Pokrovskis Sergejs

Mamutu mednieki

S. POKROVSKIS

MAMUTU MEDNIEKI

meža milžu pēdas

Sašūpojās krūmu zari. Biezoknī pabāzās pinkaina galva, tad tā pazuda un iznira starp zariem no jauna.

Cilvēks vai zvērs?

To uzreiz nemaz nevarēja noģist.

Rūsganas, sapinkājušās lauvas krēpes nokarājās pāri pleciem. Uz krūtīm krēpes savijās ar milzīgu plušķainu bārdu, pilnīgi paslēpjot kaklu. No zemās pieres apakšas, šaurā spraugā samiegtas, lūkojās skadras, vērīgas acis. Pāri tām nokārās sukai līdzīgas ķerainas uzacis.

Tomēr tas bija cilvēks.

Kad viņš pašķīra biezos zarus uz krasta kraujas, varēja manīt sakumpušu, plecīgu, druknu stāvu. Cilvēks valkāja īsu maisam līdzīgu zvērādas tērpu un bija apjozies ar lūku saišķi. No tērpa izgriezumiem rēgojās stiegrainas, dzīslainas rokas, ko aptvēra platas zvērādu aproces. Kreisā roka bija stingri satvērusi šķēpu ar akmens uzgali. Cilvēks, pagriezis pret vēju platās nāsis, ošņāja gaisu.

Pēc tam viņš izlīda no krūmiem, pagājās dažus soļus gar kraujas malu un pieliecās.

Seit zāle bija nobradāta un lazdu krūmi aplauzīti.

Rūsganais nometās ceļos, atspiedas ar plaukstām pret zemi, pieplaka ar seju pie nomīdītās zāles un rūpīgi to apošņāja.

Viņš atrada kādas milzīgas pēdas iespiedumu.

— Humma, humma, humma!

Cilvēks trīs reizes čukstus atkārtoja šo dīvaino vārdu, piecēlās un, mādams ar spalvaino roku, aicinaja kādu panākt tuvāk. Tad viņš pielika pie deguna rāditāja pirkstu un ar roku novilka gaisā slaidu loku, it kā savīdams neredzamu spirāli. Pēc tam rūsganais pacēla plaukstu augstu gaisa un divas reizes pamāja.

Kam gan viņš rādīja šīs zīmes?

Pēc maza brītiņa no biežņas iznira vēl divi cilvēki.

Arējā izskatā viņi stipri atšķīrās 110 pirmā. Abi viņi bija jauni un stalti.

Viņiem neauga ne ūsas, ne bārda. Taisnie melnie mati, galvvidū sasieti ar siksniņu, slējās gaisā biezā cekulā. Matu ērkulī bija iesprausta spalva, bet aiz jostas aizmugurē kūļājās lapsas aste. Līkais, plānais deguns, plaši atvērtās acis un biezās, kuplās uzacis piešķīra viņiem drosmīgu, kareivīgu izskatu.

Rūsganais vēlreiz nočukstēja — «Humma» un rādīja ar roku uz ziemeļiem. Jaunekļi atbildēja viņam ar izteiksmīgām kustībām — viņi līksmi palēcās uz vietas un savicināja šķēpus.

Visi tris iznāca upes stāvkrasta malā. Lejā viņu skatieniem pavērās Lielās upes ieleja. Otrā krastā zaļoja slapja paliene. Ap plūstošajās liekņās mirdzēja šauri, gari ezeriņi un slīkšņas, kas lur bija palikušas pēc palu ūdeņu noskriešanas. Cilvēki uzmanīgi palūkojās visapkārt un sāka kāpt lejā pakraste, turēdamies ar rokām aiz garajam koku saknēm. Kraujas pakājē sākas lēzenas irdenu iežu nobiras, pa kuram vijas zvēru takas. Viena 110 tām — pali zemākā — bija arī visplatākā. Uz takas slarp vecam briežu pēdām varēja saskatīt k.id.i zvēra milzīgās svaigas pēdas.

—        Humma! Humma! — priecīgi čukstēja mednieki.

—        Ho, ho! Vilka Nāss! — smiedamies iekliedzās Ao, pats jaunākais no visiem trim.

Tā viņš izteica savu dedzīgo sajūsmu par mednieka nepa- rasti smalko ožu.

Vilka Nāss nometās uz ceļiem un sāka apošņāt milzīgās pēdas:

—    Humma te gājis garām, kad saule bija pamodusies un rasa nožuvusi.

Rūsganais prata lasīt pēdas, tāpat kā tagad cilvēki lasa grāmatu. Mednieks uzmanīgi apskatīja pēdas un piebilda:

—    Te gājusi jauna hummu mātīte, bet tur — veca. Te gājis mazulis un te vēl viens mazulis.

Ao pētīja pēdas pašā krastā tikpat uzmanīgi un pēkšņi uzsita ar plaukstu uz ceļa:

—    Viņi gājuši pa ūdeni! Daudzi.. . daudzi…

Vilka Nāss sāka smieties. Viņa acis pavisam paslēpās sīkajās krociņās. Mute izstiepās gandrīz līdz ausīm.

Trešais mednieks — Ulla, rakņādamies vāverādu maisiņā, saka kaut ko meklēt. Viņš izvilka baltu priekšmetu plaukstas garumā — no mamuta kaula izgrieztu sievietes veidolu. Tas bija smalks darbs. Veidols attēloja padzīvojušu sievieti ar tievām pie krūtīm piespiestām rokām un noliektu galvu. Uz galvas varēja samanīt kaut ko līdzīgu cepurītei, kas pārklāja matu cekulu. Iespējams, ka tā bija attēlotas ap galvu vainagā savītas bizes.

Mednieku sejas vienā mirklī kļuva nopietnas. Vilka Nāss palūkojās visapkārt un izraudzījās vietu, kur stāvā pakraste pienāca pavisam tuvu pie upes. Ar veidolu rokās viņš gāja uz turieni.

Apakšā balsnīja kaļķa slāņi, ko gandrīz pilnīgi pārklāja irdenas nobiras. Pāri tām klājās blīva māla kārta.

Uzrāpies uz irdenajām nobirām, Vilka Nāss vispirms sarausa ar rokām zemes kaudzīti un iesprauda tur balto kaula veidolu līdz ceļiem.

Ao piegāja pie kraujas un stingriem šķēpa vēzieniem uz gludās sienas uzzīmēja kāda milzu zvēra apveidu. Tas bija kuprains zilonis ar lielām, resnām kājām un galvu, sapinkājušos spalvu. Augstu gaisā slējās resnu ilkņu gali.

Ziloni ieskicēja tikai dažas skopas līnijas, taču tik veiksmīgi, ka no pirmā skatiena varēja pazīt, kādu dzīvnieku attēlo zīmējums. Tas bija īsts mākslas darbs, turklāt mākslinieks bija mednieks, kura vērīgā acs prata saskatīt visas dzīvnieka īpatnības un paražas.

Tikko Ao bija pabeidzis zīmējumu, visi trīs mednieki ātri atlēca sānis. Viņu acis bija plati atplestas, zobi cieši sakosti, pirksti krampjaini ar spēku sažņauguši īsos šķēpus, kāju un visa ķermeņa muskuļi saspringti kā stīgas.

Viņi lēnām kāpās atpakaļ, lai aizietu tālāk no kraujas: viņu priekšā stāvēja humma — dzīvs, pinkains, briesmīgs.

Mednieki noslīga uz ceļiem: Vilka Nāss — vidū, aiz skulptūriņas, Ao un Ulla — iesānis no viņa. Šeit viņi jutās pilnīgā drošībā: viņus ar savu burvestības spēku sargāja Vecāmāte, viņu ciemata visuvarenā aizstāve, kas atvairīja naidīgos spēkus un neredzama piedalījās visās bīstamajās medībās.

Visi trīs mednieki iesprauda zemē šķēpus ar smaili uz augšu un ar visu augumu pieplaka pie zemes, pēc tam pielēca kājās un aizsāka gari stieptu dziesmu. Vienmuļā motīva pavadījumā sākās medību deja. Mednieki soļoja apkārt šķēpiem cits aiz cita, ik pēc trim soļiem saliecot celī gan vienu , gan otru kāju.

Ne dziesma, ne deja nebija viņiem izprieca vai izklai-

dēšanās, te notika buršana, apvārdošana. Šai apvārdošanai, pēc viņu domām, vajadzēja atnest laimi medībās. Dziesmā nebija daudz vārdu. Tos dziedāja it kā pati Lo — Rudo Lapsu ģints Vecāmāte:

Es esmu Lo, Rudo Lapsu ģints Vecāmāte!

Es apvārdoju kupraino hummu.

Apvārdoju viņa ilkņus un ausis, un visas četras kājas:

Humma, humma, dzer ūdeni!

Humma, humma, kā kalnā!

Humma, humma, krīti bedrē!

Humma, atdod mums savu gaļu!

Atdod mums savus ilkņus un savus kaulus!

Tevi apvārdo Lo, Rudo Lapsu ģints Vecāmāte.

Mednieki sasita plaukstas un tvēra pēc šķēpiem. Viņu priekšā stāvēja humma — dzīvs, spalvains humma un slēja pret debesīm šausmīgo snuķi. Tomēr šis zvērs vairs nelikās viņiem briesmīgs. Vecāmāte bija padarījusi viņu rāmu. Viņa bija apvārdojusi zvēru ar savām burvestībām. Viņa bija sasaistījusi hummas spēku. Tagad viņš vairs nespēja aiziet ne soli projām no kraujas, uz kuras bija uzzīmēts. Mednieki pagrāba saujā smiltis un ar spēku saka sviest šausmīgajam attēlam. Viņi mērķēja tieši tur, kur Ao bija uzzīmējis acis — abas vienā pusē galvai.

Kāpēc mednieki tā darīja?

Hummu vajadzēja padarīt aklu, lai viņš nevarētu saskatīt medniekus.

Pēc tam Ao piezagās pie hummas un ar šķēpa kāta galu ātri apvilka svītru apkārt zvēram, kurš nu bija zaudējis acu gaismu. Svītras aplis apzīmēja lamatas vai arī burvju spēku, kas sakļavas apkārt zvēram. Tikko loks bija noslēdzies, mednieki no jauna atsāka apvārdošanas dziesmu. Viņi virpuļoja lokā ilgi, ilgi, palaikam pietupdamies un palēkdamies.

Beidzot apvārdošanas deja bija galā. Mednieki citu pēc cita ietrieca šķēpus uzvarētajā hummā. Viens šķēps ieurbās acī, otrs — sirdī, trešais — vēderā. Ar to apvārdošanas ceremonija beidzās. Tā bija atdevusi hummu pilnīgā mednieku varā. Viņi ticēja, ka tagad humma nekur no viņiem neaizbēgs. Kurš gan varētu atņemt viņiem medījumu, ko jau saistījuši buramie vārdi? Varbūt vienīgi kāds svešs, spēcīgāks vārds varētu stāties viņiem ceļā un aizgainīt Vecāsmātes zintnieces varu.

vajāšana

Pats svarīgākais sekmīgu medību nodrošināšanai jau bija padarīts. Tagad varēja iet tālāk. Tomēr mednieki vispirms apsēdās, lai mazliet atņemtu elpu. Dziesmas, dejas un apvārdošana bija viņus piekausējusi. Pār viņu sejām ritēja sviedru lāses, sirds dauzījās, rokas un kājas dre- buļojās. Viņi tikko bija pārdzīvojuši tadas sajūtas, it kā patiešām būtu cīnijušies ar briesmīgo zvēru un to pievārējuši. Visi trīs smagi elsoja un ar plaukstu slaucīja sviedrus no slapjās pieres. Pēc tam viņi izvilka no azotes pārtikas aizgādu un sāka mieloties ar jaunas stepju antilopes — saigas gaļas gabaliem.

Ikviens turēja lielu gaļas gabalu kreisajā rokā un labajā plānu krama šķēpeli ar asu griezējasmeni; mednieki iecirta stipros zobus gaļā un pēc tam ar krama asmeni nošņāpa kumosu pie pašiem zobiem.

Dažreiz ēdējiem izdevās uzreiz noplēst veselu gabalu, tomēr visbiežāk viņi diezgan ilgi nopūlējās, iekām ar savām krama šķēpelēm pargrieza muskuļu šķiedras un cīpslas. Mednieki ieturējās krietni. Vajadzēja remdēt izsalkumu, nomierināties un atpūsties, lai varētu turpināt ceļu un meklēt medījumu.

Mamutu taka aizveda medniekus pie pašas upes. Pēkšņi Vilka Nāss apstājās. Iepretim krasta kraujā iegrauztajai gravai aizstiepās smilšu sēre. To visu no vienas vietas izraiboja svaigas pēdas, ko bija atstājis vesels mamutu bars. Šeit hummi bija dzēruši, plunčājušies ūdenī, aplaistījuši cits citu, apkaisījuši savas muguras ar smiltīm, bet mamutu mātes zīdījušas smagnējos, neveiklos mazuļus. Uz smilšu sēres šur tur rēgojās mēslu kaudzes.

— Hummi tempuši ūdeni, — Ao sacīja un uzsita uz pleca Vilka Nāsij.

Vilka Nāss iesmējās. Viņš atcerējās buramos vārdus:

Humma, humma, dzer ūdeni!

Humma, humma, kap kalnā!

Svaigās pēdas veda tālāk uz gravu, un drīz vien taka ar dzīvnieku pēdām aizvijās šķērsām pa nogāzi uz augšu, uz gravas labo krastu.

Vilka Nāss no jauna palaida smieklus.

— Humma, humma, kāp kalnā! — viņš murmināja.

Gravas augstajā krastā kā siena stāvēja apšu mežs. Mamuti bija iestaigājuši taku paša kraujas malā. Taka bija stingri nomīdīta. Acīm redzot, bars bija liels un dzīvnieki ne vienu reizi vien bija kāpuši šeit lejā pie upes padzerties.

Mednieki gāja virknē cits aiz cita, lidz biezoknis kļuva retāks. Viņu skatienam pavērās plaša zemiem krūmiem aizaugusi izdega. Šur tur vēl rēgojās apdeguši melni koku stumbri.

Pirms dažām gadskārtām kādā karstā dienā šeit plosījās negaiss. Zibens iespēra sausā eglē. Koks uzliesmoja kā svece un aizdedzināja sausās kritalas. Vējš uzpūta meža ugunsgrēku. Izdega liels meža gabals. Starp melnajiem celmiem izauga gara zāle un ogulāji. Vasarā veseliem biezokņiem sakuploja kazrozes ar sarkanajiem ziediem un saceroja meža zemenes.

Mednieki paguva paieties tikai dažus sojus, kad no krūmiem iznāca mamutu bars — gan veci, gan jauni dzīvnieki. Pavisam maziņie hummi — šajā gadā dzimušie — spiedās mātēm pie spalvainajiem vēderiem. Hummu bars mierīgi ganījās milzīgu tēviņu aizsardzībā. Viņi kā brūngani pakalni drūmi stāvēja netālu no bara, gausi vēcinādami pinkainās ausis. Tēviņu milzīgie snuķi šūpojās līdzīgi koku stumbriem niknā vējā.

Apaļīgās mātītes turējās bara vidū kopā ar saviem zīdāmajiem mazuļiem un noraizējušās aicināja viņus atpakaļ pie sevis, kad mazuļi mēģināja aizmanīties tālāk projām. Tādās reizēs mamutu mātes brēca smalkā, čērkstošā balsī, kas līdzinājās vārga sivēna kviekšanai. Likās pavisam dīvaini, ka šiem kolosālajiem, lempīgajiem dzīvniekiem ir tāda sīciņa balss. Leknajās vasaras ganībās mamuti krietni uzbarojās un kupri uz viņu muguras pārvērtās stingros tauku kalnos. Turpretim patlaban kupri nebija tik augsti kā rudenī.

Mednieki alkatīgām acīm raudzījās uz spalvainajiem milzeņiem. Vilka Nāsij acis zvēroja kā izsalkušam vilkam.

Viņš palaikam aplaizīja lūpas un bieži rija siekalas, kas neviļus saskrēja mutē.

Noskatījies mamutos krietnu brīdi, viņš klusītiņām piegrūda ar elkoni vispirms vienam, tad otram medniekam un ar zīmēm rādīja, lai viņi tam seko. Zemu pieliekušies, viņi gandrīz rāpus aizlavījās līdz gravas malai un nokāpa lejā pie upes.

Mednieki nolēma dzīt mamutus uz Rudo Lapsu ciematu, kur tiem jau sen bija sagatavotas lamatas — izraktas bedres.

Dzīt mamutus! Trīs zvērādās tērpti cilvēki runāja par to tik vienkārši, it kā tur ganītos stirnu bars.

Staltradži brieži ar lielajiem ragiem, šausmu pārņemti, metās sānis biezoknī, kad uz meža takas parādījās mamutu bara vadoņa milzīgais stāvs. Varenie sumbri grieza ceļu šiem dzīvniekiem. Ne milzīgais pelēkais alu lācis, ne brūnais meža lācis neuzdrošinājās ielaisties cīņā ar pieaugušu mamutu. Pat niknais ziemeļu degunradzis ar nešpetno, ļauno dabu turēja par labāku nesastapties ar drausmīgajiem hummu ilkņiem.

No kurienes gan šī neparastā drosme? Vai patiešām šie kailie divkājainie radījumi, kas iemācījušies stiept sev līdzi nūjas ar akmens uzgaļiem, ir spēcīgāki par lāčiem, sumbriem un niknajiem spalvainajiem degunradžiem?

Mednieki devās uz augšu pa gravu, lai no turienes aiz- lavītos pinkaino mamutu bara aizmugurē. Tomēr pirms medībām vajadzēja aicināt palīgā Vecāsmātes spēku. Tiesa, viņi jau bija būruši un vārdojuši, piesaukdami cilts aizgādni, bet tagad vajadzēja tikt galā ar pašu grūtāko uzdevumu: piespiest mamutus iet vēlamajā virzienā.

No vāverādu maisiņa atkal tika izvilkta baltā skulptū- riņa. Visi trīs mednieki klusītiņām čukstēja tai ausī mīļus, laipnus vārdus un lietišķi izstāstīja visus medību apstākļus. Nedrīkstēja zaudēt laiku: vajadzēja tikai pēc iespējas ātrāk izskaidrot ģints Vecaimātei, kādā virzienā jāvērš nepārvaramais buramo vārdu spēks. Iečukstējuši to Vecaimātei, mednieki pielēca kājās. Ao paņēma skul- ptūriņu rokās, ātri uzkāpa augšā pa stāvo nogāzi un piesardzīgi pabāza galvu pāri kraujas malai.

Hummi joprojām mierīgi ganījās krūmos tajā pašā izdegā. Ao pacēla gaisā balto Vecāsmātes figūriņu. Viņai pašai vajadzēja labi apskatīt gan mamutu baru, gan meždegu, lai negadītos nekāda kļūme.

Pēc dažiem mirkļiem Ao skriešus metas lejā no pakrastes. Vajadzēja pasteigties. Darba vēl bija daudz. Mednieki straujā solī apmeta likumu, lai nokļūtu aiz muguras mamutu baram, kas mierīgi ganījās.

no kā izbijās hummi

Saule jau slīdēja uz rieta pusi, un krūmu un koku ēnas izstiepās aizvien garakas.

Mamuti vēl aizvien nesteigdamies pildīja ar barību savus neaptverami lielos kuņģus. Leknajā meža izdegā ar bagātīgajiem barības krājumiem viņi varēja ganīties tiku tikām. Kuplā zāle, spilgtie pavasara ziedi, sulīgie kārklu un sausseržu dzinumi, kas ar skāņo garšu tīkami kairināja mēli, jauno apšu un bērzu zari — ar visu to mamuti.mielojās pēc patikas. Pieaugušie hummi turējās tuvāk mežmalai, un varēja redzēt, kā viņi lauž koku zarus, ka brikšķ vien. Mamutu milzīgie dzerokļi, smagi kā dzirnakmeņi, sasmalcinaja ne vien zāli un lapas, bet samala arī cieto koka mizu un koksni. Dzīvnieki bija tā aizņemti ar ēšanu, ka, acīm redzot, nekam citam nepievērsa uzmanību.

Pēkšņi viens no barvežiem satraukts saslēja ausis. Divas milzīgas ādas lēveres pacēlās uz augšu un izpletās uz sāniem abpus galvas. Snuķis pastiepās uz priekšu, un humma krākdams ieelpoja svaigu dzestra gaisa strūklu.

No rieta puses vilka lēna vēja pūsmiņa. Kopā ar to atplūda ne ar ko nesalīdzināma smaka, kas iedvesa šausmas pat visstiprākajam no visiem zvēriem. Tā bija kodīgā, rūgtenā meža ugunsgrēka dūmu dvaka. Pie tās piejaucās fā īpašā divkājaino būtņu smaka, no kuras baidās gan zvēri, gan putni.

Hummas mazās ačeles, satraukumā šaudīdamās, aplūkoja meža noras malu un ieraudzīja, ka saules lēkta pusē sākusi stīdzēt un locīties gaiši zilganīga dūmu strūkliņa. Vējš atnesa sausu zaru sprakstus, kā arī degošu paegļu un egļu sveķu smaržu.

Barvedis pacēla snuķi un sāka taurēt trauksmes signālu. Viss mamutu bars vienā mirklī sarosījās. Milzeņu galvas pagriezās uz austrumiem, un mātes, satraukti spiegdamas, sāka aicināt pie sevis krūmos aizklīdušos mazuļus.

Uz dažiem mirkļiem pieaugušie mamuti sastinga mēmās gaidās. Taja pašā brīdī no biezokņa iznāca trīs dīvaini stāvi, kas nelīdzinājās nevienam no meža iemītniekiem. Viņi bija apkārušies ar kupliem, sausiem egļu zariem. Ikviens mednieks turēja rokās pa milzīgam sveķelim, kas dega spožām liesmām kā lāpa.

Dīvainās būtnes vicināja liesmojošās uguns milnas un lēnām tuvojās mamutu baram.

Visi kuprainie tēviņi pacēla milzīgos snuķus, un aprauti brēcieni aizskanēja pāri meža klajumam. Mamutu mātes sāka atkāpšanos pirmās. Mazuļi dipināja viņām pakaļ sīkos rikšos. Gājienu noslēdza tēviņi, klumzādann smagnējā gaitā, kā spārnus izpletuši neizmērojami platās ausis. Pats vecākais un pats dižākais mamuts vēl aizvien stāvēja uz vietas un noraudzījās briesmās, kas nāca arvien tuvāk. Viņa snuķis draudoši slējās pret debesīm un baltie ilkņi kā resni, līki koku stumbri liecās uz priekšu. Ilkņi bija sagriezušies uz sāniem un atpakaļ kā balts milzu liras ietvars. Mamuts stāvēja viens pats, līdzinādamies tumšam bronzas tēlam. Šķita, ka viņš sagatavojies stāties pretim noslēpumainajiem ienaidniekiem un viņus iznicināt. Mamuts izskatījās drausmīgs. Tomēr cilvēki joprojām nāca tuvāk. Citā reizē briesmoņa pinkainais stāvs būtu iedvesis viņiem bailes. Turpretim tagad viņi juta nepārvaramu spēku, kas pieveic visu savā cejā. Mamuti baidījās no uguns, bet naivie cilvēki domāja, ka šo spēku viņiem devuši ģints Vecāsmātes buramie vārdi.

Ao soļoja pa priekšu. No viņa lāpas gaisā šāvās dzirksteļu kūļi. Kodīgo dūmu mutuļi aizvēlās līdz vecajam hummu barvedim.

Tai brīdī viņš izdzirda mātīšu aicinošo brēcienu. Milzenis smagnēji pagriezās un kājoja pakaļ aizejošajam baram. Barvedis gāja nesteigdamies, bet viņa milzīgie soļi bija tik plati, ka cilvēkam vajadzētu skriet, lai neatpaliktu.

Mamuti šķērsoja meža izdegu, un krūmi brīkšķēja zem viņu smagajiem soļiem. Mednieki sekoja viņiem pateci- ņus, tomēr turējās pieklājīgā attalumā — pieiet mamutiem tuvu bija bīstami.

Hummi atgriezās pa to pašu taku, pa kuru bija nākuši šurpu. Tēviņi reižu reizēm apstājās un paglūnēja uz vajātājiem. Mednieki joprojām vicināja kūpošos zarus un sekoja baram.

Mamuti nonāca pie krasta kraujas. Šeit viņu taka sazarojās: viena veda gar stāvkrasta malu uz dienvidiem, otra — uz ziemeļiem.

Uz brīdi mamutu mātes apstājās. Viņas atskatījās uz atpalikušajiem tēviņiem, it kā aicinādamas viņus pasteigties.

Kad tēviņi bija pienākuši tuvāk, milzīga mamutu māte, pati vecākā un dižākā visā barā, nogriezās uz ziemeļu takas, un pārējie dzīvnieki paklausīgi kājoja viņai nopakaļ.

Mednieki ļoti brīnījās, ieraugot, ka mamutu bars pagriezies uz ziemeļiem. Kā tad tā: viņi taču bija lūguši savu Lo, lai tā palīdz aizdzīt mamutu baru uz Rudo Lapsu ciematu, bet Rudās Lapsas mitinājās dienvidos, nevis ziemeļos 110 hummu ganibam — meža izdeguma. Vai patiešām ar buramajiem vārdiem nepietika?

Viņi izteica savas šaubas Vilka Nāsij.

— Nebaidieties nenieka, — Vilka Nāss sacija, — viņi meklē citu gravu, lai tiktu lejā. Šī ir pārāk stāva. Pa to hummiem grūti nokāpt lejā pie upes.

Mednieki nomierinājās.

Pa to laiku hummi joprojām soļoja aizvien tālāk. Sī taka patiešām bija platāka un iešana pa to ērtāka.

Mamutu mātes klumzāja uzmanīgi un gandrīz bez mitas kvieca, aicinādamas mazuļus, kas bērnišķīgā vieglprātībā aizklīda projām gan pa labi, gan pa kreisi no takas. Viņiem patika līst krūmos un lauzt jaunās vasas. Dažu reizi viņi sāka trenkāt cits citu, jārēties un skriet garām pa priekšu ejošajiem, laužoties cauri krūmiem.

Draiskuļiem patika arī ieskrieties un negaidot triekt ar pieri priekšā ejošajam tieši pa dibenu, lai piespiestu to rikšot naigāk. Tikai tā varēja izvairīties no otra zvēliena. Viens no kaušļiem sāka tik riskantu draiskuļošanos pie pašas kraujas malas.

Mazulis, saņēmis zvēlienu pa dibenu, metās sānis, un pēkšņi zem viņa kājām sāka brukt zeme, lēkādami un sagriezdami putekļu mākoni, gāzās lejā velēnas gabali un akmeņi. Nabaga mazulis paslīdēja pāri kraujas malai un kopā ar māla blāķiem vēlās lejup no galvu reibinošā augstuma tieši uz pakrastes akmeņiem.

Tas norisinājās tik ātri, ka neviens no pieaugušajiem hummiem nenoskārta, kas tur īsti atgadījies, vēl jo vairāk tāpēc, ka augstie sausserži nebija ļāvuši skaidri saskatīt abus draišķus biezajos zaļajos krūmos.

Bars slāja tālāk. Hummu soļi bija kļuvuši it kā naskāki. Šķita, ka viņi nolēmuši par katru cenu tikt vaļā no uzmācīgajiem vajātājiem, kuri joprojām biedēja mamutu baru ar uguni un dūmiem.

Beidzot mamuti nonāca tai vietā, kur sākās lielais krasta noslīdenis un nobiru mēle, kas bija izveidojusies šeit, acīm redzot, jau ļoti sen, spriežot pēc tā, ka nobrukušais krasts bija apaudzis ne vien ar biezu zāli, bet arī ar krūmiem un jaunām apsītēm. Mamutu taka šeit gāja uz leju šķērsām un daudz lēzenāk.

Dzīvnieki cits pēc cita kāpa lejā, nomīdīdami ataugušo zāli un pa ceļam aplauzdami apsīšu zaļos zarus. Mednieki, paslēpušies zaļajā biezoknī, kas liecās pāri krasta kraujai, uzmanīgi vēroja mamutus no augšas.

Mamutu bija daudz. No augstā krasta varēja labi saskatīt garā virknē izstiepušos dzīvniekus. Visus hummus viegli varētu saskaitīt. Tomēr nelaime, ka mednieki prata skaitīt pavisam vāji un varēja tikai pateikt, ka nepietiktu visu roku un kāju pirkstu, lai saskaitītu visus mamutu tēviņus, mātītes un mazuļus.

Mednieki nopriecājās, pamanīdami, ka zvēru taka pagriežas uz dienvidiem un mamutu bars, nonācis lejāk uz augšējās krasta terases, aiziet pa to tieši vajadzīgajā virzienā.

Atvieglojuma nopūta izlauzās no visu triju mednieku krūtīm, kad viņi pārliecinājās, ka apvārdošana nav viņus pievīlusi un garā hummu virtene devusies uz Rudo Lapsu ciemata pusi.

O, labā vecā Lo, brīnišķīgā ģints aizgādne! Tavas burvestības, tavs zintnieces spēks nav pievīlis. Mednieki ne velti saņēmuši no mamuta kaula izgriezto burvju figūriņu no pašas ģints Vecāsmātes rokām. Tā bija pati drošākā ķīla veiksmīgām medībām.

.

uz kurieni devas hummi

Mamuti un cilvēki dzīvoja šajā zemē jau daudzus gadu Tūkstošus. Kad cilvēki iemācījās rīkot medības kopīgiem spēkiem, viņi varēja pieveikt pašus lielākos zvērus. Vilki, lāči un alu hiēnas ar briesmīgajiem ilkņiem atkāpās cilvēka un viņa akmens ieroču priekšā.'

Mamuti ilgu laiku nebija uzvarami, tomēr galu galā cilvēks sāka medīt arī mamutus. Cilvēki iemācījās iegūt uguni. Viņi vasaras beigās aizdedzināja sauso zāli un ielaida uguni mežos, izraisīdami ugunsgrēkus, kas iedvesa šausmas visiem zvēriem, pat mamutiem. Cilvēki iemācījās uzglūnēt mamutiem un aizdzīt projām no bara nesen piedzimušos mazuļus un pēc tam viņus nogalināja. Cilvēki iemācījās sagatavot mamutiem lamatas un celt aplokus ar augstiem žogiem, kuros iekļuva arī pieaugušie hummi.

Šā iemesla dēļ lielais mamutu bars, gan apzinādamies savu spēku, negaidīja, kamēr šie divkājainie radījumi, kuri oda pēc dūmiem, uzbruks viņiem, un turēja par labāku izvairīties no nepatīkamās tikšanās. Pagājuši dažus desmitus soļu pa augšējo terasi, mamuti atrada lēzenu nogāzi un sāka lēnām virzīties lejup pakrastē, kur pašā ūdens malā aizstiepās miklu smilšu un gludenu oļu josla.

Arī Ao, Ulla un Vilka Nāss, sekodami baram, pa mamutu taku nokāpa Lielās upes krastā. Viņi līksmoja uzvaras priekā. Likās — ģints Vecāsmātes burvju spēks joprojām palīdz medniekiem. Viņi bez šaubīšanās ticēja, ka trijatā izdosies aizdzīt mamutus uz Rudo Lapsu ciematu.

Bet tad …

Pēkšņi Ulla pārsteigts skali iekliedzās un pastiepa rokas uz priekšu. No šejienes varēja labi saskatīt, ka vecā mamutu mate, soļodama baram pa priekšu, pagriežas nevis uz dienvidiem, bet gan uz ziemeļiem. Hummi taisījās iet nevis uz Rudo Lapsu ciematu, bet pavisam uz citu pusi.

Ko tas nozīmē? Kur nu ir Vecāsmātes palīdzība? Kur nu ir tās spēks? Kā lai apstādina mamutus? Kā lai piespiež viņus pagriezties atpakaļ?

Ao steigšus izvilka no maisiņa burvju skulptūriņu un pacēla to virs galvas. Vilka Nāss čukstus vēlreiz noskaitīja buramos vārdus. Visi trīs sāka riņķot apkārt Vecaimātei.

Tomēr nekas nelīdzēja. Hummi stūrgalvīgi gāja savu ceļu. Neviens no viņiem nepaklausīja buramajiem vārdiem.

Mednieki nesaprašanā raudzījās cits citā un uz kaula figūriņu. Kur gan pagaisis tās spēks?

Pēkšņi Ulla satvēra Vilka Nāsi aiz pleca.

—    Skaties! — viņš čukstēja, baiļu pārņemts, un rādīja uz koku galotnēm.

Apses šūpojas vējā, drebinādamas lapas. Vājo pūsmu, kas vēl nesen dzina ugunskuru un lāpu dūmus virsū mamutiem, tagad bija nomainījis pavisam cits vējš. Mežā, šūpodams koku stumbrus, šņāca ziemelis.

—    Palaists vējā, — Ulla daudznozīmīgi čukstēja un bažīgi blenza uz visām pusēm.

Vilka Nāss pārvērtās ģīmī, aizvien drošsirdīgais Ao nobālēja, un viņa rokas drebēja.

—    Palaists vējā! — viņš atkārtoja kā atbalss.

—    Vējā! Vējā! — arī Vilka Nāss čukstēja, un varēja manīt, ka viņa mati saslienas stāvu. Tā saceļas spalva uz vilka skausta, kad zvērs nojauš briesmas.

Visi trīs sāka uzmanīgi vērot krūmus. Zari līgojās pavisam aizdomīgi. Neizprazdami vēja virziena maiņas cēloņus, mednieki nosprieda, ka šeit viņu ceļā nostājies kaut kas spēcīgāks. Tas iznīcinājis burvju spēku, kas lidz šim viņiem palīdzējis. Kāda sveša maģiska vara iejaukusies viņu medībās un visu pārgrozījusi pēc sava prata. Kaut viens no hummiem būtu aizgājis uz Rudo Lapsu ciematu!

—   To būs izdarījis Kuolu! — Vilka Nāss nosprieda.

Satrauktie mednieki nokāpa lejā, pakraulē pie ūdens.

Šeit iepretim gravai aizstiepās tā pati garā smilšu sēre, ko bija izmīdījuši mamuti. Upes ieleja aizlocījās tieši uz ziemeļiem. Tur, kaut kur tālu, tālu, pēc sirmgalvju nostāstiem, slēpās ezers. No šī ezera iztecēja Lielā upe, bet vēl tālāk gulēja Lielais ledus. No turienes pūta saltie vēji un šurpu vēlās miglas vāli.

Mednieki redzēja, kā tumšbrūnie mamuti virknē cits aiz cita soļo gar pašu ūdens malu pa krasta smilšainajām sērēm. Pāri terasei pacēlās ar lapkoku mežu apaugušā augstā labā krasta stāvās kraujas. Mednieki, pavisam apmulsuši, apstājās. Tagad viņi vairs nemēģināja dzīties pakaļ zvēriem, tomēr viņiem negribējās tos izlaist no acīm.

Attālums starp cilvēkiem un mamutiem kļuva aizvien lielāks, taču bars vēl joprojām bija labi saskatāms.

Ao paraudzījās atpakaļ un iečukstējās:

—    Skatieties, skatieties! .. .

Viņš ar pirkstu rādīja uz krasta krauju, kuras pakājē mednieki bija apstājušies. Tur starp biezajiem zariem un nokaltušo koku stumbriem, kas bija sagāzušies no krasta karnīzes, kumurojās kads tumšs ķermenis. Drīz vien skad- rās mednieku acis saskatīja hummu mazuli, kura galva bija iesprūdusi starp resniem koku stumbriem. Mamutēns bija tur ietriecies, nogāžoties no augstā krasta. Tas bija tas pats mazulis, kurš draiskuļojās tik neuzmanīgi tieši tobrīd, kad hummu bars gāja pa kraujas malu.

Mamutēns bija uz galvas nogāzies sakritušajos kokos un pārlauzis mugurkaulu. Viņš vēl kustināja ausis un snuķi, bet tās bija tikai pēdējās pirmsnāves trīsas.

Mednieki ātriem lēcieniem uzkāpa augšā pie mamu- tēna, rāpdamies no viena stumbra uz otru un lauzdamies cauri aplauzīto sauso zaru biežņai.

Mazā hummas viens sāns bija stipri saplosīts, un kāds sausa zara stuburs bija dziļi ieurbies viņam starp ribām.

Paķēris asu, šķautnainu akmeni, Vilka Nāss ar spēcīgiem zvēlieniem pa galvu apdullināja hummu un ar šķēpa smaili pacirta dziļāku brūci viņa sānos.

No brūces izšāvās tieva tumšu asiņu strūkla. Vilka Nāss palika zem strūklas bērza tāss turzu, un tā piepildījās ar siltajām mamuta asinīm. Mednieks vienā malkā iztukšoja trauku līdz dibenam un pasniedza turzu Ullam.

Jaunie mednieki padzērās asinis tāpat kā Vilka Nāss. Pēc ticējuma hummas dzīvība līdz ar asinīm nu bija ieplūdusi viņu ķermeņos.

Tad viņi visi tris izvilka krama nažus un grasījās nogriezt sev pa gabalam siltās gaļas, kad pēkšņi kāds nikns uzkliedziens lika viņiem nodrebēt.

Augstu pāri galvām pašā kraujas malā viņi ieraudzīja kādu tuklu puskaila cilvēka stāvu. Viņa ķermeni apņēma viena pati vilka āda. Gari, plušķaini mati nokarājās līdz pleciem.

Spalvainais cilvēks vicināja zarainu rungu.

—    Tie ir mūsu humrni! — viņš kliedza, kratīdams rokas. — Mūsu hummi! Sveša gaļa! Tas ir slikts darbs — dzīties pakaļ svešai gaļai!

Spalvainais brēca un spiedza visā galvā un sirdīgi draudēja ar rungu.

—    Tas ir Kuolu. Tas ir Kuolu, kurš uzlaida hummiem vēju, — Vilka Nāss izbijies čukstēja.

Visi trīs vienā mirklī atsprāga nost no medījuma un žigli noskrēja lejā uz smilšainās terases. Aiz bailēm viņiem klabēja zobi. Kuolu pieliecās, pagrāba no zemes akmeni un svieda no augšas medniekiem. Vilka Nāss nokrita ar seju smiltīs un abām plaukstām aizsedza galvu.

Ao un Ulla darīja to pašu. Tā viņi nekustēdamies gulēja knūpu, nometuši ieročus un iespieduši seju smiltīs.

Kuolu vēl joprojām kliedza. Viņš svieda akmeņus un draudēja, ka neļaušot viņiem nomedīt neviena zvēra, ka aizvien izmaitāšot viņiem visas medības.

Mednieki pagāja nostāk un ar zīmēm rādīja saniknotajam Kuolu, ka atsakoties no medījuma, kurš tik negaidot kritis viņu rokās.

—   Pielūkojiet, pielūkojiet! Jūs vairs neredzēsiet hum- mus, ne vecus, ne jaunus …

Viņš izteiksmīgi māja ar rokām uz to pusi, kurp bija aizgājuši hummi, un ļaunā priekā smējās, rādīdams uz ziemeļiem. Mednieki atskatījās un tagad skaidri saprata, kāpēc Kuolu tā smejas. Mamuti jau bija iebriduši upē un sākuši pa braslu iet pāri straumei. Otrā krastā pletās plaša paliene. Upe tai vietā bija plata, bet sekla. Mamutu mazuļiem ūdens sniedzās tikai līdz vēderam. Viņi dūšīgi kā- joja pakaļ mātēm, un viss bars rāmā gaitā brida pāri ūdeņiem. Laiku pa laikam hummi apstājās, lai padzertos un ar snuķi labpatikā uzšļāktu ūdeni uz paša vai kaimiņa muguras. Padzērušies un krietni izšļakstījušies, mamuti izbrida no ūdens upes pretējā krastā. Mednieki vēroja, kā hummi gausā solī aiziet arvien tālāk applūstošajās pļavās. Dzīvnieki uzmanīgi izraudzījās taku starp ezeriem un staignām, zaļu grīsli aizaugušām slīkšņām.

Aiz plašajām pļavām tālu ziemeļos varēja samanīt šauru zilgana meža joslu. Hummi pamazām virzījās uz turieni. Ar katru soli viņu tumšie ķermeņi kļuva aizvien mazāki, milzīgie dzīvnieki pārvērtās lēni rāpojošu kukaiņu virknē.

Kuolu apnika raudzīties uz aizejošo mamutu baru. Viņš pārstāja smieties, pieliecās un atkal svieda akmeni.

—   Sirdīgs, — Ulla sacīja un bikli paraudzījās uz Kuolu.

—    Labāk iesim mājās, — Ao ieteica. — Nekā nav.

—    Sievietēm gribas ēst. Kurš gan atnesīs ēdamo sirmgalvjiem un bērniem?

—   Ari Vecaimātei gribas ēst, — Vilka Nāss piebilda.

Vajadzēja izlīgt ar Kuolu, lai viņu nesaniknotu vēl vairāk. Ja viņi izraudzīsies aizliegtu ceļu, Kuolu ari citu reizi var izjaukt jebkuras medības. Nedrīkst ne domāt par atgriešanos mājās, kamēr nebūs nomedīts kāds liels zvērs.

Mednieki nolēma doties tālāk uz citiem medību apgabaliem, turklāt pret vēju. Zvēriem ir smalka oža, un, sajutuši cilvēku, viņi paslēpsies vai arī aizbēgs.

Lai pielabinātos briesmīgajam Kuolu, Ulla salika pie mutes plaukstas un uzsauca:

— Kuolu! Kuolu! Hummi ir aizgājuši, mums nevajag hummu. Ņem sev mazo mamutu. Ņem sev medījumu. Mēs iesim projām. Ja mums laimēsies, mēs atnesīsim treknu gabalu arī Kuolu.

Kuolu pavīpsnāja, klusēdams pamāja ar roku, un mednieki aizsoļoja tālāk.

Kuolu

Kāpēc mednieki tā baidījās no Kuolu? No kurienes šīs bailes, šī gļēvulīgā vēlēšanās pielabināties viņam?

No Kuolu sāka baidīties jau kopš tā laika, kad viņš šeit apmetās uz dzīvi. Viņš bija no Vurru, tas ir, no Lāču ģints. Vurru ģints apmetne atradās vairāku dienu gājumā no šejienes — Lielās upes pietekas krastā. Vurri dzīvoja upju krastu nogāzēs dūmainās zemnīcās, kas līdzinājās dzijām alām. Katrā apmetnē mitinājās atsevišķa ģints. Ģints pamats bija sievietes — mātes. Tās bija zemnīcu saimnieces. Visas viņas bija burves, zintnieces un vārdotājas. Viņas zināja ļoti daudz pūšļojamo un buramo vārdu — gan pret zobu sāpēm, gan pret dažādām slimībām un sērgām, gan pret plēsīgu zvēru uzbrukumu.

Ikvienu ģinti vadīja pati vecākā, izveicīgākā un cienījamākā burve un zintniece. Viņu uzskatīja par visspēcīgāko no visām žāvētājām. Visas pārējās saņēma burvju spēku tikai no viņas vienas pašas. Viņa bija visu ģints bērnu un jauniešu vecvecmāmiņa.

Sievietes ar saviem bērniem, pusaugu zēniem un meitenēm, lielāko tiesu mitinājās uz vietas apmetnē. Turpretim vīrieši mednieki bieži vien aizklejoja tālu projām no mājām. Viņi reizēm pārradās apmetnē, reizēm pazuda uz ilgāku laiku. Augām dienām, lāgiem pat nedēļām ilgi viņi klejoja apkārt, meklēdami zvērus, un pēc veiksmīgām medībām pārnesa ēdamo visiem. Visas mātes skaitījās māsas. Viņu bērnus, tas ir, visas meitenes un zēnus, arī skaitīja par brāļiem un māsām. Jaunekļi devās uz ci

tām tās pašas Vurru cilts apmetnēm un tur izraudzījās sev līgavas. Viņi palika dzīvot savu sievu ciematā ilgāku laiku, aizvadot tur visu silto vasaru.

Uznākot salam, dažreiz arī agrāk viņi atgriezās savas ģints apmetnē, lai piedalītos kopējās medībās un apga- dātu ar pārtiku dzimto ciematu. Viņi dzīvoja šķirti no neprecētajām māsām un jaunākajiem brāļiem īpašā lielā zemnīcā, kur drīkstēja mitināties vienīgi mednieki un sirmgalvji.

Lielās upes ielejā ziemas bija bargas, ļoti garas, sniegiem bagātas. Puteņi un sniega vētras trakoja mēnešiem ilgi. Bieži vien zemnīcas ar visiem cilvēkiem pavisam ieputināja dziļās kupenās. Sevišķi daudz sniega sapūta rietumu vēji. Dažu reizi pēc spēcīgiem puteņiem cilvēki tikai ar lielām pūlēm atraka savu aizputināto alu ieejas.

Un tomēr pēc garās ziemas allaž atnāca pavasaris, kaut arī vēlīns. Tas izpostīja baltos ziemas cietokšņus. Nometusi sniega segu, zeme uzziedēja pavasara ziediem. Lielās upes ciemati sagaidīja saules uzvaru ar dziesmām, dejām un rotaļām.

Reizēm sievas kopā ar vīriem aizgāja uz viņu ģints ciematu un palika dzīvot tur uz visiem laikiem.

Gadījās, ka jaunais Kuolu apņēma par sievu Izu, meiteni vienos gados no tās pašas Vurru ģints..

Viņi abi bija piedzimuši dažādām mātēm, tomēr viņus kā vienas ģints locekļus pēc Vurru ieražām sauca par brāli un māsu.

Ar savām laulībām viņi bija pārkāpuši cilts paražas un ierastos jēdzienus. Cilts uzskatīja, ka viņi izdarījuši noziegumu, turklāt nepiedodamu.

Šis pārkāpums padarīja viņus abus par svešiniekiem savā pašu ciematā. Neviens nevēlējās dzīvot ar viņiem zem viena jumta.

Mednieki izdzina Kuolu no vīriešu mājas. Sievietes nelaida Izu savās mītnēs. Kuolu un Izai vajadzēja uz ātru roku izrakt sev mazu zemnīcu ciemata nomalē un pašiem gādāt par uzturu.

Drīz vien atgadījās nolikums, pēc kura viņu abu dzīve kopā ar Vurru cilts locekļiem vairs nebija iespējama.

Ciematā sevišķi stingri ievēroja Ģints

uguns godināšanas paražu. Necienīgu izturēšanos pret Ģints uguni sodīja kā vissmagāko noziegumu.

Ģints uguns kurējās īpašā alā, kas bija izrakta kaļķakmens kraujā. Alā drīkstēja ieiet vienīgi ģints Vecāmāte un vēl četras sirmgalves, kuru pienākums bija uzturēt uguni, piemetot ugunskuram sausus zarus un kritalas.

Katru vakaru visi ciematnieki sanesa pie alas sausu zaru nastas. Četras sirmgalves savilka malku alā, ģints Vecāmāte piesvieda zarus ugunskurā, bet ļaudis klusēdami sēdēja pie alas ieejas un ļāvās spožo uguns liesmu valdzinājumam. Ja visā ciematā visos pavardos apdzistu uguns, tad no Ģints uguns drīkstētu paņemt degošu pagali. Tomēr to varēja darīt vienīgi pati Vecāmāte pēc savu bērnu un mazbērnu neatlaidīgiem lūgumiem. Ar īpašām ceremonijām, skaitot buramos vārdus, viņa tādās reizēs iznesa no alas degošu zaru un pasniedza to vienai no sirmgalvēm, bet tā savukārt atdeva uguni tiem, kuri godbijīgā klusumā gaidīja pie alas ieejas.

Kādu reizi jaunā Kuolu vasaras teltī apdzisa ugunskurs. Iza aizskrēja pēc uguns pie kaimiņiem. Tomēr neviens viņai uguni nedeva, tāpēc ka viņu uzskatīja gluži vai par svešinieci. Tad Iza klusītiņām iezagās Ģints uguns alā, kurā, kā viņai likās, nebija nevienas dzīvas dvēseles, un nolaupīja degošu pagali.

Tomēr jau pret vakaru par to uzzināja visa apmetne. Visi sāka runāt, ka Iza un Kuolu esot nolaupījuši svēto uguni. Kuolu un Iza stūrgalvīgi noliedza, ka izdarījuši šo noziegumu. Tomēr ģints pēdu izsekotāji pierādīja, ka mazas sieviešu pēdas ved no alas uz Izas un Kuolu vasaras telti.

Vecāmāte pateica, ka tos, kuri vainīgi šajā šausmīgajā, zaimojošajā zādzībā, nākamajā rītā tiesāšot. Tiesai vajadzēja sākties ar zīlēšanu, lai atklātu noziedzniekus. Vai- nīgos gaidīja uguns pārbaude, un pēc notiesāšanas viņiem draudēja tūlītēja mokpilna nāve.

Abi patvaļnieki zināja, kas viņus gaida. Kuolu un Iza to pašu nakti pameta savu zemnīcu un aizbēga, paķēruši līdz ieročus un divus zvērādām piebāztus maisus. Viņi izraka sev zemnīcu pusceļā starp Lāču ģinti, Rudo Lapsu un Melno Lapsu ģinti, kas ari piederēja pie vienas un tās pašas cilts. Bēgļi visai veikli slēpās ilgu laiku, baidīdamies no nežēlīgās izrēķināšanās. Ģints locekļi beidzot tomēr sadzina viņu pēdas. Labakie Lāču ģints ciemata mednieki devās ceļā, lai sagūstītu abus noziedzniekus. Tomēr gūstītāji piedzīvoja galīgu neveiksmi: viņi atrada vienīgi tukšu zemnīcu.

Nākamajā dienā vajātāji, izvērsušies garā virknē, sāka pārmeklēt tuvējo mežu. Viņi jau bija sadzinuši bēgļu pēdas. To bojā eja likās neizbēgama, kad pēkšņi milzīgs degunradzis negaidot metās virsū vajātājiem. Divus degunradzis nogalināja ar ragu, bet vienu samīdīja. Pārējie aizbēga kur kurais un, šausmu pārņemti, atgriezās mājās.

Vurru mednieki nosprieda, ka tas ir Kuolu, kurš pārvērties par degunradzi. No viņa sāka baidīties kā no uguns. Viņu uzskatīja par varenu burvi, kurš var uzlaist visvisādu ļaunumu un postu. Jebkuru nelaimi, jebkuru slimību, nāvi vai neveiksmi piedēvēja Kuolu burvestībām un lāstiem.

Ja pēc neveiksmīgām medībām ļaudīm nācās ciest badu, pie Kuolu sūtīja īpašus vēstnešus ar pazemīgiem lūgumiem. Viņam mēģināja pielabināties ar dāvanām vai solījumiem, lūdza neizjaukt medības un pēc veiksmīga guvuma pie burvja zemnīcas aiznesa labākos gaļas gabalus. Kuolu bija izdevīgi paturēt sev vilkača un burvja slavu. Izdevīgā gadījumā viņš mēdza klāstīt par sevi neticamus šausmu stāstus. Turklāt burvis pats sāka ticēt savām pasakām un maģiskajam spējām.

Katru reizi, kad cilvēkiem nācās iet garām Kuolu zemnīcai, viņi centās to izdarīt nemanīti: apmest tai apkārt līkumu, aizlavīties garām naktī vai rītausmā.

Tieši tāpēc Kuolu draudi tā sabiedēja medniekus. Cik lielu atvieglojumu viņi izjuta, kad Kuolu resnais stāvs pazuda aiz krasta izciļņa! Cik labi, ka burvis vairs nav redzams un nevar raidīt viņiem nopakaļ naidīgus lāstus!

negaidīta sastapšanās

Mežiem apaugušo krasta krauju pakājē mednieki piesardzīgi virzījās uz ziemeļiem.

Saule jau laidās uz rieta pusi. Augstā krasta ēna aizstiepās pāri upei. Vajadzēja padomāt par nakšņošanu. Visi trīs mednieki sāka kāpt augstajā krastā, izraudzījušies lēzenāku vietu. Tikko viņi bija iegājuši mežā, krūmos paradījās kāds desmits apbruņotu cilvēku. Mednieki taisījās atsist uzbrukumu, taču izdzirda smieklus un jautras balsis:

—    Melnās Lapsas netaisās saplosīt Rudās Lapsas!

Bija sastapušies ciltsbrāli, draugi no divu ģinšu apmetnēm.

—    Ko labu redzējuši?

—   Visu labu vien!

—   Ko Jaunu redzējuši?

—   Nekā Jauna neesam redzējuši!

Mednieki no Melno Lapsu ģints veda kaimiņus uz savu nometni. Netālu no krasta dega ugunskurs. Pie tā arī sēdēja vīri. Divi no viņiem cepa iesmā uzdurtu stirnas cinksli. Tie, kuri bija vairāk izsalkuši, mielojās ar jēlām aknām un svaigās, siltās gaļas gabaliem. Vecākie vīri ar akmeņiem skaldīja no cīpslām notīrītos dobos kaulus, lai varētu izsūkāt kaula smadzenes.

Melno Lapsu vīri sāka mielot ciemiņus. Ēšanas laikā mednieki stāstīja cits citam jaunākās ziņas. Visi interesējās par sastapšanos ar mamutiem. Mednieki nosprieda, ka vajadzētu doties hummiem pakal pa pēdām un rīkot kopējas medības.

—    Nē! — sacīja pats vecākais no Melno Lapsu ģints. — Hummi aizies projām tālu, tālu. Viņi aizies līdz Lielajam ledum. Hummi zina, ka atlidos knišļi Zia-Zia un līdīs viņiem nāsīs. Arī hummi baidās no knišļiem. Tagad hummi ir noliesējuši, rudenī viņi būs trekni. Nodzeltēs bērzi, nobirs lapas, nomirs knišļi, sāks pūst saltais vējš, un no Lielā ledus šurp velsies migla. Tad hummi atgriezīsies atpakaļ, un viņu kupri būs vēl augstāki nekā tagadiņ. Tad Melnās Lapsas viņiem uzglūnēs. Melnās Lapsas visu pastāstīs Rudajām Lapsām un kopā medīs kuprainos hummus.

Melnās Lapsas stāstīja, ka viņi dzenot pēdas briežu baram. Viņi sekojot briežiem jau daudz dienu. Kad briežus izdošoties aizdzīt līdz aploka žogiem, Rudās Lapsas varēšot palīdzēt viņiem ielenkt ragainos zvērus.

Medniekiem mielojoties un tērzējot, nemanot sabiezēja krēsla. Debesīs iedegās zvaigznes. Nometne sāka gatavoties naktij. Drošības labad sakūra vairākus sārtus. Ļaudis apgūlās uz zemes, un uguns sargāja viņu miegu no zvēriem un ļauniem skatieniem, ko atnes vējš.

Nogurušie cilvēki, palikuši zem galvas pa klēpim mikstas zāles, aizmiga ciešā miegā. Pie ugunskura nomodā palika tikai divi sargi. Viņi, gainīdami miegu, klusītiņām sarunājās. Laiku pa laikam sargi piesvieda ugunij iepriekš atnestās sausās malkas klēpjus. Ari Ao ilgi neaizmiga un sēdēja, aptvēris rokām ceļus un atmetis skaisto galvu. Viņš sasprin- dzis klausījās noslēpumainajos nakts trokšņos.

Pēc visiem šāsdienas piedzīvojumiem un pārbaudījumiem Ao nenāca miegs, un viņš domāja par uguntiņām, kas dega tur augstu debesīs. Ao bija radis akli ticēt visam, ko viņam stāstīja vecākie cilts locekļi. Tomēr par debesu uguntiņām ikviens runāja gluži ko citu.

Māte bija viņam izskaidrojusi, ka tur, debesīs, mītot tādi paši spīgainīši kā tie, kuri siltās vasaras naktīs vizuļo krūmos un biezajā zālē mežmalā.

Turpretim Tupu-Tupu runā pavisam ko citu. Viņš apgalvo, ka tur augšā degot debesu mednieku tālīnie ugunskuri. Viņi aizdedzinot šos ugunskurus, kad naktī apsēžoties atpūsties pēc ilgajām medībām augsto debesu plašajās pļavās.

Ao nezināja, kam lai īsti tic un kam lai netic.

rīts melno lapsu ciematā

Vasaras nakts pārklāja tumšo segu gan Melno Lapsu ciematam, gan tuvējam mežam, gan visai Klinšu gravas ielejai, kur ļaudis mierīgi atdusējās savās zemnīcās. Tās bija ierīkotas netālu no gravas krants un vērās tajā tumšiem durvju dobumiem. Zemāk rēgojās kaļķakmens klinšu bluķi.

Aiz noras tumsa augstā meža siena.

Bet īsa ir vasaras nakts.

Cilvēki vēl nebija gana atpūtušies, kad austrumos jau ieblāzmojās tikko jaušamā jaunās dienas ausma. Gaisma pārsviedās ari uz upes augsto labo krastu, kur pie ūdens uz iežu sabirām kuploja zemu kārklu krūmu biezokņi.

Divas pelēkas ēnas izlīda no kārkliem un mirkli sastinga. Kamēr ēnas nekustējās, tās tik tikko varēja pamanīt. Pēkšņi tās metās uz priekšu un kā tumši kamoliņi noslīdēja pie pašas upes.

Tagad tos varēja saskatīt skaidrāk. Tie bija divi pūkaini nelielam sunim līdzīgi zvēriņi. Pelēcīgā vasaras spalva lieliski paslēpa viņus nakts mijkrēslī. Uzmanīgi palūkojušies visapkārt, zvēriņi pieplaka pie ūdens un sāka kāri lakt ar karstajām, šaurajām mēlītēm.

Tās bija polārlapsas. Tajos laikos polārlapsas mita tur, kur tagad plešas melnzemes stepes. Ziemeļbriežus toreiz varēja sastapt pat Krimas un Kaukāza kalnu nogāzēs.

Lapsas padzērās, pacēla purniņus, saslēja ausis un ievilka nāsīs gaisu.

Vējš šūpoja tievos kārklus un atnesa līdz lapsām attālo, sīvo cilvēka alu smaku. Oda pēc ugunskuru dūmiem un sadegušiem kauliem.

Polārlapsas kāri norija mutē saskrējušās siekalas un, vēlreiz palūkojušās visapkārt, rikšoja turp, uz kurieni aicināja vilinošā smarža. Lapsas joza pa upes krastu slaidiem lēcieniem, it kā tur lidinātos divi pelēki nakts putni, bez trokšņa slīdēdami virs pašas zemes. Pie Klinšu gravas lapsas apstājās un ieklausījās, kā gravā zem neizkusušo kupenu vāka urdz dzestrs strautiņš.

Beidzot zvēriņi bija nonākuši pie lēzenās nogāzes un, dodamies tieši uz Melno Lapsu zemnīcām, sāka rāpties augstajā krastā.

Polārlapsas uzmanīgi zagās tuvāk ciematam. Cilvēki vēl gulēja. Kārdinošā smarža vēl jo spēcīgāk vilināja zvēriņus.

Līdzenajā laukumiņā iepretim zemnīcām varēja atrast daudz lieliska ēdamā.

Visur mētājās kauli. Kauli gan bija apgrauzti, tomēr pie daudziem vēl varēja atrast piekaltušas cīpslas un skrimšļus. Taukiem piesūkušās porainās kaulu daļas bija pilnīgi ēdamas. Gadījās arī pārpilnības dienās nosviesti gaļas gabali. Līdzās kādai zemnīcai mētājās zivju iekšas, kā arī līdaku un vēdzeļu galvas.

Zvēriņi kāri rija cilvēku ēdiena atkritumus. Rītausmas klusumā skaidri varēja dzirdēt čāpstināšanu un kaulu brikšķēšanu.

Rita blāzma iedegās aizvien spožāka.

Krūmos jau ieskanējās putnu dziesmas. Pāri purvam klājās miglas joslas. Tuvojās rīts, un dzestrais gaiss kļuva vēl saltāks.

Pēkšņi nograbēja aizslietnis, kas aizsedza kādas zemnīcas ieeju, un mītnes durvis pavērās.

No smacīgā mājokļa tumšās ieejas pabāzās sprogaina galva. Parādījās puskails tievs jauneklis, gandrīz vēl zēns, apjozies ar platu zvērādas jostu.

Tas bija Ua, rudmatainās Uammas vecākais dēls, pals ņiprākais no viņas bērniem. Ua rāpus izlīda no melnās spraugas un palūkojās visapkārt.

— Fju! — viņš uzsvilpa lapsām.

Zvēriņi paskrējās dažus soļus un ziņkārīgi nolūkojās cilvēkā. Viņš uzsvilpa vēlreiz, taču lapsas palika uz vietas un joprojām blenza zēnā. Tad viņam kļuva baisi.

«Varbūt tie ir vilkači, par zvēriem pārvērtušies cilvēki? Varbūt tie ir burvji no naidīgās Meža Pūču cilts? Kāpēc viņas žūrē tik vērīgi? Varbūt grib uzsūtīt nelaimi, uzglūnēt ar ļaunu, naidīgu aci?»

Ua izbijies raudzījās uz lapsām. Viņa seja izstiepās. Viņš jau grasījās rāpties atpakaļ zemnīcā, kad pēkšņi viņa skatiens ievēroja pa labi no ieejas rūpīgi sakrautu baltu akmeņu kaudzīti. Ua atcerējās, ka tie ir apvārdoti akmeņi: pie tiem bija ilgi būrusies pati sirmā Kahu, Melno Lapsu ģints Vecāmāte. Ikviens akmens bija apzīmēts ar melnu ogli.

Tagad Ua zināja, kas darāms. Ja vilkacim sviedīs ar apvārdotu akmeni, dūmi vien nokūpēs.

Ua paķēra vienu no apburtajiem akmeņiem un svieda. Lapsas iespiedzās un pa galvu pa kaklu iedieba krūmos.

Uammas zemnīca

Ua bija garš, slaida auguma.

Ja jauneklim jautātu, cik viņam gadu, viņš nemaz nesaprastu šo jautājumu. Pirmkārt, viņš gandrīz nemaz neprata skaitīt. Ja Uā vēlējās pastāstīt, ka redzējis četrus zaķus, viņš salieca četrus rokas pirkstus. Ikvienu par pieci lielāku"skaitli vienkārši sauca par «hao», tas ir, daudz. Turklāt visā Melno Lapsu ģints ciematā nevienam nenāca ne prātā skaitīt gadus. Svarīgāks bija kaut kas cits: jauneklim uz virslūpas jau bija sadīgušas rūsganas pūkas, balss kļuvusi rupjāka un sākusi lūzt. Pēdējā gadā viņš bija krietni izaudzis.

Ua pusaudža gadi tuvojās beigām. Jau sen ar nepacietību viņš gaidīja to dienu, kad pieaugušie iespiedīs viņam rokā kaujas šķēpu un uzņems jaunekli mednieku pulkā. Viņu ņems līdzi, kad vajadzēs dzīt pēdas briežiem, ņems līdzi sumbru, degunradžu un varbūt arī meža zirgu medībās. Tiesa, viņam nāksies mazdrusciņ ciest. Viņam vēl būs jāiztur grūts pārbaudījums. Tomēr jauneklis no tā nebijās. Viņš pats gatavojās šai pārbaudei. Ne vienu reizi vien zēns, aizgājis mežā, pēra savu kailo muguru ar lokanu rīksti, lai, ne aci nemirkšķinājis, spētu izciest visstiprākās sāpes.

Viņš bija sagatavojies šo pašu brīdi pārciest jebkuras mokas, lai tikai iegūtu tiesības saukties par īstu pieaugušu mednieku.

Bet pagaidām viņš vēl ir zēns. Viņam jādzīvo kopā ar māsām un jaunākajiem brāļiem mātes zemnīcā. Tur ir smacīgi un karsti. Būda bāztin piebāzta sievietēm un bērniem. Tur mitinās četras ģimenes: viņa mātes un trīs viņas māsu Istenieki.

Apkārt mātēm rosās vesels bars lielu un mazu bērnu — gan izstīdzējuši pusaudži, gan zīdaiņi. Tikai pašai jaunākajai mātes māsai ir viens pats bērns.

Uz rīta pusi gaiss zemnīcā ir tik sasmacis, ka grūti elpot.

Cilvēki cits pēc cita izlien ārā, lai ieelpotu svaigu gaisu un atspirdzinātos ar aukstu ūdeni.

.. . Ua palēkdamies noskrēja lejā gravā un ar plaukstu sāka smelt ledaino ūdeni, kas urdzēdams plūda no sniega apakšas. Bija jau jūnijs, taču laiks vēl bija pavisam auksts. No ziemeļiem vilka drēgns, dzestrs vējš.

«Vecie viri stāsta,» viņš atcerējās, «ka tai pusē guļot Lielais ledus. Vasarā , no ledus apakšas tekot ūdens. Tur rodoties daudzi strauti un upes. Arī Lielā upe iztekot pa ledus vārtiem. Tikai Lielais ledus esot tālu, ļoti tālu. Kājas sākšot sāpēt, kamēr aiziešot līdz Lielajam ledum.»

Ua apstājās pie strauta un domīgi noraudzījās uz to pusi, no kurienes pūta drēgnais, dzestrais vējš.

— Brrr! . ,.

Ua nosalis, drebēdams aiz aukstuma, palekdamies joza atpakaļ kalnā. Zēns veicīgi ienira zemnīcas spraugā. Gaiss mītnē ieplūda ne vien pa ieeju, bet arī pa nelielu vēdlodziņu virs durvīm. Pa nakti to parasti aizbāza ar zaķa ādu, bet rītos steidzās atvērt, lai izvēdinātu piesmakušo mītni.

Zemnīca vēl grima rīta mijkrēslī. Pat pieradusi acs tikai ar pūlēm varēja atšķirt cilvēku stāvus un pie sienām sakārtās zvēru ādas. Cilvēki gulēja uz klona, uz paklātajām biezajām briežādām. Mītne no iekšpuses izskatījās kā liela telts vai čums. Koniskā jumta centru balstīja stiprs stabs. Mītnes sienas veidoja saslietas egļu kārtis, kas no ārpuses bija apmestas ar zemi. Lai sienas būtu izturīgākas, kārtis bija sasaistītas ar lūkiem vai lokanām kārklu klūgām.

Visi jau bija pamodušies. M^tes zīdīja bērnus. Ar krūti baroja ne vien šajā gadā dzimušos mazuļus, bet bieži vien arī divus un trīs gadus vecus bērnus. Zīdītājām patlaban klājās visai grūti: jau divas dienas visi ciematnieki dzīvoja pusbadā. Pārtikas krājumi bija izsīkuši, un bērni činkstēja, prasīdami ēst.

Mātes brīnījās, kur gan kavējas mednieki. Pagājušas jau vairākas dienas, kopš vīrieši izgājuši medībās, bet vēl neviens nav atgriezies. Droši vien aizmirsuši, ka viņus gaida, vai arī medības bijušas neveiksmīgas.

Vasaras sākumā ļaudīm klājās visai grūti. Ogu, riekstu un sēņu vēl nebija. Putnu perēkļos vairs nebija tik daudz olu kā pavasarī. Cikčoki — ziemeļbrieži gandrīz visi jau bija aizklejojuši uz tundru. Ja medniekiem neizdevās sadzīt pēdas kādam lielākam zvēram, vajadzēja iztikt šā tā.

Sievietes ciemata tuvākajā apkaimē vāca ēdamas zāles un saknes. Pusaudži un meitenes, meklēdami kaut ko ēdamu, aizklejoja tālu projām no cilvēku mītnēm. Gāja visi vienkop, lielā barā, lai nebūtu tik baisi.

Uamma tikko bija beigusi zīdīt savu jaunāko dēlu Lailu, piekto pēc skaita. Viņa ievīstīja mazulīti ādas seģenē, kas bija sašūta no vairākām baltā zaķa ādiņām, un tīstokli iebāza zvērādas maisā. No maisa rēgojās vienīgi puisēna galviņa. Sārtā sejiņa ar deguna podziņu un šaurajām sa- miegto acu spraudziņām mātei likās" pati skaistākā visā pasaulē. Uamma piekāra maisu siksnās pie griestiem, pie pašas sienas. Nav labi, ja bērns paliek uz grīdas. Tā vien skaties, ka šaurajā, tumšajā mītnē kāds uzkāps mazulim virsū.

Lailu nečinkstēja. Viņš bija pieradis pie sava maisa. Mazulis bija paēdis, tāpēc aizvēra plakstus un mierīgi ie- snaudās līgana ja šūpulī.

Uamma atmeta rokas aiz galvas un sāka vīt cekulā garos, zeltainos matus. Pēc izskata viņai varēja dot kādus trīsdesmit gadus. Uamma bija spēcīga, skaista, stalta sieviete.

Viņa, tāpat kā visas mātes, zemnīcā staigāja gandrīz pavisam kaila. Tikai lapsu un vilku astes, garā virtenē sakārtas pie ādas jostas, līdzīgi īsiem svārciņiem apņēma viņas gurnus. Otra tāda pati peļu un ūdens žurku astu virtene rotāja viņas kaklu.

Uammas krūtis sedza no pūkainām ādiņām un kuplām vāveru astēm sašūts uzmetnis.

Sakārtojusi matus, Uamma piegāja pie vecākā dēla. Ua gulēja, satinies ādās, un sildīja nosalušās rokas un kājas.

—    Celies, Ua! — māte uzsauca. — Zivis upē! Putni pērkļos!

Viņa uzšāva dēlam ar plaukstu pa muguru un skaļi iesmējās.

Zēns pietrūkās kājās, un pāri visai zemnīcai aizskanēja viņa skaļā balss:

—    Zivis upē! Putni pērkļos! Ho, ho!

No visām pusēm atsaucās desmitiem balsu. Drīz vien vesels bars bērnu, žigli uzvilkuši zvērādu tērpus, sāka gatavoties medībām. Uz noras viņiem piebiedrojās bērni no citām mītnēm.

Seit viņi nošķīrās divos pulkos. Pusaugu meitenes devās uz mežmalu vākt ēdamas zāles, rakt saknes un meklēt ligzdās putnu olas. Viņām līdzi gāja arī daži zēni, kaislīgi putnu olu vācēji. Otrs bars naskoja uz upes krastu. Tie bija vecākie pusaudži. Zivju zvejā vajadzēja ne vien izmaņu, bet arī spēku.

Zivis ķēra rokām vai arī dura ar zivju šķēpu. Šķēpa uzgali darināja no kaula. Ar šķēpu varēja trāpīt tikai lielām zivīm, un nodurt tādu nemaz nebija tik vienkārši.

No zemnīcas iznāca pati vecā Kahu, Melno Lapsu ģints Vecāmāte, lai izvadītu ceļā zvejniekus.

Ap pusdienu atgriezās meitenes. Viņas pārnesa veselu klēpi sakņu un ēdamu ķērpju. īpašā maisā bija salikti putnu ligzdās atrastie mazuļi. Olu bija maz, turklāt tas pašas aizperētas. Olu dēšanas laiks jau bija pagājis. Bērni bija pārnesuši diezgan daudz pārtikās, tomēr paēdināt ar to visus ciemata iemītniekus nevarēja.

Atrastās olas vispirms aiznesa Kahu un citām vecajām sievietēm, kuras mitinājās kopā ar viņu Ģints uguns zemnīcā.

Ar putnu mazuļiem-pabaroja mazos bērnus.

Pret vakaru atgriezās zvejnieki. Viņi atstiepa diezgan daudz lielu zivju. Tomēr, kā par nelaimi, Melno Lapsu ciemata vecie ļaudis nemaz neēda zivis. Tā tas bija iegājies kopš sirmas senatnes: cilts senči nekad nebija zvejojuši. Tikai nesen Melno Lapsu ģints apguva zivju zvejas iemaņas, pārņemot tās no Lejteces ciemata iemītniekiem, un iemācījās cept zivis uz karstām oglēm.

Tomēr vēl joprojām vecie vīri un jo sevišķi sirmgalves atsacījās no zivīm — tās viņiem riebās. Vienīgi jaunie uzdrošinājās ēst zivis — un arī tikai tad, kad nebija nekādas citas pārtikas.

Plašajā laukumā sakūra ugunskuru. Pie uguns sapulcējās visi ciemata iemītnieki. Mātes uzmeta zivis tāpat ar visām zvīņām uz oglēm, ko ar nūjām izrausa no ugunskura. Tur zivis šņākdamas un čurkstēdamas cepās, kamēr to ēda karstumā pārogļojās. Ceptās zivis dabūja visi, kas vien vēlējās. Tās nedeva tikai mazajiem bērniem, lai tie neaizrītos ar asakām.

Pēc paražas ikvienu ēdienu vispirms vajadzēja piedāvāt vecākiem ļaudīm. Labākos zivs gabalus mātes aiznesa uz Ģints uguns zemnīcu. Tur mita Kahu, Melno Lapsu ģints Vecāmāte. Tur dzīvoja arī vecās sievas, uguns sargātājas. Augām dienām viņas kvernēja pie uguns, piemetot ugunskuram sausus egļu zarus. Vecie vīri pēc kārtas gāja uz mežu pēc sausas malkas.

Kad sievietes atnesa zivis, sirmgalves novērsās un sāka sirdīgi čamstināt bezzobainās mutes. Dažas pikti spļaudījās.

Fao, pats vecākais no sirmgalvjiem, garš, sakumpis vecis, izslējās visā augumā un nikni savicināja dūres. Viņa pelēkās acis zem plušķainajām uzacīm draudīgi iezvēro- jās. Vecais pēkšņi ierūcās gluži kā liels lācis, tā ka nodrebēja visa zemnīca. Sievietes spiegdamas izmuka ārā un steigšus sāka mieloties ar atraidīto barību.

mākslinieks Tao

Nākamajā dienā uzlēca zeltaina un spoža saule. Tās stari izkliedēja dzestro miglu, kas klājās pāri gravai un ciņainajam purvam. Tomēr zemnīcās, kur mita mātes, ilgi neviens neatbīdija aizslietņus no ieejas spraugas. Vakar atnestā ēdmaņa tikai uz isu brīdi bija remdējusi izsalkumu. Mītnē valdīja mijkrēslis. Cilvēkiem negribējās atstāt siltās guļvietas.

Drīz sāka raudāt bērni. Viņi bija izsalkuši. Mātes sirdījās un pļaukāja mazuļus. Vislabāk klājās pašiem mazākajiem: viņi iztika ar mātes pienu.

Izsalkums visvairāk mocīja vecos ļaudis. Viņi cits pēc cita izlīda no zemnīcām un ilgi raudzījās tālumā, pārlikuši pār acīm kaulainās plaukstas.

Laukumā iznāca arī pati Kahu un pārlaida gravai vērīgu skatienu. Pēc tam viņa atgriezās pie ugunskura un ar rokas mājienu paaicināja pie sevis Fao.

Kad sirmgalvis pietupēs blakus Kahu, viņa klusītiņām kaut ko pačukstēja Fao pie auss un ar roku norādīja uz Uammas zemnīcu.

* * *

Uammas mītnē bērni brēca sevišķi stipri. Pēkšņi kāds no ārpuses spēcīgi atgrūda aizslietni, un tas nogāzās uz klona. Pa vaļējo spraugu zemnīcā ielauzās gaisma un ieplūda auksts gaiss. Bērni apklusa. Visi izbijušies atskatījās.

Spraugā parēgojās balta galva, un zemnīcā rāpus ielīda vecais Fao. Viņš parēgājās visapkārt ar sarkanām, sīvajos dūmos asarojošām acīm qn piegāja pie zvērādas, uz kuras sēdēja rudmatainā Uamma. Fao paplikšķināja ar plaukstu viņai uz pleca, klusēdams parādīja ar pirkstu atpakaļ uz durvīm un, neteicis ne vārda, atkal izlīda no zemnīcas.

Uamma žigli uzvilka zvērādas apģērbu un sekoja sirmgalvim.

Kahu zemnīcā kurējās spoža uguns. Sausie egļu zari dega sprakstēdami, un dzirksteles šāvās augšup veseliem kūļiem. Tas nebija vienkāršs ugunskurs. Tā bija nedziestoša uguns, tā gādāja par visas cilts labklājību, deva tai siltumu un gaismu, tā sargāja cilvēkus no slepeniem ienaidniekiem un ļaunas acs. Pelēku dūmu grīste cēlās uz augšu un aizplūda pa dūmeju jumtā. Tā bija līdz galam vaļā. Dūmi mutuļodami vēlās zem jumta spraišļiem un krājās virs galvas. Kad Uamma piecēlās kājās, sūrums sāka kost viņas zaļganīgajās acis. Viņa pieliecās un, pieplakusi pie klona, rāpoja tuvāk ugunskuram. Tam apkārt sēdēja vecenes. Dažas bija ļoti resnas, dažas — kalsnējas, kaulainas un sakumpušas, krunkainām, grumbu izvagotām sejām, ļenganu, nokārušos ādu.

Vecāmāte Kahu sēdēja vidū uz izklātas brūnā lāča ādas stūra. Viņa klusēdama pamāja ar roku uz lāčādas pusi.

—   Tev jādejo! Brieža deja! — viņa sacīja.

Uamma iesmējās un nometa apģērbu. Viņa nogūlās uz lāčādas un nolika galvu uz Kahu ceļiem.

Pienāca Fao. Rokas viņš turēja ādas somu, no kuras izbēra kaut kādas krāsainas piciņas. Tur bija dzeltens un sarkans okers — krāszeme, baltas krīta drumslas un melni sadegušas mizas gabaliņi. Tās visas bija pirmatnējā mākslinieka zintnieka krāsas.

Fao paņēma oglīti un ar dažiem vilcieniem uz Uammas melnīgsnējās muguras uzzīmēja ziemeļbrieža mātes kontūru ar gaisā izstieptam kājām. Uzvilkto kontūru viņš iekrāsoja ar krītu un ogli, un kļuva skaidrs, ka mākslinieks attēlojis ziemeļbriedi pavasara tērpā, kad baltā ziemas spalva sāk izkrist veselām lēkšķēm un tās vietā parādās īso, tumšo vasaras spalvu plankumi. Briežu mātes ķermeņa priekšējā daļā Fao uzzīmēja iegarenu gredzenu, ko iekrāsoja sarkanu. Tā bija brieža sirds, pilna karstu asiņu. Brieža nagus klāja dzeltena, ragus — brūna krāsa.

Pēc Kahu mājiena Uamma piecēlās kājās. Vecenes aizveda viņu aiz ugunskura, tā ka zīmējumu varēja skaidri saskatīt ikviens, kas sēdēja zemnīcā.

—   Tala! — Kahu sacīja.

—    Tala, tala! — korī atkārtoja visi pārējie.

Ar šo vārdu ciematnieki apzīmēja briežu māti. Tagad Uamma vairs nebija Uamma, viņa bija kļuvusi briežu mātes gars.

Fao zintnieka māksla un Kahu buramie vārdi bija pārvērtuši viņu dzīvniekā. Uammai varēja iestāstīt visu ka mazam bērnam. Viņa ticēja vārdiem vairāk nekā savām acīm un pilnīgi ļāvās iztēlei, savai dedzīgajai fantāzijai.

Kopš tā brīža, kad Uamma izdzirda Kahu vārdus: «Tu esi tala! Tu esi briežu māte,» — viņa patiešām juta, ka pārvērtusies briežu mātē. Viņa kļuva mēma — brieži taču nerunā. Viņa vairs nesmaidīja — brieži taču nesmejas. Viņa juta,'ka viņas kājām izauguši cieti, šķelti nagi.

—   Gulsties! — Kahu pavēlēja. — Guli!

Uamma paklausīgi nogūlās uz vēdera un aizmiedza acis. Divi veči atnesa brieža adu un apsedza Uammu, bet viņas

priekšā nolika jaunas briežu mātes galvu ar īsiem ragiem. Pēc brītiņa Uamma jau gulēja ciešā miegā un sapnī redzēja sevi kā briežu māti.

Kahu nosauca vēl divus vārdus — Ballu un Oggu.

Tās bija divas citas mātes, kam arī vajadzēja dejot briežu deju.

Ogga bija maza, apaļīga, Balla — slaida, kalsnēja. Oggai bija daudz bērnu, vairāk nekā visām citām sievietēm. Balla bija jauna un jautra. Viņai bija tikai viens pats zīdāms mazulis. Pirms diviem gadiem mednieks Kaili bija atvedis Ballu no Vurru ģints, un viņa apmetās uz dzīvi Melno Lapsu ģintī.

Fao izrotāja abas sievietes tāpat kā Uammu un gluži tāpat ievīstīja viņas briežu ādās. Visām trim sievietēm uzmauca kaklā svētās brieža zobu krelles, bet vidukli apjoza ar tievu siksniņu, pie kuras aizmugurē piesēja īso brieža asti.

apvārdošanas deja

Galvenā cilts vārdotāja un burve bija Kahu. Trīs izkrāsotās mātes tikai izpildīja viņas gribu.

Pēc Vecāsmātes zīmes četri sirmgalvji iznesa norā degošus sausus zarus. Ap zariem locījās zeltainas čūskas — Ģints uguns bērni. Vecie vīri no četrām pusēm aizdedzināja noras vidū sakrauto sausas malkas kaudzi.

Visapkārt jau sen bija sapulcējušies visi ciematnieki. Ļaudis sasēdās divos apļos. Iekšpusē sēdēja bērni, apkārt — mātes, meitenes un pusaudži. No zemnīcas iznāca sa- kumpusī Kahu. Viņa balstījās uz resna ķeģa. Sirmas matu pinkas krita uz viņas pleciem. Galva un rokas trīcēja. Pāri lūpām liecās līkais, kumpais deguns.

Sirmgalvji izklaja pie ugunskura trīs spalvainas ādas. Kahu apsēdās uz vidējās, nokāra galvu un sāka klusām murmināt nesaprotamus vārdus.

Ļaužu pūlis aizturēja elpu.

Fao un citi sirmgalvji atgriežas zemnīcā.

Drīz viņi no turienes izveda ārā trīs briežu ādās ievīstītās niātes. Viņu galvas rotāja dobi galvaskausi ar jaunas briežu mātes mazajiem ragiem. Fao atveda sievietes pie uguns. Kahu uzsvieda ugunskuram sausu kadiķa zaru saišķi. Gaisā uzvijās smaržīgu dūmu mutulis ar spožu dzirksteļu kūli.

Kahu un līdz ar viņu visi pārējie sāka sist plaukstas. Pāri apburto ļaužu baram klusītiņām aizvijās gari stiepts apvārdošanas dziesmas motīvs.

Trīs mātes, saķērušās rokās, sāka soļot apkārt ugunskuram. Pēc katriem trim soļiem viņas noliecās, nolaida rokas līdz zemei un plūca zaļo zālīti. Tā viņas attēloja briežu ganīšanos.

Kad dejotājas pagriezās ar muguru pret skatītājiem, tie redzēja uzzīmētās figūras. Un visi zināja, ka tās ir tali — ragainās briežu mātes.

Bet tad Kahu pārstāja murmināt. Fao palīdzēja viņai piecelties. Ģints Vecāmāte ar pirkstu apvilka gaisā apli: tā viņa ietvēra sevi burvju lokā. Visi pietrūkās kājās. Sirmgalvji, mātes un meitenes, pusaudži un mazie bērni saķērās rokās un uzsāka kopēju riņķa deju.

Ārpus dejas loka palika tikai trīs tali un pati Kahu. Sirmgalves lūpas joprojām kustējās. Tai pašā laikā viņa ar skatienu kaut ko uzmanīgi meklēja. No pieaugušajiem vīriešiem dejā piedalījās tikai viens. Tas bija Tupu-Tupu, prasmīgs krama apstrādātājs, labākais ieroču meistars visā ģintī. Viņa šķēpus uzskatīja par ieroču izgatavošanas mākslas labāko paraugu. Bet Tupu-Tupu bija klibs. Sakropļota kāja bija padarijusi viņu nederīgu medībām.

Pēkšņi Kahu pastiepa ķeģi un pieskārās ar to garām ejošajam Ua. Viņš bija pats lielākais no pusaudžiem. Viņa rokas un kājas bija slaidas, augums lokans kā jauns bērziņš. Viņa acis staroja, uz virslūpas bija sadīgušas vieglas rūsganas pūkas.

Visi apstājās. Ua, tumši pietvīcis, iznāca no loka. Kahu pasniedza viņam nūju ar apdedzinātu galu — apburtu šķēpu, ko lietoja zvēru apvārdošanā. Tagad sākās pati svarīgākā ceremonijas daļa.

No jauna atsākās riņķa deja. Sievietes un bērni uzsāka dziesmu ar vienmuļīgu, mežonīgu motīvu. Viņas dziedāja par to, ka pāri zilajam mežam uzlēkusi saule, kā trīs baltas briežu mātes — tali iznākušas purvā plūkt zaļo zāli un mieloties ar saldajām lācenēm. Tad no meža iznācis jaunais mednieks Ua. Viņam rokās ass šķēps, pierē vērīgas acis, sirdī brašajam puisim mutujo karstas asinis.

Tobrīd Ua noslīga pie zemes. Izkrāsotās mātes soļoja apkārt ugunskuram un plūca zāli. Zēns, satvēris rokās apvārdoto šķēpu, līda viņām aizvien tuvāk un tuvāk. Viņš tēloja, kā mednieks zogas pie zvēriem, kā noskata medījumu un apdomā, no kuras puses tam uzbrukt.

Pēkšņi Ua pielēca kājās un kliegdams savicināja apdegušo nūju. Sievietes, meitenes un bērni griezīgi iespiedzās, bet tetovētās mātes metās bēgt. Viņu sejas bailēs nobāla, acis plati iepletās. Viņas, cik ātri jaudāja, skrēja apkārt dejotājiem.

Visgrūtāk klājās brangajai Oggai. Viņai pietrūka elpas, un viņas kājas grīļojās aiz noguruma. Ua ātri panāca bēgli un iegrūda viņai ar apdegušo nūju mugurā. No jauna atskanēja griezīgs spiedziens, un Ogga, aizskrējusi līdz lāčādai, nogāzās uz tās garšļauku un iespieda seju biezajā, pinkainajā spalvā.

Fao piegāja pie viņas ar savām krāsām. Mākslinieks ar ogli novilka melnu līniju no sarkanā aplīša uz augšu un ar okeru — sarkanu josliņu uz leju. Tas nozīmēja, ka mednieka šķēps ieurbies brieža sirdī un no tās izšāvusies sarkana asins strūkliņa.

Viena briežu māte bija noģalēta, bet deja vēl nebeidzās. Tagad Ua dzinās pakaļ Uammai. Nevis dēls pūlējās panākt bēgošo māti, bet gan kaislīgs mednieks dzinās pakaļ izbiedētam medījumam. Uamma skrēja žiglāk nekā Ogga, tomēr arī viņa tikai īsu brīdi spēja sacensties ar savu straujo vajātāju. Ua iegrūda ar nūju mātei mugurā, turklāt diezgan sāpīgi. Fao no jauna piegāja pie sievietes, kas bija pakritusi uz lāčādas, un izpildīja pie viņas to pašu ceremoniju, ko pie Oggas.

Tagad bija pienākusi kārta nomedīt jauno Ballu, garu, slaidu sievieti. Balla tā bēga no zēna, ka vējš svilpoja viņai gar ausīm un viņa pati izskatījās pēc draiskulīgas pusaugu meitenes. Viņi jau bija apskrējuši trīs riņķus apkārt dejotājiem, bet attālums starp skrējējiem gandrīz nemaz nebija samazinājies.

Pēkšņi Balla paklupa uz ciņa un pakrita garšļaukus, zālē. Vēl mirklis — un mednieks jau bija klāt. Ua straujumā tā iegrūda Ballai ar nūju, ka diezgan stipri ieskrambāja viņai labo lāpstiņu.

Kad Fao pabeidza nomedītā upura izkrāsošanu, Ballai uz muguras varēja redzēt divas sarkanas svītras. Vienu no tām bija uzvilkusi mākslinieka roka, otru iekrāsoja īstas asinis, kas plūda no ieskrambājuma.

Kahu pavēlēja visām trim sievietēm piecelties. Viņas nostājās blakām: Uamma — vidū, Ogga ar ragu kreisajā rokā — pa kreisi, Balla — pa labi. Balla turēja ragu labajā rokā un smaidīdama raudzījās uz Ua, kurš tik sāpīgi bija viņai iedūris. Tomēr viņai nezin kāpēc bija jautrs prāts un nemaz negribējās dusmoties.

Mednieks stāvēja nekustīgs, ar paceltu šķēpu, it kā mērķēdams medījumam. Bet meitenes un sievietes dziedāja par briežu mātēm, par to, kā viņas iznākušas purvā plūkt zaļo zāli un kā viņām sirdī ieurbies jaunā mednieka Ua šķēps.

briežu dzīšana

Apvārdošanas deja bija beigusies, tomēr ļaudis vēl netaisījās izklīst. Tikai Uamma, Balla un Ogga aizskrēja apraudzīt savus mazuļus. Balla joza visām pa priekšu, kā bērns palēkdamās uz vienas kājas.

Rudmataina Uamma centās neatpalikt, bet viņai skriešana nevedas tik veikli. Ar skaudību viņa tīksminājās par Ballas vieglo soli. Aiz muguras sīkā riksī trukšināja Ogga. Viņa smagnēji cilāja īsās kājas, tusnīja un elsa.

Klepodama, mazliet pieklibodama, uz zemnīcu atpakaļ

pie Ģints uguns klumzāja vecā Kahu. Viņa ar pūlēm balstījās uz ķeburainā ķeģa. Sirmgalves lūpas aizvien vēl kustējās, it kā viņa nekādi nevarētu beigt murmināšanu.

Un tad pēkšņi atgadījās kaut kas tāds, kas uz visiem laikiem padarīja Kahu slavenu kā diženu vārdotāju un burvi. No meža izskrēja stalts mednieks.

Visi pagriezās uz viņa pusi. Bērni iekliedzās:

—    Kaili atgriezies! Kaili!

Kaili parādīja ar šķēpu uz purva pusi.

—        Čikčoki! — viņš kliedza. — Tik daudz briežu kā odu! Daudz!

Visi priecīgi sāka rosīties.

—    Kur ir čikčoki?

—        Purvā! Mednieki dzen. Vajag palīdzēt! Sadzīt aplokā!

Briežu aploks atradās otrpus gravas. Tur, ciņainaja purvā, divās rindās bija iemietas garas kārtis. Tās citu ar citu savienoja garas, ar lokanām kārklu klūgām sasaistītas kārtiņas.

Kāršu pinums veidoja divus augstus žogus. Ne briedis, ne meža zirgs nevarēja tiem pārlēkt pāri. Purva pusē attālums starp žogiem bija krietni prāvs. Krasta kraujas pusē tie pienāca pavisam tuvu viens otram un izveidoja it kā piltuves kaklu. Šeit bija atstāta kādus septiņus soļus plata brīva eja. Tā veda uz nelielu laukumiņu — terasi, kas bija savīta no koku zariem un nomaskēta ar eglītēm. Terasi no apakšas balstīja tievas kārtiņas. Tā tik tikko turējās. Pat cilvēkam bija bīstami tur spert savu kāju.

Visi ciemata iemītnieki, atskaitot vecās sievietes un slimniekus, piedalījās briežu dzīšanā. Mātes, meitenes,

pusaudži un bērni, vecāki par septiņiem gadiem, pārgāja uz otru gravas malu. Tur viņi nogūlās garā virknē, paslēpušies zemajos kārklu krūmos. Daži izlūki ar mednieku Kaili priekšgalā aizrāpās uz priekšu, lai labāk pārredzētu visu purvu.

Gaidit nevajadzēja ilgi. Drīz vien no zemā kārklāja iznira dzīvi krūmi. Tie šūpojās un virzījās uz priekšu. Tie bija ragi, tikai ragi — daudzi desmiti žuburainu ragu, vēl ar brūnu vilnu apauguši, skrimšļaini, karstu asiņu pie- rietuši.

Un tad parādījās ari paši brieži. Gluži kā liels aitu bars tie nāca no meža uz purva pusi. Pa priekšu snāja briežu mātes ar briedēniem, nopakaļ — lielie tēviņi ar milzīgiem ragiem.

Dzīvnieki gāja un palaikam atskatījās. Viņi nojauta nelaimi. Par to vēstīja viņu ārkārtīgi smalkā oža. Pa vējam brieži saoda cilvēku daudzu tūkstošu soļu attālumā. Bet vējš aiznesa ciemata smaku uz otru pusi. Toties no aizmugures tas nesa briežiem šausmīgu vēsti: divkājainie radījumi ir tuvu. Šī vēsts biedēja briežus, spieda viņus bez mitas doties tikai uz priekšu.

Briežu bars tuvojās. Varēja jau sadzirdēt dzīvnieku dobjo krākšanu. Skaidri varēja atšķirt ari briežu plato nagu knaukšķēšanu, kas tik īpatnēja ziemeļbriedim. Tā rodas tāpēc, ka briežu šķeltie nagi, atspiežoties pret zemi, stipri izplešas. Šā iemesla dēļ ziemeļbriežiem vieglāk staigāt pa purviem, pa slīkšņainām, staignām vietām. Kājai ceļoties uz augšu, atskan knakšķis, pēc kura, imitējot šo skaņu, ziemeļbriežiem dots nosaukums «čikčoks».

Briežu mātes lāgu lāgiem aicināja pie sevis telēnus, grieza galvas uz meža pusi un, grūzdamas ar purnu, mudināja mazuļus iet uz priekšu. Apstāties nedrīkstēja. Vajadzēja iet tikai uz priekšu, lai notiek kas notikdams, tāpēc ka no muguras pakaļ briežiem zagās nepazīstamas, bet šausmīgas smakas. Pēdējas ragaiņu rindas jau iznāca no krūmiem, un tagad bija saskatāms viss briežu bars.

Viņu priekšējās rindās auga neskaidrs satraukums. No kaut kurienes, no pašas zemes, no taciņām, kas bija iestaigātas starp ciņiem, briežu nāsīs sāka spiesties nīstā, drausmīgā smaka. Briesmas rēgojās visur. Tas mācās virsū gan no gravas, gan no upes krasta, gan no aizmugures — no meža malas.

Brieži apstājās. Daži dzīvnieki vērīgi skatījās visapkārt, citi griezās atpakaļ. Viņu balsis pārvērtās aprautos rēcienos, kas saplūda dobjā, zemā dūkoņā. Pēkšņi aiz muguras gaisu pāršķēla skaļš medību kliedziens, un no krūmiem izlēca kādi divdesmit dzinēji. Briežu bars vienā rāvienā metās uz priekšu un sāka auļot šķērsām uz gravu.

Vilka Nāss joņoja visiem priekšgalā. Viņam līdzās līksmi pāri ciņiem lēkāja garais, slaidais Ao. Viņš griezīgā balsī izkliedza pats savu vārdu:

— Ao! Ao!

Vilka Nāss spiedza un rēca kā meža zvērs. Viņa acis zalgoja.

Tobrīd pēc Tupu-Tupu zīmes sievietes un bērni izskrēja no gravas un spiegdami aizšķērsoja briežiem ceļu. Briežu mātes izbīlī metās sānis, un viss ziemeļbriežu bars ievirzījās aploka platajā galā.

Mednieki jau bija tuvu un kliegdami noslēdza dzinēju loku.

Brieži auļoja starp abiem žogiem. Eja kļuva šaurāka. Briežu mātes un telēni sadrūzmējās ciešā pūlī. Tēviņi, kā jēgu zaudējuši, spiedās virsū no aizmugures. Mednieku niknie rēcieni, kā arī sieviešu un bērnu spiedzieni bija ļoti izbiedējuši briežus. Mežonīgās šausmās viņi lēca cits citam virsū, samīdīdami briežu mātes un telēnus. Priekšējās rindas pa šauro eju jau drāzās uz pīto terasi.

Laukumiņš sašūpojās un brikšķēdams gāzās lejup. Tomēr briežu bars vairs nespēja apstāties. Dzīvnieki no aizmugures spiedās virsū priekšējiem. Briežu mātes un telēni jukjukumis gāzās lejā no kraujas. Pašā kraujas malā brieži slējās uz pakaļkājām un mēģināja griezties atpakaļ, tomēr citi, spiezdamies virsū no aizmugures, notrieca viņus lejā un arī paši nogāzās līdzi. Lejā, kraujas pakājē, gulēja kaļķakmens bluķi. Brieži uzgāzās virsū akmens bluķiem un nositās vai arī sakropļoja kājas. Tēviņi, ko bija apstādinājusi drūzma, pēkšņi apgriezās un izmisumā drāzās atpakaļ. Mednieku šķēpi nespēja aizturēt bēgošos dzīvniekus. Brieži notrieca pie zemes cilvēkus, lēca tiem pāri un auļoja tālāk. Izglābušās briežu mātes un telēni metās viņiem pakaļ. Pēc dažiem mirkļiem aplokā vairs nebija neviena dzīvnieka. Izlauzušies no tā, brieži kā uz spārniem lidoja pāri krūmiem un ciņiem. Pie zemes notriektie un sadauzītie cilvēki stenēdami slējās kājas.

dzīres

Vecais Fao vaidēja, spļaudījās un ar plaukstām berzēja zilumus un skrambas, ko bija atstājuši briežu nagi. Tupu-Tupu lēca uz vienas kājas un, vicinādams šķēpu, draudēja bēgošajam briežu baram. Liels briedis bija iespēris viņam pa slimo celi, un tagad viņš gandrīz nemaz nevarēja likt pie zemes labo kāju.

Lielākā daļa briežu bija izlauzušies no aploka. Tomēr, neraugoties uz to, medības bija ārkārtīgi veiksmīgas. Daži samīdīti un sakropļoti briedēni bija palikuši augšā, aploka šaurajā eja. Kaili un Vilka Nāss tos nobeidza, sitot ar mamuta kaula vāli un atkārtojot mīlīgus vārdus:

— Mīļais! Kas tev tā iezvēlis? Tie nav mūsējie! Tie ir sveši! Tie ir Meža Ežu ciemata ļaudis!

Tā rīkojās, nogalinot jebkuru spēcīgu dzīvnieku. Ļaudis domāja, ka ikvienam zvēram, tāpat kā cilvēkam, ir sava ēna. Ena soļo līdzās cilvēkam un zvēram. Lietainā laikā un naktī ēna aiziet viena pati un klaiņo apkārt neredzama.

Tā var rādīties sapņos. Pēc nāves ēna paliek viena un dzīvo netālu no mirušā ķermeņa. Ja cilvēku nonāvējusi ienaidnieka roka, nogalinātā ēna vajā slepkavu un var viņam nežēlīgi atriebties. To pašu dara lāča, meža cūkas, brieža, hummas un ikviena liela zvēra ēna. Mednieks pirmām kārtām centās apvārdot un pielabināt sava upura ēnu. Vislabāk to apmānīt: iegalvot, ka slepkava bijis kāds cits, atnācējs no tāla novada, mednieks no naidīgas cilts.

Par laimi, ēna ir diezgan vientiesīga. Tā redz vāji un varbūt ir gluži akla. Ēnai taču nav acu.

Visi ciemata ļaudis steidzās nokāpt lejā, pakrastē, asiņainā slaktiņa vietā. Pirmie atjoza pusaudži. Viņiem sekoja mednieki. Pēc tiem atdieba meitenes. Jaunās sievietes atnāca kopā ar mazajiem bērniem un zīdaiņiem, kas bija paslēpti kažokādu krekla azotī. Vēlāk atklunkuroja večuki un vecenes. Tomēr neviens nedomāja uzsākt dzīres, kamēr nav atnākusi pati ģints Vecāmāte.

Kahu apskatīja asiņainā slaktiņa vietu un sāka vērīgi ielūkoties kārklu un alkšņu biezoknī pie paša ūdens.

Protams, nogalināto briežu ēnas slēpjas biezajos krūmos. Kahu sāka čukstēt. Viņa pacēla sausu zāles stiebru un pasvieda to gaisā. Vējš satvēra stiebru un nesa tieši uz ziemeļiem. Kahu pagriezās ar seju pret vēju un no jauna čukstēja buramos vārdus. Vajadzēja apvārdot ļaunus skatienus un aizgainīt ļaunus vārdus. Tos taču atnes vējš.

Beidzot Kahu pamaja ar roku par zīmi, ka var uzsākt mielastu.

Mednieki aizvilka lielākos briežus uz līdzenu vietu. Briežus atdeva daudzbērnu mātēm. Viņām pievienojās mednieki — viņu vīri, neprecējušies vīrieši, bērni, pusaudži un sievietes bez bērniem vai arī tikai ar vienu mazuli. Večuki un vecenes piesēdās tur, kur bija mazāk ēdēju.

Vīrieši pagrieza briežus ar kājām uz augšu un pāršķēla dzīvnieku ādu ar asām krama šķēpelēm.

Viņi to darīja ātri un izveicīgi kā īsti miesnieki. Dīrājot briežus, mednieki nepārstāja murmināt lūgšanas.

Tupu-Tupu kopā ar milzīgo Kaili bija izraudzījušies labu briedi.

Mednieki uzšķērda briedi un izņēma visas iekšas, izņemot sirdi.

Ar asu krama gabalu Kaili pārgrieza kakla artēriju. Koši sarkana asiņu strūkla izšāvās no resnās dzīslas un sāka plūst tukšajā ķermeņa dobumā.

Pirmais malks piederēja ģints Vecaimātei. Tupu-Tupu izvilka no azots resnu, līku sumbra ragu un pastiepa to Kahu.

Kahu ar ragu pasmēla asinis no brieža vēdera un ar baudu iztukšoja trauku līdz dibenam.

Pēc tam viņa atdeva ragu Tupu-Tupu un aizklumzāja pie otra brieža. Arī tur pirmais malks piederēja viņai. Dzēra pēc kārtas visi.

Tobrīd Uamma, Tupu-Tupu sieva, pamanīja trīs medniekus no Rudo Lapsu ciemata.

Viņi neziņā stāvēja nomaļus un badīgām acīm laiku pa laikam paraudzījās uz mielastu. Tie bija Ao, Ulla un Vilka Nāss. Svešie mednieki vēl nebija paguvuši pievienoties nevienam no dzīru dalībniekiem. Uamma ar rokas mājienu paaicināja viņus tuvāk. Kaili ar ragu iesmēla pāri palikušās asinis un uzcienāja vispirms vienu, pēc tam arī pārējos. Ao paspēja aplūkot visus sapulcējušos.

Līdzās pieaugušajiem šeit bija vairāki mazuļi, slaidais Ua un viņa vecākā māsa Kanda.

Jau kopš pagājušā pavasara Kanda bija pārgājusi dzīvot atsevišķā zemnīcā, kur mitinājās citas meitenes.

Kanda bija jauka.

Ao nespēja novērst no viņas skatienu, turpretim viņa, aizklājusi seju rokām, aizgriezās.

—   Dzer! — Kaili viņam uzsauca.

Viņš, smaidā atšiepis spēcīgos zobus, pasniedza Ao pilnu ragu:

—     Kopā ar mums dzini briežus, kopā ar mums dzer! Būsi spēcīgs kā briedis.

Ao iesmējās. Kad viņš bija iztukšojis ragu, viņam no jauna iegribējās paraudzīties uz skaisto Kandu. Bet meitenes vairs nebija. Ietinusi galvu ādas apmetnī, viņa steigšus tecēja projām. Kāds palaida smējienu, un Kanda metās skriešus.

Pārējie smiedamies turpināja mielastu.

Tagad mednieki ķērās pie gaļas. Kaili un Tupu-Tupu ar akmens nažiem izgrieza mīkstumu kopē ar ribām un izdalīja dzīrotājiem. Sievietes saņēma gaļas gabalu bērna galvas lielumā. Ikviena vispirms iecirta zobus gaļā un pēc tam ar asu krama šķembu nogrieza kumosu tieši pie paša deguna. Tāpat darīja pusaudži un bērni. Daži apcepa gaļas gabalus uz ugunskurā sakarsētiem akmeņiem.

Mednieki pirmām kārtām ķērās pie kauliem ar smadzenēm. Papriekš viņi noplēsa no kauliem gaļu un pēc tam ar spēcīgiem akmens sitieniem tos pāršķēla. Tur, kaulos, slēpās siltās, treknās smadzenes.

Smadzenes viņiem nozīmēja kaut ko vairāk par kārumu. Uzvarētāji ne jau veltīgi ēd smadzenes. Ļaudis ticēja, ka, apēdis smadzenes, cilvēks iegūs stiprās brieža kājas, spēs skriet tikpat strauji, pratīs tikt pāri purviem, nekad nenogurs, iztālēm samanīs ienaidnieku un atradīs drošu taku kā dienu, tā nakti.

Tīrais brīnums, cik daudz spēja apēst vienā reizē akmens laikmeta cilvēks! Viņš varēja badoties vairākas dienas, toties nolocīja veselu kalnu gaļas, ja medījuma bija papilnam.

Melno Lapsu ģints ļaudis un1 viņu viesi no Rudo Lapsu ģints dzīroja līdz saules rietam. Ēdēji mielojās ar jēlo, silto brieža gaļu, kamēr viņu plaksti kļuva pavisam smagi.

Pēc tam dzīrotāji izklīda pa zemnīcām. Daži palika atpūsties turpat mielasta vietā.

ielūgums uz svētkiem

Mielasts vēl ritēja pilnā sparā, kad pie Ao un Ullas pienāca Kahu. Kahu bija priecīga. Viņas acis smaidīja. Sirmgalve vairākkārt pakustināja resnās lūpas, it kā pūlēdamās kaut ko pasacīt un nespēdama atrast vārdus. Pēkšņi viņa ar ķeģi iegrūda krūtīs vispirms Ullām, pēc tam Ao, neskanīgi pasmējās un aizslāja tālāk. Pēc tam pagriezās un atņirdza līkos priekšzobus.

— Sauc Rudās Lapsas! — viņa sacīja. — Ēdamā ir liku likām, tiks arī zvēriem — lapsām un tam, kuram tīk medus. Sauc savējos. Kopā dzinām — kopā arī mielosimies!

Viņa no jauna pasmaidīja platu smaidu, smiedamās atvēzējās pret Ao ar ķeģi un aizsteberēja.

Pēc brīža abi draugi, paķēruši līdzi pa krietnam gabalam gaļas, devās uz savu ciematu. Līkumojot cauri dzīrotāju baram, viņiem nācās iet garām meitenēm. Kad Ao un Ulla tuvojās viņām, sarunas uzreiz apklusa. Meitenes raudzījās uz jaunajiem medniekiem, piegrūda cita citai ar elkoni un irgojās.

Tikai Kanda viena pati nesmējās. Tikko Ao skatiens sastapās ar meitenes acīm, viņa tūliņ aizgriezās un aizklāja seju ar plaukstu tāpat kā pirmajā tikšanās reizē.

Paspēris dažus soļus, Ao atskatījās, lai vēlreiz palūkotos uz Kandu. No visām meitenēm viņš redzēja tikai vienu pašu Kandu: viņš ievēroja, ka meitene mazliet pacēlusi plaukstu un pavada viņu ar skatienu.

—    Tā tik ir meitene! — Ao, satvēris Ullu aiz pleca, sacīja.

Abi draugi vēlreiz atskatījās. Tikai pie paša upes līkuma viņi uzmeta mugurā maisus ar gaļu un jautri kājoja pa taciņu gar Lielās upes krastu. Viegli kā brieži, kalsnēji, garām kājām viņi stilboja jauneklīgā, vingrā solī. Tādā apbrīnojami ātrā gaita viņi varēja soļot augām dienām.

Saule slīga aizvien zemāk uz rieta pusi. Gājēji iegriezās aiz zemes raga līdzās hummu braslam. Šeit viņu žiglais solis kļuva manāmi gausaks, un viņi noraizējušies allaž pameta skatienu uz to pusi, kur aiz krūmiem slēpās baismais burvja mājoklis. Un pēkšņi, kad viņi atkal bailīgi pablenza uz augšu, klusa čabēšana aiz muguras lika viņiem nodrebēt.

Krūmu biežņā stāvēja pinkains resnītis ar plecos uzmestu lūša ādu. Tas bija pats Kuolu.

—   Ha! — viņš uzsauca. — Rudās Lapsas!

Abi mednieki izbijušies pakāpās atpakaļ. Pēc tam viņi izvilka no maisa pa lielam brieža gaļas gabalam un uzlika uz akmens kaudzes — tā bija apsolītā dāvana.

—    Ņem! — Ao čukstēja. — Sacījām — atnesīsim, tad arī atnesām. Ņem, tas ir tev!

—    Kur dabūjāt?

—    Kopā ar Melnajām Lapsām sadzinam daudz briežu! Ļoti daudz briežu.

—    Ha! — Kuolu pasmējās. — Pasaki viņiem, ka briežus atsūtījis Kuolu!

Viņa kreisā acs viltīgi samiedzās, bet labā acs lepni, it kā no augšas vērās abos jaunekļos.

Mednieki nemiera pilni raudzījās visspēcīgajā burvī.

Tas tik ir vīrs! Kurš var izdarīt to, ko Kuolu?

Ulla bailēs no zintnieka bija pat pavēris muti.

—    Ejiet! — Kuolu sacīja. — Vienmēr vajag nest dāvanas Kuolu. Kuolu paņems gaļu — Kuolu atsūtīs medījumu.

Mednieki uzmeta mugurā tukšos maisus un mundri aiz- soļoja tālāk.

Burvis, piemiedzis acis, ilgi žūrēja viņiem nopakaļ. Kad gājēji vairs nebija redzami, viņš pielika plaukstas pie lūpām un skaļi iesvilpās. No zemnīcas pabāžas sievietes galva. Kuolu ar rokas mājienu paaicināja viņu tuvāk. Sieviete izlīda no zemnīcas un steigšus sāka kāpt lejā — maza, resna sieviete, tērpusies zvērādas apmetnī bez piedurknēm, basām kājām, taisniem matiem. Ap kaklu viņai grabēja zvēru zobu pakariņu virkne, bet īsā apģērba stērbeli rotāja vāveru astu un putnu spalvu bārkstis.

Tā bija Iza.

Kādreiz viņu daudzināja par pašu skaistāko meiteni Vurru ciematā, bet tagad viņa bija novecojusi un izblī- dusi. Iedama viņa gorījās ka pile, taču, par spīti tuklumam, veikli parvarēja visus takas līkumus un stāvās nogāzes.

—    Ņem! — Kuolu, rādīdams uz gaļu, viņai pavēlēja.

Iza paklausīgi paņēma gaļas gabalus un aiztipināja atpakaļ uz zemnīcu.

atkal Kuolu

Uzvarētāju dzīres turpinājās trīs dienas. Pēc ilgā gavēņa ļaudis kāri mielojās ar gaļu. Ēda no rīta līdz pat vakaram. Otrā dienā uz mielastu sāka nākt Rudo Lapsu ģints ļaudis.

Pirmie atkapa mednieki un vecākie pusaudži. Meitenes un bērni ieradās vēlāk. Pēc tam sirmgalvju apsardzībā gausā solī atvilkās sievietes ar zīdaiņiem. Vecenes un vārgākie veči palika mājās un gaidīja, kamēr viņiem atnesīs mielasta paliekas.

upes ar bērza tāss kausiem un dzēra lēniem malkiem. Toties Rudo Lapsu ļaudis steidzās panākt nokavēto.

Vēstneši Ao un Ulla neēda kopā ar savējiem. Viņi devās tieši pie Uammas un Ballas brieža. Jaunekļus sagaidīja ar jautriem apsveikuma kliedzieniem. Ao acis vispirms meklēja Kandu. Šoreiz viņa sēdēja nevis kopā ar māti, bet gan netālu pulciņā ar citām meitenēm pie maza briedēna. Kanda, ieraudzījusi jaunos medniekus, uzsmaidīja. Viņas acis mirdzēja, un sejā kvēloja košs sārtums.

No dienvidu puses pāri upei klājās zeltains saules tilts. Bija pusdiena, kad no krūmiem līdzās malējam Uammas ugunskuram pēkšņi parādījās spalvains cilvēks. Viņš bija tērpies zvērādas apmetnī bez piedurknēm, zvērādas biksēs, ar somu pār plecu un īsu šķēpu rokā.

Tupu-Tupu pirmais pazina atnācēju:

— Kuolu!

Visi uztraucās. Kas gan viņam vajadzīgs?

No Kuolu baidījās, viņu neviens nemīlēja. Kāpēc lai viņu mīlētu? Viņš bija jusora — ļauns burvis. Ko vien ierauga — viss viņam vajadzīgs, ko sadomā — to ari dara! Ja grib — sūta veiksmīgas medības, ja grib — uzsūta uguns sērgu.

Pa nakti nogalētie brieži jau bija sastinguši, un auksto, jēlo gaļu vairs neviens neēda. Upes krastā dega ugunskuri. Sievietes salika uz oglēm sagrieztās gaļas šķēles vai arī grozīja virs uguns lielus iesmos uzdurtus gaļas gabalus. Otrās dienas pie- ' vakarē Melno Lapsu ļaudis jau bija tiktai pielocījuši vēderu,ka mielojās pavisam gausi.

Viņi lielāko tiesu gulēja visapkārt ugunskuriem, smēla ūdeni no Lielās upes ielejā visi būra un vārdoja. Būra un vārdoja ikviens mednieks. Katrs ar buramiem vārdiem un dejām apvārdoja meža zvēru, ko vēlējās nomedīt. Būra un vārdoja ģints Vecāmāte, raizēdamās par sava ciemata dzīvi un labklājību. Būra un vārdoja ikviena māte, raizēdamās par bērnu veselību. Tomēr viņus neviens nesauca par jusorām. Ar vārdošanu un pesteļošanu viņi vēlējās nodrošināt savas ģimenes vai ciemata labklājību. Mātes murmināja buramos vārdus pie zemnīcas sliekšņa, lai aizgainītu redzamus un neredzamus ienaidniekus. Tas bija labs darbs. Vai bez tā būtu kāds glābiņš?

Jusora rīkojās pavisam citādi. Viņš bija atkritējs. Viņš dzīvoja ārpus kopienas. Viņš būra un vārdoja savtīgos nolūkos. Par kopienu viņam nebija nekādas daļas. Viņš vēlējās tikai vienu: iebiedēt, apmulsināt, iedvest šausmas, lai pakļautu cilvēkus savā kalpībā. Ja viņš arī dzīvotu ciematā, viņš būtu viens pret visiem un pats par sevi . .. Viņa buršana un pesteļošana šausmināja ļaužu tumšos prātus un pakļāva viņu gribu. Viņu bērnišķīgā uzticība palīdzēja jusoram, un viņš cieši turēja cilvēkus savos nagos, lai varētu dzīvot kā liekēdis un pārtiktu uz citu rēķina. Jusora biedēja ļaudis tāpēc, ka viņa varenība un labklājība balstījās uz cilvēku bailēm.

Aklā pakļaušanās sagrozīja jusoram galvu. Viņš pierada ņemt visu, kas vien viņam iepatikās. Kāpēc neņemt, ja dod? Kuolu pievāca ne vien ēdamo, bet arī rotas lietas, apģērbu, ieročus un citas mantas. Viņš uzglūnēja mežā vai pie upes sievietēm un meiienēm un ar varu aizvilka tās uz savu zemnīcu. Viņš turēja savā mītnē ne vien veco Izu, bet ari jaunas sievas un lika tām strādāt. Viņš iebiedēja tās ar vaibstīšanos un draudēja, ka uzlaidīšot tām nāvi, ja tās neklausīšot.

Visi pielēca kājās, kad Kuolu piegāja pie Uammas. Kāri aplūkojis zemē guļošo briedi, burvis klusēdams apstājās pie ugunskura. Ne sveiciena, ne laipna smaida. Kuolu uzskatīja, ka ļaudis, pie kufiem viņš atnācis, nav viņa uzmanības cienīgi.

— Gaļu! — viņš augstprātīgi izmeta, apsēdās uz akmens un uzpūtīgi atzvēlās atpakaļ. — Kuolu atsūtīja briežus! — viņš piemetināja, kad Uamma, uzmaukusi uz asa iesma svaigu gaļas gabalu, saka to apcept uz oglēm.

Satraukums atri izplatījās pa visu nometni. Cilvēki pārstāja mieloties. Visi bikli lūkojas uz jusoru. Tie, kuri no viņa sevišķi baidījās, pagājās nostāk. Daži zināja, ka burvis tur uz viņiem Jaunu prātu, citi tā darīja tāpat aiz piesardzības. Mātes pasauca pie sevis bērnus un centās pasargāt viņus no bīstamajām Kuolu acīm. Dažas jaunās mātes satvēra mazujus, kas rāpoja turpat pie viņu kājām, un, piespiedušas tos pie krūtīm, ātri dieba projām uz zemnīcām.

Pati Kahu, sēdēdama attālāk pie sirmgalvju ugunskura, novilka ap sevi sargājošu loku un sāka čukstēt buramos vārdus. Kuolu vērīgi aplūkoja nometni un pašapmierināti pavīpsnāja:

—   Baidās! Kāpēc jābaidās? Esmu atnācis viesos! . ..

Viņa lūpas sašķobījās zobgalīgā vaibstā. Viņš sēdēja

tieši iepretim Ao. Druknais burvis ar platajiem pleciem, garajām, stiegrainajām, spalvainajam rokām savā laikā bija ļoti spēcīgs. Tomēr izblīdušais kakls, tuklie vaigi un sēcošā elpa liecināja, ka rijība un laiska dzīve jau uzspiedusi viņam neizdzēšamu zīmogu. Bārdu un ūsas viņš bija izplūcis, un pazodē rēgojās tikai daži sirmi sari. Garie, sprogainie mati vēl bija melni, un likās — blīvs, sapinkāts vilnas ērkulis kā zvērādas cepure uzbāzts pāri viņa pierei. Pār krūtīm nokarājās veselas trīs kakla rotas. Viena bija sašūta no baltām polārlapsu astēm, otra savērta no jauniem egļu čiekuriem, kuriem bija izurbti caurumi, trešā — no upes gliemežnīcām.

Pēkšņi Kuolu paglūnēja atpakaļ un ieraudzīja netālu sēdošās jaunās meitenes. Viņa bezūsu mute atņirdzās platā smīnā un acis zem pinkainajām uzacīm iezalgojās.

—   Ha! — burvis rupji iesmējās.

Viņš sakustējās, it kā grasīdamies piecelties. Bet tai brīdī Uamma pasniedza viņam uz iesma uzspraustu lielu apceptas gaļas gabalu. Kuolu pastiepa roku un iecirta gaļā stipros zobus. Rijība bija spēcīgāka par visām pārējām iegribām. Kamēr viņš čāpstinādams gremoja karsto, sulīgo un vēl sarkano brieža gaļu, Uamma uzmeta Kan- dai noraizējušos skatienu. Izteiksmīgi pašķielējusi uz burvja pusi, Uamma pamāja ar roku, rādīdama, lai meitene iet projām.

Meitenes pielēca kājās un aizrāva sev līdzi samulsušo Kandu.

Burvis to pamanīja un sarauca uzacis.

—    Kāpēc māji ar roku? — viņš nīgri noteica. — Nevajadzēja māt! …

Meitenes bailīgi atskatījās.

Aizgājušas līdz gravas galam, viņas iegriezās palejā un skriešus laidās projām uz ciemata zemnīcām.

Kuolu ēda vienu gabalu pēc otra. Uamma tikko spēja pie- cept viņam gaļu. Kopš meitenes bija pazudušas, burvis nekam vairs nepievērsa uzmanību. Likās, viņš pilnīgi aizrāvies ar mielošanos. Nometne viņam visapkārt pamazām kļuva aizvien tukšāka.

Cilvēki cits pēc cita piecēlās un pazuda. Daži aizlavījās krūmos un paslēpās kaut kur biezoknī. Citi nolīda aiz lielajiem kaļķakmens bluķiem un pēc tam pieliekušies rāpus aizzagās uz gravu.

Kuolu, šķiet, to neievēroja vai arī izlikās nekā nemanām. Pēkšņi viņš nosvieda neapēsto gaļas gabalu zemē un piecēlās no akmens.

—    Esmu paēdis! — viņš sacīja.

Kuolu noņēma zvērādas maisu, kas viņam karājās uz muguras, un pastiepa Uammai. Tupu-Tupu iebāza maisā brieža cisku. Kuolu uzmeta maisu uz pleca, nokrekšķinājās un pēkšņi sāka uzmanīgi vērot Ballu. Jaunā sieviete samulsa un lēnītiņām kāpās atpakaļ uz krūmu pusi. Burvis no jauna sarauca uzacis.

—    Panāc tuvāk! — viņš pavēlēja.

Balla tuvojās Kuolu ne dzīva, ne mirusi. Burvis ar roku norādīja uz viņas perlamutra kakla rotu. Balla paklausīgi to noņēma un pastiepa burvim.

Kuolu pažvadzināja rotu un uzmauca to sev kaklā.

—   Vai būs labi? — viņš jautāja Ballai, skaļi iesmējās un aizslāja pa taciņu uz savu zemnīcu.

Ļaudis pavadīja burvi bažīgiem skatieniem, kamēr viņa druknais stāvs pazuda aiz pakrastes krūmiem.

Mielasta dalībnieki vēl ilgi sēdēja klusēdami un nekādi nespēja attapties. Visiem bija smagi un baisi ap sirdi. Beidzot Kahu pakvēpināja ar degošu paegļa zaru uz to pusi, kurp bija aizgājis burvis.

— Projām ir! — viņa sacīja. — Ēdiet un dzeriet! Tagad vairs nenāks atpakaļ.

Visi atviegloti nopūtās. Tomēr agrākās jautrības vairs nebija.

vurrs

Pret vakaru sāka smidzināt lietus. Mākoņi skrēja šurpu no ziemeļrietumiem, nesdami līdzi drēgnumu un salu. Viesi un saimnieki izklīda pa zemnīcām pārnakšņot. Sirmgalvji apgūlās tuvāk karstajam pavardam.

Ceturtajā dienā pāri palikušo gaļu sāka noglabāt dziļāk gravā.

Togad ziemā jo bieži bija plosījušies puteņi un sadzinuši tādas kupenas, ka ziemas beigās visa grava bija aizputināta gandrīz līdz pašai augšai. Tagad tur vēl joprojām gulēja un kusa sniega blāķi.

Visu dienu vīrieši dīrāja briežus, izņēma tiem iekšas, nocirta kājas un tā sagatavoto gaļu uz garām kārtīm nesa projām, lai noglabātu sniegā. Visus briežus aiznest tomēr nepaspēja. Daži palika turpat upes krastā. Pēc saules rieta no ūdeņiem cēlās salta migla un pārklāja krastus un visu zemo palieni. Starp citu, arī dienā turējās tik dzestrs laiks, ka gaļa bija vēl pavisam svaiga.

Tikko cilvēki bija aizgājuši, no krūmiem tūliņ izlīda polārlapsas. Viņu vasaras kažoks nebija kupls, un tāpēc zvēriņi likās daudz mazāki nekā ziemā. Tie līdzinājās maziem sunīšiem ar tievām kājiņām.

Polārlapsas, aizdomīgi paglūnējušas visapkārt, sāka mieloties. Veselos briežus viņas neaizskāra, bet labprāt uzlasīja neapēstos kumosus un grauza pāršķeltos kaulus.

Otrā rītā ciemats pamodās, kad spožie saules stari jau bija izkliedējuši smagos miglas vālus. Viesi un saimnieki cits pēc cita izlīda no smacīgajām zemnīcām un naktī sa- vilgušajām, drēgnajām zaru būdām. Sākās jauna diena bez rūpēm un izsalkuma. Ļaudis sapulcējās, lai pabeigtu mielastu ar jautrām jauniešu rotaļām un spēlēm. Pusaugu zēni izklīda pa krūmiem otrpus gravas. Visi bija paēduši un jutās laimīgi. Pēkšņi atskanēja griezīgs kliedziens: vesels bars bērnu, neganti brēkdami, pa galvu pa kaklu joza uz ciematu. Apmetnē sacēlās liela kņada. Sievietes izskrēja no saviem mitekļiem. Pirmajā mirklī neviens nekā nevarēja saprast. Visi auroja un spiedza kā neprātīgi. Vīrieši paķēra ieročus un nobažījušies lūkojās apkārt. Tomēr lielais vairums nezināja, kas īsti noticis. Beidzot viss kļuva skaidrs.

Atskrējušie zēni vienā mutē izkliedza vienu un to pašu vārdu:

— Vurrs! Vurrs! Vurrs!

Viņi skatījās atpakaļ un ar pirkstu rādīja uz krūmiem, kur tobrīd no kārklu biezokņa iznira pinkains briesmonis.

Tas bija liels lācis, smagnējs, neveikls zvērs, kas ledus laikmetā mita mežos un kalnos. Lācis čāpoja Iēnltiņām, gāzelēdamies un šūpodams galvu. Tikko viņš bija ticis līdz zemnīcām, cilvēku kliedzieni kļuva vēl skaļāki. Kliedza visi. Kliedza sievietes un vecenes, kliedza veči un bērni, pērkonīgā balsī auroja vīrieši» Viņi vicināja nūjas un dūrēs sažņaugtus akmeņus. Apaļu oļu un plakanu krama šķembu mākonis lidoja pāri gravai un triecās pret zemi visapkārt zvēram, kurš sāka ausīties.

Lācis pagrieza galvu un dobji nostenējās. Viņš nespēja paciest cilvēku kliegšanu. Viņam nepatika arī ciemata smaka: rūgtā ugunskuru dvinga un kodīgā cilvēku dvaka. Turklāt zvērs nebija izsalcis. Tur, upes krastā, aizbiedējis polārlapsas, viņš bija līdz kaklam pierijies briežu iekšas un turklāt uz priekšdienām sev apracis krūmos divus briežus. Raudzīdamies uz ciematu un uz satrauktajiem cilvēkiem, viņš nīgri šūpoja galvu, it kā atkaudamies no saniknotām bitēm.

Tobrīd no ļaužu drūzmas izskrēja Vilka Nāss, pats spēcīgākais mednieks Rudo Lapsu ciematā. Mežonīgi aurodams, viņš dieba pa gravu uz leju. Lēkdams ar savām īsajām, līkajām kājām, viņš pats rēca kā meža zvērs. Viņa plušķainie mati bija saslējušies stāvu, un tālab viņš likās vēl šausmīgāks. Vilka Nāsij nopakaļ traucās arī visi pārējie. Sievietes un bērni ciematā spiedza un vaimanāja vēl skaļāk.

Lācis atskatījās uz cilvēkiem. Tieši tobrīd atjoza Ao ar degošu priedes zaru rokā. Viņš pieskrēja pie kraujas malas, spēcīgā vēzienā pārsvieda pāri uz otru pusi kūpošo pagali un kā viesulis aizjoņoja, lai panāktu biedrus.

Kad pirmā uzbrucēju virtene ar Vilka Nāsi priekšgalā uzrāpās gravas pretējā krastā, visi ieraudzīja, ka lācis jau labā gabalā. Izbīlī zvērs lingoja projām milzīgiem lēcieniem, mētādams resno pakaļu un lēkdams pāri krūmiem un purva ciņiem.

uzvarētāju rotaļas

Mednieki, skaļi smiedamies, griezās atpakaļ uz mājām. Viņi gandrīz nespēja pastastīt kaut ko saprātīgu. Vilka Nāss tikai rēca un laiku pa laikam iespiedzās, kratīja šausmīgo bārdu un atieza milzīgos zobus. Izteiksmīgi vicinādami, rokas un pažūrēdami atpakaļ, pārējie vīrieši rādija uz to pusi, uz kurieni bija aizļekojis lācis. Visi kliedza, neklausīdamies cits citā. Uzvaras priekā viņi stāstīja par to, cik smieklīgi briesmīgais zvērs auļojis pāri krūmiem, kā viņš aizmucis no Ao sviestās uguns milnas.

Arī mākslinieks Fao nebija varējis nociesties un piedalījies uzbrukumā. Nākdams mājup, viņš klinkāja blakām Ua. Aizvilkdamies smieklos un vārdu vārdā atkārtodams visu, ko bija sacījis Fao, Ua piemetināja:

—   Eahs ir gļēvulis! Eahs laida ļekas vaļā kā zaķis!

Viņš gribēja pateikt vēl kaut ko, bet Fao pēkšņi ar kreiso roku aizspieda Ua muti un ar labo sāpīgi iezvēla pa plecu.

—    Ciet klusu! Nedrīkst! — Fao iesēcās, saspiezdams viņam žokļus. — Nedrīkst saukt vārdā. Izdzirdēs — atnāks naktī! Aiznesīs uz mežu! …

Visi vienā mirklī pārstāja smieties un pikti lūkojās uz Ua. Dažs bailīgi pablenza atpakaļ. Cits steigšus ar šķēpa smaili vilka sev apkārt loku. Cits atvēzējās pret Ua un pat grūda viņam ar dūri mugurā. Ua galīgi apmulsa. Viņš saprata, ka rīkojies pavisam nepieļaujami un nepiesardzīgi.

Cik reižu māte bija viņam sacījusi: «Nesauc skaļi vārdā to, kurš mīl medu. Nosauksi vārdā, gadīsies kaut kur ceļā, aiznesīs uz savu midzeni! . . .»

Arī viņa pati, ja izgadījās runāt par kādu stipru zvēru, aizvien pačukstēja par to pie pašas auss, turklāt vēl aizklādama muti ar plaukstu:

—    Lai vējš nesagrābj vārdus. Vējš sagrābs, aiznesīs vārdus tālu, tālu. Vārdi aizlidos uz mežu, bet tur izdzirdēs tas, kurš nosaukts vārdā. Izdzirdēs saimnieks, atnāks un teiks: «Kurš mani sauca?»

Tā bija sacījusi māte, un ari pats Ua cik reižu bija tāpat mācījis jaunākos. Bet tagad. . . Kas gan noticis ar viņa galvu? Kā viņš varēja to visu aizmirst?

Lāča īstais vārds bija eahs. Skaļi šo zvēru aizvien dēvēja par vurru. Šis nosaukums bija skaņu atdarinājums. Tā rūc eahs, kad, ierīkojies midzenī, sukā ķepu. Lāci sauca ari par «pinkaino» vai arī «tas, kurš mīl medu», vai arī «tas, kurš sūkā ķepu». Par vilku mēdza teikt — «kurš kauc ziemā», par milzu briedi — «kurš trako rudenī».

Vārds «humma» arī apzīmēja mamuta skaļo dvašošanu un nebija īstais viņa vārds. Jo spēcīgāks zvērs, jo bīstamāk saukt to vārdā. Mātes pūlējās iemācīt šo gudrību saviem bērniem jau agrā bērnībā ar pļaukām un draudiem. Tas bija galvenais mednieku likums.

Starp citu, ja laikus apķērās, nelaimi vēl varēja novērst. Arī Fao tagad pūlējās to darīt. Viņš pieliecās un kaut ko iečukstēja Ua ausī. Ua pamāja ar galvu.

—    Tas nebija Ua, kurš tevi sauca, — viņš sacīja, pagriezies ar seju pret mežu. — Tevi sauca zēns no Asaru cilts.

—    Pareizi, — Fao sacīja. — Lai iet uz Asaru cilti! Lai pameklē!

Visi sāka smieties. Pēc brītiņa mednieki jau izrāpās no gravas un atgriezās ciematā. Šeit valdīja troksnis un jautrība.

Sievietes līksmi sagaidīja savus aizstāvjus. Bērni lēkāja un skraidelēja šurpu turpu. Meitenes spiedza. Kanda gan griezās riņķī, gan loba apkārt zemnīcai un skriedama plaukšķināja melnīgsnējās rokas.

Ciemata iemītnieki līksmojās. Neviens nespēja norimt uz vietas. Kājas laidās dejā pašas no sevis. Roka pastiepās pēc rokas, un bez kādas skubināšanas izveidojās milzīgs dejas loks, kas sāka griezties zaļajā pļaviņā.

Kliedzieni un smiekli pārgāja jautrā dziesmā par muļķīgo vurru. Apļa vidū iegrūda Vilka Nāsi. Viņam smiedamies uzmeta plecos lāča ādu. Tagacl viņam vajadzēja tēlot pašu briesmīgo eahu. Vilka Nāss tūliņ pilnīgi iejutās zvēra lomā. «Lācis» rēkdams metās virsū meitenēm un sievietēm, bet tās spiegdamas pajuka uz visām pusēm, slēpās aiz krūmiem un vasaras zaru teltīm. Aktieris drīz vien pārstāja tēlot. Viņš patiešām jutās kā lācis. Turklāt to atzina visi rotaļas dalībnieki.

Bērni aiz bailēm raudāja un lūkoja nobēgt zemnīcās. Jaunās mātes piespieda pie krūtīm mazuļus un, paslēpušās krūmos, bikli noraudzījas uz rotaļu, kas risinājās pļaviņā.

Tajā brīdi, palēkdamies uz vienas kājas, rotaļu laukumam piekliboja Tupu-Tupu. Viņš vicināja no ugunskura pagrābtu paegli. Viņa mati bija sasieti pakausī tādā pašā cekulā kā medniekam Ao.

Tupu-Tupu nāca no vēja puses, lai dzirksteles un smaržīgie dūmi lidotu virsū «zvēram». Pļaviņā atskanēja

apdullinoši smiekli, kad Vilka Nāss nometās četrrāpu un pavisam jocīgi lāča vīzē dieba projām uz meža pusi.

Tā sakās pavasara rotaļu diena. Sākumā spēlēja lāci un medības uz dažādiem zvēriem un putniem. Pēc tam divi mednieki — Suomi un Hohu — ar koka ragiem uz galvas dejoja mežonīgi strauju deju, tēlojot sumbru cīņu. Viņi badījās, grūda viens otru ar ragiem un rēca, atdarinādami meža vēršu baurošanu.

Uz beigām sāka tēlot briežu dzīšanu. Vīrieši bija mednieki, sievietes — medījums. Šajā rotaļā «briežus» no mežmalas vajadzēja sadzīt «aplokā», tas ir, laukumiņā starp divām zemnīcām. «Brieži» lūkoja aizbēgt cik iespējams tālāk mežā, «mednieki» joza tiem pakaļ un dzina tos uz norunāto vietu.

Mežā jau sāka tumst, kad jaunekļu bars, kurā atradās arī Ao un Ulla, uzdūrās meitenēm un sievietēm, kas bija paslēpušās starp krūmiem. Mednieki lavījās viņām klāt no aizmugures, lai neļautu «medījumam» aizzagties dziļāk mežā. Sievietes viņus pamanīja un spiegdamas loba katra uz savu pusi. Ao bija aizrāvies ar rotaļu vairāk par visiem. Viņš ātri apmeta līkumu apkārt meža norai, lai aizskrietu dziļāk meža biezoknī un aizšķērsotu ceļu bēgošajiem «briežiem». Viņš zināja, ka arī Kanda ir atskrējusi uz šejieni.

Pēkšņi viņš ievēroja tumšu, plecīgu stāvu slapstamies aiz krūma. Mednieks pieliecies vēroja visu, kas notika pļaviņā.

Tobrīd divas meitenes, rokās saķērušas, izskrēja noras vidū, sačukstējās un smiedamās dirba tuvāk krūmam. Tai pašā mirklī no krūma izlēca plecīgais mednieks un, iekām meitenes paspēja pagriezties atpakaļ, sagrāba vienu no viņām un uzmeta uz pleca. Meitene sāka skaļi spiegt un lūkoja izrauties no stingro roku tvēriena.

— Uamma! Uamma! — meitene brēca, un viņas kliedzienā varēja saklausīt patiesas šausmas. — Ļaudis, glābiet! Te ir sveši! Glābiet Kandu! Uamma! Uamma!

Mednieks pagriezās un ar savu nastu ātri stibīja projām, tomēr nevis uz ciematu, bet gan dziļāk mežā.

Ao saprata, ka tā ir nevis rotaļa, bet gan īsta nolaupīšana.

Asiņu šalts iesitās viņam galva. Trakās dusmās viņš metās uz priekšu, lai aizšķērsotu laupītājam ceļu, un, iekām tas paspēja kaut ko apjēgt, Ao pagrūda šķēpu bēglim zem kājām. Resnais paklupa un smagnēji nogāzās gar zemi.

Atbrīvotā Kanda kā vējš aizjoņoja uz ciematu, bet laupītājs, rēkdams kā zvērs, pielēca kājās un laidās bēgt.

Ao viņu panāca un ietrieca ar šķēpu viņam labajā plecā. Resnais iekaucās ka ievainots vilks.

—         O-o! Ai! — viņš vaimanāja. — Kuolu nogalina! Kuolu!

Kuolu! Kur tas te gadījies?

Tikai tagad Ao saprata, kam viņš uzbrucis meža mijkrēslī. Pašam burvim!

Tomēr jauneklis izjuka nevis bailes, bet tikai vienu vienīgu neprātīgu vēlēšanos vēl un vēlreiz triekt ar šķēpu tam, kurš nodarījis pāri Kandai. Un kā lai baidas no ienaidnieka, lai tas būtu kas būdams, ja tas gļēvi bēg no kaujas lauka!

Tomēr jaunais mednieks, izdzirdīs Kuolu vārdu, uz mirkli apstājās, un burvis paspēja iesprukt krūmos. Žigli kā zaķis viņš blieza uz krasta krauju, kas šeit atradās ļoti tuvu. Mirkli šaubījies, bēglis kūleņu kūleņiem novēlas lejā pa stāvo nogāzi, saceldams smilšu un putekļu mākoni.

Ao apstājās kraujas malā un no augšas padraudēja ar šķēpu bēglim, kurš kā par brīnumu nebija nolauzis sprandu, ne pārlauzis ribas.

—   Ūdrs! — Ao nokliedza viņam nopakaļ visnievājo- šāko vārdu, kādu vien zinaja.

ko redzēja sapni Ao

Šajā naktī Ao ilgi nespēja aizmigt. Viņam šķita, ka no ugunskura viņam krūtīs iekritusi kvēlojoša ogle. Tagad tur kaut kas aizdedzies un svilina viņu ar uguni. Ausīs aizvien vēl skanēja izmisuma pilnais Kandas kliedziens:

—    Uamma! Uamma!

Asinis sāka mutuļot, kad jaunais mednieks atcerējās Kuolu, viņa zvērisko kaucienu, vajāšanu un pēkšņo sadursmi. Vai burvis vakara mijkrēslī bija viņu pazinis?

Jaunekļa smadzenēs uzliesmoja un dzisa dzirksteles. Vārdu viņam nebija.

Vēlu naktī viņš ieslīga smagā, nemierīgā snaudā. Zemnīcā bija smacīgi un šauri.

Kopā ar Melno Lapsu ģints ļaudīm te pārnakšņoja divdesmit viesi — Rudo Lapsu ģints mednieki. Visi gulēja krustām šķērsām uz briežu ādām.

Uz rīta pusi Ao sapnī parādījās Kanda.

Viņš redzēja, ka meitene sēž gravā pie strauta. Sēž pavisam bezrūpīgi un nezina, ka tūliņ, tūliņ atnāks Kuolu un viņu aiznesīs.

Ao jāizglābj meitene. Viņš jau kāpj lejā gravā. Viņš steidzas, viņš skrien, viņš ir jau pavisam tuvu. Ao grib tuvoties Kandai, bet šajā mirklī no krūmiem izlec milzīgs pinkains lācis un nostājas starp viņiem.

Lācis draudoši glūn uz viņu, izslienas uz pakaļkājām un nāk viņam pretim. Zvēram ir tādas pašas viltīgas un ļaunas acis kā Kuolu.

Ao grib bēgt, bet nevar. Kājas it kā sasietas. Briesmonis nāk aizvien tuvāk un tuvāk .. .

Ao iekliedzās un pamodas — viss vienos sviedros. Sirds viņam dauzījās kā dūrē samiegtam putnam.

Kuolu! Tas bija Kuolu!

Ao ar mokām piecēlās sēdus uz paklātajām ādām. Trūka elpas.

Naktī kāds, rūpēdamies par siltumu, bija aizbāzis dūm- eju, un tāpēc zemnīcā gaiss bija saspiests vēl vairāk nekā parasti: pavarda tvanam piejaucās jēlo briežādu kodīgā, sīvā smaka.

Ao uz ceļiem aizrāpoja līdz izejas spraugai, atbīdīja aizslietni un izlīda ārā. Šeit nakts šausmas izgaisa gluži kā dūmi vējā.

—        Ā, vecais ūdrs! — Ao čukstēja. — Tātad tu atnāci? Pagaidi vien!

Saule vēl nebija redzama, bet jau spīdēja kaut kur tuvu, aiz miglas baltās segas. Tās mirdzošie stari jau lauzās cauri miglai un zeltīja gaišās mākoņu malas. Ao uzelpoja ar pilnu krūti.

Spēcīga jaunības līksme mutuļoja Ao sirdī kā priecīgs avots. Viņu mocīja slāpes. Ciematnieki allaž gāja padzerties gravas dibenā. Ao noskrēja lejā un ar plaukstu sāka smelt salto ūdeni.

meža kazas

No rīta meitenes sāka gatavoties rotaļām. No maisiem un somām viņas izvilka labākos tērpus un greznojumus: vasaras tērpus bez piedurknēm, kas bija sašūti no dažādu krāsu zvērādām, skaistas gliemežvāku un jaunu čiekuru kakla rotas, bārkstainas jostas no mazu zvēriņu astēm un putnu spalvām.

Tās, kurām gribējās jo sevišķi izgreznoties, piestiprināja ausīm kaula piekariņus. Citas nokrāsoja vaigus ar oranžu krāszemi vai arī novilka sarkanas svītras uz pieres un uz pleciem.

Cakku piekāra uz zoda spožu perlamutra ripiņu, ko bija izgriezusi no upes gliemežnīcas. Jau sen šim nolūkam viņas apakšlūpā bija izdurti divi caurumiņi. Lai tie neaizaugtu, tajos bija ievērta no ceļteku stingrajām šķiedrām savīta aukliņa. Sākumā lūpa sāpēja, uzmilza un strutoja. Sāpes bija tik lielas, ka Cakku klusītiņām raudāja. Toties tagad, kad brūce bija aizdzijusi, viņa lepni noraudzījās draudzenēs, kurām bija pietrūcis drosmes, lai izdarītu to pašu. Meitenes apaļā seja staroja, kad viņa piedalījās rotaļās ar mirdzošo perlamutra ripiņu uz zoda. Viņa uzskatīja sevi par pašu skaistāko meiteni visā ciematā.

Vismazāk rotu nēsāja Kanda un Balla.

Rotaļas sarīkoja meža norā netālu no ciemata. Pēc rotaļām Kanda aiz rokas atveda savu līgavaini Ao uz telti, kādu sāka celt ikviena meitene, kļuvusi līgava. Pēc Kandas sāka atgriezties arī citi pāri. Jaunie pari bez kavēšanās ķērās pie darba, lai pielabotu un paplašinātu savus pavasara mitekļus. Gandrīz visas meitenes bija atradušas sev vīrus no Rudo Lapsu ģints vai arī no citiem ciematiem. Tikai klusajai, lēnīgajai Si pietrūka ligavaiņa.

Ši pārnāca no meža vēlu ar saraudātām acīm. Toties Cakku perlamutra ripiņa bija pilnā mērā atmaksājusies. Spožais, vizuļojošais perlamutrs bija tā apžilbinājis Vilka Nāsi — Rudo Lapsu ģints labāko mednieku, ka viņš bija padevīgi ļāvis aizvest sevi uz Cakku telti.

Jaunus vīrus atveda arī jaunās atraitnes, kuru vīri bija gājuši bojā vai ari pazuduši bez vēsts. Skaistā Balla atgrie. zās no meža roku roka ar jauno Ullu.

Ua pārbaude

Zemnīcā kurējās uguns. Bija karsti, un oda pēc ugunskura dūmiem.

Apkārt pavardam sēdēja sirmgalvji un vecākie mednieki. Viņu priekšā gluži kails stāvēja Ua un plaukstās ātri grieza nūju ar noasinātu galu. Tās gals bija ielikts sausa koka šķilā izgrebtā iedobitē. Nūja griezās kā vārpsta. No berzes nūjas gals, kas bija aplikts ar sausām skaidiņām, apogļojās un sāka kūpēt. Augšup no iedobltes cēlās pelēka smaržīgu dūmu stīdziņa. Vecie mednieki nopietni un lietišķi sekoja Ua roku kustībām. Pāri viņa sejai aumaļām ritēja sviedri. Slapjā mugura spīdēja un aiz karstuma kūpēja.

Dūmi pamazām kļuva biezāki.

Ua pieplaka knūpu pie sausās koka šķilas un sāka uzpūst iekvēlojušos dzirksteli. Viņš uzmeta gruzdošajai vietai sausu zāli un no jauna pūlējās, pūzdams visā spēkā. Seja viņam sasarka, un vaigi piepūtās kā pūšļi.

Beidzot uguns piedzima, zāle aizdegās, un jauneklis sāka piesviest smalkus sausa paegļa zariņus. Uguns tos kāri satvēra. Pēc dažiem mirkļiem uzvijās līksma liesma.

— Labi!—sirmgalvji sacīja. Tupu-Tupu sēdēja attālāk uz briežādu kaudzes un smējās. Viņš jau agrā rītā bija atvedis pie sirmgalvjiem Uammas dēlu un pieliečis viņa galvu tā, ka jauneklis zemu noslīga pie ugunskura. Tas nozīmēja, ka Tupu-Tupu lūdz pieņemt Uammas dēlu mednieku pulkā.

Vecais Fao paplaukšķināja Ua pa muguru, paņēma viņu aiz rokas un izveda laukā. Visi pārējie sekoja viņiem. Pļaviņā aiz zemnīcām, turēdami rokās ieročus, nācējus jau gaidīja septiņi vecākie mednieki.

Lai kļūtu par mednieku, nepietiek ar to vien, ka uz virslūpas sadīgušas ūsas. Jāiztur pārbaude. Jāpierāda, ka vari būt vīrietis.

Pārbaude sākās. Ua bija jāparāda, cik ātri viņš spēj skriet, cik augstu spēj lēkt, cik veikli rāpjas kokos.

Pēc tam sākās pārbaude šķēpa lietošana. Cik tālu aizlidos Ua raidītais šķēps? Cik labi viņa šķēps trāpīs mērķī? Ar kādu spēku šķēps izurbsies cauri izkaltētai briežādai?

Tajos laikos cilvēki vēl nepazina loku un bultas. Tajā laikmetā, kad dzīvoja mūsu varoņi, augstākais sasniegums bija prasme trāpīgi mest šķēpu. Tā bija grūta māksla. Tomēr Uammas dēls ne jau velti bija vingrinājies veselu gadu. Viņš parādīja sirmgalvjiem un vecākajiem medniekiem tādu spēku un veiklību, ka viņu varēja apskaust pat pieaudzis mednieks.

Tomēr ar ieroča lietošanas prasmi vien nepietika. Vajadzēja zināt, kā salabot salūzušo šķēpu, kā no jauna iespraust izkritušo akmens uzgali un stingri nostiprināt to šķēpa kāta šķēlumā.

Arī šo mākslu Ua jau bija pilnīgi apguvis, un tiesneši bija apmierināti.

Kaili atnāca, kad visi jau bija sapulcējušies mednieku mājā, lai turpinātu pārbaudi: Ua vajadzēja parādīt savu izturību un pacietību.

Jauneklim lika ilgi turēt izstieptā rokā smagu akmeni. Kaili ar lokanu rīksti uzšāva viņam pa kailo muguru. Jaunekli knaibīja un ar pirkstiem sagrieza ādu uz vēdera. Kaili pavēlēja viņam nogulties knūpu un pielika pie miesas uz oglēm sakarsētu krama gabalu. Ua bez ievaidēša- nās vajadzēja gaidīt, kamēr tas atdzisīs. Ua arī šoreiz turējās braši. Dedzīga vēlēšanās kļūt par īstu vīru palīdzēja viņam bez šaubīšanās izciest visas mocības.

Tas bija pēdējais pārbaudījums, un Kaili, drošsirdīgākais ciemata mednieks, smaidīdams atdeva viņam savu smago kaujas šķēpu. Grūtais pārbaudījums bija izturēts.

Sirmgalvji kopā ar Tupu-Tupu atnāca uz Ua mātes Uammas zemnīcu. Viņi aiznesa uz mednieku zemnīcu Ua mantas: viņa guļvietas ādas, apģērbu, maisus un ieročus, ko viņš pats bija sev darinājis.

IJamma pavisam negaidot apraudājās. Viņa vēl joprojām uzskatīja dēlu par mazu puisēnu. Te pēkšņi viņš jau kļuvis mednieks! Arī pārējām sievietēm acīs saskrēja asaras. Jaunākie brāļi un biedri nolūkojās uz Ua ar sajūsmu un skaudību.

Vakarā pļaviņā no jauna atsākās riņķa dejas un rotaļas par godu jaunajiem pāriem un jaunajam medniekam Ua. Tikai nakts izklīdināja visus.

Kad ciematā viss noklusa, milzīgais, smagnējais Kaili iznāca no mednieku zemnīcas. Viņš palūkojās visapkārt un lēnītiņām aizsoļoja gar gravas malu. Pašā kraujas malā sēdēja vientuļā Ši. Visu vakaru viņa bija pavadījusi viena pati, nepiedalīdamās dejās. Arī vēl tagad viņas acis sūrstēja no asarām. Viņa noskumusi raudzījās tālumā, neievērodama, kā sabiezē krēsla un satumst nakts.

Kaili iztālēm pamanīja viņu, klusām piegāja klāt un apsēdās līdzās.

Ne vienam, ne otram negribējās runāt. Viņi pat neskatījās viens uz otru. Pēkšņi Kaili platā plauksta satvēra Si mazo rociņu. Meitene pasmaidīja, un viņas skumjās acis kļuva jautrākas. Šo tvērienu Ši izprata kā glāstu, un viņai bija patīkami sajust Kaili rokas siltumu. Tā viņi sēdēja līdz vēlai naktij.

Kuolu atriebība

Kuolu tikko dzīvs aizvilkās līdz savai zemnīcai. Brūce nebija dziļa, taču burvis bija zaudējis daudz asiņu. Viņš novāļājās zemnīcā veselu dienu. Iza lika sāpošajai vietai klāt lapas. Brūce pārstāja asiņot.

Kuolu zemnīca līdzinājās citām Lielās upes ielejas ļaužu mītnēm. Krasta kraujā viņš bija izracis ieapaļu, garenu bedri un pārklājis to no augšas ar konusā saslietām kārtīm. Spraugas starp kārtīm viņš bija piesedzis ar lieliem baltas tāss gabaliem, bet no ārpuses aizbakstījis ar sausu grīsli, niedrēm, meldriem un vilkvālītēm. Jumtā ierīkoja dūmeju. Otra — platāka sprauga upes pusē noderēja par ieeju.

Gar sienām iekšpusē karājās zvēru ādas, saišķos sasieti augi un briežu ragi. Kaktu, kurā mitinājās Kuolu, rotāja vairāki zirgu galvaskausi.

Kuolu gulēja kluss un nikns. Neviena sieva nezināja, kā viņam iztapt. Burvis gražojās: gan gulēja aizvērtām acīm, gan prasīja dzert, bet, kad atnesa ūdeni, apgāza trauku.

Otrā dienā viņš izdzirda ārā runājam Rudās Lapsas, kas atgriezās mājup, un aizsūtīja pie viņiem sievas pēc kārtējās nodevas.

— Par iešanu garām! Bet Melnajām Lapsām lai pasaka: Kuolu būs vesels. Drīz redzēs! Lai gaida ļaunu vēju no maniem vārdiem!

Tā visi uzzināja šausmīgos draudus: Kuolu grib atriebties!

Pēc desmit dienām pats Kuolu to pateica trim Melno Lapsu ģints medniekiem. Burvis sastapa viņus pie upes, netālu no ciemata. Ap to laiku viņa brūce jau bija aizdzijusi. Burvis atkal varēja iziet no zemnīcas.

Kuolu pieprasīja, lai uz viņa zemnīcu atvedot Kandu. Viņš gribot ņemt Kandu par sievu. Bet, ja viņa neklausīšot, Melno Lapsu ģintij klāšoties slikti.

Melno Lapsu ciematā izcēlās satraukums. Burvis! Ju- sora! Viņa varā ir uzlaist pa vējam jebkuru nelaimi. Ja gribēs darīt ļaunu — kur meklēt glābiņu?

Sievietes atnāca pierunāt Kartdu — lai ejot pie burvja. Viņas negribot nepaklausības dēļ piedzīvot nelaimi. Kanda raudāja. Ao ar šķēpu rokā stāvēja pie telts un draudēja ikvienam, kurš nāks tuvāk. Otrā dienā atnāca jauna ziņa: burvis prasot par sievu ne vien Kandu, bet arī Ballu.

Ne viena, ne otra negribēja par to ne dzirdēt. Sievietes rūca un nikni raudzījās uz skaistulēm. Mātes aizgāja parunāties ar Kahu. Ģints Vecāmāte paņēma no ugunskura degošu zaru un ar to apgāja apkārt zemnīcām, tā mazliet nomierinot satrauktos prātus. Tomēr drīz vien bailes uzmācās no jauna.

Ciematā sāka sirgt ļaudis, sevišķi bērni. Bērni slimoja katru vasaru. Par to neviens nebrīnījās. Turpretim šajā gadā sērga

plosījās sevišķi nikni. Smagi saslima un nomira viens no sirmgalvjiem. Laiks ar katru dienu kļuva siltāks. Mušu un knišļu mākoņi laidelējās pār ciematu. Atkritumi bija tā vieta, kur tās vairojās. Mušu saradās aizvien vairāk, tās lidinājās visur, ātri izplatīdamas sērgu.

Kādu dienu Ao, Vilka Nāss, Ua, Kaili un Ulla atgriezās no veiksmīgām medībām. Viņi parnesa jaunu briedēnu, ko jau bija sagriezuši gabalos. Tomēr, par brīnumu, viņus neviens nesagaidīja. Mednieku zemnīcā viņi atrada savus biedrus. Ari pārējie mednieki bija atgriezušies ar labu guvumu.

Gan sirmgalvji, gan bērni bija paēduši, tomēr neviens, kā parasts šādos gadījumos, nepriecājās.

Visas sievietes bija sapulcējušās Uammas zemnīcā. Uz klona mītnes vidū ar sastingušu seju sēdēja Ogga, Uamma un citas sievietes. Viņu priekšā bija izrakta iegarena sekla bedre. Blakus bija uzmests vesels valnis svaigu, irdenu smilšu.

Pie sienas sēdēja citas mātes un klusēdamas raudzījās uz diviem zvērādu tīstokļiem kapa dibenā.

No rīta bija nomiruši meitenīte un zēns — Uammas dēls un Oggas meita.

Līķīšus noguldīja blakām un sāka apbērt ar zemi. Kapiņš bija tik sekls, ka bērnu ķermeņus pārklāja tikai plāna zemes kārtiņa.

Līdzās viņiem ieraka bērza tāss vāceli ar riekstiem un turpat gādīgi nolika apaļu akmeni — ar ko pārsist riekstu čaumalu. Ielika arī koka bļodu ar ūdeni. Kad mirušo ēnām iegribēsies dzert, tās varēs remdēt slāpes, neiznākot no kapa.

Iekām bērni vēl nebija guldīti kapā, Uamma noņēma kakla rotu un aplika to ap kaklu savam Lailu.

Pie kapa sēdēja trīs sirmgalves: ģints Vecāmāte Kahu un vēl divas vecenes.

Kahu sēdēja uz klona, savilkusies čokurā, un viņas vecīgas lūpas kustējās. Viņa murmināja kaut kādus nesaprotamus, neskaidrus vārdus. Viena no sirmgalvēm turēja klēpī paegļa zarus. Laiku pa laikam viņa pielika vienu no tiem pie uguns. Zariņš uzliesmoja, un sirmgalve pasniedza degošo zariņu Kahu. Vecāmāte pavēcināja ar zariņu virs kapa, un degošā paegļa patīkamā smarža izplatījās visā zemnīcā. Kad zars sadega, Kahu pamāja ar galvu, un tā pati sirmgalve aizdedzināja jaunu, bet otra izbēra no maisiņa pelēku oglīšu sauju. Kahu uzsvieda tās uz kapa un ar plaukstu pieplakšķināja pie zemes. Viņas līkais deguns gandrīz atdūras pret zodu, un sirmās matu šķipsnas nokarājās pāri pleciem.

Pēc tam Kahu apgāja apkārt zemnīcai un apsvēpēja to ar paegļa dūmiem.

Pēkšņi smalkā balstiņā ierunājās Uzza, resnās Oggas astoņus gadus vecā meitiņa:

—    Bet kāpēc viņus apraka?

Un viņa rādīja ar pirkstu uz svaigo kapa kopiņu.

—   Viņiem tur būs labāk, — Ogga sacīja. — Viņi dzīvos apakš zemes.

—   Apakš zemes ir tumšs, — Uzza sacīja.

—   Viņi aizies uz turieni, kur dzīvo ēnas, — sirmgalve, kura bija aizdedzinājusi paegļa zarus, nodudināja.

—    Bet kāpēc? — Uzza nerimās.

—    Ko tur jautāt — kāpēc? Viņi ir miruši, bet kur lai paliek ēnas? Redzi, tu guli, bet tava ēna staigā apkārt. Tāpat arī viņi. Viņi guļ kapā, bet viņu ēnas dzīvos. Nav labi, ja mirušā ēna staigā zemes virsū.

—    Bet kāpēc lai viņas nedzīvo pie mums? — nemierīgā Uzza prašņāja. — Mēs ar viņām spēlētos. Vai ari ietu uz mežu ogās.

—    Muļķīt! Ja ēna staigās zemes virsū, ļaudis baidīsies. Var pat sasirgt, ja sastop ēnu. Lai staigā apakš zemes. Tur ir tādi paši meži un upītes, un zālīte. Tur viņām būs labi.

Bērni sanāca apkārt sirmgalvei un sāka viņu iztaujāt, kas tās ēnas tādas esot.

—    Ena — tas ir tāds pats cilvēks, tikai līdzīgs dūmiem. Tagad, pusdienas laikā, mazs, bet vakarā izstiepsies liels. Kad cilvēks liekas gulēt, kur paliek ēna? Tu redzi sapni? Bet tā ir tava ēna, kas lido un visu redz. Bet, kad cilvēks nomirst, viņš jāaizvada apakš zemes. Tur viņam būs labi. Tur viņš upītē ķers zivtiņas, mežā lasis ogas. Tur viss būs tāpat kā šeit. Tikai jāparūpējas par ēnu, citādi tā saniknosies un nodarīs kaut ko Jaunu …

Kahu vēlreiz atgriezās pie kapa un virs tā čukstus murmināja kādus vārdus. Viņa pierunāja ēnas, lai tās guj mierīgi, nenāk ārā no apakšzemes un nebiedē dzīvos.

Ne Kahu, ne Ogga, ne Uamma nesaprata, kas ir nāve.

Viņas nezināja, ka nāve ir visa dzīvā neizbēgams un dabisks gals.

Ja cilvēks iet bojā kaujā vai medībās, to vēl var saprast. Kaujā uzvarētājs atņēmis spēku pieveiktajam vai arī zvērs bijis stiprāks un ņēmis virsroku par mednieku.

Bet, ja kāds nomirst, gulēdams savā zemnīcā, — tā ir mīkla, un par to vajadzēja labi padomāt. Te droši vien roku pielicis Jauns ienaidnieks. Kāds atņēmis dzīvību nevis ar spēku, bet ar buršanu un apvārdošanu. Kāds vis-

pirms uzlaidis sērgu, bet pēc tam arī nāvi. Kāds uzglūnējis ar ļaunu aci un nolaupījis veselību. Ļaunumu var uzlaist iztālēm. Slimību var uzsūtīt pa vējam. Vajag tikai zināt tādus vārdus. To var izdarīt aiz atriebības. Tomēr ne jau katrs var to izdarīt, vienīgi tas, kurš prot.

Kurš gan vainīgs Oggas un Uammas bērnu nāvē? Kurš varējis nomaitāt tik daudz Melno Lapsu ģints ļaužu?

Protams, Kuolu! Viņš taču draudēja, ka atriebšoties, un nu ir atriebies.

Un tas viss šo Rudo Lapsu dēļ! Viņi negrib padoties burvim, tāpēc šis ari tur ļaunu prātu.

Kad Ulla kopā ar Ao un Vilka Nāsi iegāja mednieku zemnīcā, viņi uzreiz nomanīja kaut ko nelāgu. Neviens neuzaicināja viņus apsēsties pie uguns. Neviens neizvai- caja viņus par medībām. Viņus sagaidīja naidīgiem skatieniem. Neviens ar viņiem neapsveicinājās. Viņus uzskatīja par vaininiekiem Kuolu dusmās un viņa šausmīgajā atriebībā.

Tupu-Tupu darbnīcā

Vakarā, kad visi ciematnieki sēdēja teltīs un zemnīcās, Kandas vasaras telts spraugā pabāzās rudmataina galva. Tas bija Ua.

Ao gulēja līdzās ugunskuram un pūlējās uzpūst kvēlojošās oglītes. Ua klusēdams apsēdās pie ieejas. Kanda jautājoši palūkojās uz brāli. Viņš izskatījās satraukts.

—    Ko teiksi? — Kanda vaicāja.

—    Ko teikšu? Ciematā visi baidās no Kuolu. Paraug vien, nomiruši Lailu un Go. Tas tak ir viņa roku darbs. Mātes spriež: pie visa vainīgi Rudo Lapsu vīri. Negrib atdot savas sievas. Viņu dēļ Kuolu atriebjas visam ciemar tam. Vecais Fao saka: vajag nokaut Rudo Lapsu vīrus! Bet Kaili un Tupu-Tupu nepiekrīt. Saka: nevajag. Tupu- Tupu žēlo Kandu. Negrib, ka viņa ietu pie Kuolu.

Kanda, baiļu sagrābta, klausījās brāļa vārdos. Ao uzlika plaukstu uz sievas galvas.

—    Nebaidies! Ao neatdos Kandu.

Tajā brīdī ieejas spraugā parādījās kāds tumšs stāvs. Kanda iekliedzās un metās projām. Pēkšņi visi sāka smieties:

—    Ulla!

Ulla bija atnācis pateikt, ka Tupu-Tupu aicinot Ao un Kandu pie sevis.

Tupu-Tupu tikai retu reizi pārnakšņoja mednieku zemnīcā. Lielāko tiesu laika viņš pavadīja savā darbnīcā. Turpat stāvēja viņa telts, kur viņš uz mīkstām cisām atpūtās pēc dienas pūliņiem. Darbnīca atradās netālu no upes pašā gravas lejgalā. Vajadzēja tikai nokāpt pa šauru taciņu lejup un izspraukties cauri kārklu krūmiem. Jau iztālēm mednieki izdzirda dobjus sitienus pa akmeni.

—    Tupu-Tupu strādā!

Uz laukumiņa stāvās kraujas pakrastē atradās telts. Zeme telts priekšā bija nokaisīta krama šķembām. Tupu- Tupu sēdēja uz gluda akmens bluķa un ar akmeni sita pa krama gabalu. Laukumiņa malā zem nojumes uz zemes sēdēja cilvēki: Vilka Nāss, viņa jauniņā sieva Cakku ar perlamutra ripiņu uz zoda un skaistā Balla. Visi klusēdami raudzījās uz Tupu-Tupu. No jauna atnākušie, neteikdami ne vārda, apsēdās un sāka gaidīt.

Tupu-Tupu joprojām strādāja. Viņš nevienam nepievērsa uzmanību. Viņš taisījās pabeigt krama nazi un patlaban pūlējās to galīgi apdarināt. Šis darbs prasīja vislielāko rūpību.

Pie akmens, uz kura viņš sēdēja, gulēja vairāki lieli apaļi krama gabali. Tādus lielus krama gabalus — kon- krēcijas atrod kaļķakmens slāņos, kur krams aizpildījis ūdens izskalotos dobumus.

Pagāja gadu tūkstoši, iekām ūdens, sūkdamies no augšas cauri iežiem, izgulsnēja kramu.

Tupu-Tupu, sākdams darbu, izraudzījās apaļu krama gabalu un smagu sitamo akmeni. Uz lielās akmens laktas viņš ar sitamo akmeni saskaldīja krama gabalu. Vajadzēja lielu izmaņu, lai apaļo krama gabalu sašķēpelētu šķembās, kuras derētu ieroču un darba rīku darināšanai. Ar asu sitienu atskaldījis krama šķēpeli, Tupu-Tupu rūpīgi apskatīja to no visam pusēm un lika lietā, ja ta šķita noderīga.

Tomēr darbs tad vēl bija tikai pašā sākumā. Pie tādas šķēpeles vajadzēja vēl pūlēties ilgu laiku. Tupu-Tupu apstrādāja šķembu pamazītiņām, ļoti piesardzīgi, nesteigdamies. īsiem, asiem sitieniem Tupu-Tupu no krama šķēpeles atskaldīja drumslu pēc drumslas, kamēr tā pēc meistara gribas pārvērtās gan šķēpa uzgalī, gan asā nazī.

Tādu apdari dēvē par retušu.

Agra paleolīta alu cilvēks vēl neprata retušēt. Viņa rīki bija rupji un neveikli. Viņš beidza darbu tur, kur vēlākā laikmeta meistars tikai sāka apstrādi.

Akmens rīku un ieroču darbnīca nebija Tupu-Tupu īpašums. Ikviens varēja nākt uz šejieni un strādāt, cik vien tīk. Akmeņi piederēja visiem. Ikviens rūpējās, lai darbnīcā netrūktu krama. Kaļķakmens slāņos bieži varēja atrast lielus, apaļus krama gabalus, dažreiz pat bērna galvas lielumā. No ārpuses tos klāja balta garoziņa. Ikviens varēja iztaisīt sev šķēpa uzgali, kasīkli ādu tīrīšanai vai akmens nazi.

Tomēr Tupu-Tupu nestrādāja tā kā visi pārējie. Viņš bija īsts meistars. Viņš mīlēja darbu kā mākslinieks. Viņam patika noslēpumainā māksla, kas rupju krama gabalu pārvērš plānā, noslīpētā asmenī.

Viņš priecājās kā bērns, kad spēcīgs sitiens zem viņa pirkstiem no krama izšķīla zilganu dzirksteli. Viņa acis iespulgojās un dzirkstīja sajūsmā. No akmens izšķiltā uguns likās ielēkusi viņa redzokļos un no turienes sirdi.

Un nevienam neizdevās tik prasmīgi atskaldīt vajadzīgo šķembu no apaļā krama gabala. Neviens cits neprata, spiežot ar visu spēku, tik veikli atlauzt no lielā krama gabala to malu, kas bija vajadzīga.

Pēdējā apdare bija pati grūtākā un atbildīgākā darba daļa. Viens vienīgs neveikls sitiens varēja samaitāt visu: saskaldīt, salauzt, pavisam iznīcināt ilgajos pūliņos darināto mākslas darbu.

Gadu tūkstošiem ilgi pirmatnējie cilvēki pūlējās uzlabot akmens apstrādi. Gadu tūkstošiem ilgi veidojās šo akmens laikmeta «kalēju» darba iemaņas.

Cilvēks, uzlabodams krama rīkus, pilnveidoja pats sevi. Viņa kustības kļuva noteiktākas, acs — vērīgāka, skatiens — uzmanīgāks, raksturs — neatlaidīgāks. Neatlaidīgais akmens apstrādes darbs pārveidoja pašu darītāju. Darbs padarīja viņu stiprāku un apķērīgāku, un viņš aizvien mazāk līdzinājās tam drūmajam seno alu iemītniekam, kāds bija viņa tālīnais priekštecis.

Tupu-Tupu rauca pieri. Sviedru lāses ritēja pār viņa pieri, acis vērīgi sekoja darbam. Mēle laiku pa laikam pa- bāzās pār lūpām. Beidzot viņš piecēlās un nosvieda sitamo akmeni.

Darbs bija pabeigts: viņa rokās spulgoja lieliska krama naža asais asmens.

ko nosprieda Tupu-Tupu darbnīcā

Tupu-Tupu ierunājās:

—   Rudajām Lapsām jābēg! — Viņš iesvilpās un rādija ar roku uz ziemeļiem. — Citādi nogalēs, bet sievas aizvedīs pie Kuolu. Šodien sasirgusi vēl viena vecene. Sākuši vēl vairāk dairlties. Tur ļaunu prātu uz Rudajām Lapsām.

Rudās Lapsas aizstāv vienīgi Ua un viņš pats — Tupu- Tupu. Kaili klusē.

Runājās klusītiņām, lai viņu valodas neaiznestu vējš.

Ao jautāja:

—    Ko lai darām?

—    Jābēg!

—    Uz kurieni?

Tupu-Tupu rādīja ar roku uz ziemeļiem.

No Melno Lapsu ciemata veda tikai divi tāli ceļi — uz ziemeļiem un uz dienvidiem, gar Lielās upes krastiem. Rietumos kuploja biezu mežu josla. Mežā nekur tālu aiziet nevarēja. Biezokņi un krustu šķērsu sakrituši koki aizsprostoja ceļu. Aiz meža sākās sausa stepe. Tur skraidelēja lieli stepju antilopu un zirgu bari. Stepē bija maz ūdens.

Austrumos aiz upes pletās applūstoša paliene. Palienē vēl nebija izžuvušas purvainas slīkšņas. Tur sīca veseli mākoņi mušu, odu, aklo dunduru. Tālāk apvidus kļuva augstāks un purvu vietā stājās meži, bet aiz mežiem tāpat pletās stepe.

Doties uz dienvidiem, uz Rudo Lapsu ciematu?

Bet tad jāiet garām Kuolu! Kuolu ir modrs. Viņš redz tālu visapkārt. Viņš nogalēs bēgļus visus līdz pēdējam. Aiziet nemanītiem līdz savam ciematam nav nekādu cerību. Kuolu tur ļaunu prātu uz Rudajām Lapsām. Viņš atriebsies Rudajām Lapsām, tāpat kā tagad atriebjas Melnajām Lapsām.

Nē, ceļš ir tikai viens. Turp, no kurienes plūst upe. Kuolu tik drīz neattapsies. Paies piecas un vēlreiz piecas dienas, un Kuolu ļaunā acs viņus vairs neaizsniegs.

Un tad Tupu-Tupu atklāja viņiem brīnišķīgu noslēpumu. Viņš dzirdējis to no pašas Ungas, Melno Lapsu senās Vecāsmātes. Viņa sacījusi:

«Ja baidies žāvētājā ļaunās acs, ej uz Lielo ledu. Ja aiziesi līdz Lielajam ledum, neviens tev nedzīsies pakaļ. Pie Lielā ledus apēd hummas sirdi. Neviena acs tev nepadarīs nekā ļauna. Pats būsi kā humma.»

Ao un Ulla pietrūkās kājās un sāka skaļi smieties:

—    Turp! Turp! Uz Lielo ledu!

Tā ari norunāja. Vilka Nāss pacēla šķēpu. Viņš iešot līdzi. Viņš negribot palikt šeit viens pats — Melnās Lapsas viņu nomaitāšot, viņi tagad esot nikni uz visiem Rudo Lapsu ļaudīm, Kanda, Cakku un Balla arī nākšot viņiem līdzi. Viņas negribot iet par sievām pie Kuolu. Labāk uz Lielo ledu!

Tupu-Tupu apgādāja ikvienu ar labākajiem ieročiem. Mednieki katrs paņēma pa šķēpam un nazim, Vilka Nāss — smagu, stipru milhu.

Kad uznāca tumsa, mednieku sievas klusītiņām aizlavījās uz teltīm. Atpakaļ atnāca apkrāvušās ar visādām mantām. Uzģērbušas ziemas tērpus, paņēmušas ēdamo un vīriem nepieciešamos akmens un kaula rikus. Protams, ikviena sieviete bija paķērusi līdzi arī īpašu maisiņu ar kaula amuletiem un krellēm, karekļiem, krāsām lūpu, nagu un vaigu krāsošanai, skaistām gliemežnīcām, kaula adatām un smalku cīpslu saišķīti. Balla bez tam vēl bija uzsējusi mugurā maisu, no kura rēgojās mazā Kurru apaļā galviņa. Viņš bija pieradis gulēt tādā stāvoklī. Tikko zvērādu šūpulis sāka līgoties uz mātes muguras, puisēna actiņas aizvērās; viņš sāka mierīgi šņākt caur degunu un aizmiga ciešā miegā.

Balla paņēma līdzi arī uguns kokus, no mamuta kaula izgrieztu asu dunci ar rokturi brieža izskatā. Ao ņēma līdzi maisiņu ar Rudo Lapsu ģints Vecāsmātes veidolu. Tās aizsardzībā viņš jutās drošāk. Kopā ar to viņš par tālo ceļu domāja mierīgāku prātu.

Pusnaktī atnāca Ua. Viņš atnesa savu šķēpu un somu ar mantām.

—    Kāpēc atnesi? — vaicāja Tupu-Tupu.

—    Ua ies viņiem līdzi.

Jauneklis pamāja uz Ao un Kandas pusi. Ua iešot uz Lielo ledu. Viņš gribot pamieloties ar hummas sirdi. Viņš vairs negribot bijāties Kuolu.

Un vēl pēdējās jaunās ziņas. Vecā Thi taisoties pie veļiem. Sarāvusies čokurā, gluži salauzta. Pavisam sazilē- jusi. Viņai vairs neesot nemaz spēka …

Veči un vecenes glūnot kā vilki. Viņi sakot:

—   Thi būs pagalam! Vajag nozūmēt Rudās Lapsas! Lai viņu sievas iet nolūgties Kuolu. Lai ņem sievas, ka tikai nepiktojas.

Mednieku zemnīcā nosprieduši rīt no rīta sagrābt ar varu Ballu un Kandu, bet viņu vīrus nokaut. Tad viņas būšot paklausīgas.

Ua nepalikšot pie tiem, kuri grasās nogalēt Ao un Ullu. Viņš negribot atdot Kandu burvim, Ua iešot projām kopā ar viņiem, un lai tikai Kuolu pamēģinot rādīties — tad redzēšot, vai Ua māk sviest šķēpu.

Bēgļi klusītiņām nokāpa lejā, upes krastā. Tupu-Tupu pavadīja viņus. Viņš pavēlēja bēgļiem brist pa upi: ūdens nesaglabā pēdas. Tad neviens neuzzinās, uz kuru pusi viņi aizgājuši.

Tupu-Tupu ilgi noraudzījās, kā septiņi bēgļi piesardzīgi aizbrien pa ūdeni. Viņi drīz pazuda tumsā. Ieroču meistars ilgi klausījās ūdens šļakstos un tad klusītiņām aizklinkāja uz savu vientuļo telti.

tas, kurs nogalina ar degunu

Pirmajās dienās bēgļi steidzās. Sievietes ik pa brīdim atskatījās: vai kāds nezogas pa pēdām, vai nedzenas pakaļ?

Sievietēm klājās grūti. Viņas nebija radušas staigāt tālus ceļus. Viņas lieliski prata šūt tērpus, taisīt traukus un citas mantas mājas dzīvei, bet neklaiņāja pa mežiem un purviem. Bez tam viņām vajadzēja stiept mantu maisus. Sevišķi grūti klājās Ballai. Piedevām smagajai nastai viņa nesa arī zvērādu maisu ar mazo bērniņu.

Netālu no Meža Ežu ciemata bēgļi pārbrida par upi otrā krastā. Eži nesen bija saķildojušies ar Melnajām Lapsām, un labāk ar viņiem netikties. Upi pārgāja pa braslu, kārklu krūmājā nogaidīja, kamēr satumst nakts, un tikai tad soļoja tālāk. Odi bariem riņķoja viņiem apkārt un dzēla. Nebija ko domāt, ka drīkstētu sakurt uguni, lai ar dūmiem aizgainltu šos mocītājus. Bēgļi kājoja visu nakti un visu rītu un tikai ap pusdienu, galīgi nomocījušies, nolikās garšļaukus krasta smiltīs un aizmiga.

Ēdamā netrūka. Mednieki katru dienu pārnesa kādu meža dzīvnieku. Upes attekās bēgļi ķēra pīlēnus un zoslēnus un uzglūnēja briežiem, kad tie nāca pie upes padzerties.

Ua, ko vēl nesen skaitīja par zēnu, pierādīja, ka ir lielisks mednieks. Katru ritu četri vīrieši, sadalījušies pa divi, aizgāja dažādos virzienos. Ao medīja kopa ar Ullu, Vilka Nāss labprāt ņēma sev biedros Ua. Sis pāris nekad neatgriezās pie ugunskura tukšām rokam.

Trešajā dienā Vilka Nāss pamāja ar roku uz ziemeļiem: tur meža vērši tauri brida pāri upei uz mežiem apaugušo krastu. Bēgli devās pāri upei nopakaļ tauriem.

Labais krasts bija sausāks, un odu te rādījās mazāk. Sajā novadā, kur cilvēks nebija apmeties uz dzīvi, zvēri un putni no ļaudīm diezin kā nebaidījās. Pret vakaru medniekiem izdevās nošķirt no meža vēršu bara teļu, un Vilka Nāss to nodūra. Citu reizi kādā mazā meža strautā mednieki uzgāja lielu bebru apmetni. Ua, pamanījis vecu bebru, no krasta svieda šķēpu, un ierocis izurbās cauri bebra astei, resnai kā lāpsta. Šķēps neļāva dzīvniekam paslēpties alā. Ua izvilka bebru no ūdens, bet tas viņam sāpīgi iekoda pirkstā. Ua nosita zvēru ar akmeni un, uzvaras priekā starodams, aizstiepa medījumu uz apmetni.

To pašu vakaru bēgļus izbiedēja negaidīta sastapšanās.

Sievietes kopā ar Ullu nokāpa lejā pie upes. Vajadzēja iesmelt ūdeni iztīrītajos briežu kuņģos.

Pēkšņi Ulla, baiļu sagrābts, sāka kāpties atpakaļ. No kārklāja viņā vērīgi raudzījās tumšs, pinkains briesmonis. Tas bija garspalvainais degunradzis. Tajos laikos šie zvēri vēl klaiņāja Eiropas līdzenumos. Degunradži barības ziņā nebija nekādi izvēlīgie. No sala viņus sargāja biezs garu, tumšu spalvu kažoks.

Degunradzis tikko bija padzēries. No apakšlūpas vēl ritēja ūdens lāses. Zvērs stāvēja mierīgs. Bet tad degunradža acis sāka šaudīties: viņam nebija nekādas patikas sastapties ar divkājainajiem. Degunradzis piecirta kāju, nolieca galvu un izslēja uz priekšu garo, līko ragu. Ulla nobalēja. Pāris lēcienos viņš aizjoza pie kraujas un sāka rāpties augšā pa stāvo krastu. Sievietes spiegdamas metās viņam pakaļ.

Degunradzis palika apakšā un ar mazajām, niknajām ačelēm uzmanīgi vēroja cilvēkus. Bēgļi nosprieda, ka bez kādas vilcināšanās jādodas projām no tik bīstama kai-

miņa. Mednieki un viņu sievas uz ātru roku savāca mantas un steidzās tālāk. Tomēr viņi nepaspēja noiet ne tūkstoš soļu, kad Ulla iekliedzās un satvēra Ao aiz rokas. Šausmās viņš raudzījās atpakaļ: tur no jauna, it kā no zemes izaudzis, rēgojās milzīgais dzīvnieks. Degunradzis slāja nopakaļ pa viņu pēdām un ošņāja zemi. Zvērs, kā redzams, uzmanīja cilvēkus, kas virknē cits aiz cita soļoja pa upes krastu.

Kas gan viņam vajadzīgs?

Degunradzis nav plēsīgs dzīvnieks, bet viņam ir niķīga, viegli aizkaitināma daba. Viņš ātri saniknojas un aiz dusmām kļūst gluži traks. Kad mātītes staigā ar mazuļiem, tēviņš ir sevišķi viegli aizkaitināms un gatavs mesties virsū ikvienam, kas gadās tuvumā.

vilkacis janogalē

Laikam neviens nebūtu varējis paredzēt tālāko notikumu gaitu. Ulla atcerējās Kuolu, un viņa iztēlē atausa baisa aina: viņus vajā nevis degunradzis, bet burvis šā zvēra izskatā. Ulla šausmīgā balsī iebrēcās: «Kuolu! Kuolu!» — un pa galvu pa kaklu metās sānis. Viņš kā neprātīgs joza tieši uz krasta krauju. Ullu bija sagrābušas tādas šausmas, ka viņš likās pavisam zaudējis galvu. Bet ļaunākais — degunradzis, nepievērsdams uzmanību pārējiem, dzinās pakaj tieši Ullam.

Ulla aizskrēja līdz krasta kraujai un ātri trausās augšā līkā, pāri kraujai nolīkušā bērzā. Veikli kā pērtiķis viņš uzrāpās līdz pirmajiem kuplajiem zariem un krampjaini ieķērās tajos.

Degunradzis pieskrēja pie bērza, pamīņājās uz vietas, trieca ragu pret stumbru un pagāja sānis. Tad nosprauslājās, paplīkšķināja garo augšlūpu un skali nožāvājās. Zvērs gaidīja, bet Ulla uzsvempās vēl augstāk kokā. Galu galā degunradzim apnika uzglūnēt, un viņš lēnītiņām slāja projām. Varēja dzirdēt, ka viņš lauž krūmus un bradā pa sausajām kritalām. Kad zvēra soļu troksnis apklusa, bēgļi cits pēc cita izlīda no krūmiem.

Ulla vēl joprojām kvernēja bērzā. Zobi viņam klabēja kā drudzī.

— Tas ir Kuolu! — viņš čukstēja nobālušām lūpām.

Kā gan viņi jau agrāk to nebija atskārtuši? Atcerējās, ko stāstījuši tēvi. Cik reižu Kuolu, šis vilkacis, pārvērties par degunradzi, lāci, sumbru! Un tagad tāpat. . .

Pirms sastapšanās ar degunradzi bēgļi jau bija sākuši nomierināties. Sāka spriest — vajadzēs apmesties šeit uz

pastāvīgu dzīvi. Vasara ir īsa. Nemanot uznāks rudens ar aukstumu un lietavām, pēc tam sniegiem bagātā ziema ar salu un puteņiem.

Vai nebūtu laiks izrakt krietnas zemnīcas? Vai nebūtu laiks taisīties uz pārziemošanu?

Vilkacis degunradzis izjauca visus šos nodomus. Bēgļus ikvienā atpūtas vietā stindzināja šausmas. Viņi bailīgi žūrēja atpakaļ uz biezokni. Viņus vajāja Kuolu degunradža izskatā.

Kuolu bija sadzinis viņu pēdas.

Jābēg, jābēg! Jābēg pēc iespējas tālāk! Jānojauc pēdas. Jādara viss, lai samulsinātu un pieviltu šausmīgo vajā- taju. Bet ar to vien nepietiek. Burvis pārvēršas par zvēru, izlieto savu noslēpumaino spēku — tātad pirmām kārtāift jāiznīcina šis spēks.

Otrā rītā bēgļi stājās pie šī svarīgā darba. Ao ar krama šķēpeli noplēsa bērza stumbram lielu gabalu tāss. Uz tās viņš sāka zīmēt spalvainā degunradža, sumbra un lāča attēlus. Ulla no māliem strauta krastā uzmūrēja augstu stabu un tā galā uzlika Lo — Rudo Lapsu ģints Vecāsmātes balto veidolu. Kamēr Ao zīmēja zvērus, Vilka Nāss klusītiņām čukstēja veidolam ausī lūgumu — pasargāt viņus no burvja.

Pabeidzis zīmējumu, Ao to parādīja visiem. Viņš bija pareizi uzmetis degunradža, lāča un sumbra iezīmes. Mazliet padomājis, mākslinieks zīmējumu vēl papildināja — uzvilka vairākus šķēpus, kas bija ieurbušies dzīvnieku ķermenī. Pēc tam viņš uzšņāpa uz tāss vēl divas šķēpa smailes un lielu trijstūri. Ikviens skaidri saprata, ko nozīmē šķēpi un trijstūris.

Mākslinieks ar šķēpu gribēja nodurt ne tikai uzzīmētos dzīvniekus — viņš trieca šķēpu dzīvā ienaidnieka vilkača Kuolu miesās. Trijstūris — tā ir mītne, zemnīcas jumts. Tā bija burvju pavēle vilkacim atgriezties mājās. Šķēps lai pienaglo viņu pie mājokļa. Lai tā notiek, ja šķēps ienaidnieku nenogalēs uz vietas. Ja paliks dzīvs — lai sēž savā zemnīca!

Ao nolika tāsi pie ģints Vecāsmātes kājām. Viņai ar savu varenību jāpiešķir spēks burvju zīmējumam.

Visi septiņi sastajās apkārt ģints Vecāsmātes veidolam. Ao izstāstīja viņai visu, kas noticis. Pēc tam bēgļi sāka lūgt Vecomāti pēc palīdzības. Viņi dziedošā balsī vēlreiz atkārtoja visu, ko bija sacījis mākslinieks. Viņi trīs reizes apgaja apkārt veidolam. Apvārdošana bija beigusies. Varēja iet tālāk.

tundra un kroplais mezs

Cik dienu un nakšu bija pagājis pēc apvārdošanas? Bēgli tās neskaitīja. Bet viņi nekad neaizietu tik tālu, ja nebūtu sastapušies ar šausmīgo zvēru. Bailes kļuva mazākas, bet nepagaisa. Sevišķi liela vara tām bija Ullas sirdī. Viņš neviļus nodrebēja katru reizi, iztālēm pamanījis degunradža vai lāča smago ķetnu pēdas, un satrūkās, izdzirdīs neskaidros nakts trokšņus. Baiļu satrauktajā iztēlē rādījās šausmu ainas. Plati ieplestām acīm viņš pūlējās izurbties cauri tumsai. Gaidīja, ka kuru katru brīdi meža malā atkal rēgosies vilkača galva.

Naktīs viņš, bailēs drebēdams, ieklausījās skaņās, kas dzima meža biezoknī, noslēpumainajos trokšņos un nepazīstamajās balsīs — putnu un zvēru nakts dzīvē.

Bet diena sekoja dienai. Upe, pa kuras krastiem bēgļi steidzās uz ziemeļiem, kļuva aizvien mazāka un šaurāka.

Ar katru soli ceļotāji tuvojās upes iztekai un sala valstībai — šļūdonim, no kura apakšas izlauzās kūstošā ledus un sniega ūdeņi.

Ar katru dienu kļuva aizvien dzestrāks. Upes augstajā labajā mežu krastā paradījās aizvien zemāki un kroplāki koki. Pie zemes pieplakušās likās egles un skujmetes ar sakropļotām galotnēm izskatījās vārgas un panīkušas. No koku stumbriem lejup nokarājās garas gaiši zaļganīgu, šur tur pavisam melnu ķērpju šķipsnas. Zari kokiem auga tikai dienvidu pusē; šķita, ka tie slēpjas aiz stumbra no ziemeļu vēja ledainās elpas. Ledāja stindzinošo dvašu varēja samanīt uz katra soļa.

Uz ciņiem cerojošo akmeņlauzīšu purpursarkanie ziedi blīvā velēnā klāja ciņu dienvidu pusi, un pēc tiem viegli varēja noteikt, kur ir ziemeji, kur dienvidi, pat tajās reizēs, kad smagie, pelēkie mākoņi dienā aizklāja sauli, bet naktī zvaigznes.

Aizvien biežāk mežā pagadījās kūdras purvi. Kūdrā- jos vai nu nemaz neredzēja meža, vai arī tur vietu vietām auga vārgi, nīkulīgi un reti iznīcībai lemti kociņi.

Sausākajās vietās zemi klāja ložņājošu pundurbērzu stumbri. Bieži vien stumbrus nemaz nemanīja, jo tos pārsedza biezas sūnas, no kurām spraucās laukā tikai tievu zariņu pušķi ar kuplām lapām. Lapas bija Joti mazas, ne lielākas par mazā pirkstiņa nagu. Bet lapu malas, tāpat kā īstam dienvidu bērzam, bija robotas. Saberzējot pirkstos sīko lapiņu, varēja sajust tādu pašu skāņu bērza smaržu.

Beidzot kokus varēja sastapt tikai upju krastos. Bieži pagadījās gan grīšļu purvi, gan sūnakļi. Uz ciņiem auga lāceņu puduri. Uz viena un tā paša pudura bija gan balti ziedi, gan sarkanas, vēl neienākušās ogas, gan maigas, gatavas dzeltenas ogas, gardas un sātīgas. Bēgļi saēdās ogu pēc patikas. Pat mazajam Kurru iegaršojās lācenes, un viņš aizvien retāk kāroja pienu.

Drīz upe kļuva pavisam šaura un krasti zemāki. Gravās gulēja neizkusuša sniega kupenas. Visur mirdzēja lieli un mazi ezeri. Sevišķi daudz to bija zemajā, purvainajā krastā.

Ezeros gandrīz visur mitinājās piļu un zosu bari. Milzīgās ziemeļu gargāles gan ienira, gan iznira no dzelmes vai arī, celdamās spārnos, ātri traucās pa gludo ezera spoguli, trokšņaini kūla ūdeni ar spēcīgajiem isajiem spārniem un tikai pēc krietnām pūlēm pacēlās gaisā.

Cilvēki izbrīnījušies vēroja šo līdzenumu. Tundrā klejoja briežu bari.

Brieži ne jau velti vasarā aizklīda uz ziemeļiem — šeit viņiem tā neuzmācās knišļi un odi. Šeit viņi tiku tikām varēja mieloties ar krūmu lapām un ogām. Šeit starp ciņiem baloja briežu ķērpju gaišie plankumi.

Mednieki katru dienu atgriezās nometnē ar bagātu guvumu. Viņi pielavījās dzīvniekiem, līzdami rāpus, uzglūnēja medījumam krūmiem aizaugušās dzeršanas vietās un laiku pa laikam aizklejoja diezgan tālu no Lielās upes. Starp citu, upe jau sen vairs nelikās liela.

Sievietēm vajadzēja stiept smagus saiņus ar ādām, kuru skaits palielinājās ar katru pārgājienu. Toties naktī ādas sargāja bēgļus no aukstuma un saltajām miglām. Ugunskurus kurināja ar sauso krūmu zariem.

Kādu reizi viņi nokļuva lielpaugurainā kūdras tundrā. Pauguri — ciņi augstas telts lielumā rēgojās izklaidu visā līdzenumā. Ciņu virsotnes klāja sausi ķērpji un balti lāceņu ziedi. Izraudzīt ceļu starp šiem ciņiem varēja tikai ar lielām grūtībām. Beidzot mednieki jau iztālēm pamanīja zilu ezeru un steidzās pie tā, lai ātrāk tiktu projām no neauglīgajiem, nedzīvajiem pauguriem.

Pēc ilga, nogurdinoša gājiena viņi nonāca pie ezera, ko platā lokā ietvēra zaļu kārklu krūmi, un apsēdās atpūsties mitrajā liekņā. Pēkšņi Ulla piegrūda Vilka Nāsij un rādīja ar pirkstu sānis. Tālumā viņi pamanīja citus «paugurus», kuri viņu acu priekšā kustējās un pārgāja no vienas vietas uz otru.

—    Hummi! — Ao čukstēja.

Patiešām tie bija mamuti. Viņi lēnītiņām klumzāja uz priekšu gar bieziem, ķeburainiem krūmiem aizaugušu upīti. Upīte bija šaura, un ūdeni iztālēm nevarēja nemaz saskatīt! Tikai krasta kārklāja josliņa iezīmēja tērces līč- ločus. Hummi ar snuķiem lauza zarus un bāza tos savās negausīgajās mutēs. Platās ausis šūpojās un cilājās stāvus. Mazuļi gan brida pa ūdeni, gan atkal izrāpās krastā.

—    Tie ir viņi! Viņi! — čukstēja Ulla, noraudzīdamies mamutu barā.

Ullām šķita, ka viņš pazīst milzīgo veco tēviņu, ko bija vajājis ar degošajiem egļu zariem.

Vilka Nāss sajūsmā lūkojās uz pinkainajiem milzeņiem. Viņa sirdī iedegās īsta mednieka kaislība.

Hummi — tas nav vienkāršs medījums. Tas ir medījumu medījums. Viens humma slazdos — un ēdamā pietiek veselam ciematam! Un nevis vienu dienu, bet daudz, daudz un vēl daudz dienu. Mēness piedzimst, kļūst apaļš, izdilst un nomirst. Tik daudz dienu varēs mieloties ciemata ļaudis. Humma — tas ir vesels kalns gaļas. Viņa kupris — vesels kalns tauku. Viņa vilna — vesels kalns vilnas. Mednieki no hummas vilnas vij stipras virves, cilpas putnu ķeršanai, valgus sermuļu slazdiem. Hummas ilkņi — kaula baļķi. Tupu-Tupu no tiem darina dunčus, nažus un adatas, bet meistars Fao — brīnišķīgas rotas lietas, saspraudes un ģints Vecāsmātes veidolus. Izveicigs kaula griezējs no ilkņiem var daudz ko iztaisīt! Bet sirds? Kurš ap ēdīs hummas sirdi, pats kļūs līdzīgs hummam. Neviens zvērs viņu nepieveiks. Un burvis Kuolu nespēs viņam padarīt nekā ļauna. Ļaunā acs zaudēs savu spēku. Slikts vējš neatnesīs nekāda posta. Par pašu labāko mednieku no visiem medniekiem kļūs tas, kurš uzvarēs hummu. Lielās upes ļaudis dziedās par viņu dziesmas. Bet ribas? Ribas piesūkušās taukiem. Tās deg kā malka.

Bēgļi alkatīgām acim raudzījās uz mamutiem. Ua drebēja aiz nepacietības. Vilka Nāss aplaizījās. Ao un Ulla cieši satvēra šķēpus.

Mamutu bars lēnām tuvojās ezeram. Pa priekšu klumzāja mamutu mātes, viņām nopakaļ dipināja mazuļi, aizmugurē nāca tēviņi. Mednieki aši pārlaida acis apkārtnei un žigli aizstiepa mantas uz tuvāko pauguriņu. Tur kūdras paugura aizsegā viņi sāka iekārtot nometni. Ao un Ulla nokāpa lejā pie kārklu krūmiem salauzt pēc iespējas vairāk sausu zaru. Balla izklāja brieža ādu un sāka barot mazuli. Kanda un Cakku aizgāja pie strauta pēc ūdens. Vilka Nāss un Ua pazuda uz ilgu laiku. Viņi steidzās izlūkot, ko dara mamuti.

Izlūki atgriezās, kad no ezera šurpu stiepās balla miglas josla.

plaisa

Kopš tā laika, kad bēgļi bija uzdūrušies mamutiem, sievietēm klājās vēl grūtāk. Mednieki neparko-negribēja izlaist no acīm kuprainos zvērus.

Ja no rīta mamutu bars nebija redzams, Vilka Nāss uzmeklēja svaigas pēdas, un visi četri vīrieši kājoja pakaļ mamutiem.

Hummi negāja nekur tālu projām. Dienu viņi ganījās kārklu krūmos un zālainajā palienē pie ūdeņiem, bet naktī pakāpās augstajā, sausajā tundrā. Mamutiem, gluži tāpat kā cilvēkiem, nepatika migla.

Zemajā līdzenumā gulēja ledus. Tas bija šeit krājies gadu simtiem ilgi. Katru ziemu puteņi sadzina uz ledus svaigas kupenas, katru vasaru saule pūlējās tas izkausēt, bet dižajam spīdeklim tas nekad pilnīgi neizdevās. Seit bija Lielā ledus zeme.

Lielās upes ielejā iesniedzās ledāja dienvidu mēle. Tālāk ziemeļos tā saplūda ar plašo vienlaidu ledāja segu, kas no šejienes aizstiepās līdz pašai Ledus jūrai. Jo tuvāk okeānam, jo biezāks bija ledus slānis. Virs Somijas un Skandināvijas kalniem gulēja vairāk nekā kilometru bieza ledāja sega, un ledus straumes lēnītiņām slīdēja uz dienvidiem un dienvidaustrumiem. Ledaja dienvidu mēles

galā no ledus velvēm izlauzās duļķainas ūdens straumes, šeit sākās Lielā upe. Tās slapjajos, dubļainajos krastos naca padzerties hummu bars.

Bēgļi vakaros sakūra ugunskuru un cepa virs uguns brieža gaļas gabalus, no alām izraktās treknās polārās peles — lemingus vai ari uzsvieda uz kvēlojošām oglēm aszobu līdakas. Ikvienā apmetnē viņi iesprauda zemē savus šķēpus, jo kārtis šeit nevarēja tik viegli salūkot. Pāri šķēpiem viņi nostiepa brieža ādas, tā ka iznāca pajume, kas naktī sargaja ļaudis no aukstuma un miglas.

Ao pamodās rītausmā. Viņš pirmais izlīda no telts un sta- vēja kādu brīdi, ieklausīdamies rīta balsīs. Tundra bija dzīvības pilna. Kārklājā dziedāja baltzil- riklītes. Polārie cīruļi, sniedzes un dzeltenās cielavas maigās balsis skandināja savas dziesmiņas.

Strautu, ezeriņu un neizžūs- tošo lāmu krastos rosījās neskaitāmas tilbītes, kliedza jūras žagatas ar sarkanajām acīm, laidelējās kaijas un zīriņi. Laupījumu meklēdamas, šaudījās plēsīgās melnās kaijas, krūmos brēkāja baltās irbes, ūdeņos pēkšķēja pīles, gāgāja zosis, bazūnēja gulbji un izmisuma pilnās, skanīgās un skumjās balsīs vaidēja polārās gargāles.

Vasarā lietus gandrīz nemaz nelija. Debesis lielāko tiesu turējās skaidras. Tikai laiku pa laikam no ledāja vēlās miglas vāli, un tad drēgnums vilka pie kauliem.

Vasara jau gāja uz otru pusi. Naktis stiepās garākas un kļuva aukstākas. Pēdējās dienās sievietes aizvien biežāk raudāja. Viņas nekā nerunāja, bet vīrieši noskārta viņu asaru cēloni. Sievietes ilgojās pēc silta mājokļa. Viņas bija nogurušas nemitīgajā klaiņošanā. Vajadzētu uzbūvēt zemnīcu, bet šeit nevarēja atrast mājoklim piemērotu vietu. Arī kurināmā bija maz. Bet ziemu vajadzēs daudz, daudz uguns. Mednieki paši saprata, ka laiks iet projām, tomēr vēl aizvien vilcinājās. Kas gan viņus šeit saistīja? Hummi!

Katru dienu vīrieši soļoja pa pinkaino zvēru pēdām. Mednieki pētīja mamutu takas un atpūtas vietas.

Kādu reizi Ua aizelsies atskrēja pie ugunskura. Viņš uzsita Vilka Nāsij pa muguru un noslēpumaini rādīja uz ledāja pusi. Mednieki tajā pašā mirklī kopā ar viņu pazuda. Todien viņi apmetnē neatgriezās.

Sievietēm vajadzēja pārlaist nakti vienām. Naktī ziemeļu vējš atdzina sniega padebešus. Sniegs sniga lielām pārslām un pārklāja krūmus un ciņus ar biezu segu. Sametās baisi. Laiku pa laikam, pacēlušas zvērādu segas, sievietes ielūkojās tumsā. Tomēr nakts melnumā nekas nebija saskatāms.

Vīrieši nepārnāca arī otrā dienā.

Kas gan viņiem atgadījies? Beidzot sievietes neizturēja un devās meklēt medniekus.

Visur tecēja ūdens. Sniegs kusa. Spožie saules stari un sniega lauku neciešamais mirdzums žilbināja acis. Pie ledāja malas gulēja smilšu un akmeņu vaļņi. Pa akmeņu starpām strāvoja ūdens. Iet bija grūti. Un kurp lai iet? Cakku sāka raudāt. Viņa tā darīja aizvien grūtā brīdi. Kanda uzrāpās paugurā, lai pavērotu apkārtni. Visapkārt rēgojās tumšās pauguru virsotnes. Starp pauguriem baloja ledāja mēles. Lejāk šņāca duļķainas ūdens straumes. Tālumā zilgmoja valgā dūmakā tīti pauguri.

Tas bija laiks, kad ledus valstības varenība sāka izgaist un ledājs lēnām atkāpās uz ziemeļiem. Kūstošais ledus atstāja aiz sevis mālus, smiltis un akmeņus. Vietumis pacēlās garas pakalnu grēdas. Smilšu pauguri grupējās virknēs, apzīmējot vecās ledāja robežas, kad apledojums bija vēl spēcīgāks.

Starp pauguriem mirdzēja zili stāvoša ūdens spoguļi. Sīkas purva tērces vijās pa ieplaciņām, plūzdamas uz Lielās upes augšteci.

No paugura virsotnes Kanda redzēja desmitiem ezeru. Dzidrajā dzelmē atspulgojās zilā debess. Tālāk, aiz pauguriem, ezeri vairs nebija saskatāmi, bet pēc baltajiem miglas plankumiem varēja noģist, kur slēpjas ūdens. Polārās pūces nekustīgi sēdēja pauguru virsotnēs. Viņu baltās spalvas mirdzēja saulē kā apaļas sniega pikas.

Pēkšņi ledāja nogāzē parādījās cilvēku stāvi. Kanda priecīgi sāka māt ar rokām. Tie bija Ulla un Ao. Arī viņi ieraudzīja Kandu un skriešus joza lejup.

— Noķērām hummu!

Tie bija pirmie vārdi, kurus izdzirda sievietes. Visi steidzās uz medību vietu. Šeit ledus slāņus izvagoja dziļas plaisas. Tās aizsniedzās līdz pašai zemei. Te vijās labi iemīdīta hummu taka. Mamuti ne vienu reizi vien šķērsoja ledāju, lai nokļūtu no vienas ielejas otrā.

Ua ievēroja, ka hummi nekad nekāpj pāri pat šaurām plaisām ledū. Nemaldīgā nojauta brīdināja smagnējos dzīvniekus no draudošajām briesmām. Nepiesardzīgie gāja bojā. Dzīvi palika tie, kuri baidījās.

Noskatījušies, kā staigā mamuti, mednieki nolēma piemuļķot biezādainos. Tajā vietā, kur taka pienāca tuvāk plaisai, mednieki sāka ierīkot viltīgas lamatas. Vīri atstiepa pie plaisas kuplas eglītes un no tām uzcēla vieglu, kādus desmit soļus platu tiltiņu. Spraugas starp eglīšu stumbriem cieši nosedza ar kārklu zariem un uz tiltiņa sabēra sniegu. Pēc tam mednieki ar stiprajiem šķēpu kātiem uz hummu takas tiltiņa priekšā izraka garu, dziļu grāvi. Grāvim vajadzēja izskatīties kā svaigai plaisai, kas tikko pavērusies šķērsām mamutu takai.

Darbs bija grūts, un grāvja rakšanā pagāja visa diena. Naktij uznākot, viss bija sagatavots. Tagad vajadzēja tikai gaidīt.

īso nakti mednieki aizvadīja uz ledus, cieši piespiedušies cits citam. Otrā rītā viņi paslēpās turpat tuvumā. Beidzot parādījās hummu bars. Pa priekšu, šūpodams snuķi, nāca vecais barvedis ar milzīgajiem ilkņiem. Viņš lain- zāja smagnējā soli pa ledus taciņu, un pārējie mamuti virknē vilkās viņam nopakaļ. Mednieki skaidri dzirdēja milzeņu smagos soļus.

Pēkšņi barvedis apstājās. Viņš bija piegājis pie izraktā grāvja. Milzeņa ausis sakustējas. Snuķis pacēlās uz augšu. Atskanēja aprauts brēciens.

Trauksme! Šīs plaisas te agrāk nebija! Pie barveža pienāca veca mamutu māte ar mazuli. Sanāca arī citi vecie un jaunie hummi. Visi viņi šaubīdamies taustīja ar snuķi grāvja malu un kustināja ausis. Tajā bridi viens no mamutu mazuļiem uzkāpa uz tiltiņa, kas bija apbērts ar sniegu un veda pāri plaisai. Tievās eglītes iebrikšķējās, un mazulis iegāzās plaisā kopā ar egļu stumbriem, kārklu zariem un sniega blāķiem. Vecie hummi atsprāga sānis. Mamutu mātes iespiedzās, aicinādamas pie sevis mazuļus. Satraukums pārņēma visu baru. Drīzāk projām no šejienes, kur atgadījusies tāda neizprotama nelaime!

Tikai viena pati mamutu māte palika pie plaisas. Viņa aicināja mazuli, bet neviens viņai neatsaucās. Mamutēns bija nogāzies uz galvas lejā un iestrēdzis pašā plaisas dibenā. Kritiens bija apdullinājis dzīvnieku. Pinkainā mamutu māte aicināja veltīgi… Kad bars bija aizgājis kādu gabalu projām, viņa pārstāja spiegt un steidzās panākt pārējos.

hummas sirds

Nometni pārcēla pie pašas ledāja malas. Mednieki izcirta ledū pakāpienus, lai ērtāk varētu nokāpt plaisas dibenā. Izvilkt zvēru no plaisas nebija iespējams.

Vispirms bēgļi pateicās ģints Vecaimātei. Ao ilgi pūlējās, stradādams ar akmens nazi. Viņš pārgrieza dzīvnieka ādu un pāršķēla mamuta krūtis. Pārcirta divas ribas, atlieca tas ar rokām un izrāva sirdi. Sajūsmā viņš piespieda to sev klāt un izplēsa no tās ar zobiem krietnu gabalu. Viņš pirmais nobauda hummas sirdi, un tagad viņam vairs nav bīstami nekādi burvji! Ao smējās un aiz prieka taisījās kliegt. Smagi dvesdams, viņš pa slidenajiem pakāpieniem uzrāpās augšā un saudzīgi nolika pie mednieku kājām savu nastu.

—    Ēdiet! — viņš sauca. — Ēdiet! Būsiet kā hummi!

Sirdi sadalīja visiem medniekiem. Ua nogrieza no savas daļas gabaliņu un ielika to Kurru mutē:

—   Lai izaug par spēkavīru, lai nebaidās ne Kuolu, ne kada cita!

Balla uzmeta viņam laipnu skatienu. Tajā brīdi Kanda pieskrēja pie vira un izrāva viņam vienu mamuta sirds gabaliņu.

Iekam Ao atjēdzās, viņa iebaza gaļu mutē un ātri to aprija. Visi noraudzījās Kandā izbrīnījušies. Sirdi uzskatīja par vīriešu tiesu un sievietēm to nedeva.

— Kanda arī nedairīsies no Kuolu! — viņa iekliedzās un kā bērns sasita plaukstas.

ammuni

Katru dienu mednieki nokāpa plaisā un nesa augšā gaļu. Kādu reizi viņi nosita divas polārlapsas. Manīgie zvēriņi jau bija paspējuši izošņāt, ka medījums netiek pienācīgi apsargāts. Naktīs viņi lavījās pie mamuta pa tādu pašu ceļu kā cilvēki. Šeit lapsas no rīta pārsteidza Vilka Nāss un nosita ar diviem rungas zvēlieniem.

Kādu reizi Ua pamanīja mošus vēršu baru. Vērši devās uz upi padzerties. Ua kopā ar Vilka Nāsi pielavījās baram un nogalināja gadu vecu teļu. Ēdamā bija papilnam, toties malkas aizvien trūka. Galu vajadzēja ēst jēlu. Starp citu, par to viņi nemaz nebēdāja. Daudz ļaunāka šķita biezā migla, kas aizvien biežāk ietina visu apkaimi. Gandrīz katru nakti lejup no ledāja slīdēja miglas vāli.

Kādu vakaru Ao un Ulla atgriezās pie telts agrāk nekā pārējie. Viņi atnesa svaigu medījumu un cerēja ar to iepriecināt sievas. Bet sievietes sagaidīja viņus skaļā sašutumā. Tikko mednieki bija parādījušies pie telts, Balla un Cakku sāka neganti brēkt.

—    Aa!Aa! — viņas kliedza.

—    Auksts! Ammuni! — vaimanāja Balla.

—    Ļaunie ammuni! Uz mājām! Uz mājām! — brēca Cakku. — Mēs baidāmies no lielajiem ammuniem!

Sieviešu kliedzienu uzmodināts, teltī aizvilkdamies sāka brēkt Kurru. Tikai Kanda viena pati nekliedza. Viņa gulēja uz mutes un slaucīja asaras. Sievietes šausmīgi baidījās no ammuniem.

Katru reizi, kad no ledāja vēlās šurpu bieza migla, sievietes čukstēja: «Atnākuši ammuni!» — un paslēpās mājoklī, cenzdamās ietīties ādās ar visu galvu.

Ammuni — tā nav tikai migla vien. Migla ir auksts tvaiks, mākonis, kas slīd gar pašu zemi, nekā cita tur nav. Bet Kandai, Ballai un Cakku migla pirmām kārtām šķita noslēpumaina dzīva būtne. Pareizāk — vesels bars kaut kādu neizprotamu radījumu. Tie kustas, rāpo, lido projām un no jauna nāk atpakaļ. Tie perina ļaunus nodomus un atnes nelaimi.

Ao un Ulla saprata vienu: sievām apnicis šeit dzīvot. Viņas cieš miklajās, tumšajās naktīs. Viņas iztvīkušas pēc silta mitekļa, noilgojušās pēc ciemata zemnīcām. Bet galvenais — viņas šausmīgi baidās no miglas.

Mednieki nolika zemē pārnesto medījumu — zaķi un divas baltās irbes. Tomēr izlemt tik svarīgu jautājumu bez biedriem nedrīkstēja. Vajadzēja pagaidīt, kamēr tie pārnāks. VīTieši stāvēja klusēdami, atspiedušies uz šķēpiem. Sievietes apsēdās uz zemes un joprojām gaudoja.

—    Aa!Aa!Aa! — viņas vilka, un asaras straumēm ritēja pār viņu vaigiem.

Viņas skaļi raudāja un tomēr paslepšus vēroja, kā vīriešus ietekmē vaimanas un asaru straumes.

Kliegdamas viņas pagura un sāka klusītiņām vaidēt. Pēc tam, pēkšņi attapušās, no jauna ņēmās vaimanāt, žēloties un atkārtot vienus un tos pašus vārdus.

Beidzot atgriezās Ua un Vilka Nāss. Viņiem atnākot, brēcieni atsākās ar jaunu sparu. Mednieki izbrīnījušies skatījās uz raudošajām sievietēm. Laiku pa laikam viņi uzmeta skatienu Ao un Ullām, un šajos skatienos varēja lasīt jautājumu: kas tad īsti noticis?

Beidzot Ao pamāja uz sieviešu pusi un sacīja tikai četrus vārdus:

—    Baidās ammunu! Grib mājas!

atceļā

Bez liekas runāšanas nolēma griezties atpakaļ uz mājām. Bija skaidrs, ka palikt šeit ilgāk vairs nav iespējams. Arī vīrieši, kaut arī ne tik stipri kā sievietes, baidījās no ammuniem. Viņi steidzās uz telti, tikko iztālēm manīja miglas tuvošanos. Viņi zināja — ja šīs aukstās, baltās būtnes pārsteidz cilvēku tālu no mitekļa, tās padara viņu aklu. Cilvēks nezina, uz kurieni iet un kur ir viņa mājas.

Tomēr ne vien ammuni, bet arī daudz kas cits spieda domāt par atgriešanos. Putni lidoja projām. Arī lielie zvēri pamazām sāka virzīties uz dienvidiem. Tuvojās ziema. Ulla vēl vakar bija redzējis ziemeļbriežu baru. Tas devās tajā pašā virzienā, kādā aizlidoja putni. Bet šorīt Ua un Vilka Nāss pamanīja, ka arī hummi aizgājuši. Viņu svaigās pēdas veda uz Lielās upes ieleju, bet tur pagriezās gar straumi uz leju. Klejotāju taka aizvijās pa upes krastu . ..

Hummi aizgājuši! Rudās Lapsas dosies viņiem pakal!

Vilka Nāss nesacīja ne vārda. Viņš sāka vākt kopā briežu un polārlapsu ādas. Ua tās sasaiņoja nastās. Ao ķērās pie mamuta vilnas.

Mednieki to vāca jau sen. Ar krama šķēpeles aso griezē j malu viņi nogrieza garās bruņās vilnas lēkšķes un krāva kaktā.

Ao sabāza vilnu zvērādas maisā.

Sievietes kļuva jautrākas. Nomierinājušās un iepriecinātas viņas pēc vakariņām nolikās gulēt.

Ar pirmajiem saules stariem visi jautri devās ceļā. Cejš bija tāls un grūts. Priekšā — briesmas, rūpes un raizes, aukstums un miglas, lietus un skarbi vēji, upes un strauti, staignas slīkšņas un ciņaini purvi, kam jātiek pāri. Bet toties tur, ceļa galā, viņus gaida siltas zemnīcas!

Un Kuolu viņiem tagad vairs neliekas briesmīgs: viņi taču visi ir mielojušies ar hummas sirdi. No kā gan baidīties? Tāpēc viņi bez bailēm devās mājup pa veco ceļu.

Uz dienvidiem no tundras mednieki atkal iegāja kroplajā mežā. Sūnām un ķērpjiem apaugušos līdzenumus nomainīja skrajš mežs; šur tur gadījās briežu bari.

Beidzot sākās īsta mežu josla. Te kuploja biezi meži ar augstiem kokiem. Egļu biezokņu melnās sienas nomainīja baltie bērzu stumbri un slaidās priedes. Gar pašu upi stiepās šaura josliņa, pa kuru bija vieglāk iet. Bet arī te ceļu bieži vien aizsprostoja veci koki, nogāzušies no augstās kraujas ar galotni ūdenī. Katru gadu rudens un pavasara pali iztīrīja šo joslu. Ledus palu laikā nolauza saaugušos krūmus un aiznesa lejup pa straumi visu, kas mētājās krastā.

Lapkoku birzis bija gaišākas un retākas. Lapas jau bija nodzeltējušas. Vēja brāzmas rāva lapas no zariem, tās bira lejup un pārklāja dzestro zemi ar mīkstu segu.

Kādā birzī Ua sadzina pēdas ziemeļbriežu baram. Pēc visiem mednieku mākslas likumiem Ua apmeta līkumu apkārt briežiem un sāka pret vēju zagties klāt dzīvniekiem. To viņš darīja patiešām meistariski. Drīz mednieks pamanīja vecu briežu tēviņu un četras briežu mātes ar mazuļiem. Ua prātoja, kurš no briežiem pienāks vistuvāk viņa slēpnim, kad pēkšņi no koka šāvās lejup kaut kas tumšs . ..

Viena no briežu mātēm milzīgiem lēcieniem, atmetusi atpakaļ galvu, dieba cauri krūmiem. Dzīvnieks auļoja tieši turp, kur stāvēja Ua. Mednieks ieraudzīja zvēru, kurš bija iekodies brieža skaustā. i Nonākusi pie krūmiem, aiz kuriem slēpās Ua, briežu māte ap- stājās. Kājas viņai saļodzījās, un viņa saļima, spārdīdamās un drebēdama pie visām miesām.

Vienā mirklī Ua izlēca no krūmiem un no visa spēka ietrieca šķēpu plēsonim zem lāpstiņām. Trieciens bija tik spēcīgs, ka krama uzgalis ieurbās zvēram sirdi un izšāvās asins strūkla. Uz mirstošās briežu mātes nāves krampjos raustījās tumšbrūnā «unda» — niknais mežu tinis, āmrija.

Ua nobeidza zvēru un padzērās siltās asinis.

— Unda! Unda! Atdod man savu spēku! Unda! Unda! Atdod man savu dzīvību!

Pametis nogalināto zvēru, Ua aplūkoja briežu māti. Tā bija vēl dzīva, bet no dziļās brūces tās skaustā strūkloja asinis. Spēki atstāja mirstošo dzīvnieku, un viņa skatiens sastinga. Briežu māte izstiepās, dažas reizes noraustīja pakaļkāju un apklusa.

trauksme

Ua svinēja uzvaru. Viņa acis mirdzēja, vaigos rotājās līksmas bedrītes. Negaidot viņš bija nomedījis uzreiz divus dzīvniekus.

Bet ko lai viņš iesāk? Viens pats medījumu aiznest nevar. Vajadzēja saukt talkā biedrus. Viņš vēlreiz aplūkoja savu guvumu un skriešus metās uz apmetni.

Pēc pusstundas viņš to sasniedza. Mierīgi dega ugunskurs. Pie uguns sēdēja Balla un baroja mazo Kurru.

—    Kur visi citi? — Ua aizelsies uzsauca.

—        Cakku ar Kandu purvā lasa lācenes. Mednieki vēl nav pārnākuši, iet pa hummu pēdām.

Ua pastāstīja par medījumu. Balla līksmi raudzījās uz Ua. Kāds brašs puisis! Kāds skaistulis! Balla vēl nebija aizmirsusi, kā Ua pavasarī tai dzinās pakaļ ar šķēpu rokā un cik sāpīgi iebelza.

—   Atnāks rīts — varēs pārnest, — Balla sacīja.

Viņa pasmaidīja, atiezdama baltos zobus.

—        Gaidīt rītu nedrīkst, — Ua sacīja. — Atnāks tie, kuri gaudo pa naktīm. Tie apēdīs gaļu, bet mums atstās tikai spalvas.

—        Nu, kliegsim! — viņa jautri atbildēja. — Ao! Ulla! Ao!

—   Skaļi kliedz! Kā dzilna! — Ua sacīja.

Abi jautri iesmējās un no jauna ņēmās skaļi klaigāt:

—    Ulla! Vilka Nāss! Ao!

Pēc tam abi apsēdās un sāka gaidīt. Balla aiznesa iemigušo Kurru uz zaru telti. No turienes atgriezās ar bērza tāss vācelīti. Tur bija gatavas dzeltenas lācenes. Abi apsēdās pie ugunskura un saka mieloties. Bet tad sašūpojās alkšņu zari — atgriezās vīrieši.

—    Kliedzāt? — Ulla jautāja.

Ua pastāstīja par veiksmīgajām medībām. Drīzāk jāiet pakaļ medījumam.

Mednieki paķēra divas kārtis un steigšus soļoja uz turieni, kur palika nogalinātais tinis un briežu māte.

Ua kājoja pa priekšu, pārējie mednieki — viņam nopakaļ. Aizgāja . .. Ua samulsis apstājās: tur, kur vajadzēja atrasties nogalinātajam briedim un undai, nekā nebija — tukšs.

Vilka Nāss pieliecās un sāka aplūkot nobradāto zāli.

—   Vurrs! — viņš sacīja.

Zāle bija nomīņāta platā sliedē. Varēja redzēt, ka vilkts kaut kas smags.

—        Stiepis uz šejieni! — Vilka Nāss sacīja. — Nav bijis izsalcis. Stiepis paslēpt.

Zem izgāztas eglītes saknēm rēgojās zaru un lapu kaudze.

—   Seit! — sacīja Vilka Nāss.

Viņš ar šķēpu pavandija kaudzi. Zem kritalām bija norakta briežu māte. Līdzās tai uz kailas zemes rēgojās plats lāča ķetnas nospiedums.

Lācis nebija jutis izsalkumu. Viņš bija aprijis vienīgi briežu mātes tesmeni. Pārējo paslēpis tam brīdim, kad sa- gribēsies mieloties pa īstam.

Mednieki netaisījās meklēt āmriju. Viņi zināja, ka vurrs nedzīs nekādus jokus. Ja sastaps viņus šeit — klāsies plāni.

Viņi žigli uzšķērda briežu māti un ar nažiem nogrieza tai abas pakaļējās ciskas. Visu aiznest nevarēja, turklāt vajadzēja padalīties ar lāci. Kad viss bija padarīts, Vilka Nāss norāva zāles stiebru un āplaizīja to ar mēli. Pēc tam pietupās un nolika stiebru uz lāča pēdām.

—        Lai tev veselība, saimniek! — viņš sacīja laipnā balsī. — Mēs esam tavi viesi! Mēs esam tavas māsas bērni! Mēs novilkām briežu mātei ādu un sagatavojām tev gaļu. Nemeklē mūs. Mēs būsim tālu projām. Aiz upēm un ezeriem, aiz mežiem un purviem …

Mednieki uz ātru roku apkrāva gaļu ar kritalām un, nesdami savu guvumu, steigšus devās uz upi. Pēkšņi Ao apstājās:

- Kliedz!

Visi sastinga uz vietas. Pēc mirkļa pāri gludajam ūdens spogulim skaidri atskanēja izmisuma pilns sievietes brēciens.

—    Kliedz! Sauc! Trauksme!

Nosvieduši gaļu zem lazdu krūma, mednieki vēja ātrumā drāzās uz apmetni.

negaidītie viesi

Apmetne bija tukša. Ugunskurs tik tikko kvēloja. Zāle visapkārt nomīdīta. Zaru telts pa pusei sagāzta. Zvērādas izsvaidītas, daļa ādu aiznesta.

Visur manīja pēdas, kas liecināja par laupītāju uzbrukumu un cīņu. Nebija ne sieviešu, ne bērna.

—    Zvēri!—Ua čukstēja.

—    Ļaudis! — Vilka Nāss atbildēja.

—    Nav vis zvēri — nav asiņu!

—        Pēdas, — Ulla sacīja un pacēla no zemes maisiņam līdzīgu zvērādu kapuci ar izgriezumu sejai.

—    Svešs!

Tā bija bagātīgi izrotāta kapuce. Gar malām veiklas rokas bija piešuvušas krāšņas bārkstis.

—    Sieviešu nav! — Ua sacīja.

Ao rādīja uz upes pusi. Viņš gribēja kaut ko sacīt, bet tajā brīdī aiz muguras atskanēja izbiedēta sievietes balss:

—   Ao! Ulla!

No krasta kraujas rāpās lejā Balla. Viņa metās pie zaru telts un raudādama izskrēja no turienes.

—   Aiznesuši! … Nav Kurru!

Viņa izkliedza nesakarīgus vārdus. Bija grūti saprast, kas noticis.

Kas tad bija atgadījies?

Kanda un Cakku atgriezušās vēlu. Balla cepusi gaļu.

Pēkšņi no krūmiem izlēcis Kuolu un viņam līdzi daudz ļaužu. Sagrābuši Kandu. Viņa sākusi kliegt. Balla metusies bēgt. Viņai dzinies pakaļ vīrietis. Viņa aizbēgusi mežā. Skrējusi ilgi, ātri. .. Tomēr vīrietis viņu panācis, sagrabis aiz rokas. Tad viņa pazinusi Kaili!

Kaili licis viņai paslēpties un apsolījis pievilt Kuolu. Viņš pateikšot burvim, ka nevarējis bēgli panakt.

Vīrieši saprata: uzbrukuši Melno Lapsu ļaudis un līdz ar viņiem Kuolu. Kā viņš uzzinājis? Grib atriebties? Cik Melno Lapsu bija viņam līdzi?

Balla parādīja vienas rokas piecus pirkstus un trīs — otras rokas. Pēc tam papurināja galvu:

—    Nē. Bija tumšs … Izbijos … Nē! Balla nezina!

Viņa sāka raudāt. Ao drebēja: doma, ka Kanda kritusi burvja rokās, bija viņu satracinājusi.

—        Arru! — viņš izkliedza Rudo Lapsu un Melno Lapsu kaujas saucienu.

Šajā kaujas saucienā varēja jaust gan izaicinājumu uz ciņu, gan uzmundrinājumu biedriem, gan vīrišķību, gan ticību tuvai uzvarai. Ua un Vilka Nāss arī rautin rāvās meklēt nolaupītās sievietes. Tikai Ulla viens pats palika stāvam ar nolaistām rokām. Viņš bija ierāvis galvu plecos, it kā pāri tai jau būtu pacēlusies ienaidnieka kaujas vāle. Ao izbrīnījies noraudzījās biedrā.

—        Melno Lapsu ir daudz, — lē- nītiņām ierunājās Ulla.

—     Pieci! — Viņš pacēla roku un izpleta pirkstus.

—   Trīs! — Pacēla otru roku. — Rudo Lapsu maz!

Balla sirdīgi palūkojās vīrā un pacēla uz augšu piecus pirkstus:

—    Balla ari ņems šķēpu! Būs pieci! Kaili nekausies!

Viņas acis zvēroja kā meža kaķei.

—        Viņiem līdzi atnācis Kuolu … Viņš var visu … Viņš … — Ulla čukstēja.

Vilka Nāss nepacietīgi piecirta kāju pie zemes.

—        Rudās Lapsas piezagsies tāpat kā tie, kuri gaudo pa naktīm. Rudās Lapsas nogalēs Kuolu. Kuolu nomirs miegā!

—        Rudās Lapsas pabijuši pie Lielā ledus. Viņi ir ēduši hummas sirdi! — Ua kliedza. — Lai burvis baidās no Ua! Ua nebaidās Kuolu! Ne no viena nebaidās!

Šie vārdi iedvesa drosmi Ullām. Viņš pacēla šķēpu:

—    Ulla arī ir ēdis hummas sirdi. Viņš nebaiļosies.

Balla laipni paskatījās uz viru. Visi klusēdami aizsoļoja pa ienaidnieka pēdām. Vajadzēja iet piesardzīgi. Bez trokšņa, bez sarunām. Tas bija uz stingrāko aizliegts. Gāja ilgi. Tumsa ar katru brīdi kļuva biezāka. Bet tad priekšā, pie paša ūdens, iemirdzējās uguntiņa.

—   Viņi!

Pieci acu pāri alkatīgi ieurbās tumsā. Čukstus apspriedās, ko darīt: apmest līkumu pa augsto krastu, piezagties tuvāk un smalki visu izokšķerēt.

Pēkšņi no krūmiem iznaca garš stāvs un tuvojās viņiem. Tas bija Kaili.

—        Lai Rudās Lapsas nebaidās no Kaili! — viņš čukstēja.

Atnācēji apbēra Kaili ar jautājumiem, uz kuriem viņš tikko spēja atbildēt:

—        Tur ir Kuolu! Viņam līdzi vēl pieci un divi.

Kaili nosauca visus vārdā. Kanda un Cakku esot tur. Viņas tiekot apsargātas. Nekā ļauna viņām nedarot. Dodot cienastu, bet viņas neēdot. Kuolu nikns: Balla aizbēgusi. Kāpēc Kaili neesot viņu atvedis? Gribējis nozūmēt. Pēcāk aizdzinis prom. Pavēlējis meklēt un atvest šurpu. Ja Balla neatnāKŠot, Kuolu nogalināšot Kurru, izcepšot ugunskurā, bet ogles iesviedīšot upē. Lai Balla nākot par sievu pie Kuolu, tad viņš Kurru nedarīšot nekā ļauna.

Balla, aizklājusi seju plaukstām, sāka raudāt. Ua uzlika roku viņai uz pleca:

—        Neraudi, Balla! Ua nebaidās Kuolu. Viņš nokaus Kuolu.

Vilka Nāss ierēcās un sāka griezt zobus. Ao, neteicis ne vārda, pacēla šķēpu. Viens pats Ulla klusēja un rēgā- jas atpakaļ. Kaili raudzījās uz viņiem un brīnījās:

—    Paraug, kādi! Nebaidās burvja!

kas pa to laiku bija noticis ciemata

Kad Rudās Lapsas ar sievām bija atstājuši ciematu, Melnās Lapsas priecājās. Domāja, ka bēgļi aizgājuši pie Rudajām Lapsām. Kuolu vairs neturēs ļaunu prātu uz Melnajām Lapsām.

Kuolu atnāca pēc divām dienām. Kliedza, prasīja pēc Kandas, draudēja uzsūtīt ļaunu vēju. Viņam parādīja bēgļu pamestās zaru teltis un sacīja:

— Viņi aizgājuši pie Rudajām Lapsām.

Pēc dažām dienām Kuolu atnāca pie Rudajām Lapsām.

Viņš bija uzvilcis burvja tērpu — dažādu krasu ādiņām apšūtu kažoku, zvērādu kapuci, aplicis kakla rotas.

No turienes atgriezās niknāks par vilku. Melno Lapsu ciematā atnāca drūms kā lietus mākonis.

Melnās Lapsas viņu pievīluši. Viņš tiem krāpšanu nepiedošot. Gan viņi redzēšot, kā vilstīt Kuolu. Izgānījies tiku tikām, viņš svieda ar nūju Kahu un ar akmeni pārsita seju vecajam Fao. Pēc tam aizgaja otrpus gravas un visu acu priekšā vicināja uz ciemata pusi ar zvēru astēm apšūto kažokādas kapuci.

Visi saprata: Kuolu tūlīt uzsūtīs ļaunu vēju. Sajā vējā slēpjas nāves elpa, Kuolu spīvais niknums, viņa burvestība!

Melno Lapsu ļaudis drebēdami paslēpas zemnīcās. Stingri aizliedza bērniem līst laukā. Sēdēja, savilkušies čokura, apkārt pavardiem, galvu plecos ierāvuši. Daudzi uzklāja uz galvas zvērādu segu, aizmiedza acis, baidijās elpot, kustēties un sarunāties. Tā viņi trīcēdami nokvernēja vairākas stundas, kamēr izsīka kurināmais un uguns zemnīcās sāka apdzist.

Tad, vajadzības spiestas, vecākās mātes piesardzīgi pa- žūrēja ārā. Burvja vairs nebija.

Kahu zemnīcas priekšā dega spožs ugunskurs, un viņa pati kopā ar trim sirmajām māsām, paņēmusi degošu kadiķa zaru, apstaigāja ciematu. Viņa kvēpināja smaržīgos skuju dūmus. Tikko viens zariņš sadega, sirmgalves pasniedza viņai jaunu, aizdedzinot to pie ugunskura vai pie sveķainas lapas, ko tām nopakaļ nesa Fao.

Kahu murminaja buramos vārdus. Deguns liecās zemu pāri iekritušajām lūpām, bet lūpas steidzīgi kustējās un purpināja lāstus un lūgšanas.

Ģints Vecāsmātes rūpes mazliet nomierināja ciematnie- kus, tomēr bažas un nemiers vēl joprojām nepagaisa. Patiešām, neviens nezināja, kas būs stiprāks: Kahu labās burvestības vai Kuolu ļaunā, naidīgā zavēšana.

Un vajadzēja atgadīties tā: pēc tam trīs dienas un trīs naktis bez mitas pūta dienvidvējš. Dienvidenis atnesa karstu gaisu un neskaitāmus odu un knišļu barus. Tie nedeva miera ne dienu, ne nakti.

Vējš dzina pa upi melnus viļņu vālus un grieza gaisā lapu virpuļus.

Vējš pūta no Kuolu mītnes puses, un ar to pietika, lai

Melnās Lapsas domātu, ka vēju uzsūtījusi burvja ļaunestība un lāstu spēks.

Viss liecināja, ka Kuolu ņēmis virsroku.

Ar silto dienvideni atlido mošķi. Mošķi moka cilvēkus, uzlaiž viņiem sērgas un atnes nāvi. Burvis uzrīda mošķus saviem ienaidniekiem. Mošķi uzklūp cilvēkiem, žņaudz sirdi, plēš galvu, lauž locītavas.

Šoreiz Kuolu uzlaidis ļaudīm «vēdera mošķus». Mošķi uzbruka gan veciem, gan maziem. Nesaudzēja nevienu: ne sievietes, ne medniekus, ne bērnus.

Aizgāja pie veļiem divi veci viri un viena sirmgalve. Savārga vecais Fao. Saslima otrs rudmatainās Uammas bērns. Medībās nepavisam neveicās. Nekur nemanīja ne briežus, ne zirgus. Mežā negadījās neviens sumbrs, neviens taurs.

—   Kuolu ņem virsroku!

Mednieki, rokas nolaiduši, sēdēja upes krastā:

—    Burvis nožāvējis medības!

Lai nelaimju mērs būtu pilns, sasirga pati Kahu. Galīgs, posts un bēdas. Ja Kuolu ir stiprāks par ģints Vecomāti, kur tad meklēt aizstāvību? Savārgušais Fao aizsūtīja ziņu, lai sapulcējas vecie viri un mednieki.

—    Slikti! Kuolu pazudinās visu apmetni, — viņš sacīja. — Lai mednieki aizved viņam pašas jaunākās sievietes.

To pašu dienu vesela sūtniecība — visi mednieki un sievietes aizgāja pie Kuolu ar dāvanām un lūdza žēlastību. Kuolu priecājās ļaunā priekā: Melnās Lapsas atzīst viņa uzvāru! Viņš ilgi klīrējās, dzina lūdzējus projām, spļāva uz davanām, svieda zemē kakla rotas. Beidzot apžēlojās: aplika rotas un pieņēma veltes. Kakla rotas viņam patika. Viņš pasmaidīja, bet tūliņ attapās, sarauca pieri un sacīja:

—   Atnākšu uz mielastu! Derēsim mieru.

Mednieki trīs dienas sitās vai nost, kamēr nomedīja saīgu — stepju antilopi un divus sumbrēnus.

Kuolu atnāca ar visām sievām. Tagad burvis bija noteicējs: kā viņš gribēs, tā notiks! Trīs dienas negausīgi rija gaļu, ņirgājās par visiem, sita bērnus, nekaunīgi izturējās pret medniekiem, nekautrējās pat apvainot slimo Kahu. Ceturtajā dienā pavēlēja vīriešiem iet un uzmeklēt bēgļus. Uzzināt, kur slēpjas Kanda un Balla, un bez kavēšanās pavēstīt viņam.

Meklēšana bija veltīga: mednieki atgriezās, nekā neuzzinājuši. Kuolu ārdījās kā nelabais un no jauna sūtīja meklētājus. Beidzot atgriezās divi un atnesa svarīgu ziņu.

Meža Ežu apmetnē viņiem pastāstīts, ka redzēti cilvēki otrpus upes tieši tolaik, kad aizgājušas Kanda, Balla un Cakku ar saviem vīriem. Cilvēki gājuši pa zemo krastu. Viņu bijis daudz: pieci pirksti un divi. Četri mednieki un trīs sievietes. Viena nesusi uz muguras bērnu. Gājuši turp, no kurienes plūst Lielā upe. Gājuši vakarā, slapstl- jušies aiz krūmiem; laikam baidījušies, ka tikai viņus nepamana.

Otrā rītā Meža Eži pārbriduši otrā krastā. Gribējuši uzzināt, kas tie par cilvēkiem, bet nekā neesot uzzinājuši.

Kopš tā laika pagājušas daudzas dienas. Mēness piedzimis un nomiris, no jauna piedzimis un atkal nomiris …

Tā stāstījuši Meža Eži.

Otrā dienā Kuolu izraudzījies astoņus spēcīgākos medniekus un devies meklēt Kandu un Ballu …

Kaili stāstīja:

—        Kanda nebaidās Kuolu. Kad burvis viņu sagrāba pie ugunskura, Kanda viņam norāva kapuci un saskrāpēja seju. Apmetnē viņš pavēlēja piesiet Kandu pie koka. Kad Kuolu tuvojas piesietajai, viņa spļauj burvim virsū un atņirdz zobus kā vilks. Kuolu baidās no viņas.

Skaļi smiekli pārtrauca Kaili stāstījumu. Ao sāka jautri lēkāt uz vietas, sita plaukstas un kā bērns aiz prieka smējās locīdamies.

—        Kanda! Kanda! — viņš kliedza, un viņa kājas cilājās līksmas dejas rakstā.

Vilka Nāss ar plaukstu aizspieda viņam muti un sirdīgi nošņācās:

—    Ciet klusu! Izdzirdēs!

—        Kanda nebaidās! — Ao smējās. — Viņa ēda hummas sirdi tur, pie Lielā ledus.

—        Visi ēda! — Ua piebilda. — Kuolu nekā mums nepadarīs.

—        Un mūsu ģints Vecāmāte Lo ir stiprāka par jūsu Kahu, — Vilka Nāss piebilda. — Viņa mums palīdzēs.

Kaili seja staroja. Ao izņēma Lo veidolu un nolika uz zemes. Visi Rudo Lapsu ļaudis sāka čukstus lūgt ģints aizgādni, lai tā palīdz viņiem izglābt sievietes.

—    Tagad iesim! — Vilka Nāss sacīja.

Visi seši sāka kāpt lejup pa krauju.

Nometnē visi gulēja; gulšņavāja ari sargi līdzās piesietajām sievietēm.

No krūmiem klusītiņām izlīda Kaili un piegāja pie snaudošā Kuolu.

—    Balla atnākusi, — viņš pačukstēja burvim pie auss.

Starp diviem kārklu krūmiem stāvēja Balla un smaidīja.

Burvis piecēlās un nāca tuvāk Ballai. Bet viņa smiedamās kāpās atpakaļ, krūmos. Pēkšņi briesmīgs sitiens pa galvu notrieca burvi no kājām. Ua bija iezvēlis viņam ar smago kaujas vāli. Kuolu pakrita, bet tūliņ pietrūkās kājās. Izrāva aiz jostas aizbāzto vārpstai līdzīgo kaula dunci un metās virsū jauneklim. Bet tajā pašā mirklī Ao un Vilka Nāss no abām pusēm ietrieca viņa ķermeni šķēpus, un burvis nogāzās augšpēdu. Ulla, nostājies sānis, ar šausmām noskatījās mēmajā sadursmē.

Kas gan tagad notiks? Vai Vilka Nāsij, Ua, Kaili un Ao nokaltis rokas?

Nē! Rokas nenokalta, un burvja spēks nevienam nenodarīja nekā ļauna. Kuolu bija beigts.

Kaili pamodināja Melnās Lapsas.

Viss notika tik ātri, ka neviens nekā nebija dzirdējis. Ulla un Ao metās atraisīt gūstekņu saites. Balla paķēra savu izsalkušo Kurru, kurš vairākas stundas bija karājies kokā savā maisā.

Melnās Lapsas izberzēja acis. Sākumā viņi nekā nesaprata. Bet, kad atjēdzās un ieraudzīja, ka Kuolu guļ zemē un neelpo, sāka kliegt un smieties. Visi priecājās, it kā viņiem no krūtīm būtu novēlies smags akmens bluķis. Burvis viņus vairs nemocīs!

Vilka Nāss pavēlēja piesviest ugunskuram sausus zarus.

Drīz liesmas uzšāvās gaisā augstā kūlī. Zeltainas dzirksteles lidoja augšup līdz pašām egļu galotnēm.

Burvi nedrīkstēja atstāt guļam, ne arī apbedīt kā citus cilvēkus. Pēc ticējuma burvja ēna veselu gadu bija tikpat bīstama kā pats. Tikai uguns varēja padarīt viņu nekaitīgu.

Kad sārts iedegās gaišās liesmās, Ua un Vilka Nāss pa

cēla burvi uz rokam un nesa pie uguns. Burvja ēna vilkās viņam līdzi pa zāli. Ena vēl bija dzīva. Tā drebēja un šū pojās! Spēcīgā vēzienā viņi iesvieda Kuolu pašā sārta vidū un uzmeta virsū sausas kritalas.

Pēcāk Kaili dedzīgi stāstīja visiem: viņš skaidri redzējis — Kuolu ēna uzliesmojusi kā sausa zāle. Burvis sadedzis kopā ar savu ēnu.

Vējš satvēra dūmus un nesa projām uz Lielo ledu. Mednieki svieda ugunī aizvien jaunus zarus, un liesmas cauru nakti vijās augšup līdz pat egļu galotnēm.

Kad uzlēca saule, no burvja bija palikuši pāri tikai pelni. Pelnus iesvieda upē, un ūdens tos aiznesa uz leju.

Abu ģinšu ļaudis ilgi sēdēja pie ugunskura.

viesu sagaidīšana

No ūdens izslējies rēgojās liels kaļķakmens bluķis. Uz šā akmens stāvēja Tupu-Tupu ar žebērkli rokā.

Tupu-Tupu pats bija izslīpējis 110 brieža raga atskabargaino žebērkļa uzgali. Viņš bija darinājis uzgali kā mākslinieks. Slīpēdams smaili, viņš turklāt runāja mīlīgus vārdus un lūdza ieroci kalpot labi. Ikvienai lietai patīk, ja ar to apietas, kā nākas.

Varbūt Tupu-Tupu tāpēc arī bija labākais meistars cie. matā, ka rīkojās ar lietām saudzīgi. Jā, viņš zināja vārdus un prata tos pasacīt. Tāpēc viņa roku darinātie ieroči kalpoja lieliski.

Arī tagad.. . Slaida līdaka grasījās nemanot aizslīdēt starp diviem akmeņiem, bet Tupu-Tupu žebērklis zibeņ- atri pienagloja to pie smilšainās upes gultnes. Līdaka bija smaga. Tupu-Tupu ar pūlēm to pacēla gaisā. Zivs izmisīgi plītēja ar asti un vārstīja zobaino rīkli, raustījās un spārdījās, bet žebērklis zināja savu darbu: turēja līdaku stingri. Zivs bija noķerta, un Tupu-Tupu izsvieda to krastā.

Kopš Kuolu bija aizvedis sev līdzi astoņus spēcīgus medniekus, Tupu-Tupu gandrīz pavisam pameta savu darbnīcu.

Ja neskaitīja viņu, ciematā bija palikuši tikai pieci mednieki. Bet tur vēl mājoja ne mazums ļaužu: bērni, mātes, sirmgalvji un slimā Kahu. Visus viņus vajadzēja pabarot. Visi viņi gribēja gaļu.

Klibais Tupu-Tupu pavisam nomocījās. Viņam bija grūti izstaigāt tālus ceļus. Toties viņš labi prata uzglūnēt zvēriem dzeršanas vietās, izlika visādus slazdus un cilpas putniem un zaķiem un veikli dūra zivis. Tiesa, vecie vīri un sievas zivis niecināja, un tomēr no tām iznāca sātīgs uzturs.

Šoreiz kopā ar viņu upes krastā bija divi pusaudži no Melno Lapsu ciemata. Viņus sauca par Skaitu un Tuantu. Abi viņi arī turēja pa žebērklim un uzglūnēja lielajām zivīm.

Pēkšņi viens no pusaudžiem iekliedzās un rādīja ar roku uz ziemeļiem. Tur no upes līkuma izpeldēja kaut kas garš un liels. Tā bija vesela virkne plostu, un uz tiem varēja saskatīt cilvēkus. Uz katra plosta stāvēja divi airētāji. Viņi stūmās ar kārtīm, atgrūzdamies pret upes gultni, un tā stūrēja neveiklos braucamos. Plostus straume nesa uz leju. Pēdējās dienās bija lijis lietus un ūdens līmenis upē cēlies. Kaut kur tālu, ziemeļos, kusa ledāji, un upju straumes kļuva ūdeņiem bagātākas un ātrākas. Sākās rudens pali, un upe nesa daudzus koku stumbrus, ko straume bija noskalojusi krastos. No šiem peldošajiem stumbriem bija sasieti plosti.

Bet kas tie bija par cilvēkiem, kas tuvojās ar plostiem? Ienaidnieki vai draugi?

Tupu-Tupu kopā ar zēniem paslēpās krastmalas krūmos. Beidzot viens no zēniem iekliedzās:

— Kaili! Tur priekšā ir Kaili!

Uz priekšējā plosta varēja skaidri saskatīt Kaili spēcīgo stāvu. Pamazām tāpat sazīmēja pārējos. Paskat vien, arī sievietes!

Plosti cits pēc cita piestāja krastā. Uz katra plosta gulēja nogalināti zvēri. Viss skaidrs: Kuolu atgriežas mājās. Ved gūstekņus, jaunas sievas un medījumu: trīs briežus, divas antilopes un meža kuili ar atņirgtiem ilkņiem.

Bet kur tad pats burvis? Burvis nekur nav manāms.

—        Kur Kuolu? — vaicāja Tupu-Tupu, kad Kaili nāca šurp pa krastmalas akmeņiem.

Par atbildi atskanēja skaļi smiekli. Visi atbraucēji bija jautri. Aizbēgušās sievietes un viņu viri neizskatījās pēc gūstekņiem.

Sākās valodas. Runāja visi reizē, cits par citu skaļāk.

No visiem kliedzieniem Tupu-Tupu saprata tikai vienu: Kuolu vairs nav! Ua viņu nogalinājis. Ugunskura liesmas aprijušas burvi līdz ar viņa ēnu. Ne no viena vairs nav jābaidas. Gals visam nelaimēm, gals arī bailēm no burvja.

—        Skaitu! — iekliedzās Tupu-Tupu. — Skrien ātrāk! Pasaki visiem ciematā: mūsējie atbraukuši ar plostiem. Visi atgriezušies, bet Kuolu vairs nav. Viņu nogalējuši, bet viņa ēna sadegusi. Joz! Joz ātrāk! Kā vējš!

Zēni palēkdamies aizdrāzās pa taciņu stāvajā krasta kraujā.

Pēc kāda brīža viss ciemats sarosījās kā izurdīts skudru pūznis. No smailo mitekļu ieejas spraugām cits pēc cita

izlīda ļaudis. Sievietes, sirmgalvji, meitenes un bērni aplenca žiglos vēstnešus un aizgūtnēm izprašņāja, kas īsti noticis.

Zēni rādīja uz upes pusi, kliedza, smējās un beidzot veda visu baru uz krastmalu. Bērni joza pa priekšu kā zaķi. Viņiem nopakaļ dieba ciemata meitenes un mātes. Mākslinieks Fao, stalti izslējies, nāca pa priekšu sirmu veču bariņam. Bet aiz muguras elsdamas klumzāja sirmgalves. Divas no viņām veda zem rokas satraukto Kahu. Galva un rokas viņai drebēja, lūpas kustējās un murmināja ierastos buramos vārdus. Viņa ar pūlēm balstījās uz zarainās nūjas, un viņas sirmās matu šķipsnas locījās vējā kā balti čūskulēni.

Kad ciemata iemītnieki barā nokāpa lejā pie upes, viņi ieraudzīja krastā līksmus dejotājus. Dejotāju loks strauji riņķoja. Mednieki lēkāja, jautri vicinādami šķēpus. Ao, Ulla un jaunais Ua skaļi kliedza.

Bet par visiem līksmāk, kaut arī neveikli, mīdījās uz vietas klibais ieroču meistars Tupu-Tupu.

burvja midzenis

Melnās Lapsas trīs dienas svinēja uzvaru pār briesmīgo Kuolu.

Jau sen burvja iebiedētajā ciematā nebija valdījusi tāda līksmība.

Riņķa dejas apkārt ugunskuram nomainīja rotaļas, rotaļas — jauniešu dziesmas un dejas.

Kad kājas nogura dejās un rīkle — kliedzienos un dziesmas, no mednieku mājas iznāca Kaili. Vienā rokā viņš turēja kaujas šķēpu, otrā — sveķainu lāpu, kas dega ar spožu liesmu. Tā bija atriebības lāpa. To aizdedzināja, kad gatavojās karam vai arī gribēja atmaksāt par nodarītajām pārestībām.

—    Iesim izpostīsim zavatnieka midzeni! Kuolu ilgi ņirgājies par mums. Aizvedis sievas un meitenes gan no Rudo Lapsu, gan no Melno Lapsu ģints. Burvja vairs nav, bet burvene vēl palikusi.

—    Izpostīt zavatnieka midzeni! — iekliedzās mednieki un skrēja pēc ieročiem.

Gatavošanās nevilkās ilgi. Pārestību bija sakrājies tik daudz, ka vairums vīriešu un pat klibais Tupu-Tupu nosprieda iet un atriebties par tām burvja sievai, visam viņa dzimumam.

Grupa mednieku piesardzīgi tuvojās .Kuolu apmetnei.

Tzas vecākās meitas jau sen bija apņēmušas vīrus, laidušas pasaulē veselu baru bērnu un mitinājās pašu zemnīcās.

Burvja daudzajām sievām jau sen vairs nebija vietas vienā zemnīcā. Arī viņām ikvienai bija bars bērnu, un visi viņi pārtika no apkaimes mednieku dāvanām.

Mednieki jau no mežmalas pamanīja zemnīcu un zaru telšu jumtus ar smailajiem galiem un ugunskuru dūmus. Apkārt ciematam slējās vairākas garas kārtis. Kāršu galā bija uzsprausti zvēru galvaskausi. Tur rēgojās vilku galvas ar atņirgtiem ilkņiem, plats lāča galvaskauss, briežu galvas ar milzīgiem ragiem. Uz garām nūjām bija uzmauktas lapsu un caunu ādas.

Mednieki, paslēpušies krūmos, vērīgi izlūkoja visu, kas notika ciematā. Pie vasaras teltīm nebija nevienas dzīvas dvēseles. Varētu domāt, ka tur neviens nedzīvo, ja pāri jumtiem neceltos pelēku dūmu strūklas.

Bet tobrīd Kuolu zemnīcā, zemā un tumšā kurmja alai līdzīgā mītnē, dzīve ritēja ierastajā gaitā.

Visos kaktos uz izklātajām ādām rosījās bērni, pusaudži un zīdaiņi.

Vairākas jaunas sievietes sēdēja uz kaila klona un ar stiprām cīpslām, kas bija ievērtas kaula adatās, šuva kopā nelielu zvēriņu ādas. Citas no tādām pašām ādiņām darināja apģērbu — uzmetņus, kas līdzinājās kažokādas maisam ar caurumiem rokām un galvai.

Skaistā jauniņā Ši skumīgi sēdēja nomaļus.

Viņa par visām sāpīgāk apraudāja savu sūro likteni. Pirmajā laikā viņa dienu un nakti sapņoja par bēgšanu. Tomēr valodas par burvja nežēlību un noslēpumaino spēku laupīja Ši drosmi. No burvja nekur nevar aizbēgt. Viņš aizvien panāks bēgli ar savām burvestībām. Viņš var atriebties iztālēm. Viņš ir vilkacis, pārvērtīsies par meža zvēru un dzīsies tai pakaļ visur, lai kur bēgtu.

Ši baidījās ne vien no paša Kuolu, bet arī no tā vecākās sievas Izas. Citas sievas apgalvoja, ka arī Iza esot burvene un tāpat protot uzsūtīt visādas kaites un slimības. Lētticīgās sievietes pašas palīdzēja saglabāt bailes no Kuolu, stāstīdamas šausmu stāstus par burvjiem un burveklēm, par viņu brīnumainajiem darbiem un visspēcību.

Vecās burves kopējā zemnīcā nebija. Viņa sēdēja uz krasta kraujas un vērīgi lūkojās tālē ar'savām skadrajām acīm.

—   Tā tas ir, — viņa čukstēja. — Tur atgriežas hummi.

Tālu ziemeļos applūstošajās pļavās viņa jau sen bija

ievērojusi tumšbrūnus punktus, kas virknē lēnītiņām tuvojās upei.

—        Atgriežas! — viņa čukstēja pie sevis. — Būs! Izciemojušies gana! Laiks uz mājām!

Un viņa māja hummiem ar pirkstiem, aicināja spalvaino milzeņu baru atgriezties savos mežos, kur viņiem jau sagatavotas lamatas.

—        Uz mājām! Uz mājām! — viņa atkārtoja, saukdama mamutus pie sevis, un ar prieku vēroja, ka viss bars nesteigdamies sācis kāpt lejā pie ūdens.

Tajā vietā, kur bija brasls, hummi, acīm redzot, grasījās brist pāri upei uz mežaino krastu.

Burve piecēlās un, pilnīgajam, tuklajam augumam līgojoties, slāja uz zemnīcu. Bet, tikko viņa paspēja ielīst pa ieejas spraugu mītnē, no meža izskrēja Melnās Lapsas un aurodami aplenca zemnīcu.

—        Ei, nāciet ārā! — Kaili kliedza. — Jūsu pesteļotāju mēs sadedzinājām. Citādi arī jums klāsies tāpat!

No vasaras teltīm, no citām zemnīcām sāka rādīties iz

biedētās sievietes, bet viņām drīz ieskaidroja, ka neesot ko baiļoties, jo mednieki nākuši atbrīvot viņas no gūsta un aizvadīt uz mājām.

Kuolu vecākais dēls stiprinieks Udu grasījās mesties ar šķēpu virsū Tupu-Tupu, bet Kaili smagā milna notrieca uzbrucēju pie zemes.

—    Bet kur tad Iza? — Kaili kliedza. — Stiepiet šurp veco burveni!

Veco sievu satvēra aiz rokām un atvilka uz izrēķināšanos.

—    Mēs nogalējām tavu Kuolu. Un mēs neviena nebaidāmies. Mēs ēdām hummas sirdi pie Lielā ledus. Tagad mūs nebaida tavi pesteļi un tava apvārdošana!

Tā kliedza Ao un jaunais Ua, nikni vicinādami rungas virs viņas galvas.

—    Pagaidiet! — griezīgā balsī iebrēcās Iza, un viņas acis viltīgi piemiedzās. — Iza atdzīs jums veselu baru hummu. Tikai neaiztieciet manus matus! Neaizskariet manus bērnus! Neizpostiet manu maju! Ejiet projām ar mieru. Par to es jums aizsūtīšu veselu baru hummu.

—    Kur tu viņus ņemsi? — Tupu-Tupu jautāja.

—    Nolieciet rungas. Kuolu bija liels burvis, viņš iemācīja mani pievilināt zvērus un putnus. Tupu-Tupu, saki, lai viņi mani neaiztiek.

—    Atdzen mums hummus, un neviens tev nedarīs pari.

—    Nu, nolieciet rungas! Paskat, tā. Tagadiņ skatieties!

Iza žigli ielavījās zemnīcā un pēc brīža atkal iznāca laukā, turēdama rokās divus garus egļu zarus ar degošiem galiem.

Lēkādama un pietupdamās vecā sieva vispirms apgāja apkārt zemnīcai, vicināja kūpošos zarus virs galvas un murmināja kaut ko nesaprotamu. Pēc tam viņa piegāja pie sausu egļu čiekuru kaudzes, kas bija sakrauta pie mītnes, pietupās un sāka izlikt čiekurus uz zemes, visu laiku pusbalsī atkārtodama:

—    Hummi! Hummi! Hummi!

Salikusi garā virknē divdesmit vai trīsdesmit čiekurus, viņa pacēla pār tiem gruzdošos zaru galus.

Burve čukstēja vēl īsu brīdi, ātri piecēlās no zemes un nostājās ar seju pret sarindotajiem čiekuriem. Tad viņa sāka māt ar abām rokām, it kā aicinādama čiekurus pie sevis.

'— Nu, paskat! Tagad nāciet man līdzi! — viņa, pabeigusi apvārdošanu, sacīja.

Burve pacēla no zemes kūpošos zarus un veda sev līdzi visu pieklusušo atriebēju baru. Taciņa vijās cauri krūmiem jin drīz izveda visus augstā krasta kraujas malā.

—   Areče! Skatieties paši!

—   A! — redzētā pārsteigts, skaļi iekliedzās Ulla.

Otrpus Lielās upes applūstošo pļavu zemajā līdzenumā

tieši no ziemeļiem nāca liels mamutu bars. Viņi soļoja virknē cits aiz cita. Hummi vēl atradās tālu, taču lēnīti- ņām tuvojās pa to pašu taku, pa kuru pavasarī bija aizgājuši no šejienes uz tālīno tundru.

No stāvā, augstā krasta varēja skaidri izšķirt gausi soļojošos mamutus. Bija redzams, ka pa priekšu baram majestātiskā gaitā soļo vecs tēviņš ar lieliem ilkņiem, šūpodams uz sāniem resno snuķi. Viņam nopakaļ sekoja vēl daži pieauguši tēviņi. Tālāk virknē slāja mātītes, ko varēja pazīt pēc īsākajiem, tievākajiem ilkņiem. Līdzās mamutu mātēm vai tām nopakaļ steigšus trukšināja pa vasaru paaugušies mazuļi. Vasaras mēnešos, klejodami ziemeļos, viņi bija kļuvuši it kā cienīgāki un vairs tā nejārējās, kā to bija darījuši pavasarī.

Viss bars bija izstiepies garā virknē, un atsevišķi dzīvnieki soļoja cits no cita pa labu gabalu. Paši tālīnākie mamuti likās gluži sīki kukainīši. Un tomēr varēja labi saskatīt, ka tālākajā virknes galā, noslēgdami gājienu, soļo tēviņi.

Panākumi, ko Iza bija guvusi ar burvestibām un apvārdošanu, pagalam satrieca medniekus. Apvārdošanas varenais spēks bija skaidri redzams.

Kā tagadiņ lai šaubās par vecās burves brīnumdarītājas mākslu?

—    O! Viņa droši vien pieprot tos pašus vārdus, kurus zināja Kuolu, — mednieki sačukstējās.

—    Redzams, ka māk pesteļot!

—    Labi, — sacīja Tupu-Tupu, pieiedams pie Izas. — Tagadiņ mēs paši redzam, ka tu vari darīt labu, ja vien gribi. Izdari tā, lai hummi atnāk mūsu mežā. Mēs noķersim hummu mūsu bedrē un atneslsim tev daudz gaļas.

—    Labi, — sacīja Iza. — Es atdzīšu hummus jusu meža. Es atdzīšu jums ari citus zvērus. Ejiet mājās ar mieru un nepaceliet rungas pret Izu, pret viņas bērniem un mazbērniem.

Tā negaidot Izas un viņas ciemata labā beidzās atriebēju gājiens, kas taisījās nežēlīgi izrēķināties ar ienīsta pesteļotāja daudzajiem pēcnācējiem.

Sievietes viltība ņēma virsroku pār vientiesīgo dabas bērnu negantajiem nodomiem.

Kaili izveda no šausmīgās burvja zemnīcas laimīgo Si, no kuras viņš bija šķirts tik daudz dienu. Citas atsvabinātās Kuolu sievas arī gandrīz visas bija pievākušas bērnus, lai kopā ar viņiem atgrieztos Melno Lapsu ciematā.

Divas trīs pavecākas sievietes nosprieda, ka labāk palikt tepat. Viņas jau sen bija pieradušas gan pie Izas, gan pie viņas ciemata, un viņām nebija nekādas patikas mainīt ierasto mitekli.

medības

Melnās Lapsas tagad sāka dzīvot pārtikušu, mierīgu dzīvi. Ciemata apkārtnē uzklīda brieži. Mednieki uzglūnēja viņiem pie brasliem un dzeršanas vietās. Pēc pirmā sniega vieglāk varēja sadzīt pēdas arī citiem lieliem zvēriem. Paretam izdevās nošķirt no tauru bara teļus un jaunās tauru mātes. Katru dienu mednieki apstaigāja lamatas un vilku bedres. Šajā rudenī tur iekrita vairākas stirnas.

Uznākot salam, dzīve ciematos pārvērtās. Sievietes no teltīm pārgāja uz savām zemnīcām kopā ar bērniem un pusaudžiem. Vīrieši daudzas dienas pavadīja medībās un pēc atgriešanās mājās dzīvoja mednieku zemnīcā. Tikai sirmgalvjiem tagad bija atļauts ieiet zemnīcā pie mātēm. Ao, Ulla un Vilka Nāss atnāca Rudo Lapsu apmetnē un pastāstīja savējiem, ka liels hummu bars atgriezies mežā un burvene uzdāvinājusi hummus medniekiem.

īsi pirms sniega uzsnigšanas pie Melnajām Lapsām atnāca vēstneši no Rudajām Lapsām aicināt viņus uz kopējam medībām. Rudās Lapsas izlūkojuši visas takas, pa kuram klejojot hummi. Lamatas viņiem jau sen sagatavotas. Bet dzīšanai — jo vairāk cilvēku, jo labāk. Pēc medībām — kopējs mielasts.

Pirmais sniegs — labākais laiks medībām ar dzinējiem.

Noteiktajā dienā abu ciematu iedzīvotāji sapulcējās upes krastā pie liela ugunskura un tad devās mežā nopakaļ Vilka Nāsij un citiem izlūkiem. Četri sirmgalvji stiepa uz nestuvēm no iekšpuses ar māliem iztrieptu pītu ķoci. Ķocī bija sabērtas kvēlojošas ogles no Ģints ugunskura. Sirmgalvji nesa ķoci cienīgā gaitā un čukstus murmināja buramos vārdus.

Mežā bija gaišs un kluss. Vējš jau sen bija norāvis kokiem nodzeltējušās lapas. Zemi klāja pirmā sniega pūkainā sega. Gaiss bija tīrs un rāms. Nagainie dzīvnieki slēpās kaut kur tumšos biezokņos. Brieži un stirnas centās atstāt mazāk pēdu.

Tikai mamuti un degunradži neviena nebaidījās. Viņi klejoja pa mežiem un ar savām smagajām kājām mīdīja sen iestaigātās takas.

Sajā dienā spalvainie hummi ganījās meža izdegā. Koku zari mežmalā liecās līdz pašai zemei. Virs plānās sniega segas rēgojās zāļu stiebri un kaili krūmi. Mamutu mazuļi apgrauza zemās vasas. Viņu smagnējie vecāki lauza resnos zarus.

Pēkšņi vecais barvedis nemiera pilns saslēja ausis. Mež- degas otrā malā sāka kūpēt zilpelēku dūmu strūkliņas. Varēja saklausīt degošo zaru sprakšķēšanu. Kāduviet augstā kadiķu krūmā uzšāvās dzeltenas liesmas.

Uguns — pats briesmīgākais zvēru ienaidnieks. No uguns baidās pat spēcīgie meža valdnieki. Meža ugunsgrēks iedveš šausmas visam dzīvajam. Hummi saslēja krēpes uz kupra un sāka ausīties. Šaubu nebija: aiz ugunīm slēpjas divkājainie. Viņu smirdošo zvērādu smaka plūda šurp kopā ar uguns sviluma dūmaku. Vecie hummi nojauta nelaimi. Viņi redzēja, kā dzeltenās uguns mēles iedegas puslokā no trim pusēm gar klajuma malām. Tikai viena puse vēl palikusi brīva no uguns un aizdomīgajām smakām.

Vecais barvedis notaurēja aicinājuma signālu un enerģiskā gaitā soļoja projām uz taciņas pusi. Viņam nopakaļ virknē sāka vilkties pārējie milzeņi. Druknās mamutu mātes ar snuķi grūstīja mazuļus. Gājienu noslēdza spēcīgie tēviņi. Aiz muguras dunēja ļaužu balsis. No aizdegtajiem ugunskuriem pāri klajumam grupām skrēja mednieki. Viņi joza, turēdami rokās degošus sveķainus zarus.

Pa ceļam mednieki pielaida uguni kritalu kaudzēm, kas jau agrāk bija sakrautas mežmalā. Viņi sekoja mamutu baram pa dzīvnieku iestaigāto taku. Ļaudis pūlējās aurot, cik vien jaudas, un dauzīja ar rungām pa koku stumbriem. Pusaudži neganti spiedza un svilpa. Mamutu lenkšanā piedalījās visi pieaugušie mednieki un visi jaunieši no abiem ciematiem. Viņiem līdzi soļoja gan stiprākie večuki, gan jauniņās sievietes, kurām vēl nebija bērnu, gan meitenes līgavas gados. Pat klibais Tupu-Tupu aizrāvies steberēja palēkdamies, cenzdamies neatpalikt no pārējiem.

Pinkainais mamutu vadonis veda sev līdzi visu milzeņu baru. Iedams viņš lauza sausos, nokaltušos zarus. Kritušo koku stumbri brīkšķēja zem viņa smaguma. Viņa ausis šūpojās. Barvedis cauri savu ciltsbrāļu soļu dunoņai dzirdēja ļaužu bara kliedzienus un kņadu. Nīstā dūmu smaka dzinās viņam pa pēdām.

Katru reizi, kad klaigas un troksnis kļuva uzmācīgāks, aizmugurē ejošie hummi saslēja ausis un pielika soli.

Egju mežs beidzās un pārgāja slaidu priežu silā. Šajā vietā bija sevišķi daudz viesuļvētras izgāztu koku. Šur tur stumbri gulēja kaudzēm.

Hummi pagāja garām diviem tādiem koku sagāzumiem. Pēkšņi barvedis apstājās.

Ceļš bija aizsprostots. Vairākas egles gulēja šķērsām takai cita uz citas. Barvedis uzmanīgi palūkojās apkārt. Izkļūt no strupceļa varēja, tikai ejot pa labi. Šeit bija palikusi šaura eja. Tā veda uz vecu, pamestu taku, ko no abām pusēm iejoza kāršu žogs.

Mamutu mātes spiedās virsū barvedim, kas vēl joprojām vilcinājās. Aiz muguras nākošie tēviņi grūdas virsu bara vidusdaļai.

Tobrid svilpieni, klaigas un rungu dobjie sitieni pret kokiem sāka skanēt ar jaunu spēku. Ļaužu bars tuvojas. Degošo sveķu smarža kļuva spēcīgāka, un barvedis enerģiski metās šaurajā ejā. Viņam nopakaļ barā gāzās pārējie. Šeit jau sākās retāks priedulājs.

Barvedis iznāca laukumā, kas bija apbērts ar sniegu un ko ietvēra augsts žogs no divām pusēm. Bet viņš nepaspēja spert ne divus soļus, kad laukums iebrikšķējās un zem smagā dzīvnieka bruka lejā. Kopā ar viņu lejup gāzās kārtis, zari, kritalas, egļu skujas, sniega blāķi un līdzās soļojošais gadu vecais mazulis. Bedrē krītošais mamutu barvedis mežonīgi iebrēcās. Kaut kas ass dziļi ieurbās viņam vēderā. Viņš iegāzās bedrē tik neveikli, ka pakaļkājas vēl nemaz nesniedzās līdz zemei, bet priekškājas bija saļimušas, un mamuts nekādi nespēja nostāties uz visām četrām kājām.

Pārbiedētais mamutu bars sadalījās divās straumēs un, kokiem brīkšķot, lauzās abpus bedres cauri biezoknim. Pusaudžu svilpieni un klaigas, vīriešu aurošana un sieviešu spiedzieni kļuva vēl skaļāki un vēl stiprāk biedēja milzīgos dzīvniekus. Hummi, zaudējuši jēgu, kā bruņa lavīna joņoja uz Lielās upes krastu, lauzdami kokus un krūmus savā ceļā.

bedre

Par lamatām, kurās iekrita barvedis un mazais mamuts, varētu stāstīt daudz. Lamatu ierīkošana ilga daudzus gadus. To bija sākuši jau Rudo Lapsu vectēvi. Sākumā šajā vietā izraka nelielu bedri — lamatas sīkiem dzīvniekiem. Šajās lamatās iekrita lapsas un āmrijas, stirnu mazuļi un baltie zaķi. Bedre bija šaura. Tās dziļums nepārsniedza cilvēka augumu. Tādas bedres ciemata mednieki izraka dažādās vietās. Šī bija «laimīga» bedre. Mednieki bija izrakuši to uz zvēru takas gravas augšgalā. Taka veda no meža biezokņiem uz upes krastu. Irdenajā zemē bija viegli rakt. Bedrē nesakrājās lietus ūdens. Cauri irdenajam smilšu slānim ūdens aizplūda pa gravu projām. Mednieki pārklāja bedri ar žagariem un nomaskēja lamatas ar satrunējušām lapām, sūnām un ķērpjiem, bet ziemu — ar sniega kārtu.

Nepagāja neviens gads, kad lamatas nebūtu dāvinājušas ciematam vairākus zvērus. Pēc katras tādas reizes lamatas vajadzēja izlabot un sakārtot no jauna, izgrābt bedrē sabirušo zemi. Smiltis raka ar stipru, asu nūju, sarausa ādas maisos un maisus pasniedza palīgiem, kuri stāvēja augšā.

Ar katru gadu bedre kļuva platāka un dziļāka. Tajā jau gadījās iekrist pieaugušām stirnām, jauniem briežiem, tauru un bizonu teļiem. Vasarā tas notika retāk. Ziemā, kad uzsniga sniegs un pārklāja cilvēku pēdas un žagaru klājumu, lamatas darbojās teicami. Mednieki nebūt nedomāja, ka viņiem veicas tādēļ, ka lamatām izraudzīta laba vieta. Viņi domāja, ka īstais panākumu cēlonis ir prasmīga apvārdošana, dejas, veceņu murmināšana un apburtie zīmējumi uz koku stumbriem. Tā ticēja vecie. Tā ticēja arī jaunie.

Pirms gadiem trīsdesmit lamatās iekrita vecs sumbrs. Viņš iegāzās bedrē ar galvu pa priekšu, bet pakaļkājas viņam rēgojās ārā. Bedre bija tik šaura, ka sumbrs nevarēja nekādi pagrozīties. Viņš mežonīgi bauroja un kārpījās ar pakaļkājām. Sumbram spārdoties, bedres malas nogruva. Ļaudis, izdzirduši maurošanu, atskrēja pie lamatām un atrada sumbru pa pusei apbirušu smiltīm. Viņi no augšas dūra tā mugurā šķēpuš, un sumbrs noasiņoja.

Kopš tā laika bedri nācās pataisīt daudz plašāku un dziļāku. Nākamajos gados lamatās jau iegāzās pieauguši brieži, tauri un sumbri. Kādu reizi bedrē iekrita milzīgs aļņu tēviņš. Viņš ar ragiem izārdīja bedres malā lielu robu, saslējās uz pakaļkājām un mednieku acu priekšā izlēca no lamatām. Pēc tā atgadījuma bedri pataisīja vēl platāku un dziļāku.

Mākslinieks Fao, kuru toreiz uzskatīja par labako zvēru ķērāju, izdomāja jaunu paņēmienu — bedres dibenā jāierok stiprs šķēps. Pēc tam bedrē sprauda smailu kārti, lai uz tās uzdurtos zvēri.

Kādu reizi lamatās iegāzās smagnējs degunradzis. Viņš salauza egļu kārti kā žagaru. Tad Rudās Lapsas atstiepa pie bedres baļķi, ko bija nogāzuši bebri. Mednieki apdedzināja baļķa galu ugunī un ar krama nažiem apdrāza to smailāku. Šo briesmīgo ieroci ieraka stingri un dziji bedres dibenā.

Zvēri nojauta, kur slēpjas lamatas, un meta tām apkārt likumu pa jaunu taku. Bet mednieki pirms mamutu lenkšanas iedomājās aizsprostot jauno taku ar koku stumbriem un dzina medījumu pa veco ceļu. Trīs gadus pēc kārtas lamatās iekrita jaunie hummi.

Ullas gals

Mamutu barvedis rēca un plosījās bedrē kā viesuļvētra. Viņam ar pūlēm izdevās nostāties uz kājām. Viņš mīdīja bedrē sagāzušos baļķus. Tie lūza zem viņa kājām kā trauslas smilgas. Mamuts ar snuķi svaidīja žagarus un smiltis un pūlējās izslieties uz pakaļkājām. Viņa ilkņu milzīgie loki triecās bedres malas un kavēja viņu vēl vairāk nekā asais baļķis, kas bija uzšķērdis milzeņa vēderu. Mednieki visapkārt auroja un spiedza kā neprātīgi. Milzenis atradās gūstā, bet arī sagūstīts viņš iedvesa šausmas.

Pret dzīvnieka galvu triecās šķēpi un akmeņi. Gūsteknis nikni taurēja, spalva uz viņa skausta saslējās stāvu,, acu baltumi pieplūda asinīm.

Ua pagrāba smiltis un svieda hummam acīs, bet zvērs piemiedza plakstus, un sviediens bija veltīgs. Tajā brīdī ar smiltīm saujās ļaužu bara priekšā izšāvās Ulla. Viņš uzrāpās uz zemes kaudzes, tuvāk zvēram. Pēkšņi smiltis zem Ullas kājām sāka birt lejup, kaudze nobruka, un viņš negaidot nošļūca pašā bedres malā.

Briesmoņa milzīgais snuķis noliecās pār ienaidnieku un nosvieda viņu bedres dibenā.

Sieviešu spiedziens paršķēla gaisu. Mednieki atsprāga sānis un uz mirkli sastinga šausmās. Bija dzirdams tikai Ullas necilvēciskais brēciens. Kliedziens aprāvās, kad viņa ribas nobrīkšķēja zem mamuta smagās kājas.

Ļaužu pūlis atguvās no bailēm, un mežā no jauna atskanēja kliedzieni, spiegšana un rēcieni. Pret zvēru no jauna lidoja šķēpi un akmeņi. Ua norāva no pleca somu, piegrāba to pilnu ar smiltīm un trieca pret hummas galvu.

Šoreiz viņam veicās labāk. Humma aizmiedza acis un vairs nepacēla smagos plakstus. Tagad viņš tikai rēca un šūpoja snuķi.

Vecais humma nobeidzas otrā dienā. Asais miets bija dziļi ietriecies viņa vēderā.

Lielais mamuts bija nospiedis bedrē iekritušo mazuli un nogalinājis arī nelaimīgo Ullu.

Žigli vēstneši aizjoza saukt sievietes un bērnus uz svētku mielastu. Balla uzklausīja ziņu par Ullas nāvi vienaldzīgi. Kopš tā laika, kad Ulla rudenī aizgāja un Balla atgriezās ziemas zemnīcā, viņa vairs neuzskatīja Ullu par savu vīru. Viņa nespēja aizmirst, ka Ulla ir gļēvulīgāks par visiem citiem un viņu no burvja izglābuši citi. Balla joprojām atcerējās, kā drošsirdīgais jauneklis Ua pirmais metās virsū šausmīgajam'Kuolu, bet Ulla, viņas vīrs, nespēja pārvarēt gļēvulību un bailes no burvja.

Kopā ar bērniem un sirmgalvjiem Kahu vadībā Melno Lapsu sievietes devās uz lamatām. Tā bija īsta pārceļošana — ar maisiem un visu iedzīvi. Ģints gatavojās apmesties līdzās noķertajam hummam uz ilgu laiku. Ēdamā pietiks daudzām dienām. Turklāt šajā laikā varēja cerēt uz jaunu medījumu. Līdzās gravā jau sen bija izraktas mednieku zemnīcas. Tās vajadzēja vienīgi apskatīt un pielabot.

Netālu no mamuta izauga apmetne. Abas ģintis — Rudās Lapsas un Melnās Lapsas šeit dzīvoja draudzīgi kā kaimiņi. Tās piederēja pie ģintīm, kas slēdz savā starpā laulības. Sievietes kaimiņu ciematā izraudzījās sev vīrus, mednieki — sievas.

Arī šoreiz ar nogalinātā hummas gaļu vienādā mērā mielojās tiklab Rudās Lapsas, kā arī Melnās Lapsas. Tikai ādu un ilkņus saņēma lamatu cēlāji.

uzvarētāju dzīres

Pirms dzīru sākuma sastapas abas ģinšu Vecāsmātes — Lo un Kahu. Lo, Rudo Lapsu ģints Vecāmāte, bija spēcīga liela auguma sirmgalve. Viņa bija par galvas tiesu ga- zāka nekā sīciņā Kahu. Pirms dzīrēm viņām ^abām vajadzēja noskaitīt buramos vārdus. Apēst veco hummu — tas nebija tik vienkārši izdarāms. Humma ir spēcīgs, arī viņa ēna ir spēcīga. Briesmīgā dubultnieka atriebība var būt šausmīga. Pirmām kārtām jāapvārdo ēna. Pa to laiku, kamēr vīrieši rosījās pie beigtā mamuta, ģints Vecāsmātes sāka apvārdošanu vissiltākajā zemnīcā, uz kurieni abu ciematu mātes bija aizvedušas abas sirmgalves.

Zemnīcas vidū kurējās spoža uguns. Pelēki dūmi krājās pie griestiem un pamazām aizplūda pa augšējo spraugu. Zemnīca gaiss bija smacīgs, karsts un mitrs.

Abas sirmgalves pie ugunskura liesmām aizgūtnēm murmināja tik tikko saprotamus vārdus. Abas viņas sēdēja uz izklātām ādām vai arī nometās uz ceļiem. Zemajā zemnīcā dūmi koda acīs ikvienam, kurš lūkoja piecelties visā augumā. Galvā abām bija uzmauktas zvērādu cepurītes. Laiku pa laikam viņas ņēma rūsgani brūnos hummas spalvas kušķus un svieda tos svētās uguns liesmās. Mamuta astes gals atradās starp sirmgalvēm un ugunskuru. Šajā astes gabaliņā slēpās viss pieveiktā mamuta un tā ēnas spēks, un buramajiem vārdiem, ko tagad skaitīja ģints mātes, vajadzēja padarīt nekaitīgus arī visus mirušā hummas ēnas atriebīgos nodomus. Kahu ar buramo vārdu spēku raidīja tos uz Meža Ežiem, Lo — uz naidīgajiem Vurriem.

Pēc apvārdošanas asti sadedzināja ugunskurā. Zemnīcu piepildīja degošo spalvu un ādas smacējošā birga. Visas sievietes pasteidzas uzvilkt kažokādas kreklus un izvest dūmos apdullušās sirmgalves svaigā gaisā. Līdzās lamatām pēc sirmgalvju rīkojuma sākās svētku mielasts.

Pirms dzīru sākuma paseklā kapā guldīja Ullu ar visām mantām, kas viņam bija piederējušas. Bedrē ielika viņa šķēpu, krama nazi un kaujas vāli. Balla atdeva Ullām rotu, ko viņš bija pavasarī uzmaucis meitenei kaklā. Kapā iemeta arī taura ragu, no kura viņš bija dzēris, un somu, ar kuru viņš gāja medības. Mirušajam līdzās nolika arī gabalu hummas gaļas, lai viņš neapskaustu dzīrotājus. Pēc tam mironi steigšus apbēra ar smiltīm, lai viņa ēna — dubultnieks nejauktos dzīvajo darīšanās. Tikko kaps bija aizbērts, visi atviegloti nopūtās. Veselu gadu pēc apbedīšanas Ullas vārdu neviens neizrunās balsī, lai aizgājēja ēna nedomātu, ka viņu sauc, un neiznāktu no kapa. Lai mirušais paliek apakš zemes un nebiedē dzīvos.

Dzīres sākās ar abu vārdotāju pacienāšanu. Viņas mieloja ar asinīm un snuķa gabaliņu, lai zintēšanai piešķirtu vēl lielāku spēku.

Vīrieši nokāpa bedrē un stiepa no turienes gaļas gabalus, ko izgrieza no mamuta treknā kupra. Viņi izdalīja speķi visiem, pirmām kārtām sievietēm un bērniem. Mednieki lielāko tiesu sēdēja līdzās savām sievām: Ao — līdzās Kandai, Vilka Nāss — līdzās Cakku, uz kuras zoda joprojām mirdzēja perlamutra ripiņa. Ua, kas bija izaudzis un kļuvis vīrišķīgs, arī saņēma krietnu gabalu gaļas Viņš piegāja ar gaļu pie Ballas, kas sēdēja sāņus ar savu puisēnu uz rokām un smaidīja.

Viņi brālīgi dalījās mielastā. Balla bija izsalkusi un ēda kāri. Abi smējās.

pārceļošana

Pēc lielajām medībām, kas deva draudzīgajām Rudo Lapsu un Melno Lapsu ģintīm lielo hummu, satramdītais mamutu bars aizgāja projām no ļaužu apmetnēm.

Klejojošo ziemeļbriežu bari arī sāka mest līkumu apkārt nemierīgajai vietai. Čikčoki nekad nevarēja lepoties ar asu prātu, tomēr atmiņa tiem nebija slikta. Briežu apbrīnojamā oža pavēstīja par divkājainajiem jau daudzu tūkstošu soļu attālumā, ja vējš vilka no zemnīcu puses. To pašu varēja teikt par tauriem, stirnām un citiem nagaiņiem. Pat putnus nometnes tuvumā manīja aizvien retāk. Bērnu uzbrukumi ligzdām pavasaros un olu vākšana no gada gadā stipri samazināja putnu skaitu.

Ar katru gadu Lielās upes ciematos dzīve kļuva grūtāka. Aizvien biežāk abu ciematu iedzīvotāji likās gulēt izsalkuši. Vecie ļaudis kļuva pavisam vārgi. Veltīgi sirmgalves murmināja buramos vārdus. Veltīgi ģints Vecāmāte rītos iznāca no zemnīcas un ar izdēdējušām rokām no visu četru vēju puses vilināja šurpu tālos, tiepīgos zvērus. Veltīgi mednieku pulciņi siroja upes krastos, meklēdami kāroto medījumu.

Viņiem aizvien retāk gadījās veiksmīgas medības. Večukiem, neraugoties uz riebumu, vajadzēja remdēt izsalkumu ar zivīm. Viņi uzdūra zivis uz asiem iesmiem un apcepa virs uguns ar visu ādu un zvīņām.

Vecā Lo jutās pagalam savārgusi. Pie mazākās piepūles viņas sirds sažņaudzās sāpēs. Viņu mocīja aizdusa. Beidzot Lo lika pasaukt visas meitas un vecākās mazmeitas un sacīja, ka gribot pārcelties uz apakšzemes pļavām. Tur mītot viņas jaunākie un vecākie īstenieki — tie, kuri jau agrāk atstājuši ciematu. Visi uzklausīja sirmgalvi pavisam mierīgi. Drīz viss ciemats sāka rosīties, lai sagatavotos slimās Lo aizceļošanai uz apakšzemes pļavām.

Aiz zemnīcas pie pašas sienas vīrieši izraka garu bedri — tris soļus platu un kādu soli dziļu. Kad bedre bija izrakta, tajā ieklāja brieža ādu un apkaisīja ar zaļām skujām to vietu, kur guldinās Lo.

Sievietes iztaisīja bērza tāss vāceles un salika tur zivis, gaļas gabaliņus, gliemežvākus un riekstus. Sirmgalvi ievīkstīja mīkstā ādā un saudzīgi ielaida kapā. Gar bedres sienām salika tāss traukus, bļodu ar ūdeni un rotas lietas — tās, kuras bija Lo sevišķi mīļas. Kājgalī nelielā bedrītē iebēra karstas ogles no lielā ugunskura. Bērni salasīja sēnes un ogas.

Visu ģints Vecāsmātes ķermeni apkaisīja ar sarkano krāszemi un kapu aizkrāva kupliem egļu zariem. Zaru sasvieda tik daudz, ka tie pacēlās virs kapa kā garš zaļš paugurs. No augšas pauguru apbēra ar irdenu zemi. Ar to apbedību ceremonija bija galā. Vecā Lo aizdarīja nogurušās acis un vairs tās neatvēra.

Pēc ģints Vecāsmātes apbedīšanas ciemata iemītnieki vairs nevēlējās palikt šajā nabadzīgajā apvidū. Sievietes ievīstīja savu mantību labakajās zvērādās, kas karājās pie zemnīcu sienām vai klāja klonu, paņēma apģērbu, bērza tāss traukus, uzmeta uz muguras maisus ar zīdaiņiem. Vīrieši apbruņojās ar šķēpiem un paņēma līdzi akmens nažus. Četri sirmgalvji pacēla iepriekš sagatavotās neveiklās nestuves, uz kurām bija piesiets pīts ķo- cis. Ķoča dibenu izzieda ar biezu māla kārtu. No lielā ugunskura pītajā ķocī iebēra kvēlojošas ogles un salika kūpošas pagales, lai aiznestu līdzi daļiņu no Ģints uguns.

Drīz vien visi ciemata iedzīvotāji, pārbriduši pāri upei, garā virknē aizsoļoja pa applūstošajām liekņām zemajā krastā. Pa priekšu gāja apbruņojušies mednieki, viņiem nopakaļ — sirmgalvji ar Ģints uguni un sievietes ar bērniem, bet gājienu noslēdza jaunie mednieki un pusaudži. Zēni ložņāja pa krūmiem, meklēdami putnu ligzdas, trekno lemingu alas, vāca olas, putnu mazuļus, kas vēl nelidoja, trenkāja zaķēnus, ķēra zivtiņas seklajos ūdeņos pie krasta, vilka no ūdens gliemenes un vēžus.

Pārceļotāji gāja daudzas dienas, noiedami nelielus gabalus un apstādamies katru reizi, kad Ģints uguns ogles taisījās izplēnēt. Apmetnēs no jauna uzpūta uguni un sakūra lielu sārtu, lai pabarotu mirstošo liesmu ar sausiem zariem, un tad atkal kājoja tālāk.

Ar vienas dienas gājuma atstarpi nopakaļ soļoja cita ļaužu virkne. Tā bija Melno Lapsu ģints. Arī Melnās Lapsas pārcēlās uz jaunu novadu kopā ar draudzīgo ģinti. Abas ģintis devās uz turieni, kur cerēja uziet bagātākus medību apgabalus ar neiebiedētiem lieliem zvēriem.

Pēc mēneša pārceļotāji iegriezās lielas pietekas ielejā. Vēl pēc mēneša abas ģintis jau bija izrakušas sev zemnīcas stāvā upes krastā zem simtgadīgu koku saknēm.

Ierīkojuši vienkāršās pa pusei zemē ieraktās būdas, akmens laikmeta ļaudis uzsāka jaunajā vietā tādu pašu nemierīgu dzīvi un gāja medībās, tāpat kā to bija darījuši agrāk Lielās upes krastos.

pēcvārds

S. Pokrovska stāsti «Mamutu mednieki» un «Ciemats pie ezera» tēlo ainas no mūsu tālo senču — Krievijas līdzenuma seno iemitnieku dzīves akmens laikmetā.

No tiem laikiem nav saglabājušās ne teiksmas, ne hronikas — toreiz vēl neviens nekā nezināja par rakstu mākslu.

Šķiet, sen aizmirstie notikumi uz visiem laikiem nogrimuši pagājībā un zinātne nespēj kaut vispārējos vilcienos reproducēt to laiku vēstures iezīmes. Bet tagad mēs zinām, ka tā nebūt nav.

Vēstures zinātne konstatējusi, ka cilvēku sabiedrība, attīstīdamās saskaņā ar īpašiem, tai raksturīgiem likumiem, visur pārdzīvojusi vienus un tos pašus galvenos attīstības posmus. Dažādos zemeslodes apgabalos nevienmērīgas attīstības rezultātā cilvēki sasnieguši vienus un tos pašus vēstures posmus dažādā laikā.

Vēl mūsu dienās šur tur, piemēram, Dienvidamerikā, Austrālijā, mīt kultūras ziņā atpalikušas ciltis. Šīs ciltis vēl lieto akmens, kaula un koka darba rīkus un ieročus. Šo cilšu ļaudis neprot iegūt un apstrādāt metālus, tas ir, dzīvo vēl akmens laikmetā. 15.—18. gadsimtā, pēc eiropiešu ceļotāju ziņām, tādu cilšu bijis daudz vairāk. Iepazīstoties ar šo cilšu dzīvi, var uzzināt, kā dzīvojuši mūsu senči tālajā pagātnē.

18. gadsimta trīsdesmitajos gados Krievijas Zinātņu akadēmijas students Stepans Krašeņiņņikovs pētīja ļaudis, kas toreiz vēl dzīvoja akmens laikmetā, — itelmeņus Kamčatkā, bet N. Mikluho-Maklajs 19. gadsimta otrajā pusē — papuasus Jaungvinejā.

Kultūras ziņā atpalikušas ciltis, kas dzīvo mūsu dienās, pētī etnogrāfijas zinātne, turpretim par senajiem ciematiem, kas tagad vairs neeksistē, reizēm ļoti pilnīgu ainu dod arheoloģiski izrakumi. Mītņu, pavardu, darba rīku, dzīvnieku kaulu paliekas ļauj dažreiz ļoti sīki iedomāties, kā izskatījies ciemats senatnē, bet kapenēs atrastie skeleti dod iespēju spriest par cilvēku fizisko tipu, tas ir, par antropoloģiskajām īpatnībām.

S. Pokrovska stāsti rāda, ka autors labi pārzina materiālus, kas iegūti izrakumos, kuri jo sevišķi plaši izvērsu- šies padomju laikā.

Stāsta «Mamutu mednieki» varoņi dzīvojuši paleolīta — senā akmens laikmeta beigās, tas ir, vismaz pirms piecpadsmit līdz divdesmit tūkstošiem gadu, kaut kur Volgas augštecē, netālu no lēni kūstošā kontinentālā ledāja dienvidu malas. Stāsts tēlo ļaudis, kas jau pieder pie mūsdienu antropoloģiskā tipa, un viņu medību gaitas. Šie cilvēki dzīvoja ģints kopienās un radniecību skaitīja pēc mātes līnijas. Viņi jau prata celt izturīgus mājokļus — zemnīcām līdzīgus mitekļus, bet bija vēl vāji cīņā ar dabu, tālab ļoti māņticīgi un naivi.

Kopš mamutu mednieku laikiem pagāja daudzi gadu tūkstoši, un viņu apmetnes, tādas pašas kā stāstos aprakstītās, pārklājās ar vēlāko nogulu slāņiem. Tagad arheoloģiskos izrakumus izdara pat divdesmit un vairāk metru dziļumā.

Otrajā stāstā attēlotais ciemats pie ezera varēja pastāvēt aptuveni starp trešo un otro gadu tūkstoti pirms mūsu ēras, tas ir, pirms kādiem četriem tūkstošiem gadu, jaunā akmens laikmeta — neolīta pašās beigās. Šis ciemats atradās kāda ezera krastā Volgas augšteces apgabalā. Stāsta varoņa Uomi ceļojumam uz ziemeļiem pa upēm uz Balto ezeru bija gala mērķis — «Lielie Ūdeņi», Oņegas ezers ar tā slavenajiem neolīta un agrā bronzas laikmeta attēliem uz klintīm.

Ne viss stāstos stingri atbilst zinātnes datiem, tomēr šis apstāklis nemazina attēloto pirmatnējo cilvēku dzīves ainu vispārējo ticamību.

Saistoši uzrakstītie S. Pokrovska stāsti, ko veiksmīgi papildina mākslinieka G. Nikoļska izteiksmīgie zīmējumi, palīdzēs jaunajam lasītājam gūt priekšstatu par cilvēku dzīvi Krievijas līdzenumā akmens laikmetā.

O. Baders

SATURS

Mamutu mednieki

Meža milžu pēdas……………………………………………………. 9

Vajāšana……………………………………………………………… '5

No kā izbijās hummi……………………. …. 18

Uz kurieni devās hummi…………………………………………. 22

Kuolu………………………………………………………………… 28

Negaidita sastapšanās…………………………………………….. 31

Rīts Melno Lapsu ciematā……………………………………….. 33

Uammas zemnīcā…………………………………………………… 36

Mākslinieks Fao…………………………………………….. 40

Apvārdošanas deja…………………………………………… 43

Briežu dzīšana…………………………………………………

Dzīres………………………………………………………………….. 50

Ielūgums uz svētkiem……………………………………………… 53

Atkal Kuolu………………………………………………………… 55

Vurrs…………………………………………………………….

Uzvarētāju rotājās………………………………………………….. 62

Ko redzēja sapni Ao………………………………………………. 67

Meža kāzas……………………………………………………..

Ua pārbaude…………………………………………………..

Kuolu atriebība……………………………………………………. 72

Tupu-Tupu darbnīcā…………………………………………….. 76

Ko nosprieda Tupu-Tupu darbnīcā………………………….. 70

Tas, kurš nogalina ar degunu………………………………….. 82

Vilkacis jānogalē…………………………………………………… 84

Tundra un kroplais mežs………………………………………… 87

Plaisa ………………………………………………………………… 91

Hummas sirds………………………………………………………. 95

Ammuni……………………………………………………………… 96

Atcejā…………………………………………………………………. 97

Trauksme……………………………………………………………. 99

Negaidītie viesi……………………………………………………. 102

Kas pa to laiku bija noticis ciematā………………………….. 104

Viesu sagaidīšana………………………………………………… 109

Burvja midzenis …. …………………………………. 112

Medības…………………………………………………………….. 117

Bedre………………………………………………………………… 120

Ullas gals…………………………………………………………… 122

Uzvarētāju dzīres…………………………………………………. 124

Pārceļošana………………………………………………………… 126

Content

Pokrovskis Sergejs Mamutu mednieki

meža milžu pēdas

vajāšana

no kā izbijās hummi

uz kurieni devas hummi

Kuolu

negaidīta sastapšanās

rīts melno lapsu ciematā

Uammas zemnīca

mākslinieks Tao

apvārdošanas deja

briežu dzīšana

dzīres

ielūgums uz svētkiem

atkal Kuolu

vurrs

uzvarētāju rotaļas

ko redzēja sapni Ao

meža kazas

Ua pārbaude

Kuolu atriebība

Tupu-Tupu darbnīcā

ko nosprieda Tupu-Tupu darbnīcā

vilkacis janogalē

tundra un kroplais mezs

plaisa

hummas sirds

atceļā

trauksme

Tā stāstījuši Meža Eži.

viesu sagaidīšana

burvja midzenis

medības

bedre

Ullas gals

uzvarētāju dzīres

pārceļošana

pēcvārds

SATURS