Almēns Kazis

Jundas liktenis

SKOMANTS

JUNDAS LIKTENIS

garstāsts

,

1.AKMENS PADOMS

Pili sedza agra vakara spārns, tumša ēna kā mākonis gūlās pār bālgana tērauda krāsā mirdzošo upi, un tikai šaurā tilta josla šķita kā uguns atblāzmas sasildīta — pils pagalmā vārīja darvu, gar pašu zemi pletās kodīgi dūmi. Slaida meitene, ar ādas siksniņu sasietiem kupliem matiem, stāvēja, atbalstījusies pret vārtu stabu, un skatījās uz upurkalnu, kas pamazām grima biezējošajā krēslā. Viņas seja bija saspringta un nemierīga. Pār galvu aizkliedza meža zosu kāsis, meitene ar acs kaktiņu paraudzījās augšup, taču tikai īsu brīdi, un atkal pievērsa skatienu upur- kalnam. Viņa ciešāk saknieba lūpas.

—   Aizveriet vārtus! — iesaucās pagalmā.

—   Māte vēl nav atgriezusies, — stingri noteica meitene un savilka ciešāk matu siksniņu no stirnādas. Vārtu staba tumšā koksne vēl vairāk izcēla viņas nobālušos vaigus.

Izgaiņādams nokrēsli ar darvotas lāpas liesmu, pieskrēja dzīvīgs puišelis. Viņš tikko manāmi piekliboja ar kreiso kāju, acīs mirdzēja uguns atspīdums.

—   Ka?… — viņš izbrīnījās. — Māte vēl nav pārnākusi?

Zēns izskrēja uz paceļamā tilta un, cik spēdams, pacēla lāpu, it kā vājie gaismas stari varētu sasniegt upurkalnu. Apskatījies pagriezās pret nekustīgo meiteni.

—    Bet ko tu te rēgojies, Junda? Stabu balstīt nevajag, pats stāv…

—   Pazudi no šejienes! — atcirta Junda.

Puišelis tikai nospraustajās.

—    Baisā guba! — viņš teica. — Gribi, kverni… Kopš sāki šaudīties ar to muļķīgo daiktu, esi tā piepūtusies, ka sarunāties nav iespējams.

Meitene paskatījās uz viņu, lūpas notrīsēja, taču viņa klusēja. Pils pagalmā pie redelēm rāmi sprausloja zirgi, šurp turp šaudījās saimes meitas, tuvojās vakariņu laiks. Visi steidzās savās gaitās un centās neskatīties uz pils vārtiem, kur, pieglaudušies stabam, ak- menscietu seju stāvēja Junda. Ventas pils iedzīvotājiem bija grūti aizmirst drausmīgos notikumus, kas pirms dažiem mēnešiem risinājās tālajā pilī Deltuvas pusē. No turienes atgriezusies, Junda tūdaļ ieslēdzās savā istabā un atteicās nākt ārā. Beidzot kādu dienu viņa pati apsegloja savu palso slaidkā- jaino, no Traupes atvesto ķēvi un, piesējusi pie segliem arhaletu, izjāja laukos. To pašu arhaletu, kura bulta uz mūžiem pie Velina aizsūtīja Tolvaiķi.1

Atgriezās tikai tumsiņā, bet pēc tam mēdza izjāt katru dienu. Ne ar vienu runās neielaidās, ja nu vienīgi ar kalēju Ķērņu, kurš viņai kala bultu uzgaļus.

Traupes notikumi viņai sekoja kā smacējošs diendusas sapnis, kad neviļus aizmiedz un atmosties, lipīgiem sviedriem noplūdis. Tāpēc Junda aizvien vairāk noslēdzās sevī, kļuva dzedra ne tikai pret Ventas pils iedzīvotājiem, bet arī pret ģimenes locekļiem. Nejaudāja savas sāpes izpaust pat mātei. Nepietika ar to, ka mātes deniņos parādījās agrīna sērsna, — Medeinas acīs Junda negribot saskatīja klusu pārmetumu, kas traucēja un mulsināja viņu.

— Vai šitā nebūs gana?… — iepriekšējā vakarā Medeina klusi pavaicāja, kad Junda, vēlu atgriezusies, Ventas pagalmā pie siles dzirdīja slaidkājaino ķēvi. Viņa sniedzās ar roku pie arbaleta laides, taču atrāvās, to neaizskārusi, it kā būtu apdedzinājusies.

1 Par to lasiet Skomanta garstāstā "Atmaksas bulta".

— Izpildīji, kas bija Laimas nolemts. Tagad?… Tagad tev jāatgriežas pie sava īstā uzdevuma. Nu, saproti taču…

—   Ko saprotu? — atjautāja Junda, un viņas balss bija salta kā ledus gabals. Ar māti tādā balsī neviens nerunāja.

Medeina nesamulsa.

—   Saproti, ka tev laiks uzvesties, kā meitenei piederas. Tu esi sieviete, kaut gan māki arī citas lietas. Un zini, kas ir sieviešu uzdevums…

—    Kāds uzdevums? — tajā pašā ledainajā balsī atkal prasīja Junda. Īstenībā viņa saprata, ka 110 viņas gaida pavisam ko citu. Mātei bija taisnība, to vēloties. — Vai tas ir katras uzdevums? Vai noteikti katras? Ko jūs man piesienaties? Ko visi pie- sienaties?

—  Bērniņ, tu pacel balsi pret savu māti, — klusi teica Medeina. — Kādēļ tu tā dari?

—   Es?… Jo jūs visi gribat…

—   Es gribu tev labu. Tikai to…

—   Bet jūs… Junda samulsa. Viņas nupat vēl bruņas nēsātais skarbums izbalēja, izkusa kā rokās paturēts ledus gabals. Labi, ja mijkrēslī neviens neredzēja, kā viņas acīs nevaldāmi sakāpa asaras. — Mamm, tu domā, es tā gribu? Vai es tā gribu? Ja dievi man ko noskauduši, vai man par to jāatbild?

—   Bērniņ… Jā, dievi sūta mums likteni, bet, kā to pieņemam, atkarīgs no mums pašiem, — savā rāmajā balsī turpināja Medeina. — Zinu, tev nav viegli. Taču es pati visu par tevi nesaprotu. Pasaki man, kādēļ tev tā patīk šaut?

—   Tādēļ, ka… —Junda iekoda lūpā un pagriezusies slepus ar delnas virspusi noslaucīja mitro vaigu. Daudzi viņai jautāja līdzīgi kā māte. Jautāja, kā tas iespējams — viņa šauj tik trāpīgi, ka liekas — netrāpīt vispār nevar. Visbiežāk viņa pat netaisījās atbildēt vai īsi nomurmināja — ja jautā, tad lapat nesapratīsi. Taču tagad jautātāja bija mate, un rūpes vīdēja viņas acīs.

—  Tādēļ, ka… Ka es redzu bultas likteni. I Iii varu pār to valdīt.

—   Bultas likteni?

—  Jā. Es redzu, kur tai jālido. It kā… It ka tādu pavedienu gaisā no bultas smailes līdz turienei, kur es gribu, lai tā iedurtos. Un las man… Kā lai pasaka?…

—  Tas tev dod spēku.

-Jā-

—    Dod tev gandarījumu tādēļ, ka vari valdīt pār nākotni.

-Jā-

—   Bet tie ir tikai daži nākotnes mirkļi. Tik, cik ilgs ir bultas lidojums. Cilvēkam vajadzīgs miers ilgākam laikam. Taču šitā…

Medeina apklusa, jo negribēja turpināt domu. No savas pieredzes viņa zināja, ka dvēseles apjukumu var izturēt tikai noteiktu laiku. Vieniem tas ir garāks, citiem pavisam īss.

—   Kā atgūt mieru, mamm?

Medeina aizdomājusies skatījās pāri Jundas plecam kaut kur tālumā.

—    Dievi tev devuši smagu dāvanu, bērniņ. Bet… Bet dievi reizēm kļūdās… — viņa teica tagad mazliet aizsmakušā balsī. — Tā reizēm notiek. Kļūdās arī dievi. Kad es gaidīju tevi… Tas bija jau sen, tad es upurēju par tavu vectēvu, kurš neatgriezās no gājiena… Ne tikai viņš, daudzi pils iedzīvotāji, daudzi no plašas apkārtnes toreiz neatgriezās, un viņu veļi palika klaiņot ziemeļos. Es toreiz upurēju un lūdzu, lai piedzimtu dēls. Lai viņš būtu stiprs un bezbailīgs. Un… Un… Tas kļuva nesvarīgi. Jo piedzimi tu. Biji tāda maziņa… Vismazākā no visiem maniem bērniem, kad tu piedzimi, es pavisam, pavisam aizmirsu, ko pirms tam lūdzu dieviem. Karsti lūdzu rikai to, lai tu kļūtu stipra un uzaugtu izturīga…

—   Uzaugu… — klusi teica Junda. Viņa bija turpat galvastiesu garāka par savu māti.

—    Liels paldies dieviem, uzaugi, — nemainīgi rāmā balsī turpināja Medeina. — Izturīga uzaugi. Un saņēmi trāpīguma dāvanu… Taču to vajag atdot. Citādi miera neatradīsi. Tu esi sieviete, un tev ir uzdevums būt sievietei. Tā ir īstā, lielā dāvana… Bet šī dāvana? Jālūdz dieviem, lai ņem to atpakaļ.

Medeina piegāja un, ar kreiso roku vēl aizvien skardama arhaletu, apkampa meitu. Junda jau bija paspējusi noslaucīt agrāk sanesušās asaras, taču tagad tās plūda atkal, un slaucīt viņa vairs necentās. Viņa nepievērsa uzmanību arī tam, ka pa durvju spraugu uz viņām ziņkārīgi lūkojās pils iedzīvotāji.

—   Tad… Tad palūdz viņiem, — nočukstēja Junda.

—    Tam jāsagatavojas, bērniņ, — teica Medeina. — Domāju, ka līdz rītvakaram sagatavošos…

Nākamajā dienā Jundai nebija miera, uzmetusi lakatu uz pleciem un sajozusies ar vecu Uvja jostu, viņa apsegloja savu palso ķēvi un, izjājusi mežmalā, sašāva bērza stumbrā arbaleta bultas. Tās visas iedūrās pašā stumbra vidū, sprīža atstatumā cita no citas. Likās, ir kā rūpīgs galdnieks stumbrā būtu iesitis spalvām rotātu naglu rindu.

Tikai pati pēdējā netrāpīja kokā… Jundai pārskrēja drebuļi, jo likās, ka pēdējā bulta šķietami pati izvēlējās savu likteņa virzienu…

Ielikusi bultu iedobē, viņa pacēla arhaletu un, tiklīdz pieglauda tā nogludināto laidi pie vaiga, apkārtējā pasaule atkal sašaurinājis un viņa redzēja vienīgi balto bērzu un citu pēc citas tā stumbrā sarindotās bultas. Šai pēdējai bija jāieduras viszemāk, rikai olekti no zemes…

Viņa jau gatavojās- aizturēt elpu un nospiest ieroča mēlīti, kad pie pašas bērza līkās saknes izlida zalktis. Pirksts pakustināja sviru, tērauda loks deva triecienu, un Junda pārsteigumā ieplestām acīm redzēja, kā, ar- baleta bultas pienaglots, pret bālās bērza tāss klāto sakni sitas zalktis.

Junda negaidot sajuta dīvainas bailes, bet pēcāk kā uguns augumam pārlija karstums, kad viņa saprata, ko ir izdarījusi: nogalējuši nevainīgu zalkti, Paģirņa brāli. Radinieku tiem, kurus māte katru dienu dzirdināja ar pienu Ventas pils kambarī.

Viņa izvilka no bērza stumbra izšautās bultas un tūlīt pat atgriezās pilī. Savāca visas, izņemot to, kura bija pienaglojusi vēl joprojām vārgi raustošos zalkti. Atgriezās un tagad jau veselu pusi dienas gaidīja pārnākam māti. Arvien vairāk satumsa. Viņa papurināja galvu, pūlēdamās, cik iespējams, tālāk atvairīt uzmācīgi acīs lienošos skatus: sviedru traips starp tālumā zūdošā Tolvaiķa lāpstiņām, zalktis, kas velti sitas gar koku… Viņa šausmās nobraucīja seju, rupjā piedurkne skrāpēja acis.

—   Gaismas dievs… Kas tad nu, — viņa apmulsusi nomurmināja.

Kā tad Medeina zilēs?… Ugunī? Dūmos? Lapās?… Krupji nupat tikai atguvušies, rasai uzkrītot, bet kas gan uzies viņu takas tādā tumsā? Aušrine sen jau pie miera… Varbūt no rudenīgā vakara vēsuma, varbūt no nelabas nojausmas viņai pārskrēja viegli drebulī- ši. Junda noskurinājās un ciešāk ietinās lakatā. Bultu maksts nograbēja pret gurnu.

—   Aizveriet vārtus, — maigi teica pazīstama balss aiz muguras. —Jau laiks.

Junda satrūkusies apgriezās. Medeina stāvēja pagalmā, un, lai gan centās turēties mierīgi, likās, viņas galvu liec lejup drūms sakāmais. Junda parāvās nost no vārtiem, lai netraucētu sardzei tos aizvērt uz nakti.

—   Kā? — viņa jautāja, cerīgi lūkodamās uz māti.

Medeina maigi papurināja galvu. Neko nenoliegdama, bet tā liecinādama, ka īstās atbildes vēl nav.

—   Nebūs viegli. Te man neatbildēja. Biju arī pie Minkanta.

—   Pie Minkanta?… Bet ko tad tas var ieteikt, dzīvodams purvmalā viens pats kā bubulis?… Un vēl runā, ka viņš esot Ragei upurējies…

—    Tieši tāpēc, — klusi teica Medeina. — Rage, raganu vecāmāte, ir vecāka gan par Laimu, gan par Zvorūni, gan par mums visiem. Viņa ir šausmīga, mēs viņu nesaprotam, tikai baidāmies. Bet viņa zina, ka dievi mēdz kļūdīties. Arī man deva padomu…

Medeina piegāja pie Jundas, pieskārās viņas elkonim un nočukstēja:

—  Nekas man cits neatlika, kā lūgt padomu Laimas akmenim…

Junda dziļi ievilka elpu. Laimas akmens gulēja laukos aiz upurkalna. Sievietes rumpim līdzīgs akmens blāķis ar pēdas iespiedumu vidū. Tiklīdz pēdā satecēja lietus ūdens,

kādas no ciema sievietēm, īpaši neauglīgās, izlaizīja to līdz beidzamajai lāsei. Tas bija dzīvības ūdens. Pats akmens reizēm deva arī padomus, tikai retais spēja to saprast. Vajadzēja ilgi klausīties. Ieklausīties tā, lai aizmirstu sevi, savu ķermeni, pat sajūtas.

Medeinas acis raudzījās uz Jundu ar neslēptu nemieru. Viņa saspieda meitas elkoni.

—   Mums būs jādodas uz svešu pusi, — teica Medeina. — Uz Sventaraģa ieleju. Uz Lietuvu.

—    Kā?.. — Jundai šķita, ka viņa nav sadzirdējusi. — Vai tiešām tik tālu?

—   Akmens dvesa tādu aukstumu, kādu sen nebija gadījies just, — nočukstēja Medeina. — Vējš pūta uz Lietuvas pusi, acīs redzēju ielejas priesteru garās drēbes un pat saodu viņu sīvo, elpu aizraujošo smaku, ka ugunsgrēka vietā gruzdošu pērno sienu…

Viņa atbalstījās pret meitu un izskatījās ļoti nogurusi. Mātes rokas bija aukstas, ir kā vēl nestu plaukstās Laimas akmens vēsumu.

—    Saki, tiešām uz Lietuvu?.;. — Zī- barts sadrūmis paglāstīja sava dūkanbēra purnu. Zirgs nosprauslojās un sapurināja

garkrēpjaino galvu. — Bet kāpēc ne pie savējiem uz upurkalnu? Galu galā, ja jau vajag svešus priesterus, tad ir arī kurši Palangā…

—   Tā lēma akmens, — mierīgi teica Medeina. Patiesībā viss jau bija izrunāts un nolemts. Zībarts tagad atkārtoja, ko jau iepriekš bija teicis, jo viņam vienmēr bija grūti atvadīties. — Bet ceļš nav tālāks kā līdz Deltuvai.

—   Tur taču… Tur ir Mindauga sagrābtās zemes, bet žemaišiem ar viņu nav pa ceļam.

—   Neceļojam pie Mindauga. Pie priesteriem uz Sventaraģa ieleju. Tur Mindauga vara nesniedzas. Bet ceļā jādodas, dievi zina labāk, samierināsimies ar to, — teica Medeina.

—   Vara nesniedzas… Bet pili sev ceļ tieši virs Sventaraģa ielejas. No tā laba negaidi… — nopurpināja Zībarts. Viņš apklusa, jo pats labi saprata, ka šīs piezīmes ir nevietā, un redzēja, ka Medeina gaida, kad viņš pāries pie atvadām.

—   Negribas man laist Eiņu jums līdzi, — viņš nokrekšķējās. — Pārāk jauns tādam ceļam.

Medeina tikai pasmaidīja, un Zībarts atkal jutās, kā ko aplamu pateicis. Nu tiešām, vai tad tas Eiņus kāds mazais bērns!…

Stipra, slaidkājaina ķēve ar palsu spalvu jau sprauslāja pie vārtiem, un Zībarts, redzēdams, cik veikli Junda ielec seglos, neviļus vēlreiz iekrekstējās. Pats nesaprata, kādēļ: vai no patikas, vai samulsuma. "Nu ir gan Laima meitu devusi," viņš nodomāja. "Nepietiek ar to, ka Traupē pleskaviešu rindas paretināja, arī savu līgavaini nogalēja. Tālab tagad ej nu ar dieviem cīkstēties…"

—  Lai dievi paliek ar jums. Mums laiks, — Medeina ielūkojās vīram acīs, un Zībarts, ka tas bieži notika, sajuta bijīgu cieņu pret viņu. Ne katrai sievietei tādas dziļas acis dotas… Gaiņājot mulsumu, viņš jokodams teica:

—  Neatstāj visus dievus mājās! Ņemiet līdzi ceļā, var noderēt.

Un, pūlēdamies pasmaidīt, pamāja ar roku.

Medeina ar bērniem un pavadoņiem lēnām izjāja pa vārtiem. Zirgu pakavi aizkla- bēja pa tilta baļķiem. Sargs no kores vēl ilgi redzēja viņus kā melnas skudras kustamies pa ceļu, kamēr gājiens pazuda meža biežņā.

2.ŠVENTARAĢA IELEJA

Pirmā ceļojuma diena gadījās saulaina un jauka —cik nu par jaukumu var nodēvēt pazīstamas apkārtnes skatus un cilvēkus, kuri, goddevīgi noliekdamies, sveicināja ceļotājus. Ar to itin apmierināts bija Eiņus. Viņš nevērīgi pameta acis uz salīkušu zemnieku, uzšāva Sartim ar rīksti un lepni aiznesās uz priekšu. Tas kaitināja jau tā sadrūmušo Jundu.

— Skaties, ka nepārsprāgsti kā varde vērša priekšā! — viņa izmeta, kad Eiņus aizjoņoja garām.

Tas ar baltu aci paskatījās uz māsu un izlikās nedzirdējis. Pamudināja zirgu un pievienojas kareivjiem, kas jāja priekšā. Pats jaunākais no viņiem nebija necik vecāks par Jundu, vecākais, Eitmins, bija tuvu pie trīsdesmit. Tikpat vecs bija Narūns, trešais pavadītājs kareivis.

Pēc Dubīsas šķērsošanas, — zirgi gandrīz kājas nesaslapināja, atraduši braslu, — skats sāka nedaudz mainīties. Likās, gan lauki, gan meži bija tādi paši, taču ceļotāju noskaņojums mainījās. Neviens vairs negribēja ne skaļi smieties, ne sarunāties, tikai pakavi klakšķēja pret ceļa granti vai mīksti plak- šķēja pa kritušo lapu sarkanajiem palagiem.

Mežiņi kļuva pelēki, izskatījās līdzīgi retainēm, caur kuru zariem tālu spīd laukmalas un pļavmalas. Jādami garām apstrādājamas zemes lauciņiem, visur viņi redzēja vīdam rugājus, reizēm pamanīja arī kādu atstātu, pārskrējušo lietavu vai pāršalkušā vēja pie zemes nospiestu labības pēdu ar izbirušiem graudiem, sakritušām vārpām. Šur tur zemnieka zemes pleķītī vēl rēgojās nomelnējuši pupāji, un tie vairs neizskatījās pēc šīs zemes viesiem — vai nu pārjoņodami jātnieki samīs, vai naktī mežacūkas izraks.

Jau 110 ceļojuma sākuma Jundu apņēmusī drūmā noskaņa likās pārgājusi arī uz citiem ceļotājiem. To nespēja ilgāk izturēt vienīgi Jundas kalpone Milda. Vienmēr sārtiem, apaļiem kā maizītes vaigiem, no lakatiņa apakšas izlīdušiem un pie ausīm allaž paspū- rušiem matiem, gaišiem kā bērza skaidas, viņa ne mirkli nerimās seglos. Klusēt ilgāku laiku viņai būtu nepanesamas mokas. Tad nu viņa tarkšķēja, vai viņai ko jautāja, vai ne. Viņai atbildēja ja nu vienīgi Eiņus. Kaut gan viņš ļoti gribēja piebiedroties vīriem, taču priekšā jājošo nopietno kareivju maz- runīgums viņam ātri vien apnika.

Pēc nakšņošanas pa ceļam nelielā pilī, kura bija iespiedusies starp diviem aizaugušiem ezeriem, Medeinas pamodināti, viņi rīta gaismiņā devās tālāk.

Priekšā vēl bija garš ceļš. Sventāju viņi sasniedza ap dienas vidu. Aiz Šventājas jau pletās Deltuvas zemes.

Celdamies pāri straujai upei, visi samirka. Ne pārāk sildīja arī steigšus sakurtais ugunskurs, jo diena bija miglaina, pelēkās debesis solīja lietu.

Šķidru dūmu cirta plīvoja gar zemi. Junda, satinusies lakatā, centās valdīt zobu klaboņu. Viņai nepatika vāji cilvēki. Netikās, ja vājumu izrāda citi, jo vairāk nepatika pašai to izrādīt. "Kas tad nu?…" viņa apmulsusi nodomāja. "Kas par to, ka te ir Deltuva? Tāda pati puse kā citas…"

Turp, uz ziemeļaustrumiem, viņa centās neskatīties.

Atmiņas uzbangoja tik spēcīgiem viļņiem un tik skaidras, ka viņa pat aizmiedza acis.

"Man jābeidz par to domāt!" viņa stingri pavēlēja sev. "Jābeidz!…"

Jūtas neklausīja prāta balsi.

Gaišajā debesmalā iznira Traupes jumtu kores, sagaidītāju skatieni un balsis, Tolvai- ķa mātes Marfas skarbā seja… Bet pēcāk kaujas skaņu sajaukums, tālē gaistošu zirgu baismā zviegšana un nenovēršami —Tolvai- ķis, kas attālinās no pils, — bultas pavediens, žilbinoši skaidrs un mirdzošs, iedūries starp viņa lāpstiņām.

Un Junda ar šausmām sajuta, kā rokas pašas sniedzas pēc arbaleta.

Viņa sarāvās un sastapa mātes nemierīgo skatienu.

— Vēl neesi sasilusi… —teica Medeina un noklusa, aptvērusi, ka ne tikai upes drēgnuma dēļ dreb meitas lūpas. — Sasilsim jājot. Tūlīt dosimies ceļā. Griezīsimies uz dienvidiem. Bet tas, kas bijis…

Medeina apklusa, nebeigusi domu.

Junda pamāja ar galvu. "Un pagātne paliks aiz muguras…" gribēja teikt māte.

"Vai paliks?…" skumji pasmaidīja Junda. Viņai likās, ka to sasodīto pagātni ne liesma sadedzinās, ne zeme aprīs.

Trešajā ceļojuma dienā, kad zirgi bija pārbriduši bezvārda upītei, ceļinieki nogriezās pa ceļu, kas veda uz Sventaraģa ieleju. Satiktie ļaudis apstiprināja, ka tas tiešām tā ir. Kaut gan ceļš ved ne tikai pie priesteriem, viņi paskaidroja. Tur ir gan Viļņas pilsētiņa, gan Mindaugs sev pakalnā ceļ pili. Bet daudz svarīgāka, protams, visai Lietuvai un žemaišiem zināmā Sventaraģa ieleja starp Nēri un tajā ietekošo straujo Viļņas upi.

Milda, ieraudzījusi laukos sievietes, iespurdzās. Viņu pārsteidza dīvainās drānas, mulsināja cilvēku runa, pat tas, kā šajā pusē taisīja sētas. Linus, viņas nepārtrauktās ķiķināšanas un vaidēšanas sadusmots, dusmīgi teica:

—   Vai rimsies, biezpiengalva! Priecājies, ka satiec cilvēku, nevis ērmu.

—    Ērms, ērms! — Milda savaikstījās. — Briesmīgi baidos es no tiem taviem ērmiem!…

—  Kuš!… — viņus apsauca Medeina. — Beidziet!… Nav vairs tālu Viļņas priesteru ieleja.

Milda iekoda lūpā. Medeinas teiktajam bija jāklausa.

Citi ceļinieki jau sen bija pieklusuši. Vajadzēja uzmanīgi raudzīties uz dziļām vezumu sliedēm izvagoto ceļu. Vietām, kur pavasaros un rudeņos pletās peļķes, tas bija krietni platāks. Ceļmalas krūmi bija izlauzīti, vezumiem mēģinot apbraukt muklāju.

—   Dieviņ, apžēlojies! — pēkšņi iebrēcās Milda. — Ērms!

—    Kas?! — priekšā jājošais Eiņus apgriezās.

—   Nu taču, ērms!…

Kliegšanas uztraukts, piejāja arī Eitmins ar kareivjiem.

—   Kas noticis? — viņi vienā balsī iesaucās. Divi jau bija izvilkuši zobenus, trešais lūkojās apkārt, sagatavojis loku ar bultu.

Milda ar drebošu roku rādīja uz krūmiem.

—   Redzēju tur briesmīgu seju, — viņa iešņukstējās. — Ar baltām pārgrieztām acīm, sašķiebtu muti…

—    Redzēji vai tev rādījās? — šaubījās Eiņus.

Mildai aptrūkās vārdu, viņa ar plaukstu aizspieda muti, valdīdama raudas. Bet no ceļa puses krūmi, uz kuriem šņukstēdama rādīja Milda, ne ar ko neatšķīrās no citiem. Tie paši vezumu riteņu aplauzītie, vietām apvītušie kārkli ar alkšņiem un ievām. Aiz krūmiem pletās purvains mežs. Kareivji, paklausīdami Eitmina rokās mājienam, ar troksni iebrāzīs krūmos. Junda gribēja sekot viņiem, taču Medeina aizturēja meitu.

—    Nekā tur nav, — atgriezies paziņoja Narūns. — Kaut gan kāds it kā ir bijis. Zāle nomīdīta… Un re, skatieties.

Narūns, divos pirkstos turēdams, pacēla sirmu matu vai astru šķipsnu.

—  Varbūt kāds zirgs bijis piesiets, — šaubījās Fitmins.

Medeina, turēdamās Jundai pie elkoņa, klusi noteica:

—   Lai nu būtu zirgs… Bet mums nav ko kavēties. Jāsim.

Kad karavīri bija aizjājuši uz. priekšu, Eiņus ņēmās tincināt arvien vēl šņukstošo Mildu. Medeina jāja klusējot. Pēc tam, pagriezusies seglos, pačukstēja Jundai:

—   Arī es redzēju to seju.

Junda satrūkās. Nepajautāja, ko māte redzējusi. Ja māte nolems, ka vajag, pati pateiks.

Mediena nopūtās un nomurmināja:

—   Un tas nebija nekāds purva gars. Garus es pazīstu un, kā ar tiem apieties, zinu…

Junda, neko neteikdama, uzšāva ar rīksti ķēvei, un tā, visam ķermenim nodrebot, rāvās uz priekšu.

Rindas galā, palaidusi garām tagad skaļi šņukstošo kalponi, palika Medeina. Brīsniņu viņa raudzījās krūmos, pēcāk paraustīja plecus un pamudināja zirgu.

Tālumā jau varēja redzēt simtgadīgiem ozoliem apaugušos Viļņas pakalnus. Viena uzkalna kore bija attīrīta, un uz tās balto ja jaunas pils baļķu aizsargsiena. Tā pacēlās uz akmens pamatiem. No tāluma raugoties, izskatījās, it kā pils ar varu lauztos apkārtējo ozolu tumšajā zaļumā.

—    Ļaudis no Zemaišiem? — vecākais priesteris paslējās no ugunsaltāra. Viņa pelēkās stingrās acis kā tērauda svītras spīdēja sausajā kalsnajā sejā. Nopurinājis no platā tērpa ieloces uzbirušos pelnus, viņš pavēlēja:

—  Padod man lāčādu, bērns! Kaut upurēju Perkūnam, Pokļus velk zemup, kaulus lauž.

Jauns puisēns, pakalpīgi pielecis, uzmeta priesterim uz pleciem pinkainu brūnu ādu. Ziņnesis, kas bija atnesis jaunumu, stāvēja, goddevīgi pagājis nostāk.

—  Kunigaiša Zībarta ģimene? — pusbalsī atkārtoja priesteris, skatīdamies ugunsaltāra dūmos, kas šķidrās caurredzamās joslās plīvoja apkārt. — Divas dižciltīgas sievietes, viena kalpone, kunigaiša dēls un trīs karavīri?…

—   Jā, — nomurmināja ziņnesis un paraustīja plecus — it kā no vēsuma, it kā nesapratis, kādēļ vecajais runā jautājumos, lai gan viņam būtu jāteic kas nozīmīgs un skaidrs.

—   Bet ko tu par viņiem domā? — pēkšņi pajautāja sirmbārdis Prūts un iedūrās acīm ziņnesī. — Ko?

Ziņnesis samulsa, jo vairāk tāpēc, ka nesaprata, vai priestera acīs vīd rūpes vai izsmiekls.

—   Vada tur tā vecākā… — viņš nomurmināja, kasīdams bārdu. — Kunigaiša dēls ir vēl jauns. Saproti nu sievietes. īpaši vēl ne šīs puses…

—   Nu taču, ka ne no šīs puses! — šķiet, sadusmojies iesaucās sirmbārdis, pat lāčāda noslīdēja no pleca. — No tādas tālienes atkūlušās! Tad stāsti, ko viņām vajag?…

Ziņnesis, nopriecājies, ka vecajais sācis runāt saprotamāk, pamatīgi izklāstīja visu, ko bija dzirdējis no atbraukušajiem. Atkārtoja domu par dievu dāvanu un kļūdu.

Vecākais priesteris Prūts klausījās, saraucis uzacis, likās, pat vēsumu nejuta, kamēr, izdevīgu mirkli nogaidījis, puišelis uzmeta viņam uz pleca noslīdējušo ādu.

—   Tiš! — viņš nodrebinājās. Puišelis nobijies palēca malā. — Nemaisies! Dari savu darbu, Ramuti. Salasi ugunsaltārim sveķainus skalus.

Puišelis aizskrēja.

—    Maz ticams ir tas, ko viņas saka, tie sievišķi, — galvu purinādams, teica priesteris. — Lai sieviete šitā šautu, ka nemaz garām nevarētu aizšaut? Pat tāda vīrieša nav. Vismaz es neesmu par tādu dzirdējis. Ak, Tautmin, vai tikai te nebūs kāds cits iemesls? Tagad tādi laiki!… Turklāt tās runas par dievu kļūdu… Tā ir zaimošana, un vēl pašā Sventaraģa ielejā! Dievi nekļūdās.

—    Nekļūdās… — kā atbalss atkārtoja Tautmins.

Priesteris aizdomājās.

—  Un kā to stāstījumu uztver citi? —- viņš pajautāja, jo saskaņā ar noteikumu citiem priesteriem pirms kādas ziņas nodošanas Prūtam bija jāapspriežas, vai vērts ar šo lietu traucēt vecajo.

Tautmins sašķieba lūpu kaktiņus — tas nozīmēja, ka priesteri, ka nereti gadījās, nav bijuši vienās domās.

—   Ne šā, ne tā, cienījamais Prūt, — viņš sacīja. — Daži pat sadusmojās. Un vērts arī sadusmoties. Ko sievietes var saprast no dieviem un vēl apgalvot, ka tie kļūdās!… Priesteris Zvaigždauts teica, ka neticot visiem tiem izgudrojumiem un ka jūs nav ko apgrūtināt. Bet Krēvus sacīja, ka, ja jau tik tālu jājuši un ja žemaiši saviem Palangas priesteriem neuzticas, tad varbūt nebūtu labi nepalīdzēt. Ieteica no sākuma pārbaudīt, vai tā sieviete stāsta patiesību par savu spēju trāpīt. Starp citu, viņa vēl ir tikai meitene.

Prūts paplūkāja bārdu un nopūtās:

—   Varbūt tā būtu labākā izeja! Tiešām, varēja taču viņas doties uz Palangas upur- kalnu, bet atkūlās šurp. Būtu vērts vismaz pārbaudīt. Varbūt tiešām tā meitene labi iemācījusies šaut, viņai ir trāpīga acs, un tad arī kļuvusi iedomīga. Varbūt arī pie mums ielauzusies, lai to pierādītu? Bet tas būtu tukšs darbs. Mūs viņa neapmānīs…

Ieinteresētības dzirkstīte, kas mirkli bija atspīdējusi viņa acīs, nodzisa, Prūts atkal paraustīja sevi aiz bārdas un draudoši nomurmināja:

— Dievus viņa nepiemānīs. Ber, ja izrādīsies parasta lielībniece, tas viņai labi nebeigsies. Nu ko, vajadzēs nolikt pārbaudījumu. Tiešām vajadzēs. Lai tas notiek rīt. Pa to laiku atpūtīsies 110 ceļojuma.

3.TRĪS ŠĀVIENI

Vienā no nesen uzceltās un vēl nostiprināmās Mindauga pils telpām, vērodama tālīnajos mežos grimstošo sauli, stāvēja melnā sabuļu apmetnī ietinusies sieviete. Rūsganās bizes krita viņai pār krūtīm. Vienīgā viņas galvassega un rota bija šaura sudraba stīpi- ņa, kas dalīja uz pusēm bālo pieri. Kad viņa pacēla acis, lai pēdējo reizi paraudzītos uz sauli, virs uzacīm parādījās neliela grumbiņa. Lai gan viņu ar kunigaitieni Ragainu saistīja ciešas radniecības saites, Nalšas valdnieka Daujota sieva nejutās mājīgi, ieradusies pilī, kura atradās tik tuvu slavenajai pagānu svētnīcai.

—  Te uz mums ļoti greizi skatās, vai ne? — viņa bilda it kā tukšajai telpai. — īpaši tie priesteri. Bet jūtu, ka arī citi.

Pie dzeltenīgās, pēc sveķiem stipri smaržojošās baļķu sienas uz zema sola sēdēja vīrs melnās mūka drēbēs. Viņš paklanījās sievietei.

—  Skatās greizi, gaišība. Bet priesteri, tie — vēl sliktāk. Viņi ir pilni sātana dusmu. Teic, ka jūsu brālēns Bukonts esot labi darījis, izdzīdams no saviem īpašumiem īstās ticības mūkus. Un apgalvo, ka tā būs arī citur, visās lietuviešu zemēs.

Sieviete nopūtās un sakārtoja stīpiņu uz pieres, it kā tā būtu sākusi spiest.

—  Jā, tēv Nikolaj, — viņa teica. — Paldies Dievam, ka valdnieka Daujota daba ir labāka. Bet mēs neatkāpsimies. Tiklīdz Mindaugs atgriezīsies, esmu nodomājusi lūgt viņam atļauju celt pareizticīgo baznīcu Utenā. Tur dzīvo daudzi mani radi. ir ari jau kristīti.

—  Tā būtu īsta slava Tam Kungam, — cienīgi teica mūks. Viņa seja, ko rotāja gaiši dzeltenīga bārda, izskatījās vēl pavisam jauna.

—   Man šķiet, ka valdnieku Mindaugu var ietekmēt. Viņš nestrīdas pretī mūkiem, — aizdomājusies teica sieviete. — Pat mazo Vaiš- vilku bija tiem uz laiku uzticējis…

—    Svētīta zeme un tauta, kas pazinusi īsto Dievu un viņa vārdu, — teica tēvs Nikolajs. — Šis Lietuvas stūris jau vietām iepazinis īsto ticību, un tādēļ sātana sašutums ir tik dziļš. Sātans jūt, ka var pienākt viņa valdīšanas beigas, un pretojas. Bet man ir bail pat domāt par mežonīgajām žemaišu zemēm. Tur Dieva vārds nav iespiedies.

Daujota sieva nodūra galvu. Baltajā līdzenajā pierē atkal parādījās grumbiņa.

—  Tiesa, — viņa pēkšņi teica, pagriezdamās pret mūku, — kas tās par valodām par strēlnieci no žemaišiem?… Visos pils kaktos runā.

Tēvs Nikolajs tikai nopūtās un pārkrustījās.

—   Klku pielūdzēja no meža biezokņa, — sapīcis 1111 neapmierināts viņš teica. — Ieradusies ar radiniekiem un kalpiem. Dīvainas runas par dievu dāvanu. Saka, būs pārbaudījums… Viņi mēģinās izsaukt tos savus dievus. Bet izsauks ja nu vienīgi pašu sātanu.

Kunigaitiene, iedūrusi skatienu klonā, nočukstēja:

—   Kaut nu būtu tikai tā. Bet seno dievu vara joprojām ir stipra. Kamēr biju Krēvā, domāju, ka tā iznīkst, bet šeit… Nezinu, varbūt arī nevajadzēja ierasties prasīt Mindaugam lielākas brīvības īstā Dieva sūtņiem…

Kunigaitiene nebeidza, jo viņu pārtrauca muks, tagad jau tiešām saīdzis:

—  Kundze!… Kundze!… Jūs krītat bezcerībā. Tas arī ir grēks, jo jūs aizmirstat, ka ir tikai viens Kungs virs šīs zemes un debesīs!… Un lai iet bojā visi netīrie pagānu darbi!…

Daujota sieva ietinās sabuļu apmetnī, it kā tikko būtu uznācis aukstums, un, acis nepacēlusi, teica:

—  Jā, tev ir taisnība, tēv Nikolaj. Es centīšos nezaudēt cerību. Centīšos nebaidīties…

Kāpnēs atskanēja soļi, un parādījies kalps paziņoja, ka valdnieka sieva aicinot gaišību kunigaitieni Galauni uz savu viesistabu.

—   Vai kunigaitienes Ragainas veselība ir uzlabojusies? — Daujota sieva apvaicājās kalpam, kad tas, rādīdams gaismu ar lāpu, kāpa pa kāpnēm augšup, bet tēvs Nikolajs, palicis mazliet iepakaļ, sekoja.

—   Jau ir labāk, — nomurkšķēja kalps, zaļoksnis ar sārtiem vaigiem. — Bija atnācis priesteris, apvārdoja.

Aiz kunigaitienes muguras atskanēja mūka dusmīgā krekšķēšana. Galaune saprata tās iemeslu. "Tēvam Nikolajam nav ienācis prātā, ka viņa sludinātais Dievs ir tik tālu, bet mūsu dievi ir tepat," viņa nodomāja un nopūtās, aptvērusi, ka domās izteikusi "mūsu dievi". Uzminējis viņas domas, pops bargi nočukstēja — it kā sev, it kā Galaunei:

—   Šī pagānu zeme ir nelabojama. Paldies Tam Kungam, pēc pāris dienām došos uz Pleskavu… Sirds atveldzēsies.

Kunigaitiene uz brīdi aizvēra acis un satinās apmetnī, juzdama, ka krievu Dievs tagad tiešām jau ir tālu. Bet tepat ir Sventaraģa ieleja, un, kā strauji atkušņa ūdeņi nes ce|ā trāpījušos gružus, tā arī viņā ieplūda seno dievu balss, kas līdzinājās jaunas zāles švīkstoņai vējā, vieglai pērkona dunai, liepu mēneša silto lietavu šalkoņai un griežu raudām rudzos…

—   Nē, — viņa sev teica un noskurināja pārņēmušās noskaņas. — Lai izput… pagānu darbi!

Mindauga sieva, kunigaitiene Ragaina, sagaidīja viņu spīdošām acīm 1111 satrauku- sics, ņurcīdama rokās apmetņa malu.

—   Aicinu jūs, Galaune!… — viņa teica balsī, no kuras vēl dvesa nesen pārciesta karsoņa atbalss. — No priesteriem esmu uzzinājusi, ka tūliņ ozolu birzītē notiks dīvainas lietas. Rādīs dievu dāvanu.

—  A… — novilka Galaune. — Vai par to žemaiti runā?…

—   Par viņu! — iesaucās Ragaina. — Arī tev viņa jāredz.

—  Nedomāju, ka iešu, — Galaune pakratīja galvu.

Mindauga sieva sarauca pieri.

—   Kādēļ?… — viņa neapmierināti teica. — Vai negribi redzēt to skatu? Dievu varu?…

—   Jā, — nočukstēja Galaune. — Dievu varu… No tā baidos. Neiešu.

Mindauga sieva sasita plaukstas.

—   Tātad tavs Dievs nav neko vērts, Galaune! — viņa skarbi iesaucās. —Ja tu viņam ticētu, tad nebaidītos no dieviem, kurus…

Viņa neizteica: "esi nodevusi", bet Daujota sievas sāpīgā nopūta lika nojaust, ka viņa teikto sapratusi.

—   Nu ko… Ja tā, tad ejam, — laiski, kā nastu celdama, noskaldīja Nalšas valdnieka sieva Galaune. Viņai tiešām nastu bija grūti celt. Viņa nokristījās tūliņ pēc tam, kad nomira viņas pirmdzimtais. Nokristījās, un tādēļ viņas vārdam tagad bija jābūt Sofija. Tā viņu dēvēja Krēvā. Tikai ne re, valdnieka Mindauga jaunajā pilī, pavisam netālu no Sventaraģa ielejas.

