mana teikšana, — cienīgi noteica Kuntiene, — tad varētu pēc mūsu paraduma salaulāt baznīciņā, bet jūs mūsu dievu vēl neatzīstat…

—  Ikviens, nākdams pasaulē, atnāk ar saviem dieviem, — atteica Medeina. — Niecība ir tas, kurš tos maina… Arī pēc nāves mēs katrs aizceļosim atpakaļ pie saviem dieviem…

—   Nu, ko tu, Medeina, — iztrūkās Kuntiene. — Kurš tad pirms kāzām runā par nāvi? Kunt! — viņa uzsauca vīram. — Kāpēc gana nerūpējies par mīļajiem ciemiņiem, vai tad medalus mucas jau izsīkušas?

Bet nepaspēja Klints pamāt kalpiem, kad pagalmā atskanēja skaļas tauru skaņas.

Nikni ierējās medību suņi, varēja dzirdēt klusu murdoņu un kāju dipoņu, līdz atvērās durvis un uz sliekšņa parādījās vientuļnieks Aļķis. Zālē iestājās dziļš klusums, itin kā kāds ar cirvi būtu nocirtis visas sarunas, trauku šķindoņu un citus trokšņus. Tak jau traupieši zināja, ka vientuļnieks velti durvis nevirinās. Kāda gan liksta viņu šurp atdzi- nusi? Ko sacīs? Un ja sacīs, vai būs iespējams saprast, ko viņš pareģo?

—    Sēdies, būsi viesis, godājamais sen- tēv, — Kunts piesteidzās pie viņa. Taču vientuļnieks vērīgi pārlaida skatienu zālei, itin kā ko meklēdams. Uzlūkoja Zībartu, tad zemu paklanījās Medeinai. Beidzot viņa skatiens apstājās pie pils saimnieces, kura, ieraudzījusi nelūgto viesi, sēdēja kā pārakmeņojusies.

—     Cienījamais senci, lūdzu, pagodini mūsu viesības… — Kunts paņēma Aļķi aiz elkoņa un aizveda viņu pāri zālei līdz goda vietai. Medeina piecēlās no krēsla, pēc tam lēnām sāka slieties kājās arī Kuntiene. Taču vientuļnieks nesteidzās apsēsties. Viņš pagaidīja, kamēr Kunts viņam pasniedz taura ragu, pilnu ar medaļu, tad apslapināja lūpas un atdeva ar sudrabu apkalto trauku Traupes saimniekam.

—  Kam mutē rūgts, tam arī medalus nav salds, — vecais noteica un apsēdās Kunta krēslā.

Aļki pazina ne tikai Traupes pilī. Viņš tika cienīts visā Deltuvas zemē. Pret viņu ar godu izturējās visi virsaiši, lai arī kādas jaunas ziņas, pārkāpjot viņu pils slieksni, šis dievu sūtnis būtu atnesis. Lūk, arī tagad visi apklusa, gaidot vientuļnieka sakāmo.

—    Nakts klāj patiesību, diena modina melus, — lēnām, itin kā izsvērdams katru vārdu, iesāka Aļkis. — Mucas vaļā, bet spundes nav parādītas. Sesks vistu kūtī, lapsa vienā zīdā. Jau spieto pa Traupi vilki avju kažokos. Tak spers dienas vidū Pērkons!

Pēc šiem vārdiem Aļķis pagriezās pret Kuntu un drūmi piebilda: — Laimas

Anstčja[3] līķautu jau ir noaudusi, virsaiti Kunt!

Visu skatieni pievērsās Kuntam, un tikai Uvis pamanīja, kā Kuntiene pēkšņi nobāl un piespiež lūpām zāļu trauciņu.

—   Viedais senci, — ar grūtībām izmocīja Kunts, — vecais Aļķi…

—   Baltais māju zalktis kļuvis par sarkanu čūsku, — turpināja vientuļnieks, bet tajā brīdī viņu pārtrauca Kuntienes griezīgā balss:

—   Vediet laukā, vediet laukā to veci! Viņš pats nezina, ko runā! Tolvaiķi! Kunt!

Tolvaiķis pietrūkās no sola, bet vecais jau bija pagriezies, lai ietu. Uz sliekšņa viņš vēl palūkojās atpakaļ un ar acīm ieurbās pils saimniecē. Marfa apklusa un zemu nolieca galvu, nespēdama izturēt vientuļnieka mierīgo, gandrīz bezjūtīgo skatienu. Pat savās dīvainajās, no briežādas šūtajās un ar kaņepāju virvi sajoztajās drēbēs un no liepu lūkiem pītajās vīzēs Aļķis drīzāk izskatījās tā, itin kā viņš būtu īstais Traupes valdnieks. Sirmā bārda, sirmie izspurušie mati un sirmās uzacis izcēla viņa saules nobrūninātās

un vēja aprautās sejas cildenumu un zilo acu gudrību.

—   Man laiks. Drīz rudens. Putni lido uz Anapili.

To noteicis, Aļķis nozuda aiz durvīm, bet

pils zālē vēl ilgi valdīja klusums.

*

—   Tu, prūšu suns! Ja vēlreiz pamodies atradīšu savu zirgu pie sliekšņa neapseglotu, nositīšu! Vai man, Kunta dēlam, pašam jāiet uz ganībām? Vai bija teikts sagatavot ceļam vai nebija, prasu tev, kokpauri?! — kliedza Tolvaiķis, turēdams aiz skausta jaunu, gaišmatainu vergu, kurš trīcēt trīcēja no bailēm. Tādu kā šis nelaimīgais Traupē nebija mazums. Kunts gandrīz katru gadu ar citiem virsaišiem devās sirojumos te uz Zemgali, te uz Sēliju, te uz vēl tālākām vietām un pārveda visai daudz gūstekņu.

—   Lai tā būtu pēdējā reize! — un Tolvaiķis trieca nelaimīgo puiku pret sienu. Tas gar sienu, ko kājas nes, metās mēgt. No pāršķeltās uzacs pilēja asinis, jo Tolvaiķis viņam iepriekš bija iesitis pa seju ar pātagas kātu. Balta ķēve ar pelēku purna galu uz to visu mierīgi noraudzījās savām melnajām acīm. Redzams, tā bija pieradusi pie šādām sava saimnieka izdarībām. Tolvaiķis paķēra ūdens blašķi, lai remdētu slāpes, jo kliedzot rīkle bija izkaltusi.

—  Kaut viņu Pērkons, to rupučgalvu! Bet viņi, skaidrs, negaidīs, — viņš murmināja pie sevis. — Nākamreiz patiešām nositīšu!

—   Lai piekautu bērnu, daudz spēka nevajag, — mierīgi sacīja Uvis, kurš no pils zāles bija sekojis Tolvaiķim un tagad vēroja Jundas līgavaini, nostājies staļļa durvīs. Tolvaiķis satrūkās, itin kā pieķerts nedarbos.

—   Kuro reizi jau, — seglodams ķēvi, viņš mēģināja taisnoties. — Tas puika ir prūsis, izliekas, ka nesaprot.

—  Bet varbūt patiesi nesaprot? — jautāja Uvis.

Turēdams aiz vara zvārguļiem izrotātajiem iemauktiem, Tolvaiķis izveda ķēvi no staļļa un ielēca seglos. Nosprauslojās Tra- bants, kas jau sen Uvi gaidīja pie staļļa durvīm. Uvis Trabantu bija apseglojis jau agri no rīta, jo gatavojās izjāt pamedīt uz tālīnākiem mežiem, taču tagad, dzirdējis vientuļnieka vārdus, nolēma sameklēt Aļķi un mēģināt noskaidrot, ko gan nozīmē viņa pareģojums.

Reizē ar Tolvaiķi viņi atstāja pili, straujā riksī pārjāja pļavu un nerunādamies tuvojās bērzu birzij, kad Trabants sacēla ausis, bet Tolvaiķa ķēve, skaļi iezviegdamās, pēkšņi saslējās pakaļkājās, tik tikko neizmetot savu jātnieku no segliem.

—    Mierīgi!… — iesaucās Uvis, pagriezis galvu mazliet pa labi. Arī Tolvaiķis paskatījās uz to pusi un sastinga. Birzs malā stāvēja vilks un, sabozis spalvu, vērīgi raudzījās viņos.

—   Nav ko bīties, — sacīja Uvis, nolēcis no zirga. — Tā ir mana Vilcene. Viņa mani klausa.

—   Nekas īpašs, — nicīgi izgrūda Tolvaiķis, tomēr nolēca zemē un saņēma ķēvi cieši aiz iemauktiem. — Mēs šitādus reizēm nomedījam pa trīsdesmit dienā. Mūsu mežos vilki ir vēl lielāki par šo.

Vilcene, itin kā būtu sapratusi sacīto, iz- slēja galvu un draudīgi atieza balto zobu rindu. Tolvaiķis nemanāmi pakāpās soli atpakaļ, un tas vilcēni saniknoja vēl vairāk.

—   Cik dusmīga! — viņš māksloti iesmējās. — Pat mans Puzis tā nemāk atņirgt zobus. Zini, tev Vilcēni vajag labi pieskatīt, jo, kad mans Puzis ar medību suņiem klups viņai spalvā, tad no tās visas blusas izlēks.

Uvis klausījās Tolvaiķī ar tikko jaušamu smaidu. Viņš saprata, ka Jundas līgavaini šorīt ir daudz kas saērcinājis: nc tikai Vilce- nes izraisītās bailes, bet arī viņa mātei veltītie vientuļnieka vārdi un tas, ka Uvis redzēja, kā viņš piekauj vergu.

—   Vai tie ir tie paši medību suņi, ar kuriem jūs medījat mežacūkas? — jautāja Uvis.

—   Mežacūkas mums ir sīkums, — nesaprazdams, uz kuru pusi runu griež Uvis, attrauca Tolvaiķis. — Lācis, taurs… Tā ir nopietnāka lieta.

—   Šķiet, pirms dienām trim jūs tikāt medījuši. Tādā palielā barā.

—   Ko? Ā, varbūt arī. Bet man liekas, tā nu nav svešo darīšana, kur un ko mēs medījam. To es ieteiktu atcerēties.

Uvis iekoda sev lūpā. Kaut arī gribējās savaldīties, tomēr Tolvaiķa teiktais viņu kaitināja. īpaši tāpēc, ka domas gribot negribot atgriezās pie māsas.

—    Centīsimies neaizmirst. Tikai neceri, ka arī citās derībās piekāpsimies vienīgi pieklājības pēc.

Tolvaiķis sarauca uzacis. Šis domas, skaidri redzams, nomāca arī viņu.

—   Par ko tu runā?

—  Tu tak pats zini. Par manu māsu. Viņa tīšām aizšāva garām, lai neaizskartu tavu lepnību.

—   Savu māsu liec mierā. Tā vairs nav tava darīšana. Saprati?

—    Tā bija un paliks mana darīšana. Skaidrs, viņa pati zina, kāpēc tā darīja un netrāpīja.

Tolvaiķis palūkojās apkārt. Tuvumā neviena nemanīja. Tikai viņi abi, abu zirgi un Vilcene, kura joprojām skatījās Tolvaiķī ar izaicinošu skatienu. Laiks dot mācību šitam žemaišu zeņķim, kuram vēl mātes piens aiz lūpām nav nožuvis, tak nekaunas lēkt vīriem acīs.

—   Ja tu tik gudrs, tad parādi, kā proti šaut! Varam saderēt, uz ko vien gribi.

—   Kaut tūlīt pat.

—   Tagad nevaru. Man jājāj.

—   Daudz laika nevajadzēs. Loks, redzu, arī tev ir…

Pie Tolvaiķa ķēves segliem bija piestiprināts loks un bultu maksts. Uvis, paplikšķinājis Trabantam pa kaklu, atraisīja savu loku.

—     Nesaprotu, kāpēc tā jāsteidzas, — Tolvaiķis jau sāka nožēlot, ka ielaidies de- ribās. — Bet uz ko derēsim? Un kas būs mērķis?

—   Man vienalga. Es šeit esmu viesis, un tava zirga man nevajaga. Bet mērķi izvēlēsimies tādu, lai būtu kāds labums, rau…

Un Uvis pamāja ar roku uz upes pusi, kur starp vilkvālītēm un niedrēm skaļi plunčājās dažas pīles. Šaut no tās vietas, kur viņi abi stāvēja, bija neparocīgi. Pīles brīdi pa brīdim nozuda aiz niedrēm, turklāt traucēja arī priekšā augošie krūmi.

—   Negribu pa dūņām brist, — noņurdēja Tolvaiķis un, gribēdams Uvi pabaidīt, piebilda: — Bet derēt mēs varam uz tavu Vilcēni.

—   Lai notiek, — Uvis tūlīt bija ar mieru. — Bet no tavas puses lai ir Puzis. Bet brist nevajadzēs, to es apsolu.

Uvis notupās pie Vilcenes un, noglaudījis viņu un iečukstējis kaut ko ausī, pamāja uz upes pusi. Vilcene tūlīt pat pārskrēja pāri pļavai un paslēpās piekrastes krūmos.

—  Tad nu sāksim, — noteica Uvis un nesteidzīgi izvēlējās divas bultas. Tikko bulta bija ielikta lokā, tā zosis sāka ar kājām un spārniem kulstīt ūdeni, līdz pacēlās gaisā. Divas lidoja taisni uz viņu pusi.

—   Tā pa kreisi ir mana, — nomurmināja Uvis un izšāva uz zosi, kas tikko bija pacēlusies virs krūmiem. Likās, ka zoss lido tieši pretim bultai. Brīdi zoss gaisā sastinga, bezcerīgi notirināja kājas un tad kā akmens nokrita zemē. Tolvaiķis nebija gaidījis, ka mērķis tik ātri varētu parādīties. Viņš savu loku kā par spīti pacēla visneizdevīgākajā brīdī, kad zoss lidoja jau tieši virs viņu galvām. Šādā gadījumā būtu vajadzējis mērķēt gandrīz pusasi uz priekšu. Tolvaiķis to neņēma vērā, un bulta nosvilpa jau aiz zoss astes.

—    Tagad tā pa labi… — noteica Uvis. Viņš mirkli pagaidīja, kamēr zoss no viņa attālinājās, un tikai tad izšāva. Bulta bez grūtībām sasniedza zosi, un tā kūleņodama nožļaukstēja pļavas zālē.

—  Jāāāā… — novilka Tolvaiķis. Viņa rudās, bet varbūt tumši zaļās, skaidri nepateiksi, acis izbrīnā ieplētās. — Jūs jau gluži kā velna apsēsti. Ir nu gan ģimenīte!… — Un pagriezies piesēja loku atpakaļ pie segliem. Tad nospļāvās un lēni rausās zirgā.

—  Bet suns? Bet Puzis? — mierīgi iejautājās Uvis.

—   Pietiks! Nav man laika bērnu spēlēm!

Tolvaiķis strauji pagrieza ķēvi un piecirta piešus. Tā iesprauslojās un kā zibens metās uz priekšu, uz austrumu pusi, kur, kā Uvis zināja, pletās lieli meži. Pļavā vēl turējās migla, un drīz vien zirgs ar jātnieku itin kā izkusa bālganajā dūmakā.

Uvis noliecās un paņēma Vilcenes jau atnesto un pie kājām nolikto zosi. Bez zoss varēja arī iztikt, to tik un tā nāksies atdot tam resnulim pils virtuvē, taču svarīgi bija dabūt atpakaļ bultas. Šoreiz viņš bija izvēlējies tās pašas labākās.

— Laba Vilcenīte, laba! — Uvis paslavēja. — Bet piesargāties gan tev nenāktu par ļaunu. Tolvaiķis tevi nevar ciest. Gandrīz tikpat, cik mani.

Vilcene paskatījās LJvī ar savām gudrajām acīm un klusu iesmilkstējās.

7.SĪKS KRĪT NEŽELASTĪBĀ

Sāka jau krēslot, kad Eiņus ar Uvi iznāca pils pagalmā. Pie durvīm divi sirmi virsaiši runājās par netālās Lietuvas zemes kunigaiti Mindaugu, kurš citu pēc citas sev pievienoja virsaišu zemes un nu lūkojās arī uz Deltuvas pusi. Pieguļnieki veda pieguļā zirgus. Vergi no akas lielos koka spaiņos smēla ūdeni un nesa uz virtuvi. Torņos mainījās sardze. Eiņus iebukņīja brālim sānos.

—   Skaties. Tur.

Uvis pilī bija atgriezies tikai nesen. Viņš izložņāja visus tuvējos mežus, kamēr beidzot atrada no kārtīm saslieto un ar egļu zariem apklāto vientuļnieka būdu. Tomēr paša Aļķa tur nebija. Nebija viņa arī elkukalna, jebšu pie lielā upurakmens liesmoja vēl nesen aizkurta uguns. Tikai pret vakaru Uvis atcerējās Traupes ļaužu sacīto, ka Aļķi meklēdams nekad neatradīsi. Viņš parādās pats, kad grib, kad tas viņam liekas svarīgi. Un, ko tobrīd pasaka, ar to arī jāpietiek. Arvien prātodams par Aļķa pareģojumu, Uvis palūkojās apkārt, kas gan tā piesaistījis brāļa uzmanību.

—   Tolvaiķa ķēve. Galīgi notriekta!…

Itin labas sugas, palsā, gandrīz baltā ķēve acīmredzami tik tikko turējās kājās. Tā stāvēja pie pils sienas, vietā, kur to, domājams, bija atstājis nenoseglotu tās jātnieks. No ātrā jājiena ķēve bija vienās putās, kājas un pat pavēdere notašķīta dubļiem. Uzreiz bija redzams, ka jāts tālu.

—   Ir nu gan tas Tolvaiķis, — Eiņus iesmējās, — nez kādus zaķus trenkājis?

—    Ne jau tas ir svarīgi, — Uvis vēlreiz aplaida apkārt skatienu, meklēdams pēc Tolvaiķa. No ķēves sāniem vēl cēlās garaiņi, tātad atjāts ir nesen.

—   Bet kas tad? — ievaicājās Eiņus.

Uvis nopūtās.

—   Es gribētu zināt, kurp viņš tā jāja. Ar šādu zirgu dienā var tālu aizjāt. Ne mazāk par piecpadsmit verstīm. Un atgriezties. Bet, kazi, pat tālāk.

Eiņus paraustīja plecus.

—   Mani tas neinteresē, kurp viņš jāja. Tā tagad ir mūsu māsas darīšana.

—   Šorīt viņš man derībās pazaudēja suni, — noteica Uvis, raudzīdamies uz pils durvīm, kur vajadzēja parādīties viņu vecākiem, taču viņu vietā no tuvējās virtuves laukā izmetās rudmatis Sīks.

—   Ai, slikti, slikti, — viņš čukstēja, pieskrējis pie brāļiem. Tad, nemierīgi palūkojies apkārt, pusbalsī piebilda: — īsta ragana!

—  Atkal būsi ko saplēsis? — smaidot jautāja Eiņus.

—   Neko neesmu saplēsis. Tikai kaut ko noklausījies. — Sīks pataustīja savu vasar- raibumaino, piepampušo degunu. — Vai gan man bij ausis jāaizbāž?

—   Ko tad noklausies aiz durvīm? — Eiņus pakratīja viņam ar pirkstu.

—   Ne jau es! Viņa pati man lika pie durvīm gulēt, lai varētu kuru katru brīdi pasaukt. Vai tā mana vaina? Man pavēlēts tur tumšā kaktā gulēt.

—   Kas tev pavēlēja?

—   Nu tak jau tā ragana! — Sīks šņaukādamies paskatījās uz pils pusi. — Vispirms saka: "Neguli kā akmens, citādi nedzirdēsi, ka tevi sauc", bet pēc tam — "Ko noklausies?!" Vai es vainīgs, ka pie viņas naktī nāk kaut kādi bārdaiņi…

Uvis, kurš līdz tam bija Sīkā klausījies bez īpašas intereses, tagad kļuva pati uzmanība.

—   Bārdaiņi? Naktī? Cik viņu bija?

—   Oi! Nedrīkstu teikt. Mani nositīs. Tā arī teica.

Uvis pagriezās pret virtuves durvīm. Izklausījās pēc Kuntienes balss. Acīmredzot viņa virtuvē izrīkoja kalpus.

—   Neko negribu par viņu dzirdēt! — sacīja Uvis. — Nedz par viņu, nedz arī par viņas dēlu! Bet tev taisnība, labāk paiesim nostāk no citu acīm.

Stallī viņi ielavījās pēdējā brīdī. No staļļa pustumsas viņi redzēja, kā Traupes saimniece iznāca pagalmā un pētījoši pavērās visapkārt. Tad, nezaudēdama cienīgumu, viņa žiglā solī šķērsoja pagalmu un piegāja pie lielā sardzes torņa.

Stallī bubināja zirgi, ar mīkstajām lupām dāsni piekrautajās redelēs meklēdamies pēc sulīgāka un smaržīgāka zāles kumšķa.

—  Lien iekšā, — ierosināja Uvis. —Ja nu viņa sadomā atnākt…

Daudz skaidrot nevajadzēja. Sīks veikli uzlēca uz platajām redelēm un ierakās tikko pļautajā zālē tā, ka laukā palika tikai galva.

—   Tu teici, ka no rīta esot kaut kas noticis, — kad Sīks bija ērti iekārtojies, Uvis turpināja. — Skaidrs, tev noklausīties sanāca negribot…

—   Tā i r.

—   Nu? Un ko tad viņi tur darīja?

—   Kas tad?

—   Saprotams, tie bārdaiņi! Un Kuntiene.

—  Cik viņu bija? — jautāja Eiņus. — Desmit?

—  Kādi vēl desmit? — Sīks, aizmirsis par savām bailēm, iesaucās tik skaļi, ka pat zirgi visi kā viens pacēla galvas. — Desmit!… Apžēliņ…

—   Cik tad, ja ne desmit? Un visi ar bārdām? — Eiņus izsmējīgi pārvaicāja.

—  Ai, nevaru, — Sīks iegudzinājās, — desmit!… Nē. Bija tikai viens. Toties īsts bārdainis un apvilcies pēc pleskaviešu paraduma-— garu kreklu līdz ceļgaliem.

Uvis sarauca uzačus. Par Sīka atklātību šaubu nebija. Brīdi padomājis, viņš turpināja iztaujāt.

—   Un ko viņi darīja?

—  Ko? Nu tak jau runājās. Cik ilgi, nezinu, biju iesnaudies. Un tad tas bārdainis aizlavījās prom. Pa tām durtiņām, kuras tev, Uvi, tiku rādījis.

—  Es domāju, ka atslēga ir tikai Kuntam.

—   Man arī tā likās. Bet atslēdza viņa.

Iestājās klusums. Varēja vienīgi dzirdēt, kā

zirgi rāmi gremo zāli.

—  Un par ko viņi runājās? — klusām, bet noteikti jautāja Uvis.

—   Krievu mēlē. Ko es tur daudz varēju saprast…

—   Un ko tad no tevis vajadzēja?

—   Kā lai es to zinu? Kā man zināt, ko tai raganai katrreiz vajag? — asarām acīs turpināja Sīks. — Es tikai atkārtoju: "Neko nedzirdēju, neko nesapratu…" Bet viņa tik draud, ka ādu dzīvam novilks, ka uz iesma izcepinās, ja kaut pušplēstu vārdiņu kādam pateikšu par to, ko redzēju.

—    Bet tu arī nevienam nesaki, — deva padomu Uvis. — Nesaki ne vārda, un ko tev padarīs? Bet varbūt tomēr kaut ko tu izdzirdēji?

—   Neko… — šņukstēja Sīks. — Tikai tas bārdainais vairākas reizes minēja Pleskavu. Un tad vēl — kaut kādu Koknesi. Teica, ka esot tāda pils.

—   Ir, ir, — Uvis pamāja ar galvu. — Kuš!

—   Ka tevi… — nočukstēja Eiņus. — Drāžas šurp kā aizkaitināts sumbrs!

Sīks tikko paspēja uzraust sev uz galvas zāles klēpi, kad staļļa durvīs parādījās Kun- tiencs galva. Piemiegusi melnās, pie staļļa pustumsas nepieradušās acis, viņa aplaida apkārt vērīgu skatienu.

—    Ak, tie esat jūs, puikiņas… — viņa pieglaimīgi ierunājās, lēni virknēdama vārdus. — Visu laiku nav brīva brītiņa, lai ar jums no sirds izrunātos. Tik daudz rūpju, tik daudz rūpju!

"Smaids viņai līdzīgs kā Tolvaiķim," nodomāja Uvis. "Un arī skatiens tāds pats. Dzedrs, caururbjošs un aizdomām pilns, jebšu lūpas mīlīgi smaida."

—   Cik jūs stalti, mani balodīši, cik daili izauguši! Varbūt esat še redzējuši mazu, rud- matainu puišeli? Man viņš vajadzīgs.

—   Neesam gan manījuši, — atbildēdams ar tādu pašu mīlīgu smaidu, Eiņus pārliecinātā balsī sacīja.

Kuntiene cieši paskatījās Eiņū. Sardzes vīri viņai bija teikuši, ka Sīks ir aizskrējis uz staļļa pusi, tāpēc Kuntienei šķita aizdomīgs Eiņus pārāk ciešais apgalvojums.

—   Patiesi nemanījāt? — viņa vēlreiz pārvaicāja.

Uvis paraustīja plecus. Kuntiene pašūpoja galvu un atkal pasmaidīja: — Nu, tad neko darīt, mani balodīši. Ja nu viņu ieraugāt, tad sakiet, ka es viņu meklēju.

Eiņus teicās tā arī darīt, un Kuntiene tādā pašā žiglā solī aizsteidzās uz pils pusi.

Kolīdz viņa bija prom, tā brāļi aiz muguras izdzirda klusas raudas.

—  Esmu pagalam… Nobeigs viņa mani! — tikko dzirdami šņukstēja Sīks. — Kāpēc tā vecā ragana netic, ka es neko nedzirdēju?

—   Neraudi, — Uvis paplikšķināja Sīkam pa plecu. — Neļausim tev darīt pāri. Tikai pagaidām nelien no šejienes laukā. Padus- mosies un nomierināsies.

—   Tikai ne šitā ragana! — Sīks nerimās. — Novilks man dzīvam ādu. Bet gan arī jūs dabūsiet.

—  Par mums nebēdā, — Eiņus iestarpināja. — Labāk ierocies dziļāk salmos un esi uzmanīgs.

—  Es aizbēgšu! — kārpīdamies dziļāk savā paslēptuvē, turpināja šņukstēt Sīks. — Aizbēgšu, un mani vairs kā savas ausis neredzēs!

8.RĪDĪŠANA

Tonakt Uvis gulēja slikti. Vairākas reizes pamodās aukstos baiļu sviedros, jo viņam likās, ka sapnī ir redzējis kaut ko tik svarīgu, kas noteikti ir jāatceras, taču līdz ar pamošanos sapnis izgaisa kā nebijis. Viņam šķita, ka sapnī ir pavīdējis kāds svarīgs tās aizdomu un draudošo briesmu ķēdes posms, kuru viņš mēģina atmudžināt kopš brīža, kad Vilcene saoda arbaleta bultu. Tomēr, lai arī kā viņš pūlējās sasprindzināt atmiņu, sapnī pavīdējušo miklas atminējumu neizdevās atcerēties.

Toties pret rītu Uvim atkal uzmācās tas briesmīgais sapnis, no kura nespēja atsvabināt pat mātes Medeinas apvārdošana un zāļu kvēpināšana… Ala zem izgāztām eglēm, bīskapa karavīru balsis, suņu rejas un Hen- kes kliedziens: "Cui, Puzi! Grāb viņu aiz rīkles!" Uvim notirpst roka, ar nazi drupinot resno egles sakni, lai paplašinātu alas caurumu, kurā viņš varētu iespraukties un paglābties no vajātājiem. Taču sakne ir pārāk resna, un suņa karstā, asinskārā elpa jau aizpilda visu alu. Uvis sastingst, nespēdams pakustēties, un tikai redz, kā tuvojas asinīm pielijušās Puža acis un asiem zobiem pilnā, plati atvāztā rīkle…

Uvis pietrūkās sēdus un saprata, ka vairs neiemigs. Blakus gultā miegā svaidījās Eiņus. Redzams, arī viņu mocīja kāds lietuvēns. Uvis nostājās ar kailajām pēdām uz mežacūkas ādas. Viņam vienmēr tas bija paticis. Ja pabīdīja kāju pret spalvu, sari patīkami nokurināja pirkstu starpas, ja pabīdīja pa spalvai — āda likās līdzena kā nogludināts dēlis. Taču šorīt Uvi nekas nespēja iepriecināt. Viņu neuzjautrināja pat Eiņus, kurš, nemierīgi grozīdamies, pēkšņi izvēlās no gultas un tagad muļķīgi raudzījās brālī.

—  Viss! — sacīja Uvis. — Pietiek sust! Saulīte jau pa zemesvirsu ripinās.

—   Nav gan vēl samanāma, — atcirta Eiņus, palūkojies pa mazo lodziņu.

—    Nekas briesmīgs, gan Ventā izgulēsies, — brāli pārtrauca Uvis. — Ejam meklēt Toivaiķi.

—  Kam viņš tev vajadzīgs! Nevari bez viņa dzīvot?

—  Viņš man savu Puzi zaudēja. Lai tagad atdod!…

Pils pagalms agrajā rīta stundā bija kā izmiris. Arī staļļi bija tukši, zirgi vēl nebija at- vrsii no pieguļas. Redelēs, kur vakar slēpās Sīks, manīja tikai sienā izgulētu vietu, taču pilis zēns bija kā akā iekritis. Uvis ar Eiņu iii/staigāja līdz suņu kūtij, bet i tur viss tukšs un kluss: gan lielās, gan mazās durvis līdz Lijai vaļā, un no suņiem ne smakas.

Samiegojusies, piesārtušiem vaigiem no .iLis smēla ūdeni jauna meitene. Tā bija Sk;ūste, kuru Kuntiene bija norīkojusi par kalponi Žībarta sievai un meitām. Pamanījusi abus virsaiša dēlus staigājam pa pagalmu un kaut ko meklējam, viņa sacīja:

—        Ja meklējat Tolvaiķi, viņš nesen aizgāja medībās.

—   Medīt? Tādā agrumā? Un aizgāja, nevis aizjāja?

—   Nav mana daļa, kad un kā… Paņēma visus medību suņus, arī to milzeni, un izgāja pa vārtiem.

—   Uz kuru pusi?

—   Nav mana daļa, kurp un kāpēc… Re, uzkāpiet tai sargtornī un paskatieties. Varbūt nebūs vēl neko tālu aizgājis.

Skaistes padoms bija prātīgs, un Uvis, lieki nekavēdamies, steidzās uz sargtorni, r.iņus viņam sekoja.

—   Sargkareivju šeit nav, viņi kvern citā tornī, — rāpdamies pa stāvajiem, pie sienas piestiprinātajiem pakāpieniem, izdvesa Eiņus. Šķērskoki nebija visai stipri; tas nozīmēja, ka šis sargtornis tiek izmantots tikai īpašos gadījumos. — Ka tikai mēs ar blīkšķi nenogāžamies lejā, — murmināja Eiņus.

Toties Uvis nepievērsa uzmanību neērtajiem pakāpieniem un veikli turpināja kāpt augšup, līdz sasniedza ar baļķēniem noklāto grīdu torņa augšā. Uvja acīm pavērās plašs skats: pils pagalms, nocietinājumsiena, vārti, jau no rīta nolaistais tilts, ūdens pilnais sarggrāvis, sarggrāvī ietekošais strautiņš… Tālāk zemnieku būdas, rudzu, miežu, sāres un zirņu lauki, dārziņi, pļava ar govīm un cilvēkiem, visbeidzot — dūmakā tinies mežs.

—   Vai jau ieraudzīji? — uzrausies sargtorņa priekšējā aizsargsienā, nepacietīgi jautāja Eiņus.

—   Vēl ne. Bet tu?

—   Lauki ir tukši. Tikai govis ganās. Ei! Ieraudzīju! Skaties, Tolvaiķis! Tipina suņa pavadā! — Pēdējo teikumu Eiņus izgrūda ar neslēptu naidu. — Bet ir nu gan tas suns! Zirgs, ne suns.

—- Tādu man rīdīja virsu, — noteica Uvis, pagriezies pret Eiņu.

—  Kad?

—  Toreiz, kad izbēgu no Kristfelda klos- Irra. Toreiz Vilcene, šīs Vilcenes māte, mani i/glaba… Kā domā, ko viņš tur darīs?

—   Skaties, visus medību suņus palaidis, U'l: savu Puzi tur saitē.

Šķiet, Tolvaiķis kaut ko kliedza saviem suņiem (no šejienes nevarēja sadzirdēt), un lic strauji metās uz birztalas pusi.

—  Viņš rīda suņus! Tas trakais!

—   Uz ko rīda? — Eiņus nesaprata.

—    Tas izdzimtenis rīda suņus uz Vilcēni!… — saspringtu balsi izgrūda Uvis.

—   Bet kur ir tava Vilcene?

—   No šejienes nevar redzēt. Varbūt tāpēc viņš ir paņēmis līdzi savu Puzi. Skaties!

Eiņus acis nebija tik labas kā Uvim. Ar Uvi šai ziņā reti kurš spēja sacensties, taču tagad arī Eiņus, skatīdamies norādītajā virzienā, samanīja, ka lielais, melnraibais suns tuvojas nelielai birzij pļavas malā.

—   Bet kur Vilcene?

—   Viņa ir tur, zem lielā bērza. Gulēja, bet tagad pietrūkusies kājās… Tie nolādētie suņi baidās viņu aiztikt.

Vilcēni Eiņus nespēja saskatīt, taču medību suņus tagad varēja saskatīt skaidri. Tie stāvēja, pusaplī ielenkuši birztalu. Suņi nepacietīgi mīņājās uz vietas, neuzdrošinādamies mesties uz priekšu. Kādus pussimt soļus no viņiem pusloka vidū vajadzēja būt Vilcenei.

Bet no otras puses birztalai tuvojās lielais, melnraibais Puzis.

—   Ielenkta… — nočukstēja Eiņus.

—  Tos šuneļus viņa saplosītu viens un divi. Bet tas elles izdzimums…

—  Bet kāpēc viņa nebēg? Pieci pret vienu! Lai taču viņa bēg!

—   Viņa nebēgs! — Uvis labi pazina savu draudzeni. — No tiem plušķiem viņa nebēgs.

—   Bet tas… — "Bet tas nav nekāds pluš- ķis," gribēja iebilst Eiņus, taču šai brīdī notikumi pļavā tuvojās savam atrisinājumam. Puzis jau gandrīz bija sasniedzis birzi, taču arī Vilcene negaidīja. Kā viesulis tā pēkšņi metās uz priekšu virsū medību suņiem. Uvis varēja iztēloties, kā tagad draudoši atiezti viņas lielie, baltie ilkņi. Suņi riedami atsprāga sāņus, un viņu niknās rejas atvēlās līdz pat pilij. Taču Puža lielā, melnā galva jau bija soļa attālumā no Vilcenes, un pēc īsa mirkļa Tolvaiķa briesmonis no mu- C,liras uzklupa Vilcenei.

Abi zvēri sāka kūleņot vienā murskulī, un grūti bija pateikt, kurš no viņiem ir virspusē.

I  līdz, pils tornim neatnāca kaujas skaņas, un šķita, ka abi zvēri kustas dīvainā nāves dejā.

IIuvis sažņaudza pils torņa balstu tā, ka pirksti kļuva gluži balti…

— Nolādētie, nolādētie plušķi… — Uvis ' ukstēja, jo, Puža iedrošināti, kaujā iesaistījis arī medību suņi.

Puzis bija smagāks, taču ne tik veikls kā Vilcene. Iepletis acis, Uvis raudzījās, kā Vilccne nogāž Puzi gar zemi un cenšas iecirst viņā zobus. Bet tad Vilcenei no mugurpuses jau klupa virsū visi četri medību suņi. Vilcene zibenīgi apsviedās apkārt un iekodās tu- vakajam sunim kaklā. Varēja redzēt, ka noraustās suņa ķermenis. Acumirklī pārējie suņi palēca sāņus. Tikai ne lielais, melnraibais Puzis. Tas pierausās kājās, kustības šķita lēnākas, redzams, traucēja ievainojums, un, pirms vēl Vilcene paspēja pagriezties, iecirta zobus viņas priekškājā. Atkal abi novēlās gar zemi, un tūlīt pat 110 jauna klāt bija arī trīs neievainotie suņi. Ievainotais krampjaini raustījās netālu zālē.

Uvim aizrāvās elpa, bet uz pieres izsitās salti sviedri — gluži kā naktī, kad viņš pamodās no baigā sapņa. Nevienlīdzīga kauja uz dzīvību un nāvi norisinājās viņa acu priekšā, bet viņš bija bezspēcīgs palīdzēt savai Vilcenei.

—   Bēdz, Vilcenīt, bēdz! — Uvis izgrūda caur zobiem. — Ak, dievi, ļaujiet viņai bēgt! Ļauj viņai bēgt, Medeina!…

Kazi, augstajā sargtornī izčukstētā lūgšana, šķērsojusi plašo pļavu, sasniedza ievainoto Vilcēni, jo tā klibodama pēkšņi ieskrēja birztalā.

Pat no tālienes varēja saredzēt, ka no kājas viņai plūda asinis. To saprata arī suņi un, zobus atiezuši, metās viņai nopakaļ. Arī Puzis viņiem sekoja, neveikli šūpodamies uz savām garajām kājām. Uvis beidzot atguvās.

—  Palīdzēt! Viņai vajag palīdzēt!… — un metās lejup pa kāpnēm.

—   Kur skriesi? Pagaidi! — iesaucās Eiņus, taču Uvis viņu nedzirdēja. Kamēr Eiņus vēl kāpa 110 torņa, brālis jau bija pieskrējis pie pils vārtiem, pa kuriem tobrīd kalpi veda no pieguļas zirgus.

Satvēris Trabantu aiz kakla, Uvis īsi uzsauca kalpiem:

— Seglus! Iemauktus!

Uvja acis satraukumā mirdzēja, un kalpi mirklī saprata, ka te ir dzīvības vai nāves l.uitājums. Tūlīt pat zirgs tika apseglots, un, neteicis ne vārda, pat neatvadījies, Uvis aiz- auļoja pāri pļavai uz ziemeļu pusi:

9.MEKLĒJOT VILCENI

Pa vecas, apsūnojušas egles stumbru, viena otru tramdīdamas, veikli tekalēja divas vaverītes. Ar asajiem nadziņiem cieši turēdamās pie koka mizas, viņas bez skaņas kustējās itin kā kādā rotaļu dejā. Mežā bija sutīgs un kluss, tikai tālumā, dienasvidū pamodusies, ūjināja pūce. Vāverītes sastingu. Viena no viņām mirdzošām ačelēm palūkojās lejup. Kaut kas viņu ieinteresēja starp pērnajām skujām. Viņa jau bija gandrīz notecējusi lejā, kad gaisu pāršķēla spalgs kliedziens. Tas bija sīlis, kurš ziņoja par briesmām. Pāri briksnājam pārlaidās dažas žagatas, grozīdamas garās astes un mirdzinā- damas baltos sānus. Vāveres mirklī paslēpās, kā nebijuši pazuda arī strautmalā tikko ūdeni dzērušie brieži, pat lācis, sabozis spalvu, sāka nemierīgi ostīt gaisu.

Vērīgie meža izlūki — žagatas un sīļi — nebija kļūdījušies arī šoreiz. Jau laikus viņi bija pamanījuši meža iemītnieku lielākās briesmas — cilvēku. Šoreiz tas bija gaišmatains jauneklis, kurš jāja melnā zirgā.

Uvis jau no paša rīta uzmanīgi meklēja Vilcenes pēdas. Diena bija padevusies karsta, un jātnieks jutās krietni noguris: vajadzēja jāt, zemu noliecoties no segliem, lai varētu labi saskatīt zemē atstātās pēdas. Uvis nolēca no zirga un, paņems Trabantu aiz iemauktiem, sāka soļot tam blakus. Šādi bija vieglāk pamanīt iespējamās pēdas un reizē arī atpūtināt notirpušās kājas. Gan Trabanta melnās krēpes, gan Uvja gaišās matu sprogas bija vienos sviedros. Pat Tra- bants, kas allaž gāja, galvu stalti izslējis, bija paguris un tagad soļoja, galvu atbalstījis uz saimnieka pleca. Uvis reizi pa reizei noglaudīja balto zvaigzni viņa pierē. Metās arvien karstāks, sviedru straumes lija pār seju, iz- mirkušais krekls lipa pie miesas. Jau labu laiku mocīja arī slāpes, taču no vērša pūšļa izgatavotā dzeramtraukā tikai pašā apakšā klunkšķēja ūdens. Tā Uvim pietika vienam malkam; atlikušās dažas lāses viņš izkratīja uz delnas un pielika pie zirga lūpām.

— Viss, — nomurmināja Uvis. — Gan ūdeni atradīsim, bet kur ir Vilcene? Kur mūsu Vilcene?

Viņš bija pārliecināts, ka Vilcene kaut kur šajā mežā slēpjas, taču tieši kur? Kāpēc viņa nedzirdēja, kā Uvis atkal un atkal viņu sauca, ūjinot pūces balsī. Dažbrīd likās, ka krūmi tūlīt tūlīt pašķirsies un viņa kājām pieglaudīsies tik pazīstamā asā Vilcenes spalva, bet delnai pieskarsies vēsais degungals. Taču, izņemot Trabantu, apkārt neviena nemanīja.

Zirga gudrās acis, itin kā gribot iedrošināt, rāmi vērās saimnieka sejā. Uvis noņēma zirgam apaušus un ļāva tam nošķīt kādu lapu no tuvumā augošā lazdukrūma. Zem priedēm zāle neauga, vien sudrabaina sūna un zilgans ķērpis. Skaidrs, ka mežā nekādas ganības neatradīsi, taču bija jāiztiek ar to, kas ir. Uvis apsēdās uz izgāzta koka stumbra un norūpējies aplaida apkārt skatienu.

—  Tas nozīmē, ka nav aizskrējusi uz ziemeļiem… Kāpēc viņa nav izvēlējusies vienkāršāko ceļu? Es taču šo pusi krustām šķērsām pārmeklēju…

Trabants lēni gremoja nošķītās lapas, un viņa lielajā acī atspīdēja Uvja rūpju māktais vaigs.

—   Varbūt viņa ir patiešām smagi ievainota? Pa sausu mežu viņa viegli no tiem krančiem atrautos… Bet, ja nu patiesi ievainojums ir nopietns…

Viņš stipri papurināja galvu, mēģinādams atgainīt drūmās domas. Taču purini vai nepurini: asiņainais kaujas skats joprojām vīdēja acu priekšā. Uvis ieūjinājās pūces balsī jau kādu simto reizi…

Vēl brīdi padomājis, Uvis apņēmīgi piecēlās kājās.

— Vilcene noteikti viņus ir apmānījusi. Protams, ka tas ir tā. No sākuma skrēja uz ziemeļiem, tad aplieca loku un… noslēpās purvā uz ziemeļiem no pils… No sākuma sameklēsim ūdeni, labi?

Uvis ielēca seglos, pamudināja zirgu un atlaida pavadu. Viņš zināja, ka visātrāk atradīs ūdeni, ja paļausies uz Trabantu. Tra- banta oža bija krietni labāka nekā viņam, turklāt šķita, ka zirgs spēj noteikt zemes mitrumu tikai no tā vien, kā skan viņa pakavi. Ne reizi vien Trabants medībās svešā mežā bija ātri vien atradis avotu vai strautu, kur dzesēt slāpes. Šoreiz Trabants pagriezās uz ziemeļaustrumiem, taču soļoja visai nepārliecinoši, it kā šaubīdamies. Viņi uzjāja ar nodzeltējušiem kadiķiem un sīkiem bērziņiem apaugušā paugurā. Trabants apstājās un pagrieza galvu atpakaļ, kā vaicādams Uvim, ko darīt tālāk.

— Meklē! — Uvis savicināja roku. — F.s neesmu mazāk izslāpis par tevi.

Trabants skaļi nosprauslojās, pagrozīja galvu, ar nāsīm izpētīdams gaisu, tad drošiem soļiem, sašķaidīdams ar pakaviem zemē nokritušos sausos kadiķu zarus, straujā gaitā aizsteidzās pa nogāzi uz austrumu pusi.

Kā jau varēja gaidīt, ūdeni viņi atrada ātri. Tiesa, ūdens šajā strautā nebija nekāds dzidrais. Patiesību sakot, strautu, pie kura apstājās Trabants, nemaz par īstu strautu nevarēja saukt. Ūdens tajā sakrājās pēc lietavām, un tagad gultne bija gandrīz izžuvusi, tikai vietumis starp gludajiem oļiem vīdēja peļķes.

Nu ko, citas izvēles nebija. Padzēries Uvis nevis kāpa seglos, bet, vērīgi lūkodamies, pagājās kādu gabalu pa izžuvušo strauta gultni uz priekšu. Trabants bez aicinājuma viņam sekoja. Skatīties patiešām vajadzēja uzmanīgi, jo strautmalas mīkstajā zālē bija milzum daudz pēdu. Jau vairākas nedēļas šeit nebija lijis, tāpēc cits aiz cita pēdas bija atstājušas gan mežacūkas, gan lapsas, pat taurs… Uvis atrada arī vienu otru vilka pēdu, taču ikreiz, kad pieliecās tuvāk, nācās vilties. Pēdas bija vai nu sen atstātas, vai arī par mazu Vilcenei.

Šāda pamatīga pēdu pētīšana aizņēma daudz laika, un, kad viņi nonāca līdz purvainajam līdzenumam, saule jau griezās uz rietēšanu. Ūdens šeit bija krietni vairāk, taču tas gandrīz netecēja un nekustīgs gulēja starp asiem purva grīšļiem apaugušiem ciņiem. Ciņi mijās ar ūdens pilnām iedobēm un platākām lāmām. Trabants soļoja aiz Uvja, lieki nekavēdamies, tomēr pamanījās noplūkt arī pa sulīgākam zāles kumšķim. Pēkšņi viņš apstājās un iepleta nāsis.

—    Vai kaut ko saodi? — jautāja Uvis, kāpdams pāri satrunējušam stumbram. Nogurušās kājas paslīdēja, un jauneklis izstiepās visā augumā mīkstajās sūnās. Sapīcis par savu kļūmi, Uvis pamazām slējās kājās. Nebija viņš vēl pacēlis acis virs brūngano zāļu stiebru un zemeņu mētru raibuma, kad gandrīz deguna priekšā pamanīja izrakņātu sūnu. Sūna bija izkārpīta pavisam nesen, bet līdzās mitrajā zālē rēgojās itin kā ar stipriem, cietiem nagiem ievilktas strīpas.

—   Vai tiešām Vilcene?… — Uvi pārņēma satraukums. Visu dienu sekojušās bailes pārklājās kā smags, melns mākonis, jo viss

1.14 liecināja, ka šeit norisinājusies nozīmīga kauja. Uvis pamanīja, ka izmīdītajā zālē vīdēja tumši sarkanas sarecējušu asiņu lāses.

—   Ejam! — viņš uzsauca Trabantam un metās uz priekšu pa asiņainajām pēdām. Ilgi skriet nevajadzēja. Netālu aiz kuplas eglītes rēgojās iesārts suņa ķermenis.

—   Medību suns! Vilcene ir tikusi ar viņu galā! — neslēpdams prieku, Uvis iesaucās.

Trabants stāvēja aiz saimnieka un šņāku- |oja, spēcīgi izpūzdams suņa asiņu smārdu, kas kairināja viņa nāsis. Likās, arī viņš prie- i ijās, ka aiz eglītes neatrodas Vilcene.

—   Tātad Vilcene ir dzīva! Viņa ir uzva- rējusi! Skaties!

Uvis pakustināja jau sastingušās ķepas, ieskatījās suņa stingajās, stiklainajās acīs un uzmeta skatienu briesmīgajai brūcei kaklā, kuru bija apsēdušas mušas.

Nenācās grūti iztēloties, kas te no rīta bija noticis. Šeit bija cīkstējušies tikai divi zvēri, un, iespējams, divus pārējos medību suņus Vilcene bija pieveikusi jau iepriekš. Vilcene droši vien bija paslēpusies un uzklu- pusi sunim negaidot, no sāniem. Kauja nav risinājusies ilgi, toties Vilcenei ir izdevies satvert suni tieši aiz rīkles.

Trabants tikām niķīgi griezās uz promie- šanu; redzams, suņa asiņu smārds viņam nepavisam nepatika.

— Tūlīt, tūlīt, dosimies un atradīsim viņu, — sacīja Uvis. — Galvenais, ka mūsu Vilcene ir dzīva! Un mēs viņu atradīsim!

10 EIŅUS UN JUNDA

—   Eiņu! Eiņu, ielaid! — līdz aizsmakumam lūdzās Junda, klaudzinādama pie viņa no iekšpuses aizdarītajām durvīm. Taču Ei- 1,1us klusēja kā noburts.

—   Ielaidīsi vai ne, pēdējo reizi tev prasu? — Jundas balsī ieskanējās dusmas. Un kā gan nedusmoties? Traupē notiek tik dīvainas lietas! Agri no rīta pamodusies, Junda tik vien spēja pamanīt, kā Uvis steigšus uzlēca /irgā un aizdrāzās kā uz ugunsgrēku. Varbūt l inus kaut ko zina? Arī Tolvaiķi nekur neredz… Kad viņa vaicāja par Tolvaiķi Kuntie- nes Fjodoram, tas tikai nīgri norūca, ka dziedinot suni. Dziedina suni! Kur tas redzēts!

—   Eiņu!

Beidzot ieskrapstējās aizbīdnis, un durvis atvērās. Ielaidis māsu, Eiņus nosēdās atpakaļ savā guļvietā un atspiedās pret sienas pelēkajiem baļķiem. Arī viņa seja bija pelēcīga, itin kā viņam uzgultu smags rūpju slogs.

—   Ko tu te slapsties? Kāpēc nelaid iekšā? — Junda pikti jautāja. — Varbūt zini, kur Uvis aizgāja?

—   Glābt Vilcēni. Bet Sīka arī vairs nav…

—    Vilcēni!? — Junda noplātīja rokas. Brāļa pieradinātā Vilcene arī viņai bija mīļa. Reizēm, kad Uvis atļāva, Vilcene devās medībās ar Jundu. — Kāpēc glābt? Kas tad viņu ķers? Vai tāpēc jāskrien pa galvu pa kaklu?

—   Arī es gaidu Uvi. Liekas, Vilcenei ir uzrīdīti suņi.

—   Kas vēl nebūs! Kurš tad rīdīs? Varbūt pati Vilcene…

—   Tas tavs izlēcējs, lūk, kas uzrīdīja.

—   Ko tu runā? Pievaldi mēli!

—   Tivs izcilais šāvējiņš! — izsmējīgi izgrūda Eiņus. Viņš bija vēl pārāk jauns un viņam pārāk rūpēja aizjājušais un pazudušais brālis, lai varētu apvaldīt savu nemieru. —Jā, jā, tas trakais Tolvaiķis uzrīdīja.

Junda centās savaldīties, taču piktums šorīt pats lauzās uz āru, un viņa uzkliedza:

—     Neuzdrošinies tā runāt, neuzdrošinies, saprati?!

—   Redz, kā nobijies.

—   Kā tu uzdrošinies!?

—   Es saku patiesību. Bet tu baidies, baidies, baidies…

—  Nu, paskatīsimies, kurš no kura baidās!

Vecākajai māsai ne reizi vien bija nācies pieskatīt brāļus, un viņi, īpaši bieži Eiņus, uz savas ādas bija izjutuši tās cieto roku. Arī lagad, kad pietrūka vārdu, viņa jau grasījās saņemt brāļuku aiz auss tā, lai tam acīs sanestos asaras. Eiņus labi saprata māsas nodomu un vienā lēcienā bija pie durvīm. Durvis aizcirtās, un Junda palika istabā viena ar savām domām. Bet domas šorīt nepavisam nebija līksmas, un tās vēl vairāk samezglojās pēc jaunākā brāļa apvainojumiem. Ja tajos nebūtu ne kripatas patiesības, Junda varbūt tiem nebūtu pievērsusi uzmanību. Negribēdama, lai viņu tagad kāds ierauga, viņa atslīga Eiņus gultā un negribot sāka raudāt.

—   Muļķe! Muļķe, — viņa pie sevis atkārtoja, slaucīdama acis. — Pinkšķi un pati nezini, par ko.

—   Bet kas tev par daļu? — atcirta resnais virtuves kalps, kad Eiņus pajautāja, kur varētu atrast Sīku. Resnuli par virtuves vecāko Kuntiene bija iecēlusi ar gudru ziņu, jo tas jau iztālēm prata uzminēt savu saimnieku iegribas. Arī to, ka saimniece ne acu galā nevar ieredzēt sitos no Zemaitijas atbraukušos kāziniekus, kalps jau sen saprata, kaut arī Kuntiene, saprotams, to skaidri nesacīja. — Kas zina, kur vazājas. Kazi, būs beigts tas kverplis…

Ventas pilī šādu kalpa izrunāšanos Eiņus nebūtu pacietis. Taču te, Traupē, viss citādāk. Citi saimnieki, cita kārtība… Rau, arī citādāki kalpi.

—   Bet man viņu vajag. Saimniece pēc viņa jautā, — Eiņus piebilda.

—   Saimniece? — acumirklī pār resnuļa seju pārskrēja šaubu ēna. Viņš samiršķināja mazās ačeles un tramīgi paskatījās sev pār plecu, vai neviena nav tuvumā. — Viņa tak pati zina, ka… Vai patiesi tev saimniece teica?

—   Teica, teica, ka vajag atrast Sīku, — apstiprināja Eiņus.

—  Ja tā, saki, ka nav, — kalps aizgriezās, nospriedis, ka šitais zēns ir par daudz pārgudrs. — Tu labāk, puis, nepārcenties. Nelien mūsu darīšanās.

Ar to saruna bija beigusies. Eiņus prātoja, kam vēl varētu pajautāt. Pils sargi, kuriem bija jāzina par visiem, kas ienāk un iznāk no pils, viņam neko pasacīt nevarēja. Bet varbūt negribēja. Visi, kam vien tika ļautāts, tikai vienaldzīgi raustīja plecus. Visdrīzāk, nevienam nerūpēja kāds no daudzajiem Traupes pils izkalpināmajiem. Turklāt, gatavojoties kāzām, darba nevienam netrūka. Tomēr šaubas, ka tie, kuri kaut ko /ina, izvairās runāt, arvien auga augumā.

Prātodams, ko tas varētu nozīmēt, viņš slavēja durvīs un raudzījās uz ļaudīm, kuri ar un bez vajadzības staigāja pa pils pagalmu, līdz viņa uzmanību saistīja meitene, ar kuru viņš jau vakar gribēja aizsākt sarunu. Skaiste — tāds bija meitenes vārds — tikko i/.nāca no klēts, ar kreiso roku turēdama paceltu priekšauta malu, un basām kājām steidzās uz kūti. Tur kladzināja dažas vistas un skaļi pēkšķēja bars pīļu.

Eiņus sekoja meitenei.

—   Vai zini, kur Sīks? — viņš uzreiz, bez aplinkiem jautāja. Jautāt vajadzēja vēlreiz, jo, gaidīdamas barību, zosis 1111 vistas sacēla neiedomājamu troksni. Skaiste pasmaidīja, taču, sapratusi jautājumu, kļuva nopietna.

—   Kam tev viņu ievajadzējās?

—   Vajag, un viss. Vai zini, kur viņš ir?

—   Nezinu… — Skaiste papurināja galvu un turpināja bārstīt putniem barību. — Nezinu, kur viņš tagad. Viņš aizbēga.

—   Aizbēga? Kad?

—  Šodien. Stāsta, ka Kuntiene aizsūtījusi Fjodoru, lai Sīku noper. Bet varbūt vēl sliktāk…

—   Par ko?

Skaiste paraustīja plecus. Tad, pārliecinājusies, ka kūtī neviena, izņemot pīles un vistas, nav, klusi sacīja:

—   Viņa par kaut ko ir šausmīgi dusmīga uz Sīku. Sīks pats man stāstīja, ka saimniece gribot viņu piebeigt.

—   Kā tā — piebeigt?

—  Tā, lai ir beigts un pagalam. Nosist vai nodurt… Skaidrs, ne jau viņa pati, bet tas Fjodors. Viņš to var. Kad Fjodors sāka viņu meklēt, tad arī aizbēga. Tikai tu nevienam nesaki, jaunais virsaiti. Jo… Nav svarīgi, bet nesaki gan…

—   Nesacīšu, — cieši noteica Eiņus. Viņš gribēja piebilst arī kādu joku, lai parādītu meitenei, ka ne drusciņas nebaidās, taču pēkšņi pamanīja viņas acīs gruzdošas bailes, un negaidot šīs bailes iezagās arī viņa sirdī.

Uz paceļamā tilta atskanēja zirgu pakavu troksnis, un Junda atguvās. Aplaida apkārt skatienu, lai pārliecinātos, vai kāds nav manījis pārjājam viņas draugu pulciņu. Taču, i/,ņemot dažus pret vārtiem atspiedušos sargkareivjus, neviena cita pils pagalmā nemanīja. Tas viņu mazliet nomierināja. Viņa jau priekšpusdienā bija mātei teikusi, ka jās ar Tolvaiķi pamedīt, un tagad, ieraudzījusi, ka Iblvaiķis atgriežas bez viņas, Medeina sāktu visādi izprašņāt. Bet piemērotu atbildi arī pati Junda nezināja.

Patiesi, kā to visu saprast? Tolvaiķis taču pats piedāvāja viņai doties medībās. Junda devās uz stalli, lai sameklētu Tolvaiķi un paļautām, vai patiešām viņš uzrīdījis suņus Vilcenei.

Tolvaiķis tieši tobrīd apkopa savu milzīgo, melnraibo suni, triepdams uz tā brūcēm kaut kādu pēc deguta smirdošu ziedi. Suns, zaudējis visu savu niknumu, gulēja izstiepies un, smagi elsdams, nespēja ne pakustēties.

— Vai redzi, ko tas tavs Uvis?… Ko tas tavs brālis izdarījis? — izgrūda caur zobiem l'olvaiķis, itin kā Jundas brālis pats būtu suni sakodis. — Bet arī viņa Vilcenei tika! Trīs mani medību suņi aizdzinās viņai pakaļ un gan jau kaut kur mežā viņu piebeigs!

Junda neko viņam neatbildēja, un viņas klusēšana varbūt lika Tolvaiķim saņemt sevi rokās. Beidzis ieziest suņa brūces, viņš itin kā pārvērtās un pēc iespējas maigā balsi aicināja pēcpusdienā doties izjādē. Protams, tad varētu arī pamedīt. Šoreiz gan viņš izrādīšot tādas eglaines, kur ik pēc desmit soļiem var nomedīt pa irbei. Junda nopriecājās un bija ar mieru. Viņai bija ar Tolvaiķi interesanti, turklāt viņa tik ļoti bija noilgojusies pēc meža, pēc brīvības. Vai gan tā nav laime zirgā auļot pakaļ stirnai, kad līdzās jāj spēcīgs un drosmīgs nākamais vīrs! Tās bija jaunas, agrāk nepazītas izjūtas.

Taču Tolvaiķis arī šoreiz neatnāca. Velti viņu gaidīja Junda, Eiņus, brālēns Puteiķis un daži kalpi. Vajadzēja Eiņu sūtīt Tolvaiķi sameklēt. Tolvaiķis atnāca galīgi sapīcis. Nerunādams gandrīz ne vārda, pagaidīja, kamēr kalps apseglo zirgu, un izjāja pa vārtiem. Kopā viņi nojāja tikai pāris verstis, kad Tolvaiķis uzšāva zirgam un atdalījās no pārējiem. Tik vien kā izmeta, ka viņam esot steidzami svarīgas lietas kārtojamas, ka ieradušies viesi no Pleskavas un vēl nez kas. Medības bija izjauktas. Junda sapīka un pat īsti nesaklausīja līgavaiņa skaidrojumus. Izrādās, Tolvaiķim ir svarīgākas lietas par viņu!

Junda iekoda sev lūpā un, sajutusi pazemojumu pavadoņu — un it īpaši Eiņus — .n is, nolēca no zirga. Šoreiz viņa ļāva pieskrējušam Tolvaiķa vergam noseglot savu zirgu. Paplikšķināja sev pa gurniem, nokratot 110 ādas svārkiem pieķērušās skujas. Kāzu drānas viņa bija jau apmainījusi pret parastam medību drēbēm. Tad pamāja kalpam un iedeva viņam arbaletu, bultu maksti un dažas nomedītās irbes, lai aiznes uz pili.

"Ja negrib ar mani medīt, nevajag!" viņa nomurmināja pie sevis. Medīt viņa mācēja labi arī pati. Bet, ja vēl līdzi nāca Eiņus ar l'uteiķi, kuri abi tāpat veikli prata rīkoties ar loku un bultām… Saviem spēkiem Junda atrada Tolvaiķa minēto cglienu un nomedīja krietni daudz irbju.

Vakara ēnas jau klājās pār pils pagalmu, kad viņi atgriezās. Junda vēl negribēja kāpt uz istabu pie mātes un māsas, vēlējās pabūt viena. Eiņus ar Puteiķi devās vakariņot, bet Junda nejuta izsalkumu. Pastaigājusi pa pagalmu, viņa iegriezās stallī, paplikšķināja pa kaklu savai ķēvei, tad nogāja pie klēts un apsēdās uz augstā sliekšņa, kuru maigi apspīdēja rietošās saules stari. Labprāt būtu mierīgi pasēdējusi, taču durvis pavērās un no klēts izspraucās Skaiste, turot rokā linu maišeli.

—   Nezināju, ka iekšā kāds ir, — mazliet iztrūkusies, sacīja Junda.

—  Bet man jau likās, ka jaunais virsaitis gar durvīm grabinās, — iesmējās Skaiste. — Mūžīgi kaut ko izgudro.

—  Tā ir. Mans brāļuks Eiņus ir liels gudrinieks. — Junda pasmaidīja. — Bet varbūt esi manījusi arī Uvi?

—    Nav manīts ne pusdienās, ne vakariņās.

—  Vīriem ir sava dzīve, — noteica Junda un mazliet pavirzījās sāņus, lai arī Skaiste varētu apsēsties. Skaiste nedroši notupās blakus. Šī sarkanvaidze meitene visu laiku izrādīja pret Jundu cieņu. Bija kaut kas tāds, ar ko viņa atšķīrās no pārējām meitenēm. Varbūt ar kautrību?

Skaiste juta, ka beidzot pienācis laiks nokratīt nedrošumu un izrunāties ar Jundu. Bet virsaiša meita tieši tobrīd pati uzrunāja Skaisti.

—  Tevi laikam vīrieši ne visai interesē, vai ne? Vai ir kāds ar tevi tā blakus pasēdējis?

—   Ar mani? Vai! — Skaiste pievēra acis, un viņas garās skropstas ietrīsējās. — Viņgad, kad pagalmā vakarējām, visu laiku lipa klāt… Un pavasarī mēs kopā šūpojāmies… Augstu, augstu virs bērzu galotnēm, man galva pavisam sagriezās… Bet man nepatika.

—   Kas gan? — nesaprata Junda. Skaiste bija tik nedroša, trausla un viegli ievainojama. — Kas gan tev nepatika? Varbūt mani brāļi slikti pajokoja? Pasaki!

—   Nē, es nerunāju par jokiem… Jaunais virsaitis… Nē, man nepatika…

—   Kāpēc nestāsti?

—    Nu… — Skaiste nosarka kā ķiršoga un sāka rūpīgi ar delnām glaudīt priekšautu. — Man nav drosmes sacīt… Esmu vienkārša meitene.

—   No kā tev baidīties? Klau, Skaiste, tev ir jākļūst drošākai! Saprati? Ja tu esi parasta meitene, tas jau nenozīmē, ka tev jābūt bailīgai. Meitenes ir visādas. Tikai nevajag visiem piekāpties! Saprati?

—   Varbūt arī, ka tā… — pašūpoja galvu Skaiste, bet tad palūkojās Jundā, un šajā skatienā jautās cieņa, nevis skaudība. —Tu esi virsaiša meita, tu vari…

—   Nē, visas var. Tikai vajag gribēt. Vajag saņemties. Tad kas tev ir nodarījis pāri?

—  Tiešām tu gribi zināt?

—    Protams. Kurš tev centās ļaunu nodarīt?

—  Tolvaiķis… — nočukstēja Skaiste. Ļoti klusu, bet skaidri un saprotami.

Junda neattapa, ko atbildēt, tikai juta, kā deg viņas seja un sirdī kāpj sliktas nojautas. Viņa sēdēja salīkusi un neuzdrošinājās paraudzīties blakussēdētājā.

—   Turpmāk tā nebūs, — pēc krietna brīža viņa ierunājās. — Es apsolu, ka nebūs!…

11.PURVU CIEMS

I iabants savicināja asti un strauji palēca viņus, gandrīz izmetot Uvi no segliem. Meln klusumā griezīgi un uzmācīgi bija dzirdama dunduru dūkšana. Trabantu neuztrauca l nūjas troksnis, vīru klaigas, zobenu un vairogu šķinda, taču, kā jau visi zirgi, izdzirdis kukaiņu dūkoņu, viņš tūlīt pat zaudēja galvu.

— Ka tevi! — Uvis ar nolauztu zariņu cen- las aizgaiņāt asinskārīgos viesus. — Briesmu lielas! Bet, ja ir dunduri, tad tuvumā jābūt ganībām.

Uzgājis beigto suni, Uvis nolēma sekot pa Vilcenes pēdām, taču, kā redzams, Vilcene pali savas pēdas slēpa, jo drīz vien sūnājā 11vis tās pazaudēja. Arī Trabants, kuram bija laba oža, nespēja neko līdzēt. Tiesa, kur nu zirgam sacensties pēdu dzīšanā ar suni! I ads nu ir zirga liktenis! Uvis atkal līdz aizsmakumam ieūjinājās, taču ne zariņš neie- knikšķējās un no Vilcenes pelēkā kažoka ne- bija ne vēsts — mežs palika kluss un svelmes piedudzis.

Garais vasaras vakars tuvojās naktij, vajadzēja domāt par nakšņošanu. Ja jau netālu ir ganības, tad arī ciemam ir jābūt kaut kur līdzās. Gan jau tur atradīsies ir guļas vieta, ir doniņa maizes.

Uvis devās tālāk, un, patiesi, pēc dažiem purvainiem klajumiem koki kļuva arvien retāki, un Uvis pamanīja dziļi iemītas lopu pēdas. Šeit mežs tika izmantots ganībām. Starp retajiem koku stumbriem Uvis samatī- ja arī pirmās pusbrukušās, ar salmiem apjumtās mājeles. Izjājot pļavā, pa labi roki varēja redēt lēzenā paugurā augam kuplu ozolu, zem kura vīdēja liels akmens. "Droši vien ar iedobtu vidu," nodomāja Uvis. Pats ciems stiepās abpus putekļainam ceļam uz gāršas pusi. Mājeļu bija kāds ducis, visas postpilnā izskatā.

Ļaužu nemanīja, un Uvis, palēninājis Trabanta soļus, centās nepievērst sev uzmanību. Nepazīstamā vietā, it īpaši tik nomaļā kā šī, tas bija svarīgi. Turklāt, ņemot vērā, ka viņš bija loti slikti apbruņojies. Ielēca seglos un jāja, daudz nedomādams par tālāko ceļu. Vienīgie ieroči bija — nazis un pie segliem piesietais loks ar desmit bultām.

Ciems likās kā izmiris — neviens neizskrēja uz putekļainā ceļa palūkoties, kas gan ii atjājis. Nemanīja pat neviena ziņkārīga berneļa basām kājām un nobrāztiem elkoņiem, kuri parasti pirmie sagaidīja ceļinieku. Vienīgi kaut kur patālāk ierējās suns. Mājeļu durvis bija ciet, un nevarēja saprast, vai aiz lodziņiem, kas aizvilkti ar cūkas pūsli, viņu kāds novēro vai ne.

Ciematiņš dalījās itin kā divi daļās, bet pa vidu pletās zirgu izmīdīts laukums. Pirmajā, nabadzīgākajā daļā rēgojās dažas ar apsūnojušiem salmiem klātas būdas. Aiz tam paliels pussabrucis siena šķūnis, no baļķiem uzcirsts kopējs stallis, mazliet nostāk pirtis, rijas un vēl šādas tādas nelielas ēci- nas. Otrpus laukumam atradās divtik daudz, bet krietni lielākas un izskatīgākas mājeles. Dažām no čukura kāpa dūmi.

Uvis nolēca no zirga un apstājās, nezinādams, kur iet. Nolecot no zirga, viņam likās, ka tuvējās mājeles durvjstarpā kaut kas pazibēja. Uvis jau gribēja pieiet pie durvīm, kad izdzirda priekšā balsis. Cits aiz cita otrpus laukumam starp lielākajām mājelēm kā dīgtin izdīga trīs, bet pēc tam vēl divi vīri. Viens no viņiem noteikti pamāja ar roku, un cl īvi 110 vīriem atkal pazuda aiz ēkas. Ja Uvis pareizi saprata, tika dota pavēle viņu ielenkt. Vīrietis, kurš bija mājis ar roku, lēnām tuvojās. Pat no simt soļu atstatuma bija skaidrs, ka tas nav ciematnieks, bet gan karavīrs mazliet savādākā apģērbā nekā že- maišiem. Ieročus nemanīja, tikai pie jostas karājās garš dūcis. Viņam sekoja divi vīri: vienam bija loks, bet otram — šķēps. Vēl tālāk manīja divus jātniekus ar šķēpiem.

Ja viņš nolemtu bēgt, tad vajadzētu bez kavēšanās lēkt seglos un steigties atpakaļ uz purva pusi. Tie divi, bet varbūt vēl vairāk vīru jau ielenca viņu, un droši vien visiem še bija loki. Uvis padomāja un atmeta šīs domas. Te taču ir Traupes pils zeme, nav nekas dzirdēts par kādu svešzemnieku iebrukumu, gan jau tie būs vai nu paša Kunta, vai viņa kaimiņu jātnieki.

Kamēr viņš tā prātoja, vīrs bija pienācis un apstājies desmit soļus no Uvja. Viņš pagaidīja, kamēr piejās abi jātnieki. Vīrs bija pusmūža gados, ar melnu bārdu, abpus pamatīgajam degunam stateniski stiepās dziļas grumbas, kas liecināja, ka viņš ir pieradis pavēlēt un necieš iebildumus. Mugurā viņam bija bruņukrekls, uz pleciem apmetnis. Duncis patiešām bija garš, iebāzts ar sudra- liii apkaltā makstī. Ar acu kaktiņu Uvis pani,mija, ka aiz tuvējās mājeles pakša snaik- >)t.is vēl viens vīrs. Tātad par bēgšanu vairs nebija ko domāt.

—  Kas tu tāds? — pavēlnieciskā balsī vīrs jautāja. No cietās izrunas Uvis apjauda, kāpēc viņa apģērbs šķiet kaut kur redzēts. Līdzīgi ģērbās uz Rīgu no Pleskavas atjājušie miini. Jādomā, ari šis bija pleskavietis un leitiski mācēja varbūt tikai šos vārdus. Tāpēc uz priekšu panācās kāds vienkārši ģērbus puisis.

—  Gospoģin[4] jurij daņilovič jautā, kas tu esi, — puisis atkārtoja skaidrā leišu valodā.

—   Bet kas viņš tāds, ja mani izjautā? — atcirta Uvis.

Puisis pagriezās pret pleskavieti un iztulkoja Uvja teikto. Tas saviebās. Pēc tam nikni izgrūda dažus vārdus.

—    Viņš teic, ka ir Jurijs Daņilovičs, — puisis steidzās pārtulkot, — kunigaites radinieks, un dodoties uz Traupes pils valdnieka dēla kāzām. Jautā, no kurienes tu?

—  Tad jau viņš te ir viesis. Ar kādām tiesībām viņš mani izjautā?

Šoreiz pleskavietis pacēla balsi un runāja gana ilgi. Pēc tam pamāja līdzās stāvošajiem vīriem, lai tie pieiet Uvim tuvāk. Jauneklis tikām tulkoja:

—  Tev jāapstiprina, ka tālākā ceļā nedz viņam, nedz viņa vīriem nekas nedraud. Kazi, pats esi no laupītājiem vai, nedod Dievs, pat zobenbrāļu izlūks.

Iztulkots bija pareizi, jo krieviski Uvis mazliet iemācījās no gūstekņiem, kurus pirms dažiem gadiem tika pārvedis Daubars. Uvis iekoda sev lūpā, mēģinādams izšķirties, vai sacīt viņam taisnību. Vīru uzvedība un izturēšanās, it īpaši, Uvi ieraugot, šķita aizdomīga. Par spīti pleskaviešu skaidrojumiem…

—  Viņš ir šejienietis! — pēkšņi aiz muguras atskanēja pazīstama jauna balss. Neticēdams tam, ko dzird, Uvis pagriezās. Tuvējās mājeles pavērtajās durvīs stāvēja paveca sieviete un divi puišeļi. Garākais no abiem bija — Sīks.

—   Jā, šejienietis, — atkārtoja Uvis.

Vīri saskatījās, un galvenais pleskavietis pamāja uz sievietes pusi.

—   Sprosi1 …

1 Pajautā (krievu vai.).

—   Vai patiešām viņš ir no šā ciema? — tulkotājs vaicāja.

—  Jā, no šā… — nedroši apstiprināja sieviete.

—  Viņa zirgs pārāk labs zemniekam. Laikam zagts.

—   Es to vinnēju, — steidzās paskaidrot 11 vis. — Sacīkstēs.

Uvis bija ģērbies vienkāršās drēbes, kuras bija tā noputējušas, ka pat nevarēja pateikt, no kāda auduma šūtas. Tāpēc viņu it viegli varēja noturēt arī par zemnieku.

—  Jā, jā, tas ir viņa zirgs, — Sīks apliecināja, — viņš vinnēja.

—  Ak, tā… Tad varbūt tagad to vinnēsim mēs? Kā domājat, vīri?

Ne tikai no tuvējās, bet arī no tālāko mājoju aizmugures iznira vēl daži ar lokiem bruņojušies vīri. Uvis novērtēja stāvokli un nosprieda, ka pretoties nebūtu nekādas jēgas.

—  Ja atņemsiet zirgu, ziņošu Traupes pils valdniekam!

—    Nepūlies, — iesmējās jaunākais no pleskaviešiem. — Gan mēs paši viņam paziņosim!

—  Tie nolādētie pleskavieši vakar te atvilkās… — Sīks sāka bērt kā zirņus. — Briesmīgs bars. Viņi arī ciemā atņēma zirgus — visus līdz pēdējam. Teica, ka pēc Tolvaiķa kāzām atdošot, bet vai gan pleskaviešiem var ticēt? Laupītāji, nekas vairāk.

—   Trabantu es dabūšu atpakaļ! — cieti noteica Uvis. — Par to neuztraucies. Kad vajadzēs, atdabūšu. Bet kā tu te uzradies?

Viņi sēdēja mājeles pustumsā viens otram blakus un raudzījās tik tikko liesmojošā pavarda ugunī. Sīks pastāstīja, ka pēdējā brīdī no kādas kalpones uzzinājis, ka tā ragana Kuntiene pavēlējusi Fjodoram viņu nosist. Tad nu viņš pārrāpies pāri pils sienai, jo pa vārtiem jau baidījies iet, un veiksmīgi aizbēdzis. Bet šeit dzīvojot viņa tante. Atskrējis tikai pirms pāris stundām un uzzinājis, ka visu ciemu ieņēmuši tie nolāpītie pleskavieši. Visi krūmi ar viņiem pilni. Zagļi un laupītāji, kā savādāk viņus dēvēt. Teikuši, lai neviens neiedrošinās pat soli spert ārpus ciema. Ļaudis tā ietramdīti, ka baidās pat iet izslaukt govi. Atņem zirgu gaišā dienas laikā.

—    No zirga viņiem labuma nebūs! — Noteica Uvis. — Mani kaut kas cits te vai- riik uztrauc, tikai nevaru īsti saprast — kas. < ak viņu šeit ir?

—   Grūti pateikt… Tante, cik viņu te at- k ii 1ās?

—   Būs kādi divi simti. Ko tik šie te nav sadarījuši… Kaut ātrāk tās kāzas beigtos un viņi taisītos prom.

Uvis pašūpoja galvu. Viņus no Ventas pavadīja tikai pieci bruņoti vīri, nu, un tad vēl septiņi kaimiņu virsaiši, kuri pievienojās pa > i'ļam no Zemaitijas. Bet te — divi simti bruņotu vīru!

—  Vai starp viņiem ir arī sievietes?

—   Ak, puisīt, puisīt… — sieviņa turpina ja maisīt apkvēpušajā katlā viru, un ogļu saltajā gaismā varēja redzēt, ka viņa raud. Mājelē bija tumšs, un gaisma tik tikko iespīdēja pa diviem maziem ar pūsli aizvilktiem logeļiem un dūmu caurumu čukurā. — Panesību sakot, tā Traute viņiem pieluncinā- ias. Bet divus vīrus jau apbedījusi, un prā- nņš tāds sajucis. Kauns visam ciemam, tak ko tu padarīsi…

—   Vai tiem pleskaviešiem arī sievietes ir līdzi?

—  Taču jau nē.

—   Bet sirmgalvji, bērni?

—   Šķiet, ka nav. Kad vakar šie iejāja, mēs saskrējām skatīties. Domājām, pagrozīsies un dosies prom.Visi spēka gados. Tikai viens mūsiski prot runāt, no pārējiem nekā nevar saprast.

—   Vai ieroči arī līdzi?

—   Ojoj! Itin kā uz karu, nevis kāzām jātu. Taču sacīja, ka līdz kāzām vēl jāpagai- dot. Iemitinājās pie Piļķa, Dutka un Veino- ra. Ciema zirgus sadzina aplokā un piekodināja bez atļaujas nevienam nekur nestaigāt.

—    Līdz kāzām trīs dienas, — piebilda Sīks. — Kazi, tāpēc tā ragana viņu aicinājusi, ka Traupē būs cita kundze.

—   Nerunā tā par Kunta sievu! — piedraudēja Sīkam tante. — Protams, viņa nav mūsējā, taču ne jau pēc savas gribas šeit ieradās…

—   Kā tā?

—   Ai, puisīt, puisīt… — Sievišķis nopūtās, tad, uzlikusi vāku, pacēla katlu nostāk no svelmojošajām oglēm. — Kunts tak viņu no krievu zemes pārveda. Atceros, cik briesmīgi viņa raudāja. Toreiz biju jauns skuķis un strādāju Traupē par kalponi. Tā Marfa jau nav neko daudz par mani vecāka. Bet cik skaista! Mati tik melni kā kraukļa spārns… Kunts tad daudz gūstekņu atdzina sev līdzi, bet ļaudis sacīja: gan viņš tieši Marļu apprecēs. Jo viņa esot kaut kāda krievu valdnieka meita. Nu, un apprecēja arī. Bet šī nk un tā vēl ilgi raudāja. Varbūt pat gaužāk nekā tad, kad viņu kā gūstekni atveda… — Sievišķis vēlreiz dziļi nopūtās, acīmredzot atcerēdamās savu jaunību. — Kā tagad atceros, cik man bija viņas žēl…

—  Ak, tante, tas bija tik sen! — Sīks nepacietīgi atmeta ar roku. — Bet tagad kļuvusi īsta ragana.

—  Tas tiesa. Viens ļaunums rada citu ļaunumu. Tagad, rau, mūspašu ļaudis tiek noniecināti, bet svešzemnieki salūgti. Kad tas viss beigsies?

—   Nekad, ja dos viņai vaļu. Mūs izēdīs, un paliks vieni vienīgi krievi.

—   Vai tad šitie nebija vienīgie?

—    Nē, puisīt, — tante nošūpoja galvu, — dažas verstis no šejienes krievi pat veselu ciemu sev uzcēluši. Kuntiene saaicinājusi.

—   Nu, tie ir vienkārši zemnieki, nevis kā šitie, kas te iebruka.

Sīks tikai atmeta ar roku:

—  Būtu labāk Kunts viņu Pleskavā atstājis. Nebūtu ne Fjodora, ne visu šito kāzinieku uz mūsu kakla.

Uvis bridi saspringti domāja, tad pēkšņi uzšāvās kājās:

—   Klausies, Sīk, kaut kas te nav kārtībā. Kas tie par kāziniekiem bez sievietēm, sirmgalvjiem un bērniem, tikai vīri. Pat zirgus jums atņēma.

—   Ko no tiem krieviem var saprast…

—   Lai ir krievi, bet… Nē! Noteikti jāpaziņo uz pili. Saprati? Tūlīt pat.

—   Bet viņi pat tev zirgu atņēma.

—   Viņiem tikai liekas, ka atņēma. Ejam, tūlīt redzēsi to, ko nekad neesi redzējis…

Abi aizslīdēja aiz mājeles un piezagās pie aploka, kurā bija sadzīti visi ciema zirgi. Trabantu abi pamanīja uzreiz. Staltāks par citiem tas stāvēja, kareivīgi atgāzis galvu, un baltā zvaigzne pierē bija saredzama jau iztālēm. Viens no pleskaviešiem veda to aiz pavadas — uzmanīgi, turot pavadu pie paša gala un ar muguru spiezdamies pie žoga. Otrs mēģināja pietuvoties no sāniem un ie- lēgt seglos, taču, tikko viņš tuvojās, Trabants draudoši salēcās, un pleskavietim nācās atsprēkliņ atkāpties. Redzams, Trabants viņam jau bija parādījis, cik trāpīgi prot spert, un pleskavietis centās izvairīties no otras mācības. Paprāvs bariņš krievu stāvēja viņupus žoga un ar skaļiem saucieniem uzmundrināja zirga tramdītājus.

—   Sagatavojies, — Uvis klusu sacīja Sīkam, taču tas nevarēja saprast, par ko ir runa. — Es teicu, sagatavojies, tīīlīt jāsim.

Uvis iebāza divus pirkstus mutē, dziļi ievilka elpu un spalgi iesvilpās. Trabants sa- ausījās un ar visu augumu pagriezās uz viņu pusi. Uvis iesvilpās vēlreiz.

Nu uz viņu pusi paskatījās arī vīri un centās Trabantu savaldīt, bet zirgs, šķiet, to līkai bija gaidījis. Tas saslējās un ar spēcīgiem kāju spērieniem atsita sāņus abus ples- kaviešus, kuri ripeniski nogāzās gar zemi. I'agalmā izcēlās apjukums; vieni pleskavieši metās palīgā saviem biedriem, citi ķērās pie ieročiem, kamēr iztrūcinātie zirgi zviedza un grūdās cits citam virsū. Trabants, sapurinājis krēpes, vispirms apskrēja mazu loku visgarām žogam, tad, samanījis piemērotu vielu, pārlēca tam pāri un metās uz Uvja pusi. Vēl daži lēcieni, un Trabants jau bija pie sava saimnieka.

—   Ātrāk, netūļājies! — Uvis iebukņīja Sīkam sānos un aši ielēca seglos, tad, pastiepis roku, gandrīz celšus uzcēla sev priekšā ari draugu. Putekļiem kūpot, ātri kā vējš viņi iz- auļoja no ciema. Nopakaļ nosvilpa bultas, un dažas no tām ar dobju būkšķi ieurbās mājeļu apsūnojušos dziedros. Kaut kur iekliedzās izbijusies meitene. Trabants auļoja atpakaļ uz mežu. Pazibēja pirmie krūmi, no- balsnīja bērzu stumbri, un pleskaviešu klaigas palika tālu aiz viņiem. Daži gan jāšus mēģināja dzīties pakaļ, taču, pārliecinājušies, ka neko neiespēs, griezās atpakaļ, nikni lamādami viņus par nolādētajiem pagāniem.

Pārliecinājies, ka vajātāji palikuši tālu aiz muguras, Uvis apturēja sakarsušo ērzeli. No straujā jājiena abu jātnieku sejas bija gluži pietvīkušas, Sīks elsodams tik vien spēja kā nošļupstēt:

—   Pūķis, ne zirgs! Pūķis… Patiesi pūķis.

—   Bet ko darīsim tālāk? — nolēcis zemē un mazliet atguvies, viņš jautāja.

—   Man jāmeklē sava Vilcene. Zinu, ka tai jābūt kaut kur tuvumā. Bet tev vajag uz pili…

Uvis palika sēžam seglos, un Trabants nepacietīgi ar cietajiem nagiem kārpīja sūnas.

—   Man? Uz pili? Kāpēc?

—   Tā vajag, Sīk.

—  Bet es tak tikko no turienes aizbēgu!…

—   Tev jānogādā ziņa, Sīk. Turklāt pie l.intes tev tāpat nav palikšana. Ja es būtu .ii/jajis viens pats, tie satrakotie pleskavieši li'vi miltos samaltu. Viņi šeit kaut ko perina nu negrib, lai kāds to zinātu. Tas jau nu gan ii skaidrs. Kāpēc tad viņi neļauj nevienam i/iet no ciema?

Sīks klusēja, tad pacēla acis pret Uvi.

—   Šie samaltu mani šeit, bet Fjodors — pili. Tad kur man dēties?

—   Bet tu Fjodoram acīs nerādies… Tu lak Traupi pazīsti kā savus piecus pirkstus. /ini visus kaktiņus, visas slepenās vietiņas.

—  Tā jau tas ir, — Sīkam bija jāpiekrīt.

—  Tad lūk. lezodzies pilī un pastāsti visu, ko redzēji, Eiņum. Vai varēsi iekļūt pili tā, lai neviens tevi nepamanītu?

—   Varēšu.

—   Varbūt pat izdodas tikt klāt manam tēvam. Jā, tas gan nebūs viegli. Bet atrast Ei- ņu, tas tev būs nieks. Viņš ir pieradis izložņāt malu malas.

—   Pateikt, ka atjājuši pleskavieši? Bet ko viņi man atbildēs? Sacīs, liela lieta, Kuntiene tak arī no Pleskavas…

—     Saki Eiņum vai manai mātei, ka nes vēsti 110 manis. Esmu drošs, ka tie nav nekādi kāzinieki. Tie ir bruņoti vīri, kas no visiem slēpjas… Ar tādu baru pili ieņemt nevar, bet… Kazi, ierīko slēpni? Nezinu, pats nezinu, kas viņiem padomā, taču ir svarīgi manējos brīdināt! Svarīgi, vai saprati?

Sīks nošņaukāja vasarraibumaino degunu.

—   Mēs varētu jāt abi. Ceļš tāls!… Jāiet visu nakti.

—    Sīk, vai tu varētu pamest ievainotu draugu? Savu labāko draugu?

Sīks papurināja galvu.

—   Redzi nu. Arī es nevaru. Bet Vilcene ir tepat netālu. Es jūtu, ka drīz viņu atradīšu. Pasaki Eiņum, lai sargā māsas. Nu, un esi pats uzmanīgs, — Uvis noglaudīja Sīka spilgti rudos matus un, apgriezis Trabantu, nozuda meža dziļumos. Viņš jāja atpakaļ uz purvu, uz to vietu, kur bija atradis nokosto suni.

12 ATKAL GŪSTĀ

Saulei austot, Uvis jutās vēl vairāk noguris nekā vakarā, kad izstiepās no egļu zariem un sausām sūnām sakrautajā guļvietā. Jebšu guļa bija mīksta — reizēm nācās parlaist nakti daudz neērtākās guļvietās —, viņš gulēja slikti, pie sīkākā troksnīša trūk- damics augšā un ausidamies, vai tuvumā nesadzirdēs Vilcenes soļus. Dzirdi kairināja katra skaņa mežā, bet, ja pēkšņi kļuva pavisam kluss, viņš izbailēs pamodās no sava sapņa. Sapnī viņš redzēja, ka Vilcenīte ir vēl maziņa maziņa. Tās sīkais augums trīcēt trīcēja no izsalkumā un bailēm, un viņam va- jadzēja celties un doties baisajā naktī meklēt barību…

Atvēris acis un piecēlies sēdus, Uvis sākumā nevarēja aptvert, kāpēc tagad nav salts pavasaris un apkārt Zemgales meži. Laiks tuvojās vasaras beigām, un, kaut gan naktis jau kļuva vēsākas, šo nakti nekādi nevarēja salīdzināt ar to, kuru viņiem ar Vilcēni nācās pārlaist liepas dobumā. Arī izsalkums toreiz tik ļoti nemocīja, pie Sīka tantes viņš bija paspējis notiesāt riecienu maizes. Taču aplam nomocīja neziņa… Vilcenei vajadzēja būt tepat, šajā purvā. Bet ja nu tomēr ir'no- slēpusies kaut kur tālāk?

—     Vismaz pāris verstu tuvumā viņas nav, — noteica Uvis, seglodams zirgu. — Citādi būtu sadzirdējusi. Nakts gandrīz bez vēja, Vilcene noteikti mani sadzirdētu…

Viņš paskatījās visu saprotošajās zirga acīs un papurināja galvu. Tas nozīmēja, ka uzmācīgo domu, kas neļāva viņam aizmigt, vajag aizdzīt pēc iespējas tālāk. Nevar būt, ka viņa neatskrietu. Neatskrietu, jo nav vairs spēka…

—    Nē! Šajos mežos viņas nav. Tā, lūk, draudziņ! Būs vien jādodas tālāk. Acīmredzot, tikusi galā ar suni, Vilcene ir purvu pametusi. Patiesībā tas ir labi. Tas nozīmē, ka viņa nav smagi ievainota, ja jau spēj aizskriet tik tālu.

Šī doma Uvi uzmundrināja. Omu uzlaboja arī skaistais rīts un meža putni, kas dažādās balsīs sveica austošo sauli. Diena rādījās būt pavēsa, jo rasas nebija daudz, bet rietumu pamalē drūzmējās mākoņi. Par laika maiņu liecināja arī putnu lidojums. Tie lidoja zemu zemu, ar spārniem gandrīz pieskar- damies krūmu galotnēm.

Saule bija jau gabalā, kad, izjājuši no purva, viņi šķērsoja vairākus pakalnus un nonāca gaismas pielijušā, skrajā mežā. Uvis neticēja, ka tik atklātā vietā varētu uzturēties Vilcene. |a viņš nekļūdījās, tad viņi bija nonākuši l'raupes dienvidu pusē. Drīz vien viņi sasniedza ceļu, kas veda uz Ķernavu un tālāk uz Kraķiem. Aiz ceļa atkal sākās līdzenums, liels un purvains. Te viņi bija jājuši no Zemaitijas uz Traupi un tikai pāris verstu attālumā no pils atraduši arbaleta bultu…

Melo Tolvaiķis! Tagad pavisam skaidrs, ka melo. Tur bija piestājuši vīri, kuri nepavisam nejāja medībās. Tie nebija nedz žemaiši, nedz lietuvji, ja jau aplauza svētkoku zarus. Vai tic nevarēja būt tie paši bruņotie pleskavieši, kurus viņš satika ciematiņā uz austrumiem no Traupes? Pleskaviešiem varēja būt arī arbaleti… Viena vien arbaleta bulta vēl nenozīmē, ka tur bijuši vācieši. Bet vai tad viņi būtu tuvojušies Traupes pilij 110 rietumu puses, ja jau tā Pleskava kaut kur ziemeļos? Uvis domīgs papurināja galvu. Drīzāk, ka ne. Ja nu vienīgi tie bijuši izlūki. Bet vai izlūkos jāj tik lielā barā? Nē… Tad nu iznāk, ka tur, zem svētliepām, ir bijuši citi.

Un ja nu patiešām citi? Viens karavīru pulciņš noslēpies mežos uz rietumiem no pils, otrs — austrumpusē, purva ciematā… Uvis atkal sajuta briesmu dvesmu. Protams, tikai ar diviem karavīru pulciņiem pili, it īpaši tādu kā Traupe, neieņemt, taču…

Bet kāpēc Tolvaiķis meloja?

Tas, ka uzrīdīja suņus, varēja būt vienkārši aiz skaudības. To varēja saprast, ja ne piedot. Bet kāpēc viņam vajadzēja melot par to Vilcenes atrasto arbaleta bultu?

Uvis nopūtās un ar delnas virspusi paberzēja saraukto pieri. Par daudz nemiera sakrājies. Un tas, ka viņa drosmīgā māsa, Ventas labākā šāvēja Junda, bija Tolvaiķa dēļ zaudējusi galvu, visu saputroja vēl vairāk.

Vienīgais mierinājums, ka Sīks droši vien jau ir nodevis ziņu Eiņum. Un Uvis, tikko atradīs Vilcēni, tā steigtin steigsies atpakaļ uz Traupi.

Trabants pēkšņi apstājās. Uvis itin kā pamodās no uzmācīgajām domām. Mežs te bija pavisam skrajš, un tieši priekšā stiepās ceļš, kurš ved no Traupes uz dienvidiem. Uvis nolēca no segliem un pietupies uzmanīgi sāka pētīt izmīdītās ceļa smiltis. Pēdu netrūka, bet par to nebija ko brīnīties. Šis bija viens 110 svarīgākajiem ceļiem šajā pusē.

lāču vienas no pēdām bija uzmanības vēr- |;is. Jāts bija vēl no rīta, tikko nokrītot rasai. Un jāts bija ātri. Ar rikšotāju. Tas bija re- il/ams no platajiem soļiem. Jā, un jāts bija 11/ Traupi.

Kāds, saulei tikko austot, labā zirgā bija dikti steidzies uz pili.

Uvis nopurināja no drēbēm putekļus un uzlēca seglos.

—    Pajāsim, Trabant, kādu gabaliņu uz dienvidiem, — viņš sacīja zirgam, kurš nepacietīgi dīžājās. — Šeit purvam tikai sākums. īstie muklāji ir kādu versti tālāk. Gan lur būs arī Vilcene. Zinu, ka būs.

*

Ciema mājeles viņš pamanīja jau iztālēm. Mežs te bija izcirsts pusversts garumā. Ciems stiepās abpus ceļam uz dienvidiem. Krietni lielāks par to, kur nācās būt vakar, un arī daudz jaunāks. Vairumam māju sienas vēl baloja balti baļķi, bet tur, kur beidzās izcirtums, dažas mājas vēl tika celtas. Redzams, te Kunts bija nometinājis jaunos līdumniekus.

—  Nu, draudziņ, šovakar vajadzēs rīkoties uzmanīgāk, — nočukstēja Uvis, pieliecies pie

Trabanta melnās auss. — Kaut gan, liekas, ka te viss ir mierīgi…

No tāluma cilvēkus vēl labi nevarēja saskatīt, taču tāpat bija skaidrs, ka ceļa labajā pusē sievas starp vēl neizrautiem celmiem ārdīja nopļauto atālu. Pa kreisi, purva malā, ganījās zirgi, kaut kur ciemā ierējās suns. No nesen uzcirsto mājiņu čukuriem kūpēja dūmi, tālu mežā klaudzēja cirvji. Likās, ka ciems dzīvo savu mierīgo dzīvi. Uvis paskubināja Trabantu. Dūmi nozīmēja, ka te kaut kas tiek cepts vai vārīts. Rūcošais vēders atgādināja, ka pēdējais, ko viņš tika ēdis, ja neskaita dažas jēlas saknes un sauju melleņu, bija Sīka tantes dotā maizes rika. Uvis jāja tālāk. Sievas, ieraudzījušas viņu, atlieca muguras 1111 atmāja.

"Izskatās, ka turīgs ciems…" iešāvās prātā Uvim. Pļavā zirgu bija vairāk, nekā varēja iedomāties. Un ne tikai darba zirgi. Bija arī ar garām, slaidām kājām. Šur tur ciemā varēja manīt pa kādam cilvēkam, taču Uvim neviens īpašu uzmanību nepievērsa. Uvis piejāja pie pirmās mājiņas. Uz sliekšņa sēdēja jauna sieviete un mizoja vārītus rāceņus. Ieraudzījusi jātnieku, viņa žigli iemuka iekšā.

"Dīvaini…" nodomāja Uvis. "Māja tikai pirms dažiem gadiem uzbūvēta… Baļķi tiklo sākuši melnēt. Bet zem logiem nevienas puķes… Tikai plika, izmīņāta zeme."

Pie nākamās mājas viņš nolēca no zirga. Aiz vārtiņiem stāvēja divi vīri. Tikai nolēcis lio zirga, viņš pamanīja, ka 110 mājas iznāk vēl trīs. Divi no tiem pēc izskata nemaz nelīdzinājās zemniekiem.

—  Esiet sveiki, kas šis par ciemu? — Uvis vaicāja vecākajam no viņiem, druknam, bārdainam vīram vadmalas svārkos. Tikai lagad Uvis saprata, ka pirmais iespaids par ciemu ir bijis mānīgs. Taču vairs nebija, kur sprukt. Bārdainis, skaidri nesapratis jautājumu, sarauca uzacis un drūmi raudzījās viņā.

—   Sto skažeš?1 — bārdainis izgrūda.

—   Djerži, Vasjka![5] — tūlīt pat atskanēja aiz muguras.

Uvis pagriezās, bet bija jau par vēlu. Tik tikko neuzdūrās uz šķēpa, kas bija pavērsts lieši pret viņa muguru. No mājas, pacēluši šķēpus, izskrēja vēl divi vīri. Gan apģērbs, gan ieroči skaidri rādīja, ka arī šie ir no Ples- kavas zemes.

Uvis atguvās uz salta māla klona. Pavēra itin kā aizlipušos acu plakstus un atkal aizvēra. Viņš bija iemests šaurā būcenī bez neviena loga. Gaisma tik tikko spraucās pa nelīdzeni salaisto baļķu starpām. Galvā neciešami dūca un pulsēja. Kad viņš mēģināja piecelties, tūlīt sajuta asas sāpes pierē. Uvis sakoda zobus, lai neizlauztos vaidiens, un uzmanīgi ar pirkstu galiem pieskārās sejai. No brūces pierē pāri kreisajam vaigam plūda lipīgas, jau recēt sākušas asinis…

Droši vien kāds no pleskaviešiem bija iesitis viņam ar šķēpa kātu vai cirvja pietu brīdī, kad Uvis mēģināja izraut savu nazi. Skaidrs, arī šajā jaunajā ciemā ir apmetušies pleskavieši. Bet to, ka šejienieši atnācējus ir uzņēmuši kā savējos un tāpēc tie šeit jūtas kā mājās, jā, to Uvis bija aptvēris par vēlu.

— Kaut nelabais viņus parautu! — pusbalsī izgrūda Uvis. — Tas jau trešais karavīru pulciņš! Bet cik šeit viņu ir patiesībā? Iekritu lapseņu pūznī kā pēdējais muļķis… Kā pēdējais muļķis!

Viņš pagulēja vēl kādu brīdi uz aukstās grīdas, aizvēris acis un juzdams, kā ausīs pulsē asinis. Kad izdevās kaut cik pārvarēt sāpes un neciešamo dunoņu, likās, ka galvā nlskan svešas balsis. Tikai pēc brīža viņš aptvēra — balsis nav viņā. Netālu galvgalī, aiz kilķu sienas sarunājās daži pleskavieši. Kāds .ipsvcica Vasju. Ticis pie tāda zirga! Bez ne- I ādas kaujas…

—  Jā, — piebilda cits, — ir nu gan tiem pagāniem zirgi! Protams, ne jau zemniekiem. I'iem tikai tādi kleperi, salīdzinot ar šo.

Atskanēja pleskavieša smiekli. Kad tie apklusa, cauri biezajām klēts sienām izurbās skaņa, kas acumirklī uzrāva Uvi kājās. Tur zviedza Trabants. Zviedza nikni, itin kā brīdinot viņam nepieskarties. Uvis pat neredzot /māja, ka Trabanta galva tagad ir augsti pacelta, zobi dusmīgi atiezti, bet kājas nepacietīgi mīņājās, gaidot izdevīgu brīdi, lai iespertu uzbrucējiem. Atskanēja kliedzieni, pēc tam — daži pātagas plīkšķi. Zviedzieni noklusa. Vai tam, kas tagad mēģinātu Trabantam tuvoties. Tagad viņš stāv, nolaidis galvu, sasprindzinājis visus muskuļus, un skatās niknām, asinīm pierietējušām acīm.

—   Ataiģi![6]… ataigi! — kāds skaļi sauca. Redzams, tas bija labs zirgu pazinējs. — Ja līdīsi tuvu, pārskaldīs galvu kā riekstu. Atstāj viņu mierā, durak!…

— Nolādētie zirgagalvas! — šņāca Uvis. Atskanēja pleskaviešu smiekli, bet Trabants vairs nezviedza. Uvis, mazliet zvārodamies, piegāja pie tuvējās sienas. Kāja tumsā aizķērās aiz groza, un Uvis paklupa. No groza izkrita kaut kas pakulām līdzīgs. Oda pēc mitruma, siena un pelēm. Pieplacis pie spraugas starp baļķiem, Uvis palūkojās laukā. Izrādījās, ka klēts, kurā viņš bija ieslodzīts, atrodas gandrīz pašā ciemata vidū. Caur spraugu kreisajā sienā varēja saredzēt gana lielu laukumu, kura galā ap ugunskuru sēdēja kāds ducis vīru. Aiz viņiem sākās zirgu aploks. Lai kā arī Uvis pūlējās, taču neizdevās saskatīt nevienu melnas spalvas zirgu. "Tie nelieši būs viņu ar pātagām sakulstījuši un aizvilkuši nostāk no citiem zirgiem," nosprieda Uvis. Ap ugunskuru sēdošie vīri runājās pusbalsī, un tagad vien atsevišķu vārdu druskas sasniedza Uvja ausis. Likās, ka medains viņiem netrūka. Daži no pleskaviešiem jau ar grūtībām turējās kājās, kaut ko gvelzdami, viņi ķerstījās ap diviem sievišķiem, kas arvien papildināja medalus krājumus. Arī abi sievišķi manāmi grīļojās, un

Vivakā no viņām zvaigājās gandrīz skaļāk ļ),u iereibušajiem vīriem un garāmejot arvien pabužināja viņu matus vai bārdu.

Uvis piegāja pie gala sienas. Te spraugas bija šaurākas, un vajadzēja krietni papūlē- lics, lai saskatītu ārpusi. Šis klēts gals izgāja u/, ciema ielu. Viņpus ielai gandrīz pretim alradās jauna māja. Varbūt pati lielākā ciema. Taču vislielāko uzmanību piesaistīja inajas priekšā uz zemē ierakta soliņa sēdošie iris vīrieši. Apģērbušies kā jau pleskavieši, i aču viņu drēbes bija pavisam jaunas, bez mazākā puteklīša. Redzams, ar šīm drēbēm viņi nebija ceļojuši, uzvilkusi tās tikai šeit. Tomēr vīri atšķīrās ne tikai pēc gluži jaunajam drānām. Viņi atšķīrās arī pēc uzvedības un sejām. Vairums pleskaviešu bija ar pinkainām bārdām, bet šitie trīs — gludi noskuvušies. Viņu sejas vaibsti bija stingri un noteikti. Uvim šķita, ka šādas sejas viņš jau ir kaut kur redzējis. Vīri sēdēja klusēdami un drūmi raudzījās te uz ielu sev priekšā, te uz ugunskuru. Acīmredzot pie ugunskura kaut kas bija noticis. Iespiedzās meitene, nogranda vīru smiekli, pēc tam sievietes balss paskaidroja, ka viņi visi ir kuņas bērni.

—   Die Russen sind besofen…1 — skaidri noteica kreisējais vīrs un nicīgi pamāja ar roku.

—    Las docb… — atteica vidū sēdošais. — Bis Ūbermorgen ist ja nicht los.2

Uvja kāja bija galīgi notirpusi, un viņš apstulbis nolaidās atpakaļ uz aukstā māla klona.

—   Vācieši!… — viņš satraukti nočukstēja. — Un no paša ordeņa!

Nebija nekādu šaubu. Vajadzēja tikai iztēloties šos vīrus apmetņos ar izšūtiem sarkaniem zobeniem, un tūlīt pat drūmās, stingās sejas gluži vai saplūda ar vācu apmetņiem.

—   No ordeņa!… —viņš atkārtoja. — No ordeņa un vēl pārģērbušies!

Uvis juta, kā viņu pēkšņi līdz pat matu galiem apņem salts baiļu vilnis. Protams, ne jau savas ādas dēļ. Tie vācieši visdrīzāk nemaz nezināja, ka viņš te iemests, bet krieviem viņš droši vien bija tikai garāmjājējs ar labu zirgu. Bet ko šī vāciešu ierašanās nozīmēja viņa tuviniekiem? Pleskavieši Traupi

1  Krievi ir piedzērušies… (Vācu vai.)

2   Lai ir… /../ Līdz parītdienai nekas nenotiks. (Vācu vai.) ielenca no ziemeļiem un dienvidiem, bet tagad ir skaidrs, ka slazdus izliek ari ordenis…

Pēc iespējas ātrāk Uvim vajadzēja tikt laukā! Pēc iespējas ātrāk.

Cik tomēr labi, ka viņš laikus aizsūtīja uz pili Sīku. Tagad droši vien viņš ziņu jau būs nodevis Eiņum, bet tas savukārt tēvam. Gan viņš zinās, ko darīt… Briesmas draud lielas, bet, ja Sīks ir paspējis, tad Traupi tik viegli neieņems. It īpaši, ja starp aizstāvjiem ir Zībarts ar saviem karavīriem un Zemaitijas draugiem.

Uvis, nepievērsdams uzmanību joprojām sāpošajai galvai, sāka prātot, kā varētu no šejienes izlavīties.

13.SĪKA ATGRIEŠANĀS

Lielākā nelaime bija, ka Sīks Traupi sasniedza tad, kad saule bija jau krietni gabala. Viņam vajadzēja iet, nebaidoties no tumsas, tad arī pils sienas būtu sasniedzis vai nu naktī, vai arī gaismai tikko svīstot. Taču viņš nolēma nakti pārlaist un nosnausties pamestā malkascirtēju būdiņā.

Un pamodās jau gaišā dienā.

Ielavīties pa galvenajiem vārtiem vairs nebija ko domāt. Tur stāvēja sardze, kurai, bez šaubām, bija piesacīts viņu aizturēt. Jācer, ka karavīru vairs nav sargtorņos, jo pa dienu viņi tur stāvēja tikai miglainā laikā vai arī kad Kunts bija pavēlējis. Cerības piepildījās, un, slēpdamies aiz krūmiem, Sīks nemanīts pārkļuva pāri aizsarggrāvim un sasniedza galveno aizsargsienu, būvētu no res- num resniem baļķiem. Tas, ka siena šeit bija reizes piecas augstāka par viņu pašu, Sīku neuztrauca. Viņš pašķīra pie pils sienas cieši piekļāvušos krūkļa krūma zarus un pieliecies brīdi parakņājās pērnajās lapās. Sīka acis iemirdzējās, kad rokas sataustīja paslēpto kaņepāju virvi, kuras galā bija stingri piesiets no lazdas koka izdrāzts trijžubura āķis. Izmantojot šo vienkāršo rīku, viņš ne reizi vien iekļuva pilī, kad vārti jau aizdarīti un tilts pacelts.

Sīks arī zināja, kurā vietā āķi visērtāk metot aizkabināt aiz pils sienas. Pagaidījis, kamēr aiz sienas viss noklust, viņš sagrieza virvi virs galvas un ļāva āķim lidot augšup. Izdevās ar pirmo reizi. Āķis noklaudzēja sienas otrā pusē. Tagad vajadzēja spēcīgi paraut virvi, lai viens no žubura smailajiem galiem aizķertos aiz baļķa apakšmalas. Arī tas izdevās, un Sīks sāka kāpt.

Kāpt nenācās viegli. Sasniedzot sienas augšmalu, rokas no piepūles trīcēja. Sīks uzmanīgi paraudzījās apkārt. Tieši pretī bija staļļa jumts, aiz tā — pils pagalms. Pie akas stāvēja daži cilvēki, bet, par laimi, bija aizņemti sarunā un uz viņa pusi netaisījās nākt. Sīks atkabināja āķi un nometa to atpakaļ. Tad piesardzīgi aizlavījās līdz pils tornim un pa kāpnēm lejup. Vēl mirklis — un viņš jau bija aiz staļļa. Tagad tikai vajadzēja aizkļūt līdz lūkai, pa kuru no staļļa tika mesti mēsli, un… Un stallī jau varēs justies kā mājās. Ielīst sienā un gaidīt parādāmies Eiņu.

Izdomāts, neko teikt, bija labi, tak liktenis nereti mēdz iezāģēt. Šoreiz likteņa vietā bija lielais, melnraibais Puzis. Tur, staļļa galā, nu viņš gulēja uz paklātiem salmiem un, mēli izkāris, smagi elsa, gaidīdams, kamēr sadzīs Vilcenes atstātās brūces. Tikko Sīks pa lūku bija ielīdis stallī, Puzis viņu pamanīja un sāka riet, cik spēka. Sīks to negaidīja. Staļļa pustumsā kā rēgs iznira Puža milzīgā galva un baltie, asie ilkņi. Sīks iekliedzās un metās uz durvīm. Taču tur viņu sagrāba spēcīga roka… Tas bija Fjodors.

—  Nu, putniņ, no kurienes tad tu?! — ne mazāk par Sīku izbrīnīts bija arī Fjodors. Nabaga zēns gribēja saukt pēc palīdzības, taču tūlīt pat viņa sejai uzgūla plata plauksta. Fjodors iemeta Sīku tumšā bezlogu bū- cenīfī, kur glabājās zirglietas, durvis noslēdza, bet atslēgu piesprādzēja pie jostas. Tad devās pie Kuntienes pavēstīt, ka bēglis ir atradies.

Jau otrā diena, kopš Uvis neatgriezās, un brālis Eiņus nezināja, ko domāt, ko ne. Taču māte viņu mierināja:

—     Nav jau nekāds mazais… Nekur nepazudīs… Atradīs savu Vilcēni un būs atpakaļ. Ja būtu kas slikts, es zinātu.

Tur nu nevarēja neko iebilst. Medeina nekļūdīgi juta, ja kādam no ģimenes ir kaut kas atgadījies. Arī toreiz, pirms daudziem gadiem, kad Daubars ar Uvi laikus neatgriezās no medībām, māte juta sevī nemieru. Eiņus to labi atcerējas, kaut bija vēl mazs.

Arī tēvs neko daudz neuztraucās, par Jundu nemaz nerunājot — tā pēdējās dienās dzīvoja it kā pavisam citā pasaulē. Vienīgi Gaile ar Skaisti juta līdzi Eiņus nemieram.

Pēc tā nelaimīgā gadījuma ar Vilcēni Eiņus no visas sirds ienīda Tolvaiķi. Sākumā viņš ienīda arī Tolvaiķa lielgalvaino suni, taču, redzēdams, kā tas tagad guļ uz paklātajiem salmiem, smagi ievainots, nosprieda, ka galu galā dzīvnieks jau nav vainīgs. Tas dara, ko saimnieks tam liek… Eiņus pat atnesa Puzim no pusdienu galda nedaudz ēdamā, jebšu dzīvnieks gandrīz neko neēda. Tomēr suns, ieraudzījis Eiņu, vairs dusmīgi nerūca, pēdējā reizē pat atļāva dažas reizes sevi noglaudīt.

Lūk, arī tagad Eiņus droši gāja pie Puža, kad izdzirda balsi. Apstājās un palūkojās apkārt. Nekā nemanīja. Tikai zirgi sprauslā- |.i, atgaiņādamies no uzmācīgajām mušām. Nē, tomēr kaut kur tuvumā skanēja smalka Indstiņa. Kāds sauca viņa vārdu!

—  Kas tur? — uzsauca Eiņus un — drošs paliek drošs — atkāpās tuvāk durvīm.

—  Te Sīks… — nu jau varēja dzirdēt pavisam skaidri. — Atver durvis, virsaiša dēls!

—   Kur tu esi? Ko slapsties?

—  Te, kur zirgu segli… Ver vaļā!

—  Tu te, Sīk?… — pagāja vēl brītiņš, kamēr Eiņus atrada pareizās durvis un piespieda pie tām ausi.

—   Seit, šeit, ātrāk ver vaļā!

Vieglāk bija pateikt, nekā izdarīt. Durvis hija aizslēgtas ar smagu piekaramo atslēgu. Arī atlauzt kādu durvju dēli neizdevās — tie bija biezi un turējās stingri.

—   Aizskriešu pēc kāda dzelža! — Eiņus izlēma.

—    Pagaidi! Paklausies! Uvis sacīja, lai tev…

—   Uvis! — Eiņus atkal piespieda durvju spraugai ausi. — Ko Uvis sacīja?

—  Lika patiekt, ka Dziļpurva ciemā parādījušies bruņoti vīri. Tas ir septiņas verstis uz austrumiem. Tur mana tante dzīvo.

—   Kāda vēl tante?

—  Mana tante! Bet tie vīri ir no Pleskavas

un gaida.

—   Ko gaida?

—  Vilks viņu zina. Arī zirgus zog. Un ļaudīm neļauj pamest ciemu. Arī tava brāļa zirgu nozaga.

—   Ei nu! Trabantu?

—    Tak jau. Bet Trabants izbēga… Un mūs iznesa.

—   Bet kur pats Uvis?

—   Viņš palika meklēt Vilcēni. Un nosūtīja mani pateikt tev vai tavam tēvam par tiem bruņotajiem vīriem. Saprati?

—      Par bruņotajiem pleskaviešiem… Sapratu…

Pēkšņi viņš aprāvās. Tikai tagad, pacēlis galvu, viņš pamanīja, ka pavisam tuvu viņam stāv vīrs ar melno bārdu un dzedro skatienu.

—  Ko meklē? — norūca Fjodors. — Vai te tava vieta?

—   Te mans draugs.

—   Kāds vēl draugs? Kāds draugs! Pašol von![7]

Eiņus izslējās. Viņš bija virsaiša Žībarta dēls, un ar viņu tā nebija pieņemts runāt. Kur nu vēl svešzemju kalpam!

—  Tur ir mans draugs Sīks… Tūlīt pat ver vaļā!

—   Ak, šitais… — Fjodors greizi pasmīnēja. — Pie viņa labāk nelien.

—  Tu man nepavēlēsi! Es visu to pateikšu savam tēvam.

Fjodors savilka savas biezās, melnās uzacis, un acu vietā bija redzamas tikai divas šauras strīpiņas.

—    Bet viņš ir slims. Ļoti slims… Pasaki savam kņazam Zībartam, ka pasargāju tevi no smagas slimības. Tā arī pasaki! Bet tagad — laukā no šejienes!

—   Pasaki par vīriem!… Par bruņotajiem vīriem!… — sauca Sīks, bet Fjodora stiprā roka tikām bija jau izstūmusi Eiņu laukā pa staļļa durvīm.

14.VAKARA VIESIS

Aizbēgt… Pēc iespējas ātrāk aizbēgt.

Uvis rūpīgi izpētīja sienas un griestus. Kailām rokām parakties klonā zem sienas baļķiem nebija iespējams. Nazi viņam atņēma. Bet klons bija noblietēts ciets jo ciets. Atlika tikai cieši aizdarītās durvis un griesti. Izlauzt durvis nebija ko domāt. Varbūt varēja mēģināt izjaukt griestus saturošās kārtis, taču tās bija tik augstu, ka pat palēcies Uvis nespēja tām ar pirkstgaliem pieskarties.

Turklāt par bēgšanu nebija ko domāt, kamēr nav satumsis. Apkārt skraidelēja ļaudis. Nākot vakaram, viņu tapa arvien vairāk. Ordeņa brāļi bija sagājuši mājā ielas otrā pusē, un laiku pa laikam pie viņiem iegāja arī pleskavieši. Krietns pulciņš pleskaviešu drūzmējās pie zirgu aploka. Cik viņu bija pavisam, nebija viegli saskaitīt. Tomēr likās, ka šeit ir ne mazāk par trīsdesmit labi apbruņotu vīru.

Kad ēnas izstiepās garas un saule jau skārās pie tālumā melnējošo koku galotnēm, pleskavieši pēkšņi sarosījās un nepacietīgi sāka raudzīties uz to pusi, kur, kā zināja Uvis, veda ceļš uz Traupi. Pat apreibušie karavīri sagramstīja savus šķēpus un .pie ugunskura sāka slieties kājās. Tālumā atskanēja pakavu troksnis. Viens no vīriem, šķiet, tas, kurš Uvim iesita, uzmeta tramīgu skatienu mājai, kurā bija ieslodzīts gūsteknis, un kaut ko klāstīja savam biedram, rādot ar roku uz klēts pusi un kratot galvu.

Jātnieks strauji tuvojās. Pēkšņi pakavu troksnis pārtrūka: acīmredzot, jātnieks patlaban nolēca 110 zirga. Varēja dzirdēt sasvei- cināšanos, un drīzi vien pleskaviešu ielenkumā ordeņa brāļu mājas priekšā parādījās atjājēja zirgs un… arī pats jātnieks.

Uvim aizrāvās elpa. Zirgu viņš bija ne reizi vien redzējis. Liela, garkājaina ķēve, visa baltā spalvā, tikai uz purna rotājās daži palsi plankumi. "Vai tiešām iespējams, ka ir divi gluži līdzīgi zirgi?" Uvis pie sevis murmināja, taču jau nākamajā acumirklī nepalika vairs nekādu šaubu. Soļus piecpadsmit aiz zirga, pusi galvas staltāks par pleskaviešiem, soļoja — Tolvaiķis. Viņu sagaidīt bija iznākuši visi trīs ordeņa brāļi. Vecākais no viņiem panācās uz priekšu un jau iztālēm pamāja. Kas zina, varbūt viņi ir jau agrāk tikušies?

—  Esi sveicināts! Kāds bija ceļojums? Vai visi virsaiši jau sapulcējušies? Vai Traupē nav radušās neparedzētas grūtības? — vecākais vācietis jautāja lauzītā krievu valodā un pastiepa Tolvaiķim roku, kuru tas cieši paspieda.

—   Nedaudz… Bet nekas sevišķs. — Tolvaiķis krievu mēlē runāja raitāk. Tas gan nevarēja būt nekāds brīnums, un tomēr — pazīstamā balss, kas ierunājās svešas tautas valodā, itin kā vēl vairāk izcēla nodevību. Uvis iekoda lūpā, lai apvaldītu dusmas, un kļuva pati uzmanība.

—   Vai kaut kas aizdomīgs?

—    Nē. Nekā aizdomīga. Tiesa, līgavas brāļi… kaut vēl gana jauni, tak pārmēr ziņkārīgi. Visur bāž degunu. Gan piliešiem, gan virsaišiem sacīju, ka jāju sagaidīt Pleskavas viesus. No tā varētu iznākt labums.

—   Ā! — vācietis uztvēra domu. — Tu tagad atgriezīsies ar dažiem viesiem, un mūsējie būs pašā Traupē. Skaisti! Bet cik ņemsi sev līdz?

—   Kādus sešus, varbūt astoņus… Lai par daudz nekristu acīs.

Vecākais ordeņa vācietis paplikšķināja pa Tolvaiķa plecu, arī abi pārējie sniedza roku.

Viens no viņiem, vārdā Ezubijs, arī mācēja krieviski. No pleskaviešiem vienīgi druknais, grezni tērptais vīrs stāvēja blakus vāciešiem, pārējie mīņājās atstatus. Ezubijs pusbalsī sarunu tulkoja trešajam ordeņa brālim, kurš krievu mēli neprata. Bieži galvas mājieni liecināja, ka vācieši piekrīt jaunajam plānam.

—   Re, gospoģin Ivan Onciforovič tūlīt izvēlēsies labus vīrus. Bet mēs pa to laiku varam atpūsties. Šis tas vēl arī jāapspriež.

—   Tā gan, tā gan. Žēl, ka māmiņa nevarēja ierasties, bet sūta sveicienus. Viņa nevar vien jūs sagaidīt.

—    Kā tad, tie pagāni kņazienei Marfai visu jaunību sagandēja, — piekrita vecākais ordeņbrālis. — Bet viņai veicies, ka tāds dēls… Apgaismos ar kristietību šo tumso- nīgo zemi un kļūs par tās kronēto valdnieku!

—   Ek, — atmeta ar roku Tolvaiķis. — Ja būtu bijis iespējams citādā veidā…

—    Nav, nav iespējams! — vecākais ordeņbrālis steidza turpināt, jo Tolvaiķa balsī bija saklausījis šaubas. — Nekādi citādi nav iespējams. Cik gadus jau pūlamies, bet tikai tur, kur sniedzas mūsu zobens, lietas sāk kustēt uz priekšu. Tikai tur! Še pat, rau, kņaziene Marfa visu dzīvi nodzīvojusi, bet vai kaut kas mainās?

—    Nu kā tad nemainās?… A gospoģin Tolvaiķis… — sarunā iespraucās druknais pleskavietis.

—  Bez šaubām… Jā! — Vecāko ordeņbrāli krieva teiktais drusku samulsināja. — Un viņš būs tas pamats. Jauna valdīšana, zemes kristīšana. Tad varēsim aizsargāt arī no Mindauga. Viss ordeņa un Pleskavas varā.

—  Tas labi! — piebilda pleskavietis. — Bet vispirms tos pagānu vadoņus, kurus ievilinājām Traupes pilī, vajadzētu aizsūtīt taisnā ceļā uz elli. Nu — tagad pie svarīgākā…

—   Tāpēc jau mēs esam šeit. Gan nolemsim. Lūdzu iekšā!

Visi sagāja vāciešu mājiņā. Pie durvīm palika tikai viens pleskaviešu karavīrs. Satvēris abi rokām šķēpu un atbalstījies ar muguru pret mājas sienu, viņš raudzījās tieši uz Uvja pusi. Līdz viņam bija tikai kādi soļi divdesmit, un Uvis skaidri varēja saskatīt sargkareivja brūnās acis. Šķita, ka šīs brūnās acis nemirkšķinot raudzītos tieši Uvī.

Uvis atlēca no sienas.

Pats par sevi saprotams, sargkareivis nevareja neko redzet. Ja nu vienīgi tumšu spraugu starp sienas baļķiem.

Krēsloja, taču pie ēkas, kurā bija ieslodzīts Uvis, gaismas netrūka. Tajā pusē, kur vīdēja zirgu aploks, pleskavieši aizkūra otru ugunskuru. Likās, ka gandrīz visi ir sapulcējušies šajā ciema daļā un, jādomā, gaida, kā beigsies Tolvaiķa un karavadoņu sarunas. Taču sarunas ieilga.

Steigu nemanīja arī starp pleskaviešiem. Medains krājumi šķira bezgalīgi, un iereibu- šākie jau sāka uzvilkt pa dziesmai. Uvim likās, ka viņu ir pavisam aizmirsuši. Neviens nebija atnācis palūkoties, vai Uvis dzīvs vai miris. Kur nu vēl atnesis padzerties vai paēst. Varbūt tie, kuri viņu bija sagūstījuši, negribēja, lai par Uvi uzzina vadoņi. Jo citādi iegūto melno ērzeli viņiem vairs neredzēt kā savas ausis. Šī karavīru alkatība, kazi, izglāba Uvja dzīvību. Ja Tolvaiķis būtu manījis viņu vai Trabantu, tad Uvja stundiņas būtu skaitītas.

Nedrīkstēja vairs vilcināties. Uvis vēlreiz iztaustīja ik baļķi, ik sīkāko spraudziņu — taču nekā. Klēts bija uzcirsta pamatīgi.

Atlika tikai viens ceļš: izspraukties cauri griestiem un jumtam. Sienas bija augstas, un griestus sasniegt nebija iespējams. Arī pakāpties nebija uz kā. Nelielā klēts telpa bija tukša, ja vien neskaita silto, sastāvējušos gaisu un pakulu vīkšķi kaktā. Acīmredzot klētī dažkārt tika sukāti kaņepāji.

Bet no kaņepāju pakulām taču var novīt kaut ko virvei līdzīgu!

"Noslauki degunu, skaties un ievēro!" — Uvis atcerējās vecā Kreicvalda vārdus. Kreic- valds bija pieredzējušākais no Rīgas cirka māksliniekiem, kuri kādreiz bija devuši Uvim pajumti. Viņš prata ne vien pārsteigt skatītājus ar dažādiem trikiem, bet arī veikli iztukšot viņu kabatas, ja tie kļuva neuzmanīgi. Viņš prata arī daudz ko citu.

"Skaties, knēveli, un domā, kā pa šito sienu uzkāpt līdz logam! Vai izdomāji?"

Uvim tolaik bija tikai divpadsmit gadu. Vecums, kad sākas īstā pasaules gudrību apgūšana.

"Nav iespējams uzkāpt…" viņš atbildēja, sapratis, ka Kreicvalds grib viņa priekšā izrādīties un meklē tam iemeslu.

"Ek, tu!… (a es tik gausi domātu, tad bīskapa bende jau sen mani būtu saīsinājis par galvas tiesu. Rau, skaties un iegaumē: vai ir sprauga starp baļķiem vai nav? Ir! Vai mums ir striķēns kabatā vai nav? Ir!"

Virves gabals Kreicvaldam patiesi vienmēr bija kabatā, un tā rīkoties viņš piekodināja arī Uvi. Viss jau būtu labi, bet pleskavieši Uvi bija aptīrījuši līdz pēdējam, noraisījuši arīdzan pie jostas piesieto maiše- li, kurā atradās neliels virves gals.

Bet klētī taču bija kaņepāju pakulas! Ātri vien Uvis novija divas pietiekami garas vir- vītes. Sasēja tās ar mezglu, līdzīgu tam, kādu mācīja siet Kreicvalds. Tad aizmesto mezglu izbāza laukā pa baļķu starpu un abus sasietās virves galus spēcīgi parāva. Mezgls savilkās cieši jo cieši un iestrēga baļķu starpā. Tādā veidā varēja izveidot cilpu, kurā ievietot pēdu. Bet pa šādām cilpām bija iespējams tikt pa baļķu sienu augšup līdz pašiem griestiem.

Par laimi, griestu kārtis bija tikai aptēstas un saliktas uz sijām, nevis piesietas. Un tomēr iznāca krietni nopūlēties, līdz izdevās izkustināt pirmo kārti. Cilpās ieliktās kājas tirpa, seja pārklājās ar sviedriem… Beidzot virs galvas parādījās sprauga, pa kuru varēja izspraukties. Tagad vajadzēja ar rokām uzvilkties augšā. Uvis sakoda zobus tā, ka tumšs sāka griezties gar acīm, un sasprindzināja visus spēkus. Pievilcies līdz zodam, viņš atbalstīja elkoni pret griestu kārti un ar kājām atspērās no sienas. Vēl mirklis, un Uvis, smagi elsodams, bija virs griestiem.

Atvelkot elpu, viņš nedaudz pagulēja un ieklausījās apkārtējās skaņās. Ārā vēl arvien murdēja apreibušas balsis, daži neskanīgi mēģināja vilkt dziesmas meldiņu, pēc tam atskanēja pakavu troksnis. Kāds pieveda pie ordeņa brāļu mājas zirgus. Varbūt Tolvaiķis kopā ar viņam piešķirtajiem pavadītājiem pošas atpakaļ uz Traupi?

Uvis steigšus sāka plēst jumta salmus. Salmi bija klāti tikai pērn, un jumiķis savu darbu bija pratis. Rudzu salmi cieši piespiesti ar latām, tā ka nācās tos plēst pa mazam kumšķītim. Vajadzēja krietni papūlēties, kamēr Uvis caur izplēsto caurumu sajuta uz sejas dzestro nakts vēsmu. Padarbojās vēl, un nu jau pa caurumu varēja izbāzt galvu. Uvis palūkojās apkārt. Pagalmā pie mājas neviena nemanīja. Tolvaiķis ar pavadoņiem, jādomā, bija jau aizjājis. Ceļa pusē arī viss bija mierīgi, tikai pie ordeņa brāļu mājas klusi sarunājās daži vīri. Toties zirgu aploka pusē trokšņa netrūka. Tur ap diviem spēcīgi liesmojošiem ugunskuriem sēdēja ne mazāk par divdesmit vīriem. Viņiem apkārt tekalēja daži sievišķi, pienesot medaļu un ēdienu. Malkas bija atliku likām, un liesmas sparīgi vijās augšup, apgaismojot sasārtušās sejas un iezīmējot gaismas apli tālu apkārt. Diemžēl labi apgaismots bija arī klēts jumts. Ja kāds paskatītos uz klēts pusi, viņš bez grūtībām saskatītu jumtā rēgojamies Uvja galvu. Uvis ievilka to atpakaļ un sāka prātot, kā labāk rīkoties. Būs vien jāpagaida, kamēr karavīri nogurs un uguns apdzisīs…

… Un tieši šajā brīdī viņš izdzirda, ka lejā kāds grabinās gar durvīm.

— Palīdzi man, Modema… — nočukstēja Uvis, apņēmības pilns, un sāka abām rokām plēst jumta salmus, paplašinot caurumu. Apakšā griezīgi iečīkstējās durvju viras. Uvis bez vilcināšanās veikli izlīda uz stāvā jumta. Lejā bija dzirdamas dobjas balsis. Kavēties nedrīkstēja ne mirkli. Vajadzēja, cik ātri vien var, nok[ūt jumta otrā pusē. Taču jumts bija pārāk stāvs, lai to bez pūlēm izdarītu. Viena neuzmanīga kustība, un Uvis noslīdētu tieši pleskaviešu rokās. Tikām no apakšas atskanēja niknas balsis:

—   Propal! Vot gad![8]

Uvis gluži kā varde rāpās augšup. Jumta kore bija jau ar roku aizsniedzama. Te kāda no sievietēm pie ugunskura pacēla roku un iebrēcās:

—   Gļagi! Tam![9]

Pa to laiku Uvis bija jau uz pašas kores. Savos nebrīves gados viņš bija iemācījies pat staigāt pa virvi, tāpēc jumta kore viņam nesagādāja nekādas grūtības. Aši viņš skrēja uz ēkas tumšāko galu. Tagad viņu jau bija pamanījuši arī pie ugunskura sēdošie vīri. Cita caur citu skanēja balsis: "Ķeriet! Pagāns bēg projām!" Uvis pa jumta neapgaismoto pusi nošļūca zemē. Lecot viņš neaizmirsa saliekt kājas ceļgalos, lai kritiens būtu mīkstāks.

Izdevās tīri labi. Pierausies kājās, viņš metās skriet. Dažus soļus aiz viņa skrēja divi vīri, taču abus bija pārāk pārsteigusi Uvja negaidītā parādīšanas — itin kā Uvis būtu nokritis 110 debesīm.

— Ģerži, durak![10] — viņi sauca viens otram, kamēr Uvis jau tuvojās zirgu aplokam.

Sasniedzis aploku, Uvis pārlēca pāri nožogojumam un skaļi iesvilpās. Ja Trabants izdzirdētu, viņš būtu glābts. Bet ja nu Trabants ir aizvests tālāk no ciema? Ugunskura pusē vairāki zirgi stāvēja piesieti pie žoga un jau apsegloti. Uvis ātri pie sevis pārlika, vai būtu prāta darbs paņemt zirgu pleskaviešiem no paša degungala. Taču arī pleskavieši nesnauda. Daži no karavīriem steidzās pie apseglotajiem zirgiem, viņiem sekoja pārējie.

Palika tikai viena izeja. Vajadzēja, ko kājas nes, skriet uz aploka otru galu un tālāk uz krūmājiem apaugušo purvu. Uvis skrēja neatskatīdamies. Aiz muguras bija dzirdamas vīru klaigas un zirgu zviedzieni. Zem kājām lūza sausās smilgas, vējš svilpoja gar ausīm… Uvis skrēja tā, kā nekad mūžā nebija skrējis. Visvairāk vajadzēja uzmanīties no pļavas ciņiem, pret kuriem varēja paklupt. Bet vajātāji aizvien tuvojās. Simt soļu līdz iežogojumam, vēl piecdesmit soļu…

Zirga pakavi cieti atsitās pret zemi. Acīmredzot jātnieks bija zirgu parāvis pa kreisi, lai ērtāk varētu ar labo roku mest •.ķepu. Tūlīt metīs! Tūlīt šķēps caurdurs Uv- ja muguru! Uvis, cik spēka, atspērās un lēca ii/, labo pusi. Lecot apmeta kūleni un atkal nostājās uz kājām. Izdevās tikpat labi kā kādreiz Rīgas laukumā cirka izrādē. Metot kūleni, Uvis paspēja pamanīt, kā pussprīdi no pleca šķēpa uzgalis pāršķeļ gaisu.

Atskanēja krieviskas lamas, iesprauslojās zirgs. ^

—   Šauj! Šauj nost to pagānu! — kāds kliedza.

Uvis skrēja tālāk. Divdesmit soļu līdz žogam, vēl daži, un Uvis jau rāpās pāri aploka žogam. Viņš jau svērās žogam uz otru pusi, kad pēkšņi kreisajā apakšstilbā sajuta asas sāpes. Uvis nokrita viņpus žoga, un smeldzošas sāpes pārņēma visu ķermeni. Uvis pieslējās kājās un atkal paklupa. Apakšstil- bu bija caururbusi bulta un tagad traucēja kustēties. Uvis sakoda zobus un ar abām rokām mēģināja nolauzt rēgojošos bultas galu. Acis no sāpēm aizmiglojās, no asinīm slidenā bulta saliecās un beidzot lūza.

—  Vai trāpīji? — aiz žoga atskanēja balss.

—   Protams, — atbildēja otrs. — Būs tur nokritis…

Par laimi, žogs bija augsts, un to pārlēkt varēja ja nu vienīgi tāds zirgs kā Trabants. Pleskavieši nolēca no zirgiem. Uvis klupdams krizdams streipuļoja tālāk. Zem kājām sāka žļudzēt purva ūdens. Pēc dažiem soļiem Uvis sasniedza kārklāju. Pašķīris krūmus, Uvis nokrita četrrāpus.

—   Kur šis pazuda? — uzrāpies uz žoga, pleskavietis jautāja savam biedram.

—   Velns viņu zina… Likās, ka trāpīju…

—   Meklēsim?

Iestājās klusums, un Uvis sastinga, lai sevi nenodotu. Virs žoga kā ēnas rēgojās vajātāju galvas. Viņi Uvi nevarēja redzēt.

—    Ek, rauj viņu velns… Gan pats nosprāgs! — nosprieda pirmais karavīrs. — Zirgs mums palika. Kam mums tas pagāns?

Abi pleskavieši nospļāvās un devās atpakaļ pie saviem zirgiem. Tālumā noklusa vajātāju zirgu pakavi. Tikai tagad Uvis sajuta, cik ļoti smeldz sašautā kāja.

15 MEDEINAS NOJAUTA

Medeina pacēla acis no zāļu sainīša, kuru dienā bija savākusi Traupes pļavās un mežā, 1111 nemierīgi palūkojās pa atvērto istabas logu tumsā. Drebošajā sveces gaismā Gaile pamanīja, kā mātes pierē stateniski ievelkas dziļa rieva.

—   Kas tev notika, māt? — Gaile jautāja.

Medeina papurināja galvu, it kā atvairot

uzmācīgu domu.

—  Kaut kā… Kaut kā nav labi, — Medeina nomurmināja. Tad nopūtās, pacēla pie acīm mārsilu pušķīti un nolika to blakus citām zālītēm, kas bija skaisti saliktas uz sola. Viņas mierīgajā sejā nepakustējās ne vaibsts.

—   Vai mamma nejūtas labi? — norūpējusies vaicāja Gaile. Bet Eiņus tikām sēdēja istabas kaktā, gaidīdams, kad viņu pievārēs miegs. Tagad, kad nebija Uvja, viņam negribējās vienam iet uz nemīlīgo un tumšo istabu.

—   Nē, nē, man… — Medeina turpināja skatīties atvērtajā logā. Ko gan viņa tur varēja saskatīt?

—   Varbūt kaut kas Daubaram?

—   Nē. Jūtu, ka nevis Daubaram…

—   Uvim! — iesaucās Eiņus un pieskrēja pie mātes. — Uvim ir kaut kas noticis! Vai tā ir?

Medeina jautājumu neapstiprināja.

—    Varbūt… Skaidri nezinu. Grūti pateikt. Tikai jūtu, ka kaut kas ir noticis.

—   Uvim! Es zinu, ka Uvim… — Eiņus bija pārliecināts. — Bet ko sacīja Sīks? Sacīja, ka Uvis mūs brīdina! Taču neviens negrib manī klausīties.

Medeina paņēma dēla roku savējā un saspieda.

—   Te ir cita lieta. Neuztraucies, — viņa mierīgi sacīja. — Un es nezinu, vai patiesi kaut kas ir atgadījies. Tikai tāda nojauta. Sīks taču tev neminēja, ka Uvim draud briesmās?

—   Viņš sacīja, ka Uvis lika brīdināt. To viņš sacīja. Bet vairāk parunāties neļāva tas nolādētais melnbārdis!

—   Puisīt, Sīks ir slims.

—   Viņa melo!

Kas melo?

—   Nu tak jau tā ragana. Melo, acīs skatīdamās! Sīks nepavisam nav slims. Viņš mums grib pastāstīt…

—   Eiņu, nav labi tā runāt, — māte viņu partrauca. — Mēs te esam viesos. Nav labi 1.1 runāt par pils saimnieci.

—  Sīks grib mums paziņot par briesmām, par bruņotajiem vīriem…

—   Bet tu taču tēvam visu izstāstīji.

—   Visu nē. Tikai to, ko Sīks man paspēja i/.stāstīt. Pirms uzkūlās tas nolādētais Fjodors.

Un patiesi, Zībarts uzklausīja tikai daļu no dēla stāstītā. Viņš steidzās satikties ar todien kāzās ieradušos Sventojas valdnieku un bija drusku nepacietīgs.

"…Es te neredzu nekā slikta, Eiņu," tēvs bija teicis. "Uvis nepazudīs. Ja jau kā bērns nepazuda. Atradīs savu Vilcēni un būs atpakaļ."

"Bet viņš taču licis brīdināt par pleskaviešiem…"

"Brīdināt? Mēs jau tagad ar pleskaviešiem būsim rados. Droši vien tas tavs Sīks nav pareizi sapratis. Varbūt tur ciematā pleskaviešu ziņneši jau sākuši svinēt kāzas. Varbūt aiz priekiem par daudz trokšņo. Tā jau gadās!… Uvis nebūs sapratis. Visādi gadās. Atceros toreiz, kad devāmies uz to pašu Pleskavu… Nē, liekas, tas bija, kad tuvojāmies Polockai… Tad nu netālu no Polockas apstājāmies kādā ciemā un… Hm!" —Žī- barts pēkšņi apklusa, nospriedis, ka dēls vēl ir par jaunu, lai klausītos tādos atmiņu stāstos. Viņš tikai tēvišķi paplikšķināja Eiņum pa plecu: "Neuztraucies! Lai kas arī notiktu, žemaitis nepazudīs. Vai tā ir vai nav?"

"Ir," Eiņus piekrita, jo par tik stingri izteiktiem tēva vārdiem nepalika ne mazāko šaubu.

Pēc šīs sarunas Eiņus nolēma vēlreiz uzmeklēt Sīku, taču izrādījās, ka Fjodors viņu ir pārnesis uz citu telpu, tieši blakus Kuntie- nes istabai. Bet Kuntiene neļāva tur ieiet, teikdama, ka Sīkam esot lieli karstumi.

Eiņus palūkojās uz mātes norūpējušos seju un sacīja:

—     Mamm, varbūt aiziesim pie Sīka pavaicāt, ko Uvis viņam vēl teicis?

Medeina noglāstīja dēla galvu un piekrītoši pamāja:

—   Labi, labi, aiziesim. Paskatīsimies, kas tam puiškānam par ligu piesitusies. Varbūt izdosies izdziedināt…

—   Vai tagad iesim, mamm?

—  No rīta. Tagad jau nakts, bērniņ. Laiks gulēt. — Medeina paņēma no saviem zāļu krājumiem kādu augu ar stāvu stublāju, iegarenām lapām un spilgti dzelteniem, skarās sakopotiem ziediem un pacēla to sveces gaismā: — Skaties, Gaile, šajās vietās asinszāle ir mazliet garāka un ziediņi nedaudz lielāki nekā mūsu pusē. Taču tā ir tā pati asinszāle…

Gaile, kuru māte allaž bija skolojusi pazīt dažādas zāles un puķes, raudzījās, kā Medeina starp pirkstiem paberzē asinszāles ziedlapiņu — dzeltenā ziedlapiņa pārvērtās asinssarkanā krāsā.

Eiņus piecēlās un nolēma doties uz savu istabu. Kas zina, ja nu pēkšņi Uvis atgriežas?…

*

Junda sēdēja savā tumšajā istabā un gaidīja atgriežamies Gaili, kad negaidīti uz sliekšņa, turot rokās sveci, parādījās pils saimniece. Kas gan viņu bija pamudinājis atnākt? Līdz šim viņa bija lepni peldējusi Jundai garām, tikai ar galvas mājienu atņemot sveicienu, taču tagad pat sveces gaismā varēja samanīt smaidu viņas parasti drūmajā sejā.

— Manu meitiņ, skaisto līgaviņ, — vienā elpas vilcienā izgrūda Kuntiene. — Cik labi, ka tevi atradu!

Junda jutās mazliet neomulīgi. Savu nākamo vīramāti viņa parasti redzēja, lamājot kalpones vai arī cēli sēžot pils zāles lielajā krēslā. Jundu tik ļoti pārsteidza Kuntiehes negaidītā parādīšanās, ka viņa uzreiz neattapa, ko atbildēt.

—   Kas tevi nomāc, meitiņ? — Kuntiene norūpējusies jautāja. —Teic, kas nospiež tavu sirdi?

—    Nekas īpašs, — mazliet atguvusies, Junda atmeta ar roku.

—   Uztraucies laikam par manu dēlu, — Kuntiene vaicāja tālāk. — Tad jau mums abām viena bēda. Arī es par viņu uztraucos, pārdzīvoju…

—   Tolvaiķis tik dīvaini izturas. Jau otro dienu jāšus dodas prom…

Kuntiene kā piekrizdama pamāja.

—    Zini, arī man tas rūp. Bet, balodīt manu, nevajag visu tik tuvu ņemt pie sirds! Tolvaiķim pirms kāzām daudz visādu darīšanu. Šķiet, mani radinieki būs pa ceļam no Pleskavas nomaldījušies…

—  Tā viņš sacīja…

—  Nu, lūk. Un savam jaunākajam brāļu- kam pasaki, ka tie ir viesi no Pleskavas zemes.

—   Eiņum? Bet varbūt Uvis ir atgriezies?

—  Mazajam, mazajam. Puisēns droši vien kaut ko nav sapratis.

—   Ko īsti Eiņum pasacīt?

—   Es teicu, ka viņš kaut ko nav sapratis, mazs vēl. — Kuntiene izņēma no auss lielu, spīdīgu auskaru un pasvārstīja to delnā. Auskars bija no zelta, līdzīgs smaidīgam mēnesim. Jundai bija jocīgi to redzēt, jo lietuvietes ausīs caurumus nedūra un auskarus nenēsāja.

—    Redzi, balodīt, — Kuntiene turpināja, — mums te viens puikiņš ir stipri saslimis. Deg kā ugunīs. Tāpēc arī negribu tavu brālīti laist pie viņa. Tā ir ļauna slimība… Baidos pat teikt, bet dikti līdzīga mērim. Var pielipt… Domāju, ka es daru pareizi.

—   Zināms, bet…

—   Balodīt, tas slimais puika… Viņš būs redzējis Pleskavas kāzu viesus un noturējis tos par nez kādiem bruņotiem vīriem. Tavs brāļuks to ir uztvēris kā tīru patiesību un pastāstījis tēvam… — Kuntiene vēl dažas reizes pasvārstīja zelta mēnesi delnā, tad uzmanīgi iekabināja savā vietā. — To es tev saku, teic visu, ko kārojas tavai dvēselei. Arī mēs tos ciemiņus gaidīt gaidām. Rau, arī

Tolvaiķis, viņus meklēdams, būs savu labāko ķēvi galīgi notrenkājis.

—    Zinu. Bet kāpēc tomēr Eiņus tik satraukts?

—   Viņš, balodīt, ļoti jau grib tikt pie tā slimā puikas. Bet es pavēlēju pie viņa nelaist. Nedod Dievs, ja mēris. Pirms pašām kāzām! Dievs sargi! Vai pareizi saku?

—   Zināms, — piekrita Junda, — Eiņus ir tik uzņēmīgs pret slimībām.

—    Lūk, arī man tā liekas. Tāds sīciņš, vārgs… Viņam no slimībām jāpiesargājas.— Kuntiene dziļi nopūtās, itin kā pēc smaga darba. — Tad nu izskaidro, līgaviņ, savam tēvam, ja viņš vaicā, ka Eiņus nav pareizi sapratis teikto. Bet par Tolvaiķi neuztraucies. Ļauj man, sirmgalvei, par to parūpēties.

To teikusi, viņa tikko manāmi pasmaidīja, pamāja ar roku, itin kā gribētu vēl kaut ko piebilst, bet tomēr pagriezās un, uzmanīgi turot rokās zelta svečturi, izgāja pa durvīm.

16 ILGAIS CEĻOJUMS UZ TRAUPI

Uvis zaudēja samaņu.

Tas ilga gan tikai dažus mirkļus, jo mēness dzeltenais sirpis joprojām karājās starp liem pašiem diviem nokaltušās egles zariem. Starp tiem pašiem, kurus viņš redzēja, kad, sakodis zobus, abi rokām pacēla plakanu akmeni un trieca ar to sev pa kreiso apakš- stilbu. Tūlīt pat acīs satumsa, un mēness sasprāga smalkās dziestošās dzirkstelītēs.

Kad zēns atguvās, kājā iesvēla sāpju vilni, mēle šķitās piepampusi un gribējās vemt. Viņš gulēja, piespiedis vaigu pie zāles, un baidījās pat pakustēties. Baidījās pārliecināties, vai ir izdevies. Diez vai otrreiz būtu pieticis gribas šādi mēģināt izsist kāju caururbušo bultu. Mēness sirpis bija jau pavirzījies veselu sprīdi uz rietumu pusi, kad Uvis iedrošinājās pamazām un uzmanīgi ar kreiso plaukstu pieskarties apakšstilbam. Pirksti sataustīja vispirms lipīgas, recēt sākušas asinis, tad — ārā izsisto bultas tērauda uzgali.

Tomēr izdevās! Kaut gan sāpes nebija mitējušās, šķita, ka pat mēness iemirdzējās spožāk. Uvis uzslējās sēdus, pagriezās un pacēla kreiso kāju pretim blāvajai mēness gaismai. Jā, gandrīz viss bultas uzgalis bija laukā. Uvis saspieda bultas uzgali pirkstos, vēlreiz sakoda zobus un sāka vilkt…

Šoreiz viņš samaņu nezaudēja. Bulta bija izvilkta, kājai kļuva vieglāk. Sāpes atlaidās. Bet no brūces joprojām turpināja plūst asinis. Uvis palūkojās uz pļavas pusi un mēnesnīcā samanīja dzeltenus ziediņus. Viņš atcerējās mātes Medeinas gan viņam, gan Daubaram un Eiņum teiktos vārdus: "Skatieties, mani dēli, šī zālīte palīdz dziedināt brūces, palīdz apturēt asinis, tāpēc tā arī saucas — asinszāle. Jūs būsiet karavīri, un nedienā asinszālīte var jums palīdzēt." Uvis, arvien vēl redzēdams acu priekša baltā galvasautā ieskauto, norūpējušos mātes seju, pilnām saujām sāka plūkt asinszāles ziedus un lapas un likt uz asiņojošās brūces. Kāja it kā pamira, sāpes mazinājās.

Mēness vēl nebija paspējis sasniegt aiz nokaltušās egles augošo ozolu, kad Uvis aizmiga.

Viņu pamodināja vēss pieskāriens un silta, pazīstama elpa. Sākumā Uvis domāja, ka sapņo, mēģināja pagriezties uz sāniem, taču kāja atkal spēcīgi iesāpējās. Viņa vaigu sāka laizīt asa un reizē maiga mēle.

Uvis pasmaidīja un tikai tad pavēra acis. Viņam blakus tupēja Vilcene, un viņas rudās acis norūpēti lūkojās saimnieka sejā. Pamanījusi pavērtās acis, viņa klusi iesmilkstējās.

—   Cik labi, ka atradies… — nočukstēja Uvis. — Liekas, ka divatā mēs patiesi sasniegsim Traupi!…

Pierausies sēdus, viņš rūpīgi nopētīja savu draudzeni. Ievainojumi nebija mazie. Kreisajā priekškājā, kādu pussprīdi virs ceļgala, rēgojās brūce sprīža garumā. Kāja pārkosta gandrīz līdz pašam kaulam. Arī uz krūtīm varēja manīt dažas — mazākas — brūces. Par laimi, tās bija tādās vietās, kuras Vilcene varēja aizsniegt ar mēli un aplaizīt.

—   Redzu, tev jau ir labāk, Vilcenīt! Bet es baidījos, ka… Tu pat vari paskriet! Bet man — pati redzi, kas notika…

Rīts vēl tikai ausa, taču gaismas, lai aplūkotu ievainoto kāju, pietika. Skats bija briesmīgs. Naktī, pirms sist pa nolauztās bultas galu ar akmeni, Uvis bija noplēsis bikšu staru, un tagad visa kāja — no gurniem līdz. pat basajai pēdai — bija klāta ar asinīm, purva dūņām un saspaidītām asinszālēm. Tomēr pati brūce nebija neko liela. Bulta bija trāpījusi apakšstilbā no kreisās puses, kauls acīmredzot ticis tikai skarts, nevis pāršķelts. Vairāk sāpēja otra brūce, kuru Uvis sev bija nodarījis pats, kad ar akmeni izsita bultas uzgali. Laikam bija pārsista dzīsla, jo visvairāk asiņu bija tieši ap šo brūci.

—  Nebaidies, Vilcenīt. Kaut kā jau pakli- bošu… —gan Vilcēni, gan sevi mierinot, sacīja Uvis. — Mums ir jāsteidzas uz Traupi!

Viņš paņēma noplēsto bikšu staru un, apmetis ap kāju nedaudz virs brūces, cieši sasēja. Tad vēlreiz ar brīnumaino asinszāli nobraucīja asiņainās vietas. Tagad varēja mēģināt piecelties. Tas izdevās bez grūtībām, taču, tikko viņš gribēja uz ievainotās kājas atbalstīties, tā atkal ugunīgi iesmeldzās. Labi, ka tuvumā bija alksnājs, kur Uvis nolauza līdz padusei garu, paresnu nūju.

—   Tagad dosimies. Mums jāsteidzas, Vilcenīt!

Balstīdamies uz nūjas, viņš nokliboja pāris soļus uz ziemeļu pusi un pagriezies pamāja

Vilcenei, taču tā pietecēja pie gariem grīšļiem apauguša ciņa un iesmilkstējās. Uvis piekliboja pie ciņa. Izrādījās, ka grīšļos guļ mazs briedēns. Dzīvnieciņš bija jau noasiņojis, tomēr viņu nomedījusī Vilcene tam nebija pat pieskārusies. Uvis pateicībā apkampa savas glābējas kaklu. Lai arī pati bija izsalkusi un ievainota, tomēr vispirms bija parūpējusies par savu saimnieku. Nebija nedz laika, nedz iespēju iekurt ugunskuru, arī izsalkumu Uvis nejuta, taču saprata, ka nepieciešams iestiprināties.

—    Tev taisnība, Vilcenīt, vajag atjaunot spēkus. Gan tev, gan man grūts ceļš priekšā.

Uvis atsēdās uz ciņa un ar akmens šķembu pāršņāpa briedēna gurnam ādu. Briedēns nebija vecāks par diviem mēnešiem, un āda plīsa viegli. Sākot košļāt jēlo gaļu, parādījās izsalkums un pēc tam arī jauni spēki. Vilcenei veicās daudz vieglāk. Viņa ar asajiem ilkņiem pārplēsa pavēderi un vispirms apēda zarnu saturu. Viņai tā bija gardākā laupījuma daļa. Beigusi pusdienot, Vilcene, kā bija ieradusi, pārpalikumus iekašņāja pērnajās lapās.

—    Ejam! — Uvis bija pati nepacietība. — Sīks jau visu nezināja… Mums jāatgriežas pēc iespējas ātrāk, jau šodien!

Iet bija grūtāk, nekā Uvis sākumā cerēja. Cauršautajai kājai būtu vajadzīga vismaz nedēļa, ja ne vairāk, atpūtas, lai pārplēstie muskuļi sadzītu, lai savienotos pārcirstie asinsvadi, taču te nebija pagājusi i ne puse dienas. Sāpes Uvis bija gatavs pārciest, sliktāk, ka no brūces lēnītēm turpināja sūkties asinis. Kāja pamazām notirpa, bet smelgt sāka paduse, pret kuru balstījās nūjas gals. Neizbēgami nācās apstāties, pagaidīt, kamēr no jauna muskuļi sāk klausīt…

Vilcenc, likās, saprata gan nepieciešamību pēc iespējas ātrāk steigties uz ziemeļu pusi, gan sava saimnieka nepierasto vārgumu. Kaut arī viņu mocīja sāpes ievainotajā kājā, tomēr stipri mazāk. Labi tiem, kam ir četras kājas! Ja būtu nepieciešams, Vilcene spētu pietiekami ātri paskriet arī ar trim kājām. Bet tagad viņai bija vēl ievainotā kāja, uz kuras, ja ne droši, tad tomēr varēja balstīties. Vilcene skrēja pa priekšu un, izpētījusi purvainajā mežā ērtākās takas, notupās un gaidīja pieklibojam Uvi.

— Nāku, jau nāku… — sevi iedrošinādams, atkārtoja Uvis. — Tepat kaut kur jau tam ceļam uz Traupi jābūt. Kazi, esam pagriezušies par daudz uz austrumiem?

Pa līdzenu ceļu viņi Traupi sasniegtu pus dienā. Taču tagad pusi dienas viņi jau bija nobradājuši pa purvainajiem brikšņiem, bet no ceļa ne vēsts… Acīmredzot tas meta palielu loku uz austrumu pusi.

Pamazām brikšņi sāka retēt. Bērziņi, apses un alkšņi sāka atdot vietu slaidām priedēm un pelēcīgiem ošiem. Beidzoties vaivarājiem, zem skarainām eglēm izstiepās zaķ- kāpostu paklāji. Uvim jau no bērnības garšoja šīs skābās, gaiši zaļās lapiņas, un arī tagad viņš plūca tās saujām un ēda, juzdams ieplūstam dzīslās jaunu spirgtumu.

Tikām Vilcene aizskrēja uz priekšu izlūkos, bet, kad atgriezās, viss viņas augums liecināja, ka Vilcene kaut ko ir atradusi. Uvis sasprindzināja spēkus un, iekrampējies savā nūjā, pieslējās kājās.

Tālu iet nevajadzēja. Mežs te bija rets, uz priekšu varēja redzēt pat simt soļu attālumā. Apmēram tādā attālumā Uvis arī samatīja balto ceļa jostu.

— Tagad tikai uz priekšu, Vilcenīt! Redzēsi, cik manī vēl spēka!

Uvis ar sparu devās uz ceļa pusi, taču atgriezies nesapratnē pamanīja, ka Vilcene nezin kādēļ viņam neseko. Stāv kā sastingusi, raugās uz dienvidiem, bet spalva uz muguras nedaudz sabozusies.

— Kaut ko saodi? — jautāja Uvis, bet atbildes vietā izdzirda tuvojošos zirgu pakavu troksni. Uzpūta vējiņš, un nāsis tik tikko sajuta putekļu smaržu. Atlika tikai viens — jo ātrāk steigties atpakaļ un aizslēpties aiz bieza irbenāju krūma, kurā kā asins lāses jau sārtojās ogas.

Pa ceļu jāja daudz ļaužu. Priekšā itin kā dižodamies ar saviem zirgiem, kuri bija gana atpūtušies un ganījušies, drasēja pleskavieši. Viņi palaida zirgus auļos, aizjoņoja labu gabalu priekšā un tad, lcpnīgi smaidīdami, sagaidīja piejājam pārējos. Visi bija bruņojušies kā uz kauju, kaut gan nekādas briesmas viņiem ceļā nevarēja draudēt. Pie segliem bija piesieti metamie šķēpi, daži tur bija piestiprinājuši arī zobenus. Gandrīz pusei karavīru bija arbaleti vai loki.

Ordeņa brāļi jāja nedaudz iepakaļ rotaļīgi noskaņotajiem pleskaviešiem. Lai gan viņu apģērbs bija līdzīgs, izturēšanās stipri atšķīrās. Ordeņa brāļi zirgos sēdēja, taisni izslējušies, kas varēja nozīmēt tikai to, ka zem neizteiksmīgajām drēbēm slēpjas smagas bruņas. Aiz viņiem jāja knehti, arī pārģērbušies par krieviem. Viņi veda katram ordeņa brālim pa rezerves zirgam. Pie zobenbrāļu zirgu sāniem šūpojās smagi kaujas pīķi.

Uvis saskaitīja divdesmit divus pleskaviešu jātniekus, trīs bruņās iekaltus ordeņa brāļus un četrus knehtus. Nez, cik vīru bija purva ciemā? Kazi, arī savi divi desmiti. Ja ne vairāk. Un nav jau teikts, ka Uvis visus viņus redzēja. Turklāt vēl tie seši vai astoņi pleskavieši, kas tagad sēž pie Tolvaiķa pilī. Un kur tad vēl Kuntienes kalpi! Tie taču arī droši vien ir Tolvaiķa pusē?

Kad Uvis saskaitīja visus kopā, pleskaviešu un vāciešu viņam sanāca ne mazāk kā uz kāzām atbraukušo vīru. Bet starp kāzu viesiem bija daudz jau pavecu virsaišu un daži pavisam vēl jaunuļi — kā Eiņus vai brālēns Puteiķis…

Uvis bezcerībā piespieda pieri vēsajai zemei. Bija sliktāk, nekā viņš bija iedomājies. Uzbrucēju veiksmi sekmēs arī slepus atvērtie Traupes vārti un uzbrukuma pēk- šņums. Ja Uvis laikus nepaspēs pie savējiem, tie ir nolemti nāvei. Te nelīdzēs Zībarta un ci Cli virsaišu drosme un kauju pieredze. Ar šito svešinieku varzu viņiem nāksies cīnīties kailām rokām.

Bija jau vēls vakars, un pār priedulājā tekošo strautu pacēlās migla. Krēsla arvien sabiezēja, un Uvis nolēma doties taisni pa Traupes ceļu. Tikai tā viņš varēja paātrināt gaitu. Taču tagad viņam nebūtu nekādu iespēju izvairīties no ienaidniekiem, ja tos satiktu. Par sāpēm viņš vairs nedomāja, kaut vai rāpus, kaut vai līšus, bet ātrāk uz priekšu!…

Mēness jau spīdēja augstu virs koku galotnēm, bet viņš arvien vēl vilkās un vilkās tālāk. Vilcenc, ostīdama ceļu, priekšā vīdēja kā klusa ēna. Reizēs, kad Uvis paklupa, Viņa paskrējās atpakaļ un kā iedrošinot laizīja viņa seju, kas bija sāļa no sviedriem un asarām, kuras reizumis izsprāga, pārvarot necilvēcīgās sāpes.

— Gan paspēsim, Vilcenīt… Bet paskaties, kas tur priekšā… — čukstēja Uvis, un Vilcene, atkal izslējusi ausis un ošņādama, aizskrēja gabaliņu uz priekšu izlūkot, vai viņas saimniekam nedraud briesmas.

Pie debesu palaga piediegtais mēness lēni griezās uz rietumu pusi, nakts bija mierīga un gluži vienaldzīga pret Uvja ciešanām. Pa kreisi un labi, priekšā un aiz muguras atskanēja vien pierastie nakts trokšņi. Purvā kurkstēja vardes, čabošajā zālē aizļepatoja zaķis, laiku pa laikam ieūjinājās pūce. Tālumā iegaudojās vilks, tam atsaucās cits. Vilcene tūlīt pat saslēja ausis un satraukta pieskrēja pie saimnieka. Varbūt šejienes vilki ir saoduši viņas pēdas, domāja Uvis, bet tas nozīmētu nepatikšanas. Jo svešam vilkam nenākas klaiņot viņu valdījumos. Tagad jau Uvim bija iemesls iedrošināt savu draudzeni.

—  Bet tu nepievērs uzmanību, — Uvis klusiņām čukstēja. — Mēs te esam tikai viesi. Neatpaliec, uz priekšu.

Kad jau likās, ka nakts nekad nebeigsies, pēkšņi pavīdēja rītsvīdas strēlīte. Mēness jau bija norietējis, un debesis pamazām kļuva gaišākas. Pieskrējusi pie Uvja, Vilcene tikko dzirdami iesprauslojās. Taču nepietupās kā parasti, bet palika stāvam. Iesprauslojās vēlreiz. Uvis saprata.

—   Viņi tur, priekšā? Pleskavieši? Ja? Tu esi saodusi cilvēkus un zirgus? — Uvis aiz prieka gribēja nobučot savu Vilcēni, taču tam vairs neatlika spēka. — Tātad Traupe ir tepat. Griezīsimies pa kreisi. Tur, strauta ielokā, vajadzētu būt svētajai ozolu birzij.

17 MINDAUGA ĒNA

Drūmais Fjodors palūkojās ar glūnīgu skatienu, novaibstījās un, nomurminājis savā melnajā bārdā kaut ko nesaprotamu, tomēr apgriezās un aizgāja saukt Kuntieni. Ieraudzījusi Medeinu, Marfa tūlīt pat atplauka platā smaidā, taču šis smaids izblāvēja, kolīdz viņa izdzirda Sīka vārdu.

—   Nē, nekādā gadījumā! — viņa apņēmības pilna papurināja galvu. — Slimība ir pārāk nopietna, un nevaru ļaut, lai…

—   Puika jau neies. Es tak pati viņu nelaižu. Es iešu viņu apraudzīt, — mierīgi sacīja Medeina. — Es kaut ko no slimībām saprotu. Zālītes arī man ir.

—    Tiesa, kas tiesa, svainīt. Par tavām spējām mēs daudz esam dzirdējuši. Bet… — Kuntiene dziļi nopūtās un sakrustoja uz krūtīm rokas. — Bet šoreiz nespēsi palīdzēt ari tu. Patiesi nespēsi.

Viņa apklusa, un Medeina, cieši sakniebusi lūpas, pagriezās pret Eiņu, kurš stāvēja dažus soļus nostāk. Eiņus gaidīja, ticēdams mātes spēkam, un vēl neko nesaprata.

—  Tas nozīmē… Tu saki, ka… — Medeina vilcinājās.

—  Diemžēl, jā. — Kuntiene skumji pašūpoja galvu. — Diemžēl viņš nomira. Šonakt.

Arī Eiņus dzirdēja šos vārdus, taču vajadzēja paiet vēl krietnam brīdim, līdz tie sasniedza viņa apziņu.

—   Viņa melo! — pēkšņi viņš iekliedzās asarām acīs. — Viņa negrib mūs pie viņa ielaist! Negrib, lai mēs dzirdētu, ko Sīks saka! Viņa melo!

Kuntienes seja kļuva cieta kā akmens.

—   Tavs dēls neciena vecākos! — viņa izmeta Medeinai. — Tā nemēdz uzvesties nedz manā dzimtenē, nedz šeit. Bet, ja viņš netic, lai iet un paskatās pats. Protams, ja māte nebaidās, ka slimība var pielipt viņas dēlam. Centāmies par viņu rūpēties, cik nu bija mūsu spēkos. Fjodors viņu pat savā gultā apguldīja. Iesim, laipni lūgtum.

Sīks gulēja miris. Tas bija skaidrs uzreiz, tikko viņi iegāja kambarītī blakus Kuntienes istabai. Viņš gulēja uz muguras savandītajā gultā un atvērtām, bet neko neredzošām acīm vērās tumšajos griestos. Pustumsā viņa šaurā sejiņa likās mazliet iezilgana, abas mazās rociņas savilktas dūrēs.

Eiņus skaļi iešņukstējās un gribēja mesties pie sava drauga, taču Medeina viņu ar maigu, bet noteiktu rokas tvērienu atturēja.

—  Nosituši! — Eiņus bezspēkā atspiedās pret durvju stenderi. Vēlēšanās apkampt mirušo draugu pēkšņi pārgāja, un viņš sajuta mokošas nāves bailes. — Nabaga, nabaga Sīks…

—   Nerunā tā! — Medeina viņu aprāja. Kuntiene, pavērusi viņiem kambarīša durvis, pati iesteidzās savā istabā, taču Medeina zināja, ka viņa tur, saspicējusi ausis, visu noklausās. — Nerunā to, ko nezini.

Medeina pati piegāja pie Sīka un pieliekusies ar pirkstu galiem nobrauca pār viņa saltajiem vaigiem. Tad pagrozīja kaklu, vērīgi ieskatījās viņa sastingušajās acu zīlītēs un dūrē savilktajā labajā rokā. Starp pirkstiem vīdēja daži melni mati. Medeina brīdi pastāvēja, domās nogrimusi, tad vēlreiz pieliecās un aizspieda Sīkam acis.

—   Neej tur, — viņa sacīja skaļā balsī, iziedama pa durvīm. — Lai slimība paliek istabā… Sīkam vairs nevar palīdzēt.

Apņēmusi dēla plecus, Medeina to virzīja uz zāles pusi. Eiņus acis joprojām bija pilnas asarām, un viņš tik tikko valdījās, lai nesāktu raudāt balsī.

—    Mums jāaprunājas, — klusu sacīja Medeina, kad durvis bija aizvērtas un viņa pati pārliecinājusies, ka priekšnamā neviena nav. Zībarts stāvēja pie loga un domīgs raudzījās lejup uz pils pagalmu. Saule jau sliecās uz vakarpusi, un torņu ēnas stiepās arvien tuvāk viņu logam.

—    Labi, — viņš piekrita. — Palūk, tie pleskavieši, kuri vakar ar Tolvaiķi atjāja. Tikai jauni vīri! Laikam viņas radinieku dēli. Bet kāpēc nav neviena vecāka? Vai gan nav gatavojušies uz tik svarīgām kāzām? Mazliet dīvaini.

—  Ja vien tas būtu dīvaini. Man prāts ir nemierīgs.

—   Par Uvi? — Zībarts atgriezās pie loga. Savas raizes viņam no sievas nevajadzēja slēpt. Viņa pieri vagoja dziļas grumbas, bet sirmo bārdu apspīdēja vakarblāzmas sārtums. Pēc brīža viņš turpināja:

—    Man jau no rīta vajadzēja jāt viņu meklēt. Tikai es nezinu, kur. Nezinu pat, uz kuru pusi viņš ir aizjājis no tā ciema, kurā, kā Eiņus stāsta, esot bijuši pleskavieši.

Medeina tikko manāmi papurināja galvu:

—   Nē. Bailes par viņu mani bija pārņēmušas vakarnakt. Tagad tā kā norima.

—    Tas puika nepazudīs! — sacīja Zī- barts. — Viņš zem tādas zvaigznes dzimis, ka nevar pazust. Es to zinu, un tomēr… Ko tik viņš nav pārdzīvojis, un vienmēr ticis laukā ar veselu ādu. Man vairāk rūp Daubars.

—  Daubars ir drošībā. Es par citu baidos.

—  Par kādu citu?

—   Par tevi.

—   Par mani?

—  Jā. Jūtu briesmas.

Žībarts pasmaidīja. Tad piegāja pie sievas un, maigi apņēmis viņas plecus, piekļāva to pie krūtīm. Pēc tam klusu, bet cieši noteica:

—  Tu zini, cik ļoti augstu es vērtēju tavas nojautas. Es zinu, ka nekad neesi kļūdījusies. Bet — par mani? Es taču esmu šeit! Paskaties uz mani. Tiesa, neesmu vairs nekāds jaunais, tak stipruma man kaulos vēl gana. Vai ne? — un viņš piespieda sievu sev pavisam cieši klāt, tik cieši, ka tā pat iekliedzās.

—   Ņem kaut vai tur tos pienapuikas pleska- viešus, kas pagalmā. Cik viņu vajadzētu tādam žemaitim kā man? Nu, cik?

—   Nerunā tā, — nomurmināja Medeina. Vīra apskāviens viņu nez kādēļ nespēja nomierināt. Taisni otrādi. — Labāk nerunā.

—   Zināms, es pajokoju, taču katrā jokā sava patiesība. Domā, mani tik viegli var pieveikt?

—   Zinu, ka ne. Bet… Bet te kaut kas nav tā, kā vajadzētu būt. Tas zēns, par kuru Eiņus stāstīja. Viņi to ir nogalinājuši.

—   Kuri viņi? — viņš klusā balsī jautāja, jo arī Medeina bija sākusi runāt gandrīz vai čukstus.

—   Kuntiene… Tas viņas Fjodors.

—   Kā nogalinājuši?

—  Nožņauguši. Paskatījos acīs un sapratu.

—   Bet kāpēc?

Medeina paraustīja plecus.

—   Varbūt tāpēc, ka gribēja pastāstīt par bruņotajiem pleskaviešiem?

—   Nē! Tas nu gan nevar būt! Kāds gan tur noslēpums, ja tie pleskavieši ir tepat. Staigā pa pils pagalmu. — Zībarts brīdi padomāja, saraucis pieri, un papurināja galvu.

—   Nē! Te nu tu kļūdies. Bet, ja tev sirds ir nemierīga, tad kādam iemeslam ir jābūt. Tas gan. Ja ne tūlīt, tad nākotnē briesmas var draudēt… Bet es neesmu tāds muļķis, lai pazaudētu galvu.

Abi apsēdās uz sola un brīdi klusēdami skatījās saulrieta apspīdētajā logā. Zībarts nebija no runīgajiem. Pirms ko teikt, viņam vispirms vajadzēja kārtīgi sakopot domas.

—    Zini, man liekas, te iejaukts Mindaugs, — Zībarts beidzot ierunājās. — Viņš ir apņēmies pārvaldīt visu Deltuvas zemi. Varbūt arī vairāk… Es te ar vienu otru virsaiti aprunājos. Bet tagad viņš sācis mest acis uz Traupi…

Zībarts apklusa, klusēdama gaidīja arī Medeina.

—    Meklē iemeslu, — Zībarts turpināja, — bet, ja ir spēks, iemeslu vienmēr var atrast. Zini, te tās mantojuma lietas nav visai skaidras. Kunta tēvs iesāka ne jau no Traupes. Viņam bija neliela pils tālāk uz austrumiem. Traupi viņš pārņēma juku laikā pēc Šventaraga nāves. Arī Kunts krietni daudz zemju saviem īpašumiem pievienoja. Nu, un tad sakāroja ņemt par sievu to pleskavieti… Viņa tak bija verdzene, kaut arī no kņazu kārtas. Tāpēc vietējie viņu ne visai atbalsta, bet zintnieki vēl jo īpaši ir nostājušies pret. Dzirdēji, kā Aļķis runāja? Viņš ir gaišreģis, viņš drīkst, bet citi pagaidām klusē. Pamazām es visu noskaidroju, pa kripatiņai, bet arī pats Kunts man daudz ko pastāstīja. Viņa stāvoklis nav drošs. Bet Mindaugs grib aizvien vairāk. Stiprina savu varu. Tagad skaidrs, kādēļ Kuntam vajag mūsu Jundu…

—   Viņam vajag atbalstu, — beidzot ierunājās arī Medeina. — Viņam vajag spēcīga žemaišu virsaiša atbalstu. Bet to jau gan mēs zinājām.

—   Zinājām, — piekrita Žībarts, — tikai varbūt ne visu. Nezinājām, piemēram, uz ko viņš cer. Ks viņam skaidri pateicu: žemaiši lietuvju lietās nemaisīsies. Un ne tikai es. Arī citi pazīstami virsaiši. Un neļausim, ka viņi maisītos mūsu darīšanās. Tā mēs līdz šim — lietuvji ar žemaišiem — esam dzīvojuši. Tāda ir laiku laikos iedibinātā kārtība.

—   Bet Junda? Tu teici, valdīs pār visām Traupes zemēm.

Zībarts nopūtās un atkal nogrima dziļās pārdomās.

—   Jundai, šķiet, ar Tolvaiķi saskan, — pēc brīža viņš atteica. — Patiesību sakot, no tā es visvairāk baidījos. Ka nesaskanēs. Bet, luk, viss liekas labi. Nu, un pie kā mēs Že- maitijā viņu izdotu? Viņa visus jaunekļus līdz nāvei nobaidījusi. Bet šeit viņa varēs dzīvot ar Tolvaiķi. Mindaugs nav muļķis, zina, kas aiz manis stāv. Tiesa, dzīvē viss nenotiek, kā gribētos. Gan jau vajadzēs Mindaugam ir jātniekus dot, ir šādus tādus meslus maksāt. Bet ja pat visā Deltuvā lietas virzās uz to pusi? Lietuvas zeme Mindaugam jau klausa. Kuntam ar to grūti samierināties, bet Tolvaiķis ir jauns, šķiet, ar skaidru galvu. Piemērosies…

—   Tolvaiķis… — Medeina iekoda lūpā. Mazliet padomājusi, papurināja galvu. — Ļoti nemierīgi man kļūst ap sirdi, kad iedomājos par viņu.

—   Bet ko tad tu gribēji? Tak jau pirmo meitu izdod pie vīra. Bet mēs novecojam. — Žībarts pacēla balsi, jo svešiem slēpjamās lietas bija izrunātas. — Žēl Jundas, bet kur dēsies? Mātes vienmēr raud meitu kāzās. Kā gan citādi?

—   Es taču teicu, ka ne jau par Jundu uztraucos.

—   Kas zina, par ko tu uztraucies. Nav jau teikts, ka Jundai būs viegli. Bet vai tev ar mani bija viegli? Ko?

Zībarts smaidīja, jo zināja, ka varēja lepoties ar to laiku, kas nodzīvots kopā ar sievu. Arī Medeina mēģināja pasmaidīt. Vīrs sacīja taisnību… Un tomēr nemiers negribēja izgaist.

Ēna no lielā pils torņa lēnām bija pieslīdējusi pie viņu loga, un istabā iestājās krēsla.

18 LIKTENĪGAIS RĪTS

Rīts jau bija uzausis, kad Uvis, uzmanīgi ar rokām šķirdams garo elkukalna zāli, līšus sasniedza pakalna virsotni. Lielais akmens stāvēja kā stāvējis, bet aiz tā — kā vienmēr — dega maza uguntiņa. Uvis līdz pat virsotnei virzījās tik klusu un uzmanīgi tāpēc, ka cerēja šeit satikt vientuļnieku Aļki. Taču viņu nekur nemanīja. Uz nodeguļiem uzliktā bērza šķila vēl nebija izdegusi, tātad Aļķim jābūt kaut kur tuvumā. Paostījusi pēdas, Vil- cene pagrieza purnu uz pils pusi. Uvis aizrāpoja aiz ozola un, pieslējies kājās, piespieda muguru tā resnajam stumbram. Vajadzēja piesargāties, jo no izcirtuma ciemata atjājušie pleskavieši varēja būt apmetušies kaut kur netālu. Varbūt pat elkukalna pakājē, tā dienvidu pusē, no kurienes sākās ceļš uz Ķernavu. No elkukalna pavērās plašs skats uz apkārtni, versts attālumā skaidri varēja saskatīt arī pļavu ieskauto Traupes pili. Uvis pašķirstīja apkārtējos krūmus un vērīgi palūkojās uz visām pusēm. Acīmredzot pleskavieši bija sajājuši dziļāk mežiņā, nekur viņus nemanīja, rikai pašā meža malā aiz trīsstumbraina bērza melnēja izlūka ēna.

Un tad Uvis ieraudzīja Aļķi. Vientuļnieks bija jau nokāpis no elkukalna lejā un tagad pa taku soļoja tieši uz pils pusi. Pat no attāluma bija jaušams, ka viņš ir uztraucies. Pasper soli. Apstājas. Palūkojas visapkārt. Un tad sāk iet straujā gaitā, itin kā gribētu pārvarēt atklāto laukumu no krūmokšņiem līdz pilij pēc iespējas ātrāk.

Taču nepaspēja.

Pirmā bulta viņu ķēra no labās puses. Uvim tā jau bija licies, ka elkukalna labajā pusē aiz ozoliem slēpjas pleskavieši. No turienes arī tika šauts. Vientuļnieks sagrīļojās un satvēra labos sānus. Viņam pagriežoties, skaidri bija redzama garā, izspūrusī sirmā bārda. Viņš nošļuka uz ceļiem, bet tad atkal pieslējās kājās, likās, ka viņš centīsies atgriezties krūmu aizsegā. Bet tad nospindza otrā bulta, kuru šāva Uvja pamanītais izlūks. Bulta trāpīja krūtīs, šķiet, tieši sirdī. Vientuļnieks nokrita kņūpus un vairs nepiecēlās. Sakņupa uz nogāzes, kas veda augšup uz pļavu pils priekšā. Un no pils torņiem, visticamāk, viņu neviens nepamanīja.

Daudzi to ritu Traupes pilī sagaidīja, būdami nomodā.

Kuntiene ar delnām paberzēja no bezmiega uztūkušo seju un, apmetuši ap pleciem platu, lielu zīda lakatu, aizslāja uz istabiņu, kurā gulēja Fjodors. Pieklaudzināja, pastūma durvis, bet, tikko iebāza pa tām galvu, tūlīt atlēca atpakaļ un trīsreiz pārkrustījās.

—  Tu viņu vēl neesi iznesis, — viņa uzšņāca Fjodoram, kurš teju parādījās durvju spraugā.

—   Nebija kad. Un tas puišelis visu laiku vazājās gar durvīm, — Fjodors, vēl īsti neat- modies, noburkšķēja.

—  Kā tu tā vari ar mirušo! — Kuntienei izspruka, un viņa pārkrustījās vēlreiz. —Tūlīt pat iznes viņu laukā! Negribu, lai pilī būtu miroņi!

—   Nu ka… — Fjodors paplūkāja melno bārdu. — Gan jau viņu būs vēl…

—   Css! — nošņāca Kuntiene un palūkojās apkārt. Priekštelpas galā dūmoja lāpa, cauri šaurajam logam vāri iespīdēja rīta blāzma. Nemanīja nevienas dzīvas dvēseles. Tas viņu mazliet nomierināja.

—     Darbu netrūkst, bet nedrīkst aizmirst pašu svarīgāko. Tavs uzdevums — sardze! Pielūko, lai medalus viņiem netrūktu!

—   Būs! — pamāja Fjodors. — Vairākas mucas gaida rindā.

—   Aiznes viņiem laikus. Vislabāk jau tagad. Saki, ka saimniece sūta. Par labu kalpošanu. Un vēl tādā dienā.

—  Bez šaubām. Kāzas! — Fjodors pakasīja vēderu un nožāvājās. Viņš vēl aizvien nevarēja lāgā atmosties. Bet priekšā tik daudz darbu!

Medeina bija jau apģērbusies un lūkojās pa logu uz tukšo pils pagalmu. Neviena, tikai bārdainais Kuntienes kalps parādījās pie pils pagraba durvīm un atkal nozuda.

—   Nav miera? — viņa izdzirda vīra kluso balsi. Zībarts pavēra acis un skatījās uz sievu, kura kā piekalta stāvēja pie loga. Viņi vienmēr modās reizē, kā ar cirvi atcērtot miegu no īstenības.

—   Nav miera, — atkārtoja sieva. — Kad saule pakāpsies augstāk, būs jānoiet līdz svētvietai.

—   Šodien pienāktos uz elkukalnu aiziet visiem.

—   Es aiziešu agrāk.

—  Gan jau būs labi. Par Uvi neuztraucies. Nepazudīs.

—   Nc jau tikai Uvja dēļ.

—   Bet, ja Jundas dēļ, tad — ko vairs mainīsi. Vai gan tava māte neraudāja? Un pati? Ak, jūs, sievietes…

Žībarts runāja kā aizsapņojies, un Me- deina saprata, ka viņš atceras to dienu, kad bija pārvedis viņu no Palangas. Viņa bija augstākā reģa meita, kas jau no bērnības atdota meža dievu aizgādnībā. Citā reizē arī pati Medcina būtu labprāt ļāvusies aizklīst tajās jau ar miglu aizklātajās dienās, taču šodien viņa nevarēja dzīvot tikai ar pagātni. Jo viņas sirds bija nemierīga.

—   Tikko uzausīs saule, tā iešu, — viņa

atkārtoja. — Viena pati.

*

Visu nakti Eiņu mocīja lietuvēns. Pamodies viņš sajuta — kaut kāds smags un briesmīgs radījums, pinkains un auksts, tup viņam uz krūtīm, traucēdams elpot, nu gluži vai smacēdams nost. Eiņus uztrūkās sēdus, bet pārliecinājies, ka nekādu briesmu nav, mēģināja no jauna iemigt. Tad atkal trūkās augšā un piegāja pie brāļa gultas cerībā, ka brālis ir atgriezies un tūlīt visu viņam izskaidros: gan par pleskaviešicm tālīnajā ciematā, gan par Vilcēni un beigu beigās arī par noslēpumaino Sīka nāvi. Eiņus nespēja noticēt mātes vārdiem, ka Sīks ir miris no kaut kādas lipīgas slimības. Visu nakti, cīnīdamies ar lietuvēnu, viņš atkal un atkal atcerējās Sīku, kurš guļ Fjodora gultā tāds sīciņš, sazilējušu sejiņu… Brīžiem viņu pārņēma tādas šausmas, ka gribējās jo ātrāk skriet pie mātes un kā bērnu dienās paslēpties no visas pasaules viņas gultā. Viņam likās, ka daudziem šonakt pilī nenāk miegs. Aiz durvīm aizdipēja soļi, torņos laiski sasaucās sardze, stallī pēkšņi iegaudojās Tolvaiķa suns, bet aiz sienas gultā nemierīgi — arī laikam nespēdama iemigt — grozījās Junda.

Pirmos saules starus Eiņus sagaidīja ar atvieglojumu. Nokāpa pagalmā, noskalojās pie akas un palūkojās apkārt. No zemās ēkas, kas pieslējās pils sienai, iznāca trīs pleskavieši un omulīgi izstaipījās. Iz pils du- ravām, uzmetis plecos smagu maisu, izgāzelējās Fjodors. Atslēgu saišķirn pie jostas žvadzot, viņš nogriezās uz pils aizsargsienas pusi. Pēc brīža viņš no jauna parādījās, tikai šoreiz ar tukšu maisu. Zaglīgi palūkodamies apkārt, viņš nozuda pils pagraba durvīs.

Eiņus zināja, ka tajā vietā — starp pili un aizsargsienu — nekā cita nebija, izņemot mazas durtiņas, pa kurām varēja slepšus iz- lavīties viņpus pils sienām. Vai ari otrādi — slepšus ielavīties. Sīks viņam toreiz skaidroja, ka atslēga no tām durtiņām ir tikai pils valdniekam. Bet Sīka vairs nav, un Eiņus varēja vien iztēloties, ko tur darīja melnbār- dainais viņa drauga mocītājs.

Palūkojies, vai neviens viņu nemana, Eiņus aizlavījās līdz slepenajām durtiņām. Eiņus aizdomas apstiprinājās: mazās slepenās durtiņas bija atslēgtas.

Eiņus tās atvēra, izlīda aiz pils sienas un — sastinga. Pils grāvī, līdz pusei aplipis ar dūņām, gulēja tur iemestais Sīka ķermenis.

Arī Junda tonakt nevarēja aizmigt.

Gaile, kura visu dienu bija staigājusi pa apkārtējām pļavām, palīdzot mātei vākt smaržīgās zāles, gulēja kā nosista. Bet blakus gultā Junda, kura vēl nevarēja samierināties, ka rīt viņas liepziedu krāsas matus uz visiem laikiem apņems sievas baltlinu gal- vasauts, grozījās nomodā līdz pat ausmai. Patiesību sakot, pēdējās dienās viņa jau bija sākusi aprast ar domu, ka nāksies te pavadīt visu atlikušo mūžu, tālu no saviem tuviniekiem. Viņa dzīvos kopā ar Tolvaiķi, audzinās viņa bērnus, pavadīs viņu karā un gaidīs atgriežamies. Būs jāatvadās gan no loka, gan no tikko iepazītā arbaleta. Būs jāsāk jauna, precētas sievietes dzīve, jāpārņem no vīramātes atslēgas, jāmācās izrīkot kalpus un vergus, un tikai reizi dažos gados viņa varēs apciemot savus vecākus, brāļus un māsu. Bet, iespējams, pat nekad…

"Apprecēties, tas ir gandrīz kā nomirt," viņa atcerējās mātes vārdus, "tad ir jādzīvo cita dzīve. Sava vīra dzīve."

Bet vai būs tā jaunā dzīve?

Tik agrā rītā sardze parasti joprojām vēl kavējās lielajā sargtornī, uzmanot pils vārtus un apkārtni. Redzēt varēja tālu. Virs pils pļavām klīda migla. Ja apkārtnē nemanīja neko aizdomīgu, sardze palika tikai mazajā vārtu sargtornītī, kas bija uzcirsts tieši virs pašiem vārtiem, jo saule jau uzlēkusi un ļaudis pilī pamodušies.

Bet tagad viņiem lejā kāpt māja pats sardzes priekšnieks Sudints. Uzreiz bija redzams, kādēļ. Melnbārdainais Kuntienes kalps bija atripinājis paresnu mučel. Protama lieta, kāzas, un vēl kādas! Tad jau medalus nedrīkst trūkt, un labi, ja atceras arī sardzes vīrus, kuri visu nakti nav ne acu aizvēruši.

—   Nu ko, iesim? — savam biedram jautāja Traupē jau četrus gadus nokalpojušais Vanags.

—    Un kā tu pats domā? Vai man rīkle nav izkaltusi?

Daudz neprātodami, abi kāpa no sargtorņa lejā un nemanīja to, ko viņiem vajadzēja pamanīt. Vanags, kurš savu vārdu bija ieguvis ļoti labās redzes dēļ un tāpēc arī nozīmēts sardzē lielajā tornī, bez grūtībām būtu pamanījis, kā tālumā aiz pļavas no elkukalna lejup kāpj cilvēks. Iespējams, Vanags būtu pat sazīmējis balto, izspūrušo bārdu un saucis lejup, ka Traupi atkal nāk apmeklēt viedais vientuļnieks! Pēc tam Vanags būtu uzmanīgi sekojis sirmā pareģa gaitai un, bez šaubām, pamanītu, kā pašā pļavas galā tas sagrīļojas un nokrīt. Nogāzes dēļ, protams, visu viņš nevarētu saskatīt. Taču to, ka vientuļnieks pakrīt, to nu gan Vanags būtu pamanījis.

Uvis bezcerībā un bezspēkā gandrīz ieraudājās. Tumšās Traupes sienas likās gandrīz vai ar roku aizsniedzamas, Trabanta mugurā tās sasniegt būtu kā viens vēja pūtiens, arī, ejot kājām, tas nebija nekāds attālums, pat rāpus nepaietu pārāk ilgs laiks… Taču tagad Traupes pils stāvēja nepieejama. Tikpat nepieejama, cik nepieejama tā bija vecajam Aļ- ķim, kurš tagad beigts gulēja garajā zālē, apklājies ar dzelteno briežādu.

Uvis pielīda pie lielā akmens un paslēpās tā ēnā. Šeit bija daudzmaz droši, jo krievi vairījās no pagāniskajām elkuvietām — pagānu dievi viņiem iedvesa šausmas.

Vientuļnieka aizkurtā uguns vēl liesmoja un liesmos vēl stundu vai divas. Bet tad…

Tad var apdzist ne tikai uguns, bet arī viņa tuvāko dzīvības…

— Nē, — pie sevis čukstēja Uvis. — Tā nebūs. Dievi to nepieļaus! Nepieļaus!

No bezmiega sūrstošām acīm Uvis palūkojās Vilcenē, kas uzticīgi raudzījās uz savu saimnieku. Gaidīt nebija iespējams. Atspiedies pret upurakmeni, Uvis lēni pieslējās kājās. Saule jau bija virs koku galiem, un ēnas rāvās arvien tuvāk pils sienām.

Samiedzis acis, viņš uzmanīgi paskatījās. Šķita, ka pils lielie vārti ir jau atvērti un tilts nolaists.

Pilī gatavojās saņemt viesus.

Tomēr nē. Sevišķas kustības nemanīja. Tikai viens cilvēks iznāca pa vārtiem. Kad viņš iznāca no ēnainās joslas, varēja saskatīt, ka tā ir sieviete. Gaišās drēbēs. Viņa gāja tieši uz elkukalna pusi.

Uvis aiz satraukuma gluži vai pamira. Likās, ka pat sāpes kājā ir mitējušās.

— Tā ir viņa! — Uvis čukstēja Vilcenei. — Paldies dieviem, nāk māte…

It kā smaga nasta nokrita no pleciem. Nasta, kura bija viņu nospiedusi visu šo viņa dzīvē garāko dienu. Klibojot, rāpojot un visbeidzot ar pēdējiem spēkiem uz vēdera lienot, viņš bija sasniedzis Traupes elkukal- nu. Un tagad nāk māte! Medeina ir sadzirdējusi viņa lūgšanos!

Uvja augums pēkšņi sāka degt kā ugunīs, un viņš pat nesajuta, kā zaudē samaņu.

—

19. BRĀLIS EZUBIJS UN SĀTANS

—   Kas tur tagad notiek? — paskatījies uz pils pusi, jautāja brālis Ezubijs. Viņš bija pakāpies uz šķērskoka, kuru divi knehti tika piesējuši starp diviem alkšņiem. Raugoties cauri koku lapotnēm, tā nemanīts varēja novērot visu Traupes pils dienvidu pusi, arī lielos vārtus. — Kur tā frau nolēmusi doties?…

—  Tā nav vienkārša frau, — paskaidroja Ivans Onciforovičs, kurš stāvēja uz tā paša šķērskoka blakus brālim Ezubijam. —Tā ir viņu burtniece.

—   Tātad — ragana?

—  Ne gluži. Šitā ir daudz svarīgāka. Viņa upurē dieviem, pareģo nākotni…

—   Lūk, kā!

Brālis Ezubijs pat pastiepās, lai labāk varētu viņu saskatīt. Sieviete nāca aizvien tuvāk, un jau varēja saredzēt, kā viņa ir ģērbusies. Sieviete vairs nebija nekāda jaunā, taču gāja stalti, viņas galvu sedza plāns baltas linu drēbes galvasauts, sasprausts ar sudraba adatu, bet plecus apņēma pelēks lakats, kuru rotāja mīklainas no bronzas plāksnītēm veidotas zīmes. Ap rokām viņai kā noslēpumaina mēnesnīcas gaisma mirdzēja zalkš- veidīgas aproces, bet pirkstos bija gredzeni. Pie krāsainiem diegiem izšūtās jostas karājās drēbes maisiņš. Tur, redzams, bija rituālam nepieciešamie rīki.

—   Un kurp viņa iet?

—   Uz to pakalnu. Tur viņiem ir svētais akmens.

—   Pagānu elks? Pēc kaujas visus tos elku stabus — līdz pēdējam — nograusim. Tā būs! Nepaliks neviena pagānu dievekļa!

—    Elkustabu tur nekādu nav, — Ivans Onciforovičs papurināja galvu. — Kaut arī pats šajā clkuvietā neesmu bijis, tomēr zinu, ka nav. Tikai akmens un koki. Esmu bijis citās elku vietās, un visur tā ir.

—  Viņi pielūdz akmeni? Tas jau vēl briesmīgāk!

Pleskavietis sarauca melnās uzacis, bet neko neatbildēja. Arī viņš nekādi nevarēja saprast, kam un kādēļ tie pagāni lūdzas, kaut gan, tiesa, iztālēm viņu izdarībās bija noraudzījies. Tostarp viņu novērotā sieviete pa zemē izraktajiem pakāpieniem sāka kāpt pakalnā.

—     Vai tad mēs viņu tā laidīsim? — itin kā sev balsī jautāja brālis Ezubijs. — Zaimotāja mūsu deguna priekšā.

—   Būs vien jālaiž, — atteica pleskaviešu karavadonis. — Pilī viņu gaidīs. Kamēr neatgriezīsies, tikmēr nesāksies kāzas. Jālaiž.

Tas brāli Ezubiju pārliecināja. Tikai tad, kad būs sākušās kāzu dzīres un visi sapulcējušies pils zālē, varēs sākt uzbrukumu. Starp pilī sabraukušajiem bija arī tādi, ar kuru pūlēm ne viens vien ordeņa brālis bija ieguvis mūžīgu mieru. Un kurš saskaitīs, cik knebtu pirms laika viņi ir aizsūtījuši uz viņpasauli? Uzbrukt šiem pagāniem pat kopā ar pleskaviešu baru būtu tīrā neprātība, bet te viņi ir gandrīz bez ieročiem, kailām rokām.

—    Pareizi. Lai palūdzas, cik patīk, — viņš nosprieda. — Bet vai vīri ir labi noslēpušies?

—Atkāpušies tur, mežā. Te, priekšā, esam tikai mēs abi un vēl daži izlūki. Kamēr nebūs dota zīme, visi paliks slēpņos.

—   Bet tas otrs?… Tas, kuru nošāva…

—   Viņš bija tikai uguns pieskatītājs. Viņu nevajag žēlot. Turklāt nebija citas izvēles. Viņš pamanīja, kā mēs ierodamies. Saprata un skrēja ziņot.

Brālis Ezubijs nokāpa no šķērskoka un noslaucīja sviedrus. Ja viss notiks, kā iecerēts, šis karagājiens viņam atnesīs lielu slavu. Viņa nopelni tiks augstu novērtēti. Varbūt viņu gaida pat komtura gods. Jo šis ir karagājiens, kas atbilst ordeņa kaujas veidam. Sasniegt pēc iespējas vairāk, tērējot pēc iespējas maz spēku. Bet vēl labāk, ja uzvaru izdodas izcīnīt ar svešām rokām. Nav nekādu šaubu, ka tā notiks arī šoreiz.

Viņš vēlreiz pameta skatienu uz burtnie- ces pusi, kura jau bija sasniegusi paugura virsotni un pazuda starp ozolu stumbriem.

"Kā būtu, ja paskatītos?" brālim Ezubi- jam ienāca prātā. "Iztālēm, protams, un piesardzīgi…"

Doma bija vilinoša, jo divpadsmit gados, kuri bija pavadīti kaujās pret pagāniem, viņam nekad nebija gadījusies tāda izdevība. Vēl jo vairāk tāpēc, ka par redzēto tad varētu pastāstīt pašam bīskapam!

Uvi no nebūtības pamodināja vēsu lūpu pieskāriens viņa sakarsušajai pierei.

— Tikai necelies, — viņš izdzirda tik pazīstamos čukstus. — Arī galvu necel. Jūtu briesmas.

Uvis pavēra acis. Māte bija jau izslējusics un palūkojās uz krūmu pusi pakalna pakājē, kur zem kāda soļiem bija lūzis sauss zariņš.

—   Mamm…

—    Tikai nerunā. Visu pati saprotu. Brikšņos manu viņu izlūkus.

—   Vai Sīks visu… paziņoja? — smagi izrunādams vārdus, jautāja Uvis. — Vai paspējāt sagatavoties? Viņš gan ne visu zināja… Viņu nav mazāk par trīsdesmit… trīs ordeņa brāļi… četri knehti… Un Tolvaiķis ar viņiem!

—   Paspēsim, dēliņ, paspēsim, — attrauca Medeina. — Bet tagad iedzer šo uzlējumu, kuru atnesu, un mēģini iemigt.

Apakšā, elkukalna pakājē, kāds iekliedzās, itin kā viņu kaut kas būtu nobaidījis, bet pēc tam, spraukdamies caur zariem, smagiem soļiem aizlumpačoja pa krūmiem uz bērzu birzs pusi.

—   Kas tur, mamm?

—   Kas bija, tā vairs nav, — atbildēja Medeina, apziezdama Uvja kāju ar ziedi, kas smaržoja pēc medus un pļavu zālēm. — Tūlīt tev kāja notirps un varēsi aizmigt. Guli, dēliņ, tu savu darbu jau esi paveicis. Gan mēs to nobeigsim.

Un Uvis aizvēra acis, juzdams, kā ievainoto kāju, bet pēc tam arī visu izmocīto un karstošo ķermeni pārņem patīkams vēsums.

Ordeņa brāļus māca garlaicība. Viss nospriests, katrs zina, ko vajadzēs darīt, kad tiks izvilkti zobeni, taču ko darīt tagad, kamēr uzbrukums vēl nav sācies? Neatlika nekas cits kā kūkot krūmos un svīst zem ciešajām bruņām. Un gaidīt. Ieraudzījis no krūmāja iznākam pleskaviešu komandieri, brālis Ezubijs pielēca kājās.

-Jau?

Ivans Onciforovičs nesteigdamies apsēdās. Viņš lēnām košļāja smilgas stiebru.

—   Vajadzēs pagaidīt. Tā burve tikai tagad iet atpakaļ uz pili. Tagad viņa savējiem stāstīs, kas viņai pareģots… Nu, un tad viņi varbūt arī sāks…

—   Bet kā zināt, ko tie nešķīstie pagānu dievi viņai ir pareģojuši? — jautāja jaunākais no ordeņa brāļiem. — Ja nu pareģojums ir mums nelabvēlīgs? Vai viņi var atlikt kāzas?

Pleskavietis papurināja galvu.

—   Šaubos. Viss jau sagatavots. Un, ja arī atliktu, tad tik un tā pils zālē sapulcēsies iedzert medaļu. Vai raudzēto ķēves pienu. Šitā pagānu dzira arīdzan iesit galvā. Mums to tikai vajag. Kņaziene Marfa dos zīmi. — Viņš greizi pasmīnēja un piemiedza ar aci. — Bet, kā ir notikusi zīlēšana, to varbūt mums brālis Ezubijs pastāstīs…

—   Ko? — jautāja vecākais. — Kā gan tu, brāli Ezubij, vari zināt?

Brālis Ezubijs nodūra acis. I.ikās, viņš ir mazliet nobālis. Vecākais palūkojās uz ples- kavicti, bet tas tikai paraustīja plecus.

—  Jautājiet viņam. Viņš tur bija.

—  Mēs tak arī jautājam. Kāpēc klusē, brāli Ezubij?

Brālim Ezubijam neatlika nekas cits, kā pastāstīt. Varēja manīt, ka viņš īsti nejūtas savā ādā.

—   Tas tiesa, es biju uzkāpis paskatīties, bet tikai no tālienes.

—Tevi nemanīja?

—  Nekādā gadījumā. Patiesi nemanīja. Viņa ir veca sieva. Bet tuvāk par pussimt soļiem es negāju. Tikai pa koku starpu skatījos.

—   Nu, un?

Ezubijs nopūtās.

—   Redzēju nelabo.

Visi skatījās un klusēja. Vecākajam acis kļuva šauras, seja drūmi apmācās.

—   Redzēju nelabo! — noteiktā balsī atkārtoja Ezubijs. — Liekas tur, tajā pagānu kalnā, ir viņa mājvieta. Viņš lēca man virsū, pārvērties vilkā…

—   Kādā vilkā?

—    Milzīgā… Melnā… Acis kvēloja kā ogles!

Vairāk neko nevajadzēja skaidrot. Visi saprata, ka brālis Ezubijs no kalna ir noskrējis daudz ātrāk, nekā tajā uzkāpis.

Ivans Onciforovičs izspļāva sakošļāto smilgu.

—   Bet varbūt tas arī bija vilks? — viņš jautāja.

Vecākais saviebās.

—   Vasarā? Gaišā dienas laikā?… Nē!… Brālim Ezubijam ir taisnība. Tur bija sātans. Un man liekas, ka tā ir laba zīme!

—  Ja laba, tad laba… — piebilda pleskavietis. — Bet kā to saprast? Kāpēc laba zīme?

—   Sātans gaida pļauju. Un brālis Ezubijs varēja iztraucēt… Tāpēc arī parādījās. Un ko tu vēl tur redzēji, brāli Ezubij?

Ezubijs papurināja galvu: — Neko… Viņa tikai stāvēja pie akmens, un tad tas nelabais bruka man virsū. Tā arī nepaspēju neko vairāk ieraudzīt…

20 PĒDĒJĀ SAGATAVOŠANĀS

Kad Medcina atgriezās pilī, lielie vārti bija plaši atvērti. No sargkareivju platajiem smaidiem un jautrās izturēšanās varēja spriest, ka viņiem kāzu dzīres jau ir sākušās. Pa pils pagalmu šurpu turpu tekalēja kalpi, un pa pavērtajām virtuves durvīm vēlās laukā garaiņu mutuļi un dažādas ēdienu smaržas. Melnbār- dainais Fjodors kaut ko nepacietīgi skaidroja pavāriem. No pagraba cita pēc citas kāpa kalpones, nesdamas lielas ar drānu apklātas māla bļodas. Gatavošanās dzīrēm bija pašā karstumā.

Zībarts bija uzkāpis uz pils aizsargsienas, jo sāka jau bažīties, kāpēc Medeina tik ilgi ir prom. Ieraudzījis viņu nākam, Zībarts nokāpa sievu sagaidīt.

—   Viss ir labi! Gaidāma veiksme, — Medeina sacīja tik skaļi, lai viņu varētu sadzirdēt visi, kas tobrīd atradās pils pagalmā. — Varam sākt pēdējo sagatavošanos.

—    Pēdējo sagatavošanos? — pārjautāja Zībarts, jo sievas seja viņam šķita aizdomīgi bāla, bet smaids svešāds.

—  Jā! Viss ir labi. — Medeina piegāja pie vīra un uzlika savu delnu viņa rokai. Delna bija salta un tikko manāmi drebēja. — Viss ir noskaidrojies, — viņa piebilda. -— Ejam. Arī mums laiks gatavoties. Ejam, pasauksim arī Jundu.

Junda sēdēja istabā un bāla, sastingušu skatienu vērās pa atvērto logu tālumā. Ž1- barts pienāca un uzlika savu smago roku meitai uz pleca. Junda pieglauda vaigu tēva rokai, un uz tās sāka pilēt karstas asaras.

—    Tu nebaidies… — klusām sacīja Žī- barts. — Tagad, kad mēs visu zinām, varam droši sagatavoties. Es visus brīdināšu.

—    Uvis sacīja, ka viņu esot kādi četrdesmit, — tikpat klusām piebilda Medeina. — Tik viņš ir saskaitījis. Bet varbūt viņu ir vairāk…

—   Šeit, pilī, viņu nav vairāk par desmit. Vakaru neviens no viņiem nesagaidīs! — Žī- barts dziļi nopūtās un, paplikšķinājis meitai pa plecu, pagriezās pret sievu. Viņa seja pauda stingru apņēmību un bija kļuvusi itin kā jaunāka. — Skaidrs, ka Kunta ļaudis nav viņu pusē. Tagad viņus mēģina piedzirdīt.

Nc mazāk par duci karavīru. Un kas svarīgākais — arī virsaišu ir sajājis gandrīz tikpat. Tik daudz virsaišu un vēl Ventas Zībarts! Tad ko jūs šeit vēl pārdzīvojat?

Viņš vēlreiz paraudzījās uz meitu, tad sievu. Abas skatījās uz Zībartu, aizturējušas elpu. Arī Eiņus raudzījās viņā apbrīnas pilnām acīm. Tādu stingrību un reizē mieru viņš sen nebija tēvā matījis.

—  Kļūdījās tie izdzimteņi! — iešņācās Zībarts. — Briesmīgi kļūdījās! Viņi pat iedomāties nevar, cik briesmīgi kļūdījās!

—  Ja nebūtu Uvja…

—   Ja nebūtu tevis, nebūtu arī Uvja! Bet galvenais, ka viņi ir neģēļi un dabūs savu neģēļu algu. Tāds ir viņu liktenis, un ne jau mēs to gatavojām. Viņi paši to izvēlējās. Mums atliek tikai izpildīt dievu spriedumu.

Medeina nopūtās un ar delnu noslaucīja no pieres saltos sviedrus. Viņai ļoti gribējās ticēt, ka lielākās briesmas ir jau garām, tomēr nemiers neatstājās.

—   Viņš izskatījās briesmīgi. Nomocījies un pazaudējis daudz asiņu. Tik grūti bija viņu tur atstāt. Viņam vajag palīdzību!

Zībarts palūkojās viņā ar maigu, bet stingru skatienu.

—   Viņš ir mans dēls! Tāpēc zinu, ka izturēs. Bet tagad mums laiks gatavoties. Saprati, Junda?

Junda piecēlās. Asaras viņa bija noslaucījusi, un viņas seja bija kā izcirsta baltā liepas kokā.

—  Sapratu, — viņa sacīja.

—   Vai man arī ieliesiet, vīri?

Traupes pils sargkareivji tūlīt sarosījās, daži rāvās kājās, lai steigtos pie mucas. Ne jau katru dienu pie viņiem ciemojas vairāki virsaiši uzreiz, pie tam tik godājams karavīrs kā Zībarts no tālās Ventas.

—   Zināma lieta.

—  Mums tas ir pagodinājums, valdniek…

—     Dodiet ragu!… To vislielāko!… — sauca sardzes priekšnieks Sudints. Vērīgais Vanags paspēja pirmais. Viņš satvēra vislielāko — no taura raga darināto — dzeram- trauku un, godbijīgi paklanījies, pasniedza to Žībartam.

Piemiedzis acis, Zībarts raudzījās, kā medains klunkstēdams lija ragā. Mucu nevajadzēja neko daudz sasvērt, tas nozīmēja, ka medalus tajā vēl ir krietni pāri pusei.

—  Esiet veseli un stipri, — turēdams ragu labajā rokā, sacīja Zībarts. Tad viņš paskatījās uz durvju pusi un, pamājis ar kreiso roku, piebilda: — Aizveriet uz brītiņu durvis. Vai mēs te visi savējie?

—   Kā tad, visi savējie, brāļi lietuvji. Kā gan citādi!

—   Vai visi mākat turēt mēli aiz zobiem?

Protams, visi vīri atbildēja apstiprinoši.

—   Tad es gribu jums kaut ko piedāvāt. Lūk, šitās resnās medains mucas vietā es jums došu veselas trīs. Un alus tajās būs vēl krietnāk norūdzis.

—  Arī šis nav slikts. Tad nu uz tavu veselību, virsaiti!

Atbildes vietā Žībarts pielieca ragu, un alus dzeltenā strūklā izlija uz māla grīdas. Balsis pēkšņi apklusa, vīri apmulsa, nespēdami apjēgt, ko gan tas varētu nozīmēt.

—  Vārds ir dots. Trīs lielās mucas ar medaļu! — atkārtoja Žībarts, un tagad viņa balss skanēja dobji un nopietni. — Tikai ne šodien. Bet nu klausieties, iegaumējiet un klusējiet. Jūs visi esat nolemti nāvei. Vai sapratāt, ko teicu?

Vārdus vīri bij sapratuši, bet jēgu ne.

—     Jūs grib piedzirdīt. Jūsu saimniece un viņas sabiedrotie. Bet dzīru laikā būs uzbrukums. Vārti jau ir vaļā, un uzbrucēji mežā gaida.

—  Godājamais Zībart… Bet… — sardzes vecākais kratīja galvu, pūlēdamies aptvert, kā viņam tagad rīkoties. Zībarts pacēla labo roku. Zem viņa apģērba ievizējās krūšu bruņas.

—  Zvēru pie Visaugstā, ka runāju patiesību! Lūdzu jums tikai vienu. Tikai vienu, vīri. Līdz dzīru sākumam nedzeriet! Neko citu no jums lūgt negrasos, jo zinu: kad sāksies uzbrukums, jūs cīnīsieties.

Par atbildi atskanēja piekrītoša murdoņa.

—    Bet ja nesāksies? — jautāja Sudints. — Ja nebūs nekāda uzbrukuma?

—Visi dzirdējāt, ko teicu. Vienas mucas vietā lieku trīs. Neviens neko nezaudēs. Ar mieru? Sarunāts?

—   Ar mieru…

—   Tātad piekrītat šādām mijībām?

—   Piekrītam! Piekrītam!

—   Zināms, piekrītam, — apstiprināja arī sardzes vecākais. — Mums tādas mijības ir liels pagodinājums. Un vēl tāda uzticēšanās! Bet par to uzbrukumu tu nopietni, cienītais virsaiti?

—    Nekad dzīvē neesmu nopietnāk runājis. Bet tagad lieciet to mucu šite…

Vīri nocēla mucu no steķiem, un Zībarts to aizripināja līdz priekštelpas kaktam, kur apvēla uz mutes. Te bija vieta, kur alum aiztecēt, un vīri, drūmi klusēdami, noraudzījās zeltainajā mcdalus straumē. Tikai pāris vīru kautri noburkšķēja, ka tomēr esot žēl tik laba alus,

—   Ja jau sarunājām, tad šī muca pieder man, — sacīja Žībarts, turot mucu slīpi. — Bet izliet vajag tāpēc, lai viņi domātu, ka alu esat izdzēruši. Paprasiet vēl! Šim alum ir dzīvības cena. Tagad zināt, kā rīkoties?

—    Zinām un saprotam. Par alu viss skaidrs, — mierīgi sacīja Sudints. — Bet kā būs ar vārtiem?

—  Atstājiet visu, kā bijis. Tēlojiet, ka jums rūp tikai alus. Kad sāksies, aizsargāsiet austrumu sienu un vārtus. Kad sūtīšu savus strēlniekus uz sargtorņiem, laidiet. īVlēs viņus saņemsim kā seskus sprostā.

— Sardzei no pagraba aizstiepu jau trešo mucu… — izbrīnījies šūpoja galvu Fjodors.

—   Nesaprotu, kā viņiem lien. Dzer kā cūkas un prasa vēl!

—  Tikai nesāc žēlot, — noņurdēja Tolvai- ķis. — Alus nepietrūks. Gana daudz mucu mans tēvs ir sagādājis kāzām! Tad nu ievāksim tagad ražu. Mani uztrauc, ka brokastu laikā gandrīz neviens nedzēra.

—  Taupa spēkus. Cer zaudēto atgūt dzīru laikā, — Fjodors ieķiķinājās un paplūkāja melno bārdu. — Un šoreiz, kā teikt, bez nekādas vajadzības. Bet kad gan pagāniem prātiņš ir bijis?

—   Kaut nu tev pašam tā nepietrūktu! — nīgri attrauca Tolvaiķis. Jo tuvāk nāca liktenīgā stunda, jo vairāk viņu sāka mākt bailes, taču to nekādā ziņā nedrīkstēja izrādīt.

—    Nemaisies man te pa kājām! Paskaties, varbūt mātei kaut ko vajag.

—    Varu arī paskatīties… — nomurmināja Fjodors un greizi pasmīnēja, jo saimniece viņu šurp arī bija atsūtījusi. Noskaidrot, vai Tolvaiķis ir sagatavojies. Varēs tagad saimniecei ziņot, ka ir sagatavojies. Bet to, ka saimnieces dēls 110 bailēm kļuvis gluži bāls, to varbūt labāk būtu noklusēt.

Septiņi vīri jau slēpās aiz pils augstā torņa sienām. Tie bija vispieredzējušākie strēlnieki, līdzi viņi bija paņēmuši prāvus bultu saišķus. Daži strēlnieki nemanāmi novietojās sargtornīšos.

Zībarts ar Zemaitijas un Lietuvas zemju virsaišiem stāvēja pie pils zāles lielajām durvīm. Viņi bija jau apvilkušies svētku drānas. Platie vilnas apmetņi, sasprausti ar lokveida saktām, sniedzās no kakla gandrīz līdz pat ceļgaliem. Sejas pauda svinīgumu, pat tādu kā pārāk lielu nopietnību kāzu svētkiem. Virsaiši uzmanīgi vēroja, kas notiek pagalmā: vergi steidza beigt pēdējos sagatavošanās darbus, pie vārtiem sapulcējušies zemnieki gaidīja, kad arī viņiem atripinās kādu alus mučeli, savukārt pleskavieši drūzmējās pie lielajiem vārtiem. Brīdi iepriekš daži no Deltuvas virsaišiem bija mēģinājuši ar viņiem pārmīt kādu vārdu, tomēr sarunas nevedās. Un vaina te nebija citā valodā, jo austrumos no Traupes dzīvojošie virsaiši krieviski mācēja. Patiesībā viņi nespēja atrast neko kopēju, par ko runāt. Patlaban abi vīru bariņi paklusi runājās vien katrs savā starpā, jebšu vairums vīru pat nerunājās, tikai ārēji mierīgi gaidīja kāzu sākumu. Arī pils zālē viss jau bija sagatavots. Lejup pa kāpnēm kāpa līgavas māsa Gaile. Viņas vaigi bija kā akmenī kalti, bet acis savādi mirdzēja. Skaistes un kalpoņu rūpīgi sapītās medusdzeltenās bizes seju padarīja nedaudz maigāku. Junda nāca vēl staltāka nekā parasti, itin kā nestu zem skaistā kāzu apmetņa bruņas. Medeina stāvēja kāpņu augšgalā un vērīgi noraudzījās meitas soļos. Viņas rokas bija tik cieši saspiedušas kāpņu margas, ka pirksti kļuva balti. Kāpņu lejasgalā Jundu gaidīja Eiņus, brālēns Puteiķis un citi jaunie Sauļu zemes virsaiši. Iztālēm Jundu vēroja arī kādas citās, brūnas un šaudīgas acis. Nomurminājusi kaut ko zem deguna, Kuntiene ieslīdēja atpakaļ savā istabā.

Savu ļaužu pavadībā Junda tūlīt iesoļos pils lielajā zālē, kas izgreznota ar staipekņiem un brūkleņu mētrām. Tolvaiķis ar saviem pavadoņiem ienāks un nostāsies tieši pretim zāles otrā pusē. Pie lielajām durvīm — līgavaiņa tēvs, Deltuvas virsaitis Kunts. Brīdi pastāvējis, viņš aicinās viesus doties iekšā, un tad ieies arī pats.

Kuntiene cieši aizvēra savas istabas durvis. Kaut arī neviens viņu nevarēja redzēt, tomēr viņa vispirms vērīgi palūkojās apkārt un tikai pēc tam piegāja pie loga. Uzmetusi skatienu tālumā melnējošai meža strēlei, viņa noņēma pār palodzi pārmesto plato linu dvieli. Dvieli pa logu viņa izkāra jau no rīta, kas nozīmēja: dvielis ir izkārts, tātad gatavošanās kāzām norit, kā bija sarunāts. Dvielis noņemts: laiks uzbrucējiem sēsties zirgos.

Lielajā pagalmā pils saimnieks Kunts plaši atvēra rokas, itin kā gribētu apkampt visus un pacelties debesīs. Viņš aicināja viesus zālē.

Atskanēja saucēja balss:

—   Mīļie ciemiņi, garu ceļu esat ceļojuši, zaļiem mežiem cauri izjājuši, lielā dārzā atjājuši! Pagodiniet šo namu, šā nama valdnieku un valdnieci un šo mielasta galdu, kas ar linu ziediem apklāts, rudzu asniem un kviešu vārpām izrotāts, svētās Gabijas apgaismots…

—   Lūdzu, mani mīļie ciemiņi. Lūdzu, lūdzu! — piebalsoja virsaitis Kunts.

Cienīgi un nesteigdamies, ar rokām pieturēdami apmetņu stērbeles, virsaiši cits pēc cita kāpa pāri augstajam pils zāles slieksnim. Durvis aiz viņiem aizvērās.

21.KAUJA

Tā sākās nežēlīgi un klusu.

Nebija vēl lielās zāles durvis aizvērušās, kā no meža iznira bruņoti jātnieki. Vārtu sardze bija sapulcējusies zemākā torņa telpā un, kā visi zināja, tukšoja jau trešo medalus mucu. Vārti bija palikuši atvērti. Vārtu ailē, atspiedušies pret sienu, stāvēja trīs pleskavieši. Viņi nesteidzās uz pils zāli un kāzu dāvanu vietā rokās turēja no makstīm izvilktus zobenus.

Pārējie krievi klusiņām zosu gājienā pagāja garām pavērtajām durvīm, aiz kurām trokšņoja sardze, un pa šaurajām kāpnēm sāka kāpt lielajā tornī. Sāka kāpt piecatā, taču augšu sasniedza tikai četri, jo pēdējo, kurš bija nedaudz palicis pārējiem iepakaļ, ar spēcīgu šķēpa triecienu mugurā nodūra Vanags. Tas, klusi ievaidējies, sabruka uz kāpnēm, un, kaut arī viņa ieroči no- šķindēja pret koka pakāpieniem, priekšējie uz viņu pat neatskatījās. Pārāk jau nu steidzās augšup, gribēdami ieņemt šo visai kaujai svarīgo vietu. Bet, kad viņi, smagi elsojot no straujā kāpiena, iznira caur lūku augšējā torņa laukumiņā, tad izrādījās, ka viņu steiga bijusi veltīga. Kāpnes bija šauras, kāpt vajadzēja citam aiz cita… Un, tiklīdz viens bija izrausies no lūkas, tā tūlīt zaudēja galvu no zobena cirtiena. Viss notika klusi, bez mazākā troksnīša; varēja pat dzirdēt asins straumītes tekam lejup pa torņa kāpnēm.

Trīs pleskavieši, kuri bija atstāti sargāt vārtus, nosprieda, ka savu uzdevumu ir izpildījuši. Visi ciemiņi bija zālē, durvis aiz viņiem aizvērušās… Taču pagalmā grozījās vergi, kalpi un daži zemnieki. Viens no viņiem netīšām pameta skatienu uz atvērto vārtu pusi un pēkšņi iekliedzās:

— Uzbrūk! Ak, dievi! Uzbrūk!

Pārējie nesaprata, kas te notiek, arī zemnieks bija galīgi apstulbis, nekādi nespēdams saprast, kāpēc sardzes vīri nepūš taures, kāpēc vārti netiek aizvērti un tilts pacelts, kad skaidri redzams, ka bruņoti jātnieki jau tuvojas pirmajam pils valnim. Zemnieks bija apņēmīgs vīrs, kas ne reizi vien bija piedalījies kopā ar Kuntu karagājienos, tāpēc, satvēris kaujas cirvi, kuru vienmēr nēsāja sev pie jostas, pats metās pie vārtiem.

— Rūkant, vai tu traks?! — viņam nopakaļ sauca kaimiņš, taču sauciens sastinga viņa lūpās un viņš pats satvēra cirvi. Rūkantu ar vienu zobena cirtienu noguldīja no vārtu spraugas iznirušais zaļoksnais pleskavietis, bet uz paceļamā tilta jau atskanēja zirgu pakavu troksnis.

Pirmie pār tiltu, pacēluši smagos kaujas pīķus, pārjāja ordeņa brāļi, aiz viņiem cits pēc cita, zobeniem rokās, pleskavieši. Atskanēja sievu kliedzieni, pagalmā stāvošie zemnieki no sākuma satvēra cirvjus, bet tad pa galvu pa kaklu metās paslēpties kūtī vai arī rāpās pāri aplokam uz pils otru pagalmu, kas bija domāts saimnieciskām vajadzībām. Daži no viņiem, ordeņbrāļu pīķu caurdurti vai pleskaviešu zobenu cirtienu ķerti, saļima turpat uz vietas.

Jauniņie pleskavieši, kuri šādā uzbrukumā piedalījās pirmo reizi, jau sāka reibt no uzvaras prieka. Pils pagalms bija viņu rokās. Nolēkusi no zirgiem, viņi ar degošām lāpām skrēja pie pils zāles logiem. Tikām citi mēģināja atvērt staļļa durvis, lai piekļūtu pie siena un salmiem. Viņi gatavojās pils zāli aizdedzināt, jo tad, apdulluši no uguns un dūmiem, viesi mestos laukā no degošās telpas un viņus varētu bez lielām pūlēm piebeigt. Izdomāts bija labi, taču zemnieki staļļa durvis no iekšpuses turēja ciet, un pleskavieši veltīgi mēģināja tās atvērt.

—   Nesiet šurp! Pie durvīm! — cenzdamies ar skaļo balsi pārkliegt troksni, sauca Ivans Onciforovičs. Pēkšņi viņa acis iepletās izbrīnā, ko pēc mirkļa nomainīja niknums. Viņa acu priekšā pie durvīm pieskrējušā ples- kavieša mugurā ieurbās bulta. Bulta nosvilpa, gandrīz skardama karavadoņa ausi, un Ivans Onciforovičs sajuta pāršķeltā gaisa vēsmu un skaidri sadzirdēja dobjo skaņu, ar kuru bulta caururba ribas un plaušas, vēl viena ietriecās viņam plecā. Bultas, bez šaubām, lidoja no pils lielā torņa, kurā pirms uzbrukuma tika uzsūtīti viņa paša vīri.

Ivans Onciforovičs apgriezās un palūkojās augšup uz lielo torni. Tur skaidri varēja sazīmēt vīrus, pārliekušos pār margām, ar uzvilktiem lokiem. Tā kā saule spīdēja acīs, nevarēja pateikt, kas tie par vīriem.

—  Sbesiļis!1 — cik spēka sāka kliegt ples- kaviešu karavadonis. — Savējiem šaujat! Savējiem! Apstājieties! Vai arī es…

' Satrakojušies! (Krievu vai.)

Balss aizcirtās, un Ivans Onciforovičs sa- kņupa, ar abām rokām mēģinādams izraut kaklā ietriekušos bultu. Pēc īsa mirkļa viņu pavisam notrieca zemē un ar pakaviem samīdīja brāļa Ezubija satrakojies zirgs. Bulta, pāršķeļot bruņas, bija trāpījusi brālim Ezu- bijam labajos sānos. Viņš vairs nespēja novaldīt zirgu un izšļuka no segliem. Viņš bija spēcīgs vīrs un pēc sāpīgā kritiena smagajās bruņās tomēr vēl spēja pieslieties kājās.

Tajā brīdī atsprāga vaļā pils lielās durvis.

Likās, ka kaujas troksnis acumirklī norimst. Visiem aizrāvās elpa: gan tiem, kas turēja lāpas, gan tiem, kas sēdēja satrakotajos zirgos, gan tiem, kas, bultu ievainoti, bija jau pakritusi gar zemi.

Kā apstulbuši viņi raudzījās uz durvīm, kurās, augstu pacēlis divroku zobenu, stāvēja plecīgs, sirms virsaitis. Aiz viņa mirdzošās bruņās un kaujas cirvjiem rokās stāvēja citi virsaiši. Tiem nedaudzajiem uzbrucējiem, kas palika dzīvi, šis acumirklis saglabājās atmiņā uz visiem laikiem. Taču vairumam šis skats bija pēdējais.

Briesmīgais divroku zobens jau šķēla gaisu. Pirmo tas trāpīja brāli Ezubiju, un teito- nis nogāzās uz pagalma akmeņiem kā skārda lelle. Žībarts paspēra vēl dažus soļus un atvēzējās — zobens gaisā nosvilpa, un sāņus aizlidoja kāda nocirsta roka. Līdzās saulē laistījās arī pārējo virsaišu zobeni un kaujas cirvji. Paspēra Žībarts vēl vienu soli…

Pārbīlī un šausmās pleskavieši apgriezās un metās atpakaļ uz vārtiem, taču tur viņus ar paceltiem šķēpiem sagaidīja sardzes vīri, tie paši, kuriem tobrīd vajadzēja gulēt dzēruma miegā. Pie viņu kājām jau gulēja daži krievu līķi.

Bet no lielā torņa kā nežēlīgu bišu spiets turpināja spindzēt nāvīgi dzeļošas bultas.

Jau pirmais prettrieciens ar savu negaidī- tību sagrieza visu ar kājām gaisā. Gandrīz puse uzbrucēju jau nokauti gulēja zemē vai arī vaidēdami mira, bet no aizstāvjiem, neskaitot piecus ar cirvjiem bruņotos zemniekus, bija krituši tikai divi.

Spēki kļuva nelīdzvērtīgi, un pie lielā torņa atspiestie un ordeņbrāļa komandētie pleskavieši vēlējās vairs tikai vienu — ātrāk izsprukt laukā no šā, par nāves slazdu kļuvušā Traupes pils pagalma. Viņi piespiedās pie pašas torņa sienas, jo šādi varēja kaut cik izvairīties no nemitīgās bultu krusas. Taču strēlnieki arvien retāk pārliecās pāri torņa margām, mēģinot trāpīt pie torņa sienas pieplakušajiem ienaidniekiem. Redzams, sāka beigties bultu krājumi. Turklāt šāda šaudīšana varēja beigties bēdīgi, jo arī dzīvu palikušo pleskaviešu vidū netrūka labu loka šāvēju. Un viņi centās mērķēt taisni pa virsaišiem.

— Varbūt ļausim viņiem pagriezt muguru? — ierosināja Ruibis, virsaitis, kurš Mindauga vārdā pārvaldīja nelielo Sventojes pili.

Zībarts noslaucīja no sejas sviedrus. Kaut gan pils saimnieks Kunts, krampjaini turēdams rokā pleskavietim atņemto zobenu, stāvēja turpat līdzās, Zībarts kaut kā pats no sevis bija kļuvis par pils aizstāvju patieso komandieri. Lēmums bija jāpieņem viņam.

Ierosinājums nebija slikts. Pie torņa sienas piespiestajiem uzbrucējiem tagad bija tikai viens mērķis: saglabāt dzīvību. Padoties viņi nevarēja, jo labi saprata, ka pēc tik viltīga uzbrukuma žēlastības nebūs nevienam. Tāpēc neatlika nekas cits, kā pārdot dzīvību par visaugstāko cenu. Viņi bija jauni un spēcīgi karavīri, un spēka viņiem pēc īsā slaktiņa bija saglabājies gana. Viņi izkārtojās torņa pakājē tādējādi, ka ar vairogiem nosedza savus loka šāvējus un vismaz divus vīrus ar arbaletiem. Arbaletu bultas lidoja sevišķi precīzi un ieurbās mērķī ar neredzētu spēku. Viena šāda arbaleta bulta jau pāršķēla vairogu un tikai par mata tiesu aizlidoja garām Ruibja dēla acij.

—    Varbūt arī… — Žībarts vēl šaubījās. — Bet kas pirmie paspēs pie zirgiem?…

Šie vārdi bija saprotami visiem bez skaidrošanas. Ja uzbrucējiem būs ļauts izskriet pa vārtiem, tad, pārskrējuši pār paceļamo tiltu, tic izklīdīs uz visām pusēm. Katru atkal pārņems bailes un vēlēšanās glābt savu ādu. Visi bēgs kā traki. Tikai trijiem no viņiem vēl bija neievainoti zirgi, un pārējos bēgošos varēs piebeigt bez kādām pūlēm. Vajadzēja tikai pirmajiem paspēt pie saviem zirgiem.

—   Zirgi ir ganībās, — sacīja Ruibis.

—  Nedrīkst tos izdzimteņus palaist, — dobjā balsī noteica Žībarts. — Dodiet man vairogu…

Vairogu bija tikai trīs, visi atņemti uzbrucējiem. Ieročus zem platajiem kāzu apmetņiem virsaišiem bija izdevies nemanot ienest zālē, taču vairogu, lai cik arī plats būtu apmetnis, nepaslēpsi.

—   Žēl labu vīru… — nomērījis ar acīm simt so|u lielo atstatumu, kas viņus šķīra no uzbrucējiem, noteica Ruibis. — Kamēr tiksim viņiem klāt, daži mūsu vīri kritīs no bultām. — Tad viņš pamāja uz vārtu pusi, kur stāvēja sardzes vīri ar šķēpiem: — Mums vēl ir šķēpneši.

—  Zemaitijā virsaiša vieta ir priekšgalā! — iesaucās Žībarts. — Kurš ar mani?

—     Pagaidi… — Ruibis pacēla roku. — Kāds uz viņiem šauj!

Gar pils stūri varēja redzēt tikai dalu no uzbrucējiem. Pabāzt galvu tālāk bija bīstami. Viens no pleskaviešiem, aizslēpies aiz diviem gandrīz kopā sakļautiem vairogiem un lūkodamies pa šauro spraugu, ar arba- letu mērķēja tieši uz šo pils stūri. Bet pēkšņi stāvoklis mainījās. Viens no vairogiem negaidot nokrita, atsedzot sabrūkošo arbale- tista augumu. Viņa pierē rēgojās resnas bultas kāts. Tieši starp acīm.

—  Trāpīts precīzi starp vairogiem… — nočukstēja Ruibis. — Pa tik šauru spraudziņu!

Kad virsaiši atrāva lielās durvis un kaujas troksnis ieplūda zālē, Junda norāva no sevis līgavas drānas. Zem tām viņa bija pavilkuši ādas vesti, kurai bija piestiprinātas tērauda bruņu plāksnītes. Aiz uzklātajiem kāzu galdiem viņa redzēja tēva plato muguru un virs galvas pacelto asiņaino zobena asmeni, dzirdēja izbiedēto zirgu zviedzienus, uzbrūkošo saucienus un mirstošo vaidus, skaļo ieroču šķindu…

Viņa palūkojās apkārt, meklēdama pēc Tolvaiķa, taču viņu nekur nemanīja. Viņš reizē ar Kuntieni nozuda jau tad, kad pagalmā nodunēja zirgu pakavi un atskanēja izbiedēto sievu klaigas. Tajā brīdī vīri nometa apmetņus, satvēra zem tiem paslēptos ieročus un, gaidot zīmi, nostājās abpus lielajām durvīm. Jundai, kurai vēl pirms brīža bija pievērsti visu skatieni, neviens vairs neveltīja uzmanību.

Viņa noraisīja priekšautu, atsprādzēja vaļā garos svārkus un ar kāju aizspēra tos sāņus. Apakšā pavilktais ādas krekls sniedzās nedaudz zem ceļiem un netraucēja kustēties. Bet kustēties tagad vajadzēja veikli. Viņa aši pa kāpnēm uzskrēja augšstāvā. Blakus istabā kaut kas noklaudzēja, bet viņa tam nepievērsa uzmanību un pieliekusies izvilka pagultē paslēpto arbaletu ar loka uzvilkšanai nepieciešamo sviru. Bultas viņa bija sagatavojusi gandrīz veselu duci. Pārāk steidzās, tāpēc, izskrējusi no istabas, pat nepalūkojās apkārt.

Pie kāpnēm, kas veda uz zāli, stāvēja Fjodors. Rokā viņš turēja īsu šķēpu ar platu uzgali. Fjodors, ieraudzījis Jundu, satrūkās ne mazāk par Žībarta meitu. Viņš pagrieza šķēpu uz Jundas pusi, bet viņa acīs iezagās baiļu ēna. Šīs bailes Jundu nomierināja.

— Nemuļķojies! — viņa sacīja vienaldzīgā balsī. — Tev vajag sargāt sava valdnieka sievu, nevis uzbrukt man! Paskaties tur!

Balss bija pavēlnieciska, un Fjodors, nedaudz apmulsis, pavērsa skatienu lejup uz pils zāli. Tieši šajā brīdī Junda viņam trieca ar arbaleta laidi pa galvu. Fjodora kājas saliecās, šķēps izslīdēja no rokām un viņš kā maiss noripoja lejup pa kāpnēm.

Junda, pārlēkusi pār Fjodora ķermeni, noskrēja lejā.

Pa to laiku, kamēr viņas nebija zālē, kauja pils pagalmā bija jau norimusi. Pēc pirmajām nekārtīgajām tuvcīņām pretinieki pašķīrās divās grupās. Starp viņiem pagalmā palika guļam pleskaviešu līķi un ievainoti, zviedzoši zirgi.

Sākumā šaut nebija iespējams. Junda uzvilka arbaleta loku, taču atvērtajās durvīs redzēja vienīgi savējo muguras. Dzīvi palikušie pleskavieši atkāpās līdz pagalma pretējai pusei, kur aizslēpās aiz vairogiem. Kāds pa vairoga starpu šāva ar arbaletu. Priekšā stāvošie savējie traucēja precīzi nomērķēt. Turot vienā rokā arbaletu, otrā — maksti ar bultām, Junda uzlēca uz galda un izstiepās pilnā augumā. Tagad pāri savējo galvām viss bija redzams kā uz delnas! Gandrīz tieši viņai pretim kādu simt soļu attālumā bija cieši salikti kopā divi vairogi, atstājot tikai nelielu spraugu, lai pa to varētu izbīdīt arbaleta laidi. Junda pasvārstījās ar visu augumu, pārbaudot, cik stabils ir galds, un pacēla ieroci. Ļaužu klaigas un zirgu zviedzieni pēkšņi it kā apklusa. Jundu apņēma nāves klusums, kurā viņa ar skatienu novilka nemanāmu līniju līdz pat spraugai starp vairogiem. Tad viņa līniju mazliet pavirzīja uz augšu, lai tās gals iedurtos vietā, kur vajadzēja būt pie arbaleta laides pie- kļautajām strēlnieka acīm.

Viņa sastinga, un labās rokas pirksts pats no sevis maigi, bet noteikti nospieda stiegru saturošo virvi.

Uzvilktais tērauda loks izdarīja atsitienu…

Viņa pat neredzēja, kā tālumā sasveras viens no vairogiem, bet aiz tā stāvējušais ples- kavietis saļimst ar bultu pierē. Ka tā notiks, viņa zināja jau brīdī, kad nospieda sviru. Tagad viņai vajadzēja atkal krietni pasvīst, lai cieto tērauda loku uzvilktu no jauna.

22.ATMAKSAS BULTA

Uzbrucēju smagais stāvoklis kļuva pavisam bezcerīgs. Neilgi pēc tam, kad krita labākais arbaleta šāvējs, no segliem izkrita jaunākais ordeņbrālis. Arbaleta bulta viņam bija trāpījusi kaklā, tieši pirkstu platajā spraugā starp bruņucepures sejsegu un krūšu bruņām. Uzbrucēju šausmas kļuva arvien lielākas, jo viņi nekādi nevarēja saprast, no kurienes viņus sasniedz šī neredzēti precīzā nāves roka. Redzot, ka nedz vairogi, nedz bruņas nespēj viņus aizsargāt, pleskavieši krita vēl lielākā panikā. Vēl brīdis — un no vairogiem veidotais aizsegs sāka pajukt. Atlika tikai viena iespēja — bēgt.

To vienlaikus saprata gan Žībarts, gan vēl dzīvs palikušais vecākais ordeņbrālis.

—    Uz priekšu!… — pacēlis abās rokās smago zobenu, iesaucās Žībarts.

—   Vorvvārts!1 Vperjod!2 — ierēcās vecākais ordeņbrālis un pavērsa savu smago pīķi pret pils aizstāvjiem.

1   Uz priekšu! (Vācu vai.)

2   Uz priekšu! (Krievu vai.)

Pēc īsa saspringuma vīri abās pusēs sakustējās, itin kā ūdens straume būtu pārrāvusi aizsprostu. Iebrucēji ar diviem atlikušajiem jātniekiem priekšā juceklīgā barā metās uz vārtu pusi. Pie pils sienas aizslēpā bijušie virsaiši nu savicināja zobenus un platasmens kaujas cirvjus un skrēja pāri līķiem noklātajam pagalmam, lai aizšķērsotu ienaidniekiem ce|u.

Apmēram puse no pāri palikušajiem ples- kaviešiem tika turpat pagalmā nokauti. Paniskā bēgšana iedvesa nepārvaramas šausmas pat pieredzējušajos karavīros, katrs domāja tikai par to, kā glābt savu ādu, nevis kā palīdzēt karabiedram. Karaspēks bija kļuvis par bēgošu baru.

Un viņus noguldīja visus līdz pēdējam.

Otra puse pleskaviešu, paspējuši sasniegt vārtus, atdūrās pret sardzes vīru šķēpiem. Dēties vairs nebija kur, un vārtu starpā iedegās nikna cīņa. Ordeņbrālis bija pieredzējis jātnieks un pagrieza zirgu pret to pusi, kur sardzes vīri stāvēja, izkārtojušies tikai vienā rindā. Viņam un tiem pleskaviešiem, kas viņam sekoja, vienīgajiem izdevās izlauzties līdz pils tiltam. Zaudējumi sardzes vīru un pleskaviešu vidū bija apmēram līdzīgi.

Kopumā no pils izlauzties izdevās labi ja astoņiem iebrucējiem, starp viņiem bija arī jātnieks ordeņbrālis.

Traupes pils pagalmā vaidēja ievainotie. Vairums zirgu gārguļoja un velti centās piecelties kājās. Kalpi tos piebeidza. No torņa nokāpa strēlnieki un savāca savas bultas. Kā apdulluši uz kaujas lauku noraudzījās uzvarētāji.

Gandrīz pašā pagalma vidū uz noasiņojuša zirga, galvu noliecis, sēdēja par kaujas lauku kļuvušās pils saimnieks Kunts. Pie viņa kājām — nu jau asiņains — gulēja ples- kavietim atņemtais zobens.

— Skaties! — Zībarts saspieda Kunta plecu.

Kunts pacēla galvu. Uzreiz neattapa, kurp jāskatās. Vai uz pils zāles durvīm, kurās parādījās Junda medusdzelteniem matiem un arbaletu rokā, vai uz šauro spraugu starp pili un pils nocietinājuma sienu, kurā tikko nozuda viņa sieva. Bet varbūt uz stalli, kur čīkstēdamas atvērās durvis un iezvie- dzās pazīstama zirga balss…

Iznākot spilgtajā dienas gaismā, Jundas seja bija saspringta, kaut arī gandrīz pavisam mierīga. Nometusies uz labā ceļgala un ar kreiso kāju pieminusi arbaleta laidi, viņa ar sviras palīdzību sāka uzvilkt loku. Nebija viņa vēl beigusi šo meitenei pagrūto darbu, kad no staļļa izjoņoja garkājainā baltā ķēve, kurā, pieplacis tās kaklam, sēdēja Tolvaiķis. Jau izjājot pagalmā, Tolvaiķis zirgu bija pagriezis vajadzīgajā virzienā. Trokšņa un asiņu smārda uzbudinātā ķēve lieliem auļiem traucās tieši uz vārtu pusi.

—   Apstājies! Apstājies! — uzsauca Kunts, bet, ja arī Tolvaiķa bailēs ieplestās acis pamanīja tēvu, viņa sejā nepakustējās ne vaibsts.

—   Apstājies, izdzimteni! —dārdošā balsī iekliedzās arī Žībarts, taču garkājainā ķēve turpināja auļot uz priekšu. Zem pakaviem pašķīda dubļi un kritušo asinis, — vēl mirklis, un jātnieks pazuda pils vārtos. Nezinot, ko darīt, visi stāvēja kā apstulbuši, tikai Junda, turot rokās uzvilkto arbaletu, skrēja uz vārtu pusis. Skrienot viņas mati plandījās kā zeltaina vērpete. Kad Junda piesteidzās pie vārtiem, pakavu troksnis uz tilta grīdas bija jau noklusis. Brīdi pastāvējusi vārtos, viņa pacēla arbaletu. Pagaidīja, kamēr bēglis, pārjājis ieplakai aiz pirmā vaļņa, sāk pacelties otrajā pils valnī.

Sastinga. Likās, ka uz mirkli sastingst pat viņas izspūrušie mati. Piemiegusi labo aci, Junda atkal dzidrajā dienasvidus gaisā izritināja taisnu neredzamo dzīparu, kas savienoja bultas uzgali ar bēgošā jātnieka muguru. Junda notēmēja tieši tumšajā sviedru plankumā starp lāpstiņām.

Gaisā nosvilpa bulta.

Viņa neskatījās, kas notika pēc tam. Pagriezusies pret sargkareivi, viņa sacīja saltā, bezjūtīgā balsī:

— Parūpējieties par balto ķēvi! Tā tagad ir mana.

Un drošu soli devās atpakaļ uz pils zāli.

Vajadzēja ar māti aizjāt uz elkukalnu un paņemt brāli, vajadzēja sākt gatavošanos atpakaļceļam uz Ventu.

Vajadzēja savākt izšautās bultas.

Tikai to pēdējo — nē. To viņa negribēja vairs redzēt.

Parole: SKOMANTS

Noslēdzies iepriekšējā grāmatā "Purvāju vilcene" izsludinātais zīmējumu konkurss. Apsveicam visus tā dalībniekus!

Izdevniecības balvas un atzinības rakstu saņem:

Mārtiņš Balodis no Rīgas, Mārtiņš Dinstinanis no Rīgas, Ivo Eliks no Rīgas, Līga Gobiņa no Saldus raj., Mārtiņš Karasevs no Rubenes, Gundars Krakops no Rīgas, Anete Krūmiņa no Rīgas, Māris Švirksts no Rīgas, Andris Vestmanis no Cesvaines.

22. oktobrī LNB Bērnu literatūras centrā notika pirmais SKOMANTA literārais sarīkojums, zīmējumu izstāde un tās dalībnieku apbalvošana.

Neskumsti, ja šoreiz iespēju piedalīties konkursā esi palaidis garām. Izdevniecība "Nordik" zīmējumu konkursa otro kārtu iecerējusi 2000. gada pavasarī.

Savukārt, ja esi nolēmis piedalīties LIELAJĀ LOTERIJĀ, atgādinām, ka tās dalībniekiem jāizlasa un jāsakrāj visas Skomanta piedzīvojumu sērijas grāmatas. Nesteidzies izgriezt loterijas dalībnieka karti jau tagad!

Pagaidi, kamēr 2000. gada pavasari iznāks sestā SKOMANTA grāmata. Tikai pēc tam izlozes dalībnieka kartīšu komplekts būs jāsūta uz izdevniecību "Nordik".

Maijā kļūs zināmi lielās loterijas uzvarētāji. Viņiem izdevniecība "Nordik" dāvā satraucošu piedzīvojumu — PACELŠANOS GAISA BALONĀ UN LIDOJUMU VIRS LATVIJAS!

SIA "Nordik". Reģ. apl. Nr. 2-0792. Adrese — Daugavgrivas ielā 36—9. Rīgā, LV—1007. Tel. 7602672. Noliktavas adrese — Jēzusbaznīcas ielā 7a. Rīgā, LV—1050. Tcl. 7225669. Iespiesta un iesieta Talsu tipogrāfijā. Vāki nodrukāti tipogrāfijā "Premo".

1 Ej, Fjodor! (Krievu vai)

[1] klusu! klusu, maita! (Krievu vai.)

[2] nepļāpā! Vācies! (Krievu vai.)

[3] leišu dievība.

[4] kungs (krievu vai.).

[4] Ko teiksi? (Krievu vai.)

[5] turi, vasjka! (krievu vai.)

[6] paej nost! (krievu vai.)

[7] taisies projām! (krievu vai.)

[8] pazudis! maita! (krievu vai.)

[9] skat! tur! (krievu vai.)

[10] turi, muļķi! (Krievu vai)

Content

Almēns(Skomants) Kazis Atmaksas bulta

1.KO NOKLUSĒJA LAIMA

2.NELAIMI VĒSTOŠAIS ATRADUMS

3.TRAUPE

4. SAVĀDĀ PILS

5.PIRMĀ BULTA

6.TRAUPES VALDNIEKA SIEVA UN DELS

7.SĪKS KRĪT NEŽELASTĪBĀ

8.RĪDĪŠANA

9.MEKLĒJOT VILCENI

10 EIŅUS UN JUNDA

11.PURVU CIEMS

12 ATKAL GŪSTĀ

13.SĪKA ATGRIEŠANĀS

14.VAKARA VIESIS

15 MEDEINAS NOJAUTA

16 ILGAIS CEĻOJUMS UZ TRAUPI

17 MINDAUGA ĒNA

18 LIKTENĪGAIS RĪTS

19. BRĀLIS EZUBIJS UN SĀTANS

20 PĒDĒJĀ SAGATAVOŠANĀS

21.KAUJA

22.ATMAKSAS BULTA

Parole: SKOMANTS