Simtgadīgi ozoli no trijām pusēm ietvēra pazemo pakalnu, ar cilvēku nomīdītu zāli klāto Sventaraģa ielejas sirdi, no ceturtās puses laukumu iejoza straujā Viļņas upīte.

Tur auga dažas apsītes resniem stumbriem. Viņu zari gandrīz skāra uz Nēri steidzošo Viļņas ūdeni. Blakus upītei vīdēja zemas, no netēstiem baļķiem cirstas priesteru mītnes. Virs tās, kurā dzīvoja Prūts, pacēlās trīs garas kārtis ar saulē izbalējušiem zirgu galvaskausiem. Pirms dažām priesteru paaudzēm šajā ielejā dieviem bija upurētas ķēves, kuru spalva bija tikpat balta kā daždien kārts galā uzmauktie galvaskausi.

Austrumu pusē, kur auga visresnākie ozoli, atradās galvenais ugunsaltāris. Tā labajā pusē zeme bija melniem nodeguļiem klāta. Tur dedzināja tos, kas dzīves laikā bijuši pietiekami dižciltīgi vai sakrājuši tik daudz nopelnu, ka viņiem ļauts aizceļot uz viņsauli no Sventaraģa ielejas. No turienes, kā zināms, ceļš uz viņsauli ir pats īsākais.

Pa pļavas malu priesteru pulciņa pavadībā lēnām tuvojās Medeina un Junda. Rudens saules gaisma plūda pār varenā div- stumbru ozola zariem un lējās ugunsaltāra ugunī.

Lidojošs zirnekļa tīmeklis pielipa Jundai pie vaiga, viņa satrūkās un steigšus to noslaucīja kā kaut ko netīru. Arbaletu ar bultām viņa turēja tik stipri saspiedusi rokā, ka pat nevarēja sakārtot matus, to sprogu vējš iemeta viņai tieši acīs.

Sirmbārdis Prūts, salicis rokas uz krūtīm, uzmanīgi raudzījās uz abām sievietēm. Plakstiņi aizvērās, it kā negribēdami parādīt acu izteiksmi.

—   Vai trāpīsi tajā vairogā? — viņš bez jebkāda ievada pajautāja, kad sievietes bija pienākušas klāt.

Koka vairogs karājās šim nolūkam iedzītā mietā. Virsma bija izraibināta zīmēm, kuru savienojums atgādināja trīs savā starpā savijušos zalkšus. Atstatums līdz vairogam bija kādi sešdesmit soļi. Tas nebija grūts mērķis pietiekami pieredzējušam karavīram.

Junda nicīgi paraustīja plecus. Paskatījās mātē, kā jautādama, vai te tikai nemēģina viņu izsmiet.

—   Viņa trāpītu, — mierīgi atbildēja Medeina. — Taču tas neatklātu dievu dāvanu. Tam nepieciešams atbilstošāks mērķis.

Vispār augstākais priesteris Prūts nebūtu pacietis pretī runāšanu, īpaši — no sievietes lūpām. Taču teiktais izskanēja tik stingri un pārliecināti, ka viņš vienīgi sarauca sirmās uzacis, it kā pats tagad domātu par atbilstošāku mērķi.

Bet Medeina tikmēr jau devās Viļņas virzienā.

Vējš sapurināja Prūta tērpa malu kā buru, sabužināja bārdu, un priesteris kļuva līdzīgs uz mākoņa stāvošam Perkūnam.

—   Kurp tu dodies, sieviete? — viņš pusbalsī pie sevis nomurmināja, bet negaidīja atbildi, jo Medeina jau bija aizgājusi pietiekami tālu. Viņa gāja mierīgi 1111 pārliecināti, it kā Ventas upurvietā dotos pie ugunsaltāra upurēt savai vārda māsai mežu dievietei. Krietnu simt soļu atstatumā auga viena no resnajām Viļņas piekrastes apsēm. Medeina pacēla roku un piespieda to ar izplestiem pirkstiem pie tumšā grubuļainā stumbra. Pievērsusi seju priesteriem, viņa tikko manāmi pasmaidīja.

—   Kā? — visi nošausminājās. — Ko viņa ar to grib teikt? Kas tas par mērķi?…

Prūts paraustīja plecus.

—    Dīvaini ir tie žemaiši, — viņš teica. — Grib kaut ko pierādīt, pāršaudami sev roku. Tas jau ir par daudz. Un ja tā meita netrāpīs rokā? Protams, netrāpīs. Ka tik savu māti nenošautu.

Junda nolika pie kājām bultu maksti un sāka uzvilkt arbaletu. Viņas sejā nebija ne pārsteiguma, ne šaubu, ne nemiera. Paņēma kalēja Ķerņus nokalto bultu. Pati bija piestiprinājusi pie tās kāta stingras vanaga spalvas.

— Vai tad tiešām šaus? — izbijās Tautmins. — Tis, puišel, no šejienes! — viņš uzbruka Ramutim, kas bija atnācis ar iekuriem. — Nav tev ko lūrēt uz tādu asins izliešanu!

Medeinas baltais galvas auts saplūda ar sejas ovālu, un Junda drīzāk sajuta nekā ieraudzīja mātes lūpu kustību: "Šauj!" Viņa dziļi ieelpoja un pārliecināti pacēla arbaleta laidi.

Pa pļaviņu atnāca sargu ielenkts greznu cilvēku pulciņš un, notiekošā ieinteresēts, sastājās netālu, bet Junda nepievērsa viņiem uzmanību. Viņas redzes laukā tagad, citiem neredzams, tālumā stiepās pavediens no arbaleta iedobes. Tieši uz Medeinas pirkstu starpu — starp lielo un rādītājpirkstu. Viņa pat redzēja uz mizas pūtītei līdzīgu izcilnīti, tur iedursies bulta. Jundas pieri nemanot pārklāja sīkas sviedru lāsītes. Viņa aizturēja elpu, uz mirki apvaldīja arī sirdspukstus.

Vējš noklusa, taisns ugunsaltāra dūmu stabs cēlās debesīs. Arbalets deva triecienu, un bulta, kā čūska iešņākusies, iedūrās tur, kur tai bija jāieduras.

Starp lielo un rādītājpirkstu.

Prūts paraustīja plecus.

—     Netrāpīja, — viņš nomurmināja. — Protams, tas jau bija gaidāms. Taču patiesībā ļoti jau nu tuvu.

It kā apbrīnas, it kā sašutuma sauciens atplūda no atnācēju pulciņa. Jundai likās, ka tas noskanējis svešā valodā, bet tās viņai bija tikai tālas skaņas, kā vēja šalkoņa simtgadīgo ozolu lapotnē. Vajadzēja atkal ar sviru uzvilkt tērauda loku, izvēlēties bultu. Pie apses stumbra pieglaustajā baltajā Medeinas sejā atkal tik tikko sakustējās lūpas.

"Šauj!"

Junda vēlreiz pacēla arhaletu un uz acumirkli sastinga.

Otrā bulta iedūrās, kur tai bija jātrāpa. Nākamajā pirkstu starpā.

Priesteru acis kļuva apaļas.

—    Viņa tur arī tēmēja. Tēmēja pirkstu starpā!… Neiespējami! — neizturējis iesaucās kāds no jaunākajiem. Citi viņu apklusināja, saspringums viņus tā pārņēma, ka šaubām neatlika vietas. Tikai priesteris Zvaigž- dauts, kas bija visvairāk izsmējis žemaišu sievietes, dusmīgi saviebies, nobubināja:

—    Vienalga neticu! Redzu un neticu. Mums apmāna acis.

—   Ššš!… — nošņācās Tautmins, mādams ar platajām piedurknēm. Zvaigždauts murminādams aizčāpoja pie lielmaņu pulciņa, kas dažu kareivju apsardzībā drūzmējās pie tuvējiem ozoliem.

Trešā bulta ar tādu spēku ietriecās stumbrā, ka starp mazo pirkstiņu un zeltnesi nepalika ne spraudziņas — ods snīpi neiebāztu.

—   Apstājies!… — pērkondimdošā balsī nokliedza Prūts. — Pietiks!… Gabijas un Mājas dieva vārdā! Pietiks. Dievu dāvanu nedrīkst bez vajadzības izniekot! Un tā ir dāvana. Tas tagad ir skaidrs.

Medeina nolaida svina smago roku, — viņa jutās tā, it kā tāš trīs bultas nebūtu iedūrušās pirkstu starpās, bet gan pašā sirdī.

—   Dievi savu varu ir parādījuši, — teica Prūts, raudzīdamies uz Jundu. Viņa acīs vairs nevīdēja izsmiekls. — Tev ir dota dāvana. Pat nezinu, kurš dievs tev to devis. Baidos minēt.

Junda nolieca galvu. Sirdī bija tukšums, — likās, ka būtu ar šāvieniem atdevusi pusi dzīvības.

—   Ieradāmies šeit, lai tas mums nezināmais dievs šo spēju atņemtu, — klusi teica tagad tuvāk pienākusī Medeina. — Manai meitai šī nasta ir pārāk liela. Lūdzu jūs, pielūdziet dievus. Lai tā dāvana tiek kādam citam.

Prūts pievērsa skatienu ugunsaltārim.

—  Kam tā domāta, to minēt nevaram… — viņš teica. — Tagad tās iezīmēta ir šī meitene no Zemaitijas. Negribu sadusmot dievus ar negudrām valodām, taču varbūt viņi tiešām šajā reizē kļūdījušies? Varbūt Bojātāja sapiņķējusi Vērpējas līdzeno dzīves pavedienu, sajaukusi ar citu. Tāda asa acs domāta karavīram. Bet sievietei karot?… Ja nu vienīgi, kad jāaizstāvas…

Viņš aizdomājās, un piere savilkās grumbās, it kā viņš pūlētos atminēt neatminamu mīklu.

—  Vai tu tiešām to negribi? — viņš vērsās tieši pie Jundas.

Junda joprojām turēja rokās arbalctu un skatījās uz bultām, kas bija sadūrušās apsē. Viņas seja bija piesārtusi, it kā viņa redzētu nevis koku ar resnu stumbru, bet stūrī iedzītu un mednieku gandrīz nobeigtu zvēru. Viņai likās, ka stumbrs asiņo.

"… to negribi?" it kā no tāluma atlidoja vārdi.

Junda lēnām, bet noteikti papurināja galvu.

—   Man ar to ir grūti, — viņa teica.

—    Mums jāapspriežas, godājamā viešņa, — pusbalsī teica Prūts, jau pievērsies Medeinai. Tā viņš ļoti reti kādu uzrunāja. Tā neuzrunāja pat pašu lielo kunigairieni.

Viņš lēnām aizgāja citu priesteru virzienā, bet pie Jundas un Medeinas pa pļaviņu atjo- za Milda ar izspūrušiem, no lakatiņa apakšas izlīdušiem matiem. Vaigi dega kā dzērvenes, pati no satraukuma tik tikko spēja elpu atvilkt.

—   Bet kā tu šāvi, Junda, kā šāvi!… Un kā šie brīnījās, gandrīz acis izsprāga… — Viņa pati gandrīz aizrijās ar vārdiem. — Un kā brīnījās… Taisni vai apstulba visi. Un tādi lielmaņi… Visiem acis kā šķīvji!

—   Kas tad tā brīnījās? — jautāja Medeina. Mildas vārdi viņu atkal atsauca ikdienas pasaulē.

—  Es taču stāvēju blakus dižciltīgajai, lielā kunigaiša sievai!… Vai manu, cik skaista! Viņas lakats ir sarkans kā uguns, un… — Milda atkal aizelsās. Viņa ar roku saglauda mūžīgi acīs lienošos matus. — Bet blakus viņai bija vēl viena lielmane ar sabuļu apmetni. Kad ieraudzīja, kā Junda špuj, šai acis tā iepletās… Un viņa kaut ko nomurmināja… It kā huranivārdus. Un tur bija vēl viens. Vīrietis, bet ar melniem svārkiem līdz zemei. Tas vicinājās sev acu priekšā. Tā kā mušas gaiņātu, bet tur nebija nekādu mušu! — Milda atkal aizrijās ar vārdiem un ieklepojās.

Medeina paskatījās apkārt.

Pāris simtu soļu atstatumā uz Mindauga pili virzījās divas acīmredzami dižciltīgas sievietes, tām sekoja daži sargi un — tieši kā Milda bija stāstījusi — vīrietis melnās drēbēs līdz zemei. Prātot par to nebijā laika, jo atgriezās arī pats augstākais priesteris Prūts. Šoreiz citi priesteri sekoja viņam tikai dažu so|u atstatumā. Tātad tiem nebija vajadzējis ilgi apspriesties.

Prūts pienāca tuvāk. Citi priesteri nostājās, ieturēdami cienīgu attālumu.

—  Visi piekrita, ka jālūdz, lai dievi ņemtu šo dāvanu atpakaļ, — svarīgi teica Prūts. Priesteri tiešām bija pieņēmuši vienprātīgu lēmumu, jo Prūta priekšlikumiem reti kāds uzdrīkstējās pretoties. — Taču tam jāsagatavojas. Tas nav viegls rituāls.

—   Saprotams, — Medeina palocīja galvu. — Ne velti Laimas akmens man ieteica doties šurp.

—    Akmens valodu dzirdi, sieviete? Tad jau ne tikai tava meita ir dievu apveltīta. Pareizi akmens tev ieteicis. Bet tagad mums jāsagatavojas, un jo vairāk jāsagatavojas tavai meitai. Jāsakopo domas, jāattīra gan domas, gan ķermenis. Lai viņa neko nedzer, tikai Sventaraģa avota ūdeni, lai neēd gaļu. Un runāt viņai tagad atļauts tikai ar ugunsaltāra kalpiem un ar māti. Ne vairāk kā deviņus vārdus dienā.

Medeina pamāja — Junda nekad nemēdza daudz runāt, taču, lai nepārkāptu deviņu vārdu robežu, bija jānodrošina, ka pļāpīgā Milda nemaisītos tuvumā.

—   Kad mēness 110 pilna sadils par plānu sudraba svītriņu, kas līdzinās bultai, — Prūts turpināja, — tad viņa atdos savu dāvanu. Bet tagad viņai piešķirsim vienu 110 mūsu mītnēm. Lūk tur, ielejas galā pie avota, kur pīlādži kalniņā. Bet citi ielejā nemaisieties. Nekādā ziņā te nedrīkst ienākt jūsu bruņotie pavadoņi.

Negaidīdams atbildi, priesteris apgriezās un lēni aizsoļoja ugunsaltāra virzienā.

4.SĀTANA IEROCIS

Pleskavas upes kreisajā krastā, tādu gabaliņu no šermuļus uzdzenošā zivju tirgus 1111 veikaliem noliktavām, stāvēja slavenā un ietekmīgā bajāra no Pleskavas valdnieku dzimtas — Jefrosima māja. Augsto akmens pamatu radīto padrūmo skatu maigāku darīja koka virsbūve, ar kokgriezumiem rotātās logu apmales un stāvais šķindēju jumts. Vēl gana siltās un maigās rudens saules stari lējās pār koka šķindeļiem, un tie iemirdzējās kā ruds varš.

Aiz stūra mazītiņā pareizticīgo baznīciņā cēli nodunēja lielais zvans, vēlāk kā čalojoša upīte pievienojās mazie. -

Atvērtajā logā nozibēja sievietes seja. Sieviete pameta acis lejup, papurināja galvu sarkanā kokošņikā un atkal pazuda, pavīdēja kā melns mākonis sarauktas uzacis. No viesistabas atskanēja nikna brēkšana. Dažos mēnešos kopš aizbēgšanas no Traupes Marfa bija maz mainījusies, ja nu vienīgi kļuvusi vēl tuklāka, bet viņas seja, kas ne tik sen bija mēreni pilnīga, apaļīga un patīkama izskata, bija uztūkuši, zem acīm parādījušies maisiņi. Kuntiene izskatījās dusmīga un mūždien neizgulējusies. Un tagad viņa pēla jauniņu kalponi, kura, cik spēdama, centās sasiet Kuntienei aizmugurē greznu platu jostu, bet tas nekādi neizdevās.

— Nīkule! — uzkliedza Kuntiene. — Pazudi no manām acīm!.. Lai atnāk Matrjona, tai vismaz rokas ir — i zirgam svārkus uzstieps!

Meitene, sarafāna pierietenim[1] nočaukstot, kā lapiņa aizplīvoja līdz durvīm.

Kuntiene atkal izbāza galvu pa atvērto lodziņu un ieurbās acīm trokšņainajā ielas drūzmā. Lūk, skrien saldumu tirgoņa Fe- dota puišelis, nesdams grozu ar medusrau- šiem — acīmredzot kāds pasūtījis uz mājām. Iet namdari, aiz jostām cirvjus sabāzuši, no pils šurp soļo kāds mūks… Lūk, mūks apstājas pie Jefrosima mājas, turklāt pārkrustās… nu gan, šitā nejēga kalpone, kaut šī nosprāgtu!… Tā arī stāv, muti vaļā, svētlaimīgi rokas salikusi!

Kuntiene saskaitās un, izbāzusi kokošņi- ka rotāto galvu pa lodziņu, iesaucās:

—   Skuķi! Kam teicu pasaukt Matrjonu!? Kur Matrjona?!

—  Tūliņ atnāks, žēlīgā kundze, — izbijusies kalpone pat ceļos palocījās.

Kuntiene tikai nošņācās.

—   Tūliņ atnāks!… — viņa izmēdīja kalponi. — Netrinies pa kaktiem! Tūlīt pat uz virtuvi!

Mūks pacēla galvu. Gaišās bārdas ietvertā seja Kuntienei likās kaut kur redzēta.

—   Nevajag, māmiņ, tā piktoties, — viņš jokodams teica. — Dusmas kā etiķis — rīkli izsvilina, bet sāta kā nav, tā nav…

Kuntiene vēl vairāk izbāza galvu pa lodziņu.

—   Dievs debesīs! — viņa iesaucās un pat rokas sasita. — Vai tik ne tēvs Nikolajs?… Biji kaut kur pazudis, mūsu Georgija baznī- ciņā pie ganībām sen neesmu tēvu Nikolaju redzēj usi!

—   No pagānu zemēm atgriežos, no Lietuvas, — pasmaidīja mūks. — Vēl joprojām no manis vēdī priesteru kvēpek(u dvaka, būs jāiet uz Jēzus baznīcu, lai apslaka ar svēto ūdeni.

—    No Lietuvas? — pār Kuntienes seju pārskrēja ēna, acīs iezaigojās tumša uguns.

—   No turienes, — nopūtās mūks.

—   Vismaz tagad nepazūdi kā svētais gars, tēv Nikolaj, ienāc mana brāļa mājā, — viņa iečivinājās, mīļi smaidīdama. — Nopurināsi ceļa putekļus, bet malciņš kvasa par ļaunu nenāks.

Tēvs Nikolajs pārlieku lūdzams nebija. Sēdēdams pie sterletēm, pankūkām, pildītām līdakām un citiem labumiem nokrauta galda, viņš gan ēda, gan dzēra, cik lien. Ausis izstiepušajai Kuntienei bija ko dzirdēt.

—   Mindauga zemēs un Nalšā vēl no pašiem Kijevas zelta laikiem ir stipra krievu ietekme, — slaucīdams muti piedurknē, runāja mūks. — Protams, viss mainās, Kijevas varenības vairs nav, jau kur tie laiki, kopš tā izkususi…

—  Jā, jā, — Kuntiene pašūpoja galvu.

—    Tagad tie nekristītie pagāni pārņem pareizticīgo zemes. — Tēvs Nikolajs pastūma malā kausu. — Redzēju tur visādus cilvēkus. Gan priesterus, kas notur rituālus saviem dieviem, gan lepnus valdniekus, gan viņu bajārus, gan smirdus… Bet ne visai sen nācās redzēt sievieti, kura šaudās ar arbale- tu kā pats nelabais.

Viņš paņēma maizes šķēli un aizdomājies sāka lipināt no mīkstuma lodītes.

—   Ar arbaletu? — Kuntiene sarauca platās, melnās uzacis, un viņas seja kļuva vēl draudīgāka. — Ar kādu arbaletu?

—   Izšāva trīs bultas, un visas trāpīja mērķī, — nomurmināja mūks, šūpodams galvu. — Dievs žēlīgais, iedomājieties tikai — iedūrās starp izplestiem pirkstiem kokā aptuveni simts soļu atstatumā!

Kuntiene pievirzījās tuvāk tēvam Nikolajam, ar acīm vai aprīdama viņa seju.

—   Un? — viņa nošņāca. — Kas tālāk?

Mūks paraustīja plecus.

—    Nezinu. Mēs visā tajā noskatījāmies pa gabalu. Kunigaiša Daujota sieva arī iegaumēja to strēlnieci. Pat jautāja man, vai tā mēdz būt pareizticīgo zemēs, vai gadās piedzīvot tādu trāpīgumu.

—   Un?… — Kuntiene ar skatienu sūktin iesūcās mūkā. — Kas viņa ir?

Tēvs Nikolajs nedaudz izbrīnījies palūkojās uz Kuntieni.

—   Nezināju, žēlīgā kundze, ka jūs tas interesēs!

—  Labi jau, labi! — nopurpināja Kuntiene.

—   Kaut kāda žemaišu kunigaiša meita, — teica tēvs Nikolajs, stumdīdams maizes lodītes pa galda virsmu. — Slaida, stipra meitene gaišiem matiem. Teiktu, ka skaista. Tikai pagānu zemēs tādas ari izaug.

Kuntiene zvēlās atpakaļ tik strauji, it kā kāds būtu cirtis viņai pa seju. Acis satumsa.

—    Viņa! — noteica pie sevis. — Tā… tā…

Mūks paspēja gan atsveicināties, gan aiziet, bet Kuntiene vēl aizvien sēdēja pie galda, ar nedzīvu skatienu blenzdama starp traukiem pabirušajās maizes lodītēs. Kad kalpone, bailīgi šķielēdama, tās nedroši noslaucīja stērbelē un savāca no galda bļodas, Kuntiene atjēdzās. Viņa pielēca kājās, drāzās uz durvju pusi un gandrīz sasitās pierēm ar apaļīgu, kā 110 māla veidotu sievišķi, kuras sārtā seja liecināja netikai par labu veselību, bet arī par gana lielu spēku.

—   Kundze, — viņa pastiepa kā velējamās vāles smagas rokas, — vai saucāt mani jostu sasiet?

—   Ej, Matrjona, pie saviem katliem, — pikti sacīja Kuntiene. — Kas par niekiem, kaut kāda josta! Man nav laika posties. Kur ir Jefrosims?

—   Kungs ir aizgājis uz Kronīti, pie viņa gaišības Borisa, — samulsusi nopurpināja Matrjona.

— Man jāapspriež svarīgas darīšanas, — nomurdēja Kuntiene un, apgājusi apkārt Matrjonai, kas stāvēja nekustīgi kā pils tornis, neaptverdama, kur tas suns aprakts, no- hrakšķināja lejup pa kāpnēm.

Dilstošs mēness, līdzīgs Giltines izkaptij, spīdēja pār Sventaraga ieleju, kas bija iegrimusi drūmā klusumā. Nemainīgi čurkstēja avots, laiku pa laikam svēto ozolu birzī ievaidējās pūce: viņas piesmakusī ūjināšana ar pūlēm lauzās caur blīvo nakts tumsu.

"Vai tas nav mans liktenis, kas tur sauc?" nodomāja Junda. Piespiedusies pie šaurā lodziņa, viņa raudzījās tumsā, kur mierinoši čurkstēja avots. Tumšie krūmi bija līdzīgi lielām siena gubām. Tuvākajā pīlādzī čabinājās jau pamodies neredzams putniņš, droši vien lasīdams ienākušās ogas. Drīz lēks saule.

Nepielūdzami pienāks tas laiks, kad mēness sadils un k(ūs līdzīgs plānai sudraba bultai.

Junda centās aizgainīt šaubas, kuras kopā ar nakts vēsumu lauzās iekšā pa šaurajiem priesteru kalpu mītnes logiem. Patiesību sakot, tic pat nebija logi, bet tikai sienā atstātas iegarenas spraugas.

"Bet ja nu?… Ja nu dievi nav kļūdījušies?" ietiepīgi atgriezās šaubas.

Bet nē! Māte Medeina zina, viņa zina. Viņa zina un saprot visu, un viņa grib meitai tikai labu.

Un zina tas vecais priesteris, kura īpatnā smarža viņai kņudināja degunu. Viņa acis redzēja cauri, iedurdarnās pašā sirdī. Likās, viņš izprot, ko cilvēks domā. Bez šaubām, ar viņu runā paši dievi…

Viņa lēnām pievērsās telpas tumsai, juzdama, ka, ausmai tuvojoties, noslēpumainās garu balsis kopā ar vēsumu, ūdens tvaikiem un trūdošo koku smaržu laužas iekšā sirdī. Dažas pirmās naktis viņai bija grūti gulēt, jo mocīja izsalkums. Viņa nebija radusi ēst tikai šķidru miežu putraimu putru, un arī to ne pārlieku daudz. Tagad izsalkums rimās. Tas jaunākais priesteris pareizi teica: kad ķermenis attīrīsies, to atstās arī izsalkums. Teica: atstās izsalkums un arī citas mokošās dziņas. Un tiešām, tās atkāpās.

Tikai šaubas…

Kad gan tās atkāpsies?

Basām kājām viņa aizgāja līdz lāvai otrā telpas galā. Būdiņā nebija grīdas, tikai no- blietētas smiltis. Tādējādi visu laiku viņa bija tuvu Šventaraģa ielejas zemei. No kuras ceļš uz viņsauli bija visīsākais.

Viņa vēl pastāvēja uz zemes. Juta tās patīkamo vēsumu, smalkos graudus zem pēdām un vēl juta, kā caur baļķu šķirbām no tumsas uzplūdušās šaubas pamazām iesūc sevī Šventaraģa ielejas zeme.

Viņa atgūlās platajā dēļu lāvā, uzmeta sev pinkainu, no lapsādām sašūtu segu un aizvēra acis. Tagad bija pārliecināta, ka atkal aizmigs.

Mierinoši čurkstēja avots, nesdams ūdeni uz Viļņu, ieūjinājās pūce, taču Junda jau bija samierinājusies ar likteni.

Trīsvienības baznīcā notika dievkalpojums.

Zemas un saskanīgas dziedātāju balsis plūda augšup pa zelta ikonostasa[2] stāviem un saplūda ar alvas zvanu skaņām. Večes laukums aiz sētas bija gandrīz tukšs, reizēm pār to pārskrēja kāds tirgoņa puika vai cēli pārsoļoja turīga bajāriene kalpones pavadībā.

Nebija nekāda trokšņa ari Pleskavas pils Kroma pagalmā. Pie malkas šķūņa jau vīdēja augstas bērza šķilu kaudzes. Galdnieki laboja paceļamo tiltu.

Uz augstajām baznīcas kāpnēm nemierīgi mīņājās puišelis, pieklājīgi ģērbts, tīrs, acīmredzot labas ģimenes atvase vai kalps. Viņš laikam gaidīja dievkalpojuma beigas, jo visu laiku uzmanīja svētnīcas ieeju.

— Bam! — noskandināja lielais zvans, un pa durvīm sāka nākt pirmie cilvēki. Puišelis godbijīgi atkāpās nostāk un, kaklu izstiepis, paturēja acīs durvis.

Garām peldēja resnas uzcirtušās bajārie- nes un tirgoņu sievas, skardamas puišeli ar savu plato svārku malām un lakatiņiem. Iznāca daži sirmbārdaini mūki, garās drānas sajozuši ar resnām kaņepāju virvēm, kuru nospūrušie gali sitās viņiem pret ceļiem. Visbeidzot parādījās arī pats Pleskavas kņazs Boriss ar svītu.

Puišelim iemirdzējās acis. Viņš goddevīgi klanījās, kad valdnieks gāja garām, bet vēl vairāk noliecās, kad no baznīcas iznāca plecīgs vīrs, kam mati bija kraukļa spārnu melnumā, bet uz pleciem uzmests kažokādas apmetnis. Par to, ka tas ir ietekmīgs un cienījams cilvēks, liecināja ne tikai ar zeltu izšūtā josta, bet arī bargās, vērīgās acis, ar kurām viņš, tikko iznācis, nopētīja laukumu.

—  Jūsu augstdzimtība, — iedīcās puišelis, zemu noliekdamies, — jūsu…

Vīrietis palūkojās uz zēneli kā uz sīku kukaini.

—   Ko vajag?

—   Marfas kundze lika padevīgi ziņot jūsu augstdzimtībām, — aizrīdamies noblēja puišelis, — ka gribētu jums pateikt ko ļoti svarīgu…

Vīrietis sarauca melnās uzacis.

—   Man jāpavada viņa gaišība kņazs, — viņš teica. — Kā tam sievišķim atkal savaja- dzējies?

Sašļucis no kunga lepnības un atturības, puišelis neuzdrīkstējās vairs ne acu pacelt, tikai sarka un bālēja, kamēr beidzot izstenē- ja, ka tas viss saistīts ar pagānu zemēm un kaut kādu pili.

Vīrietis itin kā ieinteresējās. Viņš ar asu skatienu pārlūkoja laukumu — tur mudžēja amatnieki, piedāvādami savas preces, — nedaudz padomāja un teica:

—   Labi. Saki Marfai, ka nāku.

Puišelis atviegloti nopūtās, paklanījās

9—209 vēlreiz un aizdieba pa laukumu. Veikli pārlēca pār māla podu 1111 svilpavnieku rindu un pazuda šaurajā ieliņā.

Vīrietis, pakasījis melno bārdu, paraustīja plecus un aizgāja nopakaļus. Cilvēki godbijīgi pašķīrās viņa priekšā.

Laikam tikko apraudājusies, kalpone, iz- skriedama no Marfas viesistabas, nepamanīja savu kungu 1111 uzskrēja tam virsū. Meitene vēl vairāk izbijās, pavēra muti, gribēdama ko teikt, bet vīrietis nepacietīgi pamāja ar roku, rādīdams, lai kalpone pazūd, un pieklauvēja pie durvīm.

—    Vācies, muļķe! — pikti iebrēcās aiz durvīm.

Vīrietis paraustīja uzacis.

—  Oho! — viņš teica, iedams iekšā. — Dīvaini sagaidi, mīļā māsa.

Marfa, sēdēdama uz izšūtiem pārklājiem apsegta sola, pacēla acis, taču, pat ieraudzījusi brāli, nepasmaidīja. Vienā rokā viņa turēja pītu groziņu ar saldumiem, otrā — aizkostu medusrausi. Kad Jefrosims ienāca, viņa gan vienu, gan otru nometa malā kā nāvīgi apnikušas lietas.

—  Kādēļ raudini kalponi? — itin kā neko nemanīdams, pavaicāja Jefrosims. — Ar ko tev neiztapa?

Marfa pielēca no sola.

—   Ne jau par to nejēgu runa! — viņa iesaucās, kāju piesizdama. — Tev jārunā ar valdnieku, lai dod man apsardzi uz… — Viņa iekoda lupā, zīmīgi nozibināja acis un izšņāca: — …uz Lietuvas zemēm.

Jefrosims iesvilpās.

—   Tev tur nelaimes nebija gana, ko? — viņš teica, ar izbrīnu skatīdamies uz māsu. — Un vēl ar apsardzi!

—   Taisnību meklēšu, — aizžņaugtā balsī teica Marfa. — Ja to neatradīšu, pietiks ar atriebību.

Jefrosims pašūpoja galvu.

—  Aizmirsti beidzot to Traupi, — viņš teica.

Marfa dusmīgi paskatījās uz viņu, gribēja

kaut ko teikt, bet savaldījās. Norijusi siekalas, noklepojās un negaidīti mierīgi iesāka:

—   Saki, aizmirsti… Zinu, mans pāridarījums tev neko daudz nenozīmē. Bet tur tika pārkāptas valdnieka Borisa tiesības! Vai par to padomāji?

Jefrosims cieši saknieba lūpas un, brīdi padomājis, palocīja galvu.

—   It kā tā ir. Tu esi viņa padotā. Bet es… Nu, kā zini, viņa gaišība Boriss nav man vienaldzīgs.

—  Ja mēs būtu ieņēmuši Traupi, tur izplatītos Pleskavas valdīšana, — Marfa runāja tālāk, atkal apsēzdamās uz sola. Viņa pat groziņu pacēla un noliecās, lasīdama izmētātos medusraušus. — Diemžēl ar sātana palīdzību mūsu cerības izgaisa vējā. Bet kas ieguva, kad tur gāja bojā tik daudz īstās ticības piekritēju?

Jefrosims nopūtās.

—  Nedomā, ka man tas neko nenozīmē,— viņš teica. —Tavs dēls taču gāja bojā. Mans māsasdēls. Un kas no tā ieguva? Visvairāk tas izlēcējs pagānu kņazēns Mindaugs. Tas ir viņš, kurš paplašina savus valdījumus. Bet tava dēla man tiešām žēl.

Marfa pacēla galvu. Acīs iemirdzējās it kā asaras, bet drīzāk gan tās bija dusmas. Ar pūlēm neskanīgi icsmējusies, viņa teica:

—   Es cerēju redzēt viņu mūsu vidū. Ilgojos, kaut viņš apprecētu mūsu zemes un ticības meiteni, nevis to… — Viņas lūpas nobāla no atmodinātā niknuma. — Tā simtreiz nolādētā skuķe, kura viņu nogalēja! Viņa ir sātana ierocis, paša Belcebula!

—  Labāk nomierinies, Marfa! — pavēlēja Jefrosims.

Brāļa stingrās balss ietekmēta, sieviete apklusa. Viņa iegrima dīvainā miegainībā, pleci salīka, un likās, itin kā viņa būtu kļuvusi krietnus desmit gadus vecāka.

—    Neieredzu es to zemi, — viņa teica mierīgi un salti. — Gan tos cilvēkus, gan viņu vārdus. Un nevaru iedomāties dzīvē neko skaistāku, kā redzēt to pretīgo žemaišu meiču ar ķēdēm piekaltu slapjā pagrabā. Pāri viņai skraidītu žurkas un ložņātu krupji. Smirdētu pēc sapuvušas gaļas. Bet varbūt labāk būtu, ja…

—   Pietiks, Marfa! — teica Jefrosims, pamādams ar roku. — Ne jau tā meitene tavus nodomus sagrāva, bet…

—   Bet es viņu visvairāk neieredzu! — atcirta Marfa. — Viņa nogalināja manu dēlu.

Jefrosims paraustīja plecus.

—  Tās ir tavas sāpes. Bez šaubām, arī manas, jo tu esi mana māsa, — viņš teica. — Bet, ja gribi valdnieka atbalstu, vajadzīga cita pieeja.

Marfa pameta greizu skatu uz brāli un centās savaldīt pēkšņi izlauzušās dusmas. Pirms pasauca brāli, viņa jau bija izdomājusi, kā viņai šķita, gana labu priekšlikumu.

—  Mī(ais brāli, — viņa karsti iečukstējās, pat sasvērdamās uz priekšu solā, — es neraudātu par niekiem UN neprasītu apsardzi uz Lietuvu, ja tas nebūtu Dieva lemts. Radies iemesls. Izrādās, ka tā meiča tagad ieradusies pie Mindauga.

—   Nu un?

—   Tas Mindaugu iepin tajā sazvērestībā. Vai tiešām nesaproti? Esmu dzīvojusi tajās zemēs un zinu, kā viņi tiecas domāt. Mindauga tiesības Deltuvā nav stingras, visi apkārtējie valdnieki to vien gaida, kā viņam kaitēt. Bet, ja mēs pierādām, ka arī Mindaugs vainīgs pie uzbrukuma Traupē…

Jefrosims nopūtās.

—   Mindaugs taču neuzbruka. Tā biji tu ar Tolvaiķi, kas pasauca pleskaviešus… Un kas vissliktāk, — vēl arī ordeņa brāļus. Es tev teicu, no tā neko labu negaidi.

Marfa, it kā nedzirdējusi, turpināja:

—   Mindaugs būs tas vainīgais, jo viņš no tā visvairāk ieguva. Visi būs gatavi noticēt pašam ļaunākajam… Bet Pleskavas valdniekam viņa uzticamās pavalstnieces personā tika nodarīti zaudējumi… Par to viņam būtu jāpieprasa atlīdzība. Tādēļ būtu jādod apsardze… Tu tikai izskaidro viņam, brāl.

—   Iespēja it kā ir… — bilda Jefrosims, staigādams pa viesistabu. — Teici taisnību,

Traupcs pilī tika nogalināts likumīgais mantinieks, un, ja tagad tā nonākusi Mindauga varā, tad viņš droši vien būs gatavs šo to samaksāt. Varbūt patiesi būtu vērts aizjāt uz Nalšu, uz Krēvas pili pie Daujota. Viņa sieva ir kristību pieņēmusi, mūs mīļi uzņemtu…

Marfas acis iespīdējās.

—  Jā, — viņa iesaucās, sasizdama plaukstas. — Tas Krēvas kunigaitis var mums atļaut netraucēti ceļot pa savām zemēm. Un no Krēvas Lietuva nav tālu… Tā ieleja, kur tēvs Nikolajs redzēja…

Viņa norija pēdējo vārdu.

—   Varētu runāt ar Mindaugu par Trau- pes mantošanas tiesībām, — Jefrosims piedāvāja. — Un tādas tiesības mums ir! Tikai vajag visu atbilstoši pastāstīt. Ka tā ir sātana roku īstenota slepkavība un tas sātana ierocis ir… kā to skuķi sauc?

—  Junda! — spļautin izspļāva Marfa.

—   Lai būtu Junda, — Jefrosims saberzēja plaukstas. — Varbūt kaut kas arī ķersies… — Viņš pameta aci uz piebradāto grīdu, saviebās un dusmīgi teica: — Bet tu liec kalponei visu iztīrīt. Eju pie viņa gaišības Borisa.

5.CILVĒKS AR GREIZO SPRANDU

Agrā nākamās dienas rītā vairāku jātnieku pulciņš ašā riksī devās pa lielceļu uz ziemeļrietumiem. Jefrosima pārliecinātais Pleskavas valdnieks bija iedevis gana lielu un bruņotu apsardzi, straujus zirgus. Marfa bija gluži kā jaunāka kļuvusi, no agrākās miegainības un slinkuma viņas sejā nebija palicis ne vēsts.

—     Kad būsim pāri Lietuvas robežai, vajadzēs pagriezties uz Deltuvas pusi, — viņa teica Jefrosimam.

Brālis papurināja galvu.

—    Dodamies uz Krēvu, tad mums būs tiesības līdz pat valdnieka pilij ceļot pa Nal- šu, — viņš nepiekrita. — Par Deltuvu viņa gaišībai neko neteicu. Pa Deltuvu mums vajadzētu ceļot slepus. Tas nav sarunāts!

—   Deltuvu netraucēsim, — apstiprināja Marfa. — Apstāsimies pašā pierobežā. Tur iegriezīsimies vienā krievu ciemā.

—   Kādēļ? — izbrīnījās Jefrosims. — Kāpēc velti tērēt laiku?

—   Man tur jāpaņem viens… — nomurmināja Marfa.

—   Kas — viens?

—   Nu… Cilvēks.

—    Cilvēks? Pirms tam tu neko neteici. Kāds?

Marfa tikai paraustīja savus apaļos plecus.

—  Nu, viņš… No tā laika, kad biju Trau- pē. Domāju, ka mums viņš noderēs.

—    A! — joprojām neko nesaprazdams, nopurpināja Jefrosims, taču nepiekāpās.

Apjājis lielam pelēkam laukakmenim, kas iezīmēja Pleskavas valdnieku robežu, jātnieku pulks lēnā solī iejāja plašajās Nal- šas zemēs. Tagad vajadzēs turēties kopā, tuvu citam pie cita. Viņi ceļoja ar kņaza Borisa rakstu Nalšas valdniekam, tāpēc no Daumantam pakļautajiem kareivjiem viņiem nebija jābaidās, taču piesardzība par ļaunu nenāk. Ar apsardzi vienmēr drošāk.

Jefrosims pagriezās uz Pleskavas pusi un pārmeta krustu. Pārkrustījās arī apsardzes kareivji. Zirgu pakavu sacelti, uz lielceļa lēni nosēdās dzeltenīgi putekli un asi smaržojošas sabradātu vērmeļu druskas.

—   Tam ciemam jābūt kaut kur te… — Marfa paslējās seglos, cik ļāva viņas raženais svars, un palūkojās apkārt. — Labi atceros tos lielos brūnganos akmeņus pakalnā… būtu jābūt vēl arī greizai priedei. Lūk, arī tā!

Uz resnā Marfas pirksta, kas rādīja tālumā, iemirdzējās gredzena sarkanā acs.

Jefrosims uzmanīgi paraudzījās norādītajā virzienā.

—    Redzu tikai akmeņus un priedi, — viņš teica. — Bet vairāk neko. Apkārt tikai līdzens lauks.

Marfa nosmīkņāja.

—  Uzjāsim pakalnā, — viņa sacīja. — Parādīšu kādu interesantu lietu.

Viņa pamudināja savu zirgu un lēnā solītī devās uz pakalna virsotni, kur auga priede, izcēlusi pret pelēkajiem mākoņiem paretu zaru vainagu. Apkārt ccrojās krūmi.

Pārdesmit bruņotu jātnieku pulks sekoja viņai.

Marfa apturēja zirgu pakalnā un pagriezās atpakaļ. Viņas sejā staroja viltīgs smaids.

—    Paskaties lejup, mīļais brāli, — viņa teica, plikēdama zirgam pa skaustu.

Jefrosims nolēca no zirga un, vezdams to aiz pavadas, piegāja pie stāvās nogāzes.

—   Nu gan atraduši sev vietu! — izspruka viņam pār lūpām.

Zem kājām, diezgan dziļajā ielejā, kuras malas balstīja purvains mežs, spīdēja nesen būvētu būdu sienas. Dažas celtnes pēc krāsas atgādināja tos pašus brūnganos akmeņus— laikam bija no māla salipinātas kūtis vai klētis. Ielejas malās vīdēja izcirstu krūmāju žagaru kaudzes, dažas no tām — apdegušas, vēja izpūstiem pelniem. Turpat pacēlās asu baļķu siena. No lietus nomelnēt nepaguvušie koki, kuri te savesti gulēja gan pa labi, gan pa kreisi, liecināja, ka nocietinājumi sākti celt nesen. Pašā vidū starp mā- jelēm un kūtīm slējās lielākas celtnes būv- baļķi. Izskatījās pēc celt sāktas baznīcas. Cilvēki, izņemot pa kaudzēm kāpelējošus bērnus, itin kā nebija redzami. Tikai kaut kur nozibēja raibs sievietes lakats. No vienas būdas debesīs cēlās pelēki dūmi.

—   Fjūū! — iesvilpās Jefrosims, acu neatraudams no redzētā. — Tad šis ir tas krievu ciems. Nepiemērotāku vietu grūti būtu atrast.

—     Ko padarīsi? Kad Traupē vairs nebija dzīves, viņiem bija jāmeklē vieta, kur nebūtu nevienam pa kājām.

—   Tie purvi acīmredzot stiepjas diezgan tālu. Pēc smakas jūtu. — Jefrosims bija mednieks un apkārtni spēja novērtēt no pirmā skatiena. — Bez šaubām, vasarā ne atkauties no odiem un čūskām. Viens ir labi, ka atrast to nav viegli. Kā mēs tiksim lejā?

—  Pa nogāzes malu, — teica Marfa, smagi nošļūkdama no segliem zālē. — Tur ir krūmiem apaugusi taka. Zirgi būs jāved pie pavadas.

—   Tavs zirgs ir mierīgāks par paēdušu mūku, — atcirta Jefrosims. — Vari atstāt viņu te. Debesīs neaizlaidīsies!

Marfa, neko neteikusi, paņēma zirgu aiz pavadas.

Šaurā taka, lejup laizdamās, līkumoja te pa labi, te pa kreisi. Zem kājām čabēja kritušās lapas, zari braucīja lopiņiem sānus, nereti uzšaudami pa seju arī cilvēkiem.

—   Nerunāt! — brīdināja Marfa. — Lai arī Traupes krievi ir savējie cilvēki, bet nav zināms, kā mūs sagaidīs. Pēc tā notikuma uz visiem greizi skatās.

—   Un kur te ir vietējie?

—     Tuvumā neviens nedzīvo, bet Deltuvas pusē, aiz purva, ir daži ciemi. Tur vairākus mēnešus pat nezināja, ka mūsējie uz šejieni atvākušies…

—   Nu, tam jau nu neticu, — iebilda Jefrosims, uzmanīgi kāpdams pa šauro taku. — Pagāniem visur mežos ir acis.

Marfa kaut ko nomurmināja un paslīdēja. Gandrīz novēlās uz takas, kur bija sakuplojis biezs dzērvenājs. Izglāba viņas pacietīgā ķēve, kuras pavadu Marfa nebija palaidusi vaļā.

Jefrosims nosprauslājās, bet neko neteica, tikai stingrāk satvēra sava zirga pavadu. Nogāzes taka jau beidzās, un viņi ķēdītē iznāca ganībās, ciņainā pļavā. Ceļamais aizsargvalnis bija tikai pēc kādiem simts soļiem. Viņi pagriezās pa labi, jo tur sētā vēl manīja platu spraugu.

Kad pagalmā parādījās bruņoti nepazīstami cilvēki, izbijušies bērni paslēpās aiz kaudzēm. Tie, kas paguva, saspruka būdās. Sieviete, parādījusies uz sliekšņa, iekliedzās un izmeta no rokām podu. Karsta kūpoša vira izlija zemē.

—   Nebaidieties, mēs neesam laupītāji! — Marfa krieviski iesaucās.

Sieviete neuzticīgi viņu aplūkoja. Kad skatiens sasniedza Marfas seju, sievietes acīs kaut kas mainījās. Viņa atmuguriski atkāpās, ķēra ar rokām pie krūtīm un iekliedzās:

—   Dievs žēlīgais… vai tik ne viņas gaišība kņa…

—  Jā, sieva, jā! — strikti noskaldīja Marfa. — Kāpēc ciemā nav vīru? Vēl kāds uzbruks un izkaus kā cāļus!

—   Mežu ved, — bailīgi nopurpināja sieviete, neatņemdama roku no krūtīm. — Pavisam netālu… tepat… Bet vīri… vīri taču ir. Mūsu garīdznieks…

—   Kur ir tas jūsu garīdznieks? — Marfa atkal viņu pārtrauca.

Sieviete paskatījās apkārt.

—    Redz, kur nāk! — viņa priecīgi iesaucās.

Ar tumšo drēbju stērbeli zāli liekdams, viņiem apņēmīgi tuvojās garš, drukns vīrietis. Melnā bārda, uz priekšu padevusies, kareivīgi slējās gaisā. Pelēkajās acīs nebija ne kriksīša baiļu.

—  Kas tie par svešiniekiem? — viņš ieau- rējās zemā balsī. — Lai vācas uz saviem nolādētajiem mežiem! Elku pielūdzējiem te nav vietas!

—  Tēv Spiridon… — iepīkstējās sievišķis. — Savējie taču!

—    Klusē, Dieva avs! — noducināja garīdznieks un pagriezās pret Jefrosima pulku, pacēlis resnu pirkstu. Likās, ka tūliņ spers zibens.

—    Mēs tiešām neesam elku pielūdzēji, tēvs, — svarīgi teica Jefrosims.

Tēvs Spiridons sarauca raženās uzacis.

—   Vai tiešām pareizticīgie? — viņš no- dimdināja kā zvans.

—   Kā gan citādi… No pašas Pleskavas. Lūk, kņaziene Marfa…

Tēvs Spiridons sacēla melnās uzacis un vērīgi paskatījās uz Jefrosimam blakus stāvošo Marfu. Viņš bija uzaicināts uz ciemu pēc tam, kad Traupes pops bija miris, tādēļ pēc izskata Marfu nepazina. Taču no tā, ko bija dzirdējis, pārāk labs iespaids nebija radies.

—   Tā biju es, kas uz šīm zemēm uzaicināja jūsu priekšteci, tēvu Kirilu, — piemetināja Marfa. Viņu sadusmoja tas, ka tēvs Spiridons, pat uzzinājis, kas viņa tāda ir, neizrādīja nekādas goddevības zīmes. Ja šā garīdznieka vietā būtu bijis tēvs Kirils, tas uzreiz būtu noliecies līdz zemei un jau vismaz trīskārt svētījis viņu…

—   Lai viņam miers Kristū, — teica tēvs Spiridons, pat šiem vārdiem spēdams piešķirt bargu nokrāsu. — Viņš devies uz labāku pasauli, bet mums jācieš šajā. Taču paļaujamies uz Dieva varenību.

—   Paļaujaties uz Dieva varenību, bet ceļat nocietinājumus. Slavējami… — Jefrosims jau bija paspējis uzmanīgi nopētīt baļķu aizsargsienu. No apakšas tā neizskatījās tik iespaidīgi kā no kores. Augstums, tiesa, bija pietiekams, taču trūka grāvja, kas neļautu ienaidniekam tai tuvoties. Turklāt tornis bija tikko sākts.

—   Toties laba vieta ganībām, — uzmundrinoši piebilda Jefrosims, jo viņam šķita, ka asās Spiridona acis ir atminējušas, kā viņš novērtējis ciema nocietinājumus.

—    Dievs ir mūsu klints un cietoksnis, šitie… — Spiridons ar plašu rokas mājienu aptvēra visu būvējamo sienu. — Šitie baļķē- ni mūs nepasargās. Tie tikai atrauj cilvēkus no dievnama celtniecības. Taču Ādama pēcteču bailes ir bezgalīgas, un sātans ir visur mums apkārt.

—   Bet pagāni taču ir diezgan tālu no šejienes?

—   Tālu… — nicinoši nošņāca Spiridons. — Ko dod tās jūdzes, ko dod tie purvi… Dzīvot mums šā vai tā neļauj. Bet arī viņiem pienāks atmaksas stunda!

Teiktais noskanēja ar tādu spēku, ka pieklusa pat zemē atpūsties sasēdušie kareivji. Sarauca uzacis ari Jefrosims.

—   Vai cerat uz palīdzību? Varbūt no paša valdnieka Daujota?

—    Ceram uz palīdzību tikai no Dieva augstībā. Es viņus nolādēšu. Piesaukšu Dieva atriebību pār viņu galvām.

—   Nolādēsiet?

—   Nolādēšu! — atkārtoja tēvs Spiridons un, to uzsvērdams, pacēla roku. — Jau vairākas dienas lūdzu To Kungu un viņa slavētos svētos, tādus kā kareivis Georgijs, lai dotu man spēku iznīdēt pagānu ciemu. Visu acu priekšā nolādēšu viņus! — viņš skali iekliedzās, atkal nobaidīdams tramīgo sievišķi. — Nolādēšu viņu burvju acu priekšā, jo kas ir viņu burvestības pret visuvareno Kungu!?

Jefrosims lāgā nesaprata, vai piekrist popam. Lai gan viņš stingri ticēja Dieva varenībai, taču vienmēr bija par to, lai Pleskavas pilsētas siena būtu pēc iespējas stiprāka. Daži tās posmi jau bija mūrēti no akmeņiem.

—   Mūsu ticība jāaizstāv un jāstiprina, — viņš teica. — Tādēļ arī ceļam sienas. Arī jūs šeit labi darāt.

Tēvs Spiridons pacēla acis pret debesīm.

—   Sienas nepalīdzēs. Es nolādēšu pagānus! — Viņš stingri teica. — Nolādēšu, un Dieva atriebība viņus iznīcinās.

Garīdznieka dimdošie vārdi ietekmēja Jefrosimu un apsardzes kareivjus, nerunājot nemaz par apkārt saskrējušajām ciema sievietēm. Taču Marfu tas neietekmēja. Viņu arvien vēl kremta, pēc viņas domām, klajais godbijības trūkums pret tās personu un augsto izcelsmi. Viņa pagājās vairākus soļus uz priekšu un, lai gan bija maza auguma, izskatījās pietiekami iespaidīga, kad lepni teica:

—  Nu ko, nolādēsiet tos pagānus, kad būs laiks… Bet mēs esam te ieradušies darīšanās.

Tēvs Spiridons manāmi samulsa.

—   Es meklēju vienu cilvēku, — turpināja Marfa. — Atstāju viņu šeit pašas pārvākša- nās laikā. Bija ievainots. Brūce galvā pūžņoja, rokas neklausīja. Fjodors vārdā. Vai viņš palika dzīvs?

—   Ā! — atjēdzās Spiridons un drūmi sarauca uzacis. — Vai tik tu nerunā par pus- mulķi Skrandaini.

—    Pusmuļķis Skrandainis? — izbrīnījās Marfa.

—   Tā Dieva blusa dirn, vej, tur, ielejas malā, no māla lipinātā zemnīcā, — garīdznieks pamāja ar roku.

—  Jefrosim, tu palīdzēsi man aiziet, — izmeta Marfa. — Ļaudis lai atpūšas, noseglo zirgus.

Apkārt kareivjiem jau pulcējās sievietes, klaigāja no būdām pabirušie bērni. Marfa, apaļajiem gurniem līgojot, sparīgi soļoja garīdznieka norādītajā virzienā.

"Traka bāba!" nodomāja Jefrosims. Viņš negribēja iet tai līdzi, lai karavīri nenodo- mātu, ka viņš skrien pakaļ, kad vien māsa liek. "Bet ka tik viņai kas nenotiktu…"

Viņš nemierīgi pameta skatu Marfai nopakaļus. Tā jau bija sasniegusi kādu nožēlojama izskata zemnīcu.

"Ek!… Pati velna māte viņu nepievārēs," viņš nodomāja.

Tajā brīdī Marfa, piegājusi pie būceņa, nemierīgi palūkojās apkārt. Visas malas bija pieaugušas nātrēm un vībotnēm, māla sienas sasprēgājušas, bet pie zemnīcas atveres — durvju tai nebija — itin kā nelaimes zīme mētājās apgrauzti kauli un ādu skrandas.

Kāds aiz muguras tā kā ieņurdējās, kā atraugājās. Marfa zibenīgi apgriezās un iebrēcās ne savā balsī.

Marfas priekšā stāvošais radījums nebija necik līdzīgs cilvēkam. Garie, nesukātie mati krita pār netīro, noskrandušo kreklu. Pa caurumiem spīdēja nomelnējis kails ķermenis, bet radījumam tas acīmredzot bija vienalga. Netīrā melnā bārda salipusi un lapu pilna, lūpu kaktiņi slapji no siekalām. Taču visnožēlojamāk izskatījās greizā spranda — neradījuma kakls bija izstiepies un sastindzis kā uzbrukumam gatava odze. Turklāt arī viņa acis bija ļaunas kā indīgai čūskai.

No apskrandušās radības krūtīm vēlreiz izlauzās neskaidra gurdzoņa. Marfa parāvās atpakaļ un, itin kā neticēdama tam, ko redz, iešļupstējās:

—   Fjo… Fjodor?

Neradījums piešķieba galvu, it kā nebūtu dzirdējis. Nežēlīgo sejas izteiksmi nomainīja izbrīns.

—   A… gh?

Marfa kaut cik atguvās.

—  Tu nu gan izskaties, — viņa teica, galvu šūpodama. — Kā tikko no elles izmucis. Pats velns no tevis būtu nobijies.

Neradījuma acīs pazibēja dusmas.

—    Gh! — viņš iekliedzās un savicināja dūri.

—   Ei! Ei! Nomierinies!… — stingri iesaucās Marfa. Viņa parāvās atpakaļ, bet tālāk nebija, kur likties, jo mugura atdūrās paplu- kušajā zemnīcas salmu jumtā. — Ei, tikai neuzdrošinies! Neuzdrošinies!

Neradījums nolaida roku un atskatījās, jo atskanēja kāju dipoņa. Jefrosims kopā ar dažiem apsardzes vīriem elsdami skrēja bū- deles virzienā. Ieraudzījuši skrandaini, viņi uzreiz ķērās pie ieročiem.

—   Stāviet!… —griezīgi iekliedzās Marfa. — Neko nedariet! Viņš nav bīstams!

Jefrosima roka ar zobenu nolaidās.

—  Bļauj kā kaujama, un tagad — nav bīstams! — viņš dusmīgi noburkšķēja. — Un vispār, kas te notiek? Kas tas par briesmekli?

Atjēgusies no tikko piedzīvotajām bailēm, Marfa centās izskatīties iespējami cēlāka.

—    Nu, mīļais brāli, — viņa teica, notraukdama būdeles māla pēdas no saviem svārkiem, — tev nu gan ir vājas acis. Cilvēkus nepazīsti! Tas taču ir Fjodors. Mans uzticamais Fjodors…

Jefrosims apstulba.

—     Pasarg' Dievs! — viņš izdvesa, blenzdams uz kropli, kurš nejauki šķobījās un nemierīgs raudzījās uz bruņotajiem karavīriem. — Sitas biedēklis… Fjodors?

Gandrīz neticēdams tam, ko redz, viņš papurināja galvu.

—   Gh! — ierūcās greizais, un pār viņa netīro seju pārskrēja kas līdzīgs smaidam.

—   Bet es domāju, ka viņš ir kritis, drosmīgi sargādams tevi. Ka viņa līķis jau sen satrūdējis Traupes pils apkaimē, — bāzdams makstī zobenu, runāja Jefrosims. — Vai tad tu pati neteici, ka…

—   Neko es tev neteicu, — Marfa viņu pārtrauca un sarauca pieri. — Es viņu te atstāju, kad devos uz Pleskavu, jo pēc Traupes viņš izskatījās bezcerīgi. Domāju, ka neizturēs, turklāt pagāni mums sekoja, tad arī…

—  Pameti viņu te kā suni, — teica Jefrosims, uzmanīgi palūkodamies uz māsu. Nav skaidrs, kā viņa vārdos bija vairāk — nevērības vai nicinājuma.

Neradījums dusmīgi ieņurdējās.

—   Vai tad viņa dēļ šeit ieradāmies? — brīnījās Jefrosims, nopētīdams drūmi glūnošo Fjodoru. — Ko tu ar viņu iesāksi? Diezin vai vairs runāt māk. Viņam taču prāts aptumšojies…

Marfa atmeta ar roku.

—   Šā vai tā, — viņa greizi nosmīkņāja, — pat tāds Fjodors der tam, ko esmu nodomājusi. Varbūt pat vēl labāk.

Tagad, no izbailēm atguvusies, viņa atkal izskatījās apņēmības pilna.

—   Protams, tādu biedēkli nevedīsim līdzi pie cienījamiem lietuviešu kunigaišiem, — turpināja Marfa. — Vajag apgriezt tās baigās pinkas un izmest skrandas.

—  Gh!… Nē! —atkal iemaurojās neradījums.

—   Un kā tu to izdarīsi? — jautāja Jefrosims. — Šis biedēklis neļausies ne matus griezt, ne apģērbt.

—   Ieblieziet viņam ar kaut ko pa galvu, vīri, — salti teica Marfa. —Tu tur! Neblenz, bet iegāz, kad saku!

Kareivis, uz kuru nikni lūkojās Marfa, ar zobena plakano malu iesita sakņupušajam Fjodoram pa galvu, un radījums kā pelu maiss mīksti nošļuka nātrēs.

—   Nu, lieliski, — apmierināti teica Marfa. — Paņemiet to nabagu un aiznesiet uz ciemu. Vajag viņu sakopt. Nevar taču tik pretīgs un netīrs rādīties jaunai līgavai.

6.SUDRABA BULTA

Ausa pelēks rīts. Miglas lāsītes nosēdās uz dzeltenajām un purpurkrāsas kļavu lapām, kuras, itin kā neizturējušas savu svaru, klusi laidās lejup saltajā zālē. Bālgana dūmaka iekļāva svētozolu birztaliņu, pakalnā vīdošā valdnieka pils grima tajā, nekas netraucēja nomācošo klusumu, tikai reizumis caur miglu kā caur segu atskanēja apslāpēta gai(a dziedāšana.

Nebija viegli paredzēt, kāda būs diena. Varbūt vēl ilgi biezēs migla, pamazām pārvērzdamās smidzinošā lietutiņā, bet varbūt beidzot izlauzīsies saule? Priesteru mītnēs ari neviens vairs negulēja, pat pakalpotāji zēni un mācekļi.

— Un ja nu līs? — baiļojās Tautmins, izbāzis galvu pa durvīm un lūkodamies debesīs. — Varbūt izvēlēties citu dienu? Bet, kas zina, vai tādas vēl būs. Kā sāks gāzt lietus, pat Pokļus dziļāk nolīdīs, lai pakausis ne- saslop.

Prūts, iztrūcies 110 domām kā no dziļa miega, dusmīgi teica:

—   Kas tu par priesteri, Tautmin, ja nesaredzi dienas zīmes! Paskaties uz dūmaku, uz lapām, paraugies, kā izturas putni, kāds ir vēja virziens. Nezinu, ko tu iemācīsi saviem mācekļiem. Ja nu vienīgi katru rītu bāzt galvu ārā un vaimanāt: "Un ja nu… bet varbūt!…"

Tautmins iemurminājās:

—   Mācekļiem… mācekļiem…, tik vien ir to mācekļu — daži puišeļi…

Prūts nikni paskatījās uz viņu, bet neko vairs neteica. Gribēja upuri debesu dieviem nest mierīgā un nosvērtā prātā. Vēl jo vairāk tādēļ, ka šis upuris bija saistīts ar trāpīgo strēlnieci no žemaišiem.

—   Aizsūti Ramuti, lai sagatavo ugunsal- tāri, — viņš pavēlēja, celdamies kājās. — Kokam jābūt tīram. Lai nebūtu nekādu apšu vai kārklu žagaru. Tikai osis un ozols. Bet vakar ugunī pārkausēto sudraba bultu es pats atnesīšu.

Tautmins bez ierunām nolieca galvu, bet sirdī nebija pārāk apmierināts. "Kaut ko varēja uzticēt arī man," viņš nodomāja.

Pa durvīm iznācis, pat samiedza acis caur miglu spīdošajos pirmajos saules staros. Migla lieliem blāķiem vēlās pār pļavu un pamazām izklīda, pārvērzdamās rasā.

"Skat, vecajais nekļūdījās," ar apbrīnu nodomāja Tautmins. "Diena būs skaista…"

Pie ugunsaltāra notupies puišelis goddevīgi kārtoja sausus zarus. Netālu jau stāvēja abas žemaišu sievietes. Tā garā tagad izskatījās vēl slaidāka. Viņa gandrīz badojās visu attīrīšanās laiku, un vaigi bija manāmi iekrituši. Vecākā Tautminam likās ar kaut ko līdzīga Austējai — mierīga, ar gudrām, dziļām acīm. Slaidās gaišmatainās meitenes acis izskatījās itin kā apdzisušas. Viņa nemirkšķinādama skatījās tieši ugunī. Arbalets ar bultu maksti karājās plecā.

Tautmins pašūpoja galvu. "Jā, tas tev nav kodaļu plucināt," viņš nomurmināja sev zem deguna. "Kad ar dieviem ielaidies, tad tik lēti nebeigsi."

Meitene, itin kā uzminējusi viņa domas, dziļi nopūtas.

—  Agri esat atnākušas, — Tautmins teica sievietēm. — Vecajais vēl lūdzas…

Viņš atcerējās, kā Prūts viņu bāra, kad viņš gāja pajautāt, vai ko nevajag.

—   Attīrīšanās beigusies. Varat runāt, — viņš paskaidroja, taču abas sievietes, vienalga, klusēja, un viņš jutās neomulīgi.

—    Ej jau, nemaisies, Ramuti, — viņš pagriezās pret darbu beigušo puišeli.

Tas pamāja ar galvu un aizskrēja.

—   Rīta zīmes nav pārāk labas, — beidzot ierunājās vecākā. Viņas balss skanēja, it kā viņa runātu pati ar sevi. — Nezinu, varbūt k|ūdos, te ir sveša puse un dievu runa mazliet citāda. Bet migla kopā ar sauli…, un zosu rinda pārlaidās pavisam bez skaņas. Uz ziemeļiem, kurp dosimies, nevis uz dienvidiem, kā vajadzētu.

Tautmins paraustīja uzacis. "Nu re," viņš sadrūmis nodomāja, "vēl viens pareģojums. Arī šī atnācēja lasa zīmes. No acīm redzams, ka nav vis kaut kāda parasta augstmaņa sieva…"

—   Rituāliem viss sagatavots… — viņš teica pēc iespējas stingrākā balsī. — Vakar zilējām, un zīmes bija labas. Jau esam upurējuši par jums.

—  Zinu, ka rituāls būs veiksmīgs, — mierīgi piekrita Medeina. — Ne par to runāju.

"Visi runā mīklās," nodomāja Tautmins. "Visi itin kā kaut ko zina. Vai tiešām man vienīgajam dzīve tāda noslēpumaina, un tagad, kad jāsāk upurēšana, vecajais Prūts it kā tīšām nerādās…"

Viņš nepacietīgi paraudzījās apkārt. Baltie, uz mietiem uzmauktie ķēvju galvaskausi jau rēgojās no miglas, bet priesteru mītne, izņemot pašu jumtgalu, vēl nebija redzama. Ari abas sievietes viņam blakus pagriezās, taču nevis uz priesteru mītņu, bet uz uguns- altāra ozolu pusi. Tiešām, tur starp resnajiem stumbriem kaut kas norēgojās.

—  Ei, kas tu esi? Nāc ārā! — stingri iesaucās Tautmins. Balss viņam bija stipra. — Te nevienam nav vietas!

No miglas kā spokains putns, apģērba stērbelēm plīvojot, iznira dīvains vecis un steidzīgā solī tuvojās. Medeina strauji ievilka elpu. Šo seju viņa jau bija redzējusi krūmos pa ceļam uz Šventaraģa ieleju, kad Milda iekliedzās. Toreiz tiešām aiz pārsteiguma varēja nodomāt, ka redz nevis cilvēku, bet radījumu no citas pasaules. Taču seja bija iespaidīga, arī aplūkojot uzmanīgāk. To acīmredzot bija pārvērtusi jaunībā pārslimota liga, neizdzēšamas zīmes bija atstājis laiks un vējš. Un bija vēl kaut kas, kas darīja viņu līdzīgu rēgam, nevis cilvēkam. To pastiprināja dziļi iekritušās, dīvaini spīdošās acis.

Tautmins, dusmīgi saraucis uzacis, paskatījās uz nelaikā ielauzušos veci.

—   Kā tu uzdrīksties te jaukties, Medivei- ša? — skarbi teica priesteris. — Ko neklīsti pa saviem purviem?

—   Laima piedos, ka te ielaužos. Jo vajadzība ir svarīga, — maigā, viņa izskatam pavisam neatbilstošā balsī ierunājās vecis.

—    Ļoti svarīga. Man noteikti par to jāpaziņo P rūtam.

—  Pašam Prūtam… — nopūtās Tautmins.

—   Tu taču zini kārtību. Piesakies priesteru padomē. Ja padome nolems, paziņos Prūtam. Bet šeit atrasties tev nav brīv. Te tūliņ sāksies svarīga upurēšana… Pazūdi no šejienes, un jo ātri.

—   Zinu… Zinu ari, ka jūs mani pie Prū- ta tik drīz klāt nelaidīsiet, bet vajadzība degoša! — turpināja par Mediveišu nosauktais vecis. — Zinu arī to, ka viņš noteikti šurp atnāks…

—   Kāda tev, Mediveiša, var būt degoša vajadzība?

—     Pateikšu Prūtam! Bet tev tikai tik daudz, ka dievi nolādēs gan tevi, gan mani, ja to vajadzību atliksim. — Vecis sakrustoja rokas uz krūtīm, uzsvērdams, ka atkāpties negrasās.

Tautmins paskatījās apkārt, itin kā meklētu palīdzību, taču to varēja gaidīt tikai no citiem priesteriem. Bet tad iznāktu, ka viņš pats netiek galā, lai gan tieši viņa pienākums šorīt bija nodrošināt, lai rituāliem pie ugunsaltāra viss būtu sagatavots. Laika nebija daudz, jo viss bija jābeidz, pirms saule sasniedz dienvidu.

—   Saki, tikai ziņa Prūtam… Vai gara tā tava ziņa?

—   Nav gara, bet ļoti svarīga.

—    Migla tomēr vēl nav izklīdusi… Jūs pagaidiet šeit, — Tautmins teica Medeinai un noplātīja rokas, tā rādot, ka viņam nav citas izejas. Medeina cēli palocīja galvu un mierinot uzlika roku uz Jundas pleca, jo pamanīja, kā iedrebas viņas lūpas.

—    Tad runā, Mediveiša, — dobji teica vecākais Šventaraģa ielejas priesteris Prūts. Citi priesteri labi pazina viņa balsi un saprata, ka viņš ir gana neapmierināts, ja tiek traucēts tādā brīdī. Taču Mediveiša bija pārāk savas rūpes pārņemts, lai pievērstu tam uzmanību.

—    Mums vairs nav kur atkāpties, nav vairs nekādas dzīves, godājamais Prūt. Nav kopš tā laika, kad mūsu pusē ieradās tie svešo dievu pielūdzēji. — Mediveiša dziļi ievilka elpu. Likās, viņš gatavojas garai runai.

—   No tā laika, kad svešā dieva ēna aizklāja mūsu māju logus, ir nīkusi raža un dzīvnieki pametuši mūsu purvus. Vēl cerējām uz dievu aizstāvību, bet tagad gals ir klāt. Tagad tas krievu…

—   Pagaidi mazuliet, Mediveiša! — vecais priesteris sarauca pieri un, likās, centās atcerēties. — Tu runā par to krievu ciemu Deltu vā?

—     Viņi bija Deltuvā, — paskaidroja Krēvus, kurš vislabāk atminējās notikumus.

—   Traupes pils kunigaiša Kunta sievas ataicināti. Tas ir vēl viens pierādījums, ka tieši sievu dēļ visādas nelaimes rodas. Bet pēc uzbrukuma Traupei viņi pārbēga uz Nalšas nomali. Liekas, netālu no Mediveišas purvājiem.

—   Āa! — Prūts pašūpoja sirmo galvu.

—   Mēs Deltuvā, viņi Nalšā, bet puse tad tā pati, — steidzās klāstīt Mediveiša. — Tikai trīs jūdzes tālu, bet dzīvot vairs nevaram.

—   Kāpēc nevarat dzīvot?

—   Krievu pops nolādējis mūsu ciemu, — dobji teica purvu vecis. — Piesauca savu dievu varu, bet mūsu dievi? Mūsu dievi mūs pametuši. Arī cilvēki ir apjukuši. Viņi baidās! Tādēļ ari esmu ieradies pie jums.

Ierados, jo no Šventaraģa ielejas ceļš pie dieviem visīsākais…

Priesteri sastinga, it kā viņus būtu skārusi saltā Mēnesnīcas ēna. Tautmins noklepojās, ieelpojis priesteru mītnes lāpas dūmus; no viņa skaļās iekrekšķēšanas salēcās ne tikai pats kaktā dirnošais Ramutis, bet arī viņa atjautīgi sasietais skalu kūlis — kāda paga- līte sakustējās un gāzdamās parāva sev līdzi citas.

—   Svešā dieva ēna ir gūlusies pār mūsu zemi, — turpināja Mediveiša, vērīgām acīm nopētīdams priesterus. — Uguns vairs nedeg pavardos, Gabija redzēta, zilas kaķes izskatā izsprūkot no ciema! Akā ūdens sācis ziedēt — un tas rudenī, pirms salnām!… Govij atskrējis pieckājains vērsēns, vistas sākušas dziedāt kā gaili. Baidos, ka tik neparādītos mēra jaunavas!… Ja parādīsies viņu sarkanie lakati, tad ne tikai mūsu ciemam, bet ari visai šai pusei beigas!

—   Nerunā tā! Dievi mūs sargās, —Tautmins pārtrauca arvien augošo Mediveišas nelaimju rindu. Purvu priesteris uz brīdi noklusa, un visi paskatījās uz Prūtu. Tas sēdēja, acis nodūris, dziļas rievas bija iegrauzušās viņa pierē.

—  Jums ari agrāk tur nebija saticības, — Krēvus piebilda. — Kad saskaņa zūd, arī dievi vairs nevar neko līdzēt.

Mediveiša dusmīgi saviebās.

—    Esmu tikai Mūžsenā Dieva ēna, — viņš asi teica, — tikai puteklis, kas nokritis no viņa kājām. Viss, ko varu, ir lūgt, lai nepametat mani un mūsu ciemu. Reizēm Mūžsenais mani neuzklausa. Bet tagad mūs nolādējis krievu priesteris, nolādējis, uguni dedzinādams, vicinādams krustiski sasistus kokus un dziedādams dziesmas savam dievam. Bet mūsu dievi neatsaucas, un cilvēki ir zaudējuši cerību. Tādēļ šeit ierados… Vai Šventaraģa priesteri ļaus svešiem dieviem arī turpmāk vārdzināt mūsu zemi?

Priesteri nodūra acis.

Pat Prūts, ir tas skatījās kaut kur pāri rīta saules sārti apspīdēto ozolu galotnēm. Visi gaidīja, jo tagad bija kārta runāt vecākajam.

—   Te ir divi iemesli… — viņš lēni sāka. — Viens iemesls, ka jūs, kā tu saki, pametuši dievi. Bet tas ir tikai otrais iemesls. Pirmais ir tas, ka nesargājāties, ka nebija saskaņas. Pareizi Krēvus teica — kur nav saskaņas, tur dievi vairs neko nevar līdzēt. Ne jau krievu dievs ieradās mūsu zemēs, pirmie atnāca viņa cilvēki. Bet jūs to pacietāt.

—   Tās ir Nalšas zemes… — itin kā taisnodamies teica Mediveiša. — Un kur kurais zemi dabū, to ir tiesības izlemt kunigaišiem.

—    Nevis tiesības, bet vara, — precizēja Prūts. — Un, kamēr viņi pilda dievu gribu, viņi izmanto šo varu. Bet pēdējā laikā kuni- gaiši aizvien mazāk godā dievu gribu. Lūk, Mindaugs uzcēlis pili pavisam pie Šventaraģa ielejas, Nalšas Daujots piekāpjas savai sievai, kura iemīlējusi svešus dievus. Labi, ka vēl ir tādi kā Bukonts, kas ievēro senču kārtību. Bet vispār vadoņiem nevar pārāk uzticēties. Viņiem svarīgi, lai cilvēki maksātu nodevas, dotu jātniekus. Un tādam darbam arī krievi labi…

—   Jā, jā! — atkal bilda atguvies Tautmins. — Viņiem savi vai sveši dievi — lielas atšķirības nav.

Prūts pamāja ar galvu un gaidīja, kamēr visi apklusīs, bet Tautmins iekarsis turpināja:

—   Vai gan to var paciest, ka krievus atved nevis kā vergus, bet kā līdztiesīgus zemniekus? Ko tur līdztiesīgus? Viņi taču mūsu cilvēkiem dzīvot neļauj. Bet, kamēr mēs viņiem piekāpjamies, mums dievi nepalīdzēs. Viņi jāizkauj. Jāizkauj līdz pēdējam nolādētie citticībnieki, un viss atgriezīsies savās likumīgajās vietās!

Viņš apklusa. Mediveiša paskatījās vispirms uz Prātu, bet tā seja neko nepauda. Taču ienaida viņa sejā nebija.

—   Izkaut… — itin kā pats apsvērdams šādu iespēju, atkārtoja Mediveiša. — Bet Deltuvā tagad nav īsti skaidrs, kuram augstmanim pieder vara…

—   Vai tiešām jums trūkst cilvēku, Mediveiša? — iejaucās Krēvus. — Zinu, ka esat saķildojušies, tomēr kopējai lietai apkārtējos ciemos vīriem būtu jāatrodas…

—  Jā… Vīri ir. Ne vienā vien gājienā piedalījušies… Bez augstmaņiem, sakāt?

—    Jā! — klusi, bet stingri teica Prūts. — Cilvēkiem pašiem jāaizstāv sava zeme. Tad dievi atgriezīsies. Domāju, ka Krēvus piekritīs tevi pavadīt un parunāt ar tuvīno ciemu vīriem. — Viņš paraudzījās uz Krēvu, un tas paklausīgi pamāja. — Ņemiet vēl dažus jaunākos priesterus. Tādus, kuriem dievi nav mēles žēlojuši.

Žvaigždauts, drūmi nosmaidījis, pusbalsī piebilda:

—   Nu, kas ir, tas ir…

—   Tad beidzam runas, — nolēma Prūts.

— Un ejiet pie darba. Ir daudz svarīgu lietu. Tagad palikusi tā upurēšana par žemaišu kunigaiša meitu. Vajag, lai viss notiktu pēc iespējas gludāk. Kas zina, varbūt nākotnē mums būs jāpaļaujas arī uz žemaišiem.

—   Uz žemaišiem? — izbrīnījās Tautmins, kurš parasti nekad atklāti neizrādīja šaubas par vecākā vārdiem.

—     Dīvainu pavedienu reizēm savērpj Laima, — vēl piebilda Prūts. — Un dīvainas domas ienāk manā sirmajā galvā. Lūk, tagad nodomāju — bet varbūt reiz būs jāpaļaujas uz žemaišiem?

Viņš piecēlās, lai ietu, un platā vaļīgā apmetņa piedurkne noplīvoja kā pelēks karogs.

Kad Tautmins atnāca vel reizi pārbaudīt, vai pie ugunsaltāra viss sagatavots, JVledeina pamanīja, ka viņa seja bija sasarkusi no uztraukuma. Runāt viņš neko nerunāja, tikai paklanījās svētajiem ozoliem un apskatījās, vai nav izjukusi pirms tam ugunsaltārī sakrauto iekuru kārtība. To izdarījis, nostājās pa labi no altāra un sastinga, gaidīdams rituāla sākumu.

Pa pļavas vidu, Žvaigždauta un Ramuša pavadīts, tagad tuvojās vecajais Prūts, nesdams gailošu piepi. Izstieptās rokās, kas bija apklātas ar baltu audeklu, Ramutis nesa kādu garenu mirdzošu lietu. Sarkanie saules stari, sajaukušies ar tās spīdumu, kā liktenīga dilstoša mēness zīme ņirbēja virs bērna rokām.

"Patrimp, zaļais dievs. Neiztraucē mūs šo reizi," Tautminam pār muguru pārskrēja tirpas. "It kā Giitines izkapts sudrabaini spīdētu!"

Zemaišu strēlniece, ieraudzījusi sudraba bultu, neviļus notrīcēja. Pār seju pārskrēja tumša ēna.

Zvaigždauts turēja rokās garu, greznu ērgļa spalvu. Tās gals bija aptīts ar mitrām sūnām.

"Lai rokas netīšām neaizskartu un nenosmērētu," Tautmins nodomāja. "Bet kādēļ ar sūnām? Kādēļ ne ar drēbi?" viņš nepaspēja tālāk neko nodomāt, jo vecajais padeva viņam kūpošo piepi un lika:

— Aizdedz ugunsaltāri.

Tautmins goddevīgi paņēma piepi. Šo darbu viņš mācēja labi. Mirkli visi it kā pār- akmeņojās, raudzīdamies, vai uguns uzreiz iedegsies. Tautmina trāpīgi pieliktās gailošās piepes dzirksteli uzķēra kaltētas lauku zāles, tās nodeva liesmu četrstūrī saliktiem kadiķu zariņiem, un tūliņ uguns jau iekvēlojās starp sagatavotajām oša šķilām.

Saule, apaļa un sarkana, pamazām kāpa virs ozolu galotnēm. Pēc mirkļa viņu panāca pelēcīgie ugunsaltāra dūmi. Kā milzīgs zalktis tie sāka ložņāt pa resnajiem grubuļainā koka zariem, izstiepa irstošo galvu pret spīdekli, kā kārodami to aprīt, un sajuka gabalos.

Medeina notrīsēja.

Vecajais pagriezās pret viņu un sarauca biezās sirmās uzacis.

—   Kas ir, sieviete? — viņš stingri jautāja.

—   Nekas. Gaidām sākumu, godājamais priesteri, — ar pūlēm pasmaidīdama, nomurmināja Medeina.

Priesteris aizgriezās,'uz brīdi aizvēra acis, pēc tam izstiepa rokas pār kūpošo uguns- altāri.

Junda saknieba lūpas. "Kaut ātrāk tas viss beigtos," viņa nomākti domāja. "No šīs svešās malas man kļūst slikti."

—  Perkūn, dieviņ, dievu augstmani, — ierunājās Prūts, ar rokām it kā glāstīdams biezos pelēkos ugunsaltāra dūmus. — Tu pieskati dievu saimniecību, esi Mūžsenā Dieva labā roka, no sava pajūga redzi arī mūs, mirstīgos, un savus radus, lai kur arī viņi būtu — uz zemes, debesīs vai ūdenī, par pelēkiem ķērpjiem vai melniem zalkšiem, vai mirušā dvēseli pārvērtušos… tad saki, kurš no tavas ģimenes šai sievietei, — Prūts lēnām izstiepa roku Jundas virzienā, un viņai nāsīs ieplūda dedzināmā oša smarža, — devis dāvanu, kā ar nakts spārna ēnu pārklājis, kā laumas matos sapinis? Kur ir tas dievs — vai zem zemes, vai virs tās?…

Ugunsaltāra dūmi slīdēja gar zemi kā miglas vāli, priesteri stāvēja, neteikdami ne vārda. Netālajā ciemā atkal iedziedājās gailis, atskanēja suņa rejas. Pa ce(u pār pils kalnu aizjāja vientuļš jātnieks.

Prūts norūpējies lūkojās uz ugunsaltāri.

—   Dievs neko nesaka, — viņš nomurmināja. — Viņš negrib. Diemžēl… nevaram atdot to dāvanu atpakaļ dieviem debesīs.

Vecajais atvilka rokas no ugunsaltāra un noslaucīja acis ar piedurkni.

—    Tāpēc tā paliks šeit, uz zemes… — turpināja Prūts. — Savāksim to sudrabā, un jūs nodosit to sava upurkalna priesteriem.

Žemaitijā radusies, tur tā arī paliks. Tā kā Perkūns klusē, lai mums palīdz Laima un Gabija.

—   Un Giltine, — piebilda Zvaigždauts. Viņa tumšajā bezbārdainajā sejā kā ogles spīdēja drūmas acis.

Prūts ieplēta rokas un pusbalsī murmināja. Bija kluss, tikai Tautmins pēkšņi lēca uz priekšu, sargādams sava apmetņa kreiso plato piedurkni, kura vieglā vējiņā plivinājās bīstami tuvu ugunsaltāra liesmai.

—   Sagatavojieties šaut, — Prūts pusbalsī teica, un Junda noņēma no pleca arbaletu. Bultu maksts izšļuka no rokām un skaļi nograbēja, atsitusies pret zemi. No skaņas Tautmins sarāvās, bet Prūts to it kā nedzirdēja. Viņš nolaida rokas pret krūtīm un septiņas reizes atkārtoja ar abām delnām zīmētu sarežģītu zīmi. Pabeidzis paņēma no Ka muša izstieptajām rokām sudrabā mirdzošo priekšmetu un pacēla pret sauli.

"Bulta, bet bez spalvām…" nodomāja Junda. "Kā viņi tādu šaus?"

Taču izrādījās, ka tā vēl nebija sagatavota. Prūts, saspiedis bultu labās rokas kaulainajos pirkstos, vispirms iegremdēja to ugunsaltāra dūmos.

Kā blīva dūmaka tie ieskāva veco, un bija dzirdama vienīgi viņa balss:

—   …mājas dieva kalpone Gabija, katras sievietes pavarda dzīvība, savāc šajā bultā pazudinošo trāpīgumu, pārvērt to bultas sudrabā…

—   …un lai Laima tev palīdz, — pusbalsī piebilda Medeina.

Zvaigždauts vēra muti, jo viņa uzdevums bija teikt šos vārdus. Ar pavērtu muti viņš pagriezās pret Medeinu un pusčukstus atkārtoja to pašu.

—   …un lai Laima tev palīdz, — no dūmiem atplūda vecajā balss. — Un… kā? Vajag asinis?… Bez asinīm nekā nebūs?…

Viņš ielika bultu tieši altāra ugunī un pēc kāda laika, it kā tā nebūtu paguvusi sakarst, ar labo roku izvilcis, pagriezās pret Zvaigž- dautu. Tas ar kreiso roku paņēma bultu. Tā apsvilināja viņam pirkstus, taču viņa ak- menscietā sejas izteiksme nemainījās. Viņš nolika bultu uz akmens pie ugunsaltāra un tās kātā iesprauda labajā rokā turēto ērgļa spalvu. Spalva precīzi iegūla kātā izkaltajā iedobē. Atskanēja klusa šņākoņa, izplatījās svilstošas spalvas smarža. Turot aiz spalvas, Zvaigždauts pacēla bultu. Spalva bija piestiprināta, bulta sagatavota šāvienam.

Ugunsaltāra dūmi, kas nupat vēl ložņāja gar zemi, taisnā un līdzenā stabā pacēlās debesīs, bet Prūts, paņēmis bultu, steidzīgā solī piegāja pie Jundas.

—  Šauj! — viņš teica piesmakušā balsī un iespieda bultu Jundai rokā.

Sudrabs bija karsts kā nule izcepta maize.

—  Kā?… Ko man darīt?… — meitene nevarēja aptvert.

—   Vispirms tev jāuzvelk ierocis! — iesaucās Prūts, kā mazu bērnu mācīdams.

Lai gan pilnīgi apjukusi, Junda centās paklausīt. Svira, ar ko nospriegoja tērauda loku, viņai lāgā neklausīja pēc ilgajām badošanās dienām. Viņa sakoda zobus un beidzot izdzirda pazīstamo knakšķi, kas nozīmēja, ka stingri savītās stiegras cīpslas nostiprinātas. Vecā priestera nemierīgās acis, kas bija klaiņojušas pa debesīm, kļuva gaišas.

—   Šauj! — viņš skaļi iesaucās, rādīdams pār ozolu galotnēm. — Šauj! Ātrāk!

Junda apjukusi palūkojās apkārt.

—  Skaties debesīs! — sauca Prūts. — Debesīs!

Gaišajā zilgmē uz gaisa viļņa mierīgi šūpojās raibs vanags — tas meta lokus ap ugunsaltāra dūmu stabu, plaši izplētis spārnus, kā priecādamies par lejā redzamo skatu.

Junda vairs neprātoja. Sudraba bulta dzēla pirkstu galiņos, bet neredzamais pavediens, kas veda uz mērķi, bija tik skaidrs, ka pat acis dedzināja.

Viņa ielika bultu un atliecās, mērķa pavediens šķērsoja mākoņus un debesis, līdz apstājās putna raibās krūtežas vidū. Klusumā, kas ieskāva laukumu, apdullinoši iedžink- stējās tērauda loks.

Kāds no priesteriem slāpēti iekliedzās. Aizšautais putns it kā sastinga gaisā, vēl reizi velti novēcināja spārnus, apmetās un, itin kā slīdēdams lejup pa stāvo dūmu joslu, noplakšķēja tieši ugunsaltārī. Iesprakstējās spalvas, nosmirdēja pēc deguma.

Ramutis pieskrējis ar koku izvilka putnu un, ar kāju pieminis, izrāva bultu. Nopurinājis no bultas pelnus, padeva to Prūtam.

Uzgaļa spārniņi bija sarkani no asinīm.

— Darīts, — nočukstēja priesteris, — dievu dāvana ir savākta šajā bultā. Atdodiet to, kur nākas, Ventas upurkalnā.

Viņš pasniedza bultu Medeinai, pagriezās un, neteicis vairs ne vārda, aizgāja. Viņam sekoja priesteri.

Pēdējais soļoja Zvaigždauts — cēli un ar savas vērtības apziņu.

Tautmins arvien atskatījās un itin kā ar apbrīnu, it kā ar skumjām vērās sievietēs.

Junda stāvēja nobālusi un nolaidusi arbaletu. Viņai reiba galva, acu priekšā peldēja dīvaini plankumi. Viņas skatiens sekoja aizejošo priesteru mugurām, un tikai tad viņa paraudzījās uz māti.

Sudraba bulta gulēja Medeinas plaukstā kā paēdusi čūska. Sarkanais uzgalis spīdēja kā rāpuļa acis.

—    Vai tiešām? — nomurmināja Junda. Vēl nespēdama aptvert, kas noticis, viņa izvilka no maksts bultu. Pietupusies sāka ar sviru uzvilkt loku, jo stāvus to izdarīt nevarēja. Veicās tik grūti kā nekad. Beidzot, sakopojusi visus spēkus, pie ceturtā mēģinājuma viņa izdzirda pazīstamo knakšķi. Pacēla arbaleta laidi, taču gandrīz nespēja to noturēt. Loks šūpojās, gaisā vairs nemanīja nekādu pavedienu. Šaut nebija iespējams. Junda saprata, ka tagad netrāpītu pat tuvējā ozola stumbrā.

—    Māt! — Junda papurināja māti pie pleca. — Māt!… Es vairs nevaru… Nevaru. Tā nav… Tā nav!

Viņas pulss bija ass un nevienāds.

—   Pārliecības nav?

—   Nav.

Viņa apklusa, it kā aizrijusies ar vārdiem.

—   Paldies dieviem, — Medeina skaidrām acīm palūkojās uz apjukušo meitu. — Pārliecību, meitiņ, atradīsi citur. Daudz svarīgāku. Tagad tai radusies vieta. Iesim, tev jāatpūšas, un tad dosimies ceļā.

Junda nopūtās, pacēla no zāles arbaletu un uzkāra plecā. Ierocis viņai likās smags un diezgan neērti nesams. Pēc dažiem soļiem acīs atkal sāka peldēt dīvaini raibumi, tie palielinājās, izplētās, mainījās kā laumas josta, arbalets kā akmens bluķis sāka spiest plecu, nāsīs vēlreiz ieplūda asa svilstošu spalvu dvaka, un Junda pati nemanīja, kā, nometusi ieroci un bultu maksti, atspērās pret zemi un aizpeldēja pār ozolu galotnēm…

—    Meitiņ! — viņa izdzirda nemierīgu mātes saucienu. — Kas tev? Meit! Junda!

Junda gribēja atbildēt, taču nespēja, itin kā kāds būtu ar roku aizspiedis muti. Viņa vairs nelidoja, viņa gulēja pēc jāņuzālēm un mārsila smaržojošajā Šventaraģa ielejas pļavā.

—    Celies, celies, meit!… Pavarda dievu vārdā!

"Pavarda dievu…" — kā atbalss atskanēja 114

Jundas ausīs, likās, ka viņa dzird nevis mātes, bet skarbu Mediveišas balsi, kas dun kā zvans.

Ar lielām grūtībām piecēlusies no zāles, viņa pārsteigta juta, ka kājas, kas tikko bija vieglākas par pieneņpūku, tagad ir kā svina pielietas.

—   Kas noticis? — pie viņām skrēja priesteru puika.

Arī viņa vārdu Junda atcerējās kā caur miglu.

Medeina skumji pašūpoja galvu.

—   Ak tu, sudraba galviņa, — viņa teica bultai, paslēpdama to drēbēs. — Tiešām esi izsūkusi Jundas spēku. Nu ko… būs jāpagaida dažas dienas, kamēr meita atgūs spēkus. Varbūt likteņa dieves nebūs bargas pret mums un nekas slikts mājupceļā nenotiks.

7.KRĒVA

Lietus pelēkos garos pavedienos stiepās no debesīm. Krēvas pils rēgojās caur miglas kreklu kā brīdinot augšup pacelts pirksts. Šo iespaidu pastiprināja tas, ka pilskalnu neieskāva ne mežs, ne atsevišķi koku puduri, apkārt sniedzās tikai varens zemes uzbērums, bet to ietvēra aizsarggrāvis.

Pils arī bija mērķis bruņotajam pulkam, kas kūlās pa tukšo lauku. Bet jātnieki, gribēdami saīsināt ceļu, bija kļūdījušies — pagriezās pāri laukiem, nevis jāja pa līkumoto, vietumis akmeņiem bruģēto ceļu. Zirgu pakavi lipa mālainajā augsnē — īpaši tur, kur zemnieki, rudeni gaidot, bija aruši.

—    Pie velniem! — nolamājās pulka vadonis, drukns melnbārdis. Lietus lāses ritēja pār viņa drūmo seju. — Šitā mālaine man ir apriebusies līdz nāvei. Zirgs iet, it kā septiņus pudus nestu.

Blakus jātnieks atmeta kapuci, un pelēkie lietus pavedieni notecēja pār viņa gludi sasukātajiem vidū pāršķirtajiem matiem.

—       Ko tu liedējies? — dusmīgi teica melnbārdis. — Nav vēl skaidrs, vai mūs neizdzīs kā kādus klaidoņus. Neuzticos es tiem pagāniem!

—   Nedzesē muti, Jefrosim, — skatīdamies uz priekšu, teica jātnieks. — Es viņus pazīstu kā piecus pirkstus. Māku taču valodu.

Melnbārdis tikai neuzticīgi nosprauslājās.

Pilī atskanēja asa raga skaņa, spokaini atbalsodamās tukšajos laukos.

—   Nu lūk! — teica Jefrosims, mazliet satraucies. — Esam jau pamanīti. Acīgi, sumpurņi…

Raga atbalss vēl klīda kaut kur smalkajā lietū, kad viņi jau bijā piejājuši pie grāvja un apstājušies. Melnais ūdens dvesa aukstumu. Uz tā virsmas plīsdami sprēgāja burbuļi — tas nozīmēja, ka lietus tik drīz nerimsies. Krasti bija slideni, tādēļ jātnieki nolēca no zirgiem un, vezdami tos aiz pavadām, piegāja pie paša ūdens. Krietnus desmit soļus tālāk, saslējis priekšgalu dūmakainajās debesīs, ar resnām ķēdēm piestiprināts, karājās smags baļķu tilts.

—   No kurienes? Ko gribat? — kāds iesaucās no sarga tornīša. Balss tāpat kā raga skaņa dīvaini atbalsojās dūmakainajā krēslā.

—     Mēs pie visugaišās kunigaiticnes, — pazemīgi teica jātnieks ar kapuci, mazliet minstinādamies un apsvērdams katru vārdu.

—   Trīspadsmit cilvēku pulks no Pleskavas…

—   Bruņoti? — viņu pārtrauca cita balss, asa un noteikta.

Jātnieks ar kapuci pameta zibenīgu skatienu uzjefrosimu un tūliņ pat iztulkoja teiktos vārdus. Vīrietis tikai nokrekšķčjās, itin kā dusmodamies, kādēļ tiek jautātas tādas muļķības.

—    Jā, protams! — steidzās atbildēt jātnieks ar kapuci. — Neapbruņotiem nav droši ceļot. Mūs gandrīz nobeidza uzbrukuši laupītāji…

—     Kas? — atkal painteresējās skarbā balss.

Jātnieks ar kapuci apjuka, bet tikai uz brīsniņ u.

—     It kā jātvingi. Runāja līdzīgi tiem… Krita divi mūsu vīri.

Un iekoda mēlē kā nāvīgi samelojies. Labi, ka Jefrosims neko nesaprata. Būtu nodomājis: "Jukusī bāba! Visu sabojās!"

—      Esmu Deltuvas Traupes kunigaiša Kunta sieva, — žēli teica jātnieks ar kapuci.

—        Tādas pašas ticības kā visugaišā

kunigaitiene. Paziņojiet viņai, ka esam ieradušies…

—   Deltuvas? Bet teicāt, no Pleskavas.

—   Tagad no Pleskavas. Un ar vēlējumiem Krēvas valdniekam no viņa gaišības Borisa. Agrāk dzīvoju Deltuvas zemēs. Taču tur notika liela netaisnība… Godājamā kunigaitiene par mums aizbildīs.

—    Tad no Deltuvas vai no Pleskavas? — izbrīnījās skarbā balss un apklusa. Pēc kāda laika no augšas atskanēja strikta atbilde:

—     Nolaižam tiltu! Jājiet rindiņā pa vienam. Un lai nebūtu nekādu muļķību!

Jātnieks ar kapuci atvieglotāk nopūtās, pagriezās pret pulku un pusbalsī nočukstēja:

—   PovezloV

Iegrabējās ķēdes, un smagais tilts sāka lēnītēm nolaisties pār aizsarggrāvja ūdeni. Kāds pils korēs iededza lāpas, sarkani atspī- durni nomirdzēja pa stāvajām uzbēruma nogāzēm.

Drīz vien zirgu pakavi dobji ieklaudzējās uz paceļamā tilta baļķiem. Pils pagalmā viņus sagaidīja bruņota sardze.

Marfa baidījās par Fjodoru, bet tas iebai-

1 Paveicās! (kr. vai.) dīts uzvedās pieklājīgi. Varbūt belziens ar zobenu pa galvu bija līdzējis? Tikai uz izgriezto sprandu bija nepatīkami skatīties.

—    Viņi lūdzas pie kunigaitienes, — sargiem paskaidroja vecākais, pusmūža vīrs ar izbalējušiem deniņiem. Tā bija viņa skarbā balss, kas skanēja no tornīša. — Nu ko, aizvediet. Ne visus! Sitos divus!

Viņš parādīja ar roku uz Marfu un Jefro- simu.

—    Rīkojas kā ar lopiem, — ieburkšķējās aizvainotais Jefrosims. — Tad te, tad tur… Nebrīnīšos, ja liks nakšņot zirgu stallī. No pagāniem jebko vari sagaidīt.

Marfa viņam neko neatbildēja, tikai pateikusi — ejam, sakārtoja apmetni un aizso- ļoja. Jefrosimam neatlika nekas cits kā sekot viņai.

Sarkanu ķieģeļu viesistabā kurējās kamīns, uguns atspīdumi līksmi mirguļoja uz sienām. No lāvas, kas bija pārklāta ar biezu lūša ādu, piecēlās cēla auguma sieviete. Viņas uguns apspīdētā seja pauda gan ziņkāri, gan apmierinājumu par viesiem, kas parādījušies. Uz pieres bālgani spīdēja sudraba stīpiņa.

—       Esiet sveicināti Krēvas pili, brāļi pareizticīgie, — viņa teica patīkamā krūšu balsī. — Gan man, gan manam vīram prieks jūs redzēt. Viņš jūs tūliņ pieņems. Sardzes vecākais man minēja par notikumiem Deltuvā… Vai tādēļ esat ieradušies?

Marfa goddevīgi, cik vien ļāva viņas raženais viduklis, paklanījās Daujota sievai.

—     Arī tādēļ, visugaišā kunigaitiene, — viņa nopietni teica. — Bet galvenokārt jau Dieva varenības izplatīšanas dēļ… Tādēļ lūgsim Krēvas valdnieku, lai palīdz nokļūt līdz Lietuvai.

Galaune pacēla acis augšup un pārkrustījās.

—      īstās ticības stāvoklis Lietuvā nav viegls, — viņa nopūtās'.'— Pa Nalšas zemēm jūs varat ceļot. Mans vīrs Daujots dos jums atļauju. Bet uz Lietuvu? Tam vajadzīgs iemesls.

—     Tāds mums ir. Lūk, mans brālis — mūks, — teica Marfa, pēkšņi nolēmusi, ka tādējādi ko sasniegt būs visvieglāk. Viņa nopūtās un norādīja kunigaitienei uz mēmi stāvošo Jefrosimu. — Briesmu dēļ, kas draud mūsu ticībai, viņš nomainījis savu īsto ģērbu pret kareivja apmetni. Pa jūsu zemēm tik grūti ceļot — īstenās ticības ļaudis piedzīvo daudz nelaimju un šķēršļu…

Viņa apklusa, itin kā gaidot atbildi.

Daujota sieva apdomājusies pašūpoja galvu:

—    Noteikti lūgšu kunigaitim. Lai varētu uz Lietuvu bez briesmām nokļūt, jums vajadzēs pavadoņus no Nalšas. Bet kunigaitis piekritīs. Un Dievs jums palīdzēs.

—    Būtu bezgala pateicīgi… — slēpdama apmierināto smaidiņu, Marfa atkal paklanījās. — Kādi trīs bruņoti vīri tiešām noderētu.

—      Vismaz trīs būs! — apņēmīgi teica kunigaitiene. — Bet pateikties vēl nevajag. Jūs esat ticības nesēji, turklāt no dižciltīgas ģimenes, tad arī nezemojieties sev līdzīgu priekšā!

"Protams, ka no dižciltīgas," nicīgi nodomāja Marfa. "Ne tādi no krupja kurkuļa izperinājušies kā jūsējie, bet paša Novgorodas valdnieka Vsevoloda, Krievijas lepnuma, radi…"

—     Godājamais brāli mūk, — Daujota sieva lauzītā krievu valodā vērsās pie Jefrosima, kas mierīgi sildījās pie kamīna. Bez gala izbrīnījies, tas pagriezās.

—   Cfo?[3] — itin kā nedzirdējis, viņš jautāja.

Marfa nokremšļojās kā aizrijusies un sāka

klepot.

—    Piedodiet, — viņa iesēcās, saķērusi ar rokām krūtis, — ceļā esmu nedaudz saaukstējusies…

Galaune pašūpoja galvu.

—     Jā, laiks tiešām ir nejauks, — viņa skumji teica. — Vienmēr tāds ir rudenī, un īpaši mūsu pusē.

Kaut ko atcerējusies, viņa sasita plaukstas un atvainodamās teica:

—    Lūdzu man piedot! Pavisam aizmirsu, ka esat izsalkuši un novārguši. Lūdzu istabā. — Kunigaitiene viesmīlīgi pasmaidīja. — Likšu galdu uzklāt agrāk, lai gan līdz vakariņām vēl daudz laika.

—     uo?[4] — atkal jautāja Jefrosims, saraukdams uzacis.

—    A kakovo čor…A — vēra muti Jefrosims, bet uzzibsnījušās Marfas acis lika viņam apklust.

Pleskavietis dusmīgi sarauca pieri. Divdomīgais stāvoklis un dīvainie māsas meli viņu tracināja un saniknoja.

Nokāpuši pa vītņu kāpnēm, viņi virzījās pa garu, plašu pāreju. Pirmā gāja kunigaitie- ne, mazliet pacēlusi svārku malu, lai nejauši neiešļakstinātu kādā peļķītē, kas spīdēja uz akmens bruģa. Pie sienām, iestiprinātas apdarinātos vērša ragos, liesmoja lāpas, apspīdēdamas drūmās velves.

Jefrosims pamāja ar galvu, itin kā sacīdams — "nemāci gudro".

Lāpu gaisma pāreju tomēr nedarīja omulīgu. Taču tūliņ pat viesu noskaņojums uzlabojās. Lielā zālē, ko apspīdēja ne tik daudz lāpas, cik degošais kamīns, kalpi jau beidza klāt galdu. Blāvi mirdzēja sudraba trauki, medījuma cepeša smarža jaucās ar sveķainas priedes dūmiem. Izsalkušie pleskavieši neviļus norija siekalas.

Kunigaitiene pagriezās atpakaļ. Viņas sejā staroja apmierinātība. Ar mājienu likusi viesiem apsēsties uz ādām apklātā sola, vērtējoši aplūkoja galdu, kaut ko pateica pienākušajam kalpam.

—  Skaties, lai būtu vecs un stiprs, — piebilda.

Kalps paklanījies izgāja.

"Droši vien par medaļu," — nodomāja Marfa. Viņai ne pārāk garšoja tas dzēriens — likās pārlieku salds un lipīgs.

—   Kur kunigaitis? — Daujotiene jautāja ienākušam vīrietim.

Tas acīmredzot bija svarīgs pils karavīrs, jo nēsāja dārgas gredzenu bruņas, un tumšsarkanais apmetnis, nevērīgi uzmests uz rokas, bija apšūts sudraba plāksnītēm. Aizdomīgi paskatījies uz pleskaviešiem, viņš teica dobjā, čērkstošā balsī.

—   Kalvē, kunigaitiene. Pārbauda, kā tiek rūdīts viņa jaunais zobens.

—   Bet viņam taču ir paziņots, ka ieradušies cilvēki no Pleskavas? — kunigaitiene piesēda līdzās viesiem.

—  Jā, kunigaitiene, — palocīja galvu vīrietis. — Izdzirdis par Traupi, viņš ieinteresējās un teica, ka tūliņ nāks.

Marfa noklusa, ar pirkstiem burzīdama apmetņa malu.

Daujotiene pasmaidīja un teica:

—   Mums jārunā ne tikai par Traupi, bet arī par mūsu īstās ticības brāļu vajadzību.

Kareivis sadrūma un, nedraudzīgi pametis aci uz pleskaviešiem, nomurdēja:

—   Kā teiksiet, kunigaitiene.

—    Nekautrējies, sēdies savā vietā, Dau- gird, — maigi sacīja Daujotiene.

Kareivis, neteikdams ne vārda, apsēdās pie galda.

Kāpnēs atskanēja balsis, un pēc mirkļa piecu krietnu vīru pavadībā zālē ienāca pats kunigaitis.

Daujots bija drukns, pamatīgs vīrs ar jau sirmojošu bārdu. Nēsāja vienkāršu labi izstrādātas stirnādas jaku, tikai sermuļādu apdare liecināja par viņa īpašo stāvokli. Skatiens, ar kuru viņš apveltīja viesus, bija pētošs un īpašu prieku nepauda.

Daujotiene pielēca kājās viņu gaidīt.

—   Mūsu ticības brāļi… — viņa sāka, bet kunigaitis, pamājis pavadoņiem, lai tie apsēžas, pārtrauca:

—   Zinu, zinu, Galaune.

Atsēdies galda galā, viņš nekautrēdamies

atkal ieurba uzmanīgu skatienu pleskavie- šos. Marfa nemierīgi sakustējās. Satraucās arī Jefrosims, bet centās to neizrādīt.

Kalps ielēja kunigaitim medaļu lielā sudraba kausā. Daujots saņēma to ar smago plaukstu, iemalkoja un, nenolaizdams acu no pleskaviešiem, teica:

— Tātad apgalvojat, ka Traupē ir noga- lēts likumīgais valdnieks. Hm… Esmu par to ar vienu ausi dzirdējis. Kā gan tas notika?

Marfa nopūtās un sāka lēnām klāstīt. Uzsvēra savas ciešanas, Tolvaiķa vispusīgo cildenumu un viltīgos žemaišus, kuriem palīdzējis pats nelabais. Par ordeņa kareivju piedalīšanos neko neminēja. Lētticīgajai ku- nigaitienei ar to pietika, un Marfas dziļu nopūtu pārtrauktais stāstījums viņu jūtami aizkustināja. Viņas vīrs klausījās manāmi atturīgāk, taču arī viņš acīm redzami interesējās par stāstījumu. Pat Jefrosims, lietuviski nemācēdams, sāka šo to noprast. Vārdus "Traupe", "Tolvaiķis", "nogalināja" viņš bija jau ne reizi vien dzirdējis lietuviski, un tagad pagriezās pret kamīnu, slēpdams greizu smīnu. "Marfa maļ kā uzvilkta," viņš domāja. "Varu derēt, ka nav minējusi, ka tā bija viņa, kas pierunāja kņazu Borisu sūtīt vīrus uz Deltuvu. Vairums no viņiem tā arī neatgriezās…"

—  Tādēļ mēs arī dodamies uz Lietuvu, — nokārusi galvu kā sava stāsta nomākta, beidza Marfa. —Taisnībai taču jābūt. To, bez šaubām, sapratīs arī Viļņas valdnieks Mindaugs…

Kunigaitiene, dedzīgi piekrizdama, murmināja:

—    Viņš sapratīs. Būs jāsaprot… Vai tā nav, Daujot?

Daujots iedzēra lāsīti no kausa un tad pacēla galvu.

—   Nu, ar Mindaugu… Bet stāstāt tiešām pārsteidzošas ziņas… Esmu dzirdējis ko mazliet citu… Ko tu par to domā, Gerbūt?

Viens no viņa pils pavadoņiem, kas bija grasījies griezt cepeti, apstājās. Nazis sastinga gaisā. _ ,

—  Dzenis ir raibs, bet vārna vienā krāsā, — viņš mierīgi atbildēja. — Tā būtu jābūt arī ar patiesību. Vajadzēs noskaidrot.

Viņa nazis nolaidās un iedūrās glīti ap- brūnējušā stirnas ciskā.

—   Ko var zināt, cik te patiesības, cik izdomas, — aizdomājies noteica Daujots, ar pirkstiem bungodams pa galdu.

Marfa jau grasījās iebilst, bet savaldījusies iekoda lūpā.

—   Tas, ka Mindaugs laužas uz Deltuvu, ir taisnība… — klusiņām turpināja Daujots, pakasīdams bārdu. — Ko tu par to domā, Gerbūt?

Gerbūts, jau nokodies cepeti, pilnu muti kaut ko nomurkšķēja un paraustīja plecus.

—  Ar Mindaugu jābūt uzmanīgiem, — atbildēja vietējais vīrs gredzenu bruņās. — Nevari noliegt, ka dievi ir viņa pusē. Re, kā audzis! Kad ceļojām uz Volīniju, bija tikai jaunākais brālis. Bet tagad…

Daujots pamāja un nopūtās. Kunigaitiene, pazemīgi ieklepojusies, teica:

—    Mūsu ticības brāļiem vajadzīga atļauja, lai viņi varētu netraucēti ceļot līdz Mindauga zemēm un tiktu uzņemti viņa pilī. Domāju, ka tu, valdniek…

—  Jā, jā, — viņu pārtrauca Daujots. — Zinu un saprotu. Nu ko, viņi dabūs.atļaujas.

—   Un dažu bruņotu vīru apsardzi, — atkal ierunājās Galaune.

Kunigaitis sarauca uzacis, kā teikdams: "Oho! Vai negribat pārāk daudz?" Viņš kādu laiku padomāja.

—     Varbūt tas noderētu. Vai tā nedomājat, vīri? Lai viņi noskaidro par Deltuvu… Bet mūsu kareivji paraudzīsies, kā Mindaugs to pili virs Šventaraģa ielejas būvē…

Gerbūts arvien vēl nesteidzīgi gremoja un tikai palocīja galvu. Daugirds atspiedās pret sienu. Kamīna atspulgi rotaļājās uz viņa bruņām.

—  Ja sastaps Viļņā, — viņš teica. —Tagad Mindaugs arvien ir ceļā… Zināms — jo vilks skrien, jo barojas.

Vēlāk, iedama gulēt pēc sātīgajām vakariņām un runām ar kunigaiti un viņa sievu, Marfa vēl paspēja iečukstēt brālim:

—  Lieliski izdevās. Dabūsim gan Daujota atļaujas, gan triju vīru apsardzi. Ceļš uz Viļņu vaļā kā uz Pleskavas tirgu…

Jefrosims nogrozīja galvu. Māsas nodomiem pārāk bieži bija rūgti augļi, tādēļ viņš nesteidzās priecāties. "Dod Dievs, lai vismaz tagad izdotos," viņš nodomāja. "Pēdējais laiks būtu sagaidīt kādu veiksmi. Mūsu grēki nevar būt tik lieli, lai mēs nebūtu to pelnījuši."

Pāri pilij slīdēja lietus pilni smagi padebeši, stallī reizumis iespraustajās zirgs. Nekas vairs netraucēja nakts klusumu. Tikai nomaļā saimes istabas kaktā, sakņupis pie māla lāktura, sēdēja cilvēks. Varbūt viņš snauda, varbūt domāja, varbūt vienkārši raudzījās gailošajā daktī. Greizi sašķiebtā, itin kā pie viena pleca piespiestā galva šļuka arvien zemāk, bet sejā maldījās dīvains smaids.

8.MĀJUPCEĻŠ

Bija pagājušas dažas dienas no upurēšanas. Medeinu arvien vairāk pārņēma nemiers, bet viņa to centās neizrādīt, turklāt bija žēl novārgušās un apjukušās Jundas. Tiesa, viņai it kā kļuva labāk, viņa diezgan daudz ēda un gulēja, taču seja vēl arvien bija bāla, acis izdzisušas — varbūt tādēļ, ka Jundai nepavisam nebija noskaņojuma ne jāt, ne šaut, viņa sēdēja pils kambarī pie loga un lūkojās, kā rit dzīve pagalmā.

Vairākas reizes Medeina gribēja parunāties ar Prūtu, bet savaldījās. Vai viņš sapratīs viņas satraukumu un tās dīvainās zīmes, kas nedeva Medeinai miera? Naktīs mēnesi klāja melni pinkaini mākoņi, pilnmēness acs krāsojās salti zaļgana, tās gaisma nevis mierināja un midzināja, kā parasti, bet gau uzjundīja neizprotamas šausmas.

Beidzot pienāca mājup došanās rīts.

Uzreiz pēc ausmas, kad pelēka gaisma bija pārklājusi pils pakājē guļošo ieleju, pils pagalmā, kur sprauslāja apsegloti zirgi, Ra- muša pavadībā cēli iesoļoja Prūts un tūdaļ devās pie Medeinas.

18—209

—   Lai Keļukis jums labvēlīgs, — tcica vecajais, vērīgi pārlaizdams acis zirgā sēdošajai Jundai. — Un īpaši viņai… — viņš pamāja ar roku.

Medeina palocījās. Tas, ka vecākais priesteris tādā agrumā bija atsteidzies uz pils pagalmu, nozīmēja ko svarīgu. Tikai ne to, ka viņš gribētu atvadīties. Bija jābūt citam iemeslam.

Medeina nekļūdījās.

—    Sieviete, — bez jebkāda ievada sāka vecajais. — Dievi, kas bija tik atsaucīgi tavam lūgumam, pametuši novārtā Mogiles ciemu… Māju pavardi tur ir izdzisuši, un cilvēki baidās atgriezties. Baidās atgriezties, jo ciemu nolādējis krievu dieva priesteris. Vai tev bail no krievu dieva spēka?

—  Dievu spēks ir bīstams, ja esi viņu priekšā vainīgs, — īsi atbildēja Medeina. — Mogiles? Laikam esmu Deltuvā dzirdējusi šādu ciema nosaukumu…

—  Tā ir. Mogiles ciems tev gandrīz pa ceļam. Bet jautāju ne tikai tādēļ. Priesteris 110 purvainajām zemēm, kā arī es UN citi dievu izraudzītie esam nolēmuši, ka… — Prūts uz brīdi apklusa, itin kā meklētu atbilstošākus vārdus, bet tā arī neatrada. Nokremšļojies turpināja: — Nolēmām, ka tā esi tu, sieviete, kas var palīdzēt Mogiles iedzīvotājiem. Var noņemt lāstu no Mogiles ciema, lai tur atgrieztos gan mūsu dievi, gan mūsu cilvēki.

Medeina neapzināti pielika labo roku pie pieres. Tas ļāva viņai piesegt acis no Prūta vērīgā skatiena.

—   Mēs vakar lūdzāmies, — runāja Prūts, cēli pacēlis galvu, — un dievi atbalstīja mūsu lēmumu. Tad nu, sieviete, sniedzu tev viņu svētību. Dodies ceļā un īsteno dievu gribu. Ilgi tev nebūs jākavējas — Mogiles ciems jums ir pa ceļam.

—  Es… Es pacentīšos, — Medeina paberzēja pieri un nopūtās. — Tiešām esmu parādā. Gan jums, gan dieviem. Bet teicāt, ka krievu priesteris nolādējis to ciemu. Ja tas jau reizi noticis, kas aizkavēs, lai tas nenotiktu atkal?

—   Vēlreiz tā nenotiks. Tas ir droši… — Prūts apstājās un, kad viņām šķita, ka Medeina gaida paskaidrojumu, piebilda: — Tās svešzemnieku dieva mājvietas vairs nav. Tagad tajā vairs tikai pūces klaigā…

—   Un krievu dieva priesteris?

—  Arī krievu dieva priestera vairs nav, — stingri atkārtoja Prūts. — Bet viņa lāsts ir palicis.

—   Un cilvēki vēl baidās, — nopūtās Medeina. — Bailes var būt lielākas par nāvi.

—   Bailēm no dieviem jābūt lielākām! — Prūts, uzacis saraucis, skatījās uz pamali, kas pamazām kļuva gaišāka. Diena rādījās būt apmākusies, varbūt reizēm noskaidrosies.

—   Cilvēkiem jāatgriežas Mogiles ciemā, — viņš pusbalsī teica. — Ciema pavardos jāatgriežas mājas gariem, tā pamatos atkal jāapmetas svētajiem zalkšiem… Lai Keļukis jums labvēlīgs.

Neko vairāk neteikdams, viņš apgriezās un devās uz vārtiem. Puišelis aiztipināja pakaļ.

Medeina noslaucīja pieri. Viņa juta, ka to klāj sīkas vēsu sviedru lāsītes.

Dievu lēmumi ne vienmēr ir skaidri. Ne^ ko darīt…

Viņa paņēma zirgu aiz pavadas.

—   Eēi!… Uz priekšu! — sadevis ar kājām Sartim pa sāniem, Eiņus pārjoņoja pār pagalmu. Svešā zeme viņam bija apnikusi, un viņš lauztin lauzās ceļā.

Jātnieki izjāja pa vārtiem.

Pils sienas attālinājās, kamēr beidzot pagaisa vēl neizklīdušajā miglā, un tikai klusinātas suņu rejas liecināja, ka kaut kur netālu ir cilvēku mājvieta.

Gar acīm slīdēja tukši lauki.

Šventaraģa ieleja palika aiz muguras kā draudiem piebildis mākonis. Visi atviegloti ievilka elpu. Pat zirgi sāka sprauslāt priecīgāk, un to pakavi klaudzēja pa ceļa oļiem kā skanīgi āmuriņu sitieni.

Divi karavīri kā izlūki jāja pa priekšu, apsteigusi pulciņu par divsimt soļiem, lai gan šķita, ka briesmas nedraud. Beidzās pēdējās saulainās rudens dienas, gaiss bija smags un biezs, tas vēl nesaldēja līdz kaulam, tomēr bija bīstams — varēja saaukstēties un saslimt ne no šā, ne no tā. Tādēļ visi tinās apmetņos un slēpa degunus ādas apkaklēs. Pat kustīgā un jautrā Milda bija pieklususi, tikai lielās acis spīdēja lakata apņemtajā sejā.

Junda, noliekusi galvu pār zirga krēpēm, reizēm pacēla acis un paraudzījās uz blakus jājošo māti. Meitene izskatījās noskumusi un neizgulējusies.

Medeina norūpējusies pameta skatu uz meitu. Lai gan svarīgākais viņu ceļojuma uzdevums bija izpildīts un Jundas briesmīgais spēks ka parasts skals slēpās Medeinas apģērba krokās, mātei nebija miera. Kaut ātrāk varētu sasniegt Ventas upurkalnu un atdot Laimai nelaimīgo bultu! "Tikai tad bus miers," viņa sev teica. "Bet tagad jūtos tā, it kā pa mūsu pēdām sekotu indi elšoša Giltine…"

Eiņum apnika rāmā riksī sekot aiz sievietēm, un viņš, uzšāvis Sartim ar rīksti, aizjāja uz priekšu. Pulciņa ce|š veda pa šauru, izmirkušu taku caur mežu. Melni egļu torņi slējās abās pusēs kā sienas, kas draud sakļauties. Zaļganais peļku ūdehs skalojās dubļos.

—   Man sāk likties, ka nejājam pa īsto ceļu, — Medeina teica priekšējam kareivim. — Vai tikai nebūsim nomaldījušies.

—   Nedomāju vis, — acīgi lūkodamies uz priekšu, atbildēja patlaban priekšgalā jājošais karavīrs. — Es atceros šo akmeni. Tajā bija iecirsta Perkūna bultas zīme.

—   Perkūna bultas? — satraucās Medeina, apturēdama zirgu pie liela sūnaina akmens, kas gulēja gandrīz uz ceļa. — Sī taču nav bultas zīme, bet gan muklāja norāde. Šeit vēstīts, ka brist ir ļoti bīstami, ļoti dziļš.

Milda samirkšķināja acis un nomurmināja apkaklē:

—   Dziļš?… Te pat varde nenoslīktu.

—   Zīme ir ļoti sena, — aizdomājusies teica Medeina. — Varbūt purvs ir aizaudzis?

—     Paskatīsimies… — Kareivis nekavēdamies pamudināja zirgu un aizrikšoja, tikai akmentiņi nodzirkstīja zem pakaviem. Viņam sekoja Eiņus. Tiklīdz abi jātnieki pazuda līkumā, kuru aizsedza tumšs eglājs, pakavu skaņa pēkšņi apklusa. Itin kā to kāds būtu nocirtis. Palika tikai baiga eglāja šalkoņa.

—   Un kas ir tur, aiz līkuma?! — nemierīgi ierunājās Milda, ieķerdamas zirga krēpēs. — Es tur nejāšu!

—   Nerunā niekus, — Medeina papurināja galvu un lēnām aizjāja uz priekšu. Vēl pirms līkuma akmeņoto šauro ceļu nomainīja sūnaina taka. Ar zirga pakaviem šķaidīdams piemirkušās sūnas, steidzās iekarsušais Eiņus. Apmetnis karājās uz viena pleca, cepure bija nošķiebušies sāņus, bet viņš par to nelikās ne zinis.

—   Narūns ar Eitminu uzgāja tādu ērmotu veci! — viņš pavēstīja. — Tik daiļš, ka Mildai tūliņ par vīru derētu…

—    Liec viņu mierā, — Medeina norāja dēlu. — Viņai arī bez tā ir bail. Kas par veci?

Viņa pamudināja zirgu un uzreiz aiz melnās egļu sienas iztālēm ieraudzīja, ka uz šaurā sadangātā ceļa, sprauslājošu zirgu ielenkts, stāv sirms noskrandis vecis. Viss viņa izskats pauda, ka šī jezga tam ir pavisam vienaldzīga.

Stāvēja kā akmenī kalts, kā Pokļu ieraudzījis.

—   Svētā dieviete! — Medeina izbrīnījās. — Vai tik tiešām Mediveiša!

—    Kāds vēl Mediveiša? — Eiņus izbrīnījās.

—   Viņš bija Šventaraģa ielejā, — Medeina paskaidroja. — Lai gan…

Tuvojās arī lēnām aizmugurē jājusī Milda. Ieraudzījusi veci, viņa iesaucās:

—    Nu tak, ērms!… Tas ir viņš! Kurš blenza no krūmiem!

—   Kuš! — viņu apsauca Medeina. Vecis pagrieza seju pret viņiem. Bet viņa skatiens bija neko nevēstošs un tukšs. Tāda kā pelēka plēve sedza acu baltumus. Nāsis ieplētis, viņš itin kā priecājās par tuvojošos ļaužu smaržu.

—   Tas nav Mediveiša, — pie sevis nomurmināja Medeina. — Taču, ak dievi, tas ir viņa dvīnis. Tikai akls.

Vecis pačāpstināja lūpas un sašķieba tās izsmejošā smīniņā.

—   Vej, vej… Esat apmaldījušies, — viņš teica piesmakušā balsī. — Tik daudz gaišu galvu kā kāpostgalvu, un apmaldījāties…

Kareivji saskatījās. Vecākais no viņiem,

Eitmins, paraustīja plecus. Viņam nepatika, ja apšaubīja viņa spējas. Vēl jo vairāk, ja šaubas izteica akls skrandainis.

—    Nespurojies! Ja esam apmaldījušies, atradīsim arī īsto ceļu.

Veča lupas atkal savilkās smaidiņā.

—   Bet kā gan? — viņš lišķīgi apjautājās. — Kā gan, kā gan jūs atradīsiet, pasakiet?

—  Jāsim uz priekšu, bet pēc tam metīsim loku pa eglāju, — kareivis paskaidroja.

Vecis tā iesmējās, ka skrandas uz viņa miesām salēcās.

—  Vai vai vai! — viņš iekliedzās. Tas viņu tā uzjautrināja, ka pat smieklu asaras izsprāga no neredzīgajām acīm. — Uz priekšu!… Loku!… Vai vismaz zināt, kas tur, priekšā, ir, ko?

—   Kas tad?! — satrūkās Milda. Viņa nekādi nespēja atraut no veča savu izbīļa pilno skatienu.

Vecis, nepievērsdams viņai uzmanību, ieķiķinājās un teica:

—   Dū-ū-ūksnājs, mani mīļie, staigns un dziļš dūksnājs! Tur mudž 110 zilenēm un čūskām. Pat nezinu, kuru ir vairāk.

Viņš smīkņādams pagriezās pret apklu- sušajiem cilvēkiem un saberzēja plaukstas.

—   Vai tiešām būs jāatgriežas? — Medeina nemierīgi atskatījās. Nojātais ceļš izskatījās tukšs un drūms.

Vecis kļuva nikns.

—   Nē! — viņš iekliedzās, paceldams stiegrainās dūres. — Neuzdrošinieties! Sen pa šo ceļu neviens nav jājis. Jūsu dvēseles sagrābs pazemes dievs. Norīs kā gārnis vardi!

Junda jutās neomulīgi.

—   Māt! — viņa pusčukstus teica, — liekas, viņš ir jucis. Atstājam viņu un dodamies tālāk.

Eiņus viņai pievienojās.

—    Kļūsiet! — viņus apsauca Medeina. — Vārds nav zvirbulis, palaid, un vairs nesaķersi. Nezini, kādā ausī nonāks. Saki mums, vectēv, kur ir ceļš uz Mogiles ciemu?

—   Velna ceļš pār slīkšņu, — vecis viltīgi piemiedza aci un salika rokas uz krūtīm. Smaidot bija redzami tikai daži nodzeltuši zobi. Likās, viņš to vien gaida, lai viss pulciņš mestos viņa priekšā ceļos un lūgtu parādīt ceļu. Bet uz to, šķiet, bija gatava tikai Milda, kas acis iepletusi, blenza vecī un tik tikko valdīja asaras.

—  Vai tiešām viņš zinās, kur ir tas ceļš? — šaubījās vecākais kareivis Eitmins. — Kā gan akls var parādīt ceļu?

—    Tāpēc, ka akls, vēl jo vairāk var, — mierīgi teica Medeina. Veča blāvās acis itin kā nopētīja viņu, un viņš piekrītoši pašūpoja galvu.

—   Viņš te visu pēc ožas pazīst.

—   Gan naktī, gan dienā… — ieķiķinājās vecis. — Tie esat jūs, kam acis aptumšojušās!

—   Tad saki, kur ir tas ceļš? — sausi ieteicās Eitmins.

—   I lo-o-o! — vecis iesaucās, nicinoši no- šņaukādamies. — Ceļu šis gribot! Jau teicu — Lielā Māte pieprasa upurus. Tikai tad viņa man ļaus parādīt velna ceļu. Rau, šito meiču…

Vecis ar kaulainu pirkstu norādīja taisni uz Mildu. Milda neizturēja — viena asara kā pupa noritēja pār vaigu, viņa to ar lakata stūri noslaucīja un caur raudām iemur- minājās:

—    Dieviņ mīļais… Tas vecis grib mani upurēt?!

Dusmīgi saviebies, vecais iešņācās:

—    Meitietis muļķīgs kā piepe! Dieviete vienmēr kārojusi pēc dvēselēm, ne pēc augumiem! Tava dvēsele viņai būtu īsts gardu- miņš…

—   Pietiek tās melšanas. Jāsim… — nolēma Eitmins, kam bija aptrūcies pacietības.

— Vecis melš niekus. Varbūt nekāda muklāja nemaz nav.

—   Ā, kāds muļķis… Jājiet, jājiet! — iekliedzās vecis, vicinādams dūres. — Paga, paga, vēl, asiņu asaras liedami, mani sauksiet, lai jūs vispār kaut kur nakts ar savu spārnu skartu!

Jātnieki, apmetuši likumu arvien vēl runājošajam vecim, aizrikšoja uz priekšu, tikai ceļa akmentiņi pašķīda uz visām pusēm.

Tālāk jājot, eglājs kļuva retāks, egles sīkākas. Arvien vairāk parādījās nokaltušu egļu stumbri ar melniem zariem. Beidzot palika tikai dažas noplukušas eglītes, kas slējās labi ja ass augstumā 110 zemes. Ceļinieku acu priekšā pavērās krūmājiem un zileņu puduriem apaudzis plašums. Ari citādi pagrūti ieraugāmais ce(š līkumoja gar ta malu un beidzās pie kritalu pilnas bedres. No pelēkiem ķērpjiem apauguša trūdaina bērza stumbra kā zibens izšāvās zaļa ķirzaka.

—  Te taču ir pļaviņa! — iesaucās apmierinātā Mi Ida. — Būs jauka jāšana!

—  Ek tu, biezpiengalva! — viņu niecināja Eiņus. — Vai purvu savā mūžā neesi redzējusi? Pamēģini tur soli spert, tūliņ nonāksi pie Kaulainā veča.

—  Jā… Vecis acīmredzot būs teicis taisnību, — nopūtās Eitmins. — Un galu arī lāgā nevar redzēt. Ko darīsim, vīri?

—    Vai nu atgriežamies, vai meklējam to taku, — atbildēja viens no kareivjiem. —Teica taču, ka esot.

—- Hm… — Eitmins norūca, domās iegrimis. — Tas būtu tas pats kā adatu siena kaudzē atrast…

No krūmiem, spārnus sizdams, pacēlās meža pīļu bariņš. Krēsloja. Pelēkais un smagais gaiss aizvien vairāk nomācās un satumsa, sacēlies vējiņš čabēdams pārskrēja krūkļu galotnēm un kā vēss drebulītis ielocījās zem apmetņiem.

Medeina centās neizrādīt bērniem un pavadoņiem aizvien augošo nemieru. Nepietiek ar to, ka pamuļķais purva vecis nebija parādījis ceļu uz Mogiles ciemu, tagad bija pilnīgi skaidrs, ka viņi ir apmaldījušies. Un viņa juta, ka milzīgam rāpulim līdzīgas briesmas pūš savu elpu mugurā.

Kas tās par briesmām — aptaustīt nevarēja, tikai viņa juta tās ar visu savu augumu.

9.MINDAUGA PILĪ

Šaurās Mindauga pils logu ailas, izcirstas biezajās baļķu sienās, līdzīgas šaujamlukām, drūmi vērās lejup, Šventaraģa ielejā, kur starp ozoliem aukstajās rudens debesīs pacēlās vieglie upuraltāra dūmi. Salna, aizkodusi koku lapas, bija izbalinājusi arī padebešus, aizstūmusi pelēkos un smagos mākoņus, — mūžīgā dieva Mēness mājvieta pletās virs galvas kā izbalināts audekls.

Krietnu jūdzi attālu pa ceļu pils virzienā steidzās melna jātnieku virtene. Zirgu pakavi knakšķēja pret salnas sastindzinātajiem kukuržņiem, no jātnieku mutēm cēlās silta dvaša. Viņi nesarunājās, tikai reizumis priekšējais neliela auguma jātnieks ar kapuci pagriezās atpakaļ un pameta uz citiem īsu skatienu, itin kā skubinādams — ātrāk!

Tas gandrīz uzdrāzās virsū dažiem zemnieku bērniem, kas ar žagaru saišķiem gāja pāri ceļam.

— Ctob vas lešij poputall1 — iesaucās

1 Kaut jūs mežainis parautu! (kr. vai.)

jātnieks dīvaini augstā, it kā sievietes balsī. Viņa acis ļauni iezibējās. — Nost no ceļa, noplukušie kucēni! — viņš piebilda lietuviski.

Bērni kā izbiedēti zaķi aizjoza pa ceļmalu, mazākais pat saišķi pameta.

Jātnieks iebikstīja zirgam ar piešiem >anos un a tkal palaida rikšos.

Drukns bārdains vīrs, pamudinājis savu iūkanbēri, panāca dusmīgo jātnieku un iesaucās:

—   Velti tu tos bērneļus baidīji! Atminies, ca mūs pavada trīs Nalšas vīri.

—   Tfu, ka tevi, — atcirta jātnieks, no- naukdams kapuci, itin kā tam būtu kļuvis carsti. Parādījās ar lakatu apsieta Marfas ;alva.

—   Smirdi visur ir smirdi. Būtu kas jauns, a valdnieks pievērstu viņiem uzmanību. Lai lara savu darbu un nemaisās zem zirga pa- caviem.

—   Jā-ā, — kā izsmiedams, kā jokodams īovilka druknais vīrs, ar vienu roku 110- )raucīdams sirmojošo melno bārdu. — Esi lzimusi valdniece, Marfa, bet kur ir tavi pavalstnieki?

Jātniece tikai nošņaukājās.

—  Pasauc man Fjodoru! — viņa pavēloši eica.

Druknais vīrs sarauca uzacis.

—  Pateikšu, ka tu sauc, — viņš sausi piebilda, — bet atceries: tavas pavēles man sāk apnikt. Zini savu vietu, sieviete.

Viņš apgrieza zirgu un devās pie atpalikušo rindas.

Sievietes sejā parādījās nicīgs smaids. Viņa ar ašu kustību uzmeta kapuci un, sakniebusi no saltuma zilganās lūpas, pusbalsī izmeta:

—   Muļķis.

"Viņš neko nesaprot," ļaunā priekā nodomāja Marfa. "Pat nenojauš, ko esmu nodomājusi. Viņam arvien vēl rūp, ko domās šito nolādēto pagānu valdnieks, kādu labumu tas dos kņazam Borisam… Bet atriebības saldums? Vai viņš to saprot? Vai saprot, kāds būs prieks, ieraugot bailes tās nolādētās meičas acīs? Un tā māte… Tā, kas skatījās uz mani 110 augšas… O! Visa viņas lielmanība izgaisīs. Acumirklī izgaisīs… Viņas abas ir vainīgas pie tās velna būšanas Traupē… Bet…"

Marfa sāpīgi saviebās un sarāvās, it kā tiešām būtu kļuvis auksti.

—  Nū! — viņa iesaucās 1111 sadeva ar piešiem riksī skrejošajam zirgam pa sāniem.

Pamatīgs ērzelis sprauslādams viņu apdzina, un vīrs seglos pievērsa Marfai nekustīgu seju. Nošļukušie plaksti slēpa acis.

—   Fjodor, — skaļi teica Marfa, — esam tuvu mērķim. Viņas droši vien ir šajā ielejā vai pilī. Atceries, ka mums jābūt ļoti uzmanīgiem. Mums ar viņām jāapietas kā ar stikla traukiem, kamēr izvilināsim no šejienes. Bet pēc tam…

Viņa šķelmīgi pamirkšķināja Fjodoram un ieķiķinājās. Fjodors, acis neatvēris, klusēja.

—    Pēc tam viņas būs vairs tikai māla podi, — viņa iešņācās. — Iebliez vienu otru reizi, un pašķīst lauskas…

Fjodors pavēra plakstus. No viņa acīm neko daudz nevarēja nolasīt. Tās raudzījās blāvi un neizteiksmīgi.

—    Vai tiešām joprojām nesaproti? — viņa asi iejautājās. — Tu būsi mans atriebības ierocis. Aptver to?… Uzreiz viņas nenogalināsim. Tas būsi tu… Tu viņas pazemosi, kā vien iespējams pazemot…

Fjodors pakustināja savu sašķiebto galvu. Nebija skaidrs, vai viņš to noliedzoši papurināja, vai piekrītoši pamāja.

—  Ja nesaproti, vēl jo labāk… — vaikstījās

Marfa. — Paldies Dievam un Svarogam! Atriebības saldme picnāksies man… Bet tev, nelaimīgais plānprātiņ, tev arī būs prieciņš. Dabūsi viņu par verdzeni.

Fjodors samirkšķināja smagos plakstus. Joprojām nebija skaidrs, vai viņš saprata.

—  To raganu… — atkārtoja Marfa. — Kurai sātans spēju trāpīt dāvinājis. Kas nošāva Tolvaiķi un tev izmežģīja sprandu. Vai patiks?

Fjodora lūpas sašķieba greizs smaids, bet pēcāk no krūšu dziļumiem atskanēja skaņa, kas līdzinājās apmierināta plēsoņas ņurdēšanai.

—   Patiks, — viņš teica aizsmakušā balsī.

Marfa ļauni ieķiķinājās un paplikšķināja

zirgam pa skaustu.

—   Nu beidzot! Tu vienmēr esi bijis labs kalps, Fjodor, — viņa teica. — Bet tagad tev mani vēl vairāk jāklausa. Tikai mani. Saproti?

Lai gan galva bija sašķiebta, bija skaidrs, ka Fjodors to šūpo piekrizdams.

Apmetis svētozolu birzij goddevīgu līkumu, lai nesaniknotu priesterus, jātnieku pulciņš nonāca pie pakalna. Drūmās pils sienas cēli slējās debesīs, un likās — ar klusu naidīgumu sagaidīja ieradušos svešzemniekus.

Atstājuši pulciņu pagalmā, Marfa un Je- frosims devās uz valdnieka pili. Pusmūža kareivis gredzenu bruņās, sagaidījis viņus pie durvīm, neizrādīja ne izbrīnu, ne pienācīgu godu.

—   Tad jūs būsiet tie pleskavieši? — viņš bilda. — Valdnieka, kā jau jums teica pie vārtiem, nav. Paziņojām par jums kunigaitienei. Viņa gaida jūs lielajā zālē. Nāciet man pakal.

Marfa nopūtās.

—   Cik žēl! — viņa teica. — Mēs viņam vedām veselības un spēka vēlējumus no Plcskavas kņaza, viņa gaišības Borisa…

Pils sargs pameta asu skatu pār plecu:

—   Vai esat atveduši vēstuli?

—    Nē, vēstuli ne… — apjuka Marfa, turpinādama iet pakaļ kareivim. — Vēstuli ved citi… Taisnību sakot, gribētu uzzināt, kur ir tādas sievietes no Zemaitijas… Viena no viņām lieliski šauj, acīmredzot pats Kovs viņu sargā. Drosmīga meitene, ne augumu, ne spēku dievi nav žēlojuši!

—   Es interesējos tikai par sava valdnieka darīšanām, — sausi atcirta sargs un paātrināja soli.

Marfa iekoda lūpā, jo vienkārša necieņa tagad viņai skanēja kā izsmiekls. Taču bija jāsavaldās.

—   Viņa ir mūsu paziņa, un cerējām satikt…

—    Cilvēki no Pleskavas, — apstājies uz atvērto durvju sliekšņa, skaļi iesaucās sargs. — Bajārs Jefrosims un viņa māsa Marfa.

—   Lai ienāk, — atsaucās vārga, piesmakuši sievietes balss.

Mindauga sieva, kažokā satinusies, sēdēja lielajā istabā pie loga, un blāvā dienasgaisma krita viņai sejā. Kunigaitiene acīmredzot nebija pie labas veselības — uz vaigiem bija sarkani plankumi, acis iekritušas, lūpu līnija gandrīz neatšķīrās no bālās ādas.

Blakus viņai uz pinkaina lāčādas paklāja gadus piecus vecs bērns spēlējās ar sudraba naudiņu virteni, garie gaišie mati krita pār viņa sarkano svārku. Ieraudzījis svešus ļaudis, tas pacēla acis un sāka ziņkārīgi vērties viņos.

—   Ringaile! — Mindaugiene pasauca.

Ieskrēja jauna meitene.

—   Aizved Vaišvilku, — pavēlēja kunigaitiene un ciešāk ietinās kažokā. Acīmredzot viņu mocīja aukstums.

Paņēmusi bērnu aiz rokas, meitene to aizveda. Sudraba virtene palika uz paklāja.

MM

Kunigaitiene ar acīm noglāstīja atstāto rotaļlietu un, itin kā atminējusies, ka viņas priekšā stāv viesi, viegli palocīja galvu. Priekšā iznāca gadus trīsdesmit vecs vīrs un paklanījās daudz zemāk. Viņam bija kritis tulka pienākums. Vecākais kareivis palika stāvēt netālu no durvīm, bet bija acīm redzams, ka arī viņš piedalīsies sarunā.

—   Esat ieradušies no Pleskavas? Ar Nal- šas Daujota atļauju? — Kamēr tulks tekoši atkārtoja šos vārdus, Mindaugiene pievērsa viesiem drudžainas, bet apbrīnojami vērīgas acis. Vispirms viņa nopētīja Marfu, itin kā dodama tai vārdu.

—    Jā, visugaišā kunigaitiene, — paklanījās Marfa. — Ar Nalšas valdnieka un viņa cienījamās sievas atļauju un sveicieniem.

—    Man žēl, ka nav paša valdnieka, — kunigaitiene piecēlās no sola un pienāca tuvāk pleskaviešiem. Tagad labi varēja saredzēt tumšos lokus zem viņas acīm un krunciņas lūpu kaktiņos. — Taču, lūk, tur stāv valdnieka padomnieks, viņš izlabos manis teikto, ja kļūdīšos. Taču Mindauga gribu un viņa domas es pazīstu labi. Tātad — klausos.

Tagad soli uz priekšu panācās Jefrosims. 160

Viņš palocījās gandrīz tikpat zemu, kā mēdza liekties Pleskavas kņazam.

—   Svarīgākais, ka man ir liels gods nodot valdniekam Mindaugam sveicienus no visu- gaišā Pleskavas kņaza Borisa. Viņš vēl labu veselību un daudz veiksmes un cer, ka viņu draudzība kļūs stiprāka arī nākotnē…

Jefrosims runāja lēnām, bet tulks vārdus lietuviski bēra tā, it kā kaut kur steigtos. Tikko viņš bija beidzis, kunigaitiene palocīja galvu.

—    Pateicamies, — viņa vienkārši teica. — Arī Viļņas valdnieks nodod sveicienus Pleskavas kņazam.

Viņa apklusa un gaidīja. Likās, ka kunigaitiene ir nepacietīga.

—   Viens jautājums, kas rūp manam valdniekam, ir tāds… — teica Jefrosims, piesardzīgi izvēlēdamies vārdus. Pašam nebija iespējas pārbaudīt, vai tos tulko pareizi, bet to spēja izdarīt Marfa. — Gandrīz pirms gada kaimiņos Deltuvā norisa sāpīgi notikumi. Gāja bojā likumīgais Traupes zemju mantinieks, palika briesmīgās nelaimes satriektā visugaišā Borisa pavalstniece, šā jaunekļa māte. Tika rupji pārkāpta likumība. Varu paziņot, ka Nalšas valdniekam, godājamajam Daujotam, tas sagādā rūpes…

Jefrosims pagaidīja, jo bija acīm redzams, ka kunigaitiene uzmanīgi seko tulka vārdiem.

—  Diemžēl no mirušo pasaules dēlu mātei atpakaļ atvest nevar pat valcinieki, — viņš turpināja. — Bet pārkāptām tiesībām viņi var un viņiem ir jāpievērš uzmanība. Esmu pārliecināts, ka žēlsirdīgais valdnieks Mindaugs gribēs…

Jefrosims grasījās turpināt, taču, līdzko tulks iztulkoja šos vārdus, Mindaugiene papurināja galvu.

—   Kā tiesībām? — tulks atkārtoja viņas tiešo jautājumu. — Deltuva ir daļa no mana valdnieka Mindauga dzimtajām zemēm. Tur arī bija uzbrukums. Tāds liels uzbrukums tiešām pārkāpa tiesības, taču Traupē palika Mindauga vietnieks. Piedodiet, kāds ir viņa vārds?

—   Kunigaitis Kunts, — tūliņ piebilda pie durvīm stāvošais padomnieks.

—   Tātad godājamais kunigaitis Kunts.

—     Taču likumīgais mantinieks gāja bojā… — apjucis bilda Jefrosims.

Tikko šie vārdi bija iztulkoti, kunigaitiene atkal papurināja galvu.

—  Ja Kuntam nebūs pēcnācēju, valdnieks Mindaugs iecels mantinieku. Tikai viņam ir šīs tiesības. Tikai viņam un nevienam citam.

Teiktais bija bez jebkādiem izskaistinājumiem. Gan Mindaugienes pārliecinātība, gan padomnieka stingā seja skaidri parādīja, ka tā ir Mindauga nostāja. Deltuva pieder viņam, un nekādas iejaukšanās no malas viņš necietīs un nekādās sarunās neielaidīsies.

Jefrosimam pat elpa aizrāvās no tādas atbildes. Viņš jau bija sagatavojis priekšlikumus, kā labot pārdarījumu, ko visu- gaišais Boriss piedzīvojis savas pavalstnieces personā. Šie priekšlikumi skāra Polockas zemes, paredzēja jaunus līgumus, atvieglojumus, vedot preces vai salīgstot kareivjus, un daudz ko citu. Taču šādi, ar vienu cirtienu nocērtot sarunu iespējas, tie visi zaudēja jēgu.

—    Darīšu to zināmu visugaišajam Borisam, — valdīdams niknumu, izspieda Jefrosims. — Tāpat arī Nalšas valdniekam…

—   Daujotam tas pašam jāzina, — īsi beidza Mindaugiene. — Piedodiet man, sievietei, ja ko būšu nepietiekami skaidri pasacījusi.

—   Skaidrības netrūkst… — nomurmināja Jefrosims. Ja viņa priekšā būtu bijis vīrs, kaut vai pats Mindaugs, viņš būtu atklāti izrādījis savas dusmas. Taču viņa priekšā stāvēja sirgstoša sieviete, kurai, likās, pat nebija viegli nostāvēt, un Jefrosims tādēļ pat jutās vainīgs.

—    Tad… Tad varbūt piedodiet, — viņš ierunājās un, pametis acis uz Marfu, saprata, cik grūti māsai valdīt dusmas. Likās, arī kunigaitiene bija pamanījusi, cik koši piesarkusi Marfa.

—   Vai jūs nejūtaties vesela, cienījamā? — viņa jautāja. — Varbūt paaicināt priesteri? Piedodiet, arī mana veselība mazliet sašķobījusies…

Šī sievišķīgā aprunāšanās par savārgumu viņai itin kā deva iespēju nepiemirst svešas valsts sūtņiem parasti veltāmo viesmīlību. Kunigaitiene lēnām aizgāja līdz ādām apklātajam solam un smagi apsēdās.

Marfai nebija jāgaida, kamēr tulks iztulkos.

—   Nē, es… Es, paldies Dievam, esmu vesela… — viņa izspieda caur zobiem, laikus atcerējusies, ka jāatbild krieviski. — Mēs, redziet… Man bija vēl viens jautājums. Par divām dižciltīgām sievietēm no Žemaitijas. Viena no viņām ir trāpīga strēlniecc. Varbūt jūsu pilī kādam kaut kas par viņām zināms?

Lai no nepacietības nedrebētu rokas, Marfa piespieda tās pie krūtīm.

Tikko bija iztulkots, kunigaitienes seja atdzīvojās.

—   No Žemaitijas! To taču arī es zinu. O, jūs runājat par meiteni, kas visus pārsteidza ar savu spēju trāpīt?

—    Tā ir viņa! — Marfa skaļi teica, un tulks aizdomīgi paskatījās uz viņu, jo vēl nebija paspējis iztulkot kunigaitienes vārdus.

—   Lieliski atceros! — kunigaitiene spēja pat pasmaidīt. — Visi bijām pārsteigti. īpaši Galaune, Daujota sieva. Viņa tajā laikā viesojās šeit, pilī. Redzējām visu to šaušanu.

—  Jā. Tā ir viņa, — neskanīgi teica Marfa. — Kur viņa ir tagad?

—   Sākumā ne pārāk gribēju tam ticēt, — turpināja Mindaugiene, itin kā nedzirdējusi pēdējo jautājumu. — Iedomājieties tikai, meitenes māte uzlika plaukstu uz koka stumbra, bet meita šāva. Un nevis ar loku, bet ar arbaletu. Un trāpīja tieši starp pirkstiem. Pat trīs reizes. No neiespējama atstatuma!

BHUUBSSJ

—  Viņa… — atkārtoja Marfa. — Vai varētu pateikt, kur viņa ir?

—   Tagad?… — Mindauga sieva atspiedās pret sienu un aizvēra acis. Likās, ka viņu pārņēma vājums. — Tas bija jau pirms mēneša. Kur viņa ir tagad, tiešām nezinu… Varbūt atgriezusies Zemaitijā…

Pie durvīm stāvošais nerunīgais, gredzenu bruņās tērptais padomnieks sakustējās uz viņu pusi. Tas rādīja, ka saruna ir beigusies.

—  Valdnieka sieva nejūtas labi. Lūdzam…

Jefrosims jau devās durvju virzienā. Marfa, bezspēcīgi noplātījusi rokas, gāja viņam nopakaļus. Durvīs viņa vairs nespēja valdīties.

—   Vai tiešām neviens nezina, kas noticis ar tām žemaišu sievietēm? — viņai izspruka. — Kur viņas ir?… Devušās prom?… Vai palikušas te, Viļņā?

Klusais padomnieks, tāpat kā iepriekš, uzmanīgi papurināja galvu.

—   Es nodarbojos ar sava valdnieka darīšanām, — viņš asi teica. — Tikai ar to. Vēlam jums veiksmīgu ceļojumu…

10.PAKAĻDZĪŠANĀS

Krūmājā kaut kas iebrakšķējās. Itin kā caur to lauztos kāds lācis vai stirna.

—    Ai! — iekliedzās vistuvāk stāvošā Milda.

No krūklāja vispirms izlīda veča galva, pēc tam viņš parādījās visā augumā. Vecis nostājās, šūpodams galvu uz visām pusēm. Nāsis ķerstīja gaisu, itin kā pārbaudīdamas, vai visi jātnieki ir tikuši līdz šejienei.

—   Dieviete nav kļūdījusies, — aklais teica un ieķiķinājās. — Viņa nekad nekļūdās. Vai tad paklanīsieties viņai, nelaimīgie nabadziņi?

—  Tad saki, kas mums jādara? — Medeina pētoši paskatījās veča neredzīgajās acīs.

Kā sajutis Medeinas skatienu, tas aši aizmiedza acis un iemurminājās:

—  Nu ko tad?… Būtu jāzina. Jāupurē viena dvēsele. Viena dvēsele no visa pulka, — vai tad tas ir daudz?

—   Viņš grib manu dvēseli… — ievaimanājās Milda. — Ak, dievi! Kā es atgriezīšos Ventā?

Vecis saviebies paglūnēja uz viņu.

—    Nu kam tev tā? — viņš drūmi teica. — Tāpat esi tukša kā uz mieta uzmaukts pods…

Likās, viņš gribēja iet pie Mildas, bet pēkšņi apstājās. Pagriezās uz pretējo pusi, ierāva galvu plecos un sakņupa.

—     Neuzdrošinies… Neuzdrošinies te līst! — viņš iekliedzās. — Tas biju es, kas atrada dvēseli Lielajai Mātei.

Arī visi citi pagriezās. Tur, kur sūnainais ceļš likās atduramies neizbrienamā muklājā, pēkšņi uzradās otrs vecis. Viņa augums un izskats bija apbrīnojami līdzīgs, lai gan ne tik noplucis. Turklāt no izturēšanās bija skaidrs, ka viņš redz.

—   Mūžsenais Dievs! — izspruka pār viņa lūpām. —Tie taču cilvēki no Šventaraģa!… Un trāpījāties aklajam Preivitam…

—   Esam 110 Žemaitijas, — viņu izlaboja Eitmins, bet Medeina nopūtās.

—   Perkūn, dievs, lūk, arī Mediveiša. Nedomāju, ka mēs apmaldījāmies. Sitas vecis mūs maldināja.

—  Neuzdrošinies te iejaukties!… Neuzdrošinies, tu, smirdekli, — pukojās aklais. Viņš vicināja rokas, vējiņš, pārskriedams slīkšņai, izpurināja tā retos sirmos matus. Viņš izskatījās pēc izplūkāta, sirdīga ūpja.

Mediveiša jau bija tik tuvu, ka kļuva redzams — arī viņš ir sadusmots.

—     Ko te vārdzini ceļiniekus, tu, slīkšņu urki nolāpītais! — kliedza Mediveiša. Pirmais izskatījās pēc izplūkāta ūpja, bet Mediveiša vairāk līdzinājās saniknotam teterim. — Ā, viņš ar savu ožu sadzen pēdas. Deguns kā pašam bubulim, kas bērnus pēc piena smaržas atrod!… Kā gan tu neuzodīsi zirgu un vīru sviedrus!

Aklā nāsis tik tikko sarāvās.

—   Tu neko neredzi, Mediveiša, — viņš saļaunojies ieņurdējās. — Akls kā tikko dzimis kucēns… Ne tikai dievi, pat noplucis kauks tev neklausa. Neuzdrīksties te man maisīties…

—   Pazudi! Svampā uz savu midzeni! Vai zini, ko te maldini savās slīkšņās?

—   Dvēseli… Lielajai Mātei…

—  Tu aklaci nelaimīgais! Tā taču ir priesteriene, kas noņems lāstu ciemam.

Aklais pacēla rokas un sakustināja pirkstus Medeinas virzienā. Viņš aizvēra acis un dziļi ievilka gaisu. Likās, viņa seja kļūst bālāka.

—    Necenties… Tā buršana nav tev pa spēkam, — asi turpināja Mediveiša. — Tu spēj rikai kaitēt, tikai kaitēt un muļķa cilvēkus baidīt. Tiva dieviete purvmalā mērcējas vai, pūcē pārvērtusies, kaukus perina. Ne velti to sauc par Gandu!

Aklais noknikšķināja pirkstus un iešņācās kā uz karsta pavarda akmens izlieta vira.

—   Viņa dēļ te ir tik daudz nelaimju! — tagad Mediveiša pievērsās Medeinai. — Viņš domāja, ka ir lielāks priesteris par to melno kā kovārni krievu… Stāstīja cilvēkiem, ka nekas nebūšot, bet tas nolādēja, un pavarda dievietes pameta ciemu. Gari paklausīja krievam, nevis tev, tu, smirdīgais skrandaini. Paldies dieviem, ka Šventaraģa priesteri mums palīdzēja. Taču nelaime vēl nav beigusies.

Aklo pārņēma tāds niknums, ka viņš vairs nespēja pienācīgi atbildēt. Kaut ko šņāca caur saviem nodzeltējušajiem zobiem un vicināja sīkās dūrītes.

—   Ej savā biezoknī un tur godini Mogi- li, — nepacietīgi teica Mediveiša. —Jo varu arī neizturēt un iekraut tev pa pauri.

Aklais tik strauji apsviedās, ka skrandas noplandīja. Viņš jau bija iegājis krūmos, lapas jau gandrīz sakļāvās aiz muguras, kad tas kā čūskas dzelts salēcās, izstiepa dūrīti pret ceļiniekiem un kaut ko zīmīgi ierēcās.

—    Svētā Perkūna uguns! — ievaidējās Mediveiša. — Tas nolāpītais aklais grib jūs nolādēt!

Medeina panāca uz priekšu.

—  Es nebaidos no viņa lāsta, — viņa mierīgi teica. — Lai lād mani pirmo.

Aklais krūmos tikai ieņurdējās. Ieurbis neredzīgās acis Medeinā, jau vēra muti, — likās, tūliņ izplūdis visbriesmīgākajos lāstos, bet pēkšņi iesmilkstējās kā pasperts šunelis un iekodās draudot paceltajā dūrē.

Purvu vecis goddevīgi paraudzījās uz Me- dein u.

—   Prūts zina, ko sūta, — viņš nomurmināja sev bārdā. — Tā tam nešpetnim arī vajag, aplauza ilkņus.

Aklais vēl reizi skaudri iesmilkstējās un kā iekaustīts šunelis smagi aizstreipuļoja pa krūmiem. Aizķēries aiz eglītes, pazuda un aizrāpoja pa sūnām, sašķaidīdams vēlīnās suņusēnes, kas raibās rindās bija pabirušas purvmalā, līdz pazuda aiz liela apsūnojuša celma.

Visi kā mēmi skatījās viņam nopakaļus.

Pirmais atjēdzās Eiņus.

—   Ventā pastāstīšu, ka ērmu redzēju, — viņš teica it kā ar cieņu, it kā brīnīdamies.

—   Un ka viņa vara ir nieks pret māti.

—   Ko es te bez dvēseles būtu darījusi? — ievaimanājās kaut cik atģidusics Milda. — Kā putru no rīta izvārītu? Pat galva griežas!

—   Tavējā ir biezpiengalva, — atmeta Eiņus. — Kā tā var griezties?

Purvu vecis pameta uz viņiem drūvīgu skatienu, kas rādīja, ka tagad jokiem nav vietas.

—  Dieviete ir dieviete, — viņš skarbi teica.

—   Un tas aklais ar viņu allaž runājas. Arī viņas vārds ir zināms. Giltine, lūk, kas viņa ir.

Medeina, kura vēl aizvien skatījās uz to pusi, kur bija aizrāpojis aklais, pēkšņi pagriezās.

—   Giltine? — viņa klusi atkārtoja. Medeina satraukti apskatīja pulciņu —

aizdomājušos Jundu, Eiņu, kas joprojām paslepus ķīvējās ar piesarkušo Mildu, karavīrus, kuri, pieraduši pie karagājienu un kauju briesmām, jutās neomulīgi, sadūrušies ar dievu un garu pasauli. Tā bija priesteru joma, un tagad viņi bija apjukuši.

—     Labie meža dievi, — iemurminājās

Medeina, — palīdziet mums, Laimas vārdā. Es aizdzinu nevis dievieti, bet sajukušu cilvēku. Mēnesnīcas sūtīta nediena seko mums pa pēdām. Jāsteidzas.

Viņas čukstus izdzirdēja Junda.

—  Ek, māt, — viņa teica, skumji pasmaidīdama. — Vai tad no dievu lēmuma aizbēgsi?

Palsā ķēve šņāca un ar pakavu kārpīja zemi, kā brīnīdamās, kāpēc viņas saimniece tāda sakumpusi un šaubīdamās sēž, galvu zemu nolaidusi, uz zaļganajās sūnās paklātā apmetņa.

—   Nerunā tā, bērniņ, — Medeina uzlika rokas Jundai uz pleciem un stingri teica: — Celies! Aizmirsti visu, kas bijis. Tagad svarīgākais — sasniegt Ventu. Mediveiša parādīs mums ce(u pār muklāju. Nepadodies Slogutei. Celies!

Junda lēnām piecēlās no zāles, uzmeta plecos saburzīto apmetni un, ne vārda neteikusi, piegāja pie nemierpilnās ķēves.

—   Ē, nē! — iesaucās vecis. — No zirgiem gan kāpiet nost! Drošāk būs, ja vedīsiet tos aiz pavadām.

Nopētījis pulku, viņš pavīpsnāja un teica:

—     Nebaidieties, jūsu rikšotāji nenogrims, ja nu vienīgi dažam neradījumam sakārotos zirga gaļas un tas kādu aizvilktu aiz astes. Velna taka ir plata, ne tādiem vien zirgiem un kareivjiem kā jūs tika bruģēta, bet īstiem milžiem.

Vairs neteicis ne vārda, viņš apgriezās un aizlaipoja pār ciņiem, uzmanīgi celdams kājas. Vezdami zirgus, viņam sekoja arī pārējie.

—    Mums jāpaspēj, kamēr nav pienācis vakars! — vecis nemierīgi pameta acis uz debesīm. — Šonakt nebūs redzams ne Kauss, ne Suņa galva. Debesis kā ar sastingušiem taukiem klātas, kaut tu izčibētu, šitādu laiku.

Viņš nošņauca degunu piedurknē un ie- murminājās:

—    Gaišais un Mūžsenais Dievs, palīdzi mums, lai nenoejam pa burbuli pie Poklus. Būtu viņam darbiņš, mūsu dvēseles mocīt…

Zirgu kājas grima dziļi dubļos, viņi sprauslāja un bijās no dīvainajām vakarīgā staignāja skaņām — kaut kas dobji klaigāja, reizēm atskanēja kā tāla vērša maušana, kliedza dumpis, un, vakara krēslai kļūstot arvien biezākai, gar zemi sāka ložņāt dīvainas — kā čūsku, kā ķirzaku ēnas.

—   Ek, — atminējis ceļinieku bažīgās domas, mierināja vecis. — Zemes dzīvnieciņi likušies ziemas guļā. Nevajadzētu nevienam dzelt.

Tālāk klumpačoja pa dubļiem klusējot. Vietām, kaut gan purvs izskatījās pilnīgi tāds pats kā iepriekš, bija pēkšņi jāpagriežas pa labi vai pa kreisi. Reiz, paejot cieši garām lipīgām dūņām klātam akacim, bija pat jāapgriežas un mazliet jābrien atpakaļ. Beidzot taka aizvien vairāk iznira purva virspusē. Zirgi un cilvēki sāka soļot vieglāk. Parādījās aizvien vairāk ar priedītēm un bērziņiem apaugušu ciņu. Krēsla kļuva vēl biezāka, un vecis jau gandrīz ar degunu mērīja staignāja virsmu, kamēr beidzot izslējās un apmierināts teica:

— Hēē… liekas, ka viss. Esam atnākuši!

Priekšā kā augsta tumsas siena melnēja mežs.

*

Pagalmā pulciņā stāvēja Jefrosima kareivji. Pavadoņi no Nalšas turējās no viņiem atstatu, jo, neprazdami pleskaviešu valodu, nevarēja sarunāties. Un varbūt arī negribēja… Sprauslāja noseglotie zirgi, no sakarsušajām mugurām cēlās tvaiki. Zirgu puisis, pielējis pilnu liepas koka sili ūdens, ar dakšām nesa siena kumšķi.

No pils iznāca nerunīgais vīrs, ar rokas mājienu pieaicināja sargu un klusi teica:

—    Nokāp ielejā un pasauc Prūtu vai Zvaigždautu. Pasaki: valdnieka sieva atkal jūtas vāja. Un pasteidzies, Traini.

Vīrs pavadīja kareivi ar skatienu, kamēr tas pazuda aiz vārtiem, tad pagriezās uz pagalma pusi, kur klusām, bet, šķiet, dusmīgi strīdējās Pleskavas valdnieka sūtņi. "Acīmredzot viņi tiešām ir radi," viņš nodomāja. "Diez vai citādi šitā rietos. Un vēl svešā zemē…"

Tiešām, tiklīdz Jefrosims izgāja 110 Lietuvas valdnieka istabām, viņu pārņēma ilgi valdītās dusmas. Nebija neviena cita, uz ko tās izgāzt, izņemot Marfu.

—   Atvedi mani šeit, lai pagāni pazemotu, — viņš pusbalsī skaidroja māsai. —Tas Mindaugs pārāk daudz atļaujas… Kas viņš ir? Kņazelis, kurš mūsu Borisam pat par zirgu puisi nederētu… Izlēcējs! Ja pagāni cits citu galina 1111 cits cita zemes laupa, tad ko no viņiem var gribēt. Bet, ja laužas uz Po- locku, to mēs necietīsim. Pati dzirdēji, kādu dziesmu tagad uzdziedāja…

—   Vai tiešām nepamanīji, ka Mindauga tur pat nebija, — izsmejoši atcirta Marfa.

— Svarīgākais, ka viņi melo… It kā tās bābas no šejienes ar dzegužu spārniem būtu aizlaidušās.

Jefrosims tikai nošņācās. Uz savas māsas zobošanos viņš negrasījās atbildēt.

—   Dosimies atpakaļ, — viņš nopūties teica. — Un pagānu kņazelis saņems atmaksu.

Nekur mēs nedosim ies. Vismaz kamēr neesam noķēruši tās raganas! — aizmirsusies skaļi izsaucās Marfa. — Vai tev nav skaidrs, ka viņi melo?

—  Tu man vēl pavēlēsi? Kad tik tālu ceļu velti esam mērojuši!

—   Kas teica, ka velti? Kādēļ velti?

—   Bet kas mums atlicis? Liekas, esi tāda pati tukšpaure kā tas tavs greizkaklis Fjodors…

Citā reizē Marfa tādu apvainojumu brālim nebūtu piedevusi. Bet tagad viņu dedzināja neremdināmas atriebības alkas.

—    Viņas ir kaut kur pavisam netālu… Vai saproti? Un mēs viņas noķersim! Tad arī atgriezīsimies Pleskavā. Es tev saku vēlreiz, atgriezīsimies tikai ar tām divām žemaitēm! Ar tām, kas vainīgas pie Traupes. Saki, brāl, vai tad mūsu ceļojums būs velts?

—     Bet kur mēs viņas… noķersim? — novilka Jefrosims. Pirms tam viņu pārņēmušās dusmas atkāpās. Taisnību ļaudis runā, ka dusmas ir slikts brālis prātam, tad nu vajadzēja savākties un apdomāties. — Domā, ka tiešām varētu viņas noķert?

— Zinu, ka noķersim! — noteikti sacīja Marfa.

Pleskavas kareivji, neapmierināti, ka atpūta bijusi tik īsa, purpinādami gāja pie tikko noseglotajiem zirgiem. Kad pulks jau bija sagatavojies jāšanai, pils vārtos parādījās garās drēbēs tērpies priesteris ar sirmu bārdu, un viņu pavadīja baltgalvains puisēns. Puisēns, pie krūtīm piespiedis, nesa kaut kādus drēbes gabalā ietītus priekšmetus. Abi apstājās pie pils durvīm.

—  Pagaidi šeit, Ramuti, — teica priesteris, uzmanīgi nopētīdams svešiniekus. — Pēc tam palīdzēsi man atgriezties.

Kad priesteris, paņēmis auduma tīstokli, iegāja pilī, Marfa pienāca pie puisēna. Tas paskatījās uz viņu neuzticīgām acīm.

—   Tas tur kungs, — Marfa parādīja ar pirkstu uz Jefrosimu, — viņš netic, ka tu vari kaut ko zināt. Bet es saku, ka tāds žiperis kā tu, bez šaubām, zina visu, kas te notiek.

Ramutis icšņaukājās liii izstiepa lūpas. Viņam patika, ka tāda krāšņa svešzemniece ar viņu tik jauki runājas.

—   Ko man vajag, to ari zinu!… — viņš droši atcirta.

—    Es viņam tā ari saku, — turpināja Marfa. Viņa papūlējās pat smaidu izspiest. — Bet viņš vienalga netic. Piemēram, viņš domā, ka tu nezini, kur tagad ir tās sievietes no Žemaitijas, kuras te bija ieradušās… Viena no viņām ir ļoti trāpīga šāvēja.

—   Re, ka zinu! Viņas izjāja šodien agri no rīta, — cēli paskaidroja puišelis.

—   Vai viņas aizjāja uz mājām? — steidzīgi jautāja Marfa.

—  Jā, uz mājām, — klāstīja priestera palīgs. — Bet pa ceļam viņām jāiegriežas vienā tādā ciemā. Nu, tas nav gluži pa ceļam, bet pie lielā ceļa uz krievu zemēm. Bet Prūts lūdza, lai viņas iegrieztos…

—   Kādā ciemā?

—   Mogiles. Saka, netālu no Nalšas.

—   IJn kādēļ viņām tur jāiegriežas? — pajautāja Marfa.

Ramutis samirkšķināja acis. Te nu viņa ziņu arods bija iztukšots, un viņš ātrumā neaptvēra, ko varētu pateikt. Tajā brīdī no pils iznāca pats vecajais priesteris.

—  Ramuti, — viņš sauca. — Aizskriesi uz upurkalniņu, pasauksi Zvaigždautu. Lai paņem uguni. Un pasteidzies!

Priesteris pameta skatu uz Marfu.

—  Pēc jūsu apmeklējuma valdnieka sievai kļuva sliktāk, — viņš drūmi teica. — No kurienes un kas jūs esat?

—    Mēs atvedām vislabākos vēlējumus kunigaitim Mindaugam no Pleskavas kņaza, visugaišā Borisa, — paskaidroja Marfa.

Jefrosims stāvēja nostāk un, nesaprazdams ne vārda, sekoja sarunām. To, ka māsa uzzinājusi kaut ko svarīgu, viņš saprata no tās pēkšņi mainījušās sejas izteiksmes.

—  Te jums nav ko darīt, sieviete, — skarbi teica priesteris. — Gribat noburt arī Mindauga sievu, tāpat kā sajaucāt prātu Nalšas Daujota Galaunei. Bet Lietuvā tā nebūs! Tad nu taisieties, 110 kurienes nākuši.

Ne vārda neteikdama, Marfa pagrieza priesterim muguru. Ne tikai Jefrosima sejā pavīdēja izbrīns, bet arī Fjodors, jau sēdēdams savā kūtrajā zirgā, pielieca galvu, ieraudzījis uzvaras priekā starojošo Marfas seju.

—  Jājam! — viņa iesaucās. —Tūliņ pat!

jefrosims acumirkli ielēca seglos. Arī Marfa uzkāpa savā ķēvē.

—   Nevar būt, ka uzzināji, kur viņas ir? — Jefrosims pusbalsī jautāja.

—   Tagad zinu visu. Izjājušas tikai šodien no rīta. Pa lielo ceļu mūsu zemju virzienā. Panāksim bez lielām pūlēm.

—   Tas vecais burvis tev izpļāpāja? —Jefrosims paraustīja plecus, pliķēdams pa sprandu savam dūkanbērim. — Bet man likās, ka viņš mūs nolād…

—   Kas zināja, tas ir pateica, — noburkšķēja Marfa. Tagad ar savu zināšanu viņa atkal k(uva par pulciņa galvu un negrasījās atdot vadību brālim. — Zinu, uz kuru ciemu tās bābas jāj. Nekavēsimies.

Tūliņ pat jātnieku bars izjāja pa pils vārtiem.

Marfa, piejājusi pie Nalšas vīriem, uzsmaidīja viņiem:

—   Mēs negribētu jūs ilgāk vārdzināt!… Kunigaiša Daujota pavēli esat izpildījuši, — līdz Mindauga pilij mūs pavadījāt. Tagad varat atgriezties mājās. Nododiet mūsu pateicību kunigaitienei.

Rudens debesis kā izbalināts audekls pletās virs galvas, aizsegdams dievietes Saules vaigu. Zem tām uz lielā ceļa bija sastinguši trīs Nalšas jātnieki. Sākumā itin kā gribēdami griezties uz pili, viņi tomēr apgriezās un aizjāja uz dienvidaustrumiem, savu zemju virzienā.

Otrs jātnieku pulks, kā saltās Giltines elpas dzīts, steidzās uz ziemeļrietumiem.

11.MOGILE

Medeinai ar pavadoņiem tonakt nācās nakšņot tumšā eglājā. Nakts iegadījās nejauka, labi vismaz, ka purvainajā mežā netrūka kritalu, un Eitmins ar kareivjiem uz maiņām kurināja lielu un svelmainu ugunskuru. No eglāja viņi tika ārā jau lielā dienā un, vēl pabriduši pa krūmājiem, beidzot sasniedza lielceļu, kas veda no Viļņas uz ziemeļiem.

—   Kā mēs to varējām pazaudēt? — Kit- mins kasīja pakausi, ar izbrīnu uzlūkodams ne tikai zirgu pēdām, bet pat vezumu sliedēm iezīmēto ceļu. — Šķiet, pat aklais tādu atrastu…

—    Aklais noteikti atrastu, — Medeina piekrita. — Bet mums gari acis aizmigloja… Esam aizkavējušies, bet laiku atpakaļ nepagriezīsi. Labi vismaz, ka Mediveiša mums to taku parādīja…

Viņa pagriezās paraudzīties, kā sokas vecajam. Dīvainais priesteris, šķiet, jau bija iejuties viņu pulkā. Viņš jāja, iekārtojies Ei- ņum aiz muguras, pusaizmidzis līgojās un paretam kaut ko nomurmināja savā pinkainajā bārdā.

—   Tagad, kad esam atraduši ceļu, mums viņu vairs nevajag, — pusbalsī teica Eitmins. Kareivis nevarēja piedot driskainajiem purvu priesteriem. Viņam likās, ka to abu dēļ aizlaists vējā tik daudz laika. — Varbūt ic- grūžam viņu grāvī un jājam tālāk?

Medeina papurināja galvu.

—   Nerunā tā. Viņš pazīst šīs vietas. Turklāt viņa sirds neglabā ļaunumu. Es to jūtu. Tas nav kā otrs, kas ierāpoja cinājā.

Eitmins kā šaubīdamies paglaudīja bārdu.

—   Ja neglabā, neglabā, — viņš nopūtās.

—  Varbūt arī labi, ka neglabā. Tikai, re, Sārtā žēl. Divkārša nasta…

—    Ne tikai Sarta, — piebilda Medeina.

—  Jāparūpējas arī par citiem zirgiem. Eglājā ganāmas zāles nemaz nebija, bet no ceļmalas grīšļa viņi ilgi iztikt nevarēs. Nez, vai vēl tālu tas Mogiles ciems?

—   Tam vecim taču būtu jāzina, — Eitmins pameta aci pār plecu. — Pielipis pie mums kā dadzis. Lai vismaz dod kādu labumu.

Medeina pieturēja savu zirgu, gaidīdama lēnītēm soļojošo Eiņus Sārti.

—   Mammu, es esmu piekusis! — pasūdzējās Eiņus, kad viņi bija piejājuši. Viņš pagrieza galvu un pašķielēja uz veci, kas bija ierīkojies aiz muguras. — Un mans Sartis ir knapi dzīvs. Baisā guba! Velk pakavus kā pusdzīvs kleperis.

Sartis iesprauslājās kā nepiekrizdams un papurināja garkrēpjaino galvu. Mcdiveiša pavēra acis.

—    Varbūt te tuvumā ir kāda mazāka pils? — Medeina vaicāja vecim. — Zirgiem vajag barību, bet mums derētu sasildīties. Nakts eglājā sastindzinājusi visus kaulus. Mogiles ciems droši vien vēl tālu?…

Vecis nokrekšķinājās. Mazās ačeles zem biezajām uzacīm viltīgi iezibējās.

—     Vai tālu? — viņš pakasīja bārdu. — Itin kā vēl neredz. Vai jums jāsteidzas, sieva?

—   Zirgiem vajag ganības, — teica Medeina. — Domāju, tur pļavas atradīsies. Ja vien līdz vakaram tiktu galā.

Vecis sarauca uzacis un kļuva domīgs.

—   Mm, — viņš beidzot teica. — Zinu tādu vietiņu… Pa ceļam… Redzat priekšā sarkanas kļavas? Tur aizlīkumo tāda kājtaka. Pajājuši pa to dažus simtus soļu, aiz egļu pudura atradīsiet ciemu. Māju un staļļu tur, cik uziet. Un pļavas pa visu ieleju. No vienas puses — purvs, no otras — mežiem apaugusi klints. Bet aiz tiem purviem — asinis!

Viņš nošņauca degunu piedurknē, likdams Eiņum sarauties.

Medeina paskatījās tālumā, kur vīdēja mežu josla. Piemiedzot acis, varēja saskatīt nosārtušu gabaliņu. Laikam vecim labas acis, ja jau atšķīra, ka tur aug kļavas. "Asinis…" viņa pie sevis nomurmināja. "Liekas, asiņu un naida šajā purvu zemē ir pāri galvai." Viņa uzšāva ķēvei un devās uz priekšu.

—    Ai, ai, — skumji teica vecis. — Sazin kāpēc tāds nemiers, ka pat kauli sāp. Vai tā ir mana valdniece dieviete, kas niknojas, vai kāds puns iemeties…

.Viņš pataustīja sānu un iepurpinājās:

—   Tas tavs Sartis man kaulus sakratījis, puiškān.

Eiņus sapīka:^

—    Kas tev lika jāt? Varēji kātot…

—    Tev vēl piens no lūpām nav nožuvis, puišel, — pukojās vecis. — Manus gadus sagaidījis, vairs nepinkšķēsi. Sēdēsi būdā pie katla un traucēsi sievām putru vārīt. Ja tādus gadus sagaidīsi.

Kādu laiku viņi jāja klusējot. Tālīnā mežu josla pamazām tuvojās. Lai gan Eiņus liecās, cik spēdams, uz priekšu, vecis vienalga balstījās viņam ar pieri mugurā.

—    Uguns nenāktu par ļaunu, locekļi atkustu, — beidzot nopūtās Mediveiša un, lūpas izstiepis, skaļi nočāpstinājās. — Karstas viras šļuka vēderam tagad tiešām noderētu…

"Nu, vismaz vienreiz ko prātīgu pateica," nodomāja Eiņus un pat nesaviebās, kad vecis atkal nošņaukājās.

Aiz kļavām, kas līdzinājās pelēkajās debesīs slīdošiem sārtiem mākoņiem, jātnieki nogriezās pa līkumainu un bedrainu taciņu. Daži apstājās, gaidīdami atpalikušos.

Vecis aiz muguras aizsmacis krekšķēja.

—   Nu, vai redzi, kur gari pāri gājuši?.— viņš iešņāca Eiņum ausī. — Paskaties uz tām noplukušajām eglēm priekšā — tā arī nav atguvušās. …

—      Egles kā egles, — paraudzījies uz priekšu, atbildēja Eiņus.

Vecis tikai nicīgi nošņācās.

—    Vairāk neteikšu ne vārda, — viņš nomurmināja. — Tu vienalga neko ne redzi, ne saproti.

Aiz eglēm pavērās jau lapas nometis skrajš mežs, kas noslēdzās ar mežu sienu tālumā. Kādus divus simtus soļu tālāk bija redzami pirmo māju jumti. Kā salijušas un nomelnējušas siena kaudzes tie stiepās līdz pat mežam. Starp mājām vīdēja kūtis ar māla kleķa sienām, baļķu sētām apjozti laidari. Kā melnas dzērves slējās aku vindas. Ciems kā ciems, taču kaut kā tam trūka. Dzīvības! Visur valdīja nepatīkams klusums, no jumtu čukuriem nekūpēja dūmi, nerēja suņi, neskraidīja bērni. Ne cilvēku, ne putnu, ne dzīvnieku balsis netraucēja šo pelēko klusumu. Tikai liels melns kovārnis sēdēja uz baļķu sētas un cītīgi tīrīja knābi.

Nelaba nojausma atkal pārņēma Medeinu.

—    Liekas, būsim atraduši, — viņa pusbalsī teica. — Nolādētā Mogile…

Visi apstājās kā iemieti. Tikai Eiņus paskubināja savu Sārti uz priekšu.

—    Vai tiešām jāsi pie Ciiltines, aplamais zeņķi? — aiz muguras iešņācās vecis. Eiņus nepacietīgi nolēca no Sarta, pameta pavadu vecim un aizsoļoja uz ciema pusj.

—   Neej pārāk tālu, Eiņuk! — brīdinot iesaucās Medeina.

Kovārnis, griezīgi iekliedzies, pacēlās 110 sēras un aizplivināja uz meža pusi. Eiņus apstājās un pagriezās pret māti. Tā, kā darīja, būdams trīsgadīgs, kad, skraidīdams pa Ventas pils pagalmu, vienmēr pagriezās, lai pārbaudītu, vai nav aizskrējis pārāk tālu no mātes. Paspēra vēl dažus soļus, pēc tam pieliecies norāva smilgu un, to košļādams, nesteidzīgi atgriezās pie pulka.

Purvu priesteris noklepojās un lēni pašūpoja galvu.

—   Mogile, Mogile! — viņš iemurminājās. — Neklausījies brīdinājumos, paļāvies aklam pareģim… Un pameta tevi mājas gari, pameta zalkši un cilvēki. Nez vai žurkas ir palikušas?

—    Bet kādēļ tu nesargāji Mogili, priesteri? — jautāja Medeina. — Esi taču no šīs puses, mājas gari tevi pazina. Bet tu nenosargāji ciema ļaudis pret lāstiem.

—    Viņi pakļāvās citiem! — nopūtās Me- diveiša. — Purva garaiņi viņiem sagrozīja prātus, tas blāvacainais skrandainis viņus nobūra. Tad arī parādījās krievu priesteris, melns kā kovārnis. Gribēju aizstāvēt, bet…

Viņš atmeta ar roku: bija sāpīgi atcerēties tās dienas.

Medeina lēnām apskatīja mirušo ciemu, pēc tam paraudzījās uz lielceļa pusi. Sarkanā kļavu liesma peldēja debesīs kā Mores lakats.

—  Te tev nu bija — uguntiņa un atpūta, — vīlies noteica Eiņus.

Vējš plucināja māju salmu jumtus. Meža pusē žēli iekliedzās neredzams putns.

—   Kur iekārtot vietu atpūtai? — pajautāja piejājušais Eitmins.

—    Varbūt iejāsim ciemā? — šaubīdamās teica Medeina.

Skarbajā kareivja sejā, kas bija vērsta pret pamestajām mājām, pavīdēja ēna.

—   Nedusmojieties, — viņš teica, neskatīdamies acīs, — bet ciemā mēs iekšā nejāsim. Esam vienkārši kareivji. Nebaidāmies no pretinieka, kam ir ķermenis, taču ar veļiem sadurties… Tas nav mūsu darbs. — Un nedroši piebilda: — Kamēr lāsts nav noņemts, arī jums nevajadzētu turp iet. Ne kunigaiša meitai, ne dēlam…

Medeina nopūtās.

—   Nu ko, — viņa teica. — Iekārtojiet nometni aiz ciema, līdzenā vietā. Netiksimies gulēt kopā ar svešiem dieviem, kas sagrābuši ļaužu mītnes…

Apmetuši ciemam goddevīgu loku, kareivji aizjāja uz otru skrajā meža pusi. Tur bija sausāks laukums, aiz kura sākās plašās ielejas pļavas.

Sapinuši un palaiduši ganīties zirgus, Na- rūns ar Eitminu aizgāja lasīt žagarus ugunskuram. Junda, paklājusi zālē segu, apsēdās un, apķērusi ceļus, nolaida galvu. Viņa jutās nāvīgi nogurusi, viņai joprojām bija grūti attapties. Tukšā bultu maksts karājās pie segliem, bet arbaleta nebija ierastajā vietā. Nekad vēl Junda nebija jutusies tik bezspēcīga. "Ja tagad no krūmiem izlīstu mežacūka," pazibēja domās, "vai vilks… vai kāds cits zvērs… es, tā vietā, lai mierīgi izšautu uz viņu bultu, droši vien iespiegtos kā kāda ganu meita, mestos bēgt… Ak, varenie dievi!…"

Junda nopūtās un aizvēra acis.

—     Varbūt ko vajag? — viņa blakus izdzirda Mildas balsi. Vienmēr vieglprātīgā un jautrā Milda izskatījās norūpējusies un izbijusies. Junda papurināja galvu.

—    Nē. Neko nevajag. Piesēdi.

Milda pietupa blakus, atbalstīdama muguru pret Jundas ceļiem. Bija labi sajust siltu cilvēka ķermeni.

—       Bet kāds tas ciems! Tik daudz ēku, un neviena cilvēka… Ne skaņas. Mani šermuļi krata, bet tevi?

Junda nopūtās, taču neko neatbildēja. "Šķiet, ka baidos tikpat ļoti, cik viņa…" tā nodomāja. "Varbūt pat vairāk. Milda pa- baiļojas stundiņu un aizmirst vai sāk baidīties no kā cita. Bet man tas viss nekādi neiziet no galvas…"

Viņu pārņēma pēkšņas dusmas. Vai tad pēc tā viņa bija tiekusies? Atdot pašpārliecinātību? Atdot stingro zināšanu, ka valdi pār visu, cik tālu vien sniedz arbaleta bulta? Ka turi savās rokās visa dzīvā likteni, bet bailes atstāj citiem. Atdot visu to, un ko saņemt? Tiesības baidīties, kā Milda? Vai tas ir īstais sievietes uzdevums?

—    Meitiņ… Nepārdzīvo, viss pāries, — plecu aizskāra mātes roka.

Junda nepacēla galvu. Māte maigi paspieda viņas plecu un pastāvējusi aizgāja.

Vīru sakurtais ugunskurs iedegās. Dūmojošo koku smarža atkal atgādināja Šventa- raga ieleju, ugunsaltāri ozolu birzī un liktenīgo sarkano saules ripu. Junda gandrīz vai ievaidējās.

—   Vajadzēs ūdeni… — viņa izdzirda mātes balsi, un Milda paklausīgi piecēlās.

—  Tur, liekas, bija upīte… Es redzēju, kad jājām, — teica Milda.

—     Ko tu meklēsi upīti, kad tik daudz aku? — iesaucās Eiņus.

—    Ui! Tur jau nu es neiešu!

—   Neviens tev ar neprasa! Baisā guba! Tūliņ aizjāšu paskatīties. Tā biezpiena galvele no savas ēnas baidās.

—    Liec viņu mierā, Eiņu, — sabāra Medeina. — Bet uz etenui tagad jāt nav vērts. Rīt, pēc tam, kad būsim upurējuši dieviem.

—   Baisā guba! Lai tas ciems stāv, — Eiņus atmeta ar roku, taču māti viņš bija radis klausīt. — Bet tā aka, rau tur, paskatieties… Tā taču ir vēl pirms būdām!

Mediveiša, ar koku bakstīdams ugunskuru, pacēla acis un kaut ko noburkšķēja. Akas vinda, uz kuru rādīja Eiņus, slējās šaipus ciema sētai. Acīmredzot šī aka bija lietota lopu dzirdihāšanai.

—    Baisā guba! — nerimās Eiņus. — Tas tak pavisam tuvu. Paņemu Sārti, žvikt, līdz akai, paskatos, un atpakaļ… Ko?…

Neviens viņu neatbalstīja. Tikai vecis, acis piemiedzis, it kā saskaitīja ciema jumtus un pagrozīja galvu.

—  Ho, ho! — viņš nokrekškināja. — Drosminieks atradies!

Eiņus noturēja to par piekrišanu un metās krūmos meklēt savu Sārti.

—   Dēls!… — brīdinoši iesaucās Medeina. — Esi uzmanīgs!… Tikai līdz ciema sētai.

—   Aplams zeņķis! — noņurdēja vecis un piecēlās no ugunskura. — Tā ir ganu aka. Droši vien būs, prom iedami, ko nebūt iemetuši.

Eiņus jau veda Sārti, kurš drusku pretojās. Nebija apmierināts, ka viņu atrauj no labām ganībām.

—    Vai tu maz no ūdens ko saproti? — teica Mediveiša un, ieķēries zirgam krēpēs, apbrīnojami veikli iek|uva seglos. Eiņus tikai nosvilpās, negaidījis tādu veiklību. Ielicis kāju kāpslī, apsēdās vecim priekšā. Bija apmierināts, ka nevajadzēs vienam jāt uz cilvēku atstāto ciemu.

—   Nu tad! — iesaucās Mediveiša. — Uz priekšu!

Ar acīm pavadījuši attālinošos zirgu ar diviem jātniekiem, kamēr noklusa pakavu dunoņa, visi saspiedās ap ugunskuru.

—   Varbūt atnest vēl žagarus? — Eitmins piecēlās.

Tajā brīdī no tāluma atkal atskanēja zirga pakavu troksnis.

—   Jau atpakaļ! — nopriecājās Milda. Medeina pagriezās uz ciema pusi. Sartis

ar diviem jātniekiem nez kāpēc nebija manāms.

—     Pagaidiet!… — Eitmins brīdinoši pacēla pirkstu. —Tas… tas nav viens zirgs!

Tiešām, ik mirkli kļuva skaidrāks, ka dun daudzi pakavi. Narūns un vēl kāds kareivis pielēca kājās un ķēra rokās ieročus.

—     Vesels pulks! — iekliedzās Eitmins.

—    Vīri, pie zirgiem!… Medeina, Junda, ātrāk! Mums jāatkāpjas mežā!

—      Dzirdu vismaz desmit zirgus, ja ne vairāk, — Narūns jau bija izvilcis zobenu.

—    Liekas, uz tā ceļa, pa kuru atjājām…

—    Piesargi sievietes, Narūn!… — pavēloši iesaucās Eitmins.

Bailes sapina kājas, kad Junda, aiz ciņiem ķerdamās, skrēja pie savas ķēvītes. Tā viņu iznesīs, nebija daudz ātrāku zirgu.

—   Dun kā pērkons. Ai, esam pazuduši! — iekliedzās Milda.

—   Bet Eiņus? Dievi, kur ir Eiņus? — Me- deinas balsī ieskanējās viņai neraksturīgas bailes, kuras apturēja Jundu. Viņas slaidkāje ķēvīte plūca zāli starp kārkliem un, izdzir- dusi troksni, saslēja ausis.

Bet atkāpties vairs nebija laika.

No eglāja iznira melns jātnieks. Viņam sekoja divi citi, aiz viņiem vēl vismaz pieci… Bija skaidrs, ka spēki nav vienādi. Svešie jātnieki jau izklīda, un četri no viņiem pagriezās ar līkumu pār pļavu, aizšķērsodami ceļu uz mežu.

Junda sakoda zobus. Viņa vēl būtu varējusi ielēkt seglos, un viņas palsās ķēves slaidās kājas būtu iznesušas caur jātniekiem, kas sakļāva loku ap viņu, taču atstāt māti un Mildu viņa nevarēja. Nemiera pilnām acīm viņa skatījās uz jātniekiem, kas aizvien tuvojās. Vieni bija pacēluši zobenus, citi labajā azotē iespieduši šķēpus. Apģērbs un bruņojums bija pazīstami. Tādus nēsāja Pleskavas kareivji uzbrukuma laikā Traupei. Un valoda… Saucieni skanēja krieviski!

Sastingusi un bezspēcīga viņa vēroja, kā soļiem tuvojas zirgi.

—       Vīri! Ventas dievi jūs redz! — iekliedzās Eitmins. Labajā rokā viņš turēja zobenu, kreisajā — divus šķēpus. — Parādiet, ko esat vērti!

Pirmie jātnieki sasniedza nometni. Svilpdami lidoja šķēpi, iešķindējās zobeni. Zviegdams krita ievainots zirgs, un krievs kūleņiem aizvēlās līdz pat gailošajam ugunskuram. Narūns viņu nodūra ar šķēpu.

Milda brēkdama metās pie Jundas un apkampa viņu.

— Tagad ne … Palaid! — Junda iekliedzās. Viņai klabēja zobi un krūtīs viss stinga. Viņa drudžaini ķēra pie jostas piekārto nazi.

Labajā pusē ievaidējās ievainotais Narūns. Zobena cirtiens bija ķēris viņa kreiso plecu. Tur, kur pirms brīža ar zobenu aizstāvējās Eitmins, skraidīja vismaz trīs uzbrucēju zirgi… Junda krampjaini saspieda naža spalu, taču nebija spēka to izvilkt. Krievs vēlreiz cirta Narūnam, un karavīrs sagrīļojās. Asinis sūcās cauri viņa kreklam.

"Dievu kļūda!…" pavīdēja domās, un cauri ieroču šķindai it kā atskanēja Sventa- raģa ielejas vecākā priestera Prūta balss.

Junda pacēla uz augšu roku, vēl no maksts neizvilkusi nazi.

—     Kādēļ?! Ka kļūda tā ir? — viņa iekliedzās.

—     Neļaujiet viņai šaut! — iebrēcās sievietes balss. Kamēr Junda attapās un apjēdza, ka saukts tika lietuviski, kāds jau izgrieza viņai rokas aiz muguras. Nazis nokrita zālē. /

—   Gģe eta ģevka, katoraja?… A, eta\[10] — bārdainā krieva balsī izskanēja tāds kā izbrīns. — Ņičevo, smazļivaja.1

Kauja jau beidzās. Divi krievi vilka tālāk no uguns savu nodurto biedru. Narūns gulēja kņūpus, nebija skaidrs, vai viņš ir dzīvs. Eitmina ķermenis gulēja garajā zālē. Divi šķēpi rēgojās viņa krūtīs. Trešajam kareivim sēja rokas.

Šo seju, pat briesmīgi izmainījušos, viņa nekad nevarētu aizmirst. Tas bija Kuntienes kalps Fjodors.

—

12.NODEDZINĀTAJĀ CIEMĀ

—  Vai tā skuķe vairs kājas nevar pavilkt? — nicinoši teica Marfa, piejādama pie Fjodora. Piesējis resnā kaņepāju virvē, viņš vilka Jundu, kura klupdama lēni gāja nopakaļ, lzspū- rušie mati krita viņai pār pleciem, tikai acis dega nobālušajā sejā.

—  Kh!… — greizi noņirdza Fjodors. — Tūliņ nosprāgs.

—   Tad uzmet viņu uz segliem! Gan jau, neiesim taču laiku zaudēt tās sprāgoņas dēļ! Lai gan ceļš vairs nav tāls — mūsējo ciemam būtu jābūt aiz šā meža. Būsim galā vēl pirms krēslas.

—    Velti tu tik nežēlīgi izturies pret to meiteni, — bilda Jefrosims, jādams blakus.

—   Viņa ir sātana apsēsta, — atcirta Marfa. — Un, kas ir sātana apsēsts, no tā nenāk par ļaunu drusku spēka izsūkt.

—    Nevaram kavēties tavu untumu dēļ. Tagad mums jāsteidzas. Labi, ka vismaz Nalšas kareivjus aizsūtījām uz Krēvu, — nopūtās Jefrosims un nemierīgi palūkojās apkārt, pārliecinādamies, vai kāds nedzenas pakaļ. —Ja izplatīsies ziņa, ka esam nogalējuši pagānus, sacelsim vētru.

Marfa tikai atmeta ar roku.

—  Tur taču ir tukšs! Nesaprotu, kāpēc tas ciems ir pamests, bet tajā nebija ne blusas. Tad kas var izplatīt to ziņu? Toties mums ir ķīlnieki… Tā, kā biju solījusi.

—    Tā gan, ir… — ieteicās Jefrosims. Nelikās, ka tas viņu priecētu. — Hm… Paskatījos uz šo zemi, redzēju, kā kāvās tie vīri… Nekāda lāga maiņa līdz šim nav iznākusi. Divi mūsējie krituši un divi ievainoti. Par tām divām sievietēm. Un viņas taču nav no Deltuvas, nav no Mindauga zemēm…

—  Vienmēr tu ar savām šaubām! — Marfa neapmierināti sarauca uzacis. — Viņas nav tikai ķīlnieces… Viņas ir raganas! Saku tev, abas ir vainīgas pie Traupes… Mana bērna nāvē.

Jefrosims nokrekšķējās.

—  Tas ir svarīgi tev. Bet visugaišajam Borisam?

—  Tas tavs Boriss arī tālāk par degungalu neredz, — izmeta Marfa. — Kas pērnziem ielauzās laupīdami līdz pat Novgorodai? Zemaiši! Bet kad mums būs ķīlnieki 110 Zemaitijas…

—   Tādēļ arī piekritu jāt, bet… — jefrosims, piemiedzis acis, paskatījās apkārt. Zili sarkanās debesis pamalē tumsa un apmācās, tuvojās nakts. — Tāda drūma zeme! Kaut ātrāk tiktu ārā no šiem pakalniem un izjātu Krievzemes līdzenumos. Pie mums viss kā uz delnas. Bet te… Labi, ka atradām to Mo- gili. Kad pazaudējām šito pagānu pēdas, domāju, ka jau viss. Bet pēc tam uzradās, kā no debesīm nokritušas. Pa kādiem neceļiem tas pulks bija jājis, jupis vien zina. Varbūt pa gaisu purvam pārlaidās?

—    Lai palidinās tagad! — noburkšķēja Marfa, ļauni paskatīdamās uz gūstekņiem.

Fjodors bija uzmetis Jundu uz zirga kā maisu. Meitenes garie mati sniedzās gandrīz līdz ceļa dubļiem, galva šūpojās līdzi katrai kustībai. Medeinai bija grūti skatīties uz meitas mokām, bet viņa nenovērsa skatienu. Palīdzēt tagad neko nevarēja, tikai centās vismaz ar domām iedvest meitai spēku. Viņai pašai klājās drusciņ labāk, viņas ar Mildu jāja ar saviem zirgiem, lai gan rokas bija sasietas. "Bet neapglabātais Eitmins tagad guļ tieši pie izmirušā ciema," nopūtās Medeina. "Savus divus kritušos krievi, kaut steigšus, pabāza zem velēnas." Viņa sapurināja galvu. "Un Eiņus… Likteņa dievs, kur Eiņus?!" Medeina teju teju ievaimanājās. Paskatījusies uz blakus jājošo saltajām sejām, viņa savaldījās. — Nekas šajā zemē nenotiek bez dievu ziņas, — viņa iečukstējās, mierinādama sevi. — Tas viss agrāk vai vēlāk beigsies. Tikai vajag būt pacietīgam un izmantot likteņa dotās izdevības…

Divi Eitmina kareivji, arī sasietām rokām un stingri uzraudzīti, jāja sievietēm nopakaļus. Uz Narūna krekla aizvien vairāk izsūcās sarkans traips, bet viņš cieta, zobus sakodis.

—   Varbūt atļautu man viņu pārsiet? — Medeina vērsās pie blakus jājošā krieva. Tas papurināja galvu.

—   Ko tā sieva grib? — iebļāvās Marfa.

Medeina atkārtoja. Marfa brīdi paklusēja, nopētīja savainoto kareivi, pēc tam vērīgi paskatījās uz Medeinu un teica:

—  Tādēļ jau nu noteikti nestāvēsim. Kad atjāsim ciemā, varbūt…

Viņa pagrieza Medeinai muguru un iebikstīja zirgam ar piešiem.

Milda grūtsirdīgi nopūtās.

—    Man liekas, — viņa tikko dzirdami nočukstēja, — ka man vairs nav dvēseles. Krūtīs ir tukšs. Man ir auksti un baisi.

—   Ko tu, ko tu, bērns. — Medeina piejājusi gribēja noglāstīt Mildai pieri, bet, atcerējusies, ka rokas sasietas, tikai nopūtās. — Neielaid sirdī Sloguti. Uzticies tai, kas tur savās rokās visus likteņa pavedienus. Viņa ir stiprāka par baiļu dievieti.

Milda paskatījās uz Jundu, kuras mati slaucīja ceļu, un neizturējusi apraudājās.

—   Labāk jau lai mani tā vilktu, — viņa šņukstēja. — Mani mati ir īsāki un nekur nederīgi, plāni kā zirnekļa tīkls… Nevienam nebūtu to žēl. Bet tagad… — Viņa norija asaras un murmināja: — Nevaru skatīties, tā sāp sirds.

Medeina nolaida galvu, bet tūliņ atkal izslējās. Viņas acis bija sausas.

Kreisajā pusē palika purvs, un mežs kļuva retāks. Krievu ciemam bija jābūt pavisam netālu. Atlika tikai uzjāt nelielā pakalnā un pa taciņu nolaisties no stāvās klints.

Nosvīdušo zirgu sāni kūpēja, pakavi stiga ķcpīgajā augsnē. Ceļš līdz Viļņai tiem nebija viegls, bet pēdējo dienu tos dzina bez jebkādas žēlastības un gandrīz bez barības. Viena ķēve ar iekritušiem sāniem pēkšņi pagrieza galvu, iesprauslājās un bezspēcīgi nokrita uz sāniem. To negaidījis, jātnieks nepaspēja izraut kājas no kāpšļiem.

Zirgs tikai paraustīja kājas. No mutes nāca baltas putas.

—   Tavai rikšotājai gals klāt, — teica piejājušais Jefrosims un pašūpoja galvu. — Jāatpūtina zirgi, citādi tūliņ visi pakavus notirinās.

Jātnieks ar pūlēm atbrīvoja zirga piespiesto kāju.

—    Velns parāvis! — viņš atkal lādējās. — Ceļojums tikai pusē, bet es jau esmu bez zirga!

—    Nekas, ciemā atradīsim.— Jefrosims paskubināja savu dūkanbēri un aizjāja, vēl pār plecu uzsaukdams: — Ciems ir pavisam tuvu. Atnāksi arī kājām!

Jātnieks nikni noklepojās, bet nekas cits neatlika, un viņš lēnītēm steberēja pakaļ pulkam, kas jāja pakalnā.

Pirmais, kas bija sasniedzis virsotni, iekliedzās tik skaļi, ka visi ķērās pie ieročiem.

—   Kas? Kas tur ir? — atskanēja balsis.

—   Vairs nav! — jātnieks iesaucās. — Nekā nav…

—   Kā nav? — satraucās Marfa. — Ko viņš tur bļaustās?

—   Ciema vairs nav… Nodedzināts!

Tuvāk piejājušie jau lēca no zirgiem, jo tā

varēja ātrāk tikt pakalna galā. Marfa nežēlodama uzdeva ar pātagu savai ķēvei. No klints augšas pavērās baismīgs skats. Tur, kur kādreiz bija stāvējušas būdas, tagad slējās tikai krāsmatu kaudzes. Nepabeigtā aizsargsiena šur tur bija izgāzta, vietām pār- ogļojusies, — acīmredzot bija centušies sadedzināt arī to. Atlikusi tikai kāda trešdaļa, kas vairs nevarēja dot nekādu glābiņu. Pat no kraujas virsotnes varēja redzēt beigtus lopus un zirgus. Tuvāk ciemam augošie koki bija melni no vārnām, varēja dzirdēt viņu dusmīgo ķērkšanu.

—    Nolādēts!… — Jefrosimam izspruka caur sakostiem zobiem. — Par vēlu… Par vēlu esam ieradušies.

Marfa niknumā trieca dūri pret segliem.

—    Saki, par vēlu? Tu gribētu tur vāļāties? — viņa gandrīz vai spiedza. — Redzi, ar ko tev ir darīšana? Pats tagad redzi, vai vēl arvien ne? Un tu: es pārspīlējot, es pārāk nežēlīgi ar to nolādēto pagānu raganu… Tagad pats redzi.

Jefrosims gurdeni atmeta ar roku:

—    Ne jau tavas raganas to izdarījušas! Droši vien tas pops ar saviem lāstiem piesauca atriebību. Žēl cilvēku…

Viņš nopūtās un pārlaida acis kraujas virsotni sasniegušajiem kareivjiem. Visi, arī gūstekņi, ar izbrīnu un šausmām vērās lejup.

—    Vajadzētu pēc iespējas ātrāk doties mājup, bet atpūsties ir nepieciešams, — it kā sev, it kā citiem teica Jefrosims. — Nupat krita viens zirgs. Citi tik tikko pakavus velk. Ja kaut drusku neatpūtīsimies, uz Pleskavu būs jāiet kājām. Ja mūs nepanāks un nesakapās pagāni, protams. Tur lejā tomēr ir šāds tāds patvērums.

Marfa košļāja lūpu. Kad dusmas bija pāri, viņu pārņēma bailes. Lai gan lejā, izņemot vārnas, neredzēja ne dzīvas dvēseles, tie, kas izkāvuši ciemu, varēja būt tuvumā. Apkārtējais mežs un purvs izskatījās kā piesūkušies briesmām. Sarkanas svītras debesīs stiepās pār nodegušo ciemu kā asins pēdas.

Taču Jefrosimam bija taisnība. Pietika vien pamest aci uz zirgiem.

—    Nu ko, — iMarfa negribīgi piekrita. — Būs laba arī šī vieta. Viru taču mums netrūkst.

Pulks lēnītēm nokāpa pa krūmājiem apaugušo nogāzi un sāka tuvoties ciemam. Gūsteknes jāja vidū. Viņām veltītais Marfas skatiens bija drūms un draudīgs. Likās, ka viņa ko sasprindzināti domātu.

Tuvumā skats bija vēl šaušalīgāks. Rēgojās krāsmatas, mētājās sabradātas saimniecības lietas, saplēstu podu lauskas. Virs tām, dusmīgi ķērkdamas, melnos pulkos lidoja vārnas. Nāsīs iesitās deguma un līķu smaka. Spriežot pēc uzpūstajiem zirgu līķiem, uzbrukums bija noticis ne senāk kā pirms divām nedēļām. Drūmi mezdami skatus apkārt, viņi izjāja caur ciemu, kur postījumu bija visvairāk. Apstājās pie palikušās nocietinājumu daļas.

—  Bet kur cilvēki? — jautāja viens no kareivjiem. — Vai kāds redzēja cilvēku līķus?

—    Esmu dzirdējis, ka pagāni viņus aprij…

—   Neesi muļķis. Viņi dedzina.

—   Tikai savējos. Varbūt aizbēguši?

—   Kas tev aizbēgs… Redzi, nav pat aizstāvējušies.

Tiešām, laukums pie aizsargsienas bija pavisam tukšs. Ja aizstāvētos, cilvēki tur sa- skrietu un būtu palikušas vismaz kaut kādas pēdas. Likās, ciemam uzklupuši pavisam negaidīti, bet aizsargsiena sagrauta, kad uzbrukums jau beidzies.

Nomākti klusējot, pleskavieši nosegloja zirgus un, viegli sapinuši, palaida turpat pie atlikušās sienas. Jefrosims kopā ar dažiem vīriem, izvilkuši zobenus, aizgāja paraudzīties, kas atlicis no sadedzinātā ciema.

Medeina un Milda arvien vēl sēdēja zirgos. Viņu sasietās rokas joprojām bija piestiprinātas pie segliem. Pār segliem pārmestā Junda nekustējās, izskatījās kā beigta.

Marfa, ļaunā smaidā atiezusies, paskatījās uz gūsteknēm un teica Fjodoram, kurš kā ēna sekoja pa pēdām:

—    Nocel viņas 110 zirgiem. Rokas vaļā nesien.

Fjodors, paņēmis nazi, piegāja pie Mildas. Viņa pat notrīsēja, kad zibošā dzelzs skāra virves pie segliem.

Beidzis atpiņķēt saites, Fjodors pastiepa savas lāča ķepas, saķēra kalponi aiz vidukļa un, pacēlis kā kādu lietu, pasvieda sāņus. Milda nokrita, ar sasietajām rokām atbalstīdamās pret zemi, un sāpēs saviebās. Marfas greizais padotais necik labāk nebūtu izrīkojies arī ar Medeinu, bet, acīmredzot viņas skatiena iebaidīts, pastūma mazliet uzmanīgāk. Sieviete tikai paklupa, bet tūliņ pat izslējās.

Piegājis pie Jundas, Fjodors zīmīgi atņir- dzās, ieraudzījis, kā pēkšņi nobāl viņas jau tā baltā seja. Pārgriezis virves, viņš lēnām izstiepa rokas, nesteidzīgi saņēma Jundu ap vidukli. Pacēla, paskatījās viņai acīs.

—    Kh!… — viņš ierūcās un vēlreiz no- vaikstījās.

Marfa dusmīgi iekliedzās:

—    Beidz knakstīties! Met to raganu zemē, ka zobi noklab!…

Fjodors paraustīja plecus, kaut ko nomurmināja bārdā, bet paklausīja. Krizdama Junda sāpīgi atsitās ar elkoni pret apdegušo sienu. Klusi ievaidējusies, viņa iekoda lūpā.

—   Lielu uguni nekuriet, — vīriem teica no izlūkiem atgriezies Jefrosims. — Lai ne liesmas, ne vēl jo vairāk dūmi nenodotu mūsu nometni.

—    Včja nav, bet dūmu smakas te tāpat netrūkst,— Marfa izmeta. — Tie nolādētie cietpauri pagāni mūždien ož pēc dūmiem.

—   Viņu zeme, viņu dūmi, — dīvaini atbildēja Jefrosims. — Liekas, atradu tēvu Spiridonu. Varbūt arī citus…

—   Kur viņi ir? — salēcās Marfa.

—    Starp ceļamās baznīcas pamatiem… Izskatās, ka tur ir aizbērti kapi. Rakt gan neraku, lai pārbaudītu.

—   Iedomājies tik! Kapi! — Marfas sejai uz mirkli pārskrēja tāds kā žēlums, bet tūliņ pat viņa atkal saviebās. — Tam tavam tēvam Spiridonam trūka cieņas pret augstākas kārtas cilvēkiem. Tas nav tēvs Kirils… Tu te rīkojies, bet cs iešu ar Fjodoru vārdiņu pārmīt.

—   Nesaprotu, par ko tu vari runāt ar to nepilnīgo, — Jefrosims sēja savu dūkanbēri pie līka bērza. Vajadzēja iet pārbaudīt, kā vīri iekārto nometni pie netālā purva, taču Jefrosims noslaucīja saltus sviedrus no pieres un apstājās, atslējis muguru pie grubuļainā bērza stumbra.

13.SMACĪGĀ NAKTS

Vējš šalca un čabināja būdas jumta salmus — likās, kāds biksta tos ar koku. Acīmredzot iedzīvotāji bija gatavojušies ziemai — pa logu, kas bija aizklāts ar uzstieptu vērša pūsli, nepūta, spraugas sienās bija pamatīgi aizbāztas ar sausām sūnām. Tikai pa vēdlodziņu, kas bija atvērts, lai izietu dūmi, vilka viegls caurvējš.

Eiņus un vecis, aptupuši pie plīvojošās liesmiņas, sildīja rokas. Uguns atblāzmas mirguļoja uz viņu sejām, bet, liesmai spējāk uzplandot, no tumsas iznira būdas drūmie kakti — lāvas ar nevērīgi samestām ādām, veci koka trauki, neliels ai/galdiņš, kurā droši vien bija turēti mājputni. Uz klona mētājās pārplīsusi māla bļoda. Viena tās puse bija sašķīdusi smalkās druskās — droši vien uz tās bija uzkāpis drukns un smags cilvēks.

Ārā iesprauslājās zirgs un papurināja galvu — ieskanējās ar vara plāksnītēm apšūtie iemaukti.

— Mana māte… — Eiņus sarāvies iešņukstējās. — Un Junda… Viņas… viņas abas… Un es neko nevarēju palīdzēt… Neko.

Vccis līdzjūtīgi pašūpoja galvu.

—   Tu tiešām neko nebūtu varējis izdarīt. Tikai pats ietu bojā, kā tas nabaga Eitmins. Bet jūtu, ka viņām nekas slikts nenotiks. Ja nu vienīgi…

Eiņus satraucās.

—  Kas? — viņš bailīgi pajautāja. — Kas — ja nu vienīgi?

—   Tā ķiķinošā skuķe… — lēnām teica vecis. — Šitā… kā viņu…

—   Milda? — Eiņus iejaucās.

—  Hm… Milda, — teica vecis un cieši saknieba lūpas. — Par viņu gan nav skaidrs.

—   Kā? Kādēļ? — Eiņus atkal sarāvās.

Vecis skumji pavīpsnāja.

—  Jo redzēju nāves rievu, — viņš iemur- minājās. — Ļoti skaidru nāves rievu starp acīm…

Eiņus apklusa un nolaida acis. Tās pieplūda asarām, un viņš negribēja, ka dīvainais vecis to redzētu. Slepus nosusināja tās piedurknē.

Vecis izlikās, ka nav to redzējis, un turpināja mierīgi bikstīt ogles. Pēc tam, kā nekas nebūtu noticis, iemurkšķējās:

—  Vajadzētu vēderu iepriecēt. Kazi, vai te ir kas ēdams?

Eiņus noskurinājās.

—   Neparko! — viņš iesaucās. — Neparko neņemšu mutē kaut ko, kas atrasts šajā ciemā!

—   Ve|iem cilvēku barība nerūp. Ķauķiem un zemes gariem — jā, tiem patīk panašķē- ties. Bet te viņu arī vairs nav, — Mediveiša stenēdams piecēlās. Viņš bija uzmetis plecos vienu no būdā atrastajām ādām, drusku pa- dilušu, bet vēl pietiekami siltu vilkādas apmetni. — Nebaidies, puišel. Labāk iesim pameklēt, kas ēdams aizķēries. Cilvēki no šejienes izspruka, paņēmuši tikai nepieciešamākās lietas. Tāpēc vismaz graudiem bija jāpaliek. Nu, kā gribi, bet es iešu pameklēt.

—    Es te nepalikšu! — Eiņus iekliedzās, pielēkdams kājās. — Man jāglābj sava māsa un māte! Jāatrod palīgi! Jājam ātrāk!

Vecis pikti pablenza uz viņu.

—   Apklusti, muļķa bērns, — viņš stingri teica. — Kur tu dēsies naktī izbadējies un apjucis? Ļauj arī zirgam atpūsties. Sartis ir stiprs, bet tagad tik tikko pakavus velk. le- gāzīsieties tumsiņā kaut kur grāvī un abi kājas notirināsiet.

Eiņus apsēdās, tikko valdīdams asaras.

—     Un pie uguns visu laiku nesēdi, — jau drusku maigāk nomurmināja vecis. — Ej, pameklē ko derīgu mūsu nakšņošanai.

Viņš apgriezās un smagi, kā nastu nesdams, devās uz durvīm.

—   Es eju uz ciema nomali, — viņš teica, — bet tu apskati tuvējās mājas. Varbūt atradīsi aizmirstu vistu vai pīli.

—   Nekur es neiešu, — norūca Eiņus un notupās pie uguns. Dziestošā liesma meta arvien blāvākas ēnas uz sienām, un smaga tumsa laidās arvien zemāk, draudēdama saspiest un nosmacēt. Vējš atkal ska|i iečabējās jumta salmos, — likās, pats Pokļus šķirsta tos ar aukstām miroņa rokām un, drūmi smaidīdams, skatās caur jumta šķirbu uz sa- kņupušo Eiņu.

Viņam kļuva baisi.

"Varbūt tiešām labāk iešu pastaigāt pa būdām," viņš nodomāja un aši piecēlās. Iemetis ugunī sprunguļus, vienu garāku paņēma kā lāpu un izgāja.

Tieši aiz sliekšņa gandrīz iekāpa lipīgā pe|ķē. "Asinis!" pazibēja doma, un Eiņus notirpa no galvas līdz kājām. Novilcis ar pirkstu pa pazoli, pacēla roku pie deguna un paostīja. Dvakoja pēc saldas neizrūgušas misas.

Vienai būdai viņš uzreiz gribēja iet ar likumu, jo pie durvīm gulēja nomests nazis ar aprūsējušu spalu. Eiņum tā likās ļauna zīme. Tomēr saņēmies viņš pavēra izļodzījušās priedes koka durvis un sastinga uz sliekšņa, elpu aizturējis.

Bija kluss, tikai vējš, panācis Eiņu, saķēra un pameta gaisā viņa apmetņa stērbeles, lāpa gandrīz apdzisa.

Pievēris durvis, Eiņus paskatījās apkārt. Būda bija tā kā labāka, atklāta ugunskura vietā bija pavards, pāris labu oša solu un garš galds, pie griestiem karājās auduma maisiņi ar ārstniecības zālēm, to rūgtenā smarža vēdīja saltajā krēslā. Uz lāvas, cits uz cita samesti, mētājās vairāki kažoki. Eiņus acis pievilka neparasta spalva — kaut kāda rudi sarkana. Viņš ziņkārīgi piegāja tuvāk.

— Hm… — viņš novilka, pieliecies tuvāk ādai. — Ne lapsa, ne vāvere. Varbūt nokrāsots ar staģu novārījumu? Un kas tur zem viņa? Cauna vai zebiekste?

Viņš nosvieda ādu uz klona, pacilāja rokās vāverādiņu pārklāju un, nolēmis, ka tas ir uzmanības vērts, nometa sev pie kājām. Viņš jau ņēma trešo, kad roka sastinga gaisā.

No trešās ādas apakšas rēgojās zilgana plauksta.

Eiņus gandrīz palaida vaļā lāpu.

— Līķis… — viņš nobālis sarāvās.

Viņu stindzināja šausmas.

"Tūliņ nomiršu," viņš drebēdams nodomāja. "Mammu, es negribu!… Negribu!"

Viņš lēnām noņēma pēdējo ādu, jau samierinājies ar domu, ka ieraudzīs nomelnējušu, krampju izkropļotu, bet varbūt žurku apgrauztu seju.

Plaši atvērtas baltas acis blenza viņā ar paša Pokļus skatienu.

Eiņus gribēja iekliegties, bet neviena skaņa nenāca pār lūpām.

"Tas taču vecis! — galvā pazibēja doma. — Nē! Tas ir tas otrs! Mediveišas acis nav tādas!… Varbūt viņš ir beigts? Mironis!"

"Mironis", noliegdams viņa domas, greizi pasmaidīja un cēlās augšā. Eiņus iebļāvās ne savā balsī un metās uz durvīm.

Vējš atkal saķēra viņa apmetni un sapiņ- ķēja stērbeles.

Eiņus teciņiem metās uz būdu, kur abi ar Mediveišu bija kurinājuši uguni. Bija baisi, kratīja drebuļi, likās, kāds ar aukstiem pirkstiem ķertos pie rīkles.

Ieklupis būdā, viņš atkal gandrīz iekliedzās.

Uguns mierīgi dega pavardā, laizīdama uz kāša pakarinātā katliņa sānus, bet blakus, māla bļodā maisīdams rupjus miltus, tupēja Mediveiša un kaut ko murmināja zem deguna. Izdzirdis Eiņu, viņš pagriezās. Piemiegtās acis bija dzīvas. To Eiņus tagad redzēja ļoti skaidri.

—  Vārīšu putru,— viņš paskaidroja. — Netālu atradu veselu arodu rudzu miltu… Bet ko tu drebi kā laumas ķerts un nenoķerts, ko…?

Eiņus pakāpās atpakaļ. Veča acis bija raibas, ar tumšām zīlītēm, kurās atspīdēja uguns atblāzma. Citādi viņš gandrīz neatšķīrās no tajā būdā uzietā.

—  Tur… vecis ar baltām acīm, — viņš ie- murminājās.

Mediveiša saausījās.

—   Kas?… Kas tāds? — viņš mitējās maisīt putru. — Ar kādām acīm?

—    Baltām kā piena kunkuļi… Briesmīgām.

Vecis sarauca pieri.

—  Mūžsenais Dievs, vai tiešām aklais Prei- vils būs atkūlies! — viņš iekliedzās. — Saož nelaimi kā lapsa maitu. Kauki viņu pa gaisu atrāvuši, vai? Mēs taču ar zirgiem atjājām… Bet viņš? Zina citus ceļus tas purvu ložņa.

Aizdedzinājis garu pagali, savicināja to kā zobenu un apņēmīgi teica:

—   Ejam paskatīties! Rādi ceļu.

Divas lāpas aizlīgoja melnajā naktī kā ugunīgas Gabijas acis.

Vējš gauduļoja, virinādams pavērtās būdas durvis. Likās, ka viņš izsmej satrauktos nakšņotājus.

—   Neviena nav, — pacēlis lāpu virs galvas, teica vecis.

Redzēja tikai izmētātas ādas un salmu druskas.

Eiņus izberzēja acis ar piedurkni.

—   Bet viņš te bija! — puika iesaucās.

Vecis paņēma puišeli aiz apkakles un, pastūmis durvju virzienā, vēlīgi teica:

—    Nekas briesmīgs, varbūt tev rādījās. Atgriezīsimies būdā, iestrēbsim ko siltu un no rīta padomāsim, ko darīt.

—   Jāseko uzbrucējiem pa pēdām! — iesaucās Eiņus. — Bet varbūt… Varbūt pat tagad varam izjāt? — viņš lūgdamies teica vecim. — Ar lāpām…

Vecis papurināja galvu.

—   Mums vajag gan vairāk cilvēku, gan zirgu, — viņš domīgi teica.

Aizvēris durvis, viņš pirmais devās tās būdas virzienā, kur viņi nakšņoja.

Eiņum neatlika nekas cits, kā doties pakaļ.

Uguns siltums uzdzina miegu, nogurums darīja savu — Eiņus plakstus slēdza snauda. Acis vērdamās vēl redzēja, kā vecis rakājās rīku pilnajā kaktā, atradis ieplīsušu liepas kausiņu, iemērca kubulā, izvilka un iešļāca katliņā. Iečukstējās aplietā liesma.

Saritinājies pie uguns, Eiņus aizmiga.

—    Tas nu gan ir vārgs puiškāns! Jau aizgājis miega zemē, — nomurmināja vecis. — Lai jau… Kamēr var, lai guļ.

Viņš pagrābstījās kabatās. Atlocījis drēbju kroku, izvilka nomelnējušu māla pīpi un netīru drēbes maisiņu. Piebāzis pie deguna, paostīja. Sejai pārslīdēja apmierinājuma ēna.

—  Hm… — viņš teica sev. — Labas saknītes, labas. Kad vēl samaisa ar lapām, dod pa galvu kā Perkūns…

Viņš bailīgi palūkojās apkārt.

—   Varbūt tam bumbulim rādījās, — viņš noburkšķēja. — Negribētu te Preivilu satikt. Traks kā odze. Dzeļ, neskatīdamies, kur. Kad nosprāgs, Giltinei būs īsts dārgums: tik daudz indes!

Piebāzis pīpi ar zālēm no maisiņa, aizdedzināja ar oglīti un ievilka pirmo dūmu. Ar skalu pamaisīja uzvirušo putru.

—   Labas saknītes, labas, — ieķiķinājās, aizvien kārīgāk sūkādams pīpes kātu.

Drīz Mediveišas acis apmiglojās, skatiens izdzisa.

—   Ai, ai, — viņš teica, šūpodams pinkaino galvu, — slikti uzvedies, Mediveiša, slikti. Negodini Lielo Māti, nenošķirics no šīs pasaules un nenorocies purvos līdz pēdējam elpas vilcienam… Kas gan man ir šie cilvēki? Kādēļ lai tiem palīdzētu?… Nepalīdzi, Mediveiša, nepalīdzi! Lielā Māte tevi sapratīs…

Putra arvien skaļāk burbuļoja un gāzās pāri katla malām, bet Mediveiša to vairs neredzēja. Ar miglainām acīm blenzdams sarkanajās oglēs, murmināja un šūpoja galvu, arvien pieminēdams Lielo Māti.

Tādēļ arī nedzirdēja durvju piesardzīgo pavēršanu, nepamanīja ļauni izšķobīto seju, kas pazibēja spraugā. Ielauzusies vēja pūsma pacēla virs uguns dzirksteļu spietu, saplivinā- ja veča matus, durvis aizvērās, un atkal kļuva kluss un tumšs, tikai laukā satraukti iezvic- dzās zirgs, ar pakavu iesperdams pa sienu.

—   Pasauciet Marfu! — skaļi pieprasīja Medeina. — Atsieniet man rokas! Jāpārsien Narūna brūce…

Gūstekņus sargājošais krievs aizdomīgi paskatījās uz viņu.

Milda šņukstēdama centās ar sasietajām rokām saglaust savēlušos, dubļainos Jundas matus un mēģināja uzlikt viņas galvu sev uz ceļiem. Sagūstītie kareivji sēdēja kādus piecus soļus no viņām, un Medeina tumsā nekādi nevarēja saskatīt, kurš no viņiem gu|, kurš sēž, atspiedis muguru pret koka stumbru.

"Ja ievainojums ir dziļš, puisis noasiņos," Medeina pakustināja sasietās rokas un iesaucās:

—   Marfu!… pasauciet man Marfu…

"Vai tiešām iedrošinātos?!" ar izbrīnu nodomāja Medeina.

Medeina aizvēra acis.

—    Ja varētu, daļu savas dzīvības tagad atdotu Narūnam, — viņa čukstēja sausām lūpām. — Ak, ja tas būtu iespējams… Zemīna, māt, un tu, Metēle, krāsu valdniece, paņemiet pusi manas veselības, atdodiet savainotajam bērnam…

Viņai pēkšņi kļuva slikti, it kā Zemīna tiešām būtu izdzirdusi lūgumu, un Medeina pati nemanīja, kā viņas galva noslīga mitrajā zālē. Kāds uzmeta uz viņas pleciem apmetni, un sievietes acis aizvēra snauda.

Rīta pusē, drebēdama no aukstuma, viņa atmodās. Galva sāpēja, gar acīm metās raibs. Pirmais, ko viņa ieraudzīja priekšā, bija tukšs izgulēts laukums. Abi sagūstītie kareivji bija pazuduši.

Aiz krūmiem atskanēja balsis. Medeina sasprindzināja dzirdi, bet viņai bija jāviļas — sarunājās krieviski. Vīrieša un sievietes balss.

—    Kogda ti eto sdjelal?' — vaicāja asa sievietes balss.

Medeina salēcās. Marfa!

1 Kad tu to izdarīji? (kr. vai.)

- Nakti. Visi aizmiga, un cs… (kr. vai.)

—   Gģe sprjatal

—   Privjazal kameško, i v bolotol[19] — no- dudināja piesmakusī balss.

Iestājās klusums.

—   Horošo, Fjodori — sievietes balsī ieskanējās ļauns prieks. — Ti u meņa molo- ģec\..S

Zem kājām iebrikšķējās zariņi, netālu ie- sprauslājās zirgs. Caur zariem jau lija pelēka pirmsausmas gaisma.

Medeina paskatījās uz tukšo laukumu acu priekšā. Ausīs vairs neskanēja balsis. Vārdus viņa nesaprata, bet nozīme kļuva skaidra.

Viņa pacēla sasietās rokas pie mutes, aizturēdama izmisuma kliedzienu, un pieglauda galvu pie zemes.

—   Tie divi nelieši ir aizbēguši! — Marfa dusmīgi teica. — Pilnīgi nevaru iedomāties, kā viņiem izdevies to izdarīt. Zalkšu dzimums!

Jefrosims brīnīdamies nogrozīja galvu.

—   Neticami, — viņš nopurpināja. — Viens no viņiem bija smagi ievainots.

—     Ievainots? — nicīgi atcirta Marfa. — Kāds tur ievainots! Notēloja, un viss!

—   Ievainots un… Hm… —Jefrosims pētoši paraudzījās uz Marfu, jo noticēt tam, ko viņa stāstīja, bija grūti. Viņu tagad vajāja uzmācīga doma, ka māsa, kā jau kopš bērnības, viņu māna. — Slikti, ļoti slikti. Tagad tiešām nevaram doties uz Krēvu.

—   Neko mums tur arī nevajag, — Marfa uztvēra viņa vārdus. — Noķērām tās divas raganas…

—  Jā, bet liela labuma no tā nav… —Jefrosims palūkojās uz sienas atliekām, virs kurām jau karājās blāva rudens saule. Skatiens apstājās pie gūsteknēm. Bālās Jundas lūpas bija tik tikko pavērtas, it kā meitenei trūktu gaisa.

—  Vajadzēs jāt, ko zirgi spēj… — turpināja Jefrosims, ar norūpējušos skatienu nopētīdams sagrauto ciemu. — Bet zirgu trūkst. Naktī domāju, ka no tā, vienalga, nekas neiznāks. Ūdens ar eļļu nesajaucas… Redz, pirms cik gadiem uz šejieni sāka nākt mūsu cilvēki, un kas atlicis? Dažas kopiņas pie neuzceltas baznīcas…

Marfa saniknojās. Viņas acis iezibējās.

—   Ko?! Kad es cenšos izplatīt īsteno ticību, tu mani vēl uzdrošinies vainot? — viņa iekliedzās. — Ar sātana palīdzību tā ir noticis. Es atriebšos!

—   Tikai tavas atriebības dēļ vien nevaru pakļaut briesmām tik daudzu vīru dzīvības, — mierīgi, bet stingri turpināja Jefrosims. — Divi krituši, un viens no savainotajiem ir ļoti vājš. Viņam vajadzēs nestuves, tie ir vēl divi zirgi. Es domāju tā — palaidīsim tās sievietes, bet ar viņu zirgiem, bez tās papildu nastas, kā nebūt paspruksim garām Nalšai.

Marfas seju pārklāja tumšs piesarkums.

—   Tu šitās raganas sauc par sievietēm? — viņa nošņācās caur zobiem. — Vai tu apjēdz, ko viņas izdarīs, ja atbrīvosim no saitēm?… — Viņa apklusa, jo balss drebēja: — Piesauks visus pagānu velnus palīgos! Tā vecākā ar roku zīmēm var izsaukt pašu elles valdnieku!… Bet jaunākajai pat tas nav vajadzīgs. Viņa nemitīgi ir sātana apsēsta.

Jefrosims neticīgi nogrozīja galvu.

—  Tās vecākās acis ir līdzīgas mātes Anastasijas acīm no svētā Georgija klostera, — viņš domīgi teica. — Tāds pats miers. Un jaunākā… Viņa gluži kā…

—    Pasarg' Dievs, no vīru muļķības! — Marfa neļāva viņam turpināt. — Ja meiča uzsmaida, ja viņas dibens apaļīgs, tad vīri kļūst kā tikko dzimuši kucēni!… Viņa ir ragana, ka tev saku. Ragana! Nogalēja Tolvai- ķi, nogalinās arī mūs. Bet es to nepieļaušu!

—   Kāda vēl ragana? Meitene, un viss! — Jefrosims jutās noguris, viņam vairs nebija spēka strīdēties ar māsu. — Mums jādodas ceļā, un es jau esmu nolēmis, ka vislabākais būs viņas palaist.

—   Nemūžam! Nemūžam!… — Marfa tā iespiedzās, ka pat Fjodors, kas slaistījās tuvumā, satrūcies paraudzījās uz viņu pusi. Rokā viņam bija cirvis — laikam skaldījis apdegušos baļķēnus ugunskuram.

—    Nemūžam!… — jau klusāk atkārtoja Marfa. — Nekad viņas netiks palaistas… Bet, ja nevaram ņemt viņas līdzi, tad jāpakar tepat!

—   Pakārt? — to Jefrosims nebija gaidījis. — Par ko?

—  Viņas ir raganas! Viņas ir velna apsēstas! Tādas Pleskavā pakar… Varbūt tu neesi Pleskavas kņaza padomnieks, ja nezini?

—     Pakar pēc tiesas… Pēc pierādījumiem. — Jefrosims apklusa, apsvērdams

māsas jauno priekšlikumu, pat lūpā iekoda. Kaut kas viņam kļuva skaidrs. — Tad varbūt tu no paša sākuma to biji nodomājusi? Un mēs triecāmies uz Lietuvu nevis tādēļ, lai tiktu saņemti ķīlnieki, bet lai tu varētu tās sievietes pakārt?

—   Par to, ka viņas ir raganas, kas saistījušās ar nelabo.

—   Tikai tādēļ, ka tu alki pēc atriebības, mēs mērojām tādu ceļu?

—    Taisnības dēļ, tu nožēlojamais muļķi… Un to tu man neatņemsi.

—    Taisnības… — nočukstēja Jefrosims. Šis vārds te izskanēja nepatīkami un dīvaini. Viņš atkal pievērsās gūsteknēm. Junda, kā nojauzdama, par ko tiek runāts, pacēla galvu. Vaicājošais zilo acu skatiens iedūrās pleskavietim tieši sirdī. No rīta ar Mildas palīdzību viņa bija paspējusi notīrīt putekļus. Pirms tam nebija bijis izdevības apskatīt Marfas dēla līgavu un pārliecināties, cik viņa skaista.

—  Počemu li ubila svojevo žeiiiba?' — viņš pajautāja. — Iztulko to viņai.

—   Kādēļ tu nogalināji savu līgavaini? —

1 Kāpēc tu nogalināji savu līgavaini? (kr. vai.)

iešņācās Marfa, ieurbdama Jundā žultainas acis.

Viņa satrūkās un izbrīnījusies paskatījās Marfā, pēc tam —Jefrosimā.

—   Mums uzbruka, mēs aizstāvējāmies, — klusi atbildēja meitene. —Tolvaiķis mūs nodeva. To dievi nepiedod. Tā bija viņu roka, kas sodīja tavu dēlu, un…

—   Gana! — iešņācās Marfa un, pagriezusies pret Jefrosimu, izmeta:

—    Veģmi! Im, predstavfaješ, eto bilo pri- jatno!… Ubiķ hozjaina, u kotorovo gostiļi… Eto u ņib starinnij običajV

Jefrosims sarauca uzacis, un tagad asins iesitās viņa nogurušajā sejā.

—   No tā nekas neiznāks. Viņa tā neteica. Es taču redzu viņas acis… Pietiks. Vairāk negribu, lai tu mani krāptu. Saku, pietiek! Jāgatavojas ceļam. Teikšu vīriem, lai palaiž tās sievietes.

Viņš pagriezās, lai ietu.

—   Tu laidīsi vaļā raganas? Palaidīsi sātana ieroci? — Marfas balss no niknuma drebēja. — Un ko par to teiks Pleskavā? Ko teiks, kad

1 Raganas! Viņām, redzējies, tas bija patīkami!… Nogalināt saimnieku, kura mājās viesojušās… Tā viņiem ir sena paraža! (kr. vai.)

uzzinās, ka visugaišā Borisa padomnieks iz- top pagānu raganām? Raganām, kuras tika saķertas, upurējot pleskaviešu asinis? Ko teiks?!

Jefrosims sastinga un lēnām pagriezās.

—  Tu man draudi? — viņš dobji teica.

—   Ko teiks tas tavs Boriss? — atkārtoja Marfa, pārāk saniknojusies, lai pamanītu draudīgās izmaiņas Jefrosima sejā.

Lai gan citi vīri turējās cienīgā atstatumā, taču pēdējie strīda vārdi tika izbļauti tik skaļi, ka tos dzirdēja visi. Marfa tagad ķērās pie šīs pēdējās iespējas.

—   Un ko teiks tavi vīri, ja palaidīsi pašu sātanu? Ko teiks ievainotie? Kritušajiem vairs nepajautāsi…

Jefrosims sakoda zobus. Viņš tik tikko novaldījās, neiesitis māsai pa seju. Taču dusmas bija jāsavalda.

—     Vīri netic tavām pasakām par raganām, — viņš teica, cik spēdams mierīgi. — Viņiem ir acis un savs prāts.

—   Viņi netic? — viņa izspieda caur zobiem. — Bet es pierādīšu. Es visiem pierādīšu, ka tai skuķenei no sātana nav jāatsakās. Viņš vienmēr un visur ir kopā ar viņu!

Jefrosims, pagriezies pret pavadoņu pulka

vīriem, ar rokas mājienu parādīja, ka viņi drīkst pienākt tuvāk.

—  Kā tu pierādīsi? — viņš salti pajautāja.

—   Fjodor! — iekliedzās Marfa.

Satraucies greizais kalps bija klāt.

—  Atnes tās skuķes arbaletu! — pavēlēja Marfa.

—  Viņai… Viņai nav ieroča, — iegārdzās kalps.

Marfa izbrīnījās.

—  Ko, neesat atņēmuši viņai arbaletu? — viņa nogrozīja galvu. — Tad, viri, aizdodiet arbaletu un ieraudzīsiet, ko vēl neesat redzējuši. Tikai nekādā ziņā nedodiet viņai rokās! Bet tu, Fjodor, atnes virves!

Fjodors pagriezās, lai izpildītu pavēli.

—  Bet pēc tam ej celt karātavas. Tūliņ visi redzēsiet sātana varu! Un tavi vīri nebūs tādi muļķi, lai piekristu tās raganas palaist sev par nelaimi…

14.MEDIVEIŠA

Sapņu dievs nebija Eiņum labvēlīgs.

Līdzenā laukā, asiņaina saulrieta apspīdēta, stāvēja melna pils. Virs tās riņķoja tumši putni — droši vien kovārņi, — viņu aizsma- kusī ķērkšana stindzināja sirdi. Pils tornī melnēja divi mazītiņi cilvēciņi. Vējš plivināja viņu apģērbu un matus. "Māt! Junda!" Eiņus satrūkās. Sāka strauji satumst. Uz pils pusi devās divas ugunīgas acis. Eiņum kļuva baisi. "Bēdziet! Glābieties!" viņš gribēja iekliegties, bet mute bija sausa kā grantsbedre, un kājas kāds it kā bija ieracis zemē.

Pils dega.

Koka sienas, vārti, torņi pārvērtās liesmā. Gaisu pildīja smacīgi deguma dūmi.

— Bēdziet! Glābieties! — viņš iečukstējās un, aukstiem sviedriem noplūdis, pamodās.

Pirmais acīs iekrita murminošais un ķiķinošais Mediveiša. Veča dīvainā sejas izteiksme nobiedēja Eiņu. Viņam pat pazibēja doma, ka atkal redz aklo vientuļnieku, kura balto acu skatiens uzdzina Eiņum tādus šermuļus.

—   Vai tu dzirdi! — puišelis iesaucās, purinādams Mediveišu aiz pleciem. — Atjēdzies!… Kas tev ir?!

Vecim no rokām izšļuka pīpīte un iepak- šķēja tieši pelnos. Asa zāļu smarža aizsita Eiņum elpu.

—   Lielā Māt… — ieburkšķējās vecis un vēlreiz svētlaimīgi icķiķinājās.

"Sapīpējies indīgas zāles!" aptvēra Eiņus. "Vajag, lai ātrāk attaptos!" Paķēris liepas koka kausiņu, iešāva ūdeni ugunī, pēc tam vecim ģīmī. Vēl reizi, un vēl! No pavarda vietas pacēlās balts tvaiku mutulis, vecis sa~ vicināja rokas, kā no ķauķiem aizstāvēdamies. Eiņus knaši attaisīja durvis. Iešāvās svaiga gaisa šalts.

Debesis pamalē jau kļuva gaišas.

Ausa jauna diena.

"Dievi… Bet kur mans Sartis?" Eiņum pamira sirds.

Zirga, kas bija piesiets netālu no būdas, vairs nebija. Bija redzamas tikai pēdas, kas veda tālumā. Tās bija pavisam svaigas.

—   Bez zirga esmu pagalam! — ievaimanājās Eiņus. — Nenoķersim uzbrucējus, neizglābsim māsu un māti! — Aizmirsis bailes, viņš laidās pa pēdām kā dzinējsuns.

Izskrējis aiz ciema sētas, viņš apstājās. Vai tas bija kāds māns, vai tiešām mežmalā pazibēja tāda kā milzīga dzīvnieka ēna? Un kas rēgojas tur, vakarējās kaujas vietā?… Itin kā milzīgs putns ar vējā plīvošiem spārniem, izplūkātām pelēkām spalvām…

Bailes bija klāt, jau sakāpušas kaklā, bet Eiņus tām nepadevās. Līda tuvāk, saliecies, lai krūmi viņu aizsegtu. Pielīdis laukumam, kurā krūmus bija aplauzuši vakarējie karotāji, viņš uzmanīgi izslējās. Nesavaldījies iekliedzās.

Pārliecies pār Eitmina līķi, izstiepis līkos nagus, ļauni smaidīdams, pret viņu pagriezās aklais priesteris. Blāvuma pārklātās acis šķitās visu redzam.

—  Saožu bērna bailes, — ieķiķinājās vecis. — Oi, cik labi saožu!

—   Ej nost, kraukli! — iekliedzās Eiņus, izvilkdams nazi. — Atstāj ķermeni mierā!

—  Neatstāšu, — iemurminājās vecis, staipīdams nagus. — Izknibināšu acis un apēdīšu. Tad redzēšu vēl labāk.

—  Ko tu te runā, neprātīgais! — šausmās iesaucās Eiņus. — Tu taču esi akls!…

Aklais tikai nosmīkņāja.

—     Man aiz muguras, — viņš atmuguriski norādīja ar roku uz mežmalu, — klaiņā tavs zirgs. Lieliski viņu redzu… Pie ugunskura tup no garaiņiem apreibis Mediveiša, — redzu viņa pavērto muti un satrupušos zobus. Redzu arī tevi, puišel, trīcošu te priekšā ar izvilktu nazi, — ha, ha, ha…

Eiņus, veča dzēlīgo smieklu samulsināts, nolaida pacelto nazi.

—   Kāpēc palaidi manu Sārti? Ko tev vajag?

Vecis pacēla neredzīgās acis pret pelēkajām debesīm — tālumā pamale jau metās sārta — un nopurpināja:

—   Ne jau es, bet Mēnesnīca jums seko. Arī mani uz saviem spārniem atnesa.

—   Melo! — atskanēja piesmakusi balss Eiņum aiz muguras. — Melo, aklaci!

Zēns satrūcies pagriezās.

Gandrīz līšus, ar rokām pret zemi atbalstījies, tuvāk vilkās Mediveiša. Slapjie sirmie mati krita viņam sejā, taču skatiens bija skaidrs un nikns.

—  Melo, Gandas pakalpiņ! — viņš atkārtoja un ieklepojās.

—   Nevar būt, ka te…? — aklais bailīgi piešķieba galvu. — Vai mani ausis viļ, vai…

—    Ausis vien tev palikušas! — ierēcās

Mediveiša. — Izlīdis no purviem kā velns!… Vai redzējies, Mēnesnīca viņu uz saviem spārniem atnesusi — melo vesels! Esi bezspēcīgs kā lielgalvains laumas bērns!…

—   Nē, nē! — aklais iespiedzās, atmuguriski raudamies atpakaļ. —Tas biju es, kas karoja ar svešajiem!… Es…

—   Krievu garīdznieks tevi uzvarēja, — nicinoši izmeta Mediveiša. —Tu nevarēji atvairīt viņa lāstu, un Mogiles ciems mira. Sievietei priesterienei bija lāsts jānoņem, bet viņa nepaspēja. Tu, Preivil, neesi nekāds priesteris!… Tik vien spēj, kā cilvēkiem acis aizmiglot.

Preivils sažņaudza dūres un negaidīti iesmējās.

—   Un labi ir! Un labi!… — viņš spiedza un pat pāris reizes palēcās uz augšu. — Tā Mogilei arī vajag!… Viņi man neticēja.

—    Ak tu, nelaimīgā odze! — iešņācās Mediveiša, paķēra kukurzni un laida ar to aklajam.

Tas izvairījās no kukuržņa, itin kā būtu redzējis, apgriezās un kā spokaina vārna, lēkādams no vienas kājas uz otru, metās uz meža pusi.

—   Ka tevi purva velns parautu! — iebļāvās Mediveiša un pavicināja dūri.

—  Mans Sartis! — iesaucās Eiņus, padzirdējis tālīnu zviegšanu. — Tur taču ir mans zirgs!

—  Tfu!… — nospļāvās Mediveiša. — Nekur tas tavs Sartis nepazudīs.

—  Tur taču ir mans Sartis, tajā pusē, kurp Preivils aizskrēja!

—  Saku tev, ka tavs Sartis nepazudīs… — nopūtās Mediveiša. Pēc tam paskatījās uz kritušā kareivja ķermeni, pašūpoja galvu un teica:

—   Ak tu, Mūžsenais Dievs! Vispirms jāapglabā kareivis. Vēl kraukļi acis izknābās.

"Nu, ja jau vecis Dievu, nevis Lielo Māti sauc, tad ir atjēdzies," nopriecājās Eiņus.

—    Apglabāt tiešām vajag, — viņš piekrita. — Bet apglabājuši uzreiz iesim sadabūt palīgus. Atradīsim manu Sārti un dosimies meklēt. Tu teici, ka te apkārtnē ir vēl ciemi…

—  Ir, kur nu nebūs, — Mediveiša nopūtās un ar drebošu roku nobraucīja acis. — Esi labs, aizej uz ciemu un atnes lāpstu. Mani vairs kājas nenes.

Ieraudzījis saīgušo Eiņus seju, piebilda:

—   Nebaidies, puišel. Tūliņ atgūšos. Tie dūmi nemaz nebija tik stipri.

"No tavas mutes Mūžsenā Dieva ausī," nodomāja Eiņus un pagriezies aizsteidzās uz ciemu.

Aiz robainās mežu sienas parādījās sarkana saules maliņa.

—: Nu lūk, viss, — teica Mediveiša.

Uz Eitmina kapa nolaidās vēja nesta dzeltena kļavas lapa — it kā dvēsele būtu notupusies.

—   Labāk būtu bijis Gabijai viņa augumu atdot, — vecis pie sevis nomurmināja. — Bet tam mums tiešām nav laika.

Eiņus, nepacietīgi mīņādamies, raudzījās uz mežmalu.

—   Nekas… —nopūtās Mediveiša. — Apglabājām viņu kopā ar asu nazi un bultu maksti — tikai loku kāds nelietis nospēris — iekāps veļu kalniņā, nebūs jāslidinās…

Piemiedzis acis, viņš paraudzījās debesīs un teica:

—  Saule blāva kā pēc nelaimīgām kāzām. Spīd, bet nesilda. Stari drēgni kā vakarējais virums…

—    Pietiek runāt!… Ejam meklēt palīgus! — zaudējis pacietību, teica Eiņus. — Gribi sildīties, sildies mēnesnīcā!

—   Ei, ei, pagaidi! — iesaucās vecis, kad Eiņus laidās meža virzienā. — Es arī līdzi!… Viens tu nomaldīsies!

Ar pūlēm panācis puiku, elsodams piebilda:

—   Iekritīsi vēl velna acī, dūņas noķers un nelaidīs vaļā! Es te zinu visas taciņas un krūmus. Stibo man pakaļ! Tuvākais ciems ir tikai pāris gaiļa kliedzienu atstatumā, sasniegsim to, kad saule būs pusdienā pakāpusies!

—   Tikai ašāk! — Eiņus nerimās. — Ko var zināt, kas tagad ar Jundu un mammu… Varbūt…

Viņš pacentās aizdzīt baisās domas.

—  Steigas darbus Pīkols nes, — purpināja vecis, lauzdamies caur krūmiem. — Tagad ej uzmanīgi. Te netālu ir slīkšņas acs. Neliela, bet viltīga. Cik Mogiles ciema bērnu nav aprijusi!

Atklātajā, sūnām apaugušajā laukumiņā nebija redzams nekāds atvars — cerojās zile- nāji un mellenāji, rēgojās vaivariņu stiebri.

—   Baisā guba! Nekā te nav, — teica Eiņus.

Vecis nicīgi nošņaukājās. Apskatījies atrada smagu nolūzušu zaru, atvēzējās un meta.

Zars noplakšķēja nevainīga izskata sūnu pleķītī. Sākumā tas tikai mazliet iegrima, tad pēkšņi sasvērās un nogāja dziļumā. Likās, ka purvs to vilktin ievilcis.

—   Nu ko? Tiešām te nekā nav? — dobji pasmējās Mediveiša.

Eiņus ieķērās krūma zarā un nobāla.

—   Bet ja nu… mans Sartis te… — viņš nomurmināja.

Mediveiša atmeta ar roku.

—   Ek, tad zirgus dabūsim ciemā, — viņš apņēmīgi paziņoja. — Droši vien viņu bars būs vēl audzis pēc uzbrukuma krievu ciemam.

—  Tāda kā mans Sartis tur, vienalga, nebūs, — nomākti teica Eiņus.

Ilgi nebija jāskumst, jo tūliņ netālu, aiz jaunu eglīšu pudura, iesprauslājās zirgs, vēlāk arī klusu iezviedzās.

—   Ak, dievi debesīs! — apstulba Eiņus. — Kas tad tas?

Neklausīdamies veča kliedzienos: "Piesardzīgi, puika! lestigsi akacī!…" — metās skaņu virzienā.

Aiz eglītēm, iekļuvis brikšņos, ar pavadu aptinies ap nogāzušos stumbru, mīņājās Eiņus Sartis. Viņš nepacietīgi mētāja galvu, bet, ieraudzījis saimnieku, priecīgi iespraus- lājās. Mediveiša, atsteidzies pa pēdām, tikai rokas vien sasita.

—   Veiksmes dievi tev ir labvēlīgi, — tik vien pateica aplaimotajam Eiņum, kurš uzreiz metās atpiņķēt mezglu mezglos sasējušos pavadu. Sartis norima un pacietīgi stāvēja blakus, tikai reizēm nošvīkstinādams ar asti.

—  Tu tik paskat… — pēkšņi Eiņus teica vecim un apklusa.

—   Kas? Kas ir? — tas jautāja.

—   Re… Sarta pakavs…

Zirgs iezviedzas un spēra ar pakavu pret zemi. Tagad arī vecis pamanīja pie tā pielipušu garu sirmu matu kušķi un sažuvušu asiņu paliekas.

—  Mūžsenais Dievs … — vecis nomurmināja, aizklādams acis ar piedurkni. — Tad jau te…

—   …bijis Preivila gals, — pabeidza Eiņus.

Mediveiša papurināja galvu.

—   Nē, es tam neticu, — viņš asi norūca. — Preivils ir pārāk sīksts. Turklāt nemana ne ķermeņa, ne…

Viņš apklusa, negaidītai domai prātā ie- šaujoties.

—   Varbūt akacī iestidzis, — veča domas atminēja Eiņus.

Viņš jau bija atpestījis savu Sārti un stingri turēja viņu aiz pavadas.

—      Jāsteidzas, — pamudināja Eiņus. — Saule kāpj aizvien augstāk.

Vecis attapās.

—  Jā… jā… — viņš nomurmināja. — Nāc man pakaļ. Būs jāizvēlas mazliet garāks ceļš, jo pa īsāko — vieni brikšņi. Ar zirgu neiz- lauzīsies…

Pagājuši garām avenājiem, kuru stublāji ar nosārtušajām lapām reizēm slējās pat pāri galvai, nonāca izcirtumā. Tā malā aiz kārtīgi sakrautas nocirstu egļu grēdas starp slaidām priedēm līkumoja skujām klāta taciņa.

—    Pa šo taku arī iesim, — murmināja Mediveiša.

Priedājs drīz beidzās, parādījās plats, zirgskābenēm aizaudzis grāvis, taču ūdens tajā gandrīz nebija — Eiņum pat kājas nesamirka. Arī zirgam nebija grūti uzkāpt augšup pa līdzeno, zālaino grāvja malu.

Labajā grāvja pusē, apjozts ar augstu baļķu sienu, vīdēja neliels ciems. Netālu no tā laukos ganījās raibs lopu bars. Sartis, saodis zirgus, iezviedzas.

—   Esam klāt, — teica vecis.

Gani, redzēdami nākam nepazīstamus cilvēkus ar zirgu, jau dzina lopus tuvāk ciemam, bet, ieraudzījuši, ka tas ir tikai vecis ar zēnu, nomierinājās. Vecākais no viņiem iznāca uz priekšu.

—   Kas jūs esat un ko gribat? — viņš nedraudzīgi pavaicāja.

—   Vai mani nepazīsti, sivēn, ka tik nekaunīgi runā! — sapīka Mediveiša. — Ņemšu un aplaidīšu tavus zirgus ar ķauķiem!

Puiškāns izbijies savēcināja rokas.

—  Nē… nē! — viņš ievaimanājās. — Es… es…

Mediveiša tikai atmeta ar roku un, licis Eiņum sekot pa pēdām, joza uz ciemu, atstādams aiz sevis izbijušos puišeli.

Ieraudzījušas priesteri, ap viņu uzreiz sakrita sievietes, klaigādamas ielenca veselā pulkā, bet viena, neizlaizdama no rokas koka vāli, skaļi iesaucās:

—  Tas ir labi, vectēv Mediveiša, ka pierunājāt vīrus uzbrukt tiem svešo dievu pielūdzējiem! Izkūpināja dūmos to nekrietneļu ligzdu! Vairs netraucēs mums dzīvot.

—   Vēl arī lopus pārdzina, — cita piemetināja, slaucīdama priekšautā putraimainās rokas. — Govis tādas vājas, bet zirgi labi.

—  Nu, ko es teicu? — Mediveiša pagriezās pret Eiņu un, pārkliegdams sievas, iesaucās:

—   Bet kur visi vīri?

—   Aizgāja mežā, bet manējais palika, — teica sieva ar vāli. — Aploku jož…

—   Un Rimkus ar dēlu ir kalvē! — iejaucās cita.

—  Paklau, sievas, — teica Mediveiša, skarbi noskatīdams klaigājošo pulku. — Man vajag dažus drošus vīrus. Bet īstus vīrus, ne kādus nebūt mīkstčauļus.

—   Kam jums mūsu vīri, vectēv Mediveiša? — jautāja sieviete ar vāli.

—  Tiešām, kam jums mūsu vīri? — otra piebilda.

—   Krievi saķēruši šitā puiškāna māti un māsu, — Mediveiša iebadīja ar pirkstu Eiņum. — Viņiem jābūt kaut kur netālu no nodedzinātā svešzemnieku ciema. Mums viņas jāatbrīvo.

—  Lai jums Laime palīdz! — iesaucās sieva ar vāli. — Eju, pasaukšu savējo! Viņš ar kunigaiti Kuntu ne reizi vien ir karagājienos piedalījies. Bet tu, Kentbutiene, pamudini Rimku.

Sievas klaigādamas izklīda pa ciemu.

Mediveiša viltīgi pamirkšķināja Eiņum.

— Ko neizdara dievi, to izdara sievas, viņš ieķiķinājās.

Eiņus pameta aci uz debesīm. Saule bija pakāpusies pašā dienvidū.

15.LIKTEŅA PAVEDIENS

Nodedzinātajā ciemā notika dīvaina rosība.

Nepacietīgais Jefrosims, apraudzījis zirgus, atgriezās, bet Marfa teica, ka vēl nevarot sākt. Gūsteknes rokas bija nospiedusi kaņepāju virve, aiz kuras viņa bija vilkta. Tagad Junda sēdēja, pret sienu atbalstījusies, un sārtvaidze kalpone maigi berzēja viņas līdz asinīm noberztās plaukstu locītavas.

Pie sienas jau karājās mērķis — vairogs ar melnu apli vidū, bet diezgan tālu no tā, varbūt kādu astoņdesmit soļu atstatumā, bija iedzīts stabiņš ar zaru dakšu galā. Starp zariem, apmēram cilvēka plecu augstumā, kā dzēlienam sagatavojusies čūska vīdēja ar- balets. Arbaletu Marfas norīkotie vīri bija piestiprinājuši tā, lai šaut būtu iespējams tikai uz sienas pusi. Bet kādus divdesmit soļus no vairoga ar cirvi darbojās greizais Fjodors. Cirvi viņš tomēr valdīja brīnumaini labi, un celtne, ap kuru viņš darbojās, kļuva arvien līdzīgāka karātavām.

Jefrosimam pārskrēja viegli drebuļi. "Varbūt kāda liga nāk virsū," viņš nodomāja. "No tām ķildām ķermenis novārgst, un slimības vieglāk tiek klāt…" Viņš vairījās izrādīt savu nepacietību, jo katrs viņa vārds izraisīja nebeidzamus Marfas lāstu un draudu plūdus. Ar to sievieti naidoties bija bezcerīgi. Lūk, arī tagad viņa ar savām īsajām kājām brīnumnaski cilpoja no sēdošās gūsteknes pie cirvi cilājošā Fjodora un, ļaunākais, pie pavadoņu vīru pulciņa gabaliņu tālāk. Vienlaikus viņa uzsauca pavēles, bet kareivjiem, elpu neatvilkdama, atkārtoja par tās nolādētās meičas nelietīgumu.

—    Ātrāk! — viņa dusmīgi uzkvarkšķēja Fjodoram. — Kasies kā pēdējais knibiķis! Un tu tur, vai savus velna nagus beidzot vari kustināt?

Gūstekne tikai pacēla acis un neko neatbildēja, bet Fjodora puspa vērta jās acīs iezibējās niknums, un viņš vēl sirdīgāk savi- cināja cirvi.

"Tie divi ir viens otra vērti…" nodomāja Jefrosims. "Varbūt arī nav slikti, ka viss ievilcies. Paspēs vīriem apnikt. Ja arī būs kāds pierādījums, tam būs jābūt pārliecinošam."

—     Jefrosim! Un jūs, drošie Pleskavas kareivji! — pēkšņi skaļi iekliedzās Marfa. — Pietiks meičai laiku vilkt. Redzu, ka jau pirkstu var pakustināt, ar to arī pietiks. Velns viņu nepametīs. Līdz šim taču nav pametis… tagad skatieties visi un redzēsit, ko neesat redzējuši.

Viņa piegāja pie Jundas un, ne vārda neteikusi, iespēra viņai pa lielu. Blakus sēdošā Milda sarāvās.

—   Piecelies! — kā spļautin izspļāva Marfa. — Un bez jokiem!… Netēlo, ka nesaproti. Rau, vairogs. Parādi, kā nelabais valda tavu roku. Bez muļķībām, vai arī šitai apaļ- vaidzei gals!

Viņa kliedza krieviski, taču roku kustības bija pietiekami skaidras, lai meitene saprastu. Viņa piecēlās un sagrīļojās. Pēc tam lēnam gāja pie piestiprinātā arbaleta.

Jefrosims paraustīja plecus.

—  Ja nu te kāds muļķojas, tad varbūt vienīgi tu, Marfa. No tāda atstatuma pat labākais mana pulka strēlnieks netrāpītu, — viņš pārliecināti paziņoja. —Ja nu vienīgi vairogam. Bet aplī — tikai nejauši.

Marfa ļauni ieķiķinājās.

—    Pašā tā apļa vidū! — viņa teica, ie- spiezdama rokas sānos. — Es jums atkārtoju, ka nelabais visu laiku ir ar viņu un to nepamet. Tūliņ pārliecināsieties, ka to meiču vaļā laist nav brīv… Kusties, tu, pagānu ragana!

Jefrosims paskatījās uz kareivjiem. Visi saspringti sekoja notikumiem, taču likās, ka viņi redz tikai jaunu, skaistu sievieti, kuras daiļumu nespēja nomākt piedzīvotās nedienas, un nevis kaut kādu briesmīgu raganu.

—   Sāksim un galu galā beigsim šo muļķīgo spēli, — nogurušā balsī teica Jefrosims. — Ja trāpīs sienā, arī tas nebūs vienkārši.

Junda pienāca pie piestiprinātā arbaleta. Rokas, pieskārušās ierocim, iedrebējās, un viņa sastinga, kā nezinādama, ko darīt.

—  Nu, ātrāk! —- iekliedzās Marfa. — Uzvelc to arbaletu!

Sauca viņa lietuviski, tāpēc Junda nevarēja izlikties, ka nedzird. Tērauda loka uzvilkšanai domātā svira atradās turpat, pie zemē iedzītā divžuburu stabiņa. Junda pieliecās, ielika to paredzētajā rievā un sāka vilkt. Likās, ka viņa pūlas no visa spēka, taču loku neuzvilka pietiekami, lai stiegra aizķertos.

—   Nevaru, — klusi teica Junda un aizsedza acis ar roku, itin kā viņai reibtu galva.

Marfa dusmās pat iešņācās.

—     Nolādētā ragana… Fjodor! — viņa pavēlēja. — Uzvelc tai skuķei ieroci. Tēlo, ka roku nevar pacelt…

Fjodors, ar dīvainu skatienu nomērījis Jundu, izdarīja, kas bija pavēlēts. To pabeidzis, rupji pagrūda jundu tā, ka viņa atsitās pret stabu.

— Nu tad šauj!… — iebrēcās Marfa. — Redzi tak, kur jātrāpa! Šauj, nejēga!

Junda iekodās trīsošajā lūpā. Viņai bija mazliet jāpieliecas, lai ieroča laide pieglaustos pie vaiga. Arbalets bija piesiets pie staba ar virvi, kas aptīta laides apakšgalā izgrieztajai mežacūkas galvai, tāpēc ieroci varēja grozīt pietiekami brīvi. Redzeslaukā bija gan vairogs ar vidū meinējošo apli, gan tā dīvainā būve, ko visu rītu cirta greizsprandainais Fjodors. Viss peldēja Jundas acu priekšā. Viņa aptvēra, ka jāšauj tieši vairogā, taču šoreiz mērķis neizcēlās kopējā ainā, kā tas bija agrāk, tiklīdz viņa pieglauda vaigu pie arbaleta laides. Deguma smakas pilnajā gaisā nebija nekāda neredzama pavediena. Ieroča laide, kurā bija iegriezts grāvītis bultas ce|am, drebēja, un šo drebēšanu viņa nespēja apturēt. Viņa sakoda zobus un tik tikko atrada sevī spēkus nospiest sviriņu, kas turēja stiegru.

Nepatīkami iespindzās palaistā bulta. Tā lidoja šķērsā lokā un dobji atsitās pret sienas apakšu. Piecus soļus no vairoga.

Vīri, kas bija saspringti to vērojuši, saskatījās. Žultainais smaids sastinga Marfas sejā.

—    Viņa izliekas! — tā nošņāca caur zobiem. — Tā nolādētā ragana izliekas… Esmu taču redzējusi, kā viņas roku vada pats sātans.

Jefrosims pašūpoja galvu.

—   Šauj tā, kā sievietei jāšauj,— viņš teica. — Tu ari trāpītu tikpat labi.

Marfa pameta nicinošu skatienu uz brāli.

—   Viņa tīšām aizšāva garām! — viņa iesaucās. — Es paļāvos uz sātana lepnību. Domāju, ka sātans neļaus viņai aizšaut garām. Bet izrādās, ka viņa valda pār pašu sātanu! Būs viņai jāpalīdz!

Izvilkusi no drēbju ieloces dunci, viņa pielēca pie bailīgi sarāvušās Mildas, atrāva to no Medeinas un pastūma uz arbaleta pusi. Sabijusies meitene paklupa. Marfa piemina viņas svārkus, lai Milda nevarētu piecelties, saķēra viņas kreiso roku, pacēla to un pielika zaigojošo asmeni puspāvērtajai plaukstai.

—     Tad nu ielāgo, ragana, — Marfa lietuviski iešņācās. — Ja tagad izliksies, es pārduršu šitai skuķei roku, un pēc tam arī kaklu. Vai saprati?

Junda pamāja, aizvēra acis un dziļi ieelpoja. Viņu pārņēma tāds vājums, ka bija jāatbalstās pret stabu. Pat aizverot acis, priekšā rādījās Mildas izbaiļu pilnās acis, tās paceltā, kā upurēšanai domātā roka un vairogs ar melno apli. Kad viņa atvēra acis, Fjodors jau bija ar sviru uzspriegojis loku.

"Man jātrāpa, jātrāpa…" iečukstējās Junda, mēģinādama novaldīt saraustīto elpu. Viņa sakoda zobus un, sakopojusi spēkus, pagrieza arbaleta laidi mērķa virzienā. Sviedru lāsītes iemirdzējās uz bālās pieres. Roka pati atlaidās, un bulta kā čūska pēc ziemas guļas iedzēla sienai. Ļoti tālu no vairoga un tā melnā ap(a.

Junda aizsedza acis un ievaidējās.

—  Nolāpītā ragana! — viņa izdzirda M arfas saucienu. Iesaucās Medeina, un skaudri iekliedzās Milda.

Dunča asmens sarkani nospīdēja saules gaismā.

—    Marfa! Neuzdrošinies! — Junda izdzirdēja brīdinošo Jefrosima balsi un noņēma plaukstu no acīm.

Mildas pleci trīsēja, viņa raudāja, lai gan balss nebija dzirdama. Kreiso roku viņa spieda pie krūtīm, un starp pirkstiem plūstošās asinis sūcās viņas putekļainajās drānās. Milda, aizmiegusi acis, pavērtu muti tvēra gaisu. Vienmēr sārtie vaigi bija balti kā drēbe.

Medeina stāvēja stalta un mierīga. Ne vaibstiņš nesakustējās viņas sejā. Acis bija pavērstas pret Marfu, bet skatījās kaut kur tālu virs viņas. Viņa likās kā pārakmeņo- jusies, tikai acīs gailēja mēms nicinājums.

Noslaucījusi dunča asmeni svārkos, Marfa iešņācās:

—    Šausmīgās krāpnieces!… Pagānes!… Raganas!

—   Tu esi pārkāpusi robežu, Marfa! — salti teica Jefrosims. Viņš pagriezās tā, lai dzirdētu ne tikai Marfa, bet arī attālāk stāvošie kareivji.

—   Pie kā vainojama kalpone, ja tev raganas rādās? Kāda viņas vaina, ja tu nevari valdīt savu niknumu? Es uzmanīgi skatījos viņu sejās un nekādus velnus, ne raganas ne- ieraudzīju. Arī vīri skatījās… Ko teiksiet, vīri? Vai nepietiks šo muļķīgo spēlīšu?

Piekrītoša murdoņa pārskrēja vīru rindai.

—   Pietiek muļķību! — viens iesaucās.

—    Laiks gatavoties ceļam! — atskanēja cita balss.

—   Pareizi, — tūliņ pat šos vārdus uztvēra Jefrosims.— Jau tā ilgi kavējamies un palielinām mums draudošās briesmas. Ejam. Jāgatavojas ceļam uz Pleskavu.

Marfa stāvēja kā mēma. Gribēja kaut ko kliegt, bet vārdi iesprūda kaklā. Ja arī būtu spējusi iesaukties, visticamāk, neviens nebūtu pagriezies. Pārāk apņēmīgi visi devās pie savām mantām un zirgiem.

Nelaimi vēstošs klusums apņēma palikušos. Bija dzirdama tikai slāpēta Mildas šņukstēšana un iztālēm ap maitām sakritušo vārnu ļaunā ķērkšana.

Marfa lēnām pagriezās pret gūsteknēm. Viņas lūpas sašķieba naidīgs smīns, bet acīs liesmoja tik briesmīgas dusmas, ka pat Fjodors sarāvās un kaut ko ieņurdējās.

—  Tad nu tā, — teica Marfa. — Esam palikuši vieni. Varbūt tā ir pat labāk. Niekošanās beigusies, Fjodor!

Viņa pamāja kroplim, un tas paklausīgi pieskrēja.

—   Kas vēl vajadzīgs karātavām? — Marfa ar pētošu aci noskatīja būvi. Šķērskoks jau bija stingri piestiprināts un gaidīja. — Virvi vajag… Derēs tā, ar kuru bijām sasējuši raganas… Un pakāpienu. Bet šoreiz vajag šauru… Tur tā pagale… .

Viņa norādīja uz acīmredzot vārtu aizda- rīšanai domātu pagaru resnu kārti.

—    Atslien to šķērsām zem tām karātavām pret sienu… Kusties! — iekliedzās Marfa. — Ātrāk, kamēr tas mans mīkstsirdīgais brālis nav atgriezies!

—   Labi, Fjodor! — sava kalpa pūles novērtēja Marfa. Tis bija atkal uzvilcis Jundai arbaletu un pieslējis kārti pie sienas zem paša šķērskoka, pie kura karājās virve. — Uzdzen to pinkšķi uz kārts! Tikai neizlaid no rokām cirvi!

Sažņaugusi labajā rokā dunci, Marfa stāvēja netālu no Jundas. Fjodors pārmeta cirvi kreisajā rokā, piegājis sagrāba sakņupušo un arvien šņukstošo Mildu aiz pleca, nostatīja uz kājām un pastūma uz karātavu pusi. Milda, likās, joprojām nesaprata, kurp viņu stumj, viņa spieda savu asiņojošo, ar krekla stūri aptīto roku pie krūtīm. Piegājusi pie šķērsām atslietās kārts, viņa apstājās un nobijusies paskatījās apkārt.

—     Kāp! Kāp, tu pagānu kalpone! — spiegtin iespiedzās Marfa, un Milda, tās aso vārdu un Fjodora elkoņa stumta, sāka kāpt pa slīpo kārti.

—    Neuzdrošinieties! Atstājiet viņu mierā! — nenovaldījās Medeina un metās pie Mildas. Fjodors iebelza viņai ar cirvja kātu. Trāpīja pa plecu. Trieciens bija stiprs, jo Medeina sazvārojās un pakrita blakus apdegušu baļķu kaudzei.

Jundas acis satumsa. Viņa nevarēja iedomāties, ka kāds varētu pacelt roku pret viņas māti. — Nē… — viņa iečukstējās ar sausām lūpām. — Dievi palīdzēs…

Taču likās, ka dievi pametuši viņas un šo nīcīgo, ugunsgrēka nopostīto Nalšas zemes stūrīti. Māte gulēja kņūpus, no matiem noslīdējušais lakats atklāja līdz asinīm nobrāzto sejas labo pusi.

—   Māmulīt! — ievaidējās Junda.

—   Tikai skrien pie viņas, un tavai apaļ- vaidzci gals! —gandrīz pie pašas auss iešņācās Marfa. — Skaties tur! Tagad tu man netēlosi, tu, nolādētā ragana…

Junda pacēla acis. Milda ar drebošiem ceļiem un no jauna sasietām rokām jau stāvēja uz sienā atbalstītās kārts. Pār šķērskoku pārmestā virve tagad apjoza viņas kaklu, un Fjodors to savilka, paceldams meitenes zodu.

—  Redzi virvi?! — iešņācās Marfa. — Pāršauj to, jo tās skuķes kājas ilgi neizturēs. Fjodori Piesien un vācies.

Fjodors jau bija paspējis piesiet virvi. Nesdams cirvi, viņš atgāja no vietas, kur varēja trāpīt arbaleta bulta. Uz resnas kārts, dienvidū kāpjošās saules apspīdēta, stāvēja Milda ar pagurumā ļimstošiem ceļiem. Virve žņaudza viņas kaklu tik stipri, ka viņa nespēja pat iekliegties.

Junda, aizgaiņādama bailes, iekoda apakšējā lūpā. Mutē sajuta sāļu asins garšu. Ātri pieglauda vaigu pie arbaleta laides. Ierocis drebēja rokās, un icdobe, kam bija jārāda bultai ceļš, kustējās, skardama te virvi, te apsvilušo baļķu sienu, te bailēs izplestās, pēc palīdzības brēcošās Mildas acis.

Blakus atskanēja griezīgs Marfas bļāviens:

—   es tev saku, pāršauj virvi, vai arī viņa ies ellē!

Junda dziļi ieelpoja. Krūtīs it kā norima, taču arbaleta laides iedobe atteicās sastingt pret vietu, kur vajadzēja trāpīt. Uz stiegras sviras uzliktie pirksti sāka tirpt.

—   Šauj, ragana! — pavisam blakus spiedza Marfa.

Nošalca vējiņš. Milda nespēja izturēt pat šo vieglo vēsmu un bīstami sasvērās.

Kavēties vairs nedrīkstēja. Labās rokas pirksts it kā pats nospieda sviru. Tērauda loks deva triecienu, bulta iespindzās un iedūrās baļķu sienā pus asi no nostieptās virves.

Izdzirdusi bultu ieduramies, Milda sašļuka. Kājas ceļos saliecās, pēda noslīdēja no kārts un augums smagi krita lejup. Sija ic- krakšķējās. Nostiepdamās notrīsēja virve.

—   Esi desmitkārt nolādēta! — Marfa no niknuma salaida nagus sev ģīmī. Blakus viņai Fjodors, muti plati pavēris, skatījās uz šūpojošos Mildas ķermeni.

—    Ak, Visvarenais, nevar būt?! — no vārtiem atskanēja skarbā Jefrosima balss.

Viņš ar riebumu skatījās uz savu māsu.

—   Tu savu esi panākusi! Kauss ir pilns, Marfa, — viņš piesmacis teica. — Atnācu tev paka|, bet tagad atstāšu. Nolemts. Nevis tās gūsteknes, bet tu esi ļaunuma sagrauzta ragana.

Aiz izgāztajiem vārtiem pulcējās kareivji ar ceļam jau sagatavotiem zirgiem. Tuvāk stāvošie, ienākuši pa vārtiem un skatu ieraudzījuši, pārmeta krustu. Jefrosims pagriezās pret kareivjiem.

—  Vairāk nevienu līdzi neņemam! — viņš apņēmīgi teica. — Un tūliņ pat pametam šo nolādēto vietu. Lai debess un pagānu atriebība krīt nevis pār mums, bet pār tiem, kas to piesaukuši.

Kareivji pamāja un sēdās seglos. Nemierīgi iezviedzās garo ceļu sajutušie zirgi.

Marfa ar garo piedurkni nobraucīja seju, kuru tikko bija ar nagiem līdz asinīm saskrāpējusi. Viņas acīs pazibēja bailes.

—   Brāl! — viņa klusu pasauca.

Jau dunēja pakavi. Par izlūkiem izraudzītie kareivji aizjāja pa priekšu. Starp diviem zirgiem ierīkotās nestuvēs jau bija iecelts vissmagāk savainotais kareivis. Atkal pacēlās jātnieku izbiedētās vārnas.

—   Brāl! — atkārtoja Marfa, ar šausmām skatīdamās apkārt. Viņas skatiens aizķērās aiz Medeinas, sieviete, uz elkoņa atbalstīdamās, mēģināja celties.

Pie šķērskoka tikko manāmi šūpojās meitenes ķermenis.

—  Jefrosim! — iespiedzās Marfa. —Tu… tu nevari mani atstāt! Es taču esmu tava māsa! Brāli!

Atbildes nebija. Kalps pieturēja kāpsli, un Jefrosims smagi, kā celdams divkāršu gadu nastu, uzrāpās zirgā. Pagrieza tā galvu uz austrumiem un sakustējās, pat neatskatīdamies.

— Stāvi!… Apstājies! — ievaimanājās Marfa, ar savām īsajām kājām mezdamās pie vārtiem.

Likās, arī Fjodors metīsies viņai pakaļ, taču viņš apstājās, paskatījās uz Jundu, kas bija piespiedusies pie arbaleta staba un itin kā zaudējusi samaņu, un pacilāja labajā rokā cirvi. Lēnām piegāja pie Jundas un ar cirvja kātu pacēla viņai pār acīm nokritušu matu cirtu. Meitenes acis bija vaļā, taču, likās, neko neredzēja. Fjodors sarāvās. Caur azoti paskatījās uz paša uztaisītajām un darbu izpildījušajām karātavām.

"Šitās meičas dēļ viss tik nelāgi sagriezies…" viņš nodomāja.

Vējš plivināja nedzīvās meitenes matus, čabinājās apģērba krokās. Likās, Milda tūliņ aizlaidīsies kā liels pelēks putns.

"Vispirms noņemšu viņu," lēnām domāja Fjodors. "Bet pēc tam…"

Greizsprandis nebija pamanījis, ka vecākā gūstekne jau paspējusi atgūties. Medeina pameklēja savu drēbju ielocēs, atradusi, ko meklēja, saspieda plaukstā sudrabā zaigojošo bultu un lēnām, nenolaizdama acis no Fjodora, sāka līst uz Jundas pusi.

—   Pēdas vēl ir! — iekliedzās Mediveiša. Viņš bikstīja ar papēžiem savu kūtro zirgu, bet nevarēja panākt nepacietīgo Eiņu. Vējš purināja sirmos matus, acis uzmanīgi pētīja ceļu. — Liekas, vakar jāts… Re, skatieties, vai tas nav sievietes lakatiņa stūris?

Eiņum bija jāgriežas atpakaļ. Tiešām, krūma zarā, plivinādamās kā slazdos iekļuvis putns, karājās drēbes skranda. Skaidras zirgu pakavu pēdas nogriezās aiz liela ruda laukakmens, kam apkārt bija apaudzis ass grīslis.

Eiņus pagrozīja skrandu rokās. To sedza putekļi, taču raksts bija pazīstams.

—   Vai tiešām Jundas? — viņš nomurmināja. — Dievi, kas viņai noticis? Ātrāk… Vai viņi nevar ātrāk?

Ciema ļaudis pārāk nesteidzās. Bārdainais Rimkus ar diviem saviem dēliem, kalsns garš vīrs, sieviete 1111 vēl trīs vīri mierīgi jāja nopakaļus. Viņi bija bruņoti ar cirvjiem un šķēpiem, dažiem pie segliem bija piestiprināti loki. Viens no tiem acīmredzami bija krievu darināts.

—   Ja pēdas pagriežas, tad tur ari ir jājuši, — nolēma bārdainais Rimkus. Un drēbes skrandai viņš nepievērsa nekādu uzmanību.

—   Tā, liekas, ir… Neko daudz tur nebūs atraduši, — otrs piekrita un drūmi nosmējās.

—     Kur pagriežas? Kur jāj? — Eiņus nerimās. — Tā taču ir manas māsas iakata driska…

—   Kur? Nu taču uz to pieklīdušo krievu ligzdu…

—  Uz bijušo ligzdu… — izlaboja kalsnais.

—   Kur tā ir?

—   Nu, kad uzjāsi pakalnā, ieraudzīsi… — paskaidroja Mediveiša. — Tikai uzmanīgi…

Taču Eiņus neklausījās. Viņš jau bija pagriezis savu Sārti un, sizdams ar pavadu, piespieda viņu kāpt pa gandrīz stāvo nogāzi. Vieglās pakalna smiltis, pakavu satricinātas, bira lejā, bet zirgs ar jātnieku tomēr kustējās augšup.

—    Pagaidi taču! — vecis nosauca pakaļ. Viņš ar vicu šaustīja savējo, taču kūtrais zemnieku zirgs pat nedomāja nest jātnieku kalnā. Atlika vien kāpt nost un vest to līdzi. Cieminieki pat nemēģināja jāt.

Sartis šņākādams sasniedza pakalna virsotni, un Eiņus priekšā pavērās ieleja.

Sākumā ne pārāk labi aptverdams, ko redz, viņš apskatīja melnās krāsmatu kaudzes, apgāztās sētas, un tālāk — vietām sadedzināto, vietām izgāzto, bet vēl aizvien stāvošo aizsargsienu. No tās tobrīd attālinājās kāds padsmits jātnieku.

—   Dievi!… Mums jāsteidzas. Viņi dodas prom, — viņš iečukstējās.

Skaļi elsdams, pakalnā uzrāpās Me- diveiša. Neteikdams ne vārda, viņš skatījās uz jātnieku rindu, kas lēnām virzījās uz ziemeļaustrumiem. No šejienes jātnieki izskatījās kā rotaļlietas.

—  Zobenu gan viņiem ir pietiekami… Un to arbaletu, — no virsotnes ainu novērtēja viņus panākušais bārdainis. — Viņu ir pārāk daudz. Neuzvarēsim…

Eiņus nevarēja nostāvēt uz vietas. Viņš būtu meties lejup, taču bija skaidrs, ka pa stāvo nogāzi pat viņa Sartis nevarēs nokāpt.

—   Nomierinies. Sekosim viņiem, — Me- diveiša uzlika viņam roku uz pleca. — Bet paskaties… Visi nav aizjājuši. Vai tik tas nav kāds sievišķis?

—   Tā nav Junda… — Eiņus ieskatījās.

Iztālēm bija redzams, ka pie izgāztajiem

nocietinājuma vārtiem parādījās maza un drukna sieviete. Viņa itin kā mēģināja skriet pakaļ tālumā zūdošajiem jātniekiem, bet pēkšņi apstājās. Pacēla rokas, pavicināja un nolaida.

—    Nāk atpakaļ… — Mediveiša nomurmināja. — Acīmredzot viņa nav viena… Tur aiz tās sētas būs palikuši vairāki.

—   Tad ko mēs gaidām?

—     Negaidīsim! — piekrita Mediveiša.

—   Bet nav ko steigties. Neaizbēgs. Šķiet, viņiem pat nav zirgu. Tādēļ tagad jārīkojas piesardzīgi…

Junda bija nekustīgi sakņupusi pie stabiņa ar arbaletu. Atspēries pret sienu, Fjodors pakāpās, kamēr sasniedza karātavu šķērskoku, un atvēzēja cirvi. Pārcirta virvi, un saļimušais Mildas ķermenis atsitās pret zemi. Nokrita mīksti, gandrīz bez-skaņas. Tam nebija tālu jākrīt.

—  Te, meitiņ… — pavisam blakus iečukstējās Medeina. Viņas balss bija mierīga, kāda mēdza būt no rītiem, kad nāca modināt.

—   Ņem. Saspied plaukstā. Pieglaud pie krūtīm.

Viņas rokā blāvi iemirdzējās sudraba bulta.

—   Saki, Laima, likteņa māt, piedod, — rāmā balsī turpināja māte. — Piedod, jo mēs kļūdījāmies. Dievi nekļūdās.

—  Laima, likteņa māt, piedod… — iečukstējās Junda un satvēra labajā rokā bultu. Bulta bija kā dzīva, tajā itin kā ritēja dzīvinošas asinis, kas deva siltumu un spēku. Junda piespieda bultu pie krūtīm un sajuta, kā spēks strāvo no tās un apņem viņu kā silts vasaras vakara vējš. Acīs noskaidrojās, no vājuma nepalika ne miņas.

Viņa piecēlās un acumirklī novērtēja stāvokli. Greizsprandis Fjodors, ieraudzījis, ka viņa piecēlusies, pieliecās un ķēra cirvi, ko bija nolicis zemē, kad pārbaudīja, vai Milda neizrāda dzīvības pazīmes. No vārtiem nākdama, arī Marfa viņu pamanīja.

—   Tā ragana! Skaties, tā ragana atģidu- sies! — viņa sauca pa gabalu.

Junda iekoda zobos sudraba bultu un ar abām rokām ķēra pie stabiņa piestiprināto arbaletu. Ierocis bija piesiets ar virvi, ko Fjodors bija aptinis ap rotājumam izgriezto mežacūkas galvu. Junda parāva tik stipri, ka koka galva ieplīsa un virve noslīdēja. Uzvilkt tērauda loku tagad bija bērna darbs. Sudraba bulta itin kā pati iegūlās tai domātajā iedobē.

Pirms pacēla ieroci, Junda jau zināja, ka tagad atkal redzēs šaujamās bultas likteni.

Bultas ceļa rādītājs pavediens stiepās telpā skaidrāk nekā jebkad. Kā mirdzošs zirnekļa tīmeklis tas vizēja deguma smakas pilnajā gaisā no bultas uzga|a līdz Marfas acu starpai.

Arī Marfa to redzēja un sajuta nāves dvašu.

—   Cērt, cērt! Zvel tai nolādētajai raganai! — viņa iekliedzās.

Ar acs kaktiņu Junda redzēja, ka Fjodors pacēlis cirvi, taču tas nesagrāva viņas mieru. Viņa uz mirkli sastinga, pamira arbaleta lai- de, smagi trieca tērauda loks. Viņa neskatījās, vai bulta trāpījusi. Par to nevarēja būt nekādu šaubu, tāpēc, tikko nospiedusi sviru, viņa strauji pagriezās un no visa spēka ar arbaleta laidi gāza Fjodoram pa seju. Tas dobji iestenējās, sazvārojās, no viņa rokām izkrita sitienam paceltais cirvis, un Marfas Kuntienes uzticamais kalps sakņupa pie arbaleta stabiņa, saķerdams seju rokās.

—   Šoreiz kļūdu nebūs… — Junda bargi nočukstēja, nomezdama arbaletu un ķerdama pēc cirvja, kas bija izkritis no Fjodora rokas.

Pacēlusi acis, kā no jauna ieraudzīja māti.

Uz viņas putekļainā priekšauta sarkanus traipus bija uzšļākušas Fjodora asinis, taču mātes seja palika pilnīgi mierīga.

—   Tā bija mana kļūda, meitiņ, — viņa klusi teica. — Dievi zināja, ko dara. Tā dāvana ir tavs liktenis.

Junda palocīja galvu. Tagad arī viņa to beidzot bija sapratusi. Viņa paskatījās uz vārtu pusi. Marfa krītot bija aizķērusies aiz apdegušas sijas, un tagad viena viņas kāja dīvaini slējās augšup. Seja nebija redzama, bet to arī nevajadzēja redzēt. Junda tāpat zināja, ka starp acīm iedūrusies sudraba bulta.

—   Bet bulta? — pajautāja Junda.

—  Tā atradusi savu vietu, — klusi turpināja Medeina. — Spēka tajā vairs nav. Viss spēks ir tevī, bet bultā palicis lāsts.

Ari viņa palūkojās uz sagāzto vārtu pusi, un plats, priecīgs smaids pēkšņi atmirdzēja viņas nopietnajā sejā.

Pasmaidīja arī Junda.

Pa vārtiem, izspūrušajiem matiem plīvojot, priecīgi vicinādams rokas, uz sava Sarta pie viņām joņoja Eiņus.

Dievības "Jundas liktenī"

Austčja Bišu dieviete. Bišu, augu un ziedu aizgādne. Vārds cēlies no "audēja", "aust".

Aušrine Debesu dieviete. Saules meita (Rīta zvaigzne). Neparasti skaista meitene, kuras galvu rotā saules attēls.

Gabija Uguns dieviete. Uguns glabātāja, sargātāja, pavarda dieviete, saimniece. Tēlota kā sieviete sarkanās drēbēs, reizēm ar spārniem.

Gaismas

dievs Sk. Zvaigždikis un Dievs.

Ganda Sk. Mēnesnīca.

Giltine Nāves dieviete. Dievietes Laimas māsa. Galvenais uzdevums, gaidīt, kad cilvēkam pienācis laiks mirt un tad nomirdināt. Gara, tieva sieviete ar baltu apmetni, seja zilgana, garas rokas, gara indes pilna mēle, ar kuru iedzeļot nomirdina cilvēkus un dzīvniekus.

Junda Kara dieviete.

Kauks Pazemes dievība, gariņš. Dzīvo netālu no sētas, ciematos, mājas stūrī. Visbiežāk maza vīriņa izskatā. Var atnākt pats, var viņu izperēt no kuiļa, ērzeļa olas. Viņš palīdz cilvēkiem, pabeidz saimnieka iesāktos darbus.

Keļukis Ceļu, ceļojumu, ceļinieku dievs.

Kovs Kara dievs. Viņa simbols ir melns

zirgs un gailis.

Laima Dzimšanas dieviete. Auglības un visa dzīvā dzimšanas dieviete. Ja un piedzimu šā likteņa lēmēja. Mitinās liepā, kur dzeguzes izskatā lemj cilvēka likteni. Sieviete ar dzeguzes spārniem un putna kājām.

Laime Dzīves gaitas kārtotāja. (Arī Daļa.) Pārstāv tikai daļu no visas laimes. Cilvēki lūdz viņai veselību, personīgo laimi, veiksmi ceļā u. tml. Viņas putni — gulbis un pīle.

Lielā Māte (Dievu māte, lielā dieviete La- da.) Visas dzīvās pasaules dzemdētāja, kosmiska būtne, kas dod dzīvību pasaulei.

Mūžīgs pasaules, cilvēces, dzīvnieku un augu valsts princips. Dievs, kas sargā māju, sētu (tādu dievību ir daudz — Nunadie- vis, Dimstipatis, Paģirnis u.c.). Mežu dieviete. Mežu saimniece, kas parādās lāča izskatā. Mēness dieviete, kas parādās nakts un tumsas putna pūces izskatā. Valda naktī un kārto cilvēku nakts darbus. Ar savu balsi paziņo dažādas nelaimes. Debesu dievs, kas izkliedē tumsu un palīdz cilvēkiem pasargāties no visādām briesmām. Skaists jauneklis sudraba drēbēs. Personificēta augu valsts un ražas dieviete, mirstoša un atdzimstoša.

Majas dievs

Medeina

Mēnesnīca

Mēness

More

Mūžsenais

Dievs,

Dievs

Augstākais seno lietuviešu dievs, dienas gaiši mirdzošo debesu personifikācija. Lietuviešu folklorā Dievs lemj cilvēku likteni, rūpējas par pasaules kārtību, saistīts ar zemes auglīgumu un ražīgumu. Viņam paklausa citi dievi un cilvēki.

Paģirnis Mājas dievs. Sargā ģimeni zalkša izskatā un dzīvo mājas stūrī zem dzirnām, pie krāsns. Visādu zemes bagātību un saimniecības aizgādnis. Patrimps Pavasara, laimes, miera, brieduma, pārticības dievs. Sargā dzīvniekus, druvas, labību, siltuma un auglības dievs. Jauneklis, kura galvu rotā vārpu vainags, kas simbolizē zemi, ražu, labību. Pavarda Gabija, Gabjauja (rijas uguns dievi dieviete), Gabikis, dzirksteļu

dievs Tratikis. Pcrkūns Atmosfēras un debesu, dabas valdnieks. Vecākais no dieviem pēc Praamžus - Mūžīgā Dieva. Perkūns sargā pašu cilvēku, viņa tikumu, morāli, taisnīgumu, labo. Uzrauga zemes augu veģetāciju, rūpējas par ražīgumu. Pērkona un lietus devējs. Spēks, kas valda uguns un ūdens parādības. Sirms vecs vīrs ar sarkanu apmetni, sudraba loku u. c. Pokļus Pazemes, tumsas, ļaunuma, nelaimju dievs. Klīstošu garu un velnu dievs. Vecis ar nāves bālu seju, garu sirmu bārdu, galva apsieta ar baltu lakatu. Pazemes un nāves simbols.

Rage Raganu dieviete. Līkiem zobiem kā mežacūkai, briesmīgām izvalbītām acīm, gariem un pinkainiem matiem kā Giltinei. Vienā rokā indes kauss, otrā plats zobens, pār kuru karājas trīs baismi ļaunie gari.

Saule Debesu saimniece, kas dod dzīvību un uztur to. Meitene ar gariem zelta vai linu matiem, nēsā zelta kroni vai linu ziedu vainagu, ģērbusies garās zelta drēbēs ar skaistu villaini plecos.

Slogute Tēls, kas (līdzīgi lietuvēnam) smacē guļošus cilvēkus.

Velins Tas pats velns — pazemes labais gars. Gaišredzības, pareģojumu, zināšanu un okultu parādību dievs.

Zvorūne Mežu dieviete. Zvēru saimniece, dieviete medniece — milzīga meita ar vīrieša seju, kas ģērbusies lāčādās ar šaujamloku plecā.

Žemīna Zemes dieviete, zemes personifikācija. Viena no nozīmīgākajām dievietēm. Saistīta ar Perkūnu, pamatmīta sižetā ir viņa sieva, tai ir saistība arī ar sauli un mēnesi. Latviešu mitoloģijā pazīstama kā Zemes māte.

Zvaigždikis Debesu zvaigžņu dievs.

Sl A "Nordik". Reģistrācijas apl. N: r. 2 - 0792. Daugavgrīvas ielā 36—9. Rīgā, LV—1007. Tel. 7602672. Noliktava — Jēzusbaznicas ielā 7a. Rīgā, LV—1050. Tel. 7225669. Iespiesta un iesieta Talsu tipogrāfijā. Vāki nodrukāti tipogrāfijā "Premo".

Izbaudi piedzīvojumu!

Mūžseno sapni - lidot - cilvēks pirmo

reizi īstenoja ar gaisa balonu. Tas notika pirms vairāk nekā 200 gadiem.

Kopā ar mums šo vienreizējo un neaizmirstamo sajūtu ir iespējams izbaudīt arī šodien.

Noslēpumaini, fascinējoši gaisa baloni, pieredzējuši piloti un

prasmīgi apkalpes locekļi piedzīvojumā aicina arī tevi.

Nekavejies!

Tālrunis: 7611614 Fakss 7860206 E-pasts: altius@com.var.lv www.balticballoons.lv

LIDOSIM KOPA!

Uzmanību, Skomanta sērijas lasītaji!

Nedaudz mainīti izlozes noteikumi.

Lai kļūtu par loterijas dalībnieku, jāiegādājas un jāizlasa nevis 6, bet gan 4 iznākušās SKOMANTA grāmatas:

Teitoņu gūsteknis, Purvāju vilcene, Atmaksas bulta un Jundas liktenis.

Sāc rīkoties jau tagad un nenokavē!

Izgriez no četru minēto grāmatu vāku atlokiem loterijas dalībnieka kartes, katru aizpildi un visu komplektu aploksnē nogādā izdevniecībā "Nordik" (SKOMANTA loterijai, Daugavgrivas ielā 36 - 9, Rīga, LV 1007) vai LNB Bērnu literatūras centrā (Tērbatas ielā 75, Rīga, LV 1001) ne vēlāk kā līdz 2000. gada 12. aprīlim.

Ja vēlies kļūt par zīmējumu konkursa dalībnieku, izgriez zīmējumu konkursa karti, aizpildi un kopā ar A 4 formāta krāsainu zīmējumu līdz 12. aprīlim nogādā izdevniecībā "Nordik" vai Bērnu literatūras centrā.

Izloze notiks aprīļa beigās un būs skatāma I.NT (seko informācijai "Spicajā Avīzē" un avīzē "MANA"). Visi izlozes dalībnieki bez maksas maijā varēs apmeklēt gaisa balonu festivālu Tērvetē, piedalīties izdevniecības "Nordik" svētku pasākumos, bet 10 uzvarētājus gaida satraucošs piedzīvojums — pacelšanās gaisa balonā.

Arī Rīgas Grāmatu svētkos (Dailes teātrī no 14. līdz 16. aprīlim) "Nordik" stendā Jūs gaida grāmatu loterija, konkursi un dažādi pārsteigumi.

Uz tikšanos!

Jūsu "NORDIK"

4 — 209

6 — 209

7 — 209

4 Kāda vcln… (kr. vai.)

1 Atceries, ka esi mūks no svētā Georgija klostera, (kr. vai.)

2 Nekas, tīri glīta. (kr. vai.)

3 Labi, Fjodor. (kr. vai.)

4 Tu man esi malacis! (kr. vai.)

[1] pierietenis — sieviešu svārku apakšējā daļa.

[2] ikonostass — starpsiena pareizticīgo dievnamā, kas norobežo altāra daļu no pārējā interjera, tajā ir svētbildēm (ikonām) un griezumiem rotātas durvis.

[3] ko? (kr. vai.)

[4] ko? (kr. vai.)

[5] uzklās galdu vakariņām, (kr. vai.)

' es tevi stādīju priekšā kā mūku, iegaumē! (kr. vai.)

[7] un, ja būs jārunā, tad ari runā par to… (kr. vai.)

[8] lūk, viņi! (kr. vai.)

[9] iekrita!… slava svarogam! (kr. vai.)

[10] kur tā skuķe, kura… a, šitā? (kr. vai.)

[11] priecājos iepazīties, skaistulīti (kr. vai.)

[12] nesaprotu! (kr. vai.)

[13] nu, velns! (kr. vai.)

- celies, lops! (kr. vai.)

[15] netrokšņo, pagāne, ka tevi! (kr. vai.)

[16] ne vārda, ne soli! (kr. vai.)

[17] citādi nožēlosi! (kr. vai.)

[18] kur noslēpi? (kr. vai.)

[19] piesēju akmeni un purvā! (kr. vai.)

Content

Almēns Kazis Jundas liktenis

1.AKMENS PADOMS

2.ŠVENTARAĢA IELEJA

3.TRĪS ŠĀVIENI

4.SĀTANA IEROCIS

5.CILVĒKS AR GREIZO SPRANDU

6.SUDRABA BULTA

7.KRĒVA

8.MĀJUPCEĻŠ

9.MINDAUGA PILĪ

10.PAKAĻDZĪŠANĀS

11.MOGILE

12.NODEDZINĀTAJĀ CIEMĀ

13.SMACĪGĀ NAKTS

14.MEDIVEIŠA

15.LIKTEŅA PAVEDIENS

Dievības "Jundas liktenī